Sēle Laimdota

Septiņu rūnu kalns

Laimdota Sēle

Septiņu rūnu kalns

I daļa

Pil lāses no pelēkām debesīm caur lavu jumtu uz klavierēm tavām. Tu jūti, kā tavas klavieres dīgst, un apskaidrots ganies pa taustiņu pļavām. Bet istabas kakti ar jāņuzālēm. Un rudzupuķēm.

Un dedestiņām.

(Māris Melgalvs)

Alpaina dienvidrietumu vēja nestas lietus gāzmas triecās pret nelielas, turpat simts gadus vecas mājas stūri; burzguļojoša straume gāzās lejup pa notekcauruli kā ūdenskritums, rupjas lāses uzstājīgi bungoja palodžu skārdu. Lietus aizmiglotajā krēslā dzeltenīgās ķieģeļu sienas šķita gluži pelēkas, un logu dzintarainie plankumi izskatījās kā iekārti sabiezējušā gaisā.

Otrā stāva ziemeļgala istabiņā vienīgie gaismas avoti bija kamīna liesmas un varavikšņaini mirgojošs datorekrāns. Monitors un klaviatūra aizņēma gandrīz visu logstarpā iestumto galdiņu; stūri iespiests printeris un neliels skeneris, uz tā gulēja atplēsta papīra paka, bet uz pakas sfinksas pozā tupēja spoži melns kaķis, pareizāk sakot, kaķene, vārdā Tuta Otrā.

Grozāmajos krēslos dldljās divas personas, pilnībā pārņemtas ar datorspēli, jebšu spēlētājs bija tikai viens; pīkstlgā mūziciņa kā elektroniska leijerkaste liecināja, ka spēlītei, kas savā varā paņēmusi vairs nebūt ne jaunos cilvēkus, ir vismaz piecpadsmit gadu tas virtuālo spēļu pasaules laika skaitīšanā atbilst apmēram jaunākajam akmens laikmetam. Kamēr abu spēles varā nonākušo acis joprojām bija pielipušas ekrānam un šis neticamais stāsts vēl tikai gatavojas sākties, ir brīdis laika, lai palūkotos apkārt palielajā, siltuma piestrāvotajā telpā.

Spēlētājiem aiz muguras lepojās ozolkoka grāmatu skapis, tik ļoti piekrauts sējumiem, ka tā vien šķita stiklotās durtiņas kuru katru bridi atsprāgs vaļā, un grāmatu straumei pievienosies simti citu, sarindotu un sakrautu septiņu plauktu augstā stelāžā; plaukti aizņēma visu sienu līdz kamīnam, kas pleta savu ugunīgo rīkli datoram diagonāli pretējā stūrī. Uz kamīnmalas šamota podā spurojās dīvaini izlocījušos zaru un smilšu grīšļa skaru pušķis; apmale apkrauta akmentiņiem un gliemežvākiem. Uz grīdas pelēks, cilpains paklājs ar sulīgi zaļiem un blāvi oranžiem rakstiem. Arī paklāja malās slējās grāmatu un žurnālu kaudzes, bet, starp tām izveicīgi laipojot, varēja piekļūt masīvam astoņdesmito gadu rakstāmgaldam, kura papīriem, mapēm, atvērtām un aizvērtām grāmatām nokrautā virsma piekļāvās palodzei, ko rotāja pārcentīgi ziedoša balzamīne, saukta arī čaklā Līzīte. Abpus logam karājās ierāmēti tušas zīmējumi; pa kreisi filigrāni izstrādāts stopsaktas attēls, pa labi tikpat smalka pūcessakta; netrūka arī autora paraksta ar stāviem, manierīgiem burtiem: ADRIANS. Atlikušajā stūrī slaidas kājiņas balstīja melni lakotu, drusciņ apskrambātu klavesīnu. Uz senatnīgā instrumenta vāka porcelāna trauciņā gozējās rozā svece; blakus aizvērtam klēpjdatoram samta maisiņā dusēja grezna, sarkankokā griezta blokflauta.

Iepretī dejojošu liesmu pilnajam kamīnam olīvzaļa plīša pārvilktā bīdermeijera sofā ar kokgriezumiem rotātu atzveltni omulīgā pozā zvilnēja liela auguma vīrietis; labā plauksta auklēja portatīvu CD atskaņotāju, kreisā turēja pusgrauztu ābolu, viņa tumši cirtaino galvu apjoza austiņu stīpa. Vīrieša acis bija pievērtas, sejā baudpilns miers.

Pa atvērtajām durvīm ieplūda neaprakstāmi kairinošs aromāts. Tā smaržo saltā, lietainā rudens vakarā uz malkas plīts tīros cūku taukos ceptas kartupeļu pankūkas, kādas modernie dietologi redz tikai murgos, kas liek tiem noplūst aukstiem sviedriem, trūkties no miega un meimurot pie ledusskapja, lai organisma attīrīšanas nolūkos ielaktu kārtējo beztauku jogurteli. Taču nevienam no trim cilvēkiem, kuri tovakar atradās jaukajā istabiņā, ne prātā nenāca diētiskas blēņas; viņi bija aizņemti ar nesalīdzināmi svarīgākām lietām.

-      Nu! NU!!! Nelaid laukā, atceries, ka tev žokļos karājas pieci miljoni! Vālē tak iekšā to sneka dūdu ! Cik reizes var, Zigmund, nu! Ek, sasodīts… redzot, ka pinbola bumbiņa, apmetuši neiedomājami viltīgu cilpu, ieveļas virtuālajā bezdibenī starp pelēcīgajām ķepām, novaidējās spēlētājam blakus sēdošā sieviete, ģērbusies apkļautos pabalējušos džinsos un mīkstā, tumšzilā džemperī ar zemu atlocītu apkakli, virs kuras nerimti dancoja auskaru sudraba bumbiņas. Gaišie mati, gan zaudējuši jaunības saulaino zeltainumu, taču tikpat kupli kā pirms divdesmit gadiem, saņemti izspūrušā mezglā. Ekrāna atspulgi dzirkstīja garās, gaišās skropstās kā saules zaķīši. Viņa pieliecās tuvāk spēlētājam, un no mezgla pasprukusi matu šķipsna nošļuka pāri acij, gandrīz iemērcoties kafijas krūzē, kas balansēja uz pašas galda maliņas.

-     Liecies mierā, Kate, tas bija tikai pirmais bolis! Atvēcinājās Zigmunds nepārprotami vīriešu dzimtes subjekts, kam zem pelēcīgo, sirmuma caurausto matu pinkām nešpetni spīguļoja biezi briļļu stikli. Kūkumu uzmetis un tuvredzīga bruņurupuča vīzē kaklu no svītera apkakles izstiepis tik tālu, ka deguns gandrīz vai atdūrās datora ekrānā, viņš neskatīdamies grāba uz pelnutrauka malas uzstutēto cigareti, kas bija pārvērtusies absolūtā nodegulī. Man jau ir četrdesmit deviņi miljoni… miljoniņi… lūk, tagad ņemšu un pārsitīšu visus tavus rekordus… visus… viiiisus, godājamā doktore un profesore, ja kas!

-     Pat nemēģini! Katrīna izslējās taisnāk un pacēla nelielu, bet diezgan agresīvu dūrīti pret Zigmunda pagaro snīpi, kas ekrāna atstarotajā gaismā krāsojās gan iesārts, gan koši zilzaļš. Mani rekordi ir svēta lieta un mana kompja neatņemamas sastāvdaļas, bet manu akadēmisko grādu un amatu piesaukšana te ir pilnīgi nevietā. Saprati, kapelmeistar?

Snack dude viens no 1994. gada datorspēles Pinball Fantazies elementiem.

-    Sapratu jau, sapratu, noirgojās Zigmunds, iebliezīšu vienu miljardu, un tavs kompis to noris žagodamies. Au, liec mierā manus dzirdes orgānus!

Viņš veikli parāvās pa kreisi, paglābdams ausi no Katrīnas garajiem nagiem, un pamanījās aizsmēķēt jaunu cigareti, kurai draudēja iepriekšējās liktenis izkvēlot uz pelnutrauka maliņas, nenodarot jaušamus bojājumus mūziķa, datortehnika un pat programmētāja Zigmunda Reizemaņa veselībai. Pirksts viegli pieskārās taustiņam, un pinbola bumbiņa atkal atsāka ceļojumu pa zaigojošo ekrānu.

-     Paskat tik, ko! Kā lops, tā partija, kā lops, tā partija ikurāt kā pirms Saeimas vēlēšanām, Katrīna nomurmināja, drusku skaudīgi vērodama, kā labajā apakšējā stūrī redzamais cipars tuvojas septiņdesmit miljoniem. Nu, skaties taču, kur tu sit! Nedabūsi ekstraboli… Zigi! Bliez taču! Žokļos! Nu!!!

-    Ak kungs, jūs abi patiesi esat kā bērni! ierunājās tumšmatainais vīrietis, kura sejā četrdesmit piecu gadu atstātās pēdas dzēsa kamīna liesmu sārtie atspīdumi un jauneklīgs smaids. Viņš aši apgrauza atlikušo ābolu un ielidināja serdi kamīnā. Cik jums to gadiņu, ko? Vai pa abiem pilngadība sanāks?

-    Mans mīļais, baidos, ka tev to nesaprast! Katrīna pagrieza galvu uz viņa pusi un draiski pamirkšķināja. Tu mums esi gaužām prātīgs un varen moderns, bet šitais vecais pinballis ir… vairāk nekā vienkārša spēle, tik kaifigs relaksis, ka… Būtu nu reiz pats pamēģinājis, ko?

-    Paldies! Man pilnīgi pietiek ar skatīšanos un jūsu amorālīgo bļaustīšanos.

-    Vai tad tu kaut ko dzirdēji, Valfrld? Vai tad tev nav banāni ausis, ko? Katrīna apvaicājās, ar vienu aci lūrēdama, kā Zigmunds jau trešo reizi pēc kārtas manīgi ieķibina kaprīzo un nekādus fizikas likumus neatzlstošo bumbiņu toverī.

Valfrīds Sauleskalns iesmējās un ļāva austiņu stīpai pāršļūkt pāri tikko jaušama sirmuma pabalinātajam pakausim.

-    Mani banāni pret jūsu aurošanu ir bezspēcīgi. Lai nedzirdētu, kuram no jums žokļos patlaban karājas bolis, jāņem vismaz ananasi.

-     Klau, tas taču sanāktu baigi oriģināli. Katrīna pavilka labo kāju zem dibena un ieritinājās sēdeklī ērtāk, uz ko grozāmkrēsls atbildēja ar izmisīgu ņirkstienu. To ananasu vajag pāršķelt gareniski, lai katrpus galvai rēgotos zaļš kušķītis… un ananasu sula varbūt iedarbotos uz tavām bārdaudzējamām šūnām tās atmirtu, un mana maigā sejas āda vairs neciestu no taviem radošo procesu rugājiem…

-    Man tā vien šķiet, ka tu uzprasies, Katiņ! Valfrīda acīs uzzibsnīja zilas uguntiņas. Viņš atbrīvojās no austiņām pavisam, nolaida kājas uz grīdas un izstaipījās. Radošo procesu rugāji… ko tik tās sievietes neizdomā!

-    Kas cits viņām atliek… kad mīļotais vīrs šīs pamet uz turpat trim mēnešiem, lai okeāna otrā pusē nodotos… ēē…

-     Nodotos kam? Valfrīds draudīgi noprasīja un spēra pāris soļu spēlētāju virzienā. Pasaki, lūdzama, jā, jā, paskaidro sīkāk!

-     Neko es tev… au, Valfrīd, beidz, beidz, es tev saku… nekutinīīīī… Cīniņā pagrūstā krēsla elkoņbalsts trāpīja pa Zigmunda krēsla muguriņu; roka atrāvās no taustiņiem, bet Tūtas Otrās spalgo protesta ņaudienu apslāpēja negants rēciens.

-     Nelieši, jūs man pazudinājāt pēdējo boli! Tā ir sabotāža! Un ēst arī neviens nedod! Zigmunds jau klusāk piebilda, paostīja gaisu un nošņaukājās. Traks var palikt, kā gribas rīt! Vize! Vize!!

-     Kā man patīk šīs mājas kārtība! Valfrīds nogrozīja galvu un atlaida Kati. Saimniece pielipusi datoram ar mūžvecu spēli, bet nabaga Vize vergo pa virtuvi… dažs labs manā prombūtnē galīgi izlaidies. Vai jums abiem ir kaut mazākā jēga, kur pašbrīd atrodas un ar ko nodarbojas jūsu bērni?

-   Gan jau ar kaut ko nodarbojas, viņi vienmēr nodarbojas, Zigmunds atkal nošņaukājās. Ja kas, tad viens no tiem bērniem ir arī tavējais.

-    Tik tiešām! Katrīna uzvaroši izšāva. Kamēr mēs te relaksējamies pēc smaga darba un krīzes izraisītiem pārdzīvojumiem, tu labāk būtu nevis vārtījies pa zofā ar banāniem ausīs, bet aprunājies ar dēlu. Par sekmēm un uzvedību. Paaudzinājis, tā sakot, vai!

-     Vispār jau es nevis vārtījos, bet domāju… un mēģinu adaptēties pēc lidojuma pāri septiņām vai astoņām laika joslām. Valfrīds izņēma no atskaņotāja spīdīgo disku un rūpīgi ievietoja vāciņos. Starp citu, ar Adrianu es jau šorīt izpļāpājos, kamēr tu, Katiņ, vēl skatījies priekšpēdējos sapņus, saprāta ietvaros arī paaudzināju, tā ka… Mīlēt matemātiku mēs viņu laikam nepiedabūsim, bet viss pārējais rādās normāli. Viņš gan izklausījās tāds noslēpumains, varbūt tu zini, kas zēnam uz sirds?

Katrīna jau vēra muti, lai atbildētu, bet, tad pārdomājusi, atkal aizvēra.

-     Dritvaimicīt, man tūdaliņ sāksies bada krampji, nokunkstēja Zigmunds. Kas ir ar tām pankūkām? Vai viņas eksistē tikai tracinošā smaržveidā vai tomēr pastāv arī vieliskā formā? Vize! Viiizēēē!!!!

-    Vīrs, nu kam tu tik traki bļauj? Durvju ailē parādījās drusku aizelsusies sieviete garos, zaļpelēkrūtainos svārkos, ar pakausī saritinātu smagu, tumšu bizi Zigmunda laulātā draudzene Vize. Nelielais augums joprojām bija meitenīgi lokans, un pat biezie svārki nespēja apslēpt šmaugo vidukli neticami tievu sievieti, kas laidusi pasaulē divus bērnus un kam teju teju apritēs četrdesmitais gads. Vizēs vaigi kvēloja kā brūklenes, pelēkās, mazliet ieslīpās acis neizpratnē mirkšķināja, bet pirksti burzīja steigā līdzpaņēmušos trauku dvieli. Pankūkas nupat izceptas, varat nākt ēst. Katiņ, tu kaut ko teici par zupu…

-    Vai tev ir arī zupa? Zigmunds satraukti noprasīja. Daudz?

-     Ļoti daudz, Katrīna viņu nomierināja. Vakar, mīļoto vīrieti gaidīdama, vārīju tevis noslaktētās cūkas ribas un pati savām mazajām rociņām sašķinu dārziņā priekšpēdējās skābenes, tā ka varēsiet strēbt atspērušies. Vize, kur mūsu jaunā paaudze, manīji?

-   Jaunā paaudze jau rībina karotes. Vize pamāja uz kāpņu pusi. Manas meitas pa lāgiem zaga pankūkas tieši no pannas. Nezin, kāmī viņas tādas ēdelīgas atsitušās? Kā tu domā, vīrs?

-     Vai nu nav zināms? Ābols no zirga… Valfrīds iesmējās un viegli iebukņīja Zigmundam, kurš, nelikdamies zinis par apcelšanos, ieaurojās: "Uz priekšu, Vindavas kapela! Lai dzīvo zupa un pankūkas mūžīgi mūžos!" un mērķtiecīgi stūrēja gardās smaržas plūsmas virzienā lejup pa šaurajām koka kāpnēm, kas zem katra soļa čīkstēja un vaidēja, itin kā sūdzēdamās par mokošām vecuma kaitēm, ko neviens nerespektē.

♦ ♦

Tik tiešām, kāpnes bija vecas, tāpat nelielā mājiņa, ko Katrīna un Valfrīds lepni dēvēja par savu nekustamo īpašumu, bez diviem gadiem bija jau veselu gadsimtu sena. Ilgajā mūžā tā bija pārdzīvojusi sešas valsts varas maiņas un vairākkārt pārbūvēta. Deviņdesmito gadu sākumā, kad radās iespēja iedzīvoto mājokli privatizēt, Katrīna ķērās pie kādreizējā īpašnieka vai viņa mantinieku meklējumiem. Zvērināta vēsturnieka spītībā rokoties pa arhīviem, Katei izdevās noskaidrot, ka 1911. gadā kāds Sāmlša kungs ar Hipotēku bankas aizņēmuma palīdzību iegādājies zemes gabalu Užavas ceļa (ko tagad sauc par Saules ielu) malā un uzslējis pagaidu ēciņu ar vienslīpes jumtu. Līdz pat Pirmā pasaules kara sākumam kungs ar kundzi tā ari spaidījušies pa divām istabiņām un ķēķi ar labierīcībām pagalmā, tad devušies bēgļu gaitās uz plašo Krieviju. 1925. gadā par zemes gabala īpašnieku kļuva petrolejas bodes saimnieks Pīpkalējs un uzcēla mājelei otro stāvu, kā arī nelielu piebūvīti ar koka brilli. Dievs vien zina, kas četrdesmitajos gados notika ar Pīpkalējiem izsūtīti vai kara beigās aizbēguši uz Rietumiem… mantinieki tā arī neatradās, tāpēc Katrīna un Valfrīds, saliekot kopā savus privatizācijas sertifikātus un vēl dažus piepērkot klāt, kļuva par nama un zemes gabaliņa pilntiesīgiem īpašniekiem. Tūdaļ abu pleciem uzgūlās vesels rūpju kalns kā padarīt savu nekustamo īpašumu par ērtai dzīvošanai derīgu veselumu.

Raugi, pagājušā gadsimta vidū izdomas bagātā padomju vara mājiņu sadalīja veselos četros dzīvokļos; pirmajā stāvā noārdīja podiņu krāsnis un ielika apaļās skārdenes. Kad nomira Katrīnas tēvs, viņas māte skolotāja Spodra Kursīte bija spiesta pamest labiekārtoto vira dienesta dzīvokli. Tobrīd ēka atradās apmēram pa vidu starp avārijas stāvokli un apzīmējumu apdzīvošanai nederīgs. Lai vai kā, tomēr atraitnei ar divgadīgu meitu dzīvojamo platību ierādīja tieši minētās mājas otrajā stāvā. Apakšā mitinājās zivju konservu kombināta strādniece ar pusdebilu trlspadsmitgadīgu dēlu, pārējie īrnieki bija izvākušies.

Pirmo gadu Katrīna neatcerējās, no vēlākajiem spilgtākā atmiņā palika visā dzīvokli izvietotās vanniņas, acubļodas un spaiņi caur sagandēto jumtu lietus brīvi tecēja iekšā un sūcās cauri griestiem, raibākiem par pasaules karti. Dažādos tempos un intensitātē bungojošās lāses kļuva par savdabīgu miega mūziku, un mazajai Katiņai tas patika, tādēļ viņa nesaprata, kāpēc katru reizi, uznākot lietum, māte raud. Taču tad, kad rudens lietavu laikā uz grīdas nogāzās gandrīz puse griestu, nošķaidot trūcīgās mēbeles ar pusšķidru krīta putru, Katrīnas klusā, gaužām inteliģentā māmuļa vairs neizturēja un aizgāja taisnā ceļā uz vietējā laikraksta redakciju, pietiekami daudz reižu bija metusi līkumu uz atbildīgo namu pārvaldi. Pēc pāris dienām avīzē bija raksts, virs kura melniem burtiem bija iespiests: Noziedzīga nolaidība padomju skolotājas dzīvoklī. Rakstu greznoja ari nobrukušo griestu fotogrāfija. Nu nāca komisija pēc komisijas; vispirms piesolīja divistabu dzīvokli jaunā mājā, vēlāk ļāva izvēlēties vai nu vienistabas dzīvokli jaunajā mājā, kam tikko bija ielikti pamati, vai ari gaidīt līdz pavasarim, kad vecajai uzliks jaunu jumtu, bet dzīvokli izremontēs. Spodra Kursīte izvēlējās gaidīšanu. Guļamdīvānu un citas mantas iestiepa virtuvītē, kur griesti vēl turējās, un skaitīja dienas līdz pavasarim. Patiesi, tūdaļ pēc sieviešu dienas namu pārvaldes brigāde noplēsa jumta atliekas, uzslēja spāres, jumta likšana gan ievilkās, turklāt dzīvokli nācās remontēt pašām… ne gluži vienām, jo palīgā nāca divas mammas kolēģes, turklāt vienai bija remontdarbos zinīgs vīrs, kurš pateica viedus vārdus: "Klausies, Spodra, aizej un dabū atļauju paplašināties pa visu otro stāvu, kur tu ar skuķēnu dēsies piecpadsmit kvadrātmetros, pat kārtīgs strazdu būris ir plašāks!"

Spodra Kursīte, vīrieša viedokli respektēdama, paklausīja. Dievs vien zina, kāpēc atbildīgajai amatpersonai tobrīd bija uzradies tik saulains garastāvoklis, bet, no kabineta iznākusi, viņa apraudājās, gandrīz neticēdama savai veiksmei. Tā nu Kate un viņas mamma pēc izdomas bagātiem remontdarbiem tika pie kārtīga dzīvokļa, kur katrai bija sava istaba, turklāt vēl ar tīri labu podiņu krāsni. Pēc Kates pirmā studiju gada mamma noslīka, vasaras ekskursijas laikā glābdama upē iekritušu skolēnu, starp citu, dikti negantu puiku, ko skolotāji cieta kā zobu sāpes… Briesmīgajam notikumam sekojošais gads izvērtās par īstu murgu sāpēm par mātes zaudējumu pievienojās nepieciešamība steidzīgi meklēt darbu un pāriet uz vēstures studijām neklātienē. Agrā rudenī, kad skolotājas Kursītes niecīgajiem ietaupījumiem pienāca gals (pēdējo mēnesi Katrīna pārtika vienīgi no vislētākajiem makaroniem, ķieģeļrupjmaizes un zālīšu uzlējumiem), meiteni pieņēma darbā muzejā, un jaunie kolēģi mīļuprāt izpalīdzēja gan ar nelieliem naudas aizdevumiem, gan cienādami ar kafiju un sviestmaizēm. Tad otras īrnieces dēls alkoholiķis sadomāja tukšajā pirmā stāva dzīvoklī sakurt ugunskuru… Paldies Dievam, uguni paspēja laikā apdzēst, dedzinātāju nosūtīja uz piespiedu ārstēšanos, bet viņa māte nezin kur pazuda. Katrīna Kursīte palika vienīgā dzelteno ķieģeļu namiņa īrniece.

Pagāja gads, un kādā pusliterārā, puspatriotiskā sarīkojumā (gaisā jau vēdīja Atmodas dvesma) viņa iepazinās ar Zigmundu un Valfrīdu; draudzība uzšķīlās acumirklī un dažus mēnešus vēlāk attiecībā uz Valfrīdu pārauga mīlestībā. Viņi sāka dzīvot kopā, kaut gan par kopdzīvi to varēja saukt visai nosacīti abi braukāja uz eksāmenu sesijām, semināriem, Valfrīds koncertēja ar dažādiem ansambļiem, piedalījās savu pirmo, bet daudzsološo kompozīciju iestudēšanā, bet Katrīnai puse vasaras pagāja arheoloģijas praksē. Apreibušiem no laimes un mīlestības, kas brīžiem līdzinājās ekstāzei, nolaistā māja viņiem šķita kā pils, bet ar veciem kokiem un zāli aizaugušais zemes stūris īsts paradīzes dārzs. Vispārējās trūcības apstākļos abiem tomēr izdevās visu cik necik savest kārtībā, neiespējamo atliekot uz tuvāku vai tālāku nākotni, bet tikmēr vēja svilpošana satrunējušo loga rāmju šķirbās, lietus grabēšana uz palodžu izrūsējušā skārda un

pat kāpņu čīkstoņa pārvērtās mūzikā…

♦ ♦

-    Būtu jau jāiedzen pāris ķīļi… Valfrīds filozofiski nopūtās, noslēgdams gājienu uz vakariņām. Čīkst zvērīgi, bet varbūt tā skan mūsu mājas valoda?

-    Droši vien, tikai gaužām žēlīgi gan šī valodo, Katrīna pasmējās. Pilnīgi pieskaņojusies ekonomiskajai situācijai čīks, čīks, krīze, krīze…

-    Patiesībā nekādas krīzes nav! kategoriski teica Zigmunds. Tā ir ienaidnieku uzpūsta himēra latvju tautas gara placināšanai.

Lejā viņi, cits citu bukņldami, veica krasu pagriezienu pa labi, ko šaurajā laukumiņā bez apdauzlšanās varēja paveikt vien gadu gaitā iepraktizējies ļaužs. Pavērās iedvesmojoša aina uz mājas visplašāko telpu apvienoto virtuvi, ēdamistabu un salonu; pēdējo reprezentēja Valfrīda pianlns, mūžveca un drusku ļodzīga nošu pults, no diviem izbijušiem guļamdaiktiem uzkonstruēts, raibiem spilventiņiem apkrauts stūra dīvāns un neliels galdiņš ar zelta krāsas rozēm pilnu vāzi. Ziedu smaržu gan apslāpēja ēdiena aromāts, kas aumaļām plūda no bagātīgi apkrautā ovālā galda. Goda vietā, protams, dižojās kartupeļu pankūku bļoda pats lielākais trauks, kādu Katrīnai reiz izdevās nopirkt muzeja gadatirgū. Blakus kārdinoši gozējās mazākas bļodiņas ar ievārījumu, biezpienu, sviestu un krējumu, kura krāsa un biezums apliecināja tā autentiskumu produkts no nesamaitāta govs piena; šķīvji ar svaigu kāpostu salātiem, sagrieztiem, dillēm apkaisītiem tomātiem un sašķēlētu maizi.

-    Mīļie vecāki, tad nu beidzot! iesaucās sārtvaidze ar dzidri pelēkām acīm un pakausī sasietiem gaišbrūniem matiem, tik gariem un bieziem kā godalgotas ķēves aste. Viņas plecus iespīlēja moderni ērmīga jaķele vienas vienīgas piedurknes un bārkšu kaskāde apkakles vietā -, bet pirksti pilni bronzas gredzeniem. Tētis, protams, ņēma priekšā datoru… zināms, Katrīnai tur simtgadīgais pinbols… Gribat, lai mēs, jūs gaidīdami, nomirstam badā? To sakot, viņas lūpas un pat vaigi nodevīgi spīdēja. Zigmunds izlikās nedzirdam atvases necienīgo izrunāšanos un žigli ieņēma vietu pie galda.

-    Tu gan, Ieva, būsi tā mirēja, Vize, viņam blakus sēzdamās, pavīpsnāja. Vaigi pilni pankūkām, šī vēl man runās!

-    Ieviņa jau tikai pagaršoja, līdzjūtīgi pastiepis pilnīgās lūpas, rātni iebilda viņai blakus sēdošais jaunietis, kura sejā mijās Katrīnas un Valfrīda vaibsti klasisks profils un celiņā pāršķirti tumši mati, kas sniedzās teju līdz lāpstiņām. Viņš atsvieda garās šķipsnas pāri pleciem un aši pamirkšķināja otrai meitenei mazliet slaidākai un garākai par košo sārtvaidzi. Mēs ar Danu gan tikai skatījāmies un rijām slienas, vai ne, Dana?

-     Protams! Enerģisko galvas pamājienu pastiprināja ugunskrustu formas sudraba auskaru šūpošanās. Raibi iztamborētā lakatā ietinusies meitene bija Zigmunda un Vizēs vecākā meita, kam Jāņu priekšvakarā apritēja astoņpadsmit. Arī viņas acis bija pelēkas, tikai tumšākas nekā māsai un garākām skropstām. Krāšņie, melnbrūnie mati sapīti gludā franču bizē. Danas glītais deguntiņš šķita kā izgrebts no ziloņkaula, bet zodā, tieši tajā vietā, kur Ievai bija tumša dzimumzīmīte kā pielipis pipargrauds, vecākajai māsai ēnojās koķeta bedrīte. Uzmetusi mazliet noslēpumainu skatienu Adrianam, meitene turpināja. Mēs taču esam tik smalki audzināti, ka bez vecāku atļaujas pat garoziņu neaiztiekam. To teikdama, viņa steidzīgi noslaucīja muti ar delnu.

-     Ak, nu beidziet! Nabaga izsalkušie bārenīši, sausas maizes krimtējiņi… Katrīna enerģiski norāva vāku prāvam zupas katlam, tikai nedaudz mazākam par spaini. Skābeņu zupa ir karsta. Kurš grib zupu?

-   Tētis, tētis grib! Dana un Ieva iesaucās vienā balsī un, viena otru apsteigdamas, tvēra Zigmunda šķīvi, lai pasniegtu pretī piesmeltajam kausam.

-    Man tā rādās, ka grib visi. Valfrīds tlksmīgi ošņāja gaisu, kas tik ļoti atšķīrās no veselus trīs mēnešus Čikāgas ēstuvēs ostītā. Skābeņu zupa… ak Dies, tā taču ir vesela simfonija.

-    Jāsaka nevis zupa, bet vira, Adrians izlaboja. Tā ir pareizi latviski, vai tad ne?

-    Protams, manu zēn. Kate laipni pamāja. Bet zupa izklausās garšīgāk. Zini, tā biezāk un tumlgāk.

Beidzot zupa jeb vira bija salieta, un visi septiņi ķērās pie ēšanas. Zigmunds, Ieva un Adrians, rīkojoties pēc principa labs labu nemaitā, piekoda zupai neaprakstāmi gardās kartupeļu pankūkas, pārējie tās pietaupīja otrajam ēdienam. Kā melna, lunkana ēna starp ēdēju kājām izslīdēja Tuta Otrā un pēc atsperīga lēciena piezemējās uz palodzes tieši aiz Adriana muguras, nešaubīgi zinādama, ka tieši viņš nepaslinkos nokniebt pa kumosiņam žāvētās gaļas vai krējumā apmērcētas pankūkas kaķim likumīgi pienākošos nodevu no vakariņu galda.

-    Tad tu saki, ka viņpus dīķa nekādu krīzi nemana? pēc diviem vai trim kas šos var saskaitīt! zupas šķīvjiem un pirmā pankūku desmita

Zigmunds apprasījās Valfrīdam, kurš pēkšņā estētisma uzplūdā veidoja sarežģītus ornamentus no krējuma un brūkleņu ievārījuma uz šķīvī ieplātajām pankūkām.

-    Vismaz es nemanīju, tas atteica. Avīzes gan pilnas ar Volstrīta drāmām un traģēdijām, tāpat Starptautiskā Valūtas fonda atklāsmēm… Tiesa, es jau lasīju tikai virsrakstus, citam pietrūka laika, ņemšanās bija vienkārši ārprātīga, studijas laiks jāizmanto līdz pēdējai sekundei, pēc tam mēģinājumi… un vēl nemitīgā braukāšana, brīžam šķita, ka no tās jezgas galva plīsīs. Bet galvenais ir rezultāts. Kolosāls, starp citu, paši dzirdēsiet, ierakstus solīja atsūtīt mēneša laikā.

-    Skaņa vien, vai bilde arī būs?

-    Bilde arī, protams, kur nu bez tās. Valfrīds izskatījās ļoti apmierināts un nedaudz miegains, kas arī bija saprotams; pēc vairāk nekā desmit stundu lidojuma no Čikāgas viņš vēl nebija paspējis īsti atjēgties.

Vize pārstāja ēst un paskatījās uz Valfrīdu tā, it kā baidītos, ka kuru katru brīdi tas viņas acu priekšā varētu saplīst gabalos vai izkūpēt kā dūmi. Desmit stundas lidot… pa gaisu! Lai gan viņa zināja, ka šaislaikos cilvēki lido, un pati savām acīm bija redzējusi lidmašīnu gan paceļamies, gan nolaižamies, tas tomēr bija kaut kas dīvains… galīgi traka lieta.

Ieva ar Danu par kaut ko sačukstējās un tad, kā pēc komandas, sāka paklusām ķiķināt.

-    Valfrīd, vai Čikāgā foršas meitenes? tikko valdīdama spurdzienu, noprasīja Ieva.

-    Ieva, nu tu gan… Vize ievaidējās.

-    Jā, jā, jautājums ir ļoti interesants. Katrīna atbalstīja zodu plaukstā, bet ar otru atbīdīja matus no auss. Ļoti labs jautājums, Ieviņ, es arī labprāt paklausīšos atbildi.

-    Nu, kā lai tev pasaka, Ieviņ… Valfrīds novaibstljās, pūloties apslāpēt smaidu.

-    Jā, vai Amerikā glīti skuķi? konfidenciāli pieliecies tuvāk, Putimas vahtmistra* tonī apprasījās Zigmunds.

" Personāžs ļaroslava Hašeka romānā "Krietnā kareivja Sveika dēkas pasaules karā".

-     Glīti skuķi visur atrodami, Valfrīds atbildēja precīzi kā senapgūtu paroli, tad vairs neizturēja un skali iesmējās. Klau, Zigi, tev gan ir jocīgas meitas! Es saprastu, ja man prasītu, vai tur ir forši puiši, bet… kas tās par netradicionālām interesēm? Labi, labi, meitenes kā jau meitenes, tīri foršas, tikai viena vaina amerikānietes! Ar visām no tā izrietošajām sekām. Valfrīds piešķieba galvu, iepleta acis un griezīgā soprāniņā nočivināja: Hey, what's up? Everything cool? Wanna talk about it? I know, the capital of Latvia is Tallinn, polar bears are wandering the streets, and you dudes chow down on peas and talk Russian…'

Istaba vai eksplodēja jautros smieklos.

-     Tikai nesaki, ka tev neviena nepatika! Ieva nerimās. Mamm, paliec mierā, nu ko tu… viņa izlocījās no Vizēs mazās, bet krampīgās roķeles. Pati vienmēr saki, ka vīriešiem uz smukām meitenēm acu skaits dubultojas, tāpēc es gribu zināt, un viss.

-     Vai tev ari dubultojās? Katrīna draudīgi uzprasīja, bet Valfrīds pamanījās iestūķēt viņas pavērtajā mutē pamatīgu pankūkas stūri. Jaunā paaudze, to redzot, ieķiķinājās vēl skaļāk.

-    Fūūū… beidzot Zigmunds atgāzās krēslā un palaida bikšu siksnu vaļīgāk. Kate, tavas zupas ir nāvējošas, bet manas sievas pankūkas cilvēku vienkārši piebeidz… Nupatās esmu pierijies kā anakonda, vēl tikai derētu viena kafija…

-    Būs! Vize jau cēlās kājās, bet Katrīna atstūma viņu atpakaļ krēslā un pati devās pie gāzes plīts.

-    Sēdi, pūties un krāj vira komplimentus, tu jau pirmīt ņēmies pieliekami sacept pankūkas šitādam baram… pusspainis mīklas… esam gan mēs rīmas!

-    Tā cepšana tāds nieks vien. Vize tīksmi piemiedza dzidri pelēkās acis, kuru savdabīgais slīpums tā vien mudināja domāt, ka Vizēs senčos pirms gadiem trīssimt vai vairāk iemaldījies kāds Austrumu cilvēks. Ja tik nav jārīvē, bet tev jau, Katin, tā mašīna…

' Kā tev klājas? Vai viss forši? Gribi par to parunāt? Zinu, Latvijas galvaspilsēta ir Tallina, pa ielām klīst leduslāči, tur ēd zirņus un runā krieviski. (Angļu vai.)

-     Kolosāli garšīgs ievārījums… Valfrlds baudkāri nošmakstināja tējkaroti. No kurienes tas?

-    Ā… Katrīna nopūta sērkociņu un noslēpumaini iesmējās. No mūsu pašu pieliekamā, mīļais!

-    Ej nu ej… Valfrlds izbrīnā sarauca uzacis. Tu vārīji ievārījumu?

-    Nūja. Viņa saskatījās ar Vizi, pēc tam abām meitenēm un pamirkšķināja dēlam. Mēs, jā, tādu drusku savārījām… Katrīna mākslotā pieticībā piebilda.

-     Drusku? Uzacis Valfrīda pierē sakāpa vēl augstāk. Viņš juta ko nelabu.

-    Nūja, Kate atkārtoja vēl vientiesīgākā balsī. Pag, meitenes, cik mums tur bija?

-     Pieci simti astoņ… Vize pūlējās atcerēties. Lielie skaitļi viņai joprojām sagādāja grūtības.

Tējkarote izkrita no Valfrīda slaikajiem pirkstiem un nodžinkstēja uz grīdas.

-    Cik?!

-    Pieci simti astoņdesmit sešas burciņas. Vērojot Valfrīda sejas izteiksmi, Katrīna no aizturētiem smiekliem gandrīz plīsa.

-    Tas nemaz nav tik daudz, Dana ņēmās skaidrot, kamēr Valfrlds cīnījās pēc elpas, apmēram trīssimt litru. Uz katru no mums iznāk četrdesmit trīs litri un, izdalot ar astoņiem mēnešiem, tas ir, līdz nākamajai vasarai, katram sanāk pieci litri ievārījuma mēnesi. Normāli!

-    Kur nu vēl normālāk… Valfrīds pamazām atguva elpu. Zigmunds smēķēja un klusītēm irgoja.

-    Nu, ja neiedzīvosimies cukura diabētā, tad jau laikam badā nenomirsim. Valfrīds pastiepa roku pēc cigaretēm, bet, pamanījis pārējo dīvainās sejas izteiksmes, nojauta, ka bez ievārījuma cisternas viņu gaida vēl kādi gastronomiski pārsteigumi. Un ko vēl jūs esat savārījuši bez zaptēm, Katiņ? Zigi? Vize? Paklau…

-   Vēl mums ir divdesmit trīslitru burkas marinētu gurķu, tikpat daudz kāpostu…

-    Trīs spaiņi sālītu sēņu, izpalīdzīgi piebilda Vize.

-    Piecpadsmit kartupeļu maisi, kori noskaitīja māsas Reizemanes.

-    Un man skurstenī karājas kūpināta mežacūkas dirsa, Zigmunds uzvaroši nobeidza. Tad, pāris sekundes padomājis, piebilda. Pareizāk sakot, trīs. Trīs dirsas, tās divas ir mazākas, tās ir sivēnu.

-    Ei, vai jūs visi esat jukuši? Valfrīdam beidzot izdevās aizsmēķēt, un dūmi plūsmoja ap viņa izbrīnā sastingušo seju kā jautājuma zīmes. Divdesmit pirmajā gadsimtā nolēmāt pāriet uz naturālo saimniecību?

-    Nē, tēt, mēs esam nodrošināti, Adrians prātīgi paskaidroja. Krīzes situācijai, nu!

-     Bet… pa kuru laiku? Cik nedēļu vajag, lai salasītu tik daudz ogu un savārītu trīssimt litru zaptes? Tas taču sanāk… Valfrīds galvā veica sarežģītus aprēķinus. Sanāk pusotra lielā muca! Jēziņ! Un vēl gurķi, un kas tur… Katiņ, tev nebija ko darīt, vai?

Katrīna sašķieba lūpas; tikko manāmās rieviņas starp nāsīm un mutes kaktiņiem ievilkās dziļāk. Acis aizplīvuroja pelēcīgi mākonīši, bet Kate spītīgi atmeta galvu, it kā nopurinot tos. Adrians saknieba lūpas, Zigmunds līdzjūtīgi nokrekstējās.

-    Tu uzminēji! Man kopš jūlija uzradās milzums brīva laika. Nu… jā, vārdu sakot, mani saīsināja un noīsināja pavisam.

-    Tas ir… kā noīsināja?

-    Tā. Direktors paziņoja, ka šais grūtajos apstākļos muzeja zinātniskais darbs jāpakārto atraktīviem pasākumiem, kas veicina apmeklētāju pieplūdumu. Es nespēju būt pietiekami atraktīva, tāpēc vairs nebiju vajadzīga, viņa noskaitīja kā pantiņu un šķērmi saviebās.

Valfrīds apstulba.

-    Kā nebiji vajadzīga? Un zinātniskie darbi… pētījumi, arheoloģija gadu garumā… johaidī, kā tas var būt? Un augstskola?

-   A, nu tur mani tikai saīsināja… uz pusīti. Līdz ar to… pats saproti, laika daudz, naudas maz, ziema nāk virsū, vismaz par ēšanu varēsim nesatraukties. Katrīna aizgriezās un uzlēja kannā iebērtajai kafijai verdošu ūdeni.

-    Katiņ, tu varēji… kāpēc tu man neko neteici ne pa telefonu, ne e-pastā?

-     Tāpēc, ka nolēmu, ka ar sliktām ziņām nav jāsteidzas. Kas būtu mainījies, ja tu zinātu? Tikai nervozētu, bet tas traucē darbam. Vai tev to vajadzēja? Es nolēmu tevi atstāt mierā, bet mēs, izņemot Zigi, kurš, paldies Dievam, nav saīsināts nevienā vietā, draudzīgā pulciņā rāvāmies pārtikas sagādes frontē. Kate nolika smago kannu uz galda un izstumdija uz septiņām pusēm raibas krūzītes. Saspringums viņas sejā izkusa kā migla rīta saulē, un, uzlūkojot visus mīļos cilvēkus, rūgtuma rievas atkal pārvērtās smaida krunciņās.

-    Tu nemaz nevari iedomāties, Valfrīd, cik kolosāli mēs šogad sēņojām un ogojām. Agrākos gados, nu… tas gandrīz neskaitās, bet īstenībā mūsu mežā ir šausmīgi daudz brūkleņu, aveņu un kazeņu, nesot netīros traukus uz izlietni, sajūsmināti stāstīja Ieva.

-     Un sēņu, papildināja Dana. Šitādas baravikas! Viņa salika kopā abas dūrītes.

-    Vēl mēs palīdzējām kaimiņiem norakt kartupeļus, Vize turpināja izklāstīt abu ģimeņu pārtikas programmu, no turienes tie piecpadsmit maisi. Un āboli…

-    Āboliem es vairs nespēju skatīties virsū, Zigmunds sūdzējās. Šitais sieviešu bataljons tā aizrāvās ar sulas spiešanu, ka gandrīz izspieda ari mani…

-     Tā, lūk, mīļais. Salējuši kafiju krūzītēs, Katrīna papliķēja vīra plecu. Paēduši būsim, bet, kas attiecas uz visu pārējo, atliek tikai cerēt uz taviem aizjūras dālderiem.

-     Nu gan jaukas lietiņas. Valfrids nogrozīja galvu. Aizjūras dālderi, protams, ir, bet neba liela kaudze. Nekas, kaut ko izdomāsim. Pag, es gandrīz aizmirsu. Viņš piecēlās un paņēma no palodzes greznu skārda kārbu. Džeks Daniels, dāmas un kungi, no Čikāgas tax free\ Iedzersim par to ievārījuma cisternu…

-    Par tavu jauno mūziklu! Kate atgādināja.

-     Par baravikām arī… Dana nopīkstēja skumīga zvirbulēna balstiņā, skaidri zinot, ka viņai pāri okeānam atceļojušo viskiju nedos. Mierinājumu sniedza vienīgi tas, ka arī Ieva to nedabūs, ar viņas knapajiem septiņpadsmit, ha!

-    Un, kā allažiņ, par garajām fermātām! Zigmunds nobeidza, bet Katrīna šmaugi izcēla no ledusskapja šampanieša pudeli.

-    Sievietēm un bērniem. Viņa uzmeta bargu skatienu Adrianam.

-     Mamm, man ir deviņpadsmit gadu, puisis aizvainoti nomurkšķēja, taču, apzinoties, ka uz vecākiem šis arguments neiedarbosies, padevīgi apklusa.

Vize devās pēc glāzēm. Viņa bija tikusi līdz telpas vidum, kad vienlaikus notika, lūk, kas: virtuves bufetē saliktās glāzes, itin kā priecājoties par gaidāmo tikšanos ar augstvērtīgu viskiju, skali džinkstēdamas, palēcās; uz palodzes tupošā Tuta Otrā baisi iešņācās un uzboza gaisā visas spalvas, bet Vize, bailīgi iespiegdamās, aizstreipuļoja uz sienas pusi.

-    Ellē, kas tas? Zigmunds trūkās kājās, pēkšņi sajuzdams, ka krēsls zem viņa par varītēm stumjas nost no galda. Abas meitenes katra no savas puses pieķērās Adrianam, un visi trīs spēcīgi uzgrūdās galda malai. Izlokoties starp šķīvjiem un bļodām, pa galdu aizpludoja septiņi tumšbrūni kafijas strautiņi.

Katrīnai šķita, ka zem kājām pēkšņi zudis pamats, un viņa iepleta rokas viena joprojām turēja šampanieša pudeli -, it kā pūlētos saglabāt līdzsvaru uz zvalstīga kuģa klāja.

-    Kas par velnu… Redzot, kā bļodas, šķīvji un šļakstīgās kafijas krūzes lēnām, bet noteikti braukā pa galda virsu, Valfrīdam viegli sareiba galva. Ar vienu roku pieķēries galdam, ar otru viņš sniedzās pēc Katrīnas pleca. Kas notiek, zemestrīce, vai?

Glāzes virtuves bufetes plauktā drebēja šķindēdamas kā aptracis zvaniņu orķestris, kam nesaskanīgi piebalsoja katlu vāki uz plīts un galda piederumi atvilktnē. Klavieru stīgas kakofoniski džinkstēja, ieplaisājusi loga rūts iedūcās kā draudīgs dundurs, no malkas kaudzītes ar brīkšķi noripoja divas pagales. To visu pavadīja savādi draudīga, zema dunoņa kā tāli pērkondārdi.

Vize saķēra galvu un cieši aizmiedza acis; viņa noteikti būtu pakritusi, bet Zigmunds paspēja viņu satvert. Valfrīds ar vienu roku pierāva Kati sev klāt, ar otru joprojām turēdamies pie vibrējošā galda malas. Adriana acis trauksmaini meklēja tēva skatienu, bet plaukstas glaudīja šņukstošo un trīcošo meiteņu plecus.

Tad, tikpat pēkšņi kā sākusies, drebēšana un duna norima. Sekojošais klusums bija tik dziļš, ka iedžinkstējās ausis; klusumu pārtrauca

Vizēs un meiteņu baiļu šņuksti un pārējo satrauktie elpas vilcieni. Šķita, ka pat lietus pārsteigumā uz brīdi piemirsis dārdināt palodzes.

-     Ārprāts… Katrīna noelsās un atlaida Valfrīda delmu, kurā bija ieurbusies ar visiem desmit nagiem. Kaut ko tādu…? Ellē purā, kas notiek Latvijā?

-    Konkrēti zemestrīce, mākslotā možumā pasludināja Zigmunds. Nomierinies, Vižuk, nu jau viss ir cauri, tāpēc ka…

Tobrīd glāzes nošķindēja vēlreiz, tiesa, daudz klusāk. Arī klavieru stīgu džinkstoņa bija tikko saklausāma.

-    Laikam patiešām zemestrīce… Kate nervozi noklepojās. Nupat bija tā sauktais pēcgrūdiens, es lasīju, tā mēdzot būt. Nu gan laikam ir cauri, paldies Dievam! Paskat, Tuta arī nomierinās un pie durvīm neskrien, tad jau viss kārtībā, māja nesabruks.

Tik tiešām Tuta Otrā paošņāja gaisu, nosprauslājās un, steidzīgi aplaizījusi kreiso priekšķepu, pāris reižu apgriezās ap savu asi un savijās melni spīdīgā Gordija mezglā.

-     Kāpēc gan lai bruktu māja? Zigmunds apsēdināja šņukstošo sievu un paņēma glāzi, kas joprojām gaidīja grādīgo saturu. Pie mums galu galā nav nekāda seismiski aktīvā zona, kā šiem tur Lisabonā vai Sanfrancisko!

-     Bet grūdiens bija pamatīgs… Valfrīds pārlaida roku pierei, kas bija mazliet valga. Nez cik balles varēja būt?

-     Kādas četras, vai… nomierinoši pliķēdams Vizēs delnu, minēja Zigmunds.

-      Cik atceros no fizikas… konkrēti, Rihtera skalas, tad mēbeles braukā pie sešām, Adrians iebilda. Un galds reāli sakustējās.

-    Nu… sacīsim, nekur tālu šis neaizbrauca, tad jau sešas īsti nebija, bet ar visu to… gaužām neparasti… Valfrīds domīgi sacīja.

-    Kas… kas tagad būs? Vizēs pelēkās acis aizmigloja asaras, un viņa bažīgi uzlūkoja savas mīļās meitas, Zigmundu, tad visus pārējos. Tas ir pasaules gals? Rakstīja taču, ka kaut kādā kalendārā…

-    Daudz ko visādi šarlatāni raksta! Nē taču, nomierinies, zemestrīces kaut kur citur pasaulē notiek gandrīz katru dienu, un tāpēc nekāds gals nav pienācis. Pie mums gan tādas trīcēšanas notiek reti, nu, dažkārt gadās… Katrīna aši nobēra un juta, ka sirds pamazām nomierinās un no trakajiem aulēkšiem pāriet uz vienmērīgiem pukstiem.

-     Pareizi, bija taču pirms kādiem gadiem… kad īsti? Valfrīds jautājoši paskatījās apkārt. Atceros, es toreiz biju Rīgā. Daži kolēģi satraucās, bet citi vispār nepamanīja.

-     2004. gadā, arī septembrī… Zigmunds nomurmināja. Toreiz darbā neviens krēsls neturējās vietā, un no pasaules gala bļāvieniem internets gandrīz aizgāja pa gaisu.

-    Mēs gan neko tādu neatminamies. Dana purināja galvu, un Ieva piekrītoši pamāja, zirgastei koši noplīvojot.

-    Jūs toreiz bijāt mājās, un Grietiņmežā nekas nebija jūtams, Zigmunds teica. Pilsētā gan sākās drusciņ panika…

-    Starp citu, ari šogad Latvijā esot bijusi zemestrīce. Valfrīds, jau atguvies pavisam, ieņēma iepriekšējo vietu pie galda un aizkūpināja jaunu cigareti. Kaut kur jūrmalas pusē, ja nemaldos, bet pie mums gan viss bija mierīgi. Labi, Dies ar visām trīcēm, Zigmund, glāzes pie tevis, ņem un salaisti!

Katrīna atvairīja pēdējo baiļu atraudziņu un attaisīja šampanieša pudeli. Ielējusi Adrianam un Danai, bet Ievai tikai pāris malkus, viņa jautājoši uzlūkoja Vizi.

-    Ko tu dzersi, Vizlt? Labvīnu vai Valfrida amerikāņu viskiju?

-    Tas ir tāds kā brandavs, jā? Vize pastiepa deguntiņu uz Zigmunda glāzes pusi. Smaržo varen gardi… kā rupjmaizīte… es tad labāk to, man nepatīk, ka burbuļi skrien caur degunu. Pēc tāda izbīļa, teikt… labāk ko stiprāku.

-     Pareizi, sieva! Zigmunds pielēja Vizēs glāzi. Iedzer aizokeāna brandavu un mazāk lasi tos muļķa žurnālus!

-    Nemaz ar' nav tik muļķīgi, māsas vienā balsī iesaucās, tiesa, Danas balsī juta vieglu šaubu pieskaņu. Ieva turpināja: Visi lasa, tur baigi interesantās lietas, visādas maģijas, meditācijas, ezoterikas un atklājumi par kosmosu.

Adrians paklusām iespurcās.

-    Kā tad! Zigmunda brilles šķila zibeņus. Es ari varu atklāt baisos noslēpumus un nolikt akadēmiķus uz lāpstiņām! Vai zināt, kungi, ka Zemes iekšpusē ir otra, turklāt daudz lielāka zemeslode?

-     Protams, Kate aizrautīgi piebalsoja. Svēta patiesība, meine Dame unci Herrenl Tāpat kā čenelings ar Plejādu zvaigznāja preatlantldiešiem un tas, ka marsieši vai venerieši… nav svarīgi, kuri īsti -iesi… pirms simttūkstoš gadiem atsūtījuši uz Zemi bites un skudras, lai mēs mācītos dzīvot kolektīvismā. Vienā mierā, viņa piebilda, uztvērusi Valfrīda neticīgo skatienu, es to izlasīju internetā, vienā blogā, starp citu, bloga īpašnieks ir diezgan pazīstams cilvēks, un es, naivā, viņu līdz tam uzskatīju par homo sapiens…

-    Par to otru zemeslodi. Ieva blisināja lielās, skaistās acis. Tēti, tu to nopietni? Bet kā tad…

-    Ej bojā, sīkā! Dana tā kā noklepojās, tā kā nokrikšķināja. Viņš taču muļķojas, apceļas, saproti, par tiem spiristiķiem, kā rakstīja Umberto Eko…

Ieva drusku apvainojās un sāka kodīt apakšlūpu sārtu kā rudens ābola šķēli. Adrians draudzīgi papliķēja viņas plecu allaž Ieviņu uzskatījis par mazo māšeli, kaut arī mazliet panaivu, bet dūšīgu biedru.

-    Jā, tomēr… Ievai par varītēm gribējās pastrīdēties, un viņa spītīgi paslēja zodiņu gaisā. …tomēr visādas mistiskas lietas notiek, piemēram, mūsu tētis tak izgudroja laika mašīnu, teiksi nē?

Zigmunds, mēreni apjucis, nokremšķināja, Vize svarīgi šūpoja galvu, bet Kate ar Valfrīdu saskatījās drusciņ mulsi, jo šī lieta… kā lai to labāk pasaka… bija par daudz ekscentriska, kaut ari neapstrīdami patiesa. Lai gan pieaugušie šad tad pakavējās atmiņās par vistrakāko piedzīvojumu viņu dzīvē, tomēr gadiem ilgi un pamatīgi bija lauzījuši galvas par to, vai atklāt to ari bērniem (un, ja atklāt, tad cik daudz?) vai tomēr noklusēt. Zigmunds un Valfrīds vairāk sliecās uz klusēšanas pusi, gluži pamatoti izvirzot jautājumu: kas notiks, ja kādai no viņu atvasēm sagribēsies vienaudžu pulciņā palielīties ar tik graujošu faktu, kā jau bērni to palaikam mēdz darīt, it īpaši, ja viņi ar saviem vecākiem lepojas. Zigmunds kategoriski paziņoja, ka nevēlas nonākt drošības iestāžu uzmanības lokā un izraisīt pasaules zinātnes akadēmisko aprindu neveselīgu interesi par savu personu un spoguli laika mašīnu. Taču no tā neizbēgt, ja atklātos, ka tepat Latvijā, Ventspils pusē, dzīvo īsti, dzīvi laika ceļotāji! Ārprāts un trejzvaigžņu trakomāja!

Valfrīds pilnīgi piekrita draugam.

Savukārt Katrīna un Vize viņai pievienojās argumentēja, ka tad, ja nav iespējams uzticēties pašu bērniem, dzīve zaudē jēgu. Jo vairāk tāpēc, ka bez šī ceļojuma trīssimt gadu pagātnē nebūtu ne Danas un Ievas, varbūt ari Adriana ne. Vairākus gadus, atgriežoties pie minētās dilemmas, vīrieši strikti turējās vienā barikāžu pusē, sievietes otrā. Taču bērni auga un, par spīti visiem nedarbiem, kļuva arvien prātīgāki.

Beigu beigās nosprieda, ka izstāstīt tomēr vajadzētu, tikai izlēma pagaidīt, kamēr visjaunākajai Ievai paliks sešpadsmit gadu tak jau cik necik sakarīgs vecums. Tāpēc pērn meitenes dzimšanas dienā burvīgā jūlija izskaņas vakarā, kad Grietiņmeža Riekstukalnā, Vizēs skaisti iekoptajā pagalmā, pie galda sanāca abas ģimenes un, pirms tam mūžīgai klusēšanai nozvērināti, Adrians, Dana un Ieva atplestām mutēm klausījās dīvaino stāstu, kā pirms divdesmit gadiem Zigmunda Reizemaņa izgudrotās laika mašīnas iedarbības rezultātā pats Zigmunds, kā ari Valfrīds un Katrīna kādā jaukā vasaras rītā pamodušies nevis divdesmitā, bet septiņpadsmitā gadsimta Ventspilī un ka Danas un Ievas jaukā māmiņa Vize, lai gan tikai trīsdesmit deviņus gadus veca, dzimusi pirms vairāk nekā trīssimt gadiem…

♦ ♦

Patiesībā piedzīvojums sākās krietni agrāk! Dažus gadus pirms satriecošā ceļojuma pagātnē deviņpadsmit gadus jauno Zigmundu iesauca armijā, proti, krievu vai padomju armijā. Astoņdesmito gadu otrajā pusē dienests minētajā armijā varēja maksāt dzīvību desmitiem Latvijas puišu dzimtenē atgriezās cinka zārkos, bet nelaimīgie vecāki saņēma standartpaziņojumu: krituši, izpildot internacionālo pienākumu. Zigmundam no afgāņiem izdevās izsprukt sliktās redzes dēļ, tomēr Katrīna un

Valfrīds bija pamatīgi nobažījušies par draugu, viņa veselība nebija nekāda stiprā, turklāt par ģedovščimi runāja šausmu lietas. Taču ar diženu intelektu apveltītajam Zigmundam negaidīti paveicās; pēc testiem un pārrunām ar dažādu rangu virsniekiem viņš nokļuva sakaru tehniķu kursos, bet no turienes neaptverami slepenā, pārsteidzošas tehnikas pilnā daļā. Gandrīz nevarēja ticēt, ka šī sarežģītā aparatūra atrodas nevis viņpus okeāna, bet gan Krievijā. Vismodernākās iekārtas, kas jau līdzinājās datoriem un par kuru eksistenci vienkāršam padomju pilsonim nebija ne jausmas, tur burtiski krāvās kaudzēs; zinātāji apgalvoja, ka viens otrs aparātiņš sit pušu japāņu Sony. Dienesta biedru vidū bija izcili gudri puiši ar daudzpusīgām interesēm; daļā cirkulēja grāmatas par informācijas un enerģijas glabātājiem, kristālisko atmiņu, spoguļu enerģētikas pētniecību un tamlīdzīgām lietām. Šo teoriju un hipotēžu aizrauts, Zigmunds sāka bakstīties ar savu pirmo izgudrojumu… Sākumā viņš sapņoja radīt robotiņu, kura funkcijās ietilptu radio un TV kanālu pārslēgšana, kafijas gatavošana, grīdas slaucīšana, ieskaitot netīro zeķu savākšanu, un citi inteliģenta vīrieša necienīgi mājas darbi. Taču sapni par robotu mājdzīvnieku malā pastūma nez no kurienes uzradies, ar rakstāmmašīnu pārrakstīts lapu žūksnis; nezināms autors stāstīja par eksperimentiem ar paraboliskos spoguļos iestrādātiem, dažādos veidos uzlādētiem kristāliem, lai pētītu atstaroto enerģiju un fokusā novērotās parādības. Autors pieļāva, ka ar koncentrētas un atbilstoši virzītas enerģijas palīdzību iespējams realizēt to, par ko uzdrošinās rakstīt tikai drosmīgākie rakstnieki fantasti. Bija pieminēti arī krievu fiziķa Kozireva pētījumi un spirāliskie spoguļi, un dažas mīklainas norādes uz trīspadsmitā gadsimta angļu zinātnieka vai maga Rodžera Bēkona burvju stiklu, proti, ieliektu spoguli, ar kā palīdzību tas esot spējis saskatīt lielā attālumā notiekošas lietas.

"Tāds stikls gaužām derētu," pie sevis sprieda Zigmunds, "varētu, piemēram, ielūkoties Ventspilī, kā tur draugiem iet…"

Tā kā viņam bija izveidojušās draudzīgas attiecības ar rotas komandieri tikko kapteiņa uzplečus saņēmušu inteliģentu virsnieku -, tas pēc viņa lūguma sadabūja dažas grāmatas no apgabala centra Gorkijas Universitātes bibliotēkas.

Dienesta dzelžainais režīms un absolūtā slepenība neļāva Zigmunda eksperimentētāja garam izvērsties pilnā krāšņumā, tomēr kaut ko viņš paspēja gan. Reiz vēlu vakarā, ņemoties ar pašdarināto spoguli labi ja riekšavas lielumā, viņš pamanīja, ka pazudusi spogulim iepretī noliktā emaljētā krūze ar tikko sabrūvētu stipru tēju, jāteic, ļoti sāpīgs zaudējums, jo tējā tika sabērtas pēdējās trīs cukura karotītes. Pirmajā mirklī Zigmunds neaptvēra, kas īsti noticis; labu brīdi neizpratnē blenza apkārt, ar pirkstu stumdīdams briļļu lociņu visā deguna garumā. Telpā viņš tobrīd bija viens pats, tātad garšīgi sasaldināto tēju neviena dzīva būtne nospert nevarēja… Galīgā apjukumā aizvadījis vairākas minūtes, Zigmunds pēkšņi sajuta tādus kā saltus pirkstus pie spuraini apcirptā pakauša; sajūta bija tik reāla, ka viņš neviļus aptaustīja galvu gan no mugurpuses, gan priekšpuses un atklāja, ka piere ir pilnīgi slapja… Krūzes nebija, bet spoži pulētā spoguļa bfodiņa bija mainījusi krāsu uz viegli iesārtu, un šķita, ka no tās virmo siltums. Izgudrotājs sastinga kā piemineklis: kas gan būtu noticis, ja krūzes vietā tobrīd atrastos viņa roka?!

Uzmanīgi, kā baidīdamies apdedzināties, Zigmunds saņēma pirkstu galos spoguļbļodas maliņu, ietupināja bīstamo mantu kartona kastē un drošs paliek drošs pagrūda labi dziļi zem galda. Pēc tam, smēķētavā sūru Prīmas dūmu aizgūtnēm rīdams, pūlējās atcerēties, ko darījis pirms krūzes pazušanas. Patiesībā tobrīd viņš nedarīja neko… uzlēja tēju un iemaisīja cukuru, atzvēlās pret tizlā Vīnes krēsla atzveltni un domāja par Valfrlda un Kates kopīgi rakstīto vēstuli, saņemtu tās pašas dienas rītā. Draugi stāstīja par neseno braucienu uz Siguldu, par studentu ansambļa koncertu, par divu Valfrlda dziesmu ieskaņošanu radiostudijā, un tajā mirklī Zigmundu pārņēma tik neizturamas ilgas pēc dzimtenes un draugiem, ka viņš bezmaz apraudājās. Lai tas nenotiktu, Zigmunds aizvēra acis un sāka dudināt: "Mēs karā neiesim, mēs tam uzspļausim…'" Kad nelūgtās asaras bija atdzītas atpakaļ dziedzeros, viņš atvēra acis un pamanīja, ka krūzes nav! Nav, un cauri! Smeldzīgais mirklis bija ildzis ne vairāk par dažām minūtēm, taču, kā redzams, ar to bija pieticis…

* Citāts no Jaroslava Hašeka romāna "Krietnā kareivja Sveika dēkas pasaules karā".

Pēc šī ārkārtīgi dīvainā notikuma Zigmunda eksperimentēšanas tieksmes apsīka. Taču pagāja laiciņš, un domas kā nevilšus palaikam atgriezās pie noslēptās spoguļbļodiņas… Bet tad kā zibens no skaidrām debesīm viņu ķēra izmisuma pilna Kates vēstule arī Valfrīds iesaukts tai pašā trīskārt nolāpītajā armijā! Neaptverami un neticami no konservatorijas otrā kursa! Nekad agrāk tādas lietas nebija notikušas, bet nu… Tieši tagad, kad Zigmundam līdz dembelim atlikuši nieka pieci mēneši, kad jau ilgāku laiku draugi ar vēstuļu starpniecību kala plānus, ko darīs, kad pēc divu gadu atšķirtības, jo minētās superslepenības dēļ Zigmundam nepienācās pat atvaļinājums, atkal būs visi kopā!

Kates nākamā vēstule atnesa vēl sliktākas ziņas Valfrīdam reāli draud Afganistāna. Viņš nosūtīts uz speciālo internacionālā pienākuma pildītāju mācību centru. Zigmunds vēl nepaspēja sagremot draudīgo informāciju, kad pienāca telegramma: "Esmu pie Valfrīda, viņš ir reanimācijā, lūdz Dievu. Kate." Sajūta bija tāda kā murgainā sapnī; tikai, pateicoties intelektam un spītīgajam optimismam, Zigmunds spēja turēties pretī bailēm par drauga dzīvību. Kad viņš jau trešo dienu nemitīgi dungoja savu mantru mēs karā neiesim, mēs tam uzspļausim -, atšāvās otra telegramma: "Dzīvs, veseļojas, pēc tam citur. Kate."

Pēdējie mēneši pagāja ātrāk, nekā varēja gaidīt. Parakstījies papīrā, kas viņam, piedraudot ar augstāko soda mēru, aizliedza astoņus gadus izbraukt no Padomju Savienības un izpaust jelkādu dienesta laikā gūtu informāciju, Zigmunds devās ilgotajā mājupceļā, vezdams līdzi drēbju murskulī satīstīto mazo spoguli, kas ar viņu bija izspēlējis tik dīvainu joku. Pēc atgriešanās viņam uzreiz piedāvāja darbu bērnu mūzikas skolā kā nekā pirms pāris gadiem beidzis vijolniekus kā labākais kursā -, un atsevišķu istabeli skolas kopmītnē. Kopmītnē, protams, nebija slikti, to Zigmunds labi zināja pēc četriem tur aizvadītajiem gadiem, tomēr garlaicīgi gan… jo, būdams pedagogs, viņš vairs nevarēja atļauties nenieka no tiem niķiem un stiķiem, ko bija piekopis paša mācību gados. Tāpēc lielāko daļu brīvā laika Zigmunds pavadīja Katrīnas mājā, kur vietas, kā zināms, netrūka, turklāt draudzenei bez vīrieša rokas bija grūti iztikt, nemaz nerunājot par drauga atbalstu Valfrīda prombūtnes laikā. Šis atbalsts bija daudz nepieciešamāks par malkas skaldīšanu un mūžam caurā jumta labošanu.

Pusotru gadu vēlāk, kad Latvijā gaidīja Neatkarības deklarācijas pieņemšanu šis supersvarigais notikums notika pavisam neilgi pirms Valfrīda atgriešanās -, Zigmundam Reizemanim piešķīra apdzīvojamo platību paprāvu istabu ļoti vecā ēkā Tirgus laukuma malā, kā vēlāk izrādījās Ventspils vissenākajā namā, kas celts 1646. gadā… Telpa noteikti prasījās pēc remonta, taču Zigmundam tādiem darbiem nepietika ne spēka, ne laika kopš agra pavasara viņu savā varā atkal bija paņēmusi spoguļu maģija. Ik vakaru viņš iegrima tik sarežģītos aprēķinos un vienādojumos, ko saprast varētu ja nu vienīgi pats Einšteins. Ierosmi jaunajai apsēstībai deva krievu progresīvajā žurnālā Техника молодёжи izlasīts raksts par renesanses laika astronomu un mistiķi Ludoviko Amāro no Sjēnas, kurš esot pūlējies atrast vienotā laika formulu un saskaņā ar laikabiedru stāstiem to, iespējams, ari atradis, jo reiz, gaišā dienas laikā iedams pa ielu, pēkšņi izgaisis…

Katrīna, pats par sevi saprotams, ārkārtīgi gribēja zināt, ar ko draugs cauriem vakariem nodarbojas, taču pat viņai Zigmunds neatklāja savas trakās ieceres, murkšķēdams kaut ko par kosmisko trokšņu radiouztveršanas mēģinājumiem un tamlīdzīgām nepārbaudāmām lietām. Tomēr rakstu par Sjēnas Amāro viņš Katei iedeva izlasīt, un Katrīna ar laika ceļošanas ideju aizrāvās ne mazāk kā Zigmunds pats. Abi uzmeklēja visas iespējamās grāmatas par šo tēmu, kādas vien bija atrodamas bibliotēkā, un aizrautīgi apsprieda gan Herberta Velsa, gan Harija Harisona un citu fantastu priekšstatus par laika mašīnām un to darbību.

Kamēr palēnām plauka pavasaris un Valfrlds Krievijā paunojās mājupceļam, Zigmunds iekārtojās jaunajā miteklī. Noplājis matraci istabas vienā kaktā, uzstutējis prlmusu un kafijas vārītāju otrā, viņš metās darbā ar atjaunotu sparu. Parabolisko metāla objektu, kura izliekums bija izveidots pēc visjaunākajiem un arī vispārliecinošākajiem aprēķiniem, pārklāja ar plānu sudraba amalgamas kārtiņu un nopulēja līdz žilbinošam spoguļa spožumam; centrā iestrādāja nelielu sešstūra prizmas formas kristālu fenakītu ne visai dārgu, bet grūti iegūstamu minerālu, ko atsūtīja bijušais dienesta biedrs no Altaja. Kādu vakaru, kad Zigmunds kārtējo reizi iegrima sarežģītos aprēķinos un pārdomās par nepieciešamo enerģijas lādiņu un spoguļa iedarbības iespējamo rādiusu, viņš saklausīja kāpnēs steidzīgus soļus. Aši pastūmis pret sienu atstutētajam spogulim priekšā krēslu, virsū uzmetot apsmulētu dvieli, Zigmunds atvēra durvis un ieraudzīja Kati, smejošu un raudošu vienlaikus. Valfrīds atsūtījis telegrammu, Valfrīds rītvakar būs mājās, viņa gavilēja.

Rītvakar mēs būsim divatā, piedod, draugs, taču parīt… parīt met savus stiķus, knifus un uzpariktes pie malas un drāzies pie mums, jo V. Sauleskalns atgriežas Saules ielā!

Kad Katrīna bija aizgājusi, Zigmunds, norāvis dvieli no krēsla, ieraudzīja, ka steigā uz grīdas nomestā pildspalva uzvedas pavisam dīvaini uz pāris sekundēm pazūd, tad atkal parādās. Pildspalvas paslēpiņu spēle turpinājās apmēram minūti, tad rakstāmrīks nomierinājās, un Zigmunds to piesardzīgi izķeksēja no spoguļa iedarbības lauka, pats sev kārtējo reizi atgādinādams uzmanīties.

Šo atgādinājumu viņš cītīgi ievēroja vairākas nedēļas. Vasara jau bija pusē, kad kādudien Valfrīds ar Kati pustukšajā mēbeļu veikalā ieraudzīja spilgti dzeltenu tabureti un jautra dulluma uzplūdā nolēma to uzdāvināt Zigmundam trūcīgā interjera papildināšanai. Turklāt Valfrīds bija saņēmis nelielu honorāru, un rotšildiskā izšķērdībā abi nolēma nopirkt arī trīs kristāla glāzes, kas prātam neaptveramā veidā bija iekļuvušas tālaika veikalu dabiskajā stāvoklī tukšumā. Draugi ieradās ciemos ar dāvanām, ko papildināja pieskaņotas krāsas puķu pušķis un pudele šampanieša. Savukārt Zigmunds drošs paliek drošs pakāra spoguli tā augstāk pie sienas, būdams pārliecināts, ka nekas neparedzēts nevar notikt. Ak vai, kā viņš kļūdījās! Notika absolūti neparedzētais un neiedomājamais Zigmunda laika mašīna no vēsturiskā aizrautībā ieslīgušajiem trim draugiem uzņēma tik daudz enerģijas, ka vienas nakts laikā nogādāja tos 1685. gadā! Pēc pirmā izbīļa Zigmunds, Valfrīds un Katrīna nolēma izbaudīt ekstremālo piedzīvojumu visā pilnībā un gandrīz veselu gadu aizvadīja gan līksmās, gan skarbās un pat dramatiskās dēkās, iepazina visdažādākos cilvēkus. Viens otrs izrādījās ienaidnieks, dažs labs kļuva par draugu. Bija laimes piepildīti brīži un nevaldāmi smiekli, taču netrūka arī sāpju, nemaz nerunājot par to, ka divi no viņiem gandrīz aizgāja bojā. Apbrīnojamā kārtā viss beidzās necerēti laimīgi, visvairāk Zigmundam, kurš pagātnes līkločaino ceļu baigākajā un tumšākajā posmā sastapa savu mīlestību.

♦ ♦

-     Nu, izgudroju, un kas tad ir? Vai mazums, ko kāds kādreiz izgudro? Zigmunds pēc īsa apceres brīža nomurmināja un iesūca paprāvu viskija malku. Paklau, mainām tēmu, jā? Un vispār nav jātic visam, ko raksta kaut kādi žurnāleļi, un vēl jo vairāk jāņem galvā štrunta zemestrīces.

-    Tomēr jocīgi. Valfrīds domīgi virpināja glāzi pirkstos. Agrākos gados par zemestrīcēm Latvijā vispār nebija ne runas, bet tagad dažu gadu laikā šī ir jau kurā un diezgan nopietna.

-     Tā nu gluži nav, Katrīna iebilda. lr pavisam ticama informācija, ka 1616. gadā Latvijas teritorijā, konkrēti Zemgalē, bijusi pamatīga zemestrīce. Iespējams, kaut kas līdzīgs bijis arī agrāk, taču ziņas nav saglabājušās.

-    Ak kungs, kad tas bija… Dana novilka. Gandrīz pirms četrsimt gadiem! Pat mūsu mamma vēl nebija dzimusi!

Pie meitas pēdējiem vārdiem Vize drusku nervozi ieķiķinājās.

-    Kaut ari četri simti, bet ar visu to… tas neizslēdz, ka arī pie mums var būt seismiskas aktivitātes… kaut kādi procesi… un vismaz laiku pa laikam izpausties tā, kā nupat, vai tad ne? Adrians jautājoši uzlūkoja pieaugušos. Zigmunds nenoteikti novaibstījās, Valfrīds gurdeni smaidīja, Vizēs skatienā pavīdēja bažas, bet abas Reizemaņu meitas demonstrēja tādas sejas izteiksmes, it kā jebkāda kalibra zemestrīce viņām nenozīmētu vairāk par lietus grabināšanos aiz loga pilnīgi aizmirsušas izmisīgo tveršanos pie Adriana pleciem.

-     Neizslēdz gan, jo vairāk tāpēc, ka arī 1785. gada rudeni pieminēta diezgan nopietna zemestrīce tieši pie mums Ventspilī. Mēbeles kustējušās, veikalos no plauktiem kritušas preces. Iespējams, Katrīna dzīrās celt gaismā vēl kādu satricinošu informāciju, bet Zigmunds viņu pārtrauca.

-    Johaidī, tad jau rokoko laika supermārkets bija pagalam… brandavs pludoja vien, žēl, ka es nebiju klāt! un izsūca no glāzes beidzamo viskija pili.

Ieva un Dana skaļi iesmējās, viņām pievienojās ari Adrians, vienā mirklī aizmirsis nopietnību. Arī Kate ar Vizi nespēja apvaldīt smaidus, iztēlojoties Zigmundu minētās kataklizmas laikā.

-    Un kā ar citām dabas katastrofām? Es ceru, ka cunami šaipusē nekad nav ciemojušies? Papildinot glāžu saturu, Valfrīds jautājoši uzlūkoja Katrīnu.

-    Par cunami nezinu, viņa nopietni atbildēja. No rakstītās vēstures perioda ziņu nav.

-     Tie cunami jau ir tikai dienvidos, Indijas un Klusajā okeānā, Dana pārliecināti iebilda. Es televizorā skatījos filmu… nu, baigi gan… tur teica, ka cunami rodas tad, kad okeāna dibenā sāk berzēties zemes garozas gabali… vai kā nu viņus sauc, un tad sašūpojas milzīgi daudz ūdens…

-    Tā ir. Katrīna piekrītoši pamāja. Pareizi par zemes garozas gabaliem, precīzāk būtu teikt plātnēm. Bet tas, ka cunami novērots tikai tevis minētajos okeānos, gan nav tiesa. Pastāv uzskats, ka senos laikos milzu viļņi piemeklējuši arī Britu salas un Bretaņu.

-    Bet orkāni? ierunājās visu laiku klusējusī Ieva, kas vēl joprojām bija drusku uzmetusi lūpu. Visādas viesuļvētras, taifūni un tamlīdzīgi?

Katrīna uzsmaidīja meitenei; bija jūtams, ka aiz allažīgās bezrūpības slēpjas sīka nedrošības dzirksts. Viņa iemalkoja šampanieti un atspieda muguru pret krēsla atzveltni.

-    Kas attiecas uz orkāniem, tad tu noteikti būsi pamanījusi, ka mūspusē tie ir diezgan bieži ciemiņi, bet, kad es biju maza, Ventspilij vienu rudeni gāja pāri baisākā viesuļvētra, brīnums, ka šai mājelei jumts noturējās. Tūkstošiem koku izlauza.

-    Tēvs man stāstīja, ka Latvijā sabraukuši simtiem gucuļu nolūzušos kokus zāģēt, atcerējās Valfrīds.

-    Pirms četriem vai pieciem gadiem ari bija normāls orkāniņš, Adrians iesmējās. Atceries, mamm, kad elektrība pazuda un tauta bariem laidās prom no Ventspils… dulburi!

-    Bet mums par to nebija ne jausmas. Valfrīds uzjautrināti paskatījās apkārt. Radio nedarbojās, televīzija arī ne, prātā nevarēja ienākt, ka sākusies lielā mukšana. Izkurinājām krāsni, gulējām un klausījāmies, kā ārā auro vētra, miegs galīgi nenāca…

-    Es gan aizmigu, Adrians palepojās.

-    Iededzām sveces un kaifojām par stihiju. Kate sapņaini uzlūkoja viru un mazuliet pietvīka.

-    Mēs… pag, Vižuk, ko tad mēs toreiz darījām? Zigmunds mīļi pablisinājās uz sievas pusi. Es noteikti gulēju kā nosists.

-     Kā tad! Krāci kā pats nelabais, Vize klusām ieķiķinājās, kamēr es tevi uztriecu augšā un sūtīju lopiņus raudzīt.

-    Tētis gāja zirgu pārsiet! dūšu atguvusi Ieva iespurcās savā šampanieša glāzē.

-     Kādu vēl… nē, pareizi, mūsu Rosinante bija izlauzusi steliņģa durvis. Zigmunds atcerējās.

-     Labi, ka stallis bija ciet. Vize iesūca viskija malciņu un aplaizīja lūpas kā pēc medus ēšanas. Citādi viss mierīgi, lopiņiem savs prāts, labi zina, ka zem kārtīga jumta.

-    Bet lielā kļava gan nolūza, Dana piebilda. Jocīgi, nekāds lielais brīkšķis nebija, bet no rīta, kad izgājām ārā opā! Puse koka ezerā!

-    Nu! Labi, ka bija ziema, citādi visas vardes būtu apsistas. Zigmunds pastiepa glāzi Valfrīdam. Klau, iepilini man vēl vienu!

-    Vardes… Tēta mīļotās vardes… Ieva atkal spurca.

-    Katiņ, cik tu tam bērnam ielēji? Paskat, galīgi aplama, bažīgi ieteicās Vize un pasniedzās, lai atņemtu meitai glāzi, taču tā bija tukša.

-    Liecies mierā, tur bija labi ja piecdesmit gramu, Kate attrauca. Vienkārši Ieviņai tādā veidā izpaužas pārbīļa sekas. Valfrīd, vai tu negribētu kaut ko uzspēlēt? Noskaņai, labi?

-    Varbūt paimprovizēt par zemestrīces tēmu? uzrunātais atjokoja. Tad ar klavierēm vien būs par maz, jālūdz Adrians ar bungām. Ko, dēls?

-    Negribas… puisis novilka. Būs baigi skaļi, vai tad ne?

-     Būs gan, bet kad gan tev skaļums traucējis? Katrīna pavīpsnāja, ar pusaci vērojot Adriana un Danas plecu it kā nejaušo tuvumu. Jāteic, viņā jau kopš vasaras bija modušās aizdomas, ka abu attiecības no draudzības sākušas pāraugt krietni maigākā kvalitātē.

Ieva atmeta galvu tik sparīgi, ka garā zirgaste nošvīkstēja pret Adriana vaigu, un iesaucās.

-    Ja Adrians negrib, lai sēž, uzspēlēsim mēs abi, Valfrīd!

-     Vai tev instruments līdzi, Ieviņ? Valfrīds uzjautrināts uzlūkoja enerģisko meiteni.

-     Protams! Es pēc skolas to parasti atstāju šeit, tikai pa brīvdienām vedu mājās. Ieva pielēca kājās un mudīgi atvēra melno futrāli, kur iezaļgana plīša gultiņā dusēja lieliskais Selmer firmas alta saksofons Zigmunda dāvana meitai piecpadsmitajā dzimšanas dienā. Ieva, kopš bērnu dienām gan pačīgājusi vijoli, gan paplinkšķinājusi klavieres, beigu beigās bija negrozāmi nolēmusi, ka viņas muzikālā stihija (ja reiz vecāki uzskata, ka bez mūzikas nevar) būs vienīgi blūzs, bet instruments saksofons.

Valfrīds smaidīdams noplātīja rokas un devās uz salona stūri pie klavierēm, pacēla tumši spīdošo instrumenta vāku un ierasti saberzēja plaukstas. Katrīna, kafijas krūzi plaukstās auklēdama, sekoja vīram. Aizdedzinājusi sveci, tikpat dzeltenu kā rožu ziedi, viņa iekārtojās uz apjomīgā dīvāna; to pašu darīja arī Vize un Zigmunds. Pēdējais steidzīgi parausa sev zem sāniem spilvenu kaudzi, neizlaizdams no saujas glāzi ar viskiju. Vize iekārtojās blakus un, vērodama meitas bezgala nopietno gatavošanos muzicēt kopā ar tādu starptautiska kalibra korifeju kā Valfrīds Sauleskalns, smaidot pamirkšķināja Zigmundam, kurš burtiski peldēja labsajūtā.

-   Nu, Ieviņ, gatava? Valfrīds jautāja meitenei. Sāc, es tev pievienošos.

-    Jā, bet man nekāda zemestrīce nesanāks, viņa paziņoja. Tāda improvizācija man nav pa spēkam, atzīstos godīgi. Labāk jau par godu tavai Amerikas tūrei. Viņa pielika instrumenta iemutni pie lūpām un pārliecināti atskaņoja Geršvina Porgija un Besas tēmas ievadtaktis.

Tikko telpu piestrāvoja samtainā saksofona balss, kā uz burvja mājienu spožā lampas gaisma virtuves galā nodzisa vai nu Adrians, vai

Dana, bet katrā ziņā ne jau viens bez otra ziņas bija nospiedis slēdzi, un palika tikai noslēpumainā sveces liesmiņa, liegi vīdamās līdzi mūzikas skaņām. Kā sapņaina lapu šalka, kā vakarsaules zeltītas zāles zuzēšana glāsmainā vējā saksofonam pievienojās klavieres. Zigmunds sagrozījās tā, lai varētu nolikt galvu Vizei klēpī. Katrīna aizvēra acis un ļāvās lieglaimes šūpām… ap sirdi kļuva tik labi un viegli, it kā dzīvē nekad nebūtu bijis nekā skumja, nekā sāpīga, nevienas vilšanās un aizvainojuma. Ilgie mēneši bez Valfrīda, līdz sirds dziļumiem iecirtuši pāridarījuma sajūta, aizejot no iemīļotā darba muzejā, bažas par sarukušo maciņu un desmitiem citu sīku rūgtumu pēkšņi pagaisa. Viņai šķita, ka Valfrīda pirksti skar nevis klavieru taustiņus, bet viņas seju, matus un augumu; zem pievērtajiem plakstiem sariesās karstas laimes asaras. Kate ļāva tām noripot pār vaigu un kāri nolaizīja asaras bija saldas kā šampanietis un reibināja kā rožu smarža.

Tiku tikām ļāvuši pārējiem izbaudīt Geršvina ilgpilnās, jutekliskās melodijas, Ieva un Valfrīds pārgāja uz Evansa kompozīcijām, beigu beigās ieslīgstot īsā improvizācijā, no kuras pirmais izraisījās Valfrīds kamēr Ieva atvilka elpu, viņš virtuozi nospēlēja vairākas tēmas ar variācijām no jaunā mūzikla "Putni virs Atlantijas".

-     Te būtu jāskan dūdām, no tumsas atskanēja paskaļš Adriana čuksts.

-    Diemžēl dūdu mums nav, Katrīna nomurmināja un domās turpināja: "toties mums ir divējas vara bungas, vismaz četri koka klabekļi, trejdeksnis, āžrags un visādi vargāni vesels seno muzicēšanas daiktu arsenāls, ko jaunekļu etniskās mūzikas kopas "Ozolēni" dalībnieks Adrians vāc un meistaro pats apskaužamā dedzībā…"

-    Varbūt mēs varam padziedāt, ieminējās Vize brīdī, kad klavieres uz brīdi pieklusa. Kaut ko par jūru vai mežiem.

-     Nē, labāk to skaisto dziesmu, ko Valfrīds uzkomponēja, kad jūs bijāt tur… nu, toreiz… to sacīja Dana, un Ieva dedzīgā piekrišanā māja ar galvu.

-    Kuru tu domā? Katrīna atspiedās uz elkoņa, pūlēdamās saskatīt dēlam blakus sēdošo meiteni.

-   Ar četriem logiem namiņu celsim, ar četrām domām…

-    Tu k|ūdies, Daniņ. Kate papurināja galvu. To dziesmu, kuras nosaukums ir "Četru siržu madrigāls", Valfrkls komponēja vēlāk, tavu vecāku kāzām.

-    Vienalga, tā taču ir par to, kā jūs… kā viss toreiz notika… Dana iznira no krēslas, lai pievienotos uz dīvāna sasēdušo pulciņam. Man… mums tā dziesma ļoti, ļoti patīk, bet jūs tik reti to dziedat. Tāda kolosāla, it kā himna, par draugiem, par… mīlestību un…

-     Es nemāku dziedāt! Zigmunds, aizkustinājumu slēpdams, noburkšķēja, bet Vize viņu maigi iedunkāja.

-    Māki gan, tāpēc nemelo draugiem. Bet, ja negribi, tad pūt stabulē.

-    Valfrīd? Kates acis iemirdzējās. Es labprāt… bet tu?

-     Lai notiek! Viņš jau pacēla rokas virs taustiņiem, kad Adrians spēji pielēca kājās.

-    Pagaidi, tēt, es atnesīšu trejdeksni, šai dziesmai tas noteikti piederas!

-    Blokflautiņu arī, Ieva uzsauca viņam nopakaļ.

Trejdeksnis un flauta pēc minūtes bija klāt, un visi septiņi kurš ar balsi, kurš ar instrumentu vai abiem kopā savādā aizgrābtībā sāka skandēt pirms turpat divdesmit gadiem sacerēto mīlas dziesmu:

Ar četriem logiem namiņu celsim, ar četrām domām apjumsim. Četras bēdas no ceļa nost velsim, četros vējos skanēsim…

No vienas akas ūdeni smelsim, no vienas maizes lauzīsim, ziemā zem viena mēness salsim, pie vienas uguns sasilsim.

Zied zilas puķītes čembalo stīgās, čella krūtīs rūgst prieka vīns; līksma kā kamene plaukstā dūc ģīga, un pavasari stabule svin…

♦ ❖ ♦

-     Un ko rīt? Katrīna gardi nožāvājās, velkot laukā no veļas kastes pidžamu trikotāžas bikses rudzpuķu krāsā un apcakotu krekliņu ar garām piedurknēm. Bija jau pusnakts, un visi devušies pie miera: Zigmunds ar Vizi otrā stāva vidus istabā, māsas uz salona stūrdīvāna kājas kopā, galva katrai uz savu pusi, bet Adrians, pats par sevi saprotams, savā kambarī, dižīgi dēvētā par vecpuiša migu.

-     Būs vai jāaizlaiž pie vecākiem… ValFrīds neskaidri noņurdēja. Balsi apslāpēja svīteris, ko viņš stīvēja pāri galvai. Un tu? Brauksi līdzi vai kā?

-     Vai kā. Kate mudīgi ielīda pidžamā un attaisīja zobaino matu sprādzi. Smagā matu grīste izrisa uz pleciem, un viņa pavirši izvilka tai cauri suku. Pēc viskija malka, šampanieša glāzes, zemestrīces izraisītajiem uztraukumiem un sapņainās mūzikas stundas miegs plājās virsū kā mākonis. Neloloju ilūzijas, ka viņi priecāsies, mani redzot. Bet tu gan brauc, galu galā vecākiem ir tiesības paskatīties uz savu dēlu, it īpaši pēc ieilgušiem Amerikas gastroļiem.

Valfrīds izklaidīgi pamāja. Katrīnai bija taisnība, vecākiem pret viņa sievu bija aizspriedumi kopš laika gala. Vispirms viņiem nepatika tas, ka Kate atteicās pieņemt vīra uzvārdu… tāpat tas, ka nav bijis kārtīgu kāzu. Bet vai maz iedomājams, ko māte ar tēvu sacītu, ja uzzinātu, ka viņu laulība vispār nav reģistrēta? Vismaz ne divdesmitajā un pat ne divdesmit pirmajā gadsimtā, bet gan trīssimtgadu senā pagātnē, baznīcā, no kuras nav palicis pat akmens! Pēc atgriešanās no laika ceļojuma Valfrīds gan ieminējās, bet Kate iecirtās otrreiz laulāties viņai nenākot ne prātā; tādi grēka darbi varot novest pie sazin kā. Valfrīds neuzplijās, patiesībā viņam bija vienalga. Tā nu viņa joprojām saucās Katrīna Kursīte, Valfrīds kā bija, tā palika Sauleskalns, bet Adrians tika pie dubultuzvārda Kursītis-Sauleskalns… Nu, un kas tā par kārtīgu latviešu ģimeni, kur katram savs uzvārds!

Turklāt Valfrīda vecāki, sevišķi māte, uzskatīja, ka Katrīna ne ģērbjas, ne uzvedas tā, kā pieklājas visā valstī un pat ārpus tās pazīstama komponista sievai mūžīgi biksēs, vēl trakāk apžmaugtos džinsos, pa virsu visādas pludurīgas jakas, džemperi un metriem garas pašadltas šalles, labi ja vasaras karstumā uzģērbj kādu kleitu, bet tai pašai spīd cauri viss, kas apakšā, un neviena kārtīga, solīda kostīma ar zīda vai atlasa blūzīti! Un vēl tie briesmīgie mati! Pinku pinkas, ne kārtīgu ilgviļņu, ne smuku ondulāciju. Sen jau pāri četrdesmit, būtu tak apgriezusi, kā pieklājas. Doktore šī esot, asociētā profesore augstskolā, vajadzētu vismaz no saviem studentiem pakaunēties. Šādas un līdzīgas tirādes Katei nācās uzklausīt ikreiz, tiekoties ar vīramāti, tāpēc sava dvēseles miera labad viņa tikās ar to pēc iespējas retāk.

Ģērbjas… Tikai tagad Valfrlds pamanīja Katrīnas pidžamu ar rudzpuķkrāsas biksēm un uz brīdi bija gatavs pievienoties savas māmuļas viedoklim.

-    Kas tas tāds tev mugurā? Viņš sastinga ar bikšu siksnas sprādzi rokā.

-    Kā, kas! Tā ir mana lieliskā pidžama, ļoti noderīgs apģērba gabals vientuļai sievietei saltās rudens naktīs. Un neboliet tik nikni acis, maestro, man viss ir piedienīgi apsegts, nekur nekas nerēgojas. Kate izgudrēm skaidroja, ticami tēlojot pilnīgu neizpratni.

-    Tūliņ pat un uz līdzenas vietas velc šito amorālību nost, Valfrīds pavēlēja. Vēl kas nebūs! Vientuļa sieviete… un tas jādzird mīloša vīra ausīm pēc tik ilgiem atturības mēnešiem? Šausmas sieviete treniņbiksēs lien laulības gultā. Lai nekas tāds vairs neatkārtotos, saprati?

-    Vai dieniņās, kur bargs. Kate juta, ka uzplijīgais miegs sāk atkāpties, atdodot vietu pavisam citām izjūtām. Viņa tīšuprāt vilcinājās, kamēr Valfrīds vairs neizturēja un pāris sekundēs noburzīja no viņas miesām zilo brīnumu, un nometa uz grīdas.

-     Ja tu zinātu, Katiņ, cik briesmīgi es pēc tevis esmu noilgojies, viņš čukstēja, pieplacis lūpām pie siltā kakla, kas kairi smaržoja pēc rožu eļļas. Beidzamajās dienās nevarēju vairs sagaidīt, kad beidzot atkal turēšu tevi savās rokās… tā kā tagad.

-    Pagaidi, pagaidi. Viņa to viegli atstūma. Bet kā tad vakarvakar? Mēs taču…

-    Tas neskaitās, es biju pa pusei aizmidzis, Valfrīds noņurdēja, ar vienu roku vilkdams abiem pāri segu.

-   Tiešām? Katrīna laimīgi iesmējās. Labi, ja reiz tā, tad paskatīsimies, uz ko tu esi spējīgs, būdams nomodā.

♦ ♦

Savādi, taču pēc kaislīgās mīlas eksplozijas Katrīna aizmiga pirmā, bet Valfrīds, lai arī garās dienas un vakara gaitā gan snauduļojis, gan žāvājies, pēkšņi juta, ka miegs pavisam pačibējis un galvā spieto milzums domu.

No vienas puses, tās bija ļoti patīkamas domas; tikko pabeigtais un ieskaņotais mūzikls ar Amerikas latviešu dzejnieka Andra Vārpas tekstu bija viņa pirmais tik liela mēroga starptautiskais projekts, un pirmizrāde kļuva par notikumu, ko pamanīja ne vien turienes latviešu sabiedrība, bet arī plašākas aprindas. Atsauksmes bija cildinošas, un Valfrīds izjuta patiesu gandarījumu. Ap Ziemassvētkiem ieplānota pirmizrāde Rīgā tas bija notikums, ko noteikti vērts gaidīt. Līdz tam varēja mierīgi atpūsties, protams, ne jau ilgi, bet pāris nedēļu pilnīgi droši pačučēt uz lauriem, turklāt mājās, kopā ar vismīļākajiem un dārgākajiem cilvēkiem Kātiņu, Adrianu un draugiem. Tur, Čikāgā, bija brīži, kad viņš līdz sirdssāpēm ilgojās pēc savējiem, pēc mūžam svaigā, spirdzinošā jūras gaisa, meža elpas un… klusuma.

Viņš iegrozījās ērtāk un pieglauda vaigu Katrīnas matiem, un domāja tālāk. Gribējās pārslīdēt pāri ne visai tīkamai domai, kas nedeva un nedeva miera, un to bija uzjundījis Ievas nebēdnīgais jautājums "Vai Čikāgā foršas meitenes?"

Protams, pie galda viņš bija veiksmīgi atjokojies, un Zigmunds, pats neapzinoties, palīdzējis, taču… Čikāgā patiešām bija foršas meitenes! Piemēram, Kima Kimberlija Rouza, apbrīnojami skaista mulate, kuras dzīslās tecēja arī latviešu asinis, proti, viņas vecaistēvs Džordžs Rouzs bija nācis pasaulē kā vidzemnieks Jurģis Roze. Savu daļējo latvietību Kima uztvēra gaužām nopietni un pat bija apguvusi pāris simtu latviešu vārdu, kaut gan izruna bija tāda, ka ar viņu vieglāk saprasties angliski. Kimai bija brīnišķa balss ar plašu diapazonu, tāpēc viņas piedalīšanos "Putnos" varēja nosaukt par visīstāko veiksmi. To, ka Kimai viņš patīk, Valfrīds saprata jau otrajā tikšanās reizē; viņa tiešām bija skurbinoša kā valkans, tumšs liķieris, un kautrība trīsdesmito gadu slieksni tikko pārkāpušajai sievietei bija svešs jēdziens. Kima sāka lenkt Valfrīdu vētrainā amerikāņu stilā un bez mazākajiem kompleksiem, bet viņš… viņš ļāvās šai lenkšanai ar savādu tīksmi, kairinošu aizliegtā augļa pieejamības apziņu. Retajos brīvajos vakaros Valfrīds ļāva Kimai aizvilkt sevi uz kādu bāru, un skaistā melnā pantera dejojot pārvērtās īstā Brazīlijas anakondā. Nu, jā, un nenovēršami pienāca brīdis, kad pēc trakulīgi aizvadīta vakara viņš ļāvās, lai Kima viņu aizved uz savu studijtipa dzīvokli… Zināja taču, ar ko tas beigsies, taču gāja, juzdamies kā tāds jauns pārgalvis, adrenalīna un testosterona uzkarsētiem jutekļiem. Iespējams, pasaules vīriešu vairākums atzītu, ka dēka bija tā vērta, tomēr otrā rītā Valfrīds jutās kā caur gaļas mašīnu izlaists, sauss kā citronmiza un apsūkāts kā kokteiļa olīva, turklāt vēl arī ar nelielām fiziskām, taču krietni prāvākām morālām paģirām. Turklāt rīta gaismā Kima nebūt nešķita tik pievilcīga kā iepriekš piena šokolādes krāsas āda izskatījās pelēcīga un raupja. Piespiesti smaidīdams, viņš atvadījās un devās prom, nozvērēdamies: vairs nemūžam! Tā ari palika. Ļoti iespējams, ka arī Kima bija nedaudz vīlusies viņā, kas zina… Tālākie gastroļi pagāja bez kādiem seksīgiem piedzīvojumiem, ja par tādiem neuzskata diezgan nevainīgo paknakstīšanos ar vienu no ierakstu režisora asistentēm apaļīgo bučmūlīti Ivlinu. Šī knakstīšanās nebija nekas vairāk par līdzekli, lai ātrāk padzēstu no atmiņas Kimu, tāpat visu to, ko viņi tajā naktī darīja, un tādā kārtā atbrīvotos arī no sirdsapziņas pārmetumiem Katrīnas dēļ. Sirdsapziņa viņu tiešām kremta, turklāt krietni bargāk, nekā pats būtu spējis iedomāties. Lai kompensētu neforšo gājienu, viņš sūtīja sievai mīļas jo mīļas e-pasta vēstulites ar muzikāliem pielikumiem, kur skaņu valodā pauda visādas delverlbas. Atgriešanās mājās bija neizsakāms dvēselisks atvieglojums, jo Kate… Katiņa nozīmēja ne vien mīlestību, bet arī pastāvību, kaut ko tādu, kas nemūžam nespēj pazust, izgaist, pievilt vai novērsties. Mūžīga optimisma pilna smējēja… jā, bet vai viņa patiesi tāda bija vai arī tikai centās būt? Valfrīds gan zināja, ka bērnišķā spēja priecāties gandrīz par visu un mīlestības pilnā paļāvība zināmās situācijās var pašķīst emocionālā sprādzienā pāris reizžu bija gadījies piedzīvot. Spriestspēja, loģiskā domāšana un tolerance, šķiet, apmeta kūleni un ienira Katrīnas prāta dzīlēs, dodot vietu niknai un svelmīgai greizsirdībai, kas esi godīgs, Valfrīd! allaž bija vairāk vai mazāk pamatota. Viņš to zināja, kaunējās par savu vājību, tomēr laiku pa laikam tai padevās, tāpat kā šajā reizē… un pēc tam pūlējās pēc iespējas ātrāk aizmirst.

Ķermenis šķita smaguma pielijis; laikam tikai tagad īsti sāka izpausties lidojuma sekas ilgā sēdēšana šaurajā ekonomiskās klases sēdeklī, kur pat kājas nevar izstiept, sausais, dīvaini negaršīgais gaiss. Šķietamajā naktī neizdevās pat pasnaust, jo aizmugurējā sēdeklī spārdījās nenomierināms bērns, tāpēc rīts, kas šajā Atlantijas pusē bija pārtapis vēlā pēcpusdienā, atnāca kā atpestīšana kopā ar logu aizlaidņu pacelšanu un stjuartes pienesto karsto, mitro dvielīti, kas vismaz uz brīdi atspirdzināja. Tikai pēc nolaišanās Rīgā Valfrīds varēja izstaipīt sastīvējušo muguru un sasukāt biezos matus, kas jau atkal sāka iegūt bēthoveniskas aprises, un ar baudu ieelpot rudenīgi vēso, pēc kritušām lapām smaržojošo dzimtenes gaisu tas spirdzināja labāk par galonu kafijas.

"Vai patiesi es kļūstu vecs?" viņš nedzirdami nomurmināja. Iepriekšējie ceļojumi gan lidmašīnā, gan ar autobusu nebija šķituši tik nogurdinoši, nemaz nerunājot par jaunību, kad brauciens no Rīgas līdz Ventspilij uz naftas cisternas trepītēm tāds nieks vien bija. Bet varbūt pie vainas sirdsapziņas pārmetumi, ko? Droši vien, jo domas par vecuma nespēku, kaitēm un stīviem kauliem vienkārši šķebināja. Lai tās atvairītu, viņš pārlaida roku Katrīnas vidukļa izliekumam tik glāsmainam un vilinošam… Ak, kādas muļķības viņš un vecs, kad vēl tikai pirms stundas abi mīlējās tik dedzīgi kā kaislībā apdulluši jaunieši!

Un, klausīdamies, kā palodzes skārdu rībina lietus lāses, no vētraina staccato pārejot nomierinošā ritenuto et diminuendo līdz pilnīgam pianissimo, zināmas triumfa apziņas ieaijāts, arī Valfrīds beidzot iegrima miegā.

♦ ❖ ♦

Rīts atnāca ar vēju, kas mērķtiecīgi pluinīja miglainos mākoņu autus, lai izmirkušajai zemei tiktu jel kāds saules stars. Kamēr Katrīna vēl svētlaimīgi klīda sapņu valstībā, mājā sākās klusa rosība; Vize bija uzbukņījusi meitas, pēc brīža viņām pievienojās Valfrīds, pa ceļam uz apakšstāvu apņēmīgi paraustījis bezspēcīgās dusmās ņurdošā Zigmunda plecu. Drīz vien uz gāzes plīts iešņācās tējkanna, Vize steidzās smērēt sviestmaizes, bet meitenes haotiski vāca kopā savas skolas lietas.

-    Katiņa vēl guļ? Vize uzbilda Valfrīdu, un tas pamāja.

-     Pareizi, kur viņai skriet… Vize piekrita, bet neganti izspūrušais Zigmunds, blisinādams acis kā dienvidū iztraucēts ūpis, murmulēja kaut ko par cūcību, kas vieniem liek slieties kājās nakts melnumā (pie kam rīta saule viņam spīdēja tieši sejā), bet otri, lūk, var pampt līdz pusdienai. Viņš paberza briļļu stiklus pret piedurkni, uzkabināja acenes uz deguna, tad rezignēti nopūtās: Lai guļ vien… un ar milzu apetīti ķērās pie sviestmaizēm ar sieru un šķiņķi. Ieva sekoja tēva piemēram, bet Dana piedzēra kafiju auzu pārslu un jogurta maisījumam.

Kad meitenes nolika tukšās krūzes un ķērās pie kosmētikas somiņu arsenāla, brokastotājiem pievienojās Adrians. Viņam sekoja Tūta Otrā, paslējusi asti kā policista steku, un ar modulācijām bagātu dižņaudienu pieprasīja savu tiesu.

-    Tu negribi braukt līdzi pie vecāsmātes un vectēva? Valfrīds, norijis pēdējo kumosu, prasīja dēlam, taču tas neizpratnē papurināja galvu.

-    Man taču skola, un šodien ir ceturtdiena! Tu aizmirsis esi, vai?

-    Goda vārds, aizmirsu! Valfrīds iesmējās. Nudien, visas dienas sajukušas. Tad jau tev jāpasteidzas?

-    Neko īpaši, Zigmunds aizvedīs. Papriekš Ievu uz muzičku, tad mūs ar Danu uz ģimnāziju.

-    Un mani uz autobusu, atgādināja Vize, veikli skalodama krūzes un šķīvīšus.

-      Pie večiem laidīsi? kafijas un šķiņķamaižu reanimētais Zigmunds apvaicājās gluži optimistiskā tonltī. Es varu aizraut uz autostaciju arī tevi, kaut kā jau saspiedīsimies! Mana toijota vismaz pusautobusa vērtē.

-    Paldies, vecīt, es izstaigāšos, tāda sajūta, ka Ventspilī nav būts veselu mūžību, jāapskatās, kas jauns uzradies… galu galā man autobuss tikai pēc stundas. Laid vien ar visu savu sieviešu bataljonu. Valfrīds pamirkšķināja draugam.

-     Rādās, ka veidojas tīri labs laiciņš. Zigis beidzot bija pamanījis sauli, kas, pateicoties rīteņa pašaizliedzīgajām pūlēm, gozējās prāvā zilu debesu laukumā. Ja atkal nesamaitāsies, tad sestdien jūs varētu atlaist uz Grietiņmežu. Es vakar nočekoju sēnes vēl aug griezdamās. Tad tu varēsi kārtīgi izlocīt kājas un ieelpot ekoloģiski tīru meža gaisu, pie viena novērtēt manu jauno dārza kamīnu, pirtskrāsni un citas ekstras.

-    Līst vai nelīst, jums vienalga jāatbrauc. Dana, citiem neredzot, aši saskatījās ar Adrianu, un tas priecīgi pamāja. Ja būs labs laiks, tad uz mežu, ja līs, tad var patusēt gan istabā, gan lapenē… Valfrīd, tu jau neesi redzējis tētis uztaisīja pieliekamus slēģus, lai lietus netiek iekšā un arī vējš tik traki nepūš.

-    Lai notiek, brauksim, jācer, ka Katei mašīna kārtībā, es vēl neesmu paspējis paprasīt.

-     Ir, ir, apalītis iet kā zvērs! Mēs ar mammu vēl aizvakar braucām ekspotīcijā uz lielveikalu, Adrians apstiprināja. Labi, tad es jožu pēc somas.

Pēc maza brīža Zigmunds slēdza vaļā mašīnas durvis. Vize veikli iemetās vīram blakus, jaunieši iespraucās aizmugurē. Automašīnas sudrabainais krāsojums bija pilnīgi pazudis zem pamatīgas dubļu kārtas spilgtas liecības par otrās šķiras autoceļu stāvokli valsts ziemeļrietumos.

-     Šamais nu gan ir nošķiedies. Valfrīds smiedamies papurināja galvu. Vismaz numuru noslauki!

-    Rauj to kociņš! Zigmunds atgāzās sēdeklī un pagrieza aizdedzes atslēgu. Es ir viens kārtīgs lauksaimnieks un datorists, un piedevām izbijis vijolnieks… ko no manis var prasīt!

-    Tēva dubļi si-idraboti-ī-ēē, Ieva iedziedājās īstā suitu sievas tembrā un aizcirta durtiņas ciet.

Valfrīds atkāpās īstajā brīdī, jo toijotas riepas, iztapdamas forsētā motora apgriezieniem, uzrāva gaisā zemes pikuču krusu. Vēl viens rūciens, un dubļaini sudrabotais autiņš izripoja uz dangainā apendiksa, kas savienoja Kursīšu-Sauleskalnu zemes pleķi ar Saules ielu.

Atgriezies mājā, kas, šķiet, atkal bija ieslīgusi snaudā, Valfrīds aši noskuvās, noskalojās un, pliķēdams losjonu viegli kaistošajos vaigos, kāpa augšā uz guļamistabu.

-    Katiņ… viņš pasauca, bet, kad gulētāja nekādi nereaģēja, pavilka segu nost un noskūpstīja kailo plecu. Katiņ! Ei, vai tev piemeties simtgadu miegs? U-ū, mosties, Ērkšķrozīt, tavs princis jau nomazgājis muti, nokopis radošo procesu rugājus un taisās jāt projām.

Pāris sekundes turpinājās miegainais klusums, tad pēkšņi Katrīna uzšāvās sēdus kā katapultas sviesta un enerģiski trina acis ar delnu virspusēm.

-    Apžēliņ, ko tu teici, Valfrīd? Cik pulkstenis? Padod man kādu apģērba gabalu, jāiet taču vārīt kafiju, bērniem brokastis, skola, ka nenokavē. Nu, ko tu smejies? Ko tu smejies!? Nu, aizgulējos, kam negadās… Padod manas zilās bikses, ātrāk taču!

Skatoties, kā mīļotā sieva, neizlienot no gultas, pūlas ar kājas pirkstiem nesekmīgi sagrābstīt divus metrus tālāk uz paklāja no,sviesto pidžamas apakšgalu, Valfrīds smiedamies ievēlās gultā.

-     Kāda kafija, kādas brokastis? Katiņ, atjēdzies taču! Visi jau sen ir prom, padzēruši un paēduši bez taviem vadošajiem norādījumiem.

-     Kā prom? Kate papūta sānis sejai pārkritušās matu šķipsnas un pikti uzlūkoja vīru. Kādiem vēl vadošiem norādījumiem? Vai tu tai Amerikā netīšām neesi sajucis, ko?

-    Paskaties pulkstenī, princese miegamice! Viņš sabužināja Katrīnas ērkuli īstā mudžeklī. Bez piecām astoņi, zēni un meitenes jau sen sēž skolas solos. Nu, galīgi izlaidusies tu man esi! Vajadzēs tev noorganizēt ģimenes mācības īso kursu.

-     Kā tad! Kate parāva segu uz augšu. Es izlaidusies? Tad kāda sasodīta mārrutka pēc tu mani nepamodināji laikā? Un kas tas vēl par īso kursu?

-    Man tagad nav laika skaidrot. Viņš pieliecās tuvāk un pabružāja degungalu pret viņas degunu. Bet, kad vakarā atgriezīšos, tad būs nodarbības ne pa jokam.

-     Lai notiek! Katrīna padevās, un viņas acis neviļus uzdzirkstīja. Tikai kāpēc īso? Es gribu ļoti garu kursu, pilnu programmu ar ievadu, iztirzājumu un nobeigumu, pēc tam da capo… un tā astoņas reizes!

-    Kārumniece… da capo viņai… Valfrīds cīnījās ar kārdinājumu nomest drēbes un ienirt zem segas blakus sievai. Labi, mīļā, tagad man arī jālaižas, pēc pusstundas autobuss. Jo agrāk aizbraukšu, jo ātrāk tikšu atpakaļ. Tu varētu vakariņās izcept pankūkas. 1 adas labi lielas un kraukšķīgas, kur iekšā ierullēts biezpiens par tādām sapņoju mēnešiem ilgi.

-    Labi, būs! Kate nopūtās un sparīgi atkrita gultā. Laidies, mīļais vīrs, kamēr es neesmu pārdomājusi! Sveicieni tur visiem no manis, paldies par visu labo, ko tava māmiņa man nav darījusi… nē, nē, to nevajag, vienkārši sveicieni.

Kad aiz Valfrīda muguras aizcirtās namdurvis, Katrīna izrāpās no gultas, uzvilka Valfrīda apnicināto pidžamu un uzmeta plecos zilpelēku, pašas darinātu mīkstvilnas šalli. Celties patiešām negribējās, bet, ja nu reiz viņa ir pamatīgi un neatgriezeniski pamodusies, tad jākāpj lejā pēc kafijas. Patīkami pārsteigta par kārtību virtuvē Vize bija paspējusi nomazgāt pat vakariņu traukus -, Kate ierastā žestā uzmeta vārāmtrauku uz gāzes degļa, iebēra krūzē divas tējkarotes kafijas un sameklēja ledusskapī pamatīgu siera šķēli; tai pievienojās pāris salātlapu un milzīgs ābols, kura sarkanais strīpojums atgādināja steigā smiņķējušās dāmas vaigus, brokastis, kas apvieno veselīgo un garšīgo, nodrošina ziedošu jaunību paaudžu paaudzēs, āmen! Pēc pāris maziem brītiņiem, aizvadītiem glaudot Tūtas Otrās plīšam līdzīgo muguru, vienā rokā nesdama kūpošu krūzi, otrā māla šķīvi ar ēdamlietām, viņa basiņām plakšķināja augšup. Gulta vilināja ar neatdzisušo siltumu un iespējām vismaz stundu palaiskoties bez vismazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem. Siers ar salātiem garšoja pasakaini, ābols sulīgs, aromātiskā kafija vainagoja visu iepriekšminēto. Rēnā rudens saulīte zīmēja uz dūmakaini pelēkās dūnu segas greizus, gaišus rombus, kas nemanāmi pārvietojās uz naktsskapīša virsmu to gandrīz pilnībā klāja grīļīga grāmatu kaudze, kuras svars jau apdraudēja mēbelītes tievās kājeles, un nesaudzīgi atklāja pūkainu putekļu kažociņu uz lampas dzeltenbaltā kupola.

"Jā, jau jā, kā celšos, tā tūdaliņ novākšu," Katrīna pilnu muti nomurdēja, apsteidzot visus pārmetumus, ko šajā sakarā varētu izteikt personīgā sirdsapziņa. "Un putekļus noslaucīšu, puķes apliešu, pat spoguli notīrīšu!"

Pēdējā kafijas malka garšai vēl kavējoties mutē, viņa nokoda atlikušo ābola gabalu un iemeta serdi tukšajā krūzē. Saulaini miegainais klusums mudināja izstiept segā ievīstītās kājas un atlaisties spilvenos. Aiz loga kāds putns laikam zīlīte iečivinājās precīzi sinkopētā ritmā, kas pārsteidzoši atgādināja Valfrīda dziesmu, ko viņi vakar vakarā bija dziedājuši. Pēc tam burvīgi, reibinoši mīlas mirkļi… Sirds pēkšņi iepukstējās straujāk, dedzīgi un trauksmaini kā pirms divdesmit gadiem, pakrūtē ieņirbējās un saplivinājās kā taurenis vasarkrāšņā pļavā patiesi, tāda mīlēšanās ir tikpat kā ceļojums laika mašīnā uz jaunību! Atmiņas uzbrāzmoja kā orkāns, sagrāba kā nepielūdzams cunami vilnis un satricināja spēcīgāk nekā iepriekšējā vakara zemestrīce. Ļaudamās vilinošajai stihijai, Kate aizvēra acis.

♦ ♦

Tā bija ne ar ko nesalīdzināma un neaptverami dīvaina, gandrīz vai šizofrēniska sajūta, toreiz pirms divdesmit gadiem pamostoties jūras krastā, paseklā ieplaciņā starp divām kāpām, kad pēc tikko aizvadītas Jāņu nakts viņus apņēma dzestrs augusta rīts.

Pirmā acis pavēra Katrīna. Basās kājas nežēlīgi sala, un viņa pavilka pēdas zem garajiem svārkiem, lai sasildītu, gatava no jauna iesnausties, taču pēkšņi ausīs iecirtās ļoti pazīstama, taču cik savādi! laikā un vietā galīgi neiederīga skaņa. Pūlēdamās atcerēties, kas tā par skaņu, Kate pamodās pavisam, un tūdaļ, viņas sakustēšanās iztrūcināts, arī Valfrīds paplēta acis.

Kas ir, Katiņ? Jautājums vēl nebija izdzisis dzidrajā gaisā, kad sapņpilnais maigums acīs pazuda kā vēja aizpūsts. Viņš pietrūkās sēdus, taču, kaut ari kāpas galotne atradās galvas līmenī, skatu uz jūru aizsedza asais kāpu grīslis jūras rudzi… Griezīgā, vienlaikus dīvaini patīkamā, monotonā skaņa kļuva skaļāka. Valfrīds sapurināja cirtaino galvu, nespēdams ticēt savām ausīm.

-    Katiņ, tas taču ir! viņš ierunājās un apklusa.

-    Zemessmēlējs, smilšu sūcējs, vai kā viņu sauc. Katrīna saslējās uz ceļgaliem. Sirds strauji iepukstējās, un viņa īsti nesaprata, ko tas nozīmē prieku vai žēlumu.

-    Tad jau mēs… Tad sanāk, ka mēs esam atpakaļ! Viņš pielēca kājās tik strauji, ka Katei sejā trāpīja smilšu vērpete, un viņa sāka centīgi berzēt acis.

Patiesi pāri zemajai kāpai skatienam pavērās Ventspils pludmale 1990. gadā: aplupušas pārģērbšanās kabīnes, smiltīs ieputināti soli, sašķiebies rūsains atkritumu konteiners. Kāpas otrā pusē mētājās tukša alus pudele, bet tālumā slējās glābšanas dienesta tornīša graciozā spirāle. Viļņi skalojās pret krastu tumši un smagi, bet tālumā, kur jūra, tiekoties ar apvārsni, atmirdzēja sudrabainā gaišumā, vīdēja vairāku kuģu silueti. Pagaisa pēdējās šaubas, jo tādu kuģu siluetu septiņpadsmitajā gadsimtā vienkārši nevarēja būt. Valfrīds juta Kati piekļaujamies sev pie sāna. Viņa nevaldāmi trīcēja.

-    Ko tu, Katiņ! Viņš apskāva mīļotās plecus. Mēs esam atpakaļ mājās, savā laikā, savā agrākajā dzīvē nav taču par ko raudāt!

-    Es nemaz neraudu. Kate apķērās viņam ap kaklu cieši, cieši… un piepeši iešņukstējās tik skaļi, ka uztrauca no miega Vizi, kura, saritinājusies kā bērns, vēl nupat saldi dusēja Zigmunda klēpī.

-    Katiņ, tu raudi? Meitene sabijās. Kaut kas noticis? Tur kādi sveši?

-     Nē, svešu nav… Kate atlaida Valfrīda kaklu, mudīgi nopurināja pāris asaru un savādi iesmējās, nespēdama apjēgt, kā viņu atpakaļlēcienu uz divdesmito gadsimtu uzņems Vize. Neko labāku neizdomājusi, viņa notupās un parāva krākuļojošo Zigmundu aiz kājas. Garā pēda drusku nomītā sprādžu kurpē noraustījās kā vardes stilbs Galvani eksperimentā, bet pats kājas īpašnieks joprojām dzīvojās pa miega muižu. Vize neizpratnē vēroja Katrīnas rīcību, tad uzmeta skatu Valfrīdam, kurš sapņaini lūkojās nezin kādos tālumos, un paraustīja plecus. Arī viņa saklausīja neparasto skaņu, taču tā meiteni neuztrauca, katrā ziņā draugu uzvedība šķita dīvaināka par trokšņiem.

-     Vai tu reiz modīsies, kapelmeistar? Kate iesaucās gandrīz dusmīgi, ar prāta stūrīti apskauzdama Valfrīda un, dabiski, neko nesaprotošās Vizēs filozofisko mieru.

-    Kas ir?! Zigmunds ne visai laipni ieņurdējās. Vēl taču agrs, un mums šodien nekas nav paredzēts, Kate, vai tu kaut Jāņu rītā vari likties mierā? Kur Vize?

-    Tev taisnība vismaz vienā ziņā šodien mums tiešām nekas tāds nebija paredzēts.

Un, par spīti Vizēs taisnīgajam sašutumam, Kate sagrāba Zigmundu pie rokas, piespiezdama piecelties. Zigis nostājās blakus Valfrīdam, joprojām gauzdamies par sieviešu neizprotamo dabu un izpostīto miegu. Beidzot viņš uzstutēja uz deguna brilles un tai pašā brīdī sastinga kā zibens ķerts.

-    Johaidī! Tā tak vecā, labā jūrmala! Mēs esam atpakaļ… Goda vārds, mēs esam atpakaļ! Spogulis atkal uzdarbojies ne pa jokam!

Tā noteikti bija ļoti dīvaina aina: Valfrīds, rokas uz krūtīm sakrustojis kā tāds kapteinis Nemo, ar sapņainu smaidu vērās uz jūras pusi, kur zemessmēlējs gaudoja aizvilkdamies, Zigmunds gandrīz lēkāja no prieka (viņu īpaši aizkustināja tukšā alus pudele), joprojām drebošajai Katrīnai zem plakstiņiem grauzās smiltis un asaras, bet Vize grozīja galvu pilnīgā nesaprašanā kas īsti noticis? Meitene uzdeva šo jautājumu gan visiem trim vienlaikus, gan katram atsevišķi, bet vienīgais, ko viņa dabūja atbildes vietā, bija trīs neko neizsakoši un galīgi neizprotami vārdi mēs esam atpakaļ!

Vize izdarīja to, ko šādā situācijā būtu darījusi ikviena sevi cienoša meitene. Viņa apvainojās.

-    Tādi kā aplami. Nezinu, kur atpakaļ esat jūs, bet es iešu atpakaļ pie skolas kunga sakopt māju, paskat, saule jau augstu.

To dzirdēdami, pārējie trīs saskatījās un sāka smieties kā jukuši. Pēc mirkļa Kate apklusa un norausa asaras kopā ar pēdējiem smilšu graudiem.

-    Mīļie, bet tas taču nozīmē, ka Johans ir miris…

-    Nūjā… johaidī, ārprāts!

-     Kā miris? Vize izbīlī iepleta acis un soli atkāpās. Vakar bija dzīvs un žirgts!

-    Tas nebija vakar… tas ir vairs nav… Zigmunds sastomījās un kļuva nopietns. Vižuk, es pat nezinu, kā lai tev pasaka, kā lai paskaidro… Viņš pagriezās atpakaļ, kur, atsliets pret pelēcīgās spilvenkules vīstokli, iešķībi zvilnēja spogulis. Paņēmis to rokā, Zigmunds pārvilka plaukstu vēsajai, gludajai metāla virsmai. Redzi, ar šīs mantiņas palīdzību mēs visi esam pārlēkuši pāri trīssimt gadiem…

-    Pārlēkuši? Vizēs ieslīpās acis bija kļuvušas apaļas kā spoles. Gadiem? Vai dieniņ, kā tad to var?

-    Var gan… Zigmunds ar otru roku saņēma Vizēs elkoni un uzvilka meiteni kāpas galotnē. Skaties, tā ir pavisam cita pasaule! Nekā no tā, ko tu tagad redzi, vakar, kad atnācām, te nebija, paskat, re, kur alus pudele! Tādu tehnikas brīnumu tu savā mūžā vēl neesi redzējusi.

Tajā brīdī, kur radies, kur ne, pa liedagu, neganti plarkšķēdams, aizjoņoja motocikls. Vize šausmās aizmiedza acis un pietupās, gandrīz iemiegdama galvu ar pusizjukušo bizi starp ceļgaliem.

-   Tā tik vēl trūka! Valfrīds pusčukstus iesaucās. Zigi, kas viņai kaiš?

-    Beidz! Kate iešņācās. Tas ir visīstākais kultūršoks! Ko tu gribi no cilvēka, kurš nekad neko tādu nav redzējis?

Visi trīs sāka mierināt un drošināt līdz nāvei pārbijušos meiteni, no tiesas baidīdamies, ka viņa varētu zaudēt samaņu vai pat sajukt prātā, draudzīgi atzīstoties cits citam, ka pēc vesela gada, kas pavadīts pasaulē, kur vienīgais sauszemes transports ir zirgs ar ratiem vai bez vai paša kājas, tāda rēcoša un nenormāli joņojoša uzparikte tiešām var pataisīt traku pat pieredzējušu laika ceļotāju.

Pēc pusstundas jau bija tiktāl, ka Vize jutās spējīga paiet.

-     Bet vai no tiesas labais skolas kungs nomiris? Šķita, ka šis jautājums viņai rūp visvairāk. Katrā ziņā meitene bija gandrīz samierinājusies ar domu, ka ceļā uz mājām pavisam citām, neredzētām un neiedomājamām, bet tomēr mājām viņi redzēs neskaitāmus rēcošus, rūcošus un zilus dūmus spļaujošus, nelabā ātrumā traucošus bezzirgu šausmoņus, taču tie neko ļaunu nedarīs, ja vien tīšuprāt neskries tiem apakšā.

-    Nomiris gan, bet tu neuztraucies tik dikti, tagad tas noticis jau ļoti sen, Zigmunds, viņas pleciņus apkampis, stāstīja.

Vize nomierinājās necerēti ātri. Visu ceļu līdz Kates un Valfrīda mājai, pamanījusi automašīnu vai motociklu, viņa rīkojās pēc strausa metodes, smilšu paugura vietā bāzdama galvu Zigmunda padusē, taču ģībt neģība vis, tikai laiku pa laikam izgrūda dīvainas skaņas deviņstāvu namu stūrainais kalnājs lika tai ievaimanāties bijīgās šaušalās, bet minisvārkos tērpies meitēns iespiegties kaunpilnā sašutumā.

-      Neuztraucies, šaislaikos sieviešu kājas ir visas sabiedrības īpašums, Zigis viņu mierināja, gribi, es tev arī nopirkšu lādu bruncīti. Un gandrīz dabūja no Vizēs pa ausi kaut ko tādu piedāvāt godīgai meitenei?

Tobrīd garām aizlīgoja noputējis sinepjkrāsas autobuss. Nedaudzie pasažieri lūrēja logos acīmredzot četrotnes ērmīgo tērpu dēļ, taču bez ekstremālas ziņkāres diezin, kādu filmu te, Ventspilī, atkal uzņem.

Zigmunda neķītrā mājiena aizkaitinātā Vize pat aizmirsa kārtējo reizi nobīties. Draugi atviegloti uzelpoja, sak, arī ar šo problēmu tā kā būtu tikuši galā. Taču īstās problēmas bija vēl tikai priekšā. Nē, kas attiecas uz Katrīnas, Valfrīda un Zigmunda atkaliekļaušanos dzimtajā gadsimtā, tur viss bija kārtībā, jo izrādās, ka pēc 1990. gada kalendāra viņi bijuši prom tikai nepilnas trīs nedēļas. Zigmundam vēl turpinājās vasaras atvaļinājums, Valfrīdam brīvdienas; Kate gan darbā drusku dabūja pa mizu. "Vai tad tā var? Ja gribēji iet atvaļinājumā mēnesi ātrāk, tad būtu jel uzrakstījusi iesniegumu kā normāls cilvēks, bet šitā pazust!" Muzeja direktora vietniece (direktors, paldies Dievam, arī bija atvaļinājumā) kārtīgi izrāja Katrīnu, tomēr jutās atvieglota par viņas atrašanos, maz kas varēja notikt ar patriotiski noskaņotu meiteni šajos trakajos laikos, kad visriņķī paklusām čukstas par gaidāmo X stundu! Katrīna nomurmināja ne visai sakarīgu melu stāstu, ka pēkšņi nez no kurienes uzradušies radinieki, kuru vecāki, Kates vecāku radi, kaut kad tikuši izsūtīti, un viņai nācies steidzīgi braukt uz Krieviju, kamēr vēl robežas nav aiztaisītas, lai noformētu dokumentus un palīdzētu tautiešiem atgriezties dzimtenē. Gribējusi piezvanīt, bet zināms taču, kādi tagad telefonsakari… Direktora vietniece tikai māja ar galvu, nemaz īsti neklausīdamās, un, piekodinājusi zinātniskajai līdzstrādniecei tādas muļķības vairs nedarīt, lika iet un ķerties pie iekavētajiem darbiem. Nē, patiesi, viņa tika cauri tik viegli, ka pašai brīnums! Arī mājās viss bija kārtībā durvis neviens nebija uzlauzis, nekas nebija pazudis, tikai putekļu sakrājusies vesela aramkārta, flokši un asteres ieaugušas nezāļu brikšņos, visas podu puķes sakaltušas kā siens, taču par tādiem sīkumiem nebija vērts uztraukties. Arī Zigmunda istabele izskatījās tāda pati kā pirms ceļojuma laikā, vienīgi atlikušais speķa gabals bija sasmirdis un mušu apsēsts; kopīgiem spēkiem viņi šo nejaucību izvāca, bet pretīgā smaka, par spīti vēdināšanai, turējās vairākas dienas, tāpēc Zigmunds un Vize bija spiesti pārcelties pie Kates un Valfrīda. Tobrīd sākās īstās problēmas, un to cēlonis bija Vize. Pareizāk sakot, ne pati Vize, bet Vizēs un divdesmitā gadsimta sadursme. Tā bija nenovēršama, nepārtraukta un citu spēkiem neatrisināma. Lai cik dūšīgi septiņpadsmitgadīgā meitene no septiņpadsmitā gadsimta, kādreizējā Ēdoles pilsmuižas kalponīte, centās pārvarēt bailes un satricinājumu neiedomājami svešā pasaulē, tā tomēr izrādījās stiprāka par viņu. Drusku vēlāk pēc divām vai trim dienām no dažām pussakarīgām, caur zobiem izspiestām frāzēm Zigmunds noprata, ka Vize visu laiku gaida šo pasauli pazūdam kā murgainu sapni, lai atviegloti pamostos pazīstamajā vidē. Par labu nenāca arī informācijas lavīna, ko trīs draugi, tikai labu gribēdami, gāza Vizei virsū. Valfrīds pirmais pamanīja, ka aizrautīgie stāsti viņai nebūt nepalīdz adaptēties, tieši pretēji plēš meitenes prātu vai pušu, un pačukstēja, ka Vizei nepieciešama atelpa bez radio, televizora un pastaigām ielās, kur šurpu turpu drāžas bezzirga braucamie. Savukārt Zigmunds uzskatīja, ka viņiem ar Vizi drīzāk jāapprecas, it kā mīļotās meitenes padarīšana par godīgu sievieti būtu panaceja visām dvēseles vainām. Attiecībā uz kļūšanu par Zigmunda likumīgo sievu Vizei iebildumu nebija, taču lēmums par precēšanos papildināja jau tā samilzušo situāciju ar vēl vienu rūpi, ko nu nekādi nevarēja apiet, Vizēs klātbūtni divdesmitā gadsimta beigu

Latvijā vajadzēja legalizēt. Tātad meitenei jādabū pase, bet, lai tiktu pie pases, nepieciešama dzimšanas apliecība vai kāds cits vērā ņemams dokuments. Kamēr draugi lauzīja galvas un mežģīja prātus, Vize, ierāvusies dīvāna stūrītī, burtoja vecas bilžu grāmatas, aiztaupījušās no Katrīnas bērnudienām, un grauza apdrupušus šerbeta kvadrātiņus vienīgos saldumus, kas bez blata vēl bija nopērkami veikalos un viņai lieliski gāja pie sirds.

"Par naudu var nopirkt visu ko, pat pilnu komplektu dokumentu," apgalvoja Zigmunds. Valfrīds bija gatavs piekrist, Katrīna neticīgi kratīja galvu politiskā situācija, ieskaitot pretmigrācijas pasākumus, bija tiktāl sakaitēta, ka šāds pasākums, proti, kukuļdošana, varēja beigties ar milzīgu blīkšķi. Jaundibinātais pilsonības un migrācijas departaments ikvienu šaubīgāku gadījumu pētīja kā zem mikroskopa; iestādē bija nolasīti tik principiāli darbinieki, ka ar rubļu paku vai dolāru vīkšķi (kuru, starp citu, viņiem nebija) ķepā tādiem labāk netuvoties! Situācija šķita bezcerīga, taču pirmā septembra priekšvakarā notika brīnums Zigmundam pienāca uzaicinājums uz tālsarunu ar tēvu pirms vairākiem gadiem no Latvijas aizbraukušo mežraga virtuozu Valteru Reizemani, Ļeņingradas filharmonijas simfoniskā orķestra mūziķi! Reizemanis seniors savu dēlu mīlēja, taču uzskatīja, ka pilngadību sasniegušam puisim jāattīstās patstāvīgi. Pietiek, ja šo procesu ik pa laikam pabalsta ar glītu naudas summiņu, piedevām nosūta kādu uzmundrinošu vēstuli. Šajā reizē, ņemot vērā politisko ainu visās vīlēs ņirkstošajā PSRS, Reizemanis vecākais bija nolēmis izbrīvēt desmit minūtes sarunai, lai uzzinātu, kas īsti notiek Latvijā, ciktāl disidentu būšanās iesaistījies viņa dēls un vai augstākminētais dēls netaisās precēties, vai varbūt ir jau paspējis to izdarīt? Ieva uzmanības iepriecinātais un pārsteigtais Zigmunds atzinās, ka patiesi grasās apņemt sievu, tikai…

"Tad jau tev nenāktu par ļaunu kāds peso, redz, es pirms pāris nedēļām atlidoju no štatiem, caur ko ienācies kas vairāk par koka rubčikiem. Kolēģis jaunnedēļ lido uz Rīgu, iedošu šim līdzi… Paklau, dēls, vai tā tava līgava smuka? Nav resna, ko? Vai, kas vēl ļaunāk, stulba kā miets, kas pat Vonnegūtu nav lasījusi?" Lai gan Vizei tāds Vonnegūts nebija pat sapņos rādījies, Zigmunds steidzās apliecināt, ka viņa līgava nav ne resna, ne stulba, bet gan neganti smuka, ar tumšiem, gariem matiem, un ka daži zaļie amerikāņu peso ir ārkārtīgi vēlami topošajai ģimenes laimei… Kamēr aplaimotais Zigmunds tērzēja ar vējaino un ģeniālo tēvu, pēkšņa atklāsme piemeklēja arī mājas darbos iegrimušo Katrīnu! Mizojot kartupeļus (darbība, kas allaž aizvedina domas tālos ceļos), viņa atminējās savu melu stāstu muzeja direktora vietniecei, un pēkšņi savijusies asociāciju ķēde pārsviedās uz Zigmunda un Vizēs problēmu. Krievija! Dokumentu kārtošana! Saki vēl, ka melot ir slikti! Ja Latvijā pilsonības būšanas uzmana tā, ka ne pelei nesprukt cauri, tad viņpus Zilupes par to nevienam galva nesāp tur gan varētu bez problēmām nopirkt papīrus, kādi nepieciešami personas identitātei, būtu vien nauda! Ak, vai, kā lai tiek pie naudas, ja viņai maciņā grabinās nožēlojamas kapeikas, Valfrīdam palicis labi ja desmitnieks, bet Zigmunds savu atvaļinājuma naudu noplakarējis jau pirms septiņpadsmitā gadsimta!

Kad Saules ielas mājiņā iebrāzās Zigis, atviezies idiotiski laimīgā smaidā, un nekavējoties plāja vaļā jaunumus, Kate, tobrīd kāsdama kartupeļus, gandrīz izlaida kastroļa vāku no rokām, un tikai pamatīgs grābiens, apdedzinot pirkstus, palīdzēja izglābt vakariņas no atkritumu spaiņa.

-    Cik tad seniors tev sola? apprasījās Valfrīds, apcerīgi košļādams sakaltušu siera mizu.

-     Ļāva saprast, ka mazāk par trim sotakiem nebūs. Zigis aizgūtnēm rija cigaretes dūmus. Vize graizelēja milzīgu tomātu un klusēja, gaidīdama, kamēr viņai paskaidros, ko nozīmē ērmotie vārdi it kā jau pašu mēle, bet saprast nevar, rau, atkal: Tad jau tu esi gandrīz miljonārs! Turklāt Katiņa, to teikdama, gandrīz vai gaisā lec no priekiem.

-    Kas tas ir miljonārs? viņa tomēr nenocietās pajautāt, un Zigmunds sagrāba meiteni tik vētrainā apkampienā, ka tai vai ribas iebrikšķējās, bet Kate un Valfrīds uzlūkoja draugu kā teiksmainu būtni. Nudien, trīssimt Amerikas dolāru 1990. gadā bija prātam neaptverama summa; šķita, ka to īpašnieks spēj visu vai gandrīz visu.

Troksnis aiz loga izrāva Katrīnu no atmiņu straumes. Izklausījās, ka vecās mājas sienai ar āmuriem metusies virsū vesela postītāju orda. Krakšķēja un knikšķēja, rībēja un pakšķēja, un tam vēl pievienojās neskaitāmi agresīvi brēcieni un svilpieni. Viņa izlēca no gultas un parāva logu vaļā ak, pasaulīt, strazdi! Ne mazāk kā simts lāsumainu jaunuļu ieklupuši mežvina vijumos, kas biezi klāja mājas dienvidu sienu, un, neaprakstāmā alkatībā kaudamies un grūstīdamies, knābāja sarkanmelnās odziņas. Šķita, ka putni ir gluži apdulluši, jo cilvēka tuvums tiem neiedvesa nekādas bailes… Vai varbūt mežvina ogas bija paspējušas ierūgt, un putni bija iereibuši?

Nez, ko par tādu strazdu uzvedību zinātu stāstīt Dana? Kate nomurmināja, ieinteresēti vērodama putnu, kas, ne druskas nebaidīdamies, rija mežvina ogas.

Raugi, Zigmunda vecākā meita bija ar putniņiem. Tas nozīmē, ka par savas dzīves piepildījumu bija izvēlējusies dabaszinātnes, konkrētāk, ornitoloģiju. Ja Ievai par piecpadsmitās dzimšanas dienas simbolisko dāvanu kļuva saksofons, tad Dana jau kopš četrpadsmit gadu vecuma lepojās ar pamatīgu lauka tālskati, ko cauru vasaru staipīja līdzi Grietiņmeža putnu vērošanas pārgājienos. Danas iedzimtā muzikalitāte izpaudās galvenokārt putnu dziesmu un treļļu atdarināšanā meitene prata virtuozi svilpot, klakšķināt un šo to atskaņot arī uz blokflautas.

Katrīna brīdi šaubījās vai pieļaujams traucēt Danu stundu laikā, tomēr nenocietās, tvēra mobilo tālruni un uzņēma pāris attēlu, ko tūdaļ nosūtīja Danai kopā ar īsziņu: "Kāpēc strazdi nav aizlidojuši uz D, bet žūpo manā vīnadārzā?"

Kamēr Kate mazgājās un ģērbās, pienāca atbilde: "Laikam pie vainas globālā sasilšana u. tml. parādības, putniem nojukusi orientācija, uztaisi vēl kādu bildi, ja var, tuvplānā." Danas pieprasījums tika izpildīts pēc labākās sirdsapziņas; ar zoom funkcijas palīdzību Katrīnai izdevās nofotografēt divus strazduļus, kas plēsa viens otru aiz čupras. Ačeles bija reibuma apmiglotas, un šis skats ārkārtīgi atgādināja pļēguru kautiņu pēdējās šņabja šļukas dēļ liec kaut izstādē par alkohola kaitīgumu! Apmierināta ar paveikto, Kate savāca drēbes un veļu un trallinādama devās uz vannasistabu. Viņa mazgājās ilgi, ar baudu stāvēja zem pavēsas dušas šļācēm. No slapjajiem matiem dvesa burvīga kokosriekstu šampūna smarža, un pirms divām dienām lakotie nagi joprojām izskatījās nevainojami. Diemžēl mazu plaisiņu labsajūtā iecirta skatiens spogulī.

Riebīgā gravitācija! Ienīstu no visas sirds, Katrīna murmināja, veroties uz savām krūtīm, kas gadu gaitā arvien vairāk padevās zemes smaguma spēka iespaidam. Bet, ja nu šajā ziņā nekas nav labojams, tad visprātīgākais ir izstumt šo faktu no apziņas un dzīvot tālāk vienā mierā.

Tad viņa saģērbās, uzsprauda matus un ķērās pie sirdsapziņai dotā solījuma: aizvāca no guļamistabas grāmatu kaudzes un apzinīgi iestūķēja katru sējumu tam paredzētajā vietā. Šis tas bija ieklīdis arī no Adriana istabas, piemēram, "Mītiskās vara bungas latviešu folkloras spogulī" un "Kopīgais rūnās un latvju rakstos". Katrīna nespēja atcerēties, kādā sakarā rūnu grāmata nokļuvusi pie viņas, un jau gribēja palapot varbūt kāda vieta atsauksies atmiņā, tomēr pārdomāja. Tāda nevainīga palapošana bieži vien beidzas ar aizrautīgu lasīšanu, un nav pieļaujams, ka apkaunojošais putekļu kažoks uz lampas abažūra saaugtu vēl biezāks un Valfrīds viņu pilnīgi pelnīti pavilktu uz zoba. Katrīna aši uzkopa guļamistabu, novāca Vizēs un Zigmunda gultasveļu, tad noskrēja lejā pēc puķu laistāmā ūdens. Kamēr strūkliņa tecēja podā ar sarkano balzamīni, Kate pārlaida skatienu stūrim, kur stāvēja dators. Apžēliņ, kas tad nu? Papīra paka uz grīdas, skeneris balansē uz galda malas, bet abi skrituļkrēsli iebraukuši grāmatplauktā, un, ja labi apskatās, arī grāmatu kaudzes uz grīdas vai nu sabrukušas, vai sašļukušas šķībi. "Citādi nav, tas ir vakarvakara zemestrīces darbs," viņa nosprieda un ņēmās kārtot savu mantību. Ap dūšu sametās drusku šķērmi viena lieta ir televīzijā skatīties zemestrīču postījumus kaut kur tālu pasaulē, bet pavisam cita pašiem ko tādu piedzīvot. Interesanti, cik stipra šī trīce bijusi? Bet tas jau mūsdienās noskaidrojams aši vien!

Katrīna pameta pēdējo kaudzi nesakārtotu un steidzīgi ieslēdza datoru. Kā tad, ziņu portāli pilni! "Zemestrīce arī Latvijā", "Vai Kurzeme kļūst par seismiski aktīvu zonu?", "Piecarpus balles pēc Rihtera skalas!"

Rakstu autori, cits citu pārspēdami, aprakstīja iepriekšējā vakara notikumus, neskopodamies ar secinājumiem dažos aprakstos pavīdēja pa zobgalībai, citi visā nopietnībā gvelza par maiju kalendāra pravietojumiem, planetāru pārstrukturēšanos, kas neapšaubāmi sāk izraisīt katastrofas, un nepieciešamību meklēt garīgās dzīves skolotājus, lai nesāpīgi pārceltos citā eksistences līmenī…

Dabiski, šādas blēņas nebija ko ņemt galvā, tomēr piecarpus balles? Katrīna sarāvās. Tas jau ir nopietni, tā nav nekāda viegla, normāla padrebināšana līdz divām ballēm, kas, kā vēsta statistika, zemeslodi piemeklē vidēji astoņtūkstoš reižu diennaktī, vai kāds no pieticīgajiem seismiskajiem notikumiem, kādi Latvijā atgadās apmēram divsimt reižu gadā un ko neviens vispār nepamana. Sirds trauksmaini iepukstējās kā nelaimes priekšnojautā. Šo sajūtu viņa pazina, tāda bija piedzīvota jau agrāk, tomēr līdz šim nepatīkamās nojautas saistījās tikai ar personisko dzīvi un vistuvākajiem cilvēkiem. Šoreiz bija citādi.

Vēlēdamās atvairīt nelāgās sajūtas, nojautas un tamlīdzīgas saulainajā dienā neiederīgas būšanas, viņa enerģiski atstūmās no datorgalda, pielēca kājās un traucās lejā uz virtuvi vēl viena kārtīga kafijas krūze noteikti uzlabos gan domāšanas spējas, gan garastāvokli, un, ja nu Valfrīds kaut kur būs atstājis cigaretes, tad daži slepeni ievilkti dūmi neapšaubāmi veicinās uzlabošanās un nomierināšanās procesu.

Tā arī bija, un Katrīna jau mierīgākā noskaņojumā ķērās pie interneta ziņu portālu vētīšanas. Histēriķu un sensāciju meklētāju raksteļiem viņa nepievērsa uzmanību, toties īpaši uzmanīgi lasīja intervijas ar zinātniekiem ģeofiziķiem un ekspertiem seismologiem. Kāds bija pacenties savākt gadsimtu gaitā Latvijā notikušo zemestrīču apkopojumu, un aprakstījis desmitiem atgadījumu gan Vidzemē, gan Zemgalē un Rīgā, tāpat Kurzemē; tostarp arī tās zemestrīces, par kurām Kate zināja 1616. un 1785. gadā. Taču bija arī citas, piemēram, 1857. gada maijā, kad visstiprākie grūdieni konstatēti Ziemeļkurzemē starp Lielirbi un Mazirbi un bijuši jūtami arī Kolkā. Vairākām ēkām sabrukuši jumti, mēbeles braukājušas pa grīdu, plīsusi trauki, un to visu pavadījis tālai pērkona dunai līdzīgs troksnis. Ak Dievs, tāpat kā vakar!

Katrīna iekampa kafijas malku, drudžaini ievilka pēdējo dūmu no gandrīz nodzisušās cigaretes un lasīja tālāk.

Kāds autors ar nopietnu zinātnisko grādu, tātad viņam gandrīz droši varēja ticēt, rakstīja:

Šī nebija inducētā zemestrīce, kas rodas rezonējošu, mehānisku svārstību rezultātā pēc seismiskas parādības, kas notikusi pavisam citā, ievērojami attālā zemeslodes reģionā, bet gan nopietna zemes garozas kustību izraisīta seismiska aktivitāte, kuras epicentrs atrodas netālu no Slīteres bākas, [..] zemes virsmas satricinājuma spēks vietām varētu būt pārsniedzis piecas balles. Šī ir jau otrā vietējas izcelsmes tektoniskā zemestrīce Ziemeļkurzemē pāris gadu laikā. Arī iepriekšējo reizi ievērojamas zemes garozas svārstības konstatētas šajā pašā reģionā, un tas liek nopietni pārvērtēt līdzšinējos pieņēmumus par mūsu zemes relatīvo seismisko drošību. Latvijas Universitātes Ģeogrāf ijas un zemes zinātņu fakultātes pētnieki cer uz iedzīvotāju atsaucību informācijas vākšanā, jo tādā veidā būtu iespējams noskaidrot…, tomēr nav nekāda pamata uztraukumam vai pat panikai, ka Latviju varētu piemeklēt patiešām postošas zemestrīces, jo…

Atskanēja melodisks signāls, vēstot e-pasta pienākšanu. Katrīna ar pūlēm atrāva skatienu no bažas raisošās informācijas un noklikšķināja uz ikonas ar vēstulīti.

Čau, vai apskatījies, kas internetā darās? Rādās, esam pārdzīvojuši bezmaz kataklizmu! Varu derēt, ka apdrošinātājiem klāt zelta laiki. Tad kā ar sestdienu? Bekas pļausim?

Tas, protams, bija Zigmunds. Kate juta, ka stresainā sajūta, kas savilkusi plecus un kaklu gandrīz vai krampi, lēnām atslābst. Patiešām, nav taču nekāda pamata uztraukumam, rau, kādā citā, ari gluži nopietnā rakstā minēts, ka spēcīgas zemestrīces šajā Eiropas daļā atkārtojas ne biežāk kā reizi divsimt vai visos trīssimt gados, līdz ar to nav ko cepties. Jā, taču… kā tur bija: "…jau otrā vietējas izcelsmes tektoniskā zemestrīce Ziemeļkurzemē pāris gadu laikā…", kur tad tie hipotētiskie divi simti gadu?

Viņa aizrakstīja Zigmundam īsu vēstulīti, cenzdamās ar jokiem un pekstiņiem nomaskēt nepatīkamās nojautas un bažas, ka ar zemestrīču statistiku tomēr kaut kas nav īsti kārtībā. Panikā, pats par sevi saprotams, nav jākrīt, tomēr jāpadomā ir. Varbūt jāieskatās kādos vecos rakstos, jāpavētī zināmas lietas no šāda skatupunkta, laika viņai tagad, kā saka, līdz riebumam. Un, ja nu kas, nenāktu par ļaunu arī pārbaudīt mājas stāvokli, sacīsim, jumtu, kamēr nav sācies aukstais laiks, jo, kā zināms, Dieviņš sargā tikai tos, kas paši piesargājas.

♦ ♦

Lai gan iepriekšējā vakarā vēlreiz nogāza pamatīgs lietus, sestdienas rīts atausa saulains un mēreni silts, īsti atvasarīgs. Diemžēl Valfrīda pašsajūtai saulainuma pietrūka; pamostoties juta sāpīgu stīvumu mugurā, tieši zem jostasvietas. "Tā tik vēl trūka," viņš īgni nodomāja, ar zināmu skaudību caur pievērtajām skropstām lūrot uz Kati, kas izlēca no gultas, kā viņam šķita, tīri vai vāveres vieglumā. Labi, ka sieva negaidīja viņu pieceļamies, bet steidzīgi šāvās lejā. Lai ieņemtu vertikālu stāvokli, Valfrīds bija spiests praktiski izripināties no segapakšas, jo mēģinājums saliekties vai apsēsties atbalsojās krustos kā slepkavīgs dunča dūriens. Citādi nav, vainīgs brauciens autobusā sildītājs ieslēgts uz pilnu jaudu, sēdi, nosvīdis slapjš, bet, kad izkāpj, drēgnais vējš rauj cauri līdz kaulam.

Kad viņš beidzot tika līdz brokastu galdam, Katrīnas asais skats uzreiz pamanīja nelādzību.

-     Vai tev kas sāp? viņa piesardzīgi apjautājās, labi zinādama, ka Valfrīds necieš runas par jebkādām kaitēm, it īpaši tad, ja kaite piemetusies viņam pašam.

-    Nekas man nesāp, viņš īgni noņurdēja. Kas tev par muļķībām prātā?

-    Piedod… Kate vainīgi samirkšķināja acis, smaidu slēpdama. Man tik ienāca prātā, vai tev nav pielipusi mana krika, viņa izgudrēm piemetināja.

-    Kāda vēl tava krika? Tonis joprojām bija īgns, tomēr acīs pavīdēja zināma ieinteresētība.

-     Bija tāda… Dārzā grābu lapas, lokoties jaka sarāvās uz augšu, un vējš laikam sapūta kādu nervu. Tad arī iemetās, viņa mīļi skaidroja, ausīdamās, vai nedzird rosīšanos dēla istabā Adrians gan labi zināja, ka mātei nekādas krikas nav bijis.

-    Nu, un kā? tas jau izklausījās tīri draudzīgi.

-    Uzsmērēju tādu… gribi, parādīšu? Kate pagrāba no virtuves bufetes plaukta jau laikus nolikto tūbiņu. Lai nu ko, bet viņu apmānīt Valfrīds nespēja sāpīgā iekunkstēšanās, šorīt pusmiegā mēģinot pagriezties uz otriem sāniem, un stīvā gaita nupat, ienākot virtuvē, kā saka, runāja gaišu valodu, it kā tā būtu pirmā reize… Atradis, par ko kaunēties, kuram gan neiesāpas mugura!

-    Un tas smāķis tev palīdzēja?

-    Jā, vai zini, viņa čaloja, saliedama krūzēs kafiju. Uzsmērēju, uzvilku pagarāku vilnas jaku, un jau pēc stundas viss bija kārtībā.

To pateikusi, Katrīna pievērsās pannai, kur cepās maizes šķēles ar sieru process, kas prasa visu saimnieces uzmanību, lai izkusušais siers netecētu uz pannas un nepiedegtu, lai visas šķēlītes nocepinātos vienādi zeltainas, un tā tālāk. Ne domas novērsties no šīs nodarbības un skatīties, ko vīrs viņai aiz muguras dara ar minēto tūbiņu. Taču Valfrīds laikam novērtēja Kates aušīgo smalkjūtību un situācijas smieklīgumu, tāpēc brītiņu vēlāk nokremšķinājies atzina, ka viņam tiešām licies, ka iesāpas mugura… un tāda iesmērēšana jau par ļaunu noteikti nenākšot, uz ko Katrīna atbildēja ar nevērīgu, bet piekrītošu galvas mājienu.

-    Tad kā, vai pie Zigmunda braucam? viņa apjautājās, kārtodama šķīvī apceptās siermaizītes un sulīgas tomāta ripas ar pipariem.

-     Protams, kā gan citādi! Valfrīds iepleta acis, it kā jautājums vispār nebūtu apspriežams un nupat pieminētajai sāpošai mugurai nekāda sakara ar viņu pašu. Mēs taču sarunājām un… labrīt, dēls!

Adrians jau bija saģērbies, gatavs gan braukšanai, gan sēņošanai Riekstukalna brikšņainajā mežā. Zem ūdensnecaurlaidīgās jakas apkakles vīdēja jauna, zila trikotāžas krekla maliņa, pie džinsu jostas piestiprināta seniem simboliem izrakstīta makstiņa; tajā atradās neliels, bet ass dunčelis, ko Adrians pats savām rokām bija izkalis Brīvdabas muzeja kalvē. Puiša vaigi spīdēja svaigi noskūti, garie mati sasukāti, celiņā izšķirti un ar cilpainu ādas saitīti sasieti mākslinieciski viļņainā astē. Tik uzsvērta sapostība Katei lika zinīgi piemiegt acis nekad agrāk dēls, uz mežu taisīdamies, nebija pievērsis tādu uzmanību savai ārienei… Vai tomēr bija, taču viņa vienkārši nepamanīja? Labi jau labi, mēs vēl paskatīsimies uz Danu, vai arī viņa būs pacentusies savā sēņotājas ietērpā apvienot lietderīgo ar daiļo.

-    Tēt, kāpēc tu ņem līdzi kompi? prasīja Adrians, kad Valfrīds uzmanīgi novietoja viņu ģimenes auto, sauktā par apalīti (mīlīgs Opel latviskojums), pakaļējā sēdeklī somu ar klēpjdatoru.

-    Nu, es laikam mežā neiešu, Valfrīds noņurdēja. Kaut kāds muļķīgs stīvums iemeties mugurā, labāk drusciņ pasaudzēt, bet, ja jāliecas pēc katras sēnes, tad var saķert pa īstam.

-    Žēl gan. Adrians līdzjūtīgi uzlūkoja tēvu. Arī Katrīna pašķielēja uz Valfrīda pusi lai gan iekāpšana automašīnā viņam padevās tīri lunkani, muguras atlaišana pret atzveltni lika sejā uzplaiksnīt mokpilnam vaibstam.

-    Tu pat iedomāties nevari, kādu vietu mēs šovasar uzgājām, pēc brītiņa Adrians atsāka, nudien nesaprotu, kā neviens no mums jau agrāk to nepamanīja! Gandrīz pie Zigmunda zemes robežas, bet, skatoties no Grietiņmeža lielā paugura, sanāks kāds kilometrs uz jūras pusi. Zini, tur izskatās kā… es pat īsti nemāku aprakstīt, jāredz pašam. Iedomājies kādas trīsdesmit milzīgas egles, īsti dižkoki, mēs ar meitenēm izmērījām ne mazāk kā divsimt gadu vecas, bet varētu būt arī vairāk, saaugušas riņķī. Tik augstas, ka galotnes var saskatīt, tikai sēžot vai guļot zemē. Lai tiktu riņķa iekšpusē, jāmetas rāpus zari blīvi kā žogs. Vislielākās egles ārpusē, iekšā jo tuvāk vidum, jo mazāki kociņi. Vai vari aptvert vissaulainākajā dienā tumšs kā naktī! Apakšā ir akmeņi, gar malām milzīgas papardes, biezas un kuplas, man gandrīz līdz krūtīm. Ieviņa tur vispār pazūd, bet zem papardēm var sajaust sena mūra paliekas! Ārpusē gandrīz skaidri redzams, ka bijis kaut kas ieapaļš. Varbūt tornis, jo akmeņi cieši turas kopā, kaut gan nav nekādu javas pēdu pilnīga mistika! Bet arī tas vēl nav viss. Puisis brīdi saminstinājās. Ja tur ilgāk pastāv, tad uznāk ellīgi jocīga sajūta… mežs pēkšņi izskatās pavisam savāds, nu, it kā būtu pavisam cits diennakts laiks, saproti, tēt? Un Ieviņa teica, ka viņai vienreiz licies saule stāvējusi ziemeļrietumos! Tam gan es negribu ticēt, jo toreiz mēs tur staigājām visi trīs, lai arī Ieva kādu brīdi atpalika, kamēr… es gribēju teikt, ka tad to būtu pamanījusi arī Dana un es, bet tomēr tas ir neparasti.

-    Izklausās kolosāli interesanti. Valfrīds neveikli sagrozījās priekšējā sēdeklī, lai varētu ieskatīties Adriana tumša jūras ziluma acīs manās acīs, Valfrīds siltā lepnumā nodomāja, vairāk priecādamies par dēla aizrautību, nekā ieklausoties viņa vārdos.

-    Jā, Zigis to vietu nosauca par šausmu stūri un atzinās, ka vienreiz tur sēdējis un pīpējis, bet pēc tam vairs nav varējis saprast, no kuras puses nācis un uz kuru jāiet, Katrīna papildināja intrigu, vienlaikus veikli izmanevrējot apallti pa dubļos savandīto iebrauktuvi uz ielas. Par sauli ziemeļrietumos arī man kauc kā negribas ticēt, ja pareizi atceros, todien, kad jūs tur aizklīdāt, bija apmācies, tomēr visumā pabaiga vieta, ari intriģējoša, tīri vai gribētos parakties un papētīt, kas tur iekšā!

-    Kas tev traucē? Ņem sapiera lāpstu, liekšķeri, tējkaroti vai kāpostlapu…

-     Kāposteni! ar cieņu izlaboja Adrians, kurš ar tā iesaukto mazo lāpstiņu mātes vadībā bija pārcilājis ne vienu vien kubikmetru zemes.

-    Labi, kāposteni vai bieteni, kas jau jums, arheologiem, ierasts, un ķeries tik klāt, pasmējās Valfrīds. Asistenti atradīsies, rau, dēls vai dīdās nepacietībā, gan jau abas meitiņas arī gribēs piedalīties.

-    Kas man traucē? Egļu saknes un meža, kā viņu… zemsedze. Tu pat iedomāties nevari, kas tā par elli, ja izrakumos patrāpās lielu koku saknes, pērn Užavā nomocījāmies pie gala. Un tā nemaz ar nevar rakties, kur ienāk prātā, Kate atrunājās, lai gan principā doma par nelieliem izrakumiem šausmu stūrī viņai patika.

-     Galu galā tas meža gabals pieder Zigmundam, un viņam jau iebildumu nevarētu būt, pēc laba laiciņa ierunājās Adrians, acīmredzot visu laiku prātojis par šausmu stūra noslēpumiem. Vai tad ne? Padomā, mamm, ja nu tur atrodas kaut kas pilnīgi ekskluzīvs!

Ja egles ir ap divsimt gadu vecas, tad tas nozīmē astoņpadsmitā gadsimta beigas, un šis periods kārtīgam arheologam neko īpaši ekskluzīvu nesola. Katrīna brīdi padomāja un papurināja galvu. Labi, beigsim, šitādas saruniņas man traucē koncentrēties uz to riebīgo ceļa gabalu, kas sāksies pēc pāris kilometriem. Šī jau nav džipmašīna kā Zigim, ja neuzmanīšos, iesēdīsimies kā putrā, un jūs, dārgie vīrieši, dabūsiet stumt atspērušies.

Brīdinājums iedarbojās Valfrīds un Adrians momentā apklusa, katrs no savas pozīcijas bažīgi vērodams rūsganbrūno, mālaino skrīni, par kādu ilgstošās lietavas bija pārvērtušas ceļu uz Reizemaņu ģimenes rezidenci, tik skaisti nosauktu par Riekstukalnu. Brīžiem varēja just, kā apalīša riteņi sāk šļūkāt, un Katrīna iekoda apakšlūpu zobos šādās reizēs viņai zuda jebkāds prieks būt par ģimenes šoferi. Vai tiešām Valfrīds vienreiz nevarētu… taču tūdaļ nācās atzīt, ka nevar vis! Lai kādi talanti viņam piemita, autovadīšanas prasme pie tiem nebija pieskaitāma, un punkts.

Apalītis rēca kā zilonis un šķieda dubļus kā mežakuilis, tomēr puslīdz braši tika cauri visļaunākajam ceļa posmam; kad zem riteņiem atkal bija sajaušams ciets pamats, Katrīna pārtvēra stūri vaļīgāk un atviegloti uzelpoja. To pašu, tikai nedzirdamāk, darīja arī Valfrīds ar Adrianu, sak, paldies Dievam, tikām cauri bez stumšanas, drēbju smērēšanas un piesmeltiem zābakiem! "Un muguras mocīšanas," domās piebilda Valfrīds.

Visapkārt Riekstukalna pagalmam un dārzam slējās krāšņi koki: agrāko saimnieku pirms daudziem gadiem stādītās kastaņas, oši un kļavas, kam pa vidu jau labi pastiepušās Zigmunda un Vizēs dēstītās eglītes un bērzi; dabisko dzīvžogu gandrīz necaurejamu padarīja koku starpās sakuplojušās mežrozes, smiltsērkšķi un bārbeles. Visu krāšņumu vainagoja četri raženi pīlādži, pa pārim katrā iebrauktuves pusē. Sarkano ogu pārpilnie zari līka pāri ceļam, izveidojot brīnumskaistu vārtu arku.

Jau pa gabalu bija redzami sētsvidū saliktie grozi un spaiņi. No dzīvojamās mājas skursteņa cēlās smalka dūmu grīste, izvīdamās kā korķuviļķis; zem pašķores vīdēja līdz nākamajam pavasarim pamestas bezdelīgu ligzdas. Vaļējā virtuves logā sēdēja monumentālu apmēru ruds runcis, saukts Resnais Boss mājdzīvnieks, kura pašapziņai un ēstgribai nebija robežu. Abpus lievenim stiepās puķu dobes zilas miķelltes, dzeltenas un rūsganas mārtiņpuķes, bet pa vidu pielijušos ziedus cēla rudensizturīgi rožu krūmi. Blakus ābeļdārzam rasaslāsēm piebārstītā pļaviņā zāli plūca Vizēs mīļā bērā ķēve Rosinante, bet staļļa galā kašņājās raibas vistas.

Uz baļķa soliņa sēdēja Dana sarkanā vējjakā, kas ārkārtīgi piestāvēja tumšajiem matiem un viegli iekrāsotajām acīm, ap kaklu apsiets spilgts lakatiņš, ausu ļipiņās vizēja mazas bronzas sirsniņas. "Ahā," Katrīna domās piezīmēja, "tātad manas aizdomas nav bez pamata! Kura meitene gan pirms gājiena mežā krāsos skropstas un apsiesies zīda lakatiņu, nemaz nerunājot par auskariem, ja vien sēņošana nav plānota kopā ar kādu, kuram vēlas patikt?"

Sirdī ievējoja viegla skumju dvesma, kas neizbēgami piemeklē ikvienu māti, konstatējot, ka dēls jau pieaudzis un lūkojas, vai pie apvāršņa neparādīsies meitene, kas turpmāk viņa sirdī ieņems pirmo vietu. Kaut gan attiecībā uz Danu diez vai var runāt par parādīšanos pie apvāršņa… viņi viens otru pazīst, ja tā var izteikties, kopš Danas pasaulē nākšanas brīža. Tomēr, ja bērniem sākas jaunība, tad vecākiem tā prom uz neatgriešanos… Ak, vai!

Tikko aizcērtoties noklaudzēja mašīnas durtiņas, no lievenīša pagalmā izšāvās mājas sargs pluskainais terjers Džeroms (tā nosaukts par godu "Trīs vīru laivā" autoram), vaukšķēdams nevaldāmā priekā, viņam sekoja smaidošā Vize biezā, pašadītā džemperī un varen seksīgos džinsos. Parādījās arī Zigmunds, ieāvies smagos zābakos un tērpies armijas tipa kamuflāžas ķelderī. Saules stari ķircinājās viņa aceņu stiklos, bet rokā kūpēja cigarete.

-    Rau, visa tauta klāt gan, viņš secināja acīmredzamo un klamzāja klāt, lai sarokotos ar Valfrīdu un Adrianu. Mēs esam kaujas gatavībā.

-    Izņemot manu māsu. Dana pamāja uz durvju pusi. Ailē stāvēja Ieva, pēc skata gan visnotaļ žirgta un vesela vaigi sārti, lūpās smaids, mati pār brūni svītroto puloveru kā vizmains vilnis.

-    Kas lēcies manai jaunajai kolēģei? Valfrīds pajokoja.

-     Patiešām, Ieviņ, kas… Kate bažīgi uzlūkoja meiteni. Taču Ievas smiekli izkliedēja bažas.

-    Ai, neņemiet galvā, nekas īpašs, vakar potīti sašķiebu, un viss. Šodien jau ir daudz labāk, bet rīt viss būs pilnīgās bumbās.

-     No koka novēlās, dulnais skuķis. Vize nogrozīja galvu. Cik esmu teikusi ņem taču trepes, bet…

-    Ne nu pati novēlos, nekā, zars nolūza, un tā nav mana vaina! Ieva uzmeta lūpu. It kā es nemācētu kokos kāpt, pasaki vēl to! Jūs negribat pirms iešanas padzert kafiju? Tas bija adresēts trim atbraucējiem, kuri gan tūlīt gandrīz sinhroni pakratīja galvas, sak, paši tikko no brokastgalda.

-    Nu, tad uz priekšu! Zigmunds uzmauca elkonī groza osu, otru tādu pašu sniegdams draugam.

-    Paldies, Zigi, bet es šoreiz palīdzēšu Ieviņai sargāt māju. Valfrīds šķībi pasmīnēja. Man, redz, šorīt mugurā.

-   Tev sāp mugura? Vize pacirtās atpakaļ. Tad tev vajag pielikt siltu…

-     Pareizi, pareizi, mana sieva tev tūlīt uzmauks kaklā karstu plītsriņķi un uzsies mugurā lielo grāpi, Zigmunds sāka ķiķināt. Šitās ārstniecības metodes man kopš Ģilteņu pirtiņas laikiem zināmas.

-    Un vai tad nepalīdz? Vize nepadevās. Pelēkās acis savilkās spītīgās spraudziņās.

-     Palīdz, palīdz, kā tad nu nepalīdz, ja sakombinē augstākminēto plītsriņķi ar vieni simti grami visīša vai konjaciņa, tad var pat iztikt bez dziedinošā plītsriņķa. Zigmunda ķiķināšana pārgāja skaļos smieklos. Labi, Valfrīd, jūties kā mājās, ja ko vajag, prasi Ievai. Vārdu sakot, atpūties un palēnām apskaties riņķī, tik neaizmirsti iemest acis manā pirtiņā uzstutējām jaunu krāsni.

-    Un aiz mājas vienai plūmei vēl ir plūmes, tas ir… Dana iesmējās, nu, tu jau saprati, ko es gribēju teikt. Ļoti garšīgas, iesaku!

-     Labi, ejam, kamēr atkal nav uznācis lietus. Zigmunds iemīdīja izsmēķi kurmja rakumā un uzņēma kursu uz labi zināmo meža pleķi. Katrīna un Vize turējās soli iepakaļ, savukārt Dana un Adrians, laiku nekavēdami, aizcilpoja kā sprinteri, tādējādi iegūstot zināmu handikapu un atraujoties no pieaugušo pētīgajām acīm.

-    Ei! meitai pakaļ nosaucās Vize. Atceries, Daniņ, šodien lasām tikai bekas!

-     Un rudmieses! Kate papildināja, un Vize nekavējās to atkārtot labi skaļi, kamēr abi jaunieši vēl nebija paspējuši ienirt egļu zaļo ķepu skavās.

-    Nu, un kā Grietiņmežs pārcietis zemestrīci? braši šļurkstinot gumijas zābaķeļus treknajos dubļos, Kate apjautājās.

-     Zini, nekā! Vize paraustīja plecus. Cik mēs prasījām kaimiņiem, kas patrāpījās, neviens neko nav manījis. Vari iedomāties?

-    Kaut kas traks! Drebināja taču pamatīgi, bet te nepilnus divdesmit kilometrus tālāk nekā.

-     Jocīga padarīšana tā zemes garoza. Laikam jau Grietiņmežā tā ir biezāka nekā Ventspilī, atsaucās Zigmunds no savām avangarda pozīcijām. Re, kur pareizā vietā es savlaik māju nopirku!

Taka kļuva sausāka. Viņi notrauca apaviem pielipušās zemes pikas

apdzeltējušā zālē; iet kļuva vieglāk. Un tad jau mežmala arī bija klāt.

♦ ❖ ♦

Kad pāris stundu vēlāk sēņotāji, aizelsušies un mēreni nobridušies, atgriezās Riekstukalna pagalmā, tur valdīja idilliska gaisotne: paēdusi Rosinante bubināja steliņģī, tās vietā pļaviņā nu ganījās Reizemaņu raibā govs Rozīne; Džeroms, atgāzies visai nepiedienīgā pozā, plucināja no astes un villainajiem šķiņķiem sakaltušas dadžu pogaļas; Resnais Boss sēdēja ezermalā uz steķa un ar ķepu sapņaini makarējās starp ūdensrožu lapām, kamēr uz tālākajām satupušais varžu ansamblis rudenīgā sūrmē apkurca ikvienu viņa kustību. Valfrīds bija ērti atslējies lapenes aizvēnī lotosa pozā, uz ceļgaliem balstot klēpjdatoru, un saules atspulgs austiņu stīpā virs viņa tumšcirtainā pakauša izskatījās pēc nimba; blakus zālē bija iestutēta kafijas krūze un nobērta riekšava līdz plīšanai pārgatavojušos plūmju. Pāri žodziņam aiz puķu dobēm varēja redzēt Ievu gausi līkņājam zem ābelēm ar elkonī iemauktu grozu.

-     UfF, noelsās Katrīna un nolika sēņu spaini. Kas dažiem nekait, sasprauduši ausīs banānus un kaifo pie kafijkannas, bet darbaļaudis brien pa dūkstīm un muklājiem, krimzdami sausas garoziņas.

-    Virs zemes nav taisnības, āmen, viņai piebalsoja Zigmunds, mudīgi nokrāva nesamo uz lieveņa pakāpiena un izmakšķerēja no bikšu dziļās kabatas cigarešu paciņu. Dana un Adrians aši nolika savus grozus un smiedamies un sačukstēdamies pazuda virtuvē.

-    Aplam daudz gan atkal sasēņojām. Vize piemiegtām acīm apvērtēja guvumu. Kā īsti nerīšas. Katiņ, ko darīsim ar tādu lērumu?

Pirms vēl Katrīna paspēja atbildēt, Valfrīds pakarināja savu nimbu plūškoka zarā, nolika datoru un tīri veikli uzslējās kājās.

-    Superīgās apšu beciņas! Un pat īstās baravikas! Fantastiski! Un jūs tik ātri atpakaļ, it kā ar izkaptīm pļāvuši! viņš jūsmoja.

-     Es domāju gan. Zigmunds pašapmierināti pavicināja savu mobilo tālruni. Man te visas sēņu vietas piefiksētas GPS ar metra precizitāti, ja kas!

-    Vienalga, baigie malači. Iespējams, Valfrīds izjuta vieglus sirdsapziņas pārmetumus, tāpēc steidzīgi turpināja. Starp citu, Katiņ, kas attiecas uz nabaga proletāriešiem un sausām garoziņām, tad mēs ar Ieviņu šiem pašrocīgi sarūpējām termosu ar karstu kafiju un tomātmaizītes.

-    Ai, ai, ai, rūpīgie jūs mūsu! Kate iesmējās, uzspieda Valfrīdam uz vaiga pēc pārgatavām brūklenēm smaržojošu buču un sparīgi nokratīja dubļiem un sausu zāli nolipušos zābakus. Padzersim kafiju, tad sašķirosim sēnes un…

-    Ārprāts, cik daudz! Pa to laiku bija pieklibojusi ari Ieva. Pusi dienas vajadzēs, lai notīrītu. Mums jau tā ir tik daudz sēņu, priekš kam…

-    Šoreiz nesālīsim, bet marinēsim un cepsim, un saceptās glabāsim saldētavā, Katrīna skaidroja. Ziemā garšos kā tikko lasītas.

-    Nevaimanā, Ieva, tādā barā tiksim galā mudīgi vien. Vize noraisīja lakatu un izpurināja, notrauca no drānām meža gružus.

-    Kā tad! Barā! Ieva nosprauslojās. Māsa ar Adrianu jau noplaukuši, bet tētis…

-    Pareizi! Jūsu tētis tagad pelnīti atpūtīsies. Zigmunds ar tomātmaizi vienā rokā un kafijas krūzi otrā snāja uz augļudārza pusi neliela pēdējās nopļautās zāles kaudzīte zem raženas mālābeles vilināja atlaisties galu galā vai tad ne viņš visu laiku bija lēkšojis pa mežu sajūsmā spiedzošā dāmu bara priekšgalā? Protams, atskaitot Adrianu tam puikam galvā tāds kompass, ka atliek tikai pabrīnīties atradīs pareizo virzienu pat biezākajos brikšņos ātrāk un precīzāk nekā viņš pats. Skuķi gan reizēm pamaldās, kaut arī visi trīs, vēl pavisam maziņi būdami, vairāk pa mežu dzīvojušies, nekā pa istabām.

Zigmunds iestūķēja mutē apetītlīgo sviestmaizi, trijos malkos iztukšoja krūzi un ar svētlaimīgu nopūtu nogāzās garšļaukus.

-     Lai pūšas, pavadījusi vīru ar skatienu, Vize mīlīgi nodudināja. Abas ar Katrīnu smaidīdamas saskatījās pāri kūpošajām kafijas krūzēm, jo ar identisku un daudznozīmīgu tvīkumu sejā no mājas iznāca Dana un Adrians.

-   Viss! Jaunieši un līdzīgi domājošie, ķeramies klāt vai tad nu pirmā reize!

Patiesi, nepagāja ne stunda, kad sēnes bija sašķirotas četrās kaudzēs mazās baraviciņas un apšubeciņas marinēšanai, lielās bekas cepšanai un saldēšanai, rudmieses tūlītējai apēšanai, bet dažādas pāraugušas vai apšaubāmas izcelsmes sēnes prommešanai. Pēkšņa čakluma pārņemtais Valfrīds aizkurināja dārza pavardu, Katrīna atstiepa katlu un divas pannas, lai sāktu meža ražas termisko apstrādi, bet Vize ņēmās mizot kartupeļus.

-     Vai gaļa arī būs? Ieva kaprīzi noprasīja, skalodama beku ādām aplipušās rokas spainī. Apnikušas tās plikās sēnes, kaut tās trīskārt rudmieses.

-    Būs! Katrīna apsolīja, veikli graizelēdama apšubekas. Mēs atvedām šmorētas ribiņas, vajag tik uzsildīt.

-    Nu, vismaz… Tēva gastronomisko gaumi pārmantojusī meitene atviegloti nopūtās, pārpina pajukušo bizi un sāka rakņāties pa ābolu grozu. Vize paraustīja plecus kad gan mājās gaļas trūcis! Saltajā kambarī karājas Zigmunda žāvētās mežacūku dir…, labi, pakaļpuses nav ko nesmukus vārdus brūķēt un arī saldētava visādu smeķīgu kumosu pilna, bet, lai nu būtu, ciemu maize allažiņ gardāka.

Resnais Boss nolēma atmest makšķerēšanai ar ķepu un cienīgi gausā gaitā tuvojās pavardam. Iespējams, viņš bija saklausījis vārdu ribiņas un nolēmis pārliecināties, vai dzirdētais sakrīt ar taustāmiem, varbūt pat apēdamiem faktiem. Taču pārskatāmā un saostāmā attālumā nebija nekādu ribiņu, tikai veseli kalni nekur neliekamu sēņu. Resnais paslēja asti kā kara vāli un devās uz virtuvi inspicēt personisko bļodu, bet pa ceļam atviegloja vilšanās pilno sirdi, ar pusnagainu ķepu uzšaujot pa Džeroma atstiepto pakaļpusi. Netaisnīgi aizskartā suņa smilkstu pēkšņi atbalsoja varen skanīgs būkšķis dārzā, kam nekavējoties sekoja sāpju brēcienu un neparlamentāru izteicienu izvirdums.

Visi pavērsa galvas skaņas virzienā un ieraudzīja Riekstukalna saimnieku nikni blenžam ābeles lapotnē.

-    Es jums te neesmu nekāds Ņūtons, Zigmunds auroja. Kad cilvēks savā dārzā bauda pelnītu pēcpusdienas atpūtu, viņam nav jākļūst par vispasaules gravitācijas likuma uzskates līdzekli. Vize! Viii-ze! Man sācies smadzeņu satricinājums īpaši smagā formā! Dzirdi?

-    Un kas man tagad būtu jādara? Vize pacēla tumšmataino galvu, veikli iemezdama bļodā kārtējo noskūto kartupeli, kamēr pārējie locījās smieklos.

-    Jāuzliek man uz pakauša atdzesēta viskija komprese. Zigmunds taustīja galvu, laikam nespēdams izlemt, kuru vietu krītošais ābols ķēris vissāpīgāk. Un, ē-ē, nepūlies ar dvieļa vai tamlīdzīgas lupatas meklēšanu, atnes tikai viskiju, ar pārējo es pats tikšu galā.

-     Es domāju gan. Valfrīds rimās smieties un vīriešu solidaritātes izjūtā svarīgi pamāja. Zigis allažiņ bijis gatavs padarīt darba grūtāko daļu.

-    Tētis ir šausmīgi pašaizliedzīgs, spurca Ieva un iekodās milzīgā grāvenšteinā ar tādu sparu, ka sulas šļāce notecēja pa apaļo zodu.

Katrīna, Dana un Adrians nebilda ne vārda, tikai ieinteresēti vēroja.

-    Nu, tad kā… man kāds atstieps atdzesētu viskiju vai atstās šitepatās mirt nost bez elementāras medicīniskās palīdzības? Zigmunds moceklīgi kunkstēja, ar vienu aci lūrēdams pagalma virzienā.

-    Nemuldies, vīrs! Vizēs dunčelis draudīgi paslējās gaisā. Nekādu viskiju tu tagad nedabūsi. Kamēr pusdienas nebūs paēstas, pat nesapņo.

-    Ir nu gan! Nevis mīļotā sieva, bet sieviešu dzimuma izvergs… atmuguriski uz elkoņiem atspiedies, dīca Zigmunds.

Kā tad! Vizēs acis nozibsnīja vien. Šito vārdiņu tu no Otomāra ieņēmies, vai? Pa viņa taciņu gribi soļot?

Tā kā minētajam Otomāram Dreifogelam ir visnotaļ svarīga loma turpmākajos notikumos, nepieciešams atklāt šīs personas būtību. Proti, viņš bija pazīstamākais dzērājs Grietiņmeža apvidū profesionāls alkoholiķis ar turpat divdesmit gadu stāžu, tagad ari bezdarbnieks, kurš, pa ciemu vazādamies, bez sirdsapziņas pārmetumiem pievāca šādas tādas mantas, kas, kā saka, nebija piesietas, un vai nu mainīja tās pret grādīgiem šķidrumiem, vai arī pievienoja saviem grabažu krājumiem. No katras darbavietas, kur bija strādāts līdz kārtējam plostam, pievāca ko nu kuru reizi naglu sauju, dēļa galu vai vismaz aizsāktu tualetes papīra rullīti un padilušu ziepju gabalu, sak, vismaz kāds atspaids saimniecībā. Savu padomjlaika jaunību Otomārs aizvadīja starpkolhozu celtniecības organizācijas namdara amatā, vispār padomju laikus pieminēja ar nostalģiju lai arī šad tad patrieca no darba, taču vēlāk pieņēma atpakaļ, jo kolhozos nepārtraukti trūka darbaroku. Ilgstošas nestrādāšanas gadījumos draudēja likuma pants par parazītisku dzīvesveidu, taču Otomāram bija varenīgs mammucis kompartijas kolhoza pirmorganizācijas sekretāre, kas vienmēr turēja dēla kanti, jo kategoriski neatzina trīs lietas: kapitālismu, Dievu un dēla alkoholismu. Par spīti mammuča varenībai, Otomārs bija spiests kaut cik pierauties, jo cietumā sēdēt negribējās vis, kroņa maizei nepiederējās ne karbonādes, ne dūmdesas, ne mammuča ceptās krējumotās pankūkas, kas viņam tā gāja pie sirds. Kad mammucis aizgāja viņsaulē, sākās grūti laiki, jo jaunajos kapitālisma apstākļos pēkšņi stājās spēkā sociālisma princips: "Kurš nestrādā, tam nebūs ēst!" Dziļās sirdssāpes, kas pārņēma Otomāru, varēja noslīcināt tikai spirtotos padzērienos. Lai gan citi Grietiņmeža vīri ar grādīgajām dzirām arī nebija gluži uz jūs, Otomāru savā kompānijā labprāt neņēma, šim pārlieku patika piesūkties pie pudeles, ko pats nebija gādājis, vai pllties virsū ar vecos "Dadža kalendāros" salasītām asprātībām. Ja kāds ari pasmējās, tad par pašu stāstītāju, un iemeslus smējieniem Otomārs dāsni gādāja pats, par piemēru, pēdējais bija pavisam svaigs, raug, vasaras vidū viņš bija ieklīdis vienā sētā, padzirdējis, ka saimnieks brūvējis ļergu; mājās neviena nebija, un Otomārs naigi izsukstījās visur, kur vien saimnieki priekšā nebija aizlikuši atslēgas. Ieguvums nebija liels, bet tīkams puspudele bālgana pašdzītā un nule atgriezta bundža, kuras saturs jauki smaržoja pēc gaļas; etiķete gan noplēsta, bet kas par to bēdās! Ievilkdams pa šļukai vaigos, veiksmīgais marodieris aizklamzāja līdz autobusu pieturai, kur tauta apgrozās. Patiesi, divi Grietiņmeža veči uz pieturas beņķlša cilāja alus pudeles, un Otomārs bija priecīgs pulkā gājējs, tecētājs. Izvilcis no vienas ķešas gaļas bundžu, no otras armijnieku kombinēto nazi-dakšu-karoti, viņš augstsirdīgi piedāvāja večiem uzkost. Ak, vai, labi darbi vienmēr top atmaksāti ar melnu nepateicību viens no večiem uzmeta skatu Otomāra uzkodu bundžai un sāka rēkt nelabā balsī, sak, tev, Dreifogel, urīns galvā sakāpis, vai? Jeb vai no mešanas pa lampu prātiņš mežā aizmucis? Tie tak kaķu konservi, ciema veikalā var dabūt par puscenu, derīguma termiņš beidzies! Labs saimnieks tādus i savam kaķam nedod, a tu te krāmē normāliem večiem priekšā? Lasies pa diegu, kaķu Otomār, tniau, miaul

Ko tādā situācijā darīt cilvēkam, kam mammucis viņsaulē, kam neviens nedod ne darbu, ne naudu, neviens neaprūpē un vispār apceļ, kur tik tiek klāt? Atliek vienīgi ņemt iekšā, lai pasaule uz brīdi rādās gaišāka un izdodas aizmirst, ka ar dažu gadu atstarpi viņu padzinušas veselas trīs sievas, savos muļķa prātiņos nespēdamas novērtēt, kas par vērtīgu vīrieškārtas eksemplāru ir Otomārs Dreifogels, un pienācīgi šo brīnumu aprūpēt. Lūk, tamdēļ viņa izteikumi par sievietēm bija indes un žults pilni…

-     Ak, šausmas, novilka Otomāra pieminējuma satriektais Zigmunds un apjucis uzlūkoja sievu vai patiešām viņa tā domā? Nē, tas nu gan nevar būt, rau, abas ar Kati saskatās un smejas. Atvainošanu, tu nepavisam neesi izvergs, bet ļoti foršā, mīļā un smukā…

-    Un čaklā, Katrīna pateica priekšā.

-    Un čaklā, Zigis paklausīgi atkārtoja, padomāja un piebilda, neganti! Tik neganti čakla, ka man mazvērtības komplekss žņaudz vai rīkli ciet. Tikai neviens neļauj izskalot…

Kad no pavarda puses sāka plūst kairinoša šmorētu ribiņu un paškultā sviestā ceptu rudmiešu smarža, Zigmunda smadzeņu satricinājums pazuda kā nebijis. Ieva atnesa šķīvjus, dakšiņas un nažus, Adrians izcēla no ezera alus pudeļu saišķi, bet Dana no ledusskapja trīslitru burku ar Rozīnes rīta pienu. Zigmunds atstiepa no nojumes vecu šķūņa durvju fragmentu, ko turpat mauriņā uzstutēja uz četriem malkas klucīšiem; Vize uzklāja daudz pieredzējušu rūtainu galdautu, pārvēršot šo veidojumu par ko līdzīgu zemam japāņu galdam.

Septiņi ēdēji ieņēma vietas kā nu kurais sēdus, tupus, pusguļus kā senie romieši vai lotosa pozā kā indiešu jogi. Džeroms divreiz apmeta loku ēdēju kompānijai, lai atrastu pašu izdevīgāko pozīciju apgrauzto ribkauliņu nekavējošai savākšanai; Resnais Boss, savilcis purnu drūmā vaibstā, aptupās blakus saimniekam. Zaigās acis sekoja katrai Zigmunda kustībai… līdz brīdim, kad viņa priekšā beidzot nogūla runča cienīgs kumoss; satvēris to zobos, Resnais zibenīgi uzrāpās plūškokā un sāka sparīgi grauzt.

Vismaz pusstundu Riekstukalna pagalmā nedzirdēja nevienu artikulētu skaņu, tikai baudpilnu šņakstināšanu, dakšiņu un karošu atsišanos pret traukiem, glāzēs lietā alus un piena guldzēšanu un Džeroma zobos lūstošo kaulu krakšķus, ko pavadīja varžu sērīgie kurcieni un paretam delverīgas karūsas uzsists plunkšķis. Pirmās ar maltīti galā tika meitenes; pēc pēdējā piena malka abu virslūpas rotāja identiskas baltas ūsas. Uzlūkojušas viena otru, māsas iesmējās un notrausa viena otrai nepiedienīgo rotu. Vize atlauza no klaipa garozas gabaliņu, izslaucīja ar to rudmiešu pannu un ielika mutē.

-    Miljons, ne pusdienas, rezumēja Zigmunds, noskalodams apēsto ar dzirkstoša alus malku.

-    Ak, šausmas, kā es esmu pārēdusies, ievaimanājās Katrīna, nomezdama iztukšoto šķīvi zālē un turpat atkrizdama augšpēdu.

-    Skaties, paliksi vēl resna! Valfrīds, kraukšķinādams pēdējo gurķīti, papliķēja džinsos iespīlēto sievas vēderu, ko laipni apslēpa pagarš svīteris.

-     Muļķības, Kate ir izkāmējusi kā skaida! Skaties, neļauj viņai iet vannā, ja notekā nav iesprausts korķis, citādi ūdens šo ieskalos kanalizācijā, irgoja Zigmunds, skrūvēdams vaļā aiztukšītu viskija pudeli.

-    Kā tad, to šis gribētu gan. Kate maigi atbīdīja Valfrīda roku un paripinājās uz Zigmunda pusi. Zigi, iedod cigareti! Smēķēšana palīdzot likvidēt treknu cūkas ribiņu sekas…

Valfrīds piedodoši novaibstījās. Skaitījās, ka Kate atmetusi smēķēšanu kopš teju divdesmit gadiem, bet laiku pa laikam viņai uznāca vēlme panašķoties ar cigareti, kā neskaitāmām citām sievietēm ar šokolādi un kūkām. Kas attiecas uz šokolādi, Katrīna to nepavisam neapnicināja, taču pret kūkām bija pilnīgi vienaldzīga, labi, ka tā, citādi, nudien, uzaudzētu riepu.

-    Kāpēc tu neprasi smēķi man? viņš gribēja zināt.

-    Tavējās man par stipru, sieva attrauca un tai pašā mirklī iekoda mēlē, apjēgdama, ka atzinusies Valfrīda cigarešu nesankcionētā nogaršošanā. Kaut gan viņa jau sen ir liela meitene!

-    Ā, Valfrīds iesmējās. Tad neko! Vai nu man jāmaina marka, vai arī…

-    Vai arī! Un punkts! Katrīna apmierināti ievilka dūmu un slepus pašķielēja uz dēla pusi. Adrians tobrīd beidza ēst, un Dana izņēma viņam no rokām tukšo šķīvi, lai aiznestu uz ezermalu vēlākai mazgāšanai. Puisis pavadīja viņu ar bezgala izteiksmīgu skatienu. Kate nopūtās un pasmaidīja.

-    Zigi! Panāc tuvāk, lūdzams!

-    Paga, es vienu ieķeršu smadzeņu satricinājuma profilaksei un gremošanas veicināšanai. Viņš tīksmīgi ievilka malku un pavēlās uz Katrīnas pusi. Kas ir?

-    Kuš! Viņa neuzkrītoši piespieda pirkstu lūpām. Man rādās, kapelmeistar, ka mēs varbūt saradosimies pa īstam.

-    Kā tu to domā?

-     Paskaties! Katrīna zīmīgi pamāja uz abu jauniešu pusi. Mans dēls un tava meita…

-   Domā, šie jau sākuši skaitīt salmus? Zigmunds ieinteresēti apjautājās.

-    Salmus? Vīra pēdējos vārdus saklausījusī Vize paliecās tuvāk. Kādus salmus?

-    Nu, tādus pašus, kādus jūs ar Zigi pirms dažiem gadsimtiem skaitījāt Ģilteņu pirtiņā, Kate iešņāca viņai ausī. Kamēr Vize neizpratnē vārstīja skropstas, viņiem pievienojās Valfrīds.

-     Kurš te runā par Ģilteņu pirtiņu? viņš nesamanīgi skaļi noprasīja, un Katrīna pikti uzšāva pa vira ģeniālo pakausi.

-    Pagaid', pagaid'! Vize sāka saprast, jo viņas sejā ieplūda sārtums un retie vasaras raibumiņi iemirdzējās zeltaini. Tad tu ari domā, ka Danīte un…

-    Kas tur ko domāt, paskaties pati, Katrīna turpināja konfidenciāli šņākt un pamāja uz ezermalu, kur Dana skaloja šķīvjus, bet Adrians tos slaucīja, pie kam abu sejas tīri vai staroja, un slapjā šķīvja pāriešana no vienām rokām otrās izskatījās pēc savdabīga derību rituāla.

-    Paskat tik… nomurmināja Valfrīds. Un sen jau tā?

-    Rādās, ka ne visai, bet ar visu to… izskatās, ka salmu šiem pietiek. Katrīna izberzēja pussmēķēto cigareti maurā. Visi četri pieaugušie saskatījās, sākumā nopietni, pat sērīgi, bet tad spontāni izplūda smieklos. To dzirdēdami, Adrians un Dana palūkojās atpakaļ, taču vecāku pēkšņā jautrība viņus īpaši neieinteresēja, toties Ieva saspicēja ne vien ausis, bet, ja tā var izteikties, viscaur saspicējās pati. Meitenes skatiens modri šaudījās no zālē sagūlušā smejošā veču bariņa uz gleznaino grupu, ko veidoja māsa un Adrians ar apklusušajām vardēm fonā.

-     Nabaga Ieviņa… Valfrīds pateica to, ko nodomāja trīs pārējie. Visu mūžu bijuši nešķirama trijotne, bet, ja Adris ar Danu tagad tiešām veidojas par pāri…

-    Ko tu pārspēkam padarīsi! Zigmunds noņurdēja. Allažiņ esmu teicis kad uznāk mīlestība, tad miera vairs nav, viss jūk un brūk.

-    Kas tev jūk? Vizēs ieslīpās acis uzdzirkstīja. Kas tev sabrucis? Mandomāt, mīlestība visu saliek pa vietām.

-    Johaidī, bet viņi taču vēl bērni. Valfrīds pakratīja cirtaino galvu, it kā gribēdams nopurināt no deniņiem sirmumu. Adrim nav pat divdesmit, bet Danai…

-     Danai ir astoņpadsmit, tikpat, cik bija man, kad Zigmunds mani apprecēja. Vize atspieda šauro plecu pret Zigmunda krūtīm. Un nekādas vainas, pēc gada jau meita bija mājās, viņa lepni piemetināja.

Te nu nebija ko iebilst, tāpēc visi četri gatavojās ieslīgt pārdomās, bet Ievas aizdomu pilnā balss viņus iztraucēja.

-    Cienījamie vecāki, ko jūs tur čukstaties! Vai tas ir pieklājīgi, ko?

-    Mēs… mēs neko! Katrīna uzrausās sēdus.

-    Pilnīgi neko! Zigmunds apstiprināja, piecēlās un pasniedza roku Vizei. Tagad mēs varam apstaigāt teritoriju, lai Valfrīds apskatās manus varoņdarbus. Nejau manus vien, Adrians arī daudz ko palīdzēja, pēc tam pasēdēsim lapenē, ieņemsim vēl kādu malciņu kopā ar kafiju, var arī

papļāpāt vai paklausīties mūziku.

♦ ♦

Aiz pīlādžu vārtu arkas un caurspīdīgās smilgās virmojošās pļavas viņpus ceļam saule dāsni zeltīja tautasdziesmās apdziedātos mežu galus. Dižo egļu spices laistījās kā kaparkalti torņi, bet padzeltējušās bērzu lapotnes šķita tumšā sienā izcirsti gotiski logi. Gaiss kļuva jūtami vēsāks, un virs ezera sāka kūpēt bālgana migliņa.

-    Mums laikam būs jātaisās uz braukšanu. Daudz vairs netrūkst no vakara! Katrīna ieminējās, kad Riekstukalna pagalms un dārzs bija izstaigāts krustu šķērsu, salasīti visskaistākie āboli un saplūkts raibu rudens puķu pušķis līdzņemšanai. Jauno pirtskrāsni Valfrīds atzina par lielisku, un visi nolēma, ka nākamsestdien kārtīga nopēršanās būtu īsti laikā.

-     Nu, kur jums jāskrien! Zigmunds ņurdēja, kad viss līdzņemamais bija sakrauts apalīša bagāžniekā. Pat kafiju neesam godīgi padzēruši. Valfrīd, te vēl ir visītis, ko tad man sestdienas vakarā sūkt vienam pašam kā tādam Otomāram?

-    Nav labi! Vize nogrozīja galvu. Ja divreiz piemin, tad trešajā ir klāt kā likts, pasarg Dieviņ!

-    Nepravieto, sieva, es tādām blēņām neticu. Pieminēšana… kā tad!

-     Vēl kādu stundiņu tak jūs noteikti varat palikt. Dana mīļi uzsmaidīja Katei. Klasikā tūliņ sāksies Haidns un Vivaldi.

-    Ļoti nopietns arguments. Valfrīds pamirkšķināja draugam. Katiņ, patiešām, kur mums jāskrien! Mājas nekur neaizmuks, rīt svētdiena… un vispār!

-     Lai notiek, kafijai, Vivaldi mūzikai un vīriešu lūgšanām es nekad neesmu spējusi pretoties! To teikdama, Kate ar sānu redzi piefiksēja Adriana priekpilno smaidu.

-    Tad gan iesim istabā, saule tūdaļ būs nost, gādīgā Vize aicināja, ka nesaaukstējaties vien, Daniņa plānā kamzolītī, kakls pliks.

Kafija drīz bija gatava un salieta krūzēs. Riekstukalna lielā istaba slīga tīkamā krēslā, sveces liesma atspoguļojās izslēgtā datora ekrānā, vāzēs atvasaras elpu izsmaržoja mārtiņpuķes un pēdējās kliņģerītes. Groziņā blakus kompaktdisku statņiem raiboja iesākts adīklis, zem tā mīksti dziju kamoli kā saritinājušies kaķēni.

Vivaldi vijoļmūzika virmoja caur telpu kā saules atspulgi vēja trīsinātās lapās, gulgoja kā kristālskaidrs avots, no kura smelt nebeidzamu jaunību un mūžīgu daili. Sarunas pamazām apsīka, vijoles runāja tīkamā aizmirstībā grimstošo cilvēku vietā. Tikai pēc laba brīža Vize un Katrīna pamanīja, ka trīs jaunieši kopā ar cepumu šķīvi pagaisuši no redzesloka, un, kad radio starp diviem opusiem pieklusa, bija dzirdama klusu smieklu pavadīta bunkšķināšanās tieši virs galvas.

-     Šie atkal dzīvojas pa savu bunkuru. Zigmunds pamāja griestu virzienā. Lai jau…

-    Ej, ej, vecais bunkurs joprojām darbojas? Dīvānā atlaidies, Valfrīds paslējās uz elkoņa. Es domāju, ka viņi jau sen no tā izauguši.

-     Darbojas, darbojas. Vienubrīd bija tā kā pametuši, bet šovasar meitas, nez ko sadomājušās, uztaisīja tur lielo tīrīšanu. Izmeta vecās mantas…

-    Un savilka vietā jaunas, Zigmunds pārtrauca Vizi. Tur tagad ir senlatviešu telts… visi vecie deķi, vairākas mežalopu ādas un mežā atrasti ragi, paštaisīti grozi un podi. Piedabūja mani uzvilkt augšā elektrības vadu ar spuldzi.

-    Adrians tur ņemas ar visādām vēsturiskām būšanām tad taisa meitenēm rotas no kapara vai bronzas, tad meistaro savus mūzikas rīkus, Kate paskaidroja vīram. Lai jau ņemas, viņa atkārtoja Zigmunda vārdus, forši, ja jaunieši prot padarīt savu dzīvi interesantu, ja viņiem pieder pašiem savs bēniņu ūķis.

Mazais radio iepludināja istabā jaunu, burvīgu skaņu vilni, un četrotne apklusa.

Minētajam bēniņu ūķim pamati, ja tā var izteikties, tika ielikti pirms vairāk nekā desmit gadiem, kad Adrians no mazliet vecākiem kaimiņu zēniem uzzināja, kas ir bunkurs. Vēstures stundās guvis pietiekamu informāciju par nacionālo partizānu karagaitām, zēns, kopš agrīnas bērnības aizrāvies ar vēsturi līdz matu galiņiem, milzu entuziasmā piedalījās mežā uzietas bedres pārvēršanā par visīstāko bunkuru, kāda modeli viņš bija redzējis muzejā. Tas bija pietiekami dziļš, pat Ansis, garākais zēns kompānijā, varēja izslieties stāvus. Lai no sienām nebirtu smiltis, tās apdarināja ar vertikāli zemē iedzītiem nokaltušu priedīšu un egļu stumbriem, arī jumta vietā bija stumbru un resnu zaru klājums, kas, protams, no ārpuses tika attiecīgi nomaskēts; iekšpusē varēja iekļūt pa egļu klūgu kāpnēm, un zēni tur ievietoja no dēļu galiem sameistarotu galdiņu, dažus baļķēnu strupuļus sēdēšanai un no nez kur nospertas skārda mučeles uzmeistarotu krāsniņu. Tā gan dūmoja tik briesmīgi, ka, pirmoreiz iekūruši, puikas bezmaz nosmaka un kāsēdami spruka laukā, taču visādā ziņā bunkurs bija brīnumains, it īpaši tad, kad attapīgais Ivars atģida krāsniņai pievienot skārda caurules gabalu, kas izvadīja dūmus zemes virspusē. Četri zēni savā bunkurā aizvadīja daudz lielisku stundu, spēlējot partizānus, bliežot pa lūku no čiekuriem pagatavotas granātas un pēc kaujās gūtām uzvarām cepot krāsniņā kartupeļus. Šad tad sarīkoja izdzīvošanas treniņus, dienu vai pat divas pārtiekot vienīgi no tā, ko var sadabūt mežā sēnēm, ogām, riekstiem, makšķerējot dīķīšos un valkos zivteles un ar pašdarinātiem lokiem šaujot meža baložus un irbes. Vēlāk šīs nodarbes papildināja arī dziedāšana Adriana māmiņa Katrīna bija nopirkusi kaseti ar strēlnieku un latviešu nacionālo karavīru dziesmām, bet tētis Valfrīds atļāva puikam ņemt līdzi savu daudzcietušo magnetofonu, ko darbināja baterijas. Dziesmas četrus zēnus tā aizrāva, ka, paaugušies lielāki, viņi nolēma izveidot ansambli, ko vēlāk nosauca par "Ozolēniem".

Tomēr Adrians nepiemirsa draudzenes Ievu un Danu; tas ari nebūtu iespējams, jo abas ģimenes kopā pavadīja lielāko daļu brīvā laika. Dzīvojoties pa Riekstukalna plašumiem, zēnam šķita, ka izveidojusies situācija nav ne godīga, ne taisnīga vai tad meitenēm nederētu uzzināt, kas par lielisku būšanu ir bunkurs? Reiz, trijatā pa mežu klejojot, viņš ierosināja ierīkot bunkuru arī Riekstukalnā. Māsas nekavējoties atklāja priekšlikumu tēvam, un Zigmunds to atbalstīja galu galā, ja pašam pieder divi hektāri meža, kāpēc neļaut bērniem izbaudīt visu, ko tas var dot? Bija jau izrakta četrstūraina bedre, un bunkura cēlāji teju ķērās pie interjera noformēšanas, kad piepeši uzkrita bargs sals. Jaukajai idejai nācās atmest ar roku vismaz līdz pavasarim. Vīlušies un sarūgtināti visi trīs bērni uzšmauca bēniņos un, pie siltā skursteņa pielipuši, grauza no virtenēm norautās kaltēto ābolu šķēles. Ieviņa, kam toreiz ritēja tikai septītais gadiņš, gandrīz apraudājās, bet astoņus gadus vecā Dana pēc pagara pārdomu brīža tīri vai palēcās.

-    Un kamdēļ mēs nevarētu ietaisīt bunkuru šite?

-     Kur šite? Ieva nesaprata, un arī Adrians jautājoši paskatījās draudzenes entuziasma pilnajā sejiņā.

-    Nu, tepat! Danas nenoteiktais rokas vēziens ietvēra plašo, krēslaino bēniņu telpu, kur gaisma ietika tikai pa zirnekļtīklu aizvilktu gala logu. Logs bija arī otrā galā, taču to aizsedza starpsiena piemineklis Danas un Ievas tēva senējai iecerei iekārtot bēniņos kaut ko līdzīgu kabinetam, kur nomukt no Vizēs modrās acs, lai, neviena netraucēts, piesmēķētu pilnus pelnutraukus, paslepen iesūktu kādu viskija malciņu, sakrautu grēdās krūzes ar pārakmeņotiem kafijas biezumiem, izmētātu zeķes, kur pagadās, un vispār baudītu brīva vīrieša dzīves jaukumu ilūziju. Iecere palika neīstenota, jo drīz vien atklājās, ka Vizēs un mazo meitu klātbūtne sniedz vairāk prieka nekā dirnēšana bēniņos izsmēķiem piebērtas stikla burkas sabiedrībā pie rezerves datora. Starpsiena ar iebūvēto, visādām grabažām piebāzto skapi palika, kur bijusi, un Dana sāka izklāstīt Ievai un Adrianam nule dzimušo plānu, kas sastāvēja no vairāku gadiem neizmantotu skaidu plašu un finiera gabalu rekvizēšanas un pārvēršanas topošā bunkura sienās. Turklāt bēniņu kaktos bija papilnam vecu kastu, krēslu, ķebļu, pat sagrabējis galdelis ar trim kājām viss, kas vajadzīgs, lai iekārtotos. Adrians gan nebija pārliecināts, ka bēniņos varētu sanākt īsts bunkurs, tomēr Danas ideja viņam patika. Lai cik kolosāli un pretimnākoši vecāki, tomēr ir neskaitāmas lietas, kas viņiem nav ne jāredz, ne jāzina, tāpēc darāmas tālāk no to modrajām acīm.

Vize to saprata ļoti labi (pēc tam, kad Zigmunds un Adrians bija izskaidrojuši, kas tāds bunkurs īsti ir), tādēļ māsu māmiņai bija dibināti iebildumi pret triju rosīgu un izdomas bagātu bērneļu nozušanu no vecāku acīm. Temats tika vispusīgi apspriests četru vecāku simpozijā, un iznākums bija tāds, ka Zigmunds skata pēc gan drusku parūca, taču beigās piekrita palīdzēt būvdarbos; savukārt Vize un Katrīna pieprasīja visiem trim dot svētu solījumu, ka nekad un nekādos apstākļos bēniņu bunkurā netiks dedzinātas sveces vai darītas citas visnotaļ bīstamas lietas. Pirmajā laikā solījums tika pildīts pēc labākās sirdsapziņas, taču drīz vien Adrians izprātoja, ka prāvā konservu kārbā tomēr var iedegt mazu, jauku uguntiņu bez liela riska. Tomēr, tikko visi trīs bija kļuvuši par īstiem padsmitniekiem un pirmajās romantikas atklāsmēs bez svecēm nekādi nevarēja iztikt, Zigmundam nācās ziedot veselu dienu, lai noklātu bunkura grīdu ar ugunsdrošu materiālu.

Ko tikai trijotne savā bēniņu bunkurā nedarīja! Spēlēja visīstākās azartspēles kāršu spēles un domino; likmē bija konfektes, žāvēti āboli un ķirši, paretam arī košļājamās gumijas vai cepumi, taču, lai kurš un cik daudz zaudēja, laimestus apēda kopā. Konservbundžas ugunskurā cepa ābolus, kartupeļu šķēles, speķa kumosiņus, pat maizes gabalus kopīgi gādātais proviants priekšdienām tika slēpts kastē zem atpūtas krēsla. Bunkurā glabājās arī zīļu, kastaņu, pīlādžogu, akmentiņu un krāsainu stikliņu krājumi; Adrians tiem pievienoja mežā savāktos un pagalmā uzrakņātos artefaktus, māsas pašu sameistarotas lellītes. Vēlāk kolekcijām pievienojās pēc Danas iniciatīvas savāktās putnu olas un pamestas vai vēja notrauktas ligzdas, bet Ieva izraibināja bunkura sienas ar džeza un blūza grupu un solistu plakātiem. Tieši Riekstukalna bunkurā Adrians izdrāza savu pirmo koka zobenu no Zigmunda malkas šķūnī pievākta ozolkoka dēlīša. Kad apnika darboties, trijotne saspiedās kopā un stāstīja saklausītus vai pašizdomātus spoku stāstus. Dažkārt tie bija tik baismīgi, ka tad, kad kādam savajadzējās uz tualeti, lejā kāpa visi trīs, drošības pēc saķērušies rokās un trīsbalsīgi iespiedzoties, kad caurvējš saplivināja kādu pie sienas piekārtu apģērba gabalu. Patiesi, Riekstukalna bēniņu bunkurs bija absolūti lieliska vieta, pilna bērnības burvīgajiem noslēpumiem, kas nu pamazām atdeva vietu plaukstošās jaunības mistērijai…

♦ ^ ♦

-     Katiņ, es vēl uzvārīšu kafiju, Vize ierunājās, kad Katrīna, krūzi paņēmusi, atklāja, ka tās dibenā palikuši tikai biezumi. Vai varbūt tu gribētu ko citu?

-    Paldies, vienu krūzīti vēl varētu. Uzrunātā pamāja. Nekas cits šodien nebija lemts. No viskija un alus nācās atteikties tās pašas braukšanas dēļ, bet dzert pienu Katrīna nespēja, jo kopš bērnības tas Kates organismā izraisīja nejaucīgas reakcijas.

Abas sievietes devās uz virtuvi. Aiz mežiem nogrimušās saules iekrāsotie padebeši meta sarkanus atspulgus logā, iepretī pakārtās sīpolu virtenes pārvēršot spožās vara krellēs, bet uz palodzes gulošā Resnā Bosa kažoks šķita liesmojam. Vize uzlika tējkannu uz joprojām karstās plītsvirsmas un iegrūda kurtuvē sausas malkas gabalus. Vārāmtrauks iesīcās, un Katrīna iebēra krūzē divas tējkarotes maltās kafijas. Viņas klusēdamas stāvēja blakus lielajam ēdamgaldam, klausījās no blakusistabas plūstošajā stīgu mūzikā un gaidīja ūdeni uzmutuļojam.

Bunkšķi un smiekli bēniņos kopš kāda brītiņa bija pierimuši. Vize neviļus pagrieza galvu un pamanīja priekšnama pretējās puses durvju spraugā dzeltenu gaismas svītriņu, it kā māsu istabā kāds būtu ieslēdzis lampu. "Ērmoti gan," viņa nodomāja, "bērni taču ir augšā. Kas tad tur…?"

Tur bija Ieva. Meitene patlaban vilka pāri galvai biezo, svītraino puloveru; to nometusi uz gultas un pēc plānākās jaciņas sniegdamās, viņa pamanīja durvīs stāvošo māti.

-    Es domāju, ka tu esi augšā, Vize teica, tomēr projām negāja.

-    Es tur biju, bet tagad esmu šeit. Kas ir, mamm?

-    Nekas… Dana un Adris palika bunkurā?

-    Nu, dabiski, Ieva aizpogāja jaciņu un vēlreiz atkārtoja, kas ir? Tu kaut ko gribēji?

-    Nē, bet… Vize sastomījās. Tad tā ir taisnība, ka Dana… teiksim, draudzējas ar Adrianu? Tas ir pavisam nopietni?

-    Nu… jā. Meitene zināmā neizpratnē paraustīja plecus. Man likās, ka tas jau skaidrs visiem. Viņa piesardzīgi uzlūkoja Katrīnu, kas nogaidoši stāvēja viņpus durvīm ar kafijas krūzi rokā. Jau kopš vasaras. Viņi palika augšā, gribas taču pabūt divatā, kad tas iespējams. Tāpēc es nonācu lejā. Paklau, mamm…

-    Viss kārtībā. Vize pamāja, atkāpās un tā kā pārlieku piesardzīgi aizvēra durvis.

-    Nu redz, Katiņ… kā jūs tur pirmāk teicāt… Mūsu bērni patiesi sākuši skaitīt salmus. Vai Dieviņ, pa kuru laiku viņi izauguši? Vēl nupat visi kopā skraidīja, darīja blēņas un nedarbus, i pašķirt nevarēja kurš puika, kurš skuķis, bet nu… Ko mēs darīsim?

-     Neko, Katrīna nočukstēja. Ja Dana un Adris viens otram nozīmē ko vairāk par bērnības draugiem, tad tā ir tikai viņu personiskā lieta. Starp citu, pati pirmīt atcerējies, ka Danas vecumā jau biji precēta sieva. Kaut nu tikai viņiem tas būtu pa īstam, nevis tikai tāda pārejoša aizraušanās, citādi…

To, ko Katrīna nepateica līdz galam, Vize saprata ari bez vārdiem. Ja Adriana un Danas nule uzplaukušās jūtas beigsies ar nesaprašanos vai ķīviņu, tiks apdraudētas abu ģimeņu ilgās un ciešās draudzības saites, un tā nu būtu īsta katastrofa, ļaunāka par desmit zemestrīcēm.

-    Parunā ar Adrīti, Katiņ, arī Vize sāka čukstēt, tu jau zināsi, kā. Viņš tev labs, nopietns zēns, gan jau…

-     Ei, sievas, ko jūs tur čabināties? no istabas nepacietīgi iesaucās Valfrīds.

-    Mēs čabinām salmus, maestro! Kate atteica un iesmējās.

-    Tos pašus? Zigmunds palūrēja pāri uz degungala nošļukušajām brillēm.

-          Kādus tad vēl… Vize zīmīgi parādīja uz augšu un jau gribēja sākt skaidroties, kad ārā ceļa pusē ierējās Džeroms. Rējiens nebija draudīgs, drīzāk ne visai laipna apsveicināšanās.

-     Nu, kas tur atkal velkas? Johaidī, paša mājās sestdienas vakarā nevar normāli pasēdēt ar draugiem! nikni ierēcās Zigmunds. Goda vārds, ja tur atkal kāds būs atstiepis nosprāgušu printeri vai tamlīdzīgu lamatu, nomušīšu uz līdzenas vietas!

-     Zigmund! pie istabas loga pieklauvēja vecišķi krumšļaina dūrīte, un sekundi vēlāk stiklam pieplaka retiem bārdas rugājiem apaudzis, skumīgam gurķim līdzīgs ģīmītis, ko ierāmēja garas, pelēksirmas malu šķipsnas. Vai tu esi mājā? Var ar tevīm aprunāties, ko?

-    Eglons… Zigmunds novilka, vairs gluži ne nikni, bet arī bez īpašas sajūsmas. Nu būs atkal stāsts par citplanētiešiem, kas meklē Grietiņmeža enerģētiskās zonas, mī un žē…

-     Tur ir vēl kāds. Valfrīds, kurš sēdēja iesāņus blakus logam, pastiepa kaklu. Ak, šausmiņas, Zigi, tas ir jūsu ciema slavenais pļēgurs!

-    Otomārs?! Zigmunds izķepurojās no dziļā atpūtas krēsla. Kas te, ellē purā, notiek? Es palikšu traks!

-     Nu, vai es neteicu par pieminēšanu? Vize no virtuves atsaucās drūmā gandarījumā. Glabā nu to pudeli nost, citādi līdz naktij nevilksies projām!

Neizdzerto viskija trauku Zigmunds patiešām paspēja nogrūst starp kompaktdisku statīviem, taču uz galda piemirstās trīs glāzītes turklāt Vize savējo nebija iztukšojusi runāja gaišu valodu. Un šī valoda piederēja tām, ko nule pār slieksni pārsvempies Otomārs Dreifogels pārvaldīja visā pilnībā. Ūdeņaini zilās ačeles iespīdējās, pusplikais pauris zem šķībi pārķemmētajām taukainajām pinkām līksmi piesarka, un pats ienācējs, derdzīgas sviedru un alkohola dvakas apņemts, bez uzaicinājuma ievēlās Kates pamestajā krēslā.

-     Redz, Zigmund, svarīgi piešķiebis galvu, Riekstukalna saimnieku jau no sliekšņa uzrunāja Eglons Ķesteris no Vecķesteru mājām, tu jau laikam zini par to briesmīgo zemestrīci, ko? Man mājās atkal strāva pazudusi, ne radio dzird, ne internetā pasērot…

-    Pasērfot? Valfrīds nebija pārliecināts, vai pareizi saklausījis.

-    Es tak saku pasērot! Citādi nav atkal melnā enerģija sabiezējusi.

-    Melnā enerģija, kā tad! Vize nošņācās aiz Eglona muguras. Par elektrību vajag maksāt, tad nekas nesabiezēs!

Eglons izlikās nedzirdējis Vizēs repliku kā vienmēr, kad bija uzņēmis valodu par noslēpumainās, neredzamās pasaules izpausmēm, kas viņam rādījās uz katra soja.

-     Es te Otomāram šorīt teicu Zigmunds tāds gudrs cilvēks, viņš gan zinās, ko internetā raksta par zemestrīcēm. Aiz to mēs nācām šurp, jāzina ir, lai vai kā! Cilvēki runā, ka aizviņdien no Ventspils līdz Slīterei briesmīga drebēšana bijusi, bet valdība, kā vienmēr, grib visu noklusēt… Tu man pasaki iznāk, ka tas gals patiesi sāksies mūspusē, ko?

-      Kāds vēl gals, noburkšķēja Zigmunds, pūlēdamies apslēpt netīksmi pret nelūgtajiem viesiem, kaut gan patiesībā Eglons viņam tīri labi patika. Varbūt ne gluži patika, tomēr raisīja simpātijas sava ārkārtīgi lādzīgā rakstura, neticamās naivitātes un trako fantāziju dēļ. Vecķesteru Eglonam varēja iestāstīt visu ko, tikpat nešaubīgi, cik pirms divdesmit pieciem gadiem viņš ticēja komunisma uzvarai, tik šodien lidojošajiem šķīvīšiem, citplanētiešu klātbūtnei, Nostradama pareģojumiem, maiju kalendāram, karmai, reinkarnācijai un tamlīdzīgām lietām. Palaikam šis jaukais cilvēciņš izprātoja arī savas personiskās teorijas, piemēram, to, ka Grietiņmeža pauguru, kas atradās apmēram vidū starp Riekstukalnu un Vecķesteriem, NLO izvēlējušies par nākamās nosēšanās vietu. Lai palīdzētu saprāta brāļiem citplanētiešiem, Eglons visu vasaru aktivizēja savas čakras ar nabas apvidū piekārtu, ezoterisko preču veikalā iegādātu kristālu puspensijas vērtībā, pa starpām kapāja nost paugura virsmā saaugušos krūmus un tantriskās enerģijas sakopošanas nolūkos vēla paugurā visus akmeņus, ko vien varēja atrast un ko viņa vārgie spēki ļāva pakustināt.

Pirms kāda gada Zigmunds, gribēdams iepriecināt bez tuviniekiem palikušo paveco vīru, trešās grupas invalīdu, uzdāvināja tam no vecu datoru daļām sakombinētu kādu nebūt kompi un nokārtoja internetā pieslēgumu, savukārt Eglons to uztvēra kā zīmi, ka tieši viņš izredzēts, lai ar vispasaules tīmekļa palīdzību stātos sakaros ar ārpuszemes civilizācijām, kas taču var iekļūt visur… tamdēļ caurām naktīm sēroja internetā, rīšus rīdams kosmohumānistu, teozofu, antropozofu, mistiķu un citu ezoteriķu mājaslapu bagātīgo informāciju.

-     Kā kāds gals? Eglons nodrebuļojās. Tas pats, par ko rakstīts maiju kalendārā! To zina visi gaismas cilvēki un gatavojas uz lielo pārveidošanos.

-    Kā tad? Katrīna nenocietās. Viņa paspraucās garām Eglonam un ierīkojās blakus Valfrīdam uz dīvāna. Satinas baltos palagos, nosēžas lotosa pozā un kolektīvi kasa čakras?

-     A vot šitā nevajag, kundzīt! Eglons uzlūkoja smejošo sievieti, un viņa krīvukrīva frizūras apņemtie noļukušie vaigi piepūtās sāpīgā sašutumā. Jūs arī esat gudra, es zinu, bet tā īstā dvēseles gudrība jums gājusi secen. Vai patiesi tik nopietni brīdinājumi jūs nespēj uzrunāt? Katastrofas visriņķī, plūdi un zemestrīces jūsuprāt, tas neko neliecina?

-    Tas liecina, ka ar mūsu veco Zemīti viss kārtībā. Valfrīds devās Katei palīgā. Zemes garoza joprojām aktīva, atmosfēra tāpat, un arī globālā sasilšana, ja tā var teikt, izrādās pa pusei mākslīgi uzsildīta.

-    Jā, kā tad, un tur neko nevar darīt, tā tai pasaulē iet. Otomārs bija pietiekami gaidījis iespēju paust dziļi filozofisku atziņu un pēc tam atveldzēt izkaltušās aukslējas. Viņš nemierīgi sagrozījās dziļajā krēslā; padilušās džinsa bikses sarāvās uz augšu, atklājot zilganbālas, kaulainas alkoholiķa potītes. Gals vai negals, Zigmund, vai tad tev mājās nekā nav? Es tā skatos, trauki uz galda… tad jau kaut kas atradīsies, ko?

Tā nu Zigmundam nācās celt laukā noslēpto viskija pudeli, citādi Otomārs vēl sāktu diedelēt pāris latu skriešanai uz ciema veikalu, turklāt ne jau pats skrietu, bet sūtītu nabaga Eglonu, kurš, protams, nespētu atteikt. Vienīgais mierinājums pudelē bija palicis tik maz, ka vairāk par piecdesmit gramiem uz dzērēju nesanāca. Otomārs savējos nekavējoties ielēja mutē, Eglons tikai paslapināja mēles galu un nolika glāzīti atpakaļ uz galda. Viņš bija pārāk satraukts tuvā pasaules gala un apkārtējo neieinteresētības dēļ, tāpēc i nemanīja, ka Otomāra snaikstīgā roķele pievāca arī viņējo.

-    Jūs, kundzīt, par piemēru, esat vēsturniece. Eglons mēģināja sākt apskaidrošanas misiju no otra gala. Tad takšu jums būs zināms, ka mūsu senčiem bija tādas zināšanas, kas šodien pilnīgi nozaudētas.

-     Protams, Kate laipni teica. Mēs esam galīgi un pilnīgi nozaudējuši zināšanas par to, ka zeme ir plakana, stāv uz četriem ziloņiem un saule griežas tai apkārt, kā arī dažas citas tikpat vērtīgas atziņas.

-    Nē, jūs negribat saprast. Nu jau Eglons gandrīz raudāja, un viņa ģīmis vairāk nekā jebkad atgādināja dobē aizmirstu, krunkainu gurķi. Nav jau runa par tādām lietām, bet par kosmisko skolotāju mācībām, ko mēs negribam ņemt vērā. Jūs palasiet mūsu dainas…

-    Vai tad tur kas teikts arī par zemestrīcēm? Kate mīlīgi apjautājās.

-    Tur teikts par visu ko, palasiet, palasiet, kundzīt, par seno dievu darbiem! Tur ir īstā gudrība, tikai tas viss ir aizkodēts un slēpts.

Viņa balss kļuva arvien klusāka; kā atbalstu meklēdams, vecais vīrs uzlūkoja visus pēc kārtas, taču sastapa tikai pieklājīgus smīniņus. Izņemot Otomāru, kurš, palēnām migdams ciet, svarīgi klanīja galvu kā tāda ķīniešu lelle.

-    Eglon, padomā pats. Zigmundam šī tēma sāka apnikt. Ja tavi kosmiskie skolotāji grib, lai kāds ko iemācās, tad kamdēļ viņi savas mācības nošifrējuši tā, ka neko nevar saprast?

-    Ā, bet tieši tur jau tā lieta. Vecķesteru gaismas cilvēks sarosījās. Visi izredzētie, pravieši un skolotāji tā darīja, lai svētās zināšanas nenokļūtu neiesvētīto rokās. Piemēram, arī Nostradams rakstīja šifrēti, bet atradās cilvēki, kuri…

-    Zinu, zinu. Zigmunds viņu pārtrauca. Nostradams pareģoja, ka 2002. gadā zemi piemeklēs zemestrīces, cunami, pēc kam nobīdīsies zemeslodes ass…

-    Kā tad! Eglons sāka starot beidzot taču kāds sāk saprast visa notiekošā nozīmīgumu.

-    …nobīdīsies ass! Zigis pacēla balsi. Konkrēti nobīdījās! Par veselām piecām minūtēm! Tieši pēc nedēļas autobuss Ventspils-Liepāja, kas visu mūžu no Ventspils atgājis 18.40, sāka atiet 18.45!

Mirklis klusuma, un istabā uzbrāzmoja tik skaļi smiekli, ka pat griestu lampa sašūpojās. Valfrīdam, Zigmundam, Vizei un Katrīnai pievienojās virtuvē nemanāmi ienākusi Ieviņa. Turklāt smieklu vētrai piebalsoja arī citas skaņas no priekšnamiņa, kur sākās kāpnes uz bēniņiem, atplūda divbalsīga ņaudēšana, jāteic, pārāk daiļi modulēta, lai nāktu no četrkājaiņu riklītēm, turklāt Resnais Boss joprojām rāmi dusēja uz palodzes. Acīmredzot pie vainas bija Adrians un Dana, pēc jaukas divvientulības brīža pamanījuši kaķu Otomāra ierašanos.

Negantā smiešanās aizskāra ne vien nabaga Eglonu, bet arī no pusnomidža uztrūkušos Otomāru Dreifogelu, jo viņš nesaprata, par ko te jāsmejas. Un, ja Otomārs ko nesaprata, tas viņam nepatika. Pēkšņi viņam daudz kas nepatika: Riekstukalna lielistaba ar tik spodru grīdu, ka lauku cilvēkam nav kur kāju nolikt; pārgudrelis Zigmunds, kurš gvelž kaut kādas muļķības par autobusiem, un pārējie nez kāpēc zviedz kā zirgi; Zigmunda sieva, kas jau paspējusi novākt no galda visas glāzes, it kā ar tādu piņģerotu viskija justos pienācīgi pacienāts ciemos iegriezies cilvēks; Zigmunda draugs skaitās komponists, bet ka tavu māti! kas tas par komponistu, kam nevienu dziesmu nespēlē Latvijas Radio 2; Zigmunda drauga sieva, šitā profesoriene, kura māk tik riebīgi izņirgāties, ka dūša apskrienas trakāk nekā paģirās… Un jaunie tādi paši, ģimnāzisti kādi nekādi… Zigmunda jaunākajam skuķim esot saksofons par cik tur simtiem latu, ek, dabūtu to rokā, uzsistu gaisā, veselu gadu varētu dzīvot bez problēmām… tā šiem vajadzētu par to bezkaunīgo mēdīšanos un ņaudēšanu.

Parasts dzērājs, nonācis šādā sevis žēlošanas un pasaules nosodīšanas fazē, uzsvempjas kājās un meklē kašķi, turpretī Otomārs, kura galvā nupat bija sastapušās viskija simtgramu un Eglonam izdiņģētā stiprinātā alus promiles, pat tagad spēja novērtēt spēku samērus, tāpēc aprobežojās ar varen oriģinālu asprātību.

-    Mēs jau, zin, augstskolas nav beiguši, viņš nomurmulēja, savilka ģīmi nicinošā grimasē… un tajā pašā brīdī atslēdzās pavisam, palaida nelabu purkšķi un sāka krākt.

-    Fui! Ieva iesaucās un steigšus atgriezās savā istabā.

Eglons, žēli pavēris bezzobaino muti, nolūkojās savā biedrā.

Vizē riebumā gandrīz nospļāvās un taisījās laukā no lielistabas, Katrīna un Valfrīds viņai sekoja, aizcērtot durvis, jo istabā smirdēja tā, it kā tur būtu uzspridzināta sērūdeņraža bumba. Zigmunds steidzīgi atrāva vaļā logu, ielaižot telpā vēsu svaiga gaisa strāvu, un niknumā drebošām rokām aizdedza smēķi.

-    Tu nedusmojies tik dikti, Zigmundiņ, Eglons lūdzoši teica. Viņš vienu strēķīti pagulēs, un viss būs labi, aiziesim ar godu.

-     Kādu vēl strēķīti! Gulēs manā istabā un pirdēs kā mežakuilis, bet manai sievai un draugiem jāmūk laukā no mājas? Ari labsirdībai un saticīgai kaimiņu būšanai galu galā ir robežas, tāpēc Zigmunds pat necentās izvēlēties izteicienus. Vāc viņu prom un labi ātri!

-    Bet es tak nevaru! Eglons noplātīja rokas. Man nav tik daudz spēka, lai celtu vai nestu, tu jau redzi pats savām kājām nekustēs.

-    Tad kamdēļ atvilki viņu šurp? Tu zini, es ar tevi vienmēr labprāt papļāpāju, manis pēc kaut par citplanētiešu čakrām, bet Otomāru es te negribu redzēt, te nav stallis vai atļurbene.

-     Paklau, Zigmundiņ, varbūt pa visiem var aizstiept šo uz to pašu stalli vai siena šķūni? Tad viņš nevienam netraucēs, kamēr… Nu jau Eglons gandrīz raudāja. Viņš tik ļoti lepojās, ka tik gudrs vīrs kā Riekstukalna Zigmunds turas ar viņu pa draugam, bet nu rādās, ka šī draudzība var vienkārši pačibēt, tomēr arī no Otomāra negribējās novērsties. Ja gandrīz visās dzīves jomās Zigmunds Eglonam bija orākula vietā, tad viņam pašam tīri labi patika uzstāties kā orākulam Otomāra priekšā, jo vairāk tāpēc, ka tas pēdējā laikā pie viņa piestaigā itin bieži. Sēž, sūc aliņu vai ko citu, ko Eglons iegādājis ciemiņa uzņemšanai, ēd Eglona uzcepto gaļu un klausās, citkārt pat runā līdzi… nemaz nav muļķis, saprot tak tās smalkās lietas, kā citādi! Varbūt nav arī tāds pļēgurs un dienaszaglis, kā visi riņķī apkārt uzskata, varbūt Otomāram tādējādi jāizpērk senču sliktā karma?

-    Kā tad, tūdaliņ metīšu visu pie malas un nēsāšu Otomāru uz rociņām, Zigmunds noņurdēja, bet jau laipnāk, saprazdams, ka cita varianta vienkārši nav.

-    Valfrīd. Viņš pavēra virtuves durvis. Vecīt, neņem ļaunā, bet nāksies pielikt roku un aizstibīt to smerdeli uz šķūnīti.

Uzrunātais saviebās, tomēr piekrītoši pamāja. Viņi vēl sasauca Adrianu, trijatā aiznesa cūciski krācošo Otomāru uz šķūni un bez saudzības nometa zemē pie lielā siena panta. Eglons, kaut ko žēli purpinādams, steberēja nopakaļ.

-    Lai viņš te guļ, bet tu sēdi klāt! Zigis nobrīdināja. Lai nepiegāna sienu, saprati?

Vize ar Katrīnu stāvēja virtuvē pie loga.

-     Ir nu gan preteklis. Kate nopurinājās. Traki šādā ziņā dzīvot laukos, kur durvis vienmēr ierasts turēt vaļā.

-     Zini, Katiņ. Vizēs lūpu kaktiņi šķelmīgi parāvās uz augšu. Vienā ziņā nemaz nav slikti, ka Otomārs te atvilkās un šitā…

-    Kādā vēl ziņā? Katrīna nesaprata.

-    Tādā… Rau, es šad tad baidos, ka arī Zigmundam tās stiprās dziras neiegaršojas par daudz, tad viens kaut ko atnes par ātru un labu izdarīšanu, tad otrs… cik tur vajag! Bet šitā kad viņš dabū redzēt, kas ar tādu dzērāju notiek, cik nešķīsti tāds izdarās un izskatās, teikt, pats piesargāsies.

-    Tu nu gan esi gudra! Katrīna apbrīnā nogrozīja galvu.

Pār Riekstukalnu bija nolaidusies zvaigžņota nakts. Zigmunds lievenī kūpināja vakara pēdējo cigareti un izbaudīja klusumu. Vienīgi vējš lēni čabināja koku dzeltējošās lapas, pa reizei pašvīkstinot ezera viņā krastā saaugušo niedru sienu.

Viņš iemeta smēķa galu vībotņu pudurā, kas snaikstīja pārziedējušās galotnes pāri lieveņa sieniņai, un devās iekšā. Mājā tīkami smaržoja pēc ceptas gaļas un āboliem, un bija tumšs. Vienīgi guļamistabā dega mazā sienas lampiņa. Vize sēdēja platajā gultā un pārpina smago bizi vaļīgāk.

Kādreiz pirms gadiem piecpadsmit vai vēl senāk viņa bija ieminējusies, ka varbūt vajadzētu bizi nogriezt un nēsāt īsus vai pusgarus matus kā citām sievietēm, piemēram, Katiņai, turklāt tik garus un biezus grūti turēt kārtībā; mazgāšana un žāvēšana aizņem pusi dienas, bet viņai jāaprūpē abas mazās meitas, arī citādi mājā un sētā tik daudz darbu… Padzirdējis tādus vārdus, Zigmunds gandrīz uzsprāga. Tā bija pirmā un vienīgā reize viņu kopdzīves laikā, kad viņš sievai sakliedza traka, vai?! Nogriezt tādus matus, tādu skaistumu, ko šaislaikos gaišā dienas laikā ar uguni nevar sameklēt? Vai vēl kādai sievietei visā Latvijas valsti ir bize, kas sniedzas pāri dupsim? Un, kad atpin vaļā, tad nevajag ne kreklu, ne kleitu izskatās kā tumšs kažoks līdz ceļgaliem…, bet šo skatu gan Zigmunds neatvēlēja nevienam pašam šai Dieva pasaulītē, kā vien sev pašam.

Toreiz, vīra trakumu redzēdama, Vize padevās un visus turpmākos gadus nesa savu malu nastu bez kurnēšanas. Vienīgais, ko viņa atļāvās, nogriezt dažas cirtas, kas ierāmēja pieri un piešķīra sejai draiskāku izteiksmi.

Arī šajā vakarā Zigmunds, uz gulēšanu pošoties, kārtējo reizi nopriecājās par Vizēs brīnišķīgo matu rotu un, viņai blakus ierosoties, pavilka pieglaudīgo pīni sev zem vaiga.

-     Paklau, pēc laba brīža sieva sāka čukstēt, ko tu domā par Danīti un Adrianu? Būtu jau dikti labi, ja viņi pa īstam saietu kopā. Puika mums kā savējais, nekāds svešs, pie kura jāpierod un jābaidās, ka tik vien viss pa godam.

-    Viņi ir pieauguši, Vižuk! Lieli cilvēki un darīs pēc sava prāta. Ko es domāju? Neko īpašu! Ja tā ir, tad lai arī ir.

-    Bet iedomājies tik varbūt ne ilgs laiks paies, un mums vajadzēs taisīt meitai kāzas…

-    Ja vajadzēs, tad arī taisīsim, ko tu tik daudz… Zigmunds tīksmi uzrāva segas malu līdz pat ausīm.

-    Nu, kāpēc tu negribi parunāties? Vize tā kā sapīka un iebukņīja viņam sānā dūrīti. Pa dienu nesanāk laika, bet vakarā tu kā tāds āpsis migā iekšā un murkš.

-    Tu runā vien, es paklausīšos. Viņš sagrāba špetno dūrīti saujā un piespieda pie krūtīm. Un, ja izklausās, ka es sāku krākt, tad tas nozīmē, ka man baigi patīk tas, ko tu runā…

Vize pieklusa un apdomāja dzirdēto vai nu Zigmunds viņu atkal āzē, vai arī tas ir viens no viņa ačgārnajiem komplimentiem -, un izšķīrās par otro variantu.

-    Zini, kas man ienāca prātā? Mūsu pašu kāzas! Vai tu vēl atceries, kā tas toreiz bija?

-    Mm, viņš nomurmināja, baigi forši… Tu biji tik smuka, tik…

Miegs, kas jau bija klāt, pēkšņi atsprāga nost un pazuda tumsā kā

tumšpūkains, nedarbos pieķerts kaķis. Zigmunds tiešām atcerējās. Vienā mirklī atmiņas lodziņā pavērās prieka un dullību, riska un pat izmisuma pilnu notikumu virtene, kas beidzās ar Vizēs pārtapšanu viņa absolūti likumīgā sievā. Kad tēva draugs Rīgas stacijā viņam iespieda saujā aploksni ar trīssimts amerikāņu dolāriem un raibā plastikāta maisiņā ievīstītu Grants viskija pudeli… johaidī, tas taču bija tieši pirms divdesmit gadiem! Datumu viņš neatcerējās, bet tas noteikti notika septembra pēdējās dienās. Līdz vilcienam vēl bija turpat trīs stundas, un Zigmunds nolēma aizcilpot līdz tuvākajam valūtas maiņas punktam, lai pārvērstu kādus pārdesmit dolārus rubļos draugu kopīgā saimniecība atradās uz bankrota robežas. Smirdīgai kloākai līdzīgās tualetes kabīnē viņš iestūķēja biezo aploksni vējjakas iekškabatā, papriekš izvilcis no tās divas desmitdolāru zīmes. Tuvākais change-money punkts bija Valsts bankas filiāle blakus stacijai. Apkārt spietoja ekspadomju pilsoņi spīdīgās treniņbiksēs un Lietuvā šūtās džinsauduma naģenēs, konfidenciāli uzrunājot ikvienu pārticīga skata ļautiņu un solot izdevīgāku maiņas kursu, nekā tiem tur iekšā, bet Zigmunds pelēkajā jaķelē ar nodripušiem piedurkņu galiem un ar izolācijas lentu pielabotās acenēs izskatījās pēc badā pamērējuša studentiņa, tāpēc dolāru mednieki viņam nepievērsa ne mazāko uzmanību.

No bankas Zigmunds iznāca ar biezu žūksni kabatā, iekšķīgi starodams nupat viss sāk izdoties.

Tomēr tā nebija vis. Lai gan viņi ar Vizi bija tīri jauki iekārtojušies istabiņā, kurā viņš mita arī pirms trīssimts gadiem, mīļā meitene bija zaudējusi dzirkstošo šķelmību un izskatījās gandrīz vai slima. "Nu, kas tev kaiš, pasaki, kas?" Zigmunds tincināja, bet atbildes vietā sekoja tikai šņuksti un nopūtas. Viņš sapirkās tirgū gardumus, ko agrāk nebija varējis atļauties, tomēr arī bumbieri, banāni un apelsīni, kūpinātās desiņas un Vizēs ilgotais kārums brangas lauku olas nepalīdzēja. Arī Katei ar Valfrīdu pietrūka padoma, bet Zigmunds plēsās vai pušu, lauzīdams galvu par samilzušo problēmu blāķi. Kates ideja par braukšanu uz Krieviju ar kukuli ķešā bija spīdoša, tomēr pagaidām karājās gaisā nevar taču iesēsties vilcienā un triekties kaut kur uz labu laimi! Turklāt, lai gan Zigmunds bija visai mērens nacionālists, viņam tomēr nepatika doma, ka Vizēs jaunās pases ailē tautība būs rakstīts krieviete, var vēl sanākt ķēpa ar pilsonību.

"Ziniet ko, mums vajag i/vēdināties," kādu piektdienas vakaru ierosināja Valfrīds. "Man pēc baroka gastroļiem galīgi nekas nelien galvā, kondženē iet kā pa veciem kapiem, ņemam un aizlaižam zaļumos, kamēr dabā vēl ir kas zaļš!" Tā arī notika. Viņi piekrāva somu ar maizi, tomātiem un speķi, pielēja termosu ar kafejnīcā izdiņģētu kafiju, turpat pielika Valfrīda sadabūto šampanieša pudeli un iekāpa autobusā, kas devās uz Zlēkām. Ar milzīgu pierunāšanu izdevās piedabūt Vizi atteikties no garajiem svārkiem un uzģērbt Zigmunda džinsus, ko Katrīna bija pāršuvusi meitenes smalkajam augumiņam. Kad autobuss sāka braukt, Vize iekunkstējās un kļuva tik bāla, ka šķita tūdaļ paģībs. "Ko tu baidies, ja redzi, ka neviens cits nebaidās!" ar savu parasto sakāmo viņu drošināja Zigmunds. "Galva reibst… aplam ātra tā kariete…" viņa izmocīja, bet, tikko autobuss izbrauca no pilsētas un apkārt sākās lauki, Vize iedrošinājās izvilkt galvu no Zigmunda azotes un paskatīties pa logu. Katrīna čukstēja, lai skatās tālumā, tad neliksies, ka brauciens ir tik ātrs, un arī galva nereibs, taču, kad grabošais autobusiņš izripoja cauri Vārvei un apkārt pacēlās mežu sienas, Vizēs sejā iegūla pavisam cita izteiksme tik apmierināta, kāda ilgi nebija redzēta. Draugi priecīgi samirkšķinājās. Izkāpa nevis Zlēkās, bet pieturu ātrāk pie Dobkroga. Tas bija Valfrīda priekšlikums labi apskatīt vietu, kur it kā pavisam nesen viņi bija kūlušies pāri Ventai ļodzīgā celtuvē izsalkuši kā vilki un pārbijušies kā zaķi.

Vize dažas sekundes pastāvēja ceļmalā, apkārt skatīdamās, tad ieskrēja mežā un vārda vistiešākajā nozīmē sāka gavilēt. To viņa pazina, saprata un sajuta ar katru miesas šūniņu sirmās egles ar čiekuru pilnām galotnēm un sūnās ieaugušām pazarēm, rēpuļainie priežu stumbri ar šalcošiem skuju vainagiem, dzeltējoši lazdu puduri un saulē piesarkušas apsītes, rasaini sūnu spilveni un viršu audzes, robaini paparžu čumuri, mētrām apauguši celmi un slidens nobirušo skuju klājs. Cik brīnumaini! Zaļajās pazarēs skrapstināja vāvere, bet kaut kur biezoknī sparīgi kala dzenis. Smaržoja pēc sveķiem, miklas trūdzemes un pārgatavām brūklenēm. Pirmo reizi svešajā, no agrākās dzīves tik attālinātajā pasaulē meitene jutās kā mājās. Pēc tam četrata, pa pāriem rokās saķērušies, devās pāri tiltam, izbaudot Ventas rudenīgi krāšņo plūdumu zeltainzaļajos krastos. Ja kas, tad tieši tobrīd viņam pirmoreiz prātā ienāca doma par lauku mājas iegādi…

Zigmunds, tumsā smaidīdams, atcerējās, kā viņi aizklejoja līdz Paventes pilskalnam, kā pa meža ceļiem aizkūlās līdz dzirnavām un dīķmalā kūra ugunskuru, lai ceptu līdzpaņemto speķi un kādās mājās dabūtus kartupeļus, pēc tam melnām mutēm dzēra šampanieti no viena kausiņa. Vakara krēslā ar pēdējo autobusu braucot atpakaļ, Katei uznāca lielā apskaidrība.

"Es izdomāju, Zigi!" viņa iesaucās un sāka čukstēt viņam ausī. "Tev jābrauc nevis uz dullo, bet gan uz kādu vietu, kur kādreiz bijis gulaga lēģeris. Mums muzejā ir karte un saraksts; bijušie represētie savākuši milzumdaudz ziņu. Ne jau uz kādu Vorkutu vai Magadanu, bet krietni tuvāk, atceros, Kolas pussalā pie Murmanskas un Arhangeļskas arī bija vairākas nometnes! Tad Vizei nebūs jākļūst par krievieti, tur taču latviešu bija tūkstošiem! Aizbrauksi uz kādu seļsovetu, iegrūdīsi kukuli un dabūsi attiecīgu izziņu, tikai izdomā viņai uzvārdu un neaizmirsti arī tēva vārdu!"

Jau nākamajā dienā Zigmunds un Katrīna meklēja sarkanām zīmītēm izraibotajā kartē piemērotāko galamērķi. Apsvēruši attālumus, dzelzceļa līniju virzienus un iespējami izbraucamus autoceļus, viņi izšķīrās par Karēliju, bēdīgi slavenā Baltās-Baltijas jūras kanāla apvidu. To raka spaidu darbos notiesātie politieslodzītie, un gandrīz puse necilvēcīgajos apstākļos aizgāja bojā. Visā Belomorkanāla garumā stiepās gulaga lēģeru ķēde. Taču dzīvei ir savi likumi, tāpēc vēl sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados šur tur dzīvoja pa latviešu ģimenei, pareizāk sakot, vietējos iedzīvotājos ieprecējušies abēju dzimumu izsūtītie latvieši un viņu pēcnācēji to pastāstīja Kates sazvanītais politiski represēto kluba vadītājs. No muzeja Zigmunds taisnā ceļā joza uz dzelzceļa staciju, lai pasūtītu biļeti uz Sanktpēterburgu, kas toreiz vēl saucās Ļeņingrada.

Vienīgās biļetes, ko varēja dabūt bez nedēļām ilgas gaidīšanas, bija pārpildītā kopīgajā vagonā specifiski smakojošā, ar fekāliju krāsas relīnu aplīmētām sienām un necaurredzami aizputekļotiem logiem. Visu nakti neaizvēris ne acu un paniski baidīdamies no zagļiem, Zigmunds rīta agrumā izvēlās no vagona milzīgā, kā skudru pūznis murdošā stacijā. Mugursomā bija sviestmaižu sainis, zobbirste un pasta, mazs dvielītis un no drauga patapināts rupjvilnas džemperis; pats ceļotājs tērpies dīvainā militārā un civilapģērba mistrojumā padarmijas olīvzaļais krekls, pa virsu pusvatēta jaka, kājās smagi zaldāta zābaki; abi ar Valfrīdu nosprieda, ka ekspedīcijai uz Krievzemi šāds ietērps būs vispiemērotākais, jo tur zaldātiņus joprojām mīl. Tiešām inteliģentā paskata jaunekli, kā redzams, nesen demobilizējušos, ar piebāztu mugursomu plecā, labvēlīgi uzlūkoja gan uzziņu dienesta tantiņa, gan kasieres, bet daži ieskurbuši veči ar grabošiem medāļiem apkārtām krūtīm pat pieprasīja, lai briļļaino zaldātiņu laistu bez rindas. Zigmunds nopirka biļeti līdz pašai Belomorskai ja pa ceļam redzēs ko piemērotu, kāps laukā. Šoreiz paveicās iekļūt kupejvagonā, tātad vismaz guļvieta un pulkas tējas glāzes nodrošinātas.

Vilciens devās ceļā vēlu vakarā. Teju līdz nāvei pārgurušais Zigmunds tikko paspēja iestūķēt mugursomu bagāžas plauktā un izstiept kājas zem galdiņa, ko rotāja plastmasas vāze ar plastmasas puķi, kad kupejā iespiedās divi dūšīgi vīri kopā ar pusaugu puiku. Ieraudzījuši stūrī sēžam pieaugušu vīriešu dzimuma eksemplāru armijnieka kreklā, abi vecākie gaužām nopriecājās. "Klau, puis, tas gan labi, ka mūsu kupejā esi tu, nevis kaut kāds bābietis, kas, nedod Dies, visu ceļu cimperlēsies un pukstēs," paziņoja būdīgākais. Piecu minūšu laikā mazais galdiņš pēc krievu paražas tika bagātīgi apkrauts visvisādiem labumiem, sākot ar armēņu konjaka pudelēm un ikru kārbām, beidzot ar apdzeltējušiem gurķiem un tomātiem, kas aiz gatavības plīsa vai pušu.

Gandrīz diennakts pazuda nebūtībā… Vēlāk Zigmunds miglaini atcerējās, kā dzēris konjaku un pārsaldinātu tēju no vienas un tās pašas glāzes, kā ar alumīnija karoti lopsījis iekšā melnos ikrus no ar kabatnazi uzšķērstas zilas konservbundžas, kā klausījies kupejas biedru, Ziemeļu tirdzniecības flotes virsnieku, stāstus par kuģošanu Baltajā un citās ziemeļu jūrās un veselu blāķi anekdošu, ko, maigi izsakoties, varēja saukt par ļoti rupjām. Kā nojaušams, viņš bija ceļabiedriem atklājis kaut ko no savām problēmām, jo nākamajā dienā ap pusdienlaiku, veldzēdams pārkaltušo rīkli ar boržomu, sagramstīja krūšu kabatiņā no avīzes noplēstu lancku ar uzskribelētiem vārdiem: Летнереченск, загс, Таисия 'Гомасовна.

Zigmunds iebāza zīmīti atpakaļ kabatā un uzlēja atlikušo boržomu uz pakauša. Galva noskaidrojās, pavisam mazdrusciņ, tomēr ar to pietika, lai atcerētos, ka vienam no vīriem, kurš patlaban krāca baisāk par angīnslimu valzirgu, minētā Taisija Tomasovna ir sievas māsa vai māsīca. Tas jau bija diezgan labi, vēl tikai jānoskaidro, kur atrodas šī Ļetņerečenska, un jālūdz visi svētie, lai uzspiestās plītēšanas izraisītajā miegā tā nebūtu palaista garām. Kā saukta pusvaļējās kupejas durvīs parādījās vagona pavadone kārns sievišķis spožām pogām rotātā frencī, baltā neilona kreklā un pamatīgiem zelta riņķiem ausīs. Zigmunds atklepojās un aizsmakušā falsetā apjautājās, cik tālu līdz Ļetņerečenskai.

Pavadone laipni paskaidroja, ka vēl jābrauc gandrīz divas stundas un ka viņa var atnest glāzi stipras tējas ar citronu, ko izbijušais Vindavas kapelmeistars pieņēma ar neviltotu pateicību. Tēja un milzīgs, sulīgs tomāts paveica brīnumu kuņģis pārstāja raustīties, galva sāpēt un rokas drebēt. Viņš pat atcerējās, ka zīmītes rakstītāju sauc neparastā vārdā Ļubomirs.

Laipnais Ļubomirs un viņa biedrs nebija pamodināmi, tāpēc Zigmunds varēja atvadīties tikai no puišeļa, kurš drūmi šķirstīja žurnālu Юный натуралист un krimšķināja indīgi zaļas stiklenes. Labi, ka vilcienā bija pieticis prāta iztīrīt zobus un noskalot seju, jo Ļetņerečenskas stacijas labierīcības sastāvēja no ķieģeļmūra būdas ar tumšiem, piekārnītiem aizgaldiem un caurumiem grīdā. No izlietnes vai ūdenskrāna nebija ne miņas. Šķita, ka pilsētiņā laiks apstājies pirms gadiem trīsdesmit, varbūt pat vairāk. Vairums māju no resniem guļbaļķiem, ar raksturīgiem kokgriezumiem rotātiem logiem, taču nami bija nomelnējuši, saplaisājuši, apauguši sinepjkrāsas sūnām. Ielu asfalts pārvērties lielās un ļoti lielās bedrēs, ko nodevīgi slēpa varavīkšņaini spīguļojošs ūdens. Ietvju vietā nezālēs iebradātas takas un dēļu laipas. To visu apspīdēja bāla saule, piešķirot pilsētiņai sirreālu noskaņu.

Ziņkāri lūkodamies apkārt, Zigmunds ieraudzīja ko līdzīgu tirgus laukumam ar pāris kioskiem un dēļu nojumi. Uz apgāztām kastēm un spaiņiem kluknēja lakatos satinušās sievas un piedāvāja garāmgājējiem ābolus, saulpuķu sēklas un skābus gurķus. Pie sarkana žiguļa ar atvāztu bagāžnieku tirgojās ar kartupeļiem, bet tālāk pozicionējās jaunais laikmets statnis ar vējā plīvojošām, raibām drānām, visticamāk, no Viļņas vai Varšavas tirgus.

Lai ievadītu sarunu, Zigis nopirka pārīti skābu gurķu un tad apjautājās iepriecinātajai pārdevējai, kur atrodas dzimtsarakstu nodaļa jeb, vienkāršāk sakot, zagss. Pāris minūšu laikā tirgussievas viņam iebaroja tādu informācijas daudzumu, ka galva vai piepūtās: kā aiziet uz zagsu, uz ispolkomu, uz kultūras namu un bibliotēku, uz ēdnīcu un tējnīcu, uz pastu un miliciju… Sirsnīgi pateicies, Zigmunds koda izmirkušajā gurķī un kājoja norādītajā virzienā. Gan izpildkomiteja, gan zagss un pat tējnīca atradās zem viena jumta divstāvu ēkā no debesziliem silikātķieģeļiem. Durvju vienā pusē šķībi karājās telefona automāts bez klausules, otrā apaļa atkritumu urna. Vīreļi vateņos un zilstrīpainos matrožu kreklos laida no rokas rokā stiprinātā vīna trauku un pēc katra malka ilgi ostīja vateņu notaukotās piedurknes. Uz sliekšņa kasījās noplucis suns. Zigmunds ievilka elpu un ar kāju apņēmīgi pabīdīja kustoni pie malas. Tas neprotestēja, un topošais kukuļdevējs iesoļoja patumšā gaitenī un pieklauvēja pie durvīm.

Taisija Tomasovna bija glīta trīsdesmitgadniece, īsi apgrieztiem platīnblondiem matiem un ārkārtīgi zilām acīm. Glīts ķirškrāsas kostīmiņš ērmīgi kontrastēja ar mūžvecu rakstāmgaldu un pilnīgi arhaisku tintnīcu, kas varēja būt saglabājusies no pilsoņkara vai oktobra revolūcijas laikiem. Taču Taisijas pirkstiņi spēlējās ar gluži normālu lodīšpildspalvu, arī rakstāmmašīna Optima bija tīri jauna. Ieraugot svešu, tīkamā baltiešu akcentā runājošu jaunekli, amatpersonas acīs uzdzirkstīja interese.

Zigmunds nomurmināja, ka viņam bijusi tā laime vilcienā iepazīties ar godājamās Tomasovnas radinieku Ļubomiru, bet uz šejieni viņu no tālās Latvijas atvedusi, lūk, kāda problēma: viņam ir līgava, ļoti jauka meitene, kura izaugusi bērnu namā un savus vecākus neatceras; izdevies uzzināt tikai to, ka tie kādreiz izsūtītie latvieši dzīvojuši šajā novadā, un pirms astoņpadsmit gadiem te nākusi pasaulē viņa meitene. Nelaimīgā kārtā mājā, kur viņa dzīvojusi, izcēlies ugunsgrēks, un sadegusi gan pase, gan dzimšanas apliecība. Diemžēl arī iepriekšminētais bērnu nams kopš pāris gadiem likvidēts. Meitene palikusi bez dokumentiem, bet viņiem steidzīgi jāapprecas… viņa pati nav uzdrīkstējusies laisties tik tālā ceļā, jo… Zigmunds izteiksmīgi pamirkšķināja jo situācija ir tāda, ka…

Lai gan šajā stāstā bija lielāki caurumi nekā Šveices sierā, Taisija Tomasovna saprata visu, kas jāsaprot, un vēl vairāk. Abi apmainījās ārkārtīgi daiļrunīgiem skatieniem, tad Zigmunds nedzirdami nomurmināja ateista lūgšanu un paslidināja uz vadītājas pusi plaukstu, zem kuras vīdēja zaļganu naudaszīmju stūrīši. Sekundes laikā trīsdesmit amerikāņu dolāri mainīja īpašnieku un liegi ieplīvoja pavērtajā atvilktnē, kas tūdaļ ar skanīgu klakšķi aizcirtās. Taisijas Tomasovnas smaids izvērtās gluži apžilbinošs, viņa atbalstīja elkoņus uz galda un ieguldīja zodiņu kopā saņemtajās plaukstās. Zigmunds uzticīgi vērās pretim. Sieviete padomāja, kaut ko apsvēra un teica:

-    Zini ko, puisi, es tavai meitenei varētu arī pasi izkārtot. Tev fotogrāfijas ir?

-    Ir. Zigmunds izvilka no krūšu kabatiņas fotopapīra loksnīti, no kuras četros eksemplāros pretī raudzījās Vizēs sejiņa ar baiļpilnām acīm gājiens uz fotodarbnīcu bija dramatisks pārdzīvojums, pēc kura tā vairākas stundas nespēja atjēgties.

-    Gauži jauna izskatās, bet smukiņa gan, sieviete vērtējoši novilka. Tad man jāaizskrien uz milicijas nodaļu, lai noformē ar visiem zīmogiem un parakstiem. Tikai tur arī vajadzētu.

Viņš saprata.

-Cik?

-    Tam mudakam pietiks ar desmitnieku, Taisija nicīgi attrauca un, laiku lieki nekavēdama, ielika rakstāmmašīnā dzimšanas apliecības dublikāta veidlapu. Uzvārds, vārds, tēva vārds?

Zigmunds pēkšņi nosvlda kā pirtī, atjēgdams, ka tā arī nav izdomājis uzvārdu Vizei, un šāva vaļā pirmo, kas iekrita prātā. Pēc pāris minūtēm Taisija Tomasovna jau naski klaudzināja:

-    Avotiņa… Vize… Janovna, dzimusi… gadā… Ļetņerečenskā…

Kamēr amatpersona, svārciņiem plīvojot, aizmetās uz milicijas pusi, "tas nav tālu, aiz divām šķērsielām", Zigmunds atkrita uz soliņa un trijos paņēmienos nosūca cigareti līdz filtram. Vīreļi, pieveikuši agdamu, blenza viņam virsū, kā jau hroniski dzērāji, ja vien izdodas nofokusēt skatienu. Viens nomurmināja, ka Taiskai uzradies piecirtējs, otrs drūmi klusēja. Zigis turpināja sēdēt kā koka dieviņš un būtu izsmēķējis vai visas atlikušās cigaretes, taču apziņa, ka paciņā palicis ne vairāk par astoņām un tuvākajā laikā nav cerību tikt pie jaunām, spieda pārvarēt tieksmi pēc nikotīna.

Taisija atgriezās pēc pusstundas un izskatījās ārkārtīgi apmierināta ar sevi.

-     Viss kārtībā, viņa paziņoja un ielika gaidītājam saujā sarkano grāmatiņu, kur Vizēs ģīmetnes stūri greznoja trekni violets zīmoga nospiedums. Gandrīz neticēdams savai veiksmei, Zigmunds juceklīgi pateicās un jau grasījās doties prom, kad sievietes sauciens viņu apstādināja. Redzams, amerikāņu kukulis bija modinājis cēlākas jūtas vai varbūt Taisija Tomasovna patiesi bija labs sievišķis, jo viņas brīdinājums atsauca Zigmundu atpakaļ uz grēcīgās, iespējams, bīstamās zemes. Izrādījās, ka vilciens uz Ļeņingradu Ļetņerečenskā piestāj tikai sešos no rīta, tas ir, pēc piecpadsmit stundām. Uzklausījusi ieceri pagulēt stacijā uz soliņa, viņa šausmās iekunkstējās.

-    Aplaupīs un vēl pa galvu iedos, tu jau nezini, kādi pie mums ļauži! Ak, vai, ko ar tevi iesākt… pie sevis vest nevaru, vīramāte gatavais Zmejs Goriničs… paklau, uzgaidi! Mana draudzene strādā kanāla kopmītnē, viņa tevi novietos, tikai tu proties!

Viņš pratās. Par pieciem zaļajiem Taisijas draudzene Tamāra viņu iekārtoja mazītiņā istabiņā ar pusotru metru garu dīvāniņu un pusi skrūvju pazaudējušu krēslu, taču Zigmundam pietika. Tamāra atstiepa jaunas segas, spilvenu, modinātājpulksteni, elektrisko tējkannu, cukura paciņu un bleķa krūzi un apjautājās, vai viņam vēl ko vajadzētu. Nevajadzēja. Zigmunds nokratīja zābakus, aprija atlikušās sviestmaizes ar Kurzemes speķi un vietējās izcelsmes gurķi, izstrēba tējas krūzi un, pārliecinājies, ka nauda kopā ar nenovērtējamajiem dokumentiem iebāzta krekla kabatā, ierakās flaneļa segās un vienā mirklī aizmiga, apņēmies sapņot tikai un vienīgi par Vizi. Pamodās dziļā naktī. Pulkstenis rādīja ceturksni pāri četriem. Pūlēdamies netrokšņot, Zigmunds aiztaustījās līdz labierīcībām. No krāna tecēja tikai auksts ūdens, taču tīrs un neierobežotā daudzumā. Viņš mazgājās un birstēja zobus, kamēr jutās spirgts kā gurķītis; nomainīja armijas kreklu pret silto džemperi un izgāja laukā, iekrizdams vēja saltajās skavās. Pa ceļam uz staciju nekas ļauns negadījās, bet, kad Zigmunds izgāja uz perona, lai svētlaimīgi izpīpētu priekšpēdējo cigareti, šūpojošos laternu gaismā viņu pamanīja daži vietējie huligāni. Zigmunds apzinājās, ka ar vienu tiktu galā vēsā mierā, ar diviem būtu pagrūtāk, taču ar trim… Sapratis, ka fiziskā tuvcīņā ne vien riskē iegūt miesas bojājumus, bet arī zaudēt atlikušo naudu un, kas zina, pat dokumentus, viņš izšķīrās par taktisku gājienu.

-     Eu, veči, jūs nākat kā saukti! Zigmunds atviezās tik idiotiskā smaidiņā, uz kādu jebkad bijis spējīgs. Vot, visu laiku stāvu un domāju, kur lai dabū kādu trauku. Es te caurbraucot, laižu pie čoma, rīkle galīgi izkaltusi. A jūs, vietējie, noteikti zināsiet, kur šajā stundā var dabūt, ko?

Huligāni apjuka. Viens no viņiem domājams, autoritāte paziņoja, ka pie Toņkas dabūs jebkurā laikā, bet tā sterva prasa piečuku par trauku. Zibenīgi izspriedis, ka viens krievu desmitnieks nav dārga maksa par veselības un laba izskata saglabāšanu, nemaz nerunājot par dokumentu drošību, Zigmunds iemauca autoritātes netīrajā saujā naudaszīmi.

-     Tad paņem divus baltos, vienu atnes man, otrs jums par izlīdzēšanu, un pafiksam, kamēr vilciens vēl nav pienācis! Pēdējais teikums jau skanēja gluži priekšnieciski un uz dauzoņām iedarbojās necerēti pozitīvi.

-     Būs, priekšniek! tie korītī nomurmulēja un dažu sekunžu laikā izgaisa. Zigmunds izpūta krūtīs aizturēto elpu un aizsmēķēja ilgi kāroto cigareti.

Vilciens pienāca četras minūtes agrāk, un nedaudzie pasažieri sakāpa smacīgajos, toties siltajos vagonos. Zigmunds drusku aizkavējās uz kāpnītēm mugursomas siksna aizķērās aiz kaut kāda dzelža. Kamēr viņš to piņķerēja vaļā, no perona atskanēja elsaina, aizsmakusi balss:

-    Klau, priekšniek, šekur tavs trauks! Viss, kā norunāts, mums svešu nevajag. Ņem taču! Pagriezies atpakaļ, Zigmunds ieraudzīja pirmītējo huligānu autoritāti, kas stiepa viņam pretī saujā iežmiegtu Moskovskaja Osobaja šņabja pudeli…

Tas nu bija kaut kas! Vilciens jau bija tālu no sirreālās Ļetņerečenskas, aiz loga miglainā tumsā zibēja ūdeņiem un arhaiskām celtnēm piebārstītas ainavas, bet Zigmunds joprojām stāvēja gaitenītī, turēdams rokā auksto, norasojušo pudeli, un kratījās nervozos smiekliņos. Tikai tad, kad vagona pavadone pavēlēja nekavējoties iet kupejā, Zigis atjēdzās un paklausīja. Vispār atpakaļceļš noritēja bez kādiem starpgadījumiem, un divas dienas vēlāk viņš kā uzvarētājs izkāpa no dubļiem nošļākta Ikarusa Ventspils autostacijā, kur lapu piebirušās peļķēs bradājās baloži un valdīja gandrīz vai patriarhāls miers. Vize savu līgavaini sagaidīja tā, it kā tas būtu atgriezies bezmaz no viņpasaules bāliņa, turpat veselu nedēļu negulējuši un ēdusi vien tik daudz, lai baiļu un šaubu plosītā dvēsele turētos kopā ar miesu. Taču tad sākās prieki! Bezmaz leģendāro Moskovskaja Osobaja Zigmunds iztukšoja divatā ar Valfrīdu. Vizei nepatika šņabja smaka, bet Katrīna to nobaudīt atteicās ar tik starojošu sejas izteiksmi, ka tikai tāds laimes apmāts mūlāps kā Zigmunds Reizemanis nespēja apjēgt, kāpēc.

-    Vismaz pagaršo, Katiņ, Zigis uzplijās, saproti, tas nav vienkāršs šņabis, bet tāds, ko, manas personības apburti, no personīgajiem barības vadiem labprātīgi atrāva absolūti degradējušies Ļetņerečenskas hulīši.

-    Ej tak tu pa gaisu, kapelmeistari Kate atvēcinājās. Es nevēlos, lai mūsu bērns jau mātes miesās kļūst par žūpu!

-     Kāds bērns? Zigmunds blenza pāri nošļukušajām acenēm. Es te neredzu nevienu bēr… Ko? Mātes miesās? Tad tu!? Tajā brīdī Zigis atjēdza, ka kopš atgriešanās mājās nav redzējis Katrīnu smēķējam.

-     Jā, mums būs puika! lepni paziņoja Valfrīds un uz Zigmunda jautājošo skatienu paskaidroja. Es sapnī redzēju!

Vize pētīja Zigmunda atvesto pasi, apbrīnoja noķēpāto fotogrāfiju, pēc tam vīlusies paziņoja:

-    Te tak svešā mēlē rakstīts, neko nevar saprast.

Zigmunds ņēmās skaidrot, ka pēc kāzām viņai iedos jaunu pasi, kur skaidrā latviešu valodā būs rakstīts Vize Reizemane.

Mazliet vēlāk izbijušais Vindavas kapelmeistars pavilka Katrīnu malā.

-    Paklau, es negribu nekādas tur laulību evaņģēlības, tas ir, ēverģēlības un muļķīgas izdarības, bet es noteikti gribu, lai Vizei ir vissmukākā kleita un kurpes, un šitas te… Viņš izteiksmīgi grābstīja gaisu kādus desmit centimetrus virs galvas.

-    Plīvurs? Kate noprasīja.

-    Nu, jā, tas pats… Tu jau labāk zināsi, kas un kā, tu tak esi dāma un saproti, Zigmunds stomījās, ar katru vārdu piesarkdams arvien vairāk. Nauda ir, tu tikai pasaki, cik vajag, un… un… un lai būtu vissmukākais!

Vizēs līgavas tērps patiešām bija pasakains. Lai cik tukši arī bija veikali un šūšanas ateljē, jaunlaulāto veikalā atradās gan drēbes, gan kurpes. Kleitu izdevās nopirkt gatavu. Baltās lakādas kurpītes ar pērlītēm apšūtu virsu un paaugstu papēdi veikalā bija nostāvējušas vairāk nekā gadu, daudzu līgavu iekārotas, bet nenopirktas, jo ar trīsdesmit sestā izmēra kājiņu neviena nevarēja lepoties, taču Vizei bija pašā laikā. No trim metriem tilla Katrīna uzmeistaroja plīvuru, ko izrotāja ar balta zīda ziediem. Vārdu sakot, Vize līdzinājās īstai princesei, bet Zigmunds… Zigmunds jutās kā ar bomi pa galvu dabūjis, kad Katrīna medainā balstiņā apjautājās ko tad kapelmeistara kungs domājot vilkt mugurā, stājoties blakām tik skaistai līgavai?

Atceroties savu tābrīža apjukumu, Zigmunds aizspieda muti ar delnu, lai neiesmietos pilnā kaklā.

-    Tu gribi, lai es ģērbjos melnā uzvalkā kā apbedīšanas biroja priekšnieks? Un vēl sienu tauriņšlipsi!? viņš auroja. Tu esi galīgi traka! Ks tajās sakās nosmakšu jau pēc trim minūtēm, un par to būsi atbildīga tu! Mana līgava, vēl nekļuvusi par sievu, paliks atraitnēs, Kate, kur dējies tavs veselais saprāts?

-    Nebļauj uz grūtnieci! draudzene pikti aizrādīja. Citādi Valfrīds tev sados pa kaklu! Ja tu pirms nedaudziem mēnešiem varēji nēsāt samta kamzoļus un baltas zeķes un nenožņaudzies mežģīņu žabo, tad arī normāls uzvalks ar kaklasaiti dzīvību neizspiedis, tā tev sīksta kā kaķim. Varbūt iesi laulāties džinsos un džemperī? Nudien, teikšu Valfrīdam, lai viņš tevi iekausta, vai vēl labāk… nosūdzēšu Vizei, ka tu pat viņas dēļ negribi uzposties!

Un Zigmunds bija spiests pasludināt kapitulāciju. 'Iaču, tikko viņš samierinājās ar uzvalka un tauriņkaklasaites perspektīvu, uzradās jauna problēma. Vize atzina tikai tādu laulību, kas slēgta baznīcā; neizprotamais divdesmitā gadsimta izgudrojums dzimtsarakstu nodaļa viņai neko neizteica. Kā gan bez mācītāja svētības, tad viņa vispār nejutīsies precējusies… Lūk, Valfrids ar Kātiņu varēja salaulāties kā cilvēki, bet… Kamēr Vizei bira asaras, trim pārējiem lija sviedri: Zigmundam aizstāvot savu sirdsapziņas brīvību, Valfrīdam un Katrīnai mēģinot viņu pierunāt uz stundu no šīs brīvības atteikties. Šoreiz Zigmunds kapitulēja tikai pēc vairākām dienām, drūmi ņurdēdams, ka, pirmkārt, neviens mācītājs neņemsies laulāt bezdievīgu kapelmeistaru, otrkārt, pēc viņa laulāšanas baznīca būs jāiesvēta no jauna. Beigu beigās visi šķēršļi tā vai citādi bija noārdīti. Gados jaunais un uzskatos visai liberālais Zlēku draudzes mācītājs piekrita dīvaino pāri salaulāt, Katrīna sarunāja savu muzeja kolēģi un labu draudzeni Helgu, kam piederēja automašīna, aizvest visu kompāniju uz Zlēku baznīcu.

Kad palsā decembra pēcpusdienā visi četri sēdēja Helgas baltajā žigulī, pār satumsušajiem mežiem, kailajām pļavām un pieklusušo Ventu liegā valsī aizvirpuļoja pirmās sniegpārslas. Vizei pāri plānajam tērpam bija uzmesta Zigmunda daudz pieredzējusī virsjaka, bet satraukumā drebošie pirkstiņi turēja pušķi no bāli mēļām un krēmkrāsas krizantēmām, ko, pieckārtīgos papīros satītu, Valfrīds bija atvedis no Rīgas, Ventspils puķu veikalos stāvēja tikai anēmisku Alpu vijolīšu podi. Parūgtenais aromāts Zigmundam pirms tam allažiņ asociējās ar sērīgiem vai oficiāliem saietiem, taču kopš tā vakara kļuva par visburvīgāko ziedu smaržu, kam nespēja līdzināties pat rozes vai jasmīni. Par spīti ilgajiem un iecirtīgajiem protestiem, viņš savās jaunajās sakās izskatījās gaužām cildeni un uzvedās gandrīz nevainojami. Gandrīz, jo pirms ceremonijas saviesīgā tonītī apvaicājās mācītājam, pret kāda numura talonu šņabja bodē var iegādāties baznīcvīnu, bet vēlāk, kad rituāls jau tuvojās beigām, uz jautājumu "Vai tu no laba prāta un no sirds šo savu līgavu gribi pieņemt par savu laulāto draudzeni, viņu uzticīgi mīlēt un cienīt… vai tu apņemies nekad viņu neatstāt…" viņš atbildēja nevis tradicionālo jā, bet nepacietīgi iesaucās:

Nu, bet dabiski!

Mācītāja lūpu kaktiņi dīvaini noraustījās, tomēr viņš apzinīgi novadīja rituālu līdz uzvarošam finālam, kad Zigmunds uzvilka Vizei pirkstā gredzentiņu un pēc tam skūpstīja jauno sievu tik sparīgi, ka rimās tikai pēc mācītāja taktiskās iekāsēšanās.

Jaunajiem aiz muguras jau krietni apaļīgā Katrīna aizkustinājumā apraudājās tik skaisti un neizsakāmi laimīgi abi izskatījās! Paveicis vedējtēva pienākumus, Valfrīds piesēdās pie senajām ērģelēm un spēlēja tā, kā laikam vēl nekad nebija spēlējis. Pat mācītājs, elpu aizturējis, klausījās brīnumaino skaņu kaskādēs, kas lējās, plūsmoja, šalca un virmoja no brīnišķīgā instrumenta.

Vēlāk Zigmunds draugam apjautājās, vai viņam šīs spēles laikā nav nācies tāpat kā sendienās pašam Hendelim uzsist dažas notis ar degungalu? Valfrīds nosmējās vien, teikdams, ka pats vairs īsti neatceras, ko spēlējis, vienkārši ļāvies savām izjūtām un to izpausmei mūzikā.

Helga viņus izsēdināja pie Saules ielas namiņa; lai kā arī četrotne pūlējās viņu pierunāt ienākt vismaz uz vienu šampanieša glāzi, tomēr laipnā braucēja atteicās, laikam saprazdama, ka divu mīlošu pāru sabiedrībā jutīsies lieka. Valfrīds atslēdza durvis, bet Katrīna atbilstoši abu mazajai sazvērestībai aizkavēja jaunlaulātos pie sliekšņa tik ilgi, kamēr no iekšpuses sāka skanēt Mendelsona slavenais kāzu maršs, turklāt Lista piņķerīgi satamborētajā versijā. Zigmunds uz brīdi apjuka, tad paķēra Vizi uz rokām, ienesa istabā, glīti apsēdināja uz dīvāna, bez ceremonijām pastūma draugu nost no klavierēm un ņēmās spēlēt to pašu maršu pikantā regtaima stilā…

Svinīgajā mielastā bija Katrīnas ceptie speķa pīrādziņi, sautēti kāposti, pildītas olas un kafejnīcā "Bitīte" iegādāta torte, kas garšoja labāk, nekā izskatījās. Kad bija iztukšotas šampanieša glāzes, Valfrīds izvilka dažas nošu lapas, padeva Katei un abiem jaunlaulātajiem, bet pats nosēdās pie klavierēm. "Tas ir mans veltījums jums abiem… un mums visiem kopā. Nekādas repetīcijas nebūs, te visi ir profesionāļi un dzied no lapas!" Un, lai gan Vize notis nepazina, ar viņas iedzimto muzikalitāti pietika, lai draugu kvartets godam izpildītu pirmatskaņojumu, kas sākās ar vārdiem "Ar četriem logiem namiņu celsim".

-    Ai, cik brīnišķīga dziesma, noelsās Katrīna, kamēr Valfrīda pirksti uz taustiņiem vēl izglāstīja noslēguma akordus. Pēkšņi viņa sarāvās, gandrīz vai palēcās un spēji piespieda abas plaukstas pie vēdera. Kas…? Valfrīds traucās kājās, arī Zigmunds ar Vizi satrūkās, taču nākamajā mirklī Kate atplauka svētlaimīgā smaidā. Viņš sakustējās! Bērniņš… mūsu bērniņš… tieši tagad, laikam šī dziesma viņu pamodināja un, ak kungs, tik brīnumaina sagadīšanās!

Valfrīds apskāva Kātiņu, noskūpstīja uz pieres un abiem vaigiem, bet viņa sāka smieties gandrīz nepiedienīgā jautrībā.

-    Klau, mīļie, kas man ienāca prātā! Šis mazulis laikam taču būs pirmais bērns pasaules vēsturē, kuram starp ieņemšanu un piedzimšanu būs pagājuši nevis deviņi mēneši, bet trīs gadsimti!

-    Es arī gribu bērniņu, plīvura apņemtā, ēteriski skaistā Vize pačukstēja Zigmundam.

-    Būs! viņš tāpat čukstus apsolīja bez mazākajām šaubām, jo, lai gan pat vistrakākajos sapņos nespēja iedomāties sevi tēva lomā, bija gluži vai apdullis no laimes un fantastisko notikumu virpuļa, kura centrā atradās un ko tikai tobrīd sāka pa īstam saprast. Un tagad, pēc divdesmit gadiem, guļot savas mājas siltajā tumsā, kas smaržoja pēc Vizēs matiem, Zigmundam nezin kāpēc ienāca prātā ķecerīga doma, ka tas virpulis vēl nebūt nav pilnībā norimis.

♦ ❖ ♦

Rudens dienas ne vien strauji raucās īsākas, bet arī traucās garām pieaugošā ātrumā. Likās, oktobris izdedzis tik strauji kā caurvējā atstāta svece.

Katrīna novērsās no loga. Vēja rauto, nez no kurienes atnesto lapu haotiskā deja no jauna uzgumdīja dvēselē nenoteiktas, tāpēc jo biedējošākas bažas un pat nez no kurienes uzradušos nelaimes priekšnojausmu.

Viņai nepatika vēlais rudens. Jaunībā tumstošā gadalaika izraisīto skumju sajūta bija tikko manāma un bieži pazuda vispār, jo vienkārši trūka laika tajā iedziļināties apkārt vērpās un virmoja dzīve, pētījumi un atklājumi darbā, prieki un rūpes par strauji augošo dēlu, Valfrīda radošo paisumu un bēgumu cikli, lieli un mazi, lielākoties priecīgi notikumi.

Tagad daudz kas mainījies. Viņa vairs nestrādā muzejā, Adrians gandrīz pieaudzis un izrāvies no rūpju loka. Dzīves virpulis pārvērties vienmērīgā plūsmiņā, toties laiks sācis steigties kā traks. Tāpat kā laiks, dila arī maciņa saturs. Abi ar Valfrīdu bija pieraduši dzīvot līksmi kā sienāziši, nevis krāt kā skudras. Tikko ģimenē ienācās lieka naudiņa, tā iztērējās vienā mirklī par grāmatām, mūzikas ierakstiem, mākslas priekšmetiem vai kopīgiem ekskursiju braucieniem. Viņa pati drēbēm tērēja maz, toties Valfrīdam un Adrianam pastāvīgi vajadzēja ko jaunu; vienam respektablu, otram modernu vai, tieši otrādi, senlaicīgu. Ari dēla aizraušanās ar etnogrāfisko muzicēšanu nebija lēts prieks.

Melodisks plinkšķis vēstīja c-pasta pienākšanu. Kate pieripināja skrituļkrēslu pie datora.

Sveika, mīļā, šodien mājās netieku, mēģinājumu pārcēla uz vakaru, braukšu rītrīt astoņos. Neskumsti, iekur kamīnu, paklausies labu mūziciņu un pasapņo. Daudzreiz skūpstu, līdz rītam! V.

Arī tas vēl! Katrīna iecirta zobus apakšlūpā, saprazdama, cik ļoti zemapziņā cerējusi uz Valfrīda klātbūtni drūmajā vakarā, kāds noteikti sekos tik drūmai un vējainai dienai. Vismaz piezvanījis būtu, kaut viņa balsi dzirdētu… Zvanīt pašai nav vērts, jo mēģinājums, gatavojoties ierakstam, Valfrīdam ir visu svētumu svētums, ko nedrīkst traucēt neviens un nekādā gadījumā, izņemot varbūt pasaules gala vēsti. Adrians no skolas pārnāks pēc trijiem, pēc tam arī uz mēģinājumu, jo "Ozolēni" gatavo jaunu koncertprogrammu. Visiem ir ko darīt, vienīgi viņai ne. Ko lai iesāk? Televīzijā Kate skatījās vienīgi ziņas un arī ne katrudien, kam tad domāti interneta ziņu portāli! Varbūt uzspēlēt kādu datorspēli? Viņa labu brīdi skatījās uz iemīļotā pinball ikoniņu, tomēr saprata, ka to nedarīs vienai pašai mētāt bumbiņu nebija nekāda prieka. Lasīt? Grāmatu milzums, bet, ja jāizvēlas tāda, kas spētu padzīt šībrīža nelāgumu, tad prātā nenāk neviens autors, neviens nosaukums. Piezvanīt Zigmundam? Un ko viņa draugam teiks? "Čau, man ir garlaicīgi, nāk virsū melnie, neciešu rudeni, un Valfrīds būs mājās tikai rīt…" Smieklīgi, lai neteiktu vairāk.

Kā melna ēna istabā ieslīdēja Tuta Otrā. Kaķene paskatījās apkārt, pietipināja pie kamīna un žēlīgi ieņaudējās.

-    Nu, ko tu bļauj?

Tuta palaida vēl garāku ņaudienu.

-     Tikai nesāc arī tu man stāstīt par rudens depresiju, citādi gaļas vietā iebarošu tev zivju eļļu! Kate piedraudēja un devās kurt uguni, pārcentīgā rūpībā sakrāva šķilas vigvama formā, pabāza apakšā sarullējušās tāsis un uzrāva sērkociņu. Pēc tam izvilka no klasikas CD statņa pirmo patrāpījušos disku. Istabu piepildīja Mocarta koncerta klarnetei la mažorā domīgi glāsmainās skaņas. Kate atgriezās pie kamīna, kur liesmiņa jau sāka laizīt pagales, un gurdi atlaidās blakus Tūtai Valfrīda iemīļotajā sofā. Plauksta pieskārās gludajam plīšam, un viņa nez kāpēc atcerējās, kā šis elegantais zvilnis nokļuva viņu mājā.

Proti, deviņdesmit otrā gada pavasarī, īsi pirms Adriana pirmās dzimšanas dienas, Valfrlds, meklēdams brīnumjauku un katrā ziņā vēsturisku dāvanu Katrīnai, bija ieklīdis kādā Rīgas antikvariātā un tur ieraudzījis šo bīdermeijera mēbeļmākslas darbu. Tas viņam tik neganti iepatikās, ka Valfrīds bez domāšanas iztērēja visu naudu, cik vien bija, pat atsevišķi noliktos četrus rubļus autobusa biļetei. īstenībā sofa maksāja neiedomājami lēti, jo varēja lepoties tikai ar trim oriģinālajām kājiņām, ceturtās vietā bija skabargains klucītis. Antikvariātā karājās paziņojums, ka mēbeles Rīgas robežās firma apsola nogādāt bez maksas, un viņš pieprasīja, lai iegādāto mantu kopā ar pašu nogādā tieši līdz Rīgas robežai. Šoferis izrādījās saprotošs, it īpaši, kad Valfrīds atklāja, ka smalkais dīvāniņš domāts sievai sakarā ar dēla pirmo dzimšanas dienu. Tā kā lādzīgais šoferītis dzīvoja Jūrmalā, viņš aizveda mēbeli un tās jauno īpašnieku līdz pat Ķemeru pagriezienam. Tur nu Valfrīds plaukstošā aprīļa vakarā palika gaidām piemērotu transportu ar žēlīgu braucēju piedevām. Vēlāk Kate ar Zigmundu vai mira no smiekliem, iztēlojoties Valfrīdu omulīgi atgāzušos uz olīvkrāsas plīša sofas Rīgas-Ventspils lielceļa malas zaļajā zālītē, putniņu apčivinātu un neskaitāmu garāmbraucēju apbrīnētu. Taču, kā zināms, Dieviņš trakos mīl nepagāja ne stunda, kad Valfrīds jau kratījās nobružāta bulciņvāģa kulbā, toties atzvilis uz lieliskās sofas, un tā līdz pašai Ventspilij, kur pārgurušu un nomocījušos, bet varen lepnu par pastrādāto ēverģēlību viņu sagaidīja Kate un Adrītis.

Katrīna juta, ka smaida. Tas nebija ļoti līksms smaids, tomēr zemapziņa pakļāvās sejas muskuļu refleksam, un ap sirdi kļuva jaušami vieglāk.

"Labi, ja reiz sapņot, tad sapņot," Katrīna nolēma. Uzvārījusi kafiju, viņa ielēja arī glāzi mokas un atgriezās pie kamīna. Taču sapņi nenāca. Domas šaudījās ap visādām prozaiskām, nenozīmīgām lietām, viņa brīdi paprātoja, ko tādu pagatavot Valfrīdam rīt vēlajās brokastīs… piemēram, omleti ar sēnēm. No sēnēm domas pārsviedās pie Zigmunda un Vīzes, tad pie Danas un Adriana. Nez kāpēc prātā ienāca viņu pēdējās sēņu balles noslēgums ar mistiķi Eglonu un alkoholiķi Otomāru. Tas Eglons patiesībā ir tīri interesants tips, Kate nosprieda un ievilka vaigos saldi kņudinošā liķiera malku. Kā viņš tur teica: "…palasiet mūsu dainas… par seno dievu darbiem…" Hm, dainas viņa lasījusi neskaitāmas reizes, it īpaši gatavojot rakstus vēstures gadagrāmatai, kur salīdzināja arheoloģiskajos izrakumos atrastās rotaslietas un rīkus ar dainās apdziedātajiem. Bet par dievu darbiem? Interesanti, ko Grietiņmeža gaismas cilvēks ar to domājis! Vai tiešām dainās pieminēta tāda dabas parādība kā zemestrīce? Pēkšņā doma spārnoja, un Katrīna, aizmirsusi drūmo novembra dienu un savu iepriekšējo noskaņojumu, pietrūkās kājās, lai nekavējoties sameklētu attiecīgo Latvju dainu sējumu. Grāmata atradās uzreiz, un Kate atgriezās iesildītajā vietiņā blakus Tūtai. Labu laiku lapojusi, viņa uzdūrās agrāk nepamanītai četrrindei, kas lika nopietni aizdomāties.

Grib Dieviņš šo zemīti Ar ūdeni slīcināt; Mīlā Laima Dievu lūdza, Zelta spēles skandinot.

Ko tas varētu nozīmēt? Eglona pieminētos dievu darbus? "Grib Dieviņš šo zemīti ar ūdeni slīcināt…" Kāds notikums vai pārdzīvojums licis senčiem salikt tādas dainas? Cits nekas nevar būt kā plūdi! Nevis parasti pali, ko lielo upju krastu apdzīvotāji pieredz vismaz katru otro gadu, bet grandiozs ūdens uzbrukums sauszemei, varbūt pat kas līdzīgs cunami. Latvijā cunami? Drosmīga hipotēze, bet kāpēc gan ne? Ja Britu salās arheologi atrod pazīmes, ka milzīgas jūras ūdens masas kaut kad gāzušās pāri zemei, tad tas pats varēja notikt arī Baltijā. Tādā gadījumā šī daina, vismaz sākotnējā variantā, ir ļoti sena, ne jaunāka par 13. gadsimtu, citādi megaplūdu apraksts būtu iekļuvis kādā no vācu hronikām… Bet kāpēc minētas zelta spēles? Vai ar spēlēm, tātad mūziku, var savaldīt plūdus? Bij' nu to zināt vecajam Noarn, tad šim nebūtu vajadzējis pūlēties ar šķirsta taisīšanu, pietiktu vien noorganizēt orķestri ar Jērikas bazūnēm un cimbalēm, teiksim, tādu mīlīgu bībelisku kapelu. Kate iespurcās un pētīja tālāk.

Kas nav ērmus jau redzējis, Lai nāk ērmus skatīties; Ūdens cirta akmiņam, Akmins gāļu purināja.

Šī Kurzemē pierakstītā daina Katrīnu samulsināja ne pa jokam. Viņa nolaida grāmatu klēpī, vērdamās bezcerīgi pelēkajā logā, un pūlējās iztēloties apdziedāto ainu. "Ūdens cirta akmiņam…" Ari tas izklausās pēc lieliem viļņiem, pēc MILZĪGIEM viļņiem, ja reiz "akmins gāļu purināja". Ar kādu spēku gan bangām jātriecas pret krastu, lai smiltīs iegūlušies akmeņi sāktu cilāties! Te patiesi var slēpties ļoti sena liecība par postošu, cunami līdzīgu dabas parādību, lai gan dainas sākums ir tīri drastisks… bet tas var būt vēlāks pārgrozījums, kad briesmīgais pārdzīvojums tautas atmiņā jau padzisis. Turklāt vārds ērmi senāk apzīmēja nevis jocīgu, bet gan neizskaidrojamu, pat bīstamu parādību. Labi, lasām tālāk, meklējam konkrētāku zemestrīces aprakstu Katrīna pāršķīra kādu pusduci lapu… un pēkšņā pārsteigumā nožagojās.

Ko, Pērkon, tu domāji, Uz zobiņa atspiedies? Vai tu gribi pekles tumsu, Vai zemīti saskaldīt?

Tas jau… tas nu patiesi izskatās… izklausās pēc zemestrīces! Viņa atcerējās draudīgo, pērkondārdiem līdzīgo dunoņu septembra zemestrīces laikā, kas šķita nākam no nekurienes un tai pašā laikā bīstami, šausminoši tuvu. Tāda pati skaņa minēta arī aprakstā par 1857. gada zemestrīci. Turklāt dainā minēta zemes saskaldīšana… vai patiesi senais teicējs runā par plaisām zemes virskārtā, kādas redzētas Holivudas katastrofu filmās? Kaut kas traks! Katrīna juta pieri nosvīstam un sirdi dīvaini dauzāmies. "Vai tu gribi pekles tumsu…" Kāpēc tumsu? Zemestrīce pati par sevi nevar radīt tumsu, tas nav vulkāna izvirdums, kad pelni, putekļi un gāzes izveido smacējošus mākoņus, kas uz vairākām dienām aizklāj sauli kā slavenajā Vezuva izvirduma laikā, pazudinot Pompeju un Herkulānu. Tā notika arī pēc Krakatau un pavisam nesenā Islandes vulkāna izvirduma, kad nedēļām ilgi pusē Eiropas nevarēja pacelties neviena lidmašīna. Savukārt daudzajos vulkānu izvirdumu aprakstos vienmēr minēta arī spēcīga zemes drebēšana. Izvirdums? To nu gan nē, nē, un vēlreiz nē! Pie mums vulkānu nav un nekad nav bijis! Tā tik vēl trūka! Viņa papurināja galvu, kā briesmīgu vīziju atvairot, nolika grāmatu un devās kārtējā ekspedīcijā Valfrīda cigarešu meklējumos. Ekspedīcija bija veiksmīga, jo zem klavieru vāka atradās saspaidīta Chesterfield paciņa ar divām cigaretēm.

Labi, Kate nomurmināja, taustoties pēc kamīna malā noliktajiem sērkokiem, pieiesim tai lietai zinātniski. Izrakstīsim visas dainas, kas liecina par kaut kādām ekstraordinārām un anomālām parādībām, pameklēsim arī internetā.

Viņa pameta tīkami silto vietiņu un pārvācās pie datora. Pagāja stunda, otra… datorgalda virsma noklājās ar atšķirtām grāmatām, ko raiboja krāsainas iellmītes. Kate pievilka tuvāk otru krēslu, lai viss vajadzīgais atrastos izstieptas rokas attālumā. Izrakstītajām dainām pievienojās vēl dažas.

Trīs dieniņas, trīs naksniņas

Saul' ar Dievu ienaidā;

Saules meita atraidīja

Dieva dēla preciniekus.

Trīs dieniņas, trīs naksniņas Dievs ar Sauli ienaidā; Saule laida Mēnešam Ar sudraba akmentiņu.

Ko nozīmē Dievs ar Sauli ienaidā? Far preciniekiem var aizmirst, tās ir poētiskas blēņas, antropomorfisms un tamlīdzīgi. Bet "Dievs ar Sauli ienaidā…"! Ja ienaidā ar sauli, vai tam būs nozīmēt, ka trīs dienas valdījusi tumsa? Atkal? Kas tā par dīvainu, īpaši uzsvērtu tumsu? Tagad, šopašbrīd, rau, arī neredz sauli, debess pilna melnu mākoņu. Nepatīkami, protams, tomēr nekā traģiska, tādu apmākušos dienu gadā daudz, pat vasarā. Un neviens taču neteiks, ja ārā tumšs saules vispār nav.

Labi. Kate sarauca pieri un vēlreiz lasīja otro dainu vārdu pa vārdam. "Saule laida Mēnešam ar sudraba akmentiņu." Tātad Dievs dusmojas uz Sauli, jo tā metusi Mēnesim ar sudraba akmentiņu. Kas ir sudraba akmentiņš? Krītoša zvaigzne, tātad meteorīts? Zinām, esam redzējuši. Debesīs pavīd spoža svītriņa, pats ilgākais, pāris sekunžu garumā, bet kāpēc dainās minētas trīs dienas? Varbūt runa ir par komētu? Lielu, pamatīgu, garastainu komētu, tautā sauktu par astes zvaigzni, kas parādīšanās reizēs debesīs kavējas ilgāku laiku, trīs dienas jau nu noteikti. Turklāt komētas parādīšanās nebūt nav ikdienišķa aina, bet gan tāda, kas ilgi paliek atmiņā un par ko stāsta bērniem un bērnubērniem, atceras dažādos ģimenes vai paziņu saietos. Tiktāl viss pareizi, sudraba akmentiņš varētu būt komēta, bet kamdēļ tās parādīšanās saistīta ar ilgstošu tumsu un Dieva dusmām? Dieva vai Pērkona šajā gadījumā vienalga, dainās Dieva un Pērkona vārdi bieži mijas.

Katrīna aizsmēķēja otru cigareti un sāka ievadīt datorā visu iepriekšminēto dainu kopsavilkumu stāstījuma formā. Pēc nebūtisko detaļu atmešanas pāri palika gandrīz vai šausmu filmas scenārija uzmetums:

Nezināmā senatnē, taču jau pēc tam, kad Baltijas reģionā bija ienākuši latviešu senči baltu ciltis, tātad ne agrāk par otro gadu tūkstoti pirms Kristus, pie debesīm parādījās spīdošs kosmisks ķermenis, un tā parādīšanās ievadīja (vai izraisīja?) dabas katastrofu; zemi (jūras krastu?) pārpludināja milzīgi viļņi, kas izkustināja no vietām pēdējā leduslaikmeta šļūdoņa atstātos laukakmeņus. Ar pērkonam līdzīgu dunoņu ieplaisāja zemes virsma, un uz vairākām dienām iestājās pilnīga tumsa, kas neapšaubāmi atstāja satricinošu iespaidu uz cilvēkiem, kuri šeit dzīvoja un vēlāk savus pārdzīvojumus iekļāva ritmizētā stāstījumā, kas, nodots nākamajām paaudzēm, gadsimtu gaitā pārtapa dainās. Interesanta papildu detaļa: kā Dieva dusmu savaldīšanas vai katastrofas novēršanas līdzeklis minētas "zelta spēles", iespējams, rituālos lietots nezināms mūzikas instruments.

-    Mamm! no lejas atskanēja Adriana balss. Tu esi mājās?

-    Jā, Katrīna atsaucās, bet dēls jau lēkšoja augšā pa kāpnēm. Iegarenā seja bija vējā piesarkusi un valgi spīdēja, skropstas miglas lāsīšu pilnas.

-    Ko tu dari? Adrians vienā mirklī novērtēja zinātniski radošo haosu visapkārt datoram. Jauns darbiņš? Kaut kas interesants?

-     Nāc, papriekš nobučo savu iesirmo māti. Viņa pastiepa Adrianam pretī rokas. Puisis noliecās un noskūpstīja Kati uz pieres, apdvešot ar dzestru vēja smaržu. Es te… patiesībā tas ir ļoti interesanti, drusciņ pat biedējoši. Ienāca prātā palūkot dainās, vai tur nav apdziedātas kādas dabas katastrofas, zemestrīces, piemēram… Ņem, palasi! Lūk, dainas, ko es izrakstīju, bet te mans analītiskais apraksts, ja to tā var nosaukt.

Adrians pievilka tuvāk otru krēslu, atglauda miklās matu šķipsnas un ar acīm ieurbās datora ekrānā. Katrīna klusēdama gaidīja dēla spriedumu vai viņš domājamās dabas katastrofas pēdas uzskatīs par tikpat nopietnām kā viņa pati, vai arī uzskatīs, ka secinājumi grābti no gaisa un pievilkti aiz matiem?

-    Kolosāli interesanti! Kā tev tas ienāca prātā? Viņš izbrīnīts ieskatījās mātei acīs. Es nekad neko tādu nebiju lasījis.

-    Mans dēls, tu varbūt ļoti smiesies, bet man šī doma ienāca prātā sakarā ar Zigmunda kaimiņa Eglona izteikumiem par senajām gudrībām un dievu darbiem. Katrīna pavīpsnāja.

-    Eglona? Tā pajoliņa? Adrians tiešām sāka smieties.

-    Pajoliņa vai nē, taču šajā ziņā viņš trāpījis desmitniekā, vai vismaz tuvu tam. Kaut gan… viņa pasmīnēja, mani māc šaubas, vai viņš pats šīs dainas lasījis. Varbūt ar Eglonu ir kā ar bērnu, kurš atradis dārgakmeni, bet, nezinot atraduma vērtību, spēlējas ar to kā ar visparastāko oli. Tomēr atzīšos godīgi, man pašai nekad nebūtu ienācis prātā meklēt dainās lielu dabas katastrofu liecības.

-     Klau, mamm! Adriana acis uzdzirkstīja. Izdrukā man tās dainas, labi? Tur var sanākt iespaidīgs gabaliņš… tādi teksti! Man visvairāk patika par Pērkonu. "Ko domāji, uz zobena atspiedies?" Super! Iztēlojies ainu! Un par zelta spēlēm arī labs! Interesanti, kas domāts ar vārdu spēles? Parasti runa ir par koklēm, bet, ja zelta… Metāla kokles? Nav loģiski, pēdējos vārdus puisis nomurmināja kā pats sev un neziņā paberzēja pieri. Labi, par to paprātošu vēlāk, bet vakarā jāpalūdz tētim, lai ieskatās, varbūt viņam prātā ienāk kāds oriģināls motīvs.

-    Protams. Kate pamāja. Tikai šovakar nesanāks, tētis būs mājās tikai rit, viņam pārcēla mēģinājumu.

-    Skaidrs. Dēls piecēlās. Ē, tu vēl strādāsi? Ja… vispār es jau arī pats varētu sagrabināt ko ēdamu.

-    Ak, nu neizskaties tik vainīgs, ejam, tūlīt tevi paēdināšu, tas taču mans pienākums un goda lieta. Katrīna mīļi sabužināja viņa garos matus.

Kad Adrians bija nokopis trīs kotletes un veselu kalnu kartupeļu biezputras, karotīti medus padzisušajā tējā šķīdinādams, viņš atgriezās pie pirmītējās sarunas.

-    Ja tev nav iebildumu, es arī gribētu pieslēgties tai tēmai.

-    Kādai tēmai? Katrīna izklaidīgi apjautājās, jo tobrīd klusībā apspriedās pati ar sevi, vai nebūtu lietderīgi izmantot vīra un dēla prombūtni, lai kādu stundiņu pakoptu savu skaistumu ar sārto kosmētisko mālu.

-    Par dabas katastrofu atspoguļojumu folklorā. Tu meklēji tikai dainās, bet var jau arī citur.

-    Kur tad vēl?

-   Visur kur! Adrians dedzīgi iesaucās. Pasakās, piemēram, bet vēl labāk teikās! Un ja nu nostāsti par nogrimušām pilīm ir kas vairāk nekā pasakas? Vismaz daži. Katrā ziņā piļu grimšanu var tīri labi savienot ar zemestrīcēm, vai tad ne? Es vienīgi nesaprotu par to debess ķermeni vai ķermeņiem, man liekas, ka nav loģikas… tas īsti neiet kopā.

-     Neiet tāpēc, ka mums vēl trūkst informācijas, pamācoši teica Katrīna un paslēja rādītājpirkstu profesores cienīgā žestā. Abi iesmējās, tad Adrians cēlās uz iešanu.

-    Tu jau projām? Katrīna vīlusies novilka. Bija tik jauki paspriest ar dēlu par aizraujošo tēmu.

-     Nē, bet man pirms mēģa drusku jāpamācās. Algebra, ka viņu… Dēls izteiksmīgi pārvilka plaukstas malu kaklam. Un vēl ķīmija, bet no tās vismaz kāda jēga.

Jāteic, ikvienu skolas programmas priekšmetu Adrians vērtēja tikai pēc viena kritērija, proti, vai tas der vēsturniekam. Dzimtā valoda, svešvalodas, ģeogrāfija, bioloģija un sabiedriskās zinības viņam nekad nebija sagādājušas grūtības. Ar ķīmiju un fiziku zēnu izdevās samierināt tad, kad Katrīna viņam sīki un smalki izstāstīja par oglekļa radioaktīvā izotopa C14 metodes pielietojumu izrakumos vai citur, teiksim, Ēģiptes piramīdās atrasto priekšmetu vecuma noteikšanai, kā arī par stroncija testu, ar kura palīdzību var noteikt, kur dzīvojis vai no kurienes atceļojis cilvēks, kura kauliņus pēta paleoantropologs. Matemātika šajā skalā ieņēma pēdējo vietu, un zēna vecāki samierinājās ar to, ka šajā priekšmetā viņam ir pati zemākā sekmīgā atzīme.

Katrīna vēl brīdi sēdēja, izklaidīgi bužinot matus, beidzot nolēma paklausīt dēla padomam. Atgriezusies darbistabā, viņa apzinīgi salika izpētītos dainu sējumus plauktā, bet to vietā uz sofu pārceļoja tautas teiku un nostāstu izdevumi, un stāstu par nogrimušām pilīm tur bija vai cik. Katrīna atzīmēja arī tās teikas, kas vēstīja par lielu ūdens masu pārceļošanu, un viņu īpaši ieinteresēja dīvainais nostāsts par Vīdāles ezeru. Pirmkārt, senatnē to saukuši par Dieviņa ezeru… visai oriģināls nosaukums. Viņa ieskatījās Latvijas ģeogrāfisko nosaukumu rādītājā un pārliecinājās, ka ar šādu vai līdzīgu vārdu nav nevienas citas ūdenskrātuves ne ezeru, ne upīšu, tikai trīs Dievkalni. Ezers esot atlaidies pa gaisu, tas gan nav nekas oriģināls palasoties latvju teikas, kļūst skaidrs, ka deviņdesmit procenti vērā ņemamo ezeru savās vietās nonākuši tieši caur gaisa telpu. Otrkārt, Vīdāles ezers atradies pavisam netālu no vietas, kas jau divas reizes nosaukta par lokālas zemestrīces epicentru Slīteres bākas rajonu. Treškārt, ezers esot vienkārši pazudis 1837./1838. gadu mijā. It kā barons nolēmis nolaist ezeru jūrā, lai tiktu pie brīva zemes gabala, licis izrakt divus kilometrus garu kanālu, kas arī paveikts, taču ūdens nekur nav tecējis, taču ziemas otrajā pusē, kādam ragavu braucējam pāri laižot, ledus pārsprādzis ar pērkona grāvienam līdzīgu troksni, un turpmāko divpadsmit stundu laikā ezers pazudis jūrā ar visām zivīm… Blīkšķis bijis tik skaļš, ka to varējuši dzirdēt Dundagā, tas ir, teju divdesmit piecu kilometru attālumā. Kā izskaidrot tik ērmīgu Dieviņezera uzvedību? Un, ceturtkārt, divdesmit gadus vēlāk tai pašā reģionā novērota pamatīga zemestrīce, ko pavadījuši pērkondārdiem līdzīgi trokšņi! Sagadīšanās? Varbūt. Tomēr var arī nebūt.

Pulksteņa rādītāji jau tuvojās astoņiem, kad Katrīna nolēma mest mieru acis bija pārgurušas, un nemitīgi izplūstošās burtu kontūras uzbāzīgi atgādināja par nepieciešamību doties pie okulista un beidzot tikt pie brillēm. Ak, vai! Patiesībā, kas tur sevišķs? Valfrīds jau kopš gadiem lieto brilles lasīšanai, tāpat darbā ar datoru un bez kādiem kompleksiem!

Vakara atlikušo daļu viņa, kā iepriekšnolemts, veltīja sevis lutināšanai. Kamēr iedarbojās balzams, kam atbilstoši reklāmai vajadzēja padarīt Katrīnas nevaldāmās krēpes viegli ieveidojamas un dzīvīgi mirdzošas, uztriepa sejai un kaklam biezu sārtā māla kārtu. Kad māls bija nožuvis, viņa, spogulī skatoties, ar pūlēm valdījās šitādu mūmiju pasaule nav redzējusi. Tomēr pēc nomazgāšanas āda patiešām izskatījās krietni svaigāka un gludāka. "Tas priecē," prātodama, vai pozitīvās izmaiņas viņas izskatā pamanīs arī Valfrīds, Kate devās gatavot dēlam vakariņas. Darbodamās virtuvē, viņa domāja, ka rīt noteikti iezīmēs Kurzemes kartē visas nogrimušo piļu un lidojošo ezeru nolaišanās vietas varbūt atklājas kāda interesanta dinamika, kas varētu papildināt dabas katastrofas aprakstošās dainas.

Taču kā allažiņ cilvēks domā, Dievs dara… Nākamo rītu ievadīja no pirmā stāva atplūstoša nelāga klepošana. Kad satrauktā Katrīna iebruka dēla istabā, atklājās, ka Adrians iedzīvojies pamatīgās kakla sāpēs, kam pievienojies stiprs kāss un paaugstināta temperatūra. Tikko viņa bija sagatavojusi zālīšu uzlējumus gan dzeršanai, gan kakla skalošanai un izvārījusi viegli norijamu mannas putru, baudāmu kopā ar dziedinošo aveņu ievārījumu, tā pārradās drebuļu pārņemts Valfrīds un jau no sliekšņa pērkonīgu šķaudienu starplaikos brēca pēc labi liela kabatlakata. Noskaidrojās, ka arī Valfrīdam ir paaugstināta temperatūra, pamatīgas, lai neteiktu zvērīgas, iesnas, sastīvējis kakls un briesmīgas drebuļu lēkmes. Pagāja labs brītiņš, kamēr Katrīna nomierināja un apčubināja savus slimniekus Adrianu viņa istabā zem vatētas segas, Valfrīdu darbistabā uz mīļotās sofas, ietīstītu oranžmelnā pledā līdz ausīm. Vīrs samērā paklausīgi izdzēra pelašķu, vībotņu, māllēpju un kumelīšu uzlējumu, bez ierunām izēda tasīti dzērveņu, bet tad pieprasīja savas universālzāles veco labo zelta zvaigznīti, un pēc brīža istaba smaržoja kā eikaliptu birztaliņa. Diena pagāja, aptekājot gan vienu, gan otru; kā jau cilvēki, kas pie slimošanas nav pieraduši, Valfrīds un Adrians bija neiedomājami nepacietīgi, pat kaprīzi pacienti. Nekas viņiem negāja pie dūšas, nekas nešķita pietiekami gards, lai kauč uz brīdi aizmirstos sasirgums. Adrians nespēja norīt pat vispūkainākās pankūciņas, kādas Katrīna jebkad bija cepusi, savukārt Valfrīds ņurdēja, ka ēdienam neesot ne smaržas, ne garšas, un pavisam nopietni bažījās, ka viņa ožas un garšas receptori pārstājuši funkcionēt uz mūžmūžiem. Pēcpusdienā tēvs un dēls gandrīz sinhroni iegrima snaudā; Tuta Otrā ielavījās Adriana istabā, un Katrīna ieraudzīja zīžaini melno ķermenīti uzgūlušu puiša krūtīm tieši zem kakla. Tuta liegi murrāja un ar priekšķepu nagiem saudzīgi ērpēja aizmigušā Adriana matu lēkšķes. "Paskat, dēla dziedniece atkal uzdarbojas! Lai tik mīcās, nebūs jau pirmā reize, kad Tuta palīdz Adrim atveseļoties," Kate nodomāja un atgriezās tukšajā virtuvē. Viņa jutās tik nogurusi un trula, ka doma par zinātniskiem pētījumiem nenāca ne prātā, turklāt darbistabu bija okupējis mīļotais vīrs un viņa globālās iesnas. Vienīgais, kas atlika TV, kur visi kanāli kā sazvērējušies piedāvāja tik salkanas melodrāmas, ka dūšas saglabāšanai prasījās uzkost ķiploku.

Nekas, profilaksei noderēs, Kate grūti nopūtās, sīvo daiviņu košļādama.

Turpmāk neklājās daudz labāk. Adriana kaklasāpes gan mazinājās ceturtajā dienā, bet Valfrīds no zvērīgajām iesnām tika vajā vien pēc pusotras nedēļas, kad jau tuvojās valsts svētki un viņam bija jābrauc uz Rīgu, lai piedalītos koncertierakstā. Koncertu bija paredzēts rādīt valsts televīzijā astoņpadsmitā novembra vakarā. Tā bija pirmā reize, kad Valfrīda Sauleskalna opusu klavierēm ar orķestri bija paredzēts atskaņot tāda mēroga koncertā, turklāt ar pašu komponistu pie klavierēm. Tik ievērojamu notikumu vajadzēja svinēt kopā.

Valsts svētku dienā Zigmunds ar ģimeni atbrauca ap pusdienlaiku, jo vienos Jaunrades namā notika koncerts ar "Ozolēnu" piedalīšanos. Dana ar Ievu noteikti vēlējās to dzirdēt, arī Valfrīds gribēja redzēt dēlu uz skatuves un aizvilka līdzi Zigmundu, kurš gan ķepurojās pretim viņam tīri labi būtu paticis kopā ar Kātiņu uzraut iemīļoto pinballi, tomēr draugs neatlaidās, tāpēc Saules ielas namiņā palika tikai Katrīna ar Vizi. Arī Katei gribējās noklausīties grupas jauno programmu, kur bija iekļauta Valfrīda dziesma "Ko, Pērkon, tu domāji", taču sirdsapziņa neļāva uzgrūst kaklā svētku maltītes gatavošanu Vizei vienai pašai. "Nekas," viņa sevi mierināja, "decembra sākumā būs koncerts ar to pašu programmu, tad arī dzirdēšu."

Kamēr krāsniņā gozājās cepetis, sievietes ķērās pie pīrādziņiem. Vize, aizsējusi priekšautu, lai nenotrieptu skaisto oranžbrūni svītroto kleitu, mīcīja miklu, Katrīna grieza žāvēto speķi un kapāja sīpolus. Uz galda rindojās bļodiņas ar pašu gatavotiem labumiem marinētiem gurķīšiem un baravikām, brūkleņu mērci, sēņu salātiem, kūpinātas medījuma gaļas šķēlītēm. Tikusi galā ar sīpoliem, Katrīna piekrāva savu skaistāko stikla bļodu ar Zigmunda vestajiem vīnsarkanajiem āboliem.

Mikla uz siltās plīts rūga vareni; Katrīna pagatavoja kafiju sev un Vizei, tad atstiepa uz virtuvi pārnēsājamo televizoru, lai noskatītos Nacionālo bruņoto spēku parādi.

-     Man patīk skatīties, kā viņi soļo… Tik raženi puiši. Vize, kafiju sūkdama, tīksmi miedza acis. Mundieros un cepurēs, stalti kā bildes. Nez, mūsējie arī tā gribētu?

-    Tu domā Valfrīdu un Zigi? Kate uzmetās ar elkoņiem uz galda. Bet viņi jau… tu taču redzēji fotogrāfijas.

-    Zinu, zinu, jā, bet tā tak bija sveša armija. Man gan gauži patiktos, ja Zigmundam ar būtu tāds mundieris… to viņa pateica tik sapņaini, ka Katrīna iesmējās. Arī Vize smaidīja, mulsi mirkšķinot garajām skropstām, tik tumšām, ka tīri vai skaudība metas Kate nodomāja, bet draudzene runāja tālāk.

-    Viņam tā karavīru būšana gaužām stāv pie sirds, cik pa mājām, tik pleķainās bikses ar kamzoli mugurā. Vakaros ar lūgšanu jālūdzas, lai met lielos zābakus nost. Skatos, laikpalaikam atkal savus šaujamrīkus cilā.

-    Bisi? Uz medībām taisās? Katrīna nesaprata.

-    Tak jau, un Ieva prasās līdzi. Man gan nepatīk, ka meitene ķeras pie šaujamā. Zigmunds teicās tik uz cūkām, citu lopiņu šaut roka neceļoties. Adrīti arī aicināšot… nez, Valfrīds gan laikam negribēs?

-    Diez vai. Zini, Vizlt, man arī tā medību būšana nepatīk. Labi, mežacūkas… lai būtu, dārzus posta, kartupeļus izrakņā, bet citu, sacīsim, stirniņu, alni, kaut vilku, žēl kustonīšu. Kate sērīgi saviebās.

-    Bet gaļa tev garšo, Vize piezīmēja, un kā bez kaušanas vai šaušanas no dzīva lopa gaļiņu dabūt?

-      Tev taisnība, šajā ziņā esmu liekule un divkose, bet liekas, ja kaut reizi nāktos kaujamam lopiņam paskatīties acīs, laikam kļūtu par veģetārieti.

-    Tas ir šajos laikos, kad tu esi aizmirsusi, kas ir bads! Tagad tā var nopirkt veikalā, ko vien sirds kāro, un nedomāt, kā tas nāk, bet reiz taču…

Abu sieviešu acis sastapās, un Katrīna pamāja. Patiesi, bija laiks, kad abas nepacietīgiem, asiņainiem pirkstiem dīrāja stīvu zaķi, nožņaugušos Valfrīda liktajā cilpā, un Katei i prātā nenāca apraudāties par kustonīša nāvē sastingušo skatienu. Ēst gribējās tik ļoti, ka visas citas jušanas, tostarp arī žēlums un dzīvniekmīlestība, atkāpās pašā pēdējā plānā. Nelaimīgais zaķis tobrīd bija viņu izdzīvošanas ķīla, un dzīvot gribējās… un dzīvot vajadzēja!

-    Ir tā, kā tu saki, un, paldies Dievam, šodien mums nav nepieciešamības darīt tādas lietas. Taču, ja večiem patīk mežā blīkšķināties, lai viņi to dara, un, ja Adris grib piedalīties, man nav iebildumu.

-    Danai gan ir… daudznozīmīgi piebilda Vize. Viņai viss, kas saistās ar dabu, svēta lieta. Ka tik nesaiet matos ar tavu dēlu, lai Dieviņš nogriež. Dana par šīm lietām jokus nesaprot. Kad Zigmunds toreiz tos sivēnus… iedomā, meita divas dienas ar tēvu nerunāja!

-    Bet galiņa gan garšoja… Katrīna piemiedza aci, un abas pasmējās, atkal pievērsdamās staltajiem puišiem, kas pašapzinīgi soļoja otrpus TV ekrāna.

Pīrādziņi izdevās lieliski viegli, čagani, smaržīgi. Tikko no cepeškrāsns bija izvilkta otrā plāts, sētā noblīkšķēja automašīnas durtiņas, kam sekoja daudzbalsīga mīļu balsu kņada. Brītiņu vēlāk visi pieci ievēlās virtuvē, tīksmīgi ošņādami gaisu.

-     Speķrauši gatavi! Lūk, tās tik ir sievietes! Valfrīds jūsmoja un koda karstajā pīrādziņā, pat mēteli nenovilcis.

-    Ē-ē! Zigmunds aplaizījās un nekavējās sekot drauga piemēram, to pašu darīja arī Ieva un Adrians.

-    Katiņ, paskaties, viņi tak ēd visu nost, nebūs, ko uz galda likt! Elkoņus iepletusi, Vize aizstājās priekšā pīrāgu bļodai. Papriekš noģērbieties, kā pieklājas. Ieva, beidz gremot, un abas ar Danu nāciet palīgā jāpabeidz taisīt ķimeņrausīši!

-    Bet, mamm! Ieva iepleta acis taisnīgā sašutumā. Mēs tikko no koncerta, pārākais kaifiņš, gara lidojums, un uzreiz ķimeņrausīši!

-    Tūdaļ pat velc nost jaku, nomazgā rokas un dari, ko saku!

Kamēr Vize izrīkoja meitas, kas tieši apbrīnojami vienā mirklī pārstāja spuroties pretī, Katrīna izspraucās cauri burzmai un satvēra dēla roku.

-    Nu, kā? viņa nepacietīgi prasīja.

-     Manuprāt, labi, publika teju ekstāzē. Adrians līksmi smaidīja un atglauda no vaigiem garos matus. Prasi tētim, viņš tev tūdaļ sniegs profesionāļa kritiku.

-    Valfrīd?

-    Kolosāli. Un nekādas kritikas, puikas bija lieliski. Sadziedājušies tik augstā līmenī, ka ne pielikt, ne atņemt! Instrumentālā puse tāpat. Valfrīds beidzot bija atbrīvojies no mēteļa un biezās šalles. Žēl, ka tu nedzirdēji, bet uz nākamo koncertu noteikti iesim abi, tas ir tā vērts!

-    Un jaunā dziesma? Katrīna nelikās mierā.

-    Kura? Bija vairākas… ā, tā par Pērkonu un zelta spēlēm? Tētis vienreizēji uztaisīja, mēs jau varētu… tikai bez lielajām bungām nebūs ne puse efekta.

-     Es nepaspēju paprasīt kur jūs dabūjāt tās milzīgās bungas? Valfrīds tomēr pamanījās, Vizei neredzot, izmakarēt no bļodas vēl vienu pīrādziņu. Mmm… pilnīgs kulinārisks crescendol Cik atceros, iepriekšējā reizē tādu es domāju bungu, nevis pīrādziņu nebija.

-    Tās mēs ar Ansi vasarā uztaisījām. Viņš izkala bronzas katlu. Šausmīgi grūti bija dabūt tik daudz materiāla, bet es apstrādāju buļļa ādu, dabūjām vienā kautuvē, nu, ķēpa un baiga smirdoņa, es tev teikšu! Toties rezultāts pats dzirdēji!

-     Goda vārds, Katiņ, īsti pērkona grāvieni, pat šermuļi pār kauliem skrēja, Valfrīds jūsmoja. Man tā vien prātā uztaisīt tiem puikām ko nopietnāku, kārtīgu dziesmu ciklu ar spēcīgu dramaturģiju, viņi to pacels vienā mierā.

Katrīna juta laimes tirpiņas kņudinām pakausi. Tāds brīdis kā šis… Tālab vien vērts dzīvot, šo to pieciest, ja vajag, reizēm arī klusiņām paraudāt. Kāda laime būt kopā ar savējiem, kāds prieks redzēt viņus priecājamies! Brīnišķīga diena! Pie mājas plīvo karogs, istabā gaiši un silti, no televizora skan vienkāršas, sirdij mīļas dziesmas, apkārt līksmas sejas, rau, arī Dana gluži vai staro pirksti ritina mīklu, smērē sviestu, kaisa ķimenes, bet skaistās, tumšpelēkās acis ne uz mirkli neatlaižas no viņas dēla, kurš sirsnīgi glauda un bužina uz palodzes gulošo, visādus labumus pārmēru nobaudījušo Tutu Otro. Tātad par abu jauno mīlētāju matos saiešanu pagaidām var neuztraukties.

-     Iešu pārģērbties, Kate nomurmināja. Pārģērbties, protams, vajadzēja tā vai tā, svētku dienā viņa noteikti nebūtu sēdusies pie galda apdilušos džinsos, taču Katrīnai gribējās mirklīti palikt vienatnē; laimes sajūta bija tik pārvarīga, ka draudēja izlīt asarās, tomēr raudāt, visiem redzot, negribējās. Valfrīds saprastu, viņš zina, cik nevaldāmas spēj būt Kates emocijas, taču bērni varētu pārprast.

Brīdi pastāvējusi sidrabpelēkas rudens gaismas piestrāvotajā guļamistabā, viņa ieslēdza sienas lampu un izņēma no skapja garus tumšzilus vilnas svārkus un baltu mežģīņadījuma jaciņu. Izgriezums skaisti apņēma plecus, ko vēl zeltīja vasaras iedegums. Rūpīgi izsukāja matus, savija smagā grīstē un uzsprauda pakausī ar trim senlaicīgām sudraba matadatām, ievēra sudraba auskarus oriģināls rotkaļa darbs mazu zvaniņu formā. To paveikusi, Katrīna kritiski aplūkoja sevi spogulī.

Var iztikt. Protams, neviens neteiks, ka viņa izskatās divdesmit gadus jaunāka, arī uz piecpadsmit gadu atlaidi nav ko cerēt. Taču desmit… ja istabā ir, lūk, tāds maigs, saudzīgs apgaismojums vai, teiksim, svece, cerēt var. Sīkās krunciņas pie acīm sveces gaisma tīri vai izkausē, arī zoda apveids šķiet stingrāks un lūpas apaļākas. Tomēr, kā aizmirst, ka viņai jau tālu pāri četrdesmit, un cik vairs trūkst no piecdesmit? Vienkārši neticami, dažbrīd viņa jūtas kā savu studentu un pašas dēla līdzaudze, gatava visādām dullībām un avantūrām, par spīti visiem zinātniskajiem grādiem un ieņemamajiem (vai kādreiz ieņemtajiem) amatiem.

Katrīna novērsās no spoguļa un parakņājās atvilktnē. Redz, kur tā ir, pirms cik tur gadiem pirktā skropstu tuša! Ilgi nelietotā birstīte bija iekaitusi, un viņa, daudz nedomājot, pamērca to vāzē, pabīdot sānis bālsārlās krizantēmas. Tuša acumirklī padarīja gandrīz caurspīdīgās skropstas redzamas, un Katrīnas gaišās acis ieguva pavisam citu izteiksmi noslēpumainu un valdzinošu. Apmierināta ar efektu, viņa tvēra pēc mazītiņas, skaisti apgleznotas krūciņas ar Damaskas rožu eļļu draudzenes Helgas dāvana pēc ceļojuma pa Turciju.

-     Katiņ, tu izskaties kolosāli, vienkārši super! paskaļi nočukstēja Valfrīds, tikko viņa bija atgriezusies apakšstāvā, kur visi vai dīdījās nepacietībā, lai sēstos pie galda. Izņemot Vizi, kas cēlā nosvērtībā ņēma nost no paplātes karsti garojošos ķimeņrausīšus.

-    Vai tik tu nebūsi uzlicis vecās brilles, mīļais? Katrīna attrauca, tomēr jutās pacilāta un gandarīta par komplimentu. Lai nu kā ar visu citu, ar komplimentiem viņas vīrs nebija sevišķi dāsns, it īpaši sabiedrībā.

Atbildes vietā Valfrīds daudznozīmīgi pasmaidīja un paspieda viņas elkoni.

-    Klau, beidziet jūs tur dudināt, gan jau paspēsiet, sauca Zigmunds, snaikstīdamies pēc kārdinošas cepeša šķēles. Tagad vajag saliet un kārtīgi uzkost, citādi man no skatīšanās acīs čūla iemetīsies.

-     Pareizi, citādi tētis noslīks kuņģa sulā. Ieva mudīgi iebāza mutē pusi pīrādziņa. Un ne jau viņš viens…

-   Cik labi tā kopā sēdēt pie galda! pārlūkojusi, vai visiem šķīvji pilni, domīgi sacīja Vize. Lai paldies Dieviņam, ka visi veseli un ka mums visa pietiek!

Acīmredzot viņa joprojām kavējās pirmīt uzjundījušajās atmiņās par četrotnes paskarbajiem piedzīvojumiem pirms divdesmit gadiem vai vēl senākās dienās, kad auga skarbā, nežēlīgā vidē bārene, māti neatcerēdamās, tēvu tik tikko; kad dzīvoja no svešu žēlastības, kas brīžiem bija gaužām liesa sausas maizes dona rītos, melnas, neaizdarītas putras pikucis vakaros. Vēlāk, kalpones gaitās ēdamā gan pietika, taču katram kumosam jaucās klāt baiļu sīvums. Un, ja nebūtu noticis tā, kā notika, ja viņas dzīvē nebūtu ienācis Zigmunds un pārējie, kas zina, vai viņa tagad ziedoša un pievilcīga sieviete tajā laikā un vietā nebūtu pārvērtusies izdilušā nabadzē.

-    Tā ir. Valfrīds neparasti nopietni pamāja un palūkojās visapkārt, ietverot skatienā visus ap galdu sēdošos. Ja labi padomā, kopīga ieturēšanās ir kas vairāk nekā tikai izsalkuma apmierināšana.

-     Ēst pie viena galda un senlaikos arī no viena trauka nozīmē savstarpēju uzticēšanos, tēvam piebalsoja Adrians. Dalīšanās ēdienā apliecina draudzību un savstarpējas palīdzības solījumu, vai tad ne?

-    Protams, un to visaugstākajā vai garīgajā pakāpē simbolizē Jaunās Derības svētais vakarēdiens, Katrīna papildināja.

-    No vienas akas ūdeni smelsim, no vienas maizes lauzīsim, Dana klusiņām iedziedājās un pārmija zibenīgus skalus ar Adrianu. Vizei acīs pamirdzēja aizkustinājuma valgme, Katrīna pasmaidīja.

-     Dana trāpīja desmitniekā, jo, kas attiecas uz mums, mēs to visu esam apsolījuši un apliecinājuši jau pirms entajiem gadiem. Zigmunds noslēdza tēmu un piepildīja pieaugušo glāzes ar dzintaraini zaigojošu konjaku. Bet var jau iepriekšējo nostiprināt. Par to! Par mums! Par draudzību un visu, kas no tās izriet!

Meiteņu, tāpat Adriana glāzēs bija ābolu sula. Nerakstītais likums palika spēkā arī svētkos pirms divdesmit viena gada sasniegšanas stiprie dzērieni nav atļauti, taču pie deserta jaunieši drīkstēs tukšot pa glāzei labvīna, proti, šampanieša.

Pusdienas ieilga. Ne vien tāpēc, ka galdā bija daudz gardumu, bet arī tādēļ, ka tīkamus brīžus gribas paildzināt. Līdz koncertam vēl bija jāgaida turpat divas stundas; novāktā galda vidū Katrīna novietoja pamatīgu kafijas kannu, ietērptu pašas darinātā sildītājā, kas izskatījās pēc laipnīgas, izspūrušas pūces.

-    Kate, tu ieminējies, ka esot uzrakuši folklorā visādas interesantas lietas attiecībā uz zemestrīcēm un tamlīdzīgiem cunami. Zigmunds aizkūpināja cigareti un uzlūkoja draudzeni. Pašbrīd ikurāt ir laiks, plāj vaļā!

-   Tiešām? Valfrīds iepleta acis. Kāpēc es par to neko nezinu?

Kate nepaspēja atbildēt, jo dēls pasteidzās pirmais.

-    Tēt, tu zini gan, tu tikai neieklausījies, kad es tev stāstīju. Adrians nolika uz galda aizkosto ābolu. Tās dainas, kam tu uzrakstīji mūziku par Pērkonu un Laimas zelta spēlēm ir tieši no mammas atradumiem.

-    Tas gabaliņš bija super! Ieva jūsmoja. Lielās bungas, vargāns… un kur jums visiem tik zemas balsis gadījušās?

-     Nu, Ivars ar Ansi jau gadu var dziedāt basus, es līdz šim biju tāds vidējs baritons, bet, ja vajag, varu paķert arī zemāk, puisis skaidroja.

-    Labi jau labi, dziesmu mēs dzirdējām, Zigmunds nerimās, bet man nāvīgi gribas zināt, kāds tam visam sakars…

-    Visiem gribas zināt, Dana piebalsoja. Citādi izskatās, ka Adris un viņa mamma slēpj no sabiedrības svarīgu informāciju. Viņa jocīgi saviebās un iesmējās.

Tā nu Katrīnai nācās sīki izklāstīt savus atradumus dainu krātuvēs, godīgi piebilstot, ka šai nodarbībai viņu iedvesmojuši Vecķesteru Eglona izteikumi. Izdzirdējis sava pajolīgā kaimiņa vārdu, Zigmunds nešpetni novaibstījās, bet Ieva ar Danu nespēja savaldīt paklusu spurdzienu nu gan tā Katrīna ir jocīga! Vēsturniece, īsta profe, tik daudz zinātnisku darbu sarakstījusi, bet ņem par pilnu gaisā pašauto Eglonu!

Tomēr vaibstīšanās un spurgšana drīz rimās. Ne velti par Katrīnu Kursīti runāja, ka viņa spējot iedzīt saprašanu pat galīgi neaptēsta studenta dimanteietajā paurī. Dainās pieminētā zemes skaldīšana, akmeņu cilāšanās, pērkonduna kopā ar pavisam svaigajām atmiņām par pašu pārdzīvoto zemestrīci izvērtās iespaidīgā vēstījumā, un vairākkārt pieminētās, bet līdz galam neizprastās tumsas atgādinājums klausītājiem pat uzrāva tirpiņas. Kad Katrīna nocitēja dainu par Pērkonu, kurš domā, uz zobiņa atspiedies, Vize strauji sakustējās, it kā pēkšņi kaut ko atcerēdamās. Kate aprāvās un jautājoši uzlūkoja viņu.

-    Es negribēju tevi pārtraukt, tā bilda kā atvainodamās, man tik ienāca prātā…

-    Nekas, nekas, Vizīt, neatvainojies. Kas tev ienāca prātā? Vai par šo pašu tēmu?

-    Tā gan. Arī dziesmiņa par Pērkonu, stipri līdzīga tai, ko tu nupat minēji. Atceros, mans tēvs ar Ģilteņu pirts vīriņu palaikam godībās…

-    Tu vārdus atceries? Katrīna steigšus noprasīja.

-    Provēšu atminēties, kā tur bija. Vize pievēra acis un šūpoja galvu sev vien zināmā ritmā. Pārējie, elpu aizturējuši, gaidīja.

-     Rādās, tā būs pareizi, un viņa, savādi vilkdama vārdus, dziļā krūšu balsī iedziedājās:

Zeme dimd, zeme rīb,

Pērkons jāja pārjūrin;

Pērkons jāja pārjūrin,

Dzelžu ciri cilādams…

Pārējie seši vai sastinga. Valfrīds atguva valodu pirmais.

-    Kolosāli! Vize, tu nu gan esi… Tāda balss un tāda dziesma!

-    Mamm, kāpēc tu agrāk nekad to nedziedāji? Dana izbrīnā uzlūkoja māti.

-    Nezinu. Gaužām barga izklausās, tāda vīru dziesma. Nebij ne domas, ka jums var derēt.

-    Un kā vēl! Adrians iesaucās mirdzošām acīm. Es pierakstīšu vārdus, un mēs pieliksim dziesmai vēl vienu pantu. Varbūt tu atceries vēl kādu?

-    Patlaban nenāk prātā, ja nu pēcāk, Vize nomurmināja un paskatījās uz Zigmundu, kurš savukārt vērās viņā dievinošām acīm.

-     Klausies, Vizīt, tu esi tīrais brīnums! Katrīna nogrozīja galvu.

-    Vienkārši satriecoši. Nevienā dainu krājumā šīs dziesmas nav, ja būtu, es to noteikti būtu uzgājusi un izrakstījusi. Tu man fantastiski palīdzēji. Kādā brīvākā brīdī jāizdara tas, kas man divdesmit gadu laikā neienāca prātā, jāpieraksta visas dziesmas, ko tu atceries no tiem laikiem. Patiesībā otru tādu teicēju kā tevi gaišā dienas laikā ar uguni nesameklēt, goda vārds!

-    Ierosinu pacelt glāzes par manu sievu, kas jau kuro gadu nebeidz pārsteigt! Zigmunds tvēra labā dzēriena pudeli.

-    Šim tostam klātesošie pievienojas ar visām četrām, Katrīna atsaucās un tik sparīgi pieskandināja Vizei, ka pīrādziņu bļodā iekrita dzintarainas šļakatas.

-    Starp citu, to stāstu par Vīdāles ezeru es biju dzirdējis, ierunājās Zigmunds, tīksmīgi gremodams konjaka dušu trāpījušo pīrādziņu, vismaz pa daļai. To gan nezināju, ka tas saukts arī par Dieviņezeru. Netālu no turienes maniem vecvecākiem bija mājas, un, vēl galīgi sīks būdams, es tur esot vadāts riņķī un apkārt…, žēl, neko lielu neatceros.

-    Klau, uz turieni vajadzētu aizbraukt! Dana tīri vai iedegās. Tagad, protams, nē, bet pavasarī vai vasarā. Pie viena ari Slīteri paskatīties, tur noteikti ir superīgi.

-    Kāpēc gan ne? Valfrīds piekrita. Tur mēs nekad neesam bijuši. Bet tu nu gan esi, Katiņ! Ņemies ar tādām lietām un man ne vārdiņa… mīļotā sieva skaitās.

-    Skaitās gan, un kā vēl! Katrīna drusku uzmeta lūpu. Ja kas, tad pie šīm atklāsmēm es nonācu tovakar, kad tev Rīgā bija pēdējais mēģinājums ar orķestri, un tagad atceries, lūdzams, kādā stāvoklī tu nākamajā dienā atkūlies mājās! Pēc tam abi ar Adri dienām ilgi kunkstējāt un stenējāt, šķaudījāt, klepojāt un puņķojāties unisonā, kur man bija tur pa vidu līst ar savām dainām?

-      Eu, tikai nestrīdieties, labi? Zigmunds tvēra konjaka pudeli un mudīgi piepildīja glāzes. Valfrīds uzklāja sejai grēku nožēlnieka izteiksmi, sak, ko tu pārspēkam padarīsi!

-    Starp citu, es Slīterē esmu bijusi. Katei strīdēšanās nenāca ne prātā.

-    Pirms gadiem sešiem vai septiņiem mans kursabiedrs vadīja izrakumus

Talsu rajonā un paaicināja uz konsultāciju, bet vakarā visi aizbraucām līdz Slīteres Zilajiem kalniem pastaigāt pa Litorīnas jūras krastu. Diemžēl tevis toreiz nebija mājās, bet dēls kārtējo reizi dzīvojās pa Riekstukalnu.

-    Kas tā tāda Litorīnas jūra? Ieva nesaprata. Tā pati mūsu jūra?

-    Tāds nosaukums pieņemts senvēstures periodizācijā. Litorīnas jūrai bija citāda krastu līnija nekā tagadējai Baltijas jūrai; tā pastāvēja vairāk nekā četrus tūkstošus gadu. Aptuveni līdz sešpadsmitajam gadsimtam pirms Kristus dzimšanas. Litorīnas laikā Ventspils vietā vēl bija līcis, sekla lagūna, bet Slīteres Zilo kalnu krauja bija jūras stāvkrasts, apmēram tāds, kāds tagad Jūrkalnē.

-     Interesanti… Dana izpūta aizturēto elpu tik spēcīgi, ka tumšās cirtas noplivinājās virs uzacīm. Kā gan tas varētu izskatīties Ventspils vietā lagūna, pat zemes nav…

-    Arī Rīgas vietā viens vienīgs ūdens, ja kas. Aizej uz muzeju, tur ir kartes, paskaties. Katrīna mazliet skumji pasmaidīja. Vai arī, ja gribi, es tev varu parādīt grāmatā.

-    Es pats parādīšu. Adrians jau bija gatavs steigties un meklēt, taču Dana viņu atturēja, sak, gan jau paspēsim.

-    Man bija vēl viena ideja, turpināja Kate, nē, patiesībā tā ir Adriana ideja apkopot ziņas par visām it kā nogrimušajām pilīm, vismaz Kurzemē. Ej nu sazini, varbūt tāda veida teikās slēpjas kāds grams patiesības, varbūt kāda senā apdzīvotā vieta tiešām aizgājusi bojā zemestrīces dēļ.

Valfrīds neticīgi nogrozīja galvu; Vize skatījās lielām, satrauktām acīm, bet Zigmunds entuziasma uzplūdā iesaucās:

-    Tu sazīmē visas tās vietas kartē. Es tev sameklēšu… internetā vajag būt, man šķiet, ka esmu redzējis Latvijas karti, kur iezīmētas visu zināmo zemestrīču vietas un kaut kādi lūzumi. Tad tu varēsi salīdzināt, varbūt atklājas kaut kas patiešām svarīgs, ja ne citādi, tad vēsturei noderēs.

-    Ai, to gan tu noteikti izdari! Katrīnas acis iemirdzējās. Vai tur kas iznāks, nav zināms, tomēr pamēģināt es noteikti gribu. Vismaz mans ieilgušais brīvlaiks nebūs notriekts pa tukšo.

-    Es arī gribu piedalīties, Adrians atgādināja par sevi. Galu galā, ideja patiešām dzima manā gudrajā galvā.

-    Ak tā, visi ņemsies ar zinātnisko darbu, izdarīs gadsimta atklājumus, bet man jāsēž maliņā? Valfrīds tēloja aizvainoto.

-    Tev, vecīt, jāsēž pie klavierēm, Zigmunds jautrprātīgi ieaurojās. Cik pulkstenis? Vai tad drīz nesāksies tava triumfa stunda?

-    Pēc piecdesmit divām minūtēm, draugs atbildēja nekavējoties, jo ik pa brīdim bija nemanāmi metis acis uz pulksteni.

-    Tad jau mēs varam vienā mierā iedzert par tavu kreativitāti, kā tagad modē teikt, un Kates pētījumiem, salējis ta esu!

Valfrīda opuss bija iekļauts koncerta otrajā daļā. Ziņu raidījumu, kas bija iestarpināts pa vidu, viņš aizvadīja tādā satraukumā, ka pats nemanīja, ka smēķē cigareti pēc cigaretes. Tikai tad, kad Kate uzsvērti pabīdīja tālāk pelnutrauku un Chesterfield paciņu, Valfrīds atjēdzās, ka pusstundas laikā piedūmojis gaisu vairāk nekā citkārt pusē dienas. Vize atbīdīja podiņu ar biezlapaino naudas koku un atvēra logu. Aizkaru sāka plandīt dzestra vēja brāzma.

-    Būs sals, viņa noteica, spraudīdama zem pakausī savītās bizes atrisušu matu šķipsnu. Un sniegs arī.

-   Televīzijas ziņās gan teica, ka agrāk par decembra vidu nesnigšot. Ieva neticīgi uzlūkoja māti.

Tā paraustīja plecus un piedodoši pasmaidīja.

-    Šajā ziņā mana sieva ir gudrāka par visiem meteobirojiem, Zigmunds sludināja, un viņai var ticēt absolūti droši; neatceros nevienu gadījumu, kad jūsu mamma, Ieviņ, būtu kļūdījusies ar laika prognozes noteikšanu… tās tēvē ziņas, ē, lai nu pastāv pie ratiem.

-     Tas gan būtu labi, Adrians sapņaini nomurmināja, uzsnigtu, varētu kāpt uz slēpēm, izmest luņķīti pa mežu.

-    Pašļūkt no Grietiņmeža paugura, Dana priecīgi piebalsoja.

Televizora ekrānā pazuda ziņu programmas logo; Valfrīds nepacietīgi sagrozījās sēdeklī. Katrīna pievilka krēslu viņam tuvāk un ieslidināja plaukstu zem elkoņa.

-    Nenervozē tik ļoti, viņa čukstēja, tu taču zini, ka viss būs lieliski, citādi nemaz nevar būt.

Valfrīds pamāja un uz brīdi piespieda vaigu Kates deniņiem, taču dziļi sirdī tomēr nebija īsti drošs. Viņš nevienam nebija teicis, ka tad, kad skaņdarbs klavierēm ar simfonisko orķestri tika iekļauts svētku koncertprogrammā, producenti izlēma, ka klavieru partiju vajadzētu atskaņot vairāku konkursu laureātam Indaram Braunam; Valfrīds piekrita, kaut arī negribīgi, jo ļoti vēlējās to darīt pats. Protams, ar jauno spīdekli Braunu viņš nevarēja sacensties, taču bez liekas kautrības apzinājās, ka nebūt nav slikts pianists un paša kompozīcijas atskaņojumā spētu sevi parādīt gana spīdoši. Indars Brauns bija virtuozs, taču, pēc Valfrīda domām, viņam pietrūka spēka īstam, ekspresīvam fortissimo, bet… Taču viss izvērtās pavisam negaidīti lai gan, pārskatījis klavieru partitūru, Indars šķita sajūsmināts, mēģinājumā viņa sajūsma strauji izplēnēja. Galu galā izskatīgais, bet trauslais mākslinieks pietrūkās no klavierķeblīša un metās Valfrīdam virsū, purinādams nošu lapas.

Ņirgājies, vai? Viņš sauca dusmās drebošām lūpām. Laikam iedomājies, ka esi Bēthovens, un taisi tādas aplikatūras, ko cilvēks ar normālu roku vispār nevar izspēlēt! Man pietiek, lai citi mežģī savus īkšķus!

Un pianisma jaunā zvaigzne pameta zāli, ar troksni aizcērtot durvis, jo uzskatīja, ka to var atļauties. Valfrīds savāca pa grīdu izbirušās notis un, ne vārda nebilzdams, nosēdās pie klavierēm tagad viņš to varēja atļauties. Apmulsušais diriģents bija spiests atzīt, ka komponista Sauleskalna izpildījumā ir daudz vairāk ekspresijas, forte patiešām ir īsts forte, turklāt viņa spēcīgie pirksti bez pūlēm tver savdabīgos akordus visā krāšņumā.

Tagad skatoties un klausoties televīzijas ierakstā, viņš ar dziļu iekšēju gandarījumu konstatēja, ka kopējais skanējums tiešām atbilst izlolotajai iecerei.

Katrīna urbās acīm TV ekrānā, piespiedusi dūrītes pie mutes, un pat nejuta, ka iecirtuši zobus īkšķī. Zigmunds baudīja mūziku, ērti atgāzies dīvāniņā, un labpatikā pūta gaisā dūmus, kas savijās dīvainos rakstos. Tos pajauca Vizēs roka brīžos, kad vīra radītais gaisa piesārņojums aizsedza televizora ekrānu. Palaikam Vize pameta skatu sāņus, kā pārbaudīdama, vai Valfrīds joprojām sēž savā vietā un nav saplūdis kopā ar savu dubultnieku, kurš nupat, matu cirtām virs pieres lēkājot, pirkstiem vai skaldīdams Steinway ziloņkaula taustiņus, atskaņoja tik satriecošas pasāžas, ka Zigmunds sajūsmā noelsās vien.

Lai gan trīs jaunieši diez vai bija simfoniskās mūzikas, kaut arī savdabīgas un avangardiskas, fani, tomēr apziņa, ka šo neparasto skaņdarbu, kas izspiedis sviedrus ne vien diriģentam, bet arī veselam baram mūziķu, radījis cilvēks, kurš sēž, rau, tepatās pie galda, pie kam ir Adriana tētis, bija varen pacilājoša un aizgrābjoša. Ievu vairāk sajūsmināja virtuozitāte, Dana pievēra acis, kā pūloties uzburt gara acu priekšā mainīgās skaņu gleznas atspulgus. Adriana izjūtas svaidījās no vēlmes izprast mūzikas vēstījumu līdz bezgalīgam lepnumam par to, ko paveicis viņa tēvs.

-    Nu, tas bija kaut kas! iesaucās Katrīna, kad priekšnesums bija beidzies, un vētraini apskāva Valfrīdu, gandrīz nogāzdama viņu no krēsla. Nezinu, vai es līdz galam sapratu dramaturģiju, bet emocionāli… nudien, sirds pa muti lec laukā.

-    Ģēnijs, ne pielikt, ne atņemt! skanēja Zigmunda spriedums. Bet to jau es zināju pirms vairāk nekā divdesmit gadiem. Pietrūka tikai vienas lietiņas.

-     Kā tev vēl pietrūka, vecais burkšķi? No satraukumā izbužināto matu jūkļa apakšas uzzvēroja slavētā komponista acu zilie zibeņi; mākslotās dusmās Valfrīds sāka uzrotīt piedurknes un zīmīgi knikšķināt pirkstu locītavas.

-    Vienas īsti garas fermātas… Zigmunds zvaigāja, paraudamies sāņus.

-    Ko jūs mūžīgi pieminat tās garās fermātas? Dana nesaprata. Tas nozīmē kaut ko īpašu?

-     Paaugsies, uzzināsi, Katrīna, Valfrīds un Zigmunds atteica gandrīz vienā balsī.

♦ ♦

Kā jau Vize bija paredzējusi, ziema ar atnākšanu nekavējās. Dažas dienas pēc valsts svētkiem sals ņēmās stindzināt zemi, un tūdaļ to apklāja sniega pēļi. Snigšana turpinājās nedēļu lēna, sapņaina, bez skarbi aurojošiem vējiem un seju pātagojošiem puteņiem. Māju jumti dabūja kuplas segas, logus aizauda sniega mežģīnes, un pilsētas laukumi ik rītu mirdzēja tik neskartā tīrībā, ka dažam agrīnam gājējam bija žēl tos sapēdot un pārvērst ikdienībā. Ārpus pilsētas rudens pelēkuma pieradušās acis žilbināja baltie klajumi. Kurzemes mežu priedes un egles tinās vizuļojošos apmetņos; gan smailās, gan apaļīgās galotnes rotāja pūku cepures, ko decembra agrais saulriets uz dažiem mirkļiem iekrāsoja sārtas kā zemeņu krēmu.

Zigmunda un Vizēs kāzu divdesmito gadadienu, kas veiksmīgi iekrita sestdienā, draugi atzīmēja četratā, savas atvases atstādami savvaļā, par ko tās nebūt neskuma. Agrā pēcpusdienā viņi devās uz Zlēku baznīcu, pa ceļam izbaudīdami Kurzemes krāšņumu slīpi krītošo saulstaru rotaļas sudrabainajos klajos un mežmalas ziiganvioleto ēnu spēles. Venta tikko sāka pārklāties ar ledu; spīdīgas, fantastiski izlocījušās strēmeles stiepās gar krastiem, un, kad viņi uz brīdi piestāja tilta galā, varēja dzirdēt straumes nesto ūdeņu murdēšanu zem trauslajiem ledus vāciņiem. Aukstums vēl nebija kļuvis dzeldīgs, vēsais gaiss spirdzināja vaigus. Apkārt valdīja tāds klusums, it kā divdesmit pirmais gadsimts ar savu trokšņu un skaņu pārbagātību būtu atkāpies neminamā tālumā.

Zigmunda jaudīgā toijota viegli pārvarēja slikti tīrīto ceļu, nepieblīvētais sniegs teju vai dziedāja zem riepām, automašīnai pieveicot pēdējo puskilometru līdz viņu ceļamērķim.

Sirmā atslēgu glabātāja laipni atslēdza baznīcas durvis un neliedza Valfrīdam prieku pamuzicēt uz vēsturiskajām ērģelēm. Vispirms četrotne aizgāja līdz altārim; Vize, Katrīna un Valfrīds nometās ceļos, lai noskaitītu lūgšanu, Zigmunds neizlēmīgi pamīņājās, kamēr Vize viņu spēcīgi parāva aiz rokas, piespiežot pievienoties pārējiem. Vēlāk abas sievietes un Zigmunds apsēdās seniem gleznojumiem rotātā solā, bet Valfrīds uzkāpa ērģeļu luktā.

"Dzīve iet, dzīve steidzas," domāja Katrīna, klausīdamās vīra spēlē. Tā nelīdzinājās jaunības līksmē apskurbušo skaņu kaskādei, kas pirms divām desmitgadēm virmoja no viņa pirkstu galiem; tagad no instrumenta plūda daudzveidīga dzīves melodija ar pārdomām, pieredzi, meklējumiem un jautājumiem, no kuriem tikai daļai rastas atbildes, un rūgti saldo apziņu, ka uz dažiem atbildes nebūs nekad… vismaz šajā dzīvē ne.

Vizēs plaukstas cieši turēja Zigmunda roku; pār vaigiem lēni lāsoja asaras. Viņa nesaprata, vai tas bija aizkustinājums, kas allaž pārņēma, klausoties ērģeles, vai brīnumskaistas, līdz sirds visdziļākajam stūrītim smeldzošas kāzu vakara atmiņas, vai arī pateicība par nodzīvotiem laimīgiem gadiem.

Zigmunds rauca pieri, nespēdams tikt galā ar dīvainām izjūtām, kas kopš kāda laika arvien spēcīgāk pārņēma dvēseli un prātu, neparastām domām, kuras, nez no kurienes uzradušās, draudēja viņa būtībai ar īstu apvērsumu. Viņš atbildēja sievas rokasspiedienam ar mīlestību, tomēr tas nebūt nebija viss; bija kas vairāk, kaut kas daudz lielāks par parastajām jūtām, gandrīz vai biedējošs. Tāpēc Valfrīda pēdējo domīgo akordu, kas izgaisa kā nopūta, Zigmunds uzņēma gandrīz ar atvieglojumu.

Ejot ārā no baznīcas, Zigis ieslidināja ziedojumu kastītē piecu latu naudaszīmi; tāda altruisma lēkme viņam gadījās pirmoreiz. Katrīna, to zinādama, iepleta acis, taču neteica neko.

-    Eu, vecīt, kas tev kaiš? Valfrīds apjautājās, ieraudzīdams drauga savādo sejas izteiksmi, ko neapslēpa strauji biezējošā decembra krēsla.

-    Tev kas sāp? bažīgi noprasīja Vīze, bet Zigmunds tikai papurināja galvu un nospieda podziņu uz automašīnas atslēgpults.

Katrīna joprojām neteica ne vārda, tikai neziņā grozīja galvu.

Sniegs atkal iedziedājās zem riepām; pāri tiltam braucot, visi četri vēl aizvien klusēja. Zigmunds juta, ka tas notiek viņa dēļ, un pārvarēja uzbangojušo jūtu vilni, nolēmis, ka nav ko mulsināt draugus, tāpēc kaut kas jāsaka.

-   Tad kā rīkojamies pēc iepriekš nospraustā scenārija?

-    Dabiski, tūdaļ atsaucās Valfrīds ar tikko manāmu atvieglojuma nopūtu.

Toijotas riepas pagriezienā uzrāva sniega vērpetes; Zigmunds veikli izstūrēja automašīnu uz Ventspils-Kuldīgas lielceļa, pabrauca dažus kilometrus un piesardzīgi iegrieza pašaurā meža ceļā. Tur sniega bija maz, toties celiņam pāri nostiepušās priežu saknes lika prāvajai automašīnai pamatīgi zvalstīties.

-    Au-u! Kate iebrēcās, ar deniņiem visai jūtami iebraukusi loga apmalē. Prātīgāk, citādi no manas galvas izsitīsies visas gudrās domas!

-    Turies pie manis. Valfrīds apķēra viņas plecus, bet acumirkli vēlāk toijota sparīgi nošķiebās uz otru pusi. Šoreiz cieta Valfrīda pakausis, bet Katrīna ievēlās viņam klēpī. Priekšējā sēdeklī sēdošā Vize paspēja pieķerties drošības rokturim, bet viņai pie kājām novietotajā grozā kaut kas draudīgi nodžinkstēja.

-    Es-ē atvainojos, Zigmunds nostenējās, ar pūlēm stūri valdīdams, tūliņ būsim galā, un visiem cietušajiem tiks izsniegtas dzērveņu šņabja kompreses. Neesmu vainīgs, ka ceļu pārvalde šamo taku nav sakārtojusi pēc eirosojuza standartiem. Vize, paraugi, vai trauki veseli.

-    Ko tur raudzīt, kad apstāsies, tad redzēs, uzrunātā filozofiski atteica. Ja kas saplīsis, tas no manas raudzīšanas vesels netaps.

Kad beidzot bija sasniegta īstā vieta, mežā jau valdīja necaurredzama tumsa. Toijotas lukturu dzeltenīgie staru kūļi izgaismoja nelielu noriņu, un iepretī augošais egļu pudurs izskatījās akurāt kā pulciņā satupušas vecenītes caurumainās sedzenēs. Viegls vējiņš iešmauca priedēs, un likās, ka koki izbrīnā sačukstas, vēlīnos ciemiņus vērodami.

-    Te nu mēs būtu, Zigmunds rezumēja, dodamies pie bagāžnieka, nu ko, ceļam to mantu laukā! Vize, paņem bateriju un paspīdini.

Kabatas bateriju gan sameklēja Katrīna, jo Vize bija aizņemta ar provīzijas grozu. Nolikusi to starmešu gaismas laukumiņā, viņa izcēla maizes klaipiņu, kartona šķīvīšu iepakojumu un dzērveņu uzlieves pudeli.

-    Divas glāzes pagalam.

-    Tas ir štrunts! optimisma pilns atsaucās Zigmunds, izcēlis no bagāžnieka pārnēsājamo grilu, un Valfrīds viņam piebalsoja.

-    Glāzes plīst uz laimi! Divas tak vēl palika, dzersim pa pāriem.

-     Nekāda pāru būšana nesanāks, draugs nopūtās, es esmu pie stūres. Pagaršošu un saliešu dāmām.

Ziemīgais kāzu jubilejas pikniks bija pirms vairākām nedēļām ieplānots pasākums. Piemīlīgo noriņu nolaidena paugura, domājams, senas kāpas, aizvējā Zigmunds ar Vizi bija uzgājuši pirms dažiem gadiem, kad, tīksminoties par tikko iegādāto automašīnu, izlūkoja tuvākus un tālākus Kurzemes stūrus. Toreiz viņi kopā ar meitām atgriezās no Nabas ezera slavenā avota un uz dullo šāvās iekšā visos sānceļos pēc kārtas; bija pavasaris, un noriņā apdullinoši smaržoja meža lakšu ziedi, zumēja bites… Jaukā vietiņa, kā abi vēlāk stāstīja, tieši vai sirdī iekritusi, tāpēc arī tai piekrita gods kalpot par ievērojamā notikuma atceres banketa zāli.

Valfrīds iebēra grila puslodē ogles un dāsni uzšļakstīja degšķidrumu. Katrīna tikmēr pārvērta toijotas motora pārsegu par improvizētu galdu.

-    Sitās desiņas ir īsts klasikls. Zigmunds pašāva gaisā roku ar brūnu desiņu virkni tādā žestā, kā burvju mākslinieks no frakas kabatas izrauj zīda lakatu kaskādi. Kaimiņienes Rasmas tēva kūpinātas, iekšā visi meža labumi ar nez kādām veselības zālītēm, tā viņš teica. Klau, laid klāt uguni, lai var izslēgt lustras, kamēr vēl nav nosēdies akumulators, citādi dabūsim tepat arī pārnakšņot.

Valfrīds uzrāva sērkociņu, un mirkli vēlāk virs oglēm uzplandīja liesmiņas, spocīgi izgaismojot četras sejas. Vējš virs galvām iešalcās spēcīgāk; kaut kur tumsā berzēdamies čīkstēja priežu stumbri, un skujās nočabēja sasalušā sniega kripatas.

-     Drusciņ tā kā baisi… Katrīna nočukstēja, izbaudot tīksmu satraukuma uzplūdu, kas atsauca atmiņā visvisādus citos laikos notikušus piedzīvojumus un pārdzīvojumus. Un, it kā atbildot viņas čukstam, no necaurredzamās tumsas izlauzās paskarbi sērīgs hu-ū… hu-u-u-hū\

-    Ūpis? Valfrīds grozīja galvu, pūlēdamies noteikt skaņas virzienu.

-     Meža pūce gan, Vizē pārliecināti teica. Ūpis brēc citādāk spalgāk un skaļāk. Šis būs pūču tēvainis, kazi, mūs baidīt sadomājis…

Ūjināšana pieklusa, taču pēc brīža atskanēja jocīga guldzēšana, it kā žūpīgs mežagars, baudkāri smiekuļojot, tecinātu sev rīklē dzērienu no milzu pudeles.

-    Kas šamais pūcainis arī sadomājis svinēt? Ikurāt izklausās pēc saliešanas. Zigmunda brillēs nebēdnīgi uzzibsnīja iekvēlojušos ogļu atspulgi.

-    Varbūt viņš saodis mūsu smalko zacenīti, Katrīna sajūsmināti ieķiķinājās. Man nebūtu iebildumu pret tādu kompānijas biedru, Vize, atzīsties ar labu jūs viņu ielūdzāt?

-    Drīzāk jau Dana mums šo uzsūtījusi, Vize smējās. Viņai traki patīk pūces, bija tak uzgājusi ligzdu viņpus Grietiņmeža paugura. Tur tāda liela egle ielūzuši tieši pa vidām, stumbrā caurums, un tur šīs ieposušas ligzdu.

-    Danai Ziemsvētkos jādabū fotoaparāts, Zigmunds, desiņas ar kabatnaža smaili bakstīdams, noteica, es jau noskatīju. Digitālais ar zvērīgu atmiņu un visādiem greidiem. Lai tad bildē savus putnus, cik patīk, citādi kašķējas ar Ievu. Viena grib ņemt līdzi uz skolu vai orķestri, bet otra stiept uz mežu.

-    Lutini tu man tās meitas… Vize pašūpoja galvu, taču balsī nebija ne ēnas no pārmetuma.

-     Bērni ir jālutina, lai no viņiem izaugtu kārtīgi laupītāji, Valfrīds smiedamies nocitēja saukli no filmas par sniega karalieni. Labi, mīļie draugi, līdzgaitnieki un domubiedri, neatkarīgi no vecuma, tautības, ticības un muzikālās pārliecības! Atļaujiet man sveikt jūs abus tevi, Zigi, un tevi, Vize, sakarā ar laimīgi, veiksmīgi un auglīgi kopā nodzīvotiem divdesmit gadiem! Un, tā kā labas dziesmas nav garas, ar to mans svinīgais tosts ir izskanējis, caur ko aicinu pacelt glāzes ar šo liesmaini sārto dzērienu!

-    Labi rūkts, lauva! Zigmunds pieskandināja Vizei, tad draugiem, iedzēra piesardzīgu malciņu un sparīgi noskūpstīja sievu.

Ogļu sarkanīgajā gaismiņā četras sejas izskatījās neparasti jaunas, it kā laiks uz brīdi būtu sameties cilpā un atsviedis viņus atpakaļ senajās dienās, kad visi četri tādā pat ziemas spelgonl klejoja pa Kurzemes mežiem un, par spīti draudošajām briesmām, aukstumam un pat badam, jutās laimīgākie cilvēki pasaulē, jo viņus sildīja mīlestība, baroja draudzība, un jaunības pārgalvība viegli tika pāri visām bailēm.

Smaržīgās desiņas, slavētas un cildinātas, ātri vien pazuda četrās mutēs. Zigmunds uzāķēja grila restītes uz sprunguļa un nocēla nost.

-    Būtu nu pa rokai kāds sauss zara gals, varētu uzimprovizēt uguntiņu, vismaz rokas pasildīt… viņš nomurmināja, apkārt skatīdamies.

Dedzināmais nebija tālu jāmeklē; draugi aizbrida līdz egļu audzei un atgriezās ar maziem malkas klēpīšiem un čiekuru riekšavām. Pēc brīža ogļu gailēs vietā dejoja liesmiņas zaru sprakšķu pavadījumā.

-   Zigmund… Pēc brīža Vize liegi pieskārās vīra plecam. Pasaki, kas tev pirmāk baznīcā atgadījās? Slikta jušanās? Vai kaut kas nelabs ienāca prātā?

Zigmunds jau grasījās noraidoši pakratīt galvu, taču tad pārdomāja. Vizei ir tiesības zināt, un Katei ar Valfrīdu tāpat, jo, ej nu sazini… varbūt ari pārējiem kaut kad prātā ienākušas tādas vai līdzīgas domas. Labāk izrunāt, nevis mocīties visādos minējumos, kas izklausās pēc piemēriem psihiatrijas mācībgrāmatās.

-     Nē, nekāda nelabuma nav, vispār nekā slikta. Es tikai… Zigmunds aizkūpināja cigareti un brīdi lūkojās debesīs. Labi, es jums visiem trim uzdošu vienu jautājumu, tikai nesāciet uzreiz aurot kā tādi misionāri, savaņģojuši pēdīgo pagānu.

Pārējie, šāda sākuma maķenīt sabiedēti, piekrītoši pamāja.

-    Vai tiešām, jūsuprāt, Dievs ir?

Dzirdot tādu jautājumu no zvērināta bezdievja mutes, nevienam aurošana nenāca ne prātā, tieši otrādi. Visi trīs blenza uz Zigmundu tā, it kā tam pierē tikko būtu atvērusies mītiskā trešā acs, bet ap galvu sākušas riņķot vismaz vienpadsmit zvaigznītes. Kate atģidās pirmā.

-    Vispār, ē… jā, ir gan.

-     Protams, ka Dievs ir, arī Vize atguva balsi. Kā tad citādi viss varētu būt un notikt?

-    Un tu? Zigmunds cieši uzlūkoja draugu. Vai tu arī esi pārliecināts par Dieva esamību, atbildi godīgi, kā pie bikts!

-     Neesmu bijis pie bikls, jo neesmu katolis, bet pārliecināts… jā, esmu gan, Valfrīds atbildēja mazliet nedroši, nespēdams saprast Zigmunda domu gājienu.

-     Ja jau tu tā prasi, tas nozīmē, ka esi sācis apšaubīt Dieva neesamību. Kate ķērās pie loģikas. Agrāk tu…

-     Kas bija agrāk, to es pats zinu, nepacietīgi attrauca Zigmunds. Bet vispār, jā, Kate, tev gandrīz taisnība, jo… Es vairs nespēju ticēt, ka tā ir tikai sagadīšanās!

-    Kas? Vize, Valfrīds un Katrīna vienā balsī iesaucās.

-     Viss. Zigmunds vienkārši atteica. Pilnīgi viss. To, ka mēs ar Valfrīdu pirms daudziem gadiem sadraudzējāmies un kopā aizgājām uz to pašu sarīkojumu, kurā piedalījās arī Kate, vēl varētu saukt par sagadīšanos, tāpat to, ka jūs abi sagājāt kopā. Tā dzīvē notiek, visi kaut kad kaut kur satiekas, sadraudzējas, samīlas, apprecas un tā tālāk. Bet pēc tam? Pēc tam es pēkšņi ne no šā, ne no tā sāku ņemties ar spoguļiem, kaut gan tajā laikā biju nenormāli aizrāvies ar robottehniku. Reče, un īstajā laikā uzrodas visādi teksti, tostarp stāstiņš par Ludoviko Amāro, un man, galīgam profānam, izdodas tas, kas nav izdevies nevienam, vismaz nav ziņu, ka kādam būtu izdevies. Viņš aizgūtnēm ievilka pēdējo dūmu un iemeta nodeguli ugunī. Tad pēkšņi mēs pēc jautras laika kavēšanas un labvīna dzeršanas atrodamies trīssimtgadīgā pagātnē, sagāžam visādus podus, demoralizējam cienījamus cilvēkus, pie viena uzspridzinām Ēdoles pils pagrabu un satiekam Vizi. Es skaidri zinu, ka viņa ir vienīgais cilvēks pasaulē, vienīgā meitene, kurā es jebkad būtu spējis iemīlēties. Un atkal viss notiek! Bet priekš kārtējās sagadīšanās būtu tā kā drusku par daudz un par smuku! Pēc tam mēs laimīgi atgriežamies, apprecamies, mums ir bērni… mums ir kolosāli, superīgi bērni, kas šaislaikos ir viens vienīgs brīnums! Un…

-    Un? Valfrīda skatiens ieurbās drauga acīs.

-    Un jau kopš kāda laika es nekā nevaru tikt vaļā no uzmācīgas domas, ka visa šo brīnišķīgo notikumu virtene nav bijusi nejauša, nav nekāda sagadīšanās un… joprojām turpinās. Tas ir, tai būs turpinājums, kāds es nezinu, jūs, ticīgie, to laikam saucat par Dieva pirkstu, vai, it kā patiešām kāds tur augšā būtu un to visu diriģētu, lūk!

-    Jocīgi, ka tu tā saki, Katrīna nez kāpēc sāka čukstēt. Es saprastu, ja tādas domas uzrastos jebkuram no mums trim, kaut visiem reizē, taču tev…? Tev, kas allažiņ bijis pragmatiķis un materiālists.

-    Kad tas viss sākās? Valfrīds sabāza rokas jakas kabatās. Kad tev tas pirmoreiz ienāca prātā?

-    Nezinu, īsti vairs neatceros. Šķita, ka Zigmunds, izteicis skaļi to, kas tik ilgi nebija devis miera, kļuvis mierīgāks. Iespējams, jau vasarā vai drusku vēlāk, ap to laiku, kad tu atgriezies no Amerikas.

-    Tad laikam pie vainas būs tā zemestrīce. Katrīna mulsi pasmējās, bet neviens viņai nepievienojās.

Visu laiku klusējusī Vize iesprauca roku vīra elkonī un paspieda viņa vēsos pirkstus.

-    Nelauzi par to savu gudro galvu, viņa mierīgi sacīja. Protams, ka viss uz pasaules, mēs un citi cilvēki, viņu prieki un bēdas, dienas un nedienas ir Dieva rokā un viss notiek pēc Viņa prāta. Kam tu brīnies, to tak visi zina! Ja Dievs bija licis satikties papriekš jums trim, pēc tam mums abiem, tad Viņam te ir savs prāts, un mēs to izdibināt nevaram.

Zigmunds papurināja galvu; pat izkvēlošo ogļu blāzmā bija sajaušams viņa sejas neparastais bālums, kas liecināja par dziļu iekšēju pārdzīvojumu.

-    Re, cik grūti ateistam pārtapt teistā, Valfrīds mēģināja pajokot. Vecīt, atceries, ko teicis Šekspīrs par lietām starp zemi un debesīm, par ko pat gudrajiem nav ne jausmas. Tās vienkārši ir. Un arī Dievs ir.

-    Kaut kas laikam patiešām ir, Zigmunds vēlreiz atkārtoja, it kā nostiprinādams šo domu sevī. Es nezinu, kā lai to nosauc Dievs, Absolūts vai Augstākais saprāts, vai vēl citādi. Jo, ja viss mūsu dzīvē ir tikai nejauša sagadīšanās, akla kauliņu spēle, tad, johaidī, pat man gandrīz metas bail. Taču, ja jūs visi trīs sakāt un tā arī domājat…

-    Sakām, sakām un domājam arī. Valfrīds viegli uzsita draugam pa plecu. Nelauzi savu ģeniālo galvu, viss būs labi, jo tā tam jābūt, tā vienmēr bijis… gandrīz vienmēr!

-    Kaut ko līdzīgu teica arī Einšteins… nomurmināja Kate.

-    Einšteins? Ko tādu līdzīgu teica dižais Alberts? Zigmunds sarosījās, pastiepa kaklu, un viņa brilles pēkšņi nošļuka degungalā.

-    Ē-ē, kā tur īsti bija… ka Dievs vis nemet kauliņus, un viss, kas notiek, nav ne nejaušs, ne nepastāvīgs, nu, kaut kā tā. Un, ja pat diži relatīvais Alberts tā izteicies, tad arī tu nu vari ņemt un nomierināties. Lai tas notiktu ātrāk un dabiskāk, ierosinu nekavējoties atjaunot jubilāru godināšanu! Katrīna iesaucās, izteiksmīgā žestā pavicinot savu tukšo glāzi. Par tiem divdesmit gadiem un visu, kas šajā laikā darīts, iegūts un sakrāts!

Zigmunds apzinīgi iepildīja dzērveņu uzlievi abos pretī pastieptajos traukos.

-    Lai notiek! Viņš pēkšņi iesmējās jautri kā rezgalīgs puišelis. Divdesmit gadi laulībā tie nav nekādi joki!

Nākamajā nedēļā turpināja snigt lēni, graciozi, taču neatlaidīgi. Lai izbrauktu toijotu uz ceļa, Zigmundam nācās katru rītu slieties augšā sešos vai pat agrāk un sviedriem vaigā šķūrēt naktī sakritušo sniegu no iebrauktuves. Skaistā gatve, ar kuru viņš lepojās visos pārējos gadalaikos, kļuva par smagu klaušu darba objektu. Decembris nebija ne pusē, kad gatves ošu, kļavu un pīlādžu stumbri jau grima pamatīgos sniega vaļņos, un, domājot, cik daudz vēl sasnigs ziemas gaitā, Zigmundam pamatīgi maitājās oma.

Viņš kopš agra rudens centās nodrošināties pret visāda veida nebūšanām; iepriekšējās ziemas rūgtās pieredzes mudināts, nopirka lietotu ģeneratoru un lielu mucu dīzeļdegvielas, tāpat iegādājās veselu arsenālu bateriju, ar ko darbināt gan datoru, gan radioaparātu un CD atskaņotāju, prāvu kasti saimniecības sveču gadījumam, ja sniega blāķu lauztie un liektie koki pārraus elektrības vadus. Zigmunds pat mēģināja uzkonstruēt toijotai piestiprināmu sniega šķūri, taču šis darbiņš palika pusratā, jo pietika un vēl pāri palika milzums cita, relatīvi steidzamāka darāmā. Atlika vienīgi cerēt, ka pagastam pietiks naudas un tehnikas, lai kaut pāris reižu nedēļā notīrītu vienīgo ceļu, pa kuru izkļūt uz Ventspils-Kuldīgas šosejas, un viņam nebūs jādodas piespiedu atvaļinājumā, bet meitām jākavē skola.

Tā nu Riekstukalna saimnieks, nedzirdami lādēdamies, piķmelnā tumsā svempās no gultas, rāva mugurā vatēto praķi, klamzāja uz durvīm un grāba sniega lāpstu. Spuldze apgaismoja tikai pagalmu, tālāk nācās kausties pēc nojautas un instinkta. Bija attīrījis labi ja desmit metrus, kad aiz muguras noklaudzēja durvju kliņķis.

-    Kādēļ tu neguli? Zigmunds neapmierināti noburkšķēja pār plecu. Es tavā vietā mierīgi skatītos sapņus.

-     Bet es savā vietā nāku tev palīgā, sievas mierīgā balss atbildēja, un tūlīt blakus iezīmējās smalkais stāvs ar lāpstu padusē.

-    Liecies mierā, Vižuk, pats tikšu galā. Citādi mēs viens otram tikai traucēsim, Zigmunds izelsa baltus dvašas mutuļus. No skata pūkainais sniegs bija mikls un diezgan smags.

-     Labi, viņa rāmi atbildēja. Tad es notīrīšu celiņus uz šķūni un pirti. Būsim galā reizē.

-    Pirti? Kam tev tagad pirts?

-    Neba tagad, bet rīt gan jākurina, piektdiena taču. Droši vien Katiņa ar Valfrīdu un Adrīti atbrauks, varēs nopērties pa krietnam.

Tā nu Zigmunds cīnījās ar Ziemas mātes nepārdomāti dāsnajām dāvanām; jo īsāks palika tīrāmais gabaliņš, jo spējāk kāpa garastāvoklis. Viņš jau apcerēja gaidāmo omulīgo pirtsvakaru, nespēdams pat iedomāties, ka šai pašā brīdī virs draugu galvām sākuši briest nevis štrunta sniegmākoņi, bet īsta viesuļvētra ar neparedzamām sekām.

Raugi, kamēr Zigmunds pacilātā noskaņā stiepa sniega lāpstu atpakaļ uz nojumi un Vize virtuvē cepa brokastu olas, Valfrīds sēdēja Rīgas autobusā, krita trauslā snaudā, pēc mirkļa no tās atkal izrāvās un miegaini blenza tumšajā loga rūtī, kam garām šāvās asas sniega sīpas. Šis brauciens nepavisam nebija obligāts, viņš vienā mierā būtu varējis braukt divas dienas vēlāk, pie viena arī izmantot iespēju izsvīst vismaz daļu uzkrātā stresa Riekstukalna pirtiņā, taču nepacietība smacēja nost, jo Čikāgas Latviešu teātra muzikālās trupas izrādes Rīgā bija paredzētas 17. un 18. decembrī, bet septiņus aktierus un producentu Riku Hārviju gaidīja ielidojam piecpadsmitajā datumā, tas ir, šodien ap pusdienlaiku. Nelaimīgā kārtā reisu varēja atcelt briesmīgā sniegputeņa dēļ, un Valfrīds nepacietīgi gaidīja ziņas no Rika. Līdzšinējās laika prognozes izraisīja bezmaz panikas lēkmi, un Valfrīdam jau šķita, ka viņa "Putnus virs Atlantijas" sākušas vajāt neveiksmes. Nelāgās sajūtas sakāpināja ziņa par gaidāmo sniegputeni visā Latvijas teritorijā, tāpēc iepriekšējā vakarā Valfrīdu pārņēma apsēstība un auga augumā šķita, ja viņš atradīsies Rīgā, tas kaut kādā nezināmā veidā liks debesīm noskaidroties… vai vismaz uz dažām stundām pakliedēt sniega mākoņus virs lidostas. Pavadījis daļu nakts drudžainā pusnomodā, ap četriem no rīta Valfrīds saprata, ka vairs nespēj palikt uz vietas ne sekundi, ieslēdza naktslampiņu un sāka steidzīgi ģērbties, nolēmis iztikt bez brokastīm un padzert kafiju pa ceļam. Kreņķi, kā zināms, nemīl dziedāt solo, tāpēc pēdējā brīdī atklājās, ka allaž līdzņemamajam klēpjdatoram izsīkusi baterija.

-    Katiņ! Valfrids sapurināja pussnaudā zvilnošās sievas plecu. Man kompis jāatstāj mājās pie lādētāja. Esi nu tik labiņa, uzmet tam pa brīdim aci un, ja pienāk e-pasts no Rika, apskaties, ko viņš raksta, un nekavējoties zvani man!

-    Labi… viņa nomurmināja. Vēso lūpu pieskāriens vaigam Katrīnu pamodināja pavisam, un viņa uztrausās gultā sēdus. Ak kungs, nu kur tu triecies tik baisā agrumā un putenī?

-    Nevaru rimties savā ādā, Valfrīds atteica, vilkdams galvā biezo adīto cepurīti. Neņem ļaunā, mīļā, tu taču saproti, cik daudz tas man nozīmē.

-    Saprotu jau, saprotu… Kate atlaidās gultā. Brauc, tikai piezvani man, labi? Tikko būsi Rīgā, uzreiz zvani, citādi arī man nebūs miera, ceļi tagad… ak, ko nu tur runāt! Piezvanīsi?

-    Noteikti, viņš solījās. Labi, es skrienu.

Durvis noklaudzēja, un Valfrīds bija prom.

Katrīna nodrebinājās un pārvilka pleciem segu, tomēr naktslampiņu neizslēdza ko nu vairs, ja reiz miegs aizbaidīts!

Nomods pussešos decembra rītā gaužām nemīlīgs un neomulīgs stāvoklis cilvēkam, kam nav nekādas vajadzības tik agrā stundā kaut kur triekties vai darīt absolūti neatliekamus darbus. Varētu nodzēst lampiņu, ieritināties zem segas, iespiest seju Valfrīda spilvenā, kas smaržo pēc viņa matiem, iztēloties ko ļoti, ļoti jauku un aizmigt, lai pamostos savos kopš gadu desmitiem likumīgajos pusastoņos un dotos gatavot brokastis dēlam un kafiju sev pašai. Varētu. Taču nevar. Sirds nemierīgi sitas griezies, uz kura sāna gribi. Pulss klauvējas deniņos kā neredzams dzenis, nemiers graužas smadzenēs kā aszobains ķirmis. Apžēlojies, par ko gan stresot? Viss vairāk vai mazāk kārtībā, visi veseli, arī trūkumu pagaidām necieš, turklāt pusslodzei augstskolā klāt nācis tīri labi apmaksāts fakultatīvais kurss no Eiropas struktūrfonda. Adrianam skolā veicas, atzīmes pilnīgi apmierinošas, arī ar Danīti abi joprojām kā cimds ar roku, nu, vai patiesi viņai, Katrīnai Kursītei, sācies agrīns klimakss ar visām izrietošajām sekām?

Nejaukā doma smadzenēs uzblīda kā lipīgs burbulis, un tūdaļ klāt bija arī otra ne mazāk riebīga. Pareizāk sakot, atmiņa par murgainu sapni, kas Katrīnu palaikam mocīja ļaunāk par lietuvēnu: viņa aizgājusi uz darbu muzejā, grib atslēgt kabinetu, taču ar atslēgu notiek neizprotamas lietas: tā vai nu izkūst plaukstā kā pelēks ledus gabaliņš, vai arī iegrimst atslēgcaurumā kā akacī, vai vienkārši nolūst! Un viņa stāv pie durvīm pilnīgā izmisumā, skaidri apzinādamās, ka iekšpusē sācies ugunsgrēks vai arī pa nez kurieni ieplūst ūdens, kas neglābjami sabojā dārgos dokumentus, zīmējumus un uzmērījumus, saposta datora cieto disku, iznīcinot gadiem krātos failus… Viņa grib kliegt, bet balss saites neklausa, grib zvanīt ugunsdzēsējiem, taču mobilais tālrunis somiņā nekādi nav satverams, jo kļuvis glumāks par ziepju gabalu. Šis sapnis vai nu visā šausmīgajā pilnībā, vai fragmentāri lauzās viņas miegā jau vairāku mēnešu garumā kopš piespiedu aiziešanas no darba. Arī šajā naktī Katrīna bija bezpalīdzīgi dauzījusies pie aizslēgtajām durvīm, skaidri saklausot aiz tām ūdens šļakstēšanu, bet tad tikai sapnī iespējama metamorfoze kabineta durvju vietā pēkšņi bija pašas mājas durvis, neatslēdzamas un neatveramas. Šo murgu pārtrauca, paldies Dievam, Valfrīda rosīšanās, un, caur pievērtajām skropstām vērojot vīru, izdevās ātrāk nekā parasti savaldīt smacējošos sirdspukstus.

Par murgaino sapni Katrīna ne,stāstīja pat Valfrīdam. Ne jau tāpēc, ka baidītos dalīties nepatīkamās lietās, nepavisam nē, Valfrīds ļoti labi saprata, ko viņai nozīmē iemīļotā darba zaudējums, tāpat to, ka muzejs sievai ir kas vairāk par darbavietu ne vien dzīvesveids, domu un izziņas telpa, bet arī sevis apliecinājums. Taču kāpēc ielaist nejēdzīgus murgus vistuvākā cilvēka apziņā?

Nē, nav jēgas tādā noskaņojumā vārtīties palagos, ko stress uzkarsējis bezmaz līdz gruzdēšanas temperatūrai! Katrīna piecēlās, ietīstījās rītasvārkā un devās lejup. Virtuve bija auksta un nemīlīga, sniega putraimi čirkstēja pret rūtīm kā huligāna mestas grants saujas. Kāda laime, ka ir kārtīga podiņu plīts un smaržīgas egļu malkas krāvums! Ierastām kustībām Kate iekūra uguni un palika tupam pavērto durtiņu priekšā, vērodama, kā liesmiņas vijas ap skaliem, arvien dedzīgāk laizot resnās šķilas. Kad no riņķiem sāka versmot mīlīgs siltums, viņa uzlika tējkannu lai nu kafija pabeidz agrās mošanās procesu un padara viņu par darbam un rūpēm, varbūt pat priekam gatavu cilvēku.

Uz palodzes nekārtīgā vīkšķi gulēja iepriekšējās dienas avīzes "Diena" un "Ventas Balss". Gaidot, kamēr ūdens uzvirdīs, Katrīna paņēma un atšķīra uz labu laimi. Piemiegtās acis atdūrās lielā virsrakstā "Mazbānītis ielūdz uz balli". Ak kungs! Vajadzēja ar' tā patrāpīties! Viņa mudīgi salocīja avīžu žūksni un aizbāza aiz puķpoda prom no acīm un aizmirst, aizmirst, aizmirst…

Taču aizmirst neizdevās. Atmiņā uzplaiksnīja pērnā decembra pēcpusdienas mīlīgais mijkrēslis; lampiņu virtenēm izrotātais mazbānītis omulīgi pukšķina starp piesnigušajām muzeja priedītēm, mūzika, ļaužu čala, bērnu smiekli un sajūsminātie spiedzieni, grila dūmu un karstvīna smarža. Un visam pa vidu viņu jautrais pulciņš tikko no darba atdrāzies Zigmunds, Vize jaunā, brūnā kažociņā, mīļās draiskules Ieva un Dana ar trim klasesbiedrenēm, biezā tautiskā vamzi saposies Adrians un vēl pāris puišu no "Ozolēniem", jauneklīgi piesārtušais Valfrīds un viņa pati sniega piebirušiem matiem un izrakstītiem dūraiņiem (Vizēs dāvana Ziemassvētkos) rokās kopā ar Helgu, savukārt Helgai kā pielipis seko viņas svaigākā simpātija rudi cirtainais Mintauts, gleznotājs un grafiķis, kurš pēc Ventspilī aizvadīta rudens plenēra ieķēries Kates draudzenē vai līdz prāta aptumsumam. Jauniešu bars pa jokam cīnās ap speķa pīrādziņu maišeli, Vizei kažociņa kabatas piebāztas piparkūkām, rokā karstvīna trauciņš, Zigmundam azotē aiztukšīta konjaka pudele, bet Mintauts un Helga smalkojas ar plastmasas glāzēs salietu kampari un mango sulu. Mazbānītis kārtējo reizi apstājas pie iekāpšanas platformas, un viņi visi ar Helgu kā flagmani brāžas vagoniņā, kas ar reizi ir pilns; otrā galā drūzmējas lietuviski tērgājoši bērneļi ekskursanti no Klaipēdas. Noskan svilpe, mazbānītis ietinas tvaiku mutuļos un, sakabēm mīksti klaudzot, lēnītiņām Valfrīds to kvalificēja kā poco a poco accelerando uzņem ātrumu līdz moderato, tas ir, mērenam ātrumiņam. Aiz logiem slīd balti pieputināti koki un krūmi, sniega spilveniem klāti soli un šūpoles. Vagoniņa stūrī ritmiski šūpojas uguntiņām piebārstīta eglīte, bet viņi, elkoņos saķērušies, šūpojas vienā ritmā ar izpušķoto kociņu, līksmes un jautrības pacilāti, un dzied "Eglīte smaržo un mirdz, actiņās prieks, satraukta sirds" kā labi saskaņojies korītis. Mintauts, kam mākslinieciski izadītā zaļi-violeti-dzeltenā mice nošļukusi uz vienas auss, nez no kurienes izrauj sauju brīnumsvecīšu, un, par spīti visiem ugunsdrošības noteikumiem ("man ir sulas paka, ja nu kas, apdzēsīšu," sauc Helga), mazajiem lietuvēniem par milzu gavilēm krateklīgajā vagoniņā uzzied lēkājošu dzirksteļu pušķis… Ak, kāds jaukums! Un cik aizkustinoši savējos vēlāk sveica direktors, kā vēlēja laimes radoši zinātniskajam kolektīvam, atzīdams, ka ikviens tā loceklis ir unikāls un neaizstājams. Pēc tam neaizmirstama pikošanās un slidināšanās Jūrmalas parka aizsalušajos dīķos.

Padomā tik, es biju neaizstājama veselu pusgadu, līdz brīdim, kad manu zinātnisko darbu novērtēja kā nepietiekami atraktīvu, Katrīna nomurmināja, acīm zem pievērtajiem plakstiem iesūrstoties. "Nav brīv raudāt, nav brīv…" viņa vairākas reizes atkārtoja, kamēr sūrstoņa pierima, bet atmiņas izplēnēja bezdomu tukšumā.

Viņa atģidās no šņākoņas, kas kāpinājās, izgrūžot telpā baltus garaiņus gluži kā mazbānīša lokomotīve. Nē, tā nav nekāda lokomotīve, tā ir viņas pašas dzeltenā tējkanna, uzvirusi tiktāl, ka tvaiku mutuļi nepacietīgi grabina vāciņu, sak, princese snauža, ko gaidi, cel tak mani nost, lej virduli krūzē, būs tev kārotā kafija augstākajā kvalitātē!

Katrīna pavilka virtuves dīvāniņu tuvāk siltajai plītij, iegrāba sauju studenta brokastu riekstu un rozīņu maisījuma un, liesmās raugoties, ieturēja nejēdzīgi agras brokastis, ik pa brīdim piemetot kurtuvē malku un nez kāpēc auklējot rokās atdzisušo krūzi ar pikainiem biezumiem. Pulksteņa rādītāji negribīgi tuvojās septiņiem, putenis aiz loga turpināja trakot; Valfrīds drīz būs pusceļā, bet Adrians vēl saldi čuč ar Tutu Otro pie kājām. Doma par dēlu un tam dedzīgi pieķērušos kaķi nāca kā glābēja, jo līdz tam Kate izmisīgi pūlējās atvairīt kādu citu, nejauku, pašai neglaimojošu, samilzušu kā ķerainu skabargu grūti sasniedzamā miesas stūri, proti, kāpēc viņa tik neglīti izturas pret Helgu, kāpēc uz draudzenes zvaniem atbild tik īsi un strupi, kamdēļ atsakās satikties, it kā Helga būtu vainīga pie muzeja direktora absurdajām idejām un neglītās rīcības! Nav, nepavisam, un ne uz to pusi! Kurš gan cits, ja ne Helga, visiem iespējamiem un pat neiespējamiem līdzekļiem un paņēmieniem mēģināja likt šķēršļus direktora nodomiem? Kurš gan cits, ja ne Helga bija gatava nolikt uz galda atlūgumu, lai solidarizētos ar Kati? Un tas pēc divdesmit triju gadu visa darba mūža aizvadīšanas muzejā! Taču viņa, Katrīna, turpmākajos mēnešos konsekventi izvairījās no draudzenes, ar kuru kopā izperināts desmitiem ideju, izdzerts mucām kafijas, pārrunāti neskaitāmi sieviešu noslēpumiņi, slepeni izsmēķējot pa cigaretei kādā no vēl nerestaurētajām muzeja telpām, kolēģes, kura pirms divdesmit gadiem veda Zigmundu un Vizi laulāties. ]o katra satikšanās, pat telefonsaruna uzvēdīja neatkārtojamo muzeja smaržu, spriegā un aizraujošā darba aromātu, kas tagad zudis uz neatgriešanos.

Nē! Par to nedrīkst domāt, citādi viņa tūdaļ izgrābs no plīts pelnu sauju un uzkaisīs sev tieši uz galvas. Labāk paprātot par ko citu, piemēram, par dēla dīvainajām attiecībām ar kaķiem Tutu Otro, bet vēl vairāk ar Otrās māmiņu Tutu Pirmo.

Adrians līdz divu gadu vecumam nerunāja. Lai kā ar mazuli ņēmās jaunie vecāki, puisēns nespēja dabūt pār lūpām nevienu sakarīgu vārdu, pat ne mamma vai papa. Protams, Kate vairākkārt veda Adrīti pie ārstiem pediatriem, logopēdiem un bērnu psihologiem -, deviņdesmito gadu sākumā tie jau bija parādījušies. Visi kā viens raustīja plecus, nespēdami noteikt iemeslu tādai atpalikšanai no normālas attīstības, un murmulēja gludenas, situācijā iederīgas dežūrfrāzes, bet… bez vērā ņemama sausā atlikuma. Katrīna un Valfrīds brīžiem krita izmisumā, brīžiem mierināja viens otru, sak, tā vēl nav lielākā nelaime! Galu galā puika fiziski attīstās labāk par daudziem līdzīga vecuma bērniem, arī Adrīša dzirde ir pilnīgā kārtībā tas bija vairākkārt pārbaudīts. Par tādu dakteru repertuārā nesen ienākušu kaiti kā autismu nevarēja būt ne runas Adrians bija smaidīgs un jautrs puisēns, labprāt dzīvojās gan ar pieaugušajiem, gan bērniem, skatījās tieši acīs, ko taču nekad nedarot autiski bērni. Tikai nerunāja ne vārda, un viss! Reiz, kad Katrīna saņēmās un aizveda divus gadus veco zilacaino zēnu uz Rīgu pie izslavētas bērnu psiholoģijas speciālistes, tā viņai uzdeva visdažādākos jautājumus, tostarp vai māmiņa grūtniecības laikā neesot pārdzīvojusi kādu garīgu satricinājumu?

Kate klusēdama papurināja galvu. Viņa būtu varējusi laipnajai dakterltei pateikt aptuveni tā: "Jā, ziniet, es tiešām pārdzīvoju zināmu garīgu satricinājumu, jo pēc tam, kad biju devusies ekskursijā uz septiņpadsmito gadsimtu un ieņēmusi šo bērnu 1686. gada vasaras sākumā, es kopā ar viņa tēvu un vēl dažām piederīgām personām vēlreiz pārlēcu trīssimt gadiem un atgriezos 1990. gadā." Taču pēc tādām atklāsmēm viņai pakaļ noteikti atbrauktu balts mikrobusiņš ar sarkanu krustu un viņu pašu, garpiedurkņainā kreklā ietērptu, nogādātu Tvaika ielas klīnikā.

Tādējādi konsultācija, kas izmaksāja trešo daļu Katrīnas mēnešalgas, neko nedeva. Viņa nopirka Adrītim saldējumu un raibu cepurīti un devās uz autoostu, lai atgrieztos mājās. Uz Valfrīda nepacietībā degošo skatienu Kate varēja atbildēt tikai ar mulsu galvas papurināšanu, sak, nekādas jēgas! Viņš nopūtās, paņēma Adrianu klēpī un krietni samīļoja.

Pagāja gandrīz divi mēneši, maiju nomainīja jūnijs. Bija burvīgs svētdienas rīts, Katrīna un Valfrīds laiskojās gultā, pa jokam bukņīdami viens otru kuram šorīt celties pirmajam, lai uzvārītu kafiju, uzmeistarotu sviestmaizes pašiem un uzsildītu iepriekšējā vakarā sagatavoto auzu pārslu biezputru Adrianam. Kamēr turpinājās bukņīšanās, puisēns pamodās, izrāpās no savas gultiņas un smiedamies ielēca vecākiem pa vidu.

To, kas notika turpmākajās minūtēs, nevarēja nosaukt citādi kā par brīnumu. Valfrīds, guļot uz muguras, turēja mazo izstieptās rokās un vairākkārt cilināja augšup lejup. Adriana līksmā sejiņa bija pavērsta pret atvērto logu. Pēkšņi puisēns pārstāja smieties, abām roķelēm satvēra ciešāk tēva īkšķus un, logā skatīdamies, absolūti skaidri izrunāja piecus vārdus: "Saulīte spīd, un kaķītis sēž."

Katrīna apstulba. Valfrīds tā arī palika sastindzis ar izstieptās rokās pacelto bērnu. Kādu pusminūti pacīnījušies pēc elpas, abi vecāki vienā balsī iesaucās: "Tu runā? Tu sāc runāt, Adrīt? Kāds kaķītis?" "Kaķītis tur!" Zēns pastiepa rociņu pret vaļējo logu. Katrīna burtiski izripoja no gultas un paskatījās pa logu lejup. Šoreiz valodu zaudēja viņa. "Kas tur ir, Katiņ?" apjukušais un neizsakāmi laimīgais Valfrīds pajautāja, glaužot mazuli sev klāt. Dažas sekundes bija redzams tikai Kates izspūrušais pakausis un saspringtie pleci plānajā naktskrekliņā, tad viņa pagriezās atpakaļ, uzlūkojot savus mīļos tik plaši ieplestām acīm, ka šķita plakstu stūrīši tūdaļ pārplīsis, un aplaizīja izbrīna kaltētās lūpas. "Nāc, p-paskaties pats, man liekas… varbūt man vienkārši r-rādās…?"

Neizlaizdams Adrianu no rokām, viņš piecēlās un iespraucās Katrīnai blakus šaurajā spraugā starp gultas galvgali un palodzi.

"Kaut kas traks! Tas taču nav iespējams!" Valfrīds nočukstēja.

Tieši zem loga uz žoga stabiņa tupēja prāvs kaķis. Tā ogļumelnais kažoks bez nevienas vienīgas baltas spalviņas laistījās kā nolakots. Nefrītzaļās acis lūkojās pretī ar tādu izteiksmi, it kā kaķis zinātu pārpasaulīgas gudrības, par ko cilvēciņiem nav ne jausmas.

"Tutanhamons…" noelsās Katrīna. "Kā izspļauts! Nudien, traks var palikt!"

"Ja tas nav viņš pats, tad tā ir viņa reinkarnācija," Valfrīds piekrītoši pamāja. "Uzradies tāpat kā Tutanhamons toreiz Ēdolē no nekurienes. Iedomājies tik, un šis kaķis dabūja gatavu to, kas neizdevās ne mums, ne dakteriem, Adrītis runā."

"Nu, ko darīsim?" jau atģidusies, Kate jautāja. "Laidīsim to melno spoku istabā? Protams, ja tas nav kāda kaimiņa kustamais īpašums."

Valfrīds nepaspēja atbildēt, to viņa vietā izdarīja dēls.

"Kaķītis Tuta, kaķītis Tuta! Laidīsim kaķīti istabā," gavilēja Adrians, izrunājot ik zilbīti tik skaidri, it kā neizprotamās klusēšanas gada nebūtu bijis, un pie viena pārveidojot no vecākiem dzirdēto kaķa vārdu pēc savas gaumes. Klausīdamies bērna dzidrajā balstiņā, pateicīgie vecāki bija gatavi atvērt durvis pat dinozauram, ja tam būtu izdevies tik pēkšņi un skaisti atraisīt zēnam valodiņu.

Melnais kaķis ienāca Kursīšu-Sauleskalnu mājā droši un pašapzinīgi, it kā būtu tajā mitis kopš pasaules iesākuma. Ne todien, ne arī vēlāk neviens kaimiņš nepieteica īpašumtiesības uz šo visādā ziņā neparasto dzīvnieku; starp citu, Valfrīds ar Katrīnu visu pēcpusdienu apsprieda tuvumā jebkad redzētos kaķus bija gan strīpaini, gan lāsumaini, gan rudi, taču viscaur melns nekad netika manīts. Ja, par spīti veselajam saprātam, šis dzīvnieks tiešām bija septiņpadsmitā gadsimta Ēdoles pilī dzīvojušā runča, ko viņi iedēvēja par Tutanhamonu, reinkarnācija, tad pēc ceļošanas caur gadsimtiem noslēpumainā būtne bija mainījusi dzimumu, proti, izrādījās kaķene. No nekurienes uzradies dzīvnieks izrādīja nepārprotamu tieksmi palikt Kursīšu-Sauleskalnu rezidencē uz visiem laikiem. Par savu saimnieku Tuta izvēlējās Adrianu, naktīs gulēja uz pufa blakus bērna gultiņai, rītos ar skaņu ņurdienu paziņoja, ka pienācis laiks celties, un dienas lielāko daļu aizvadīja, sfinksas pozā tupēdama mazuļa tu\oimā, šad tad iesaistoties rotaļās ar bumbiņu. Kad Adrianam apritēja četri gadi, vecāki nolēma, ka zēns ir pietiekami liels, lai viņam būtu pašam sava teritorija, un saveda kārtībā līdz šim neapdzīvoto istabiņu pirmajā stāvā blakus pusgatavajai vannasistabai. Izlīmēja ar dzīvespriecīgi zaļziedainām tapetēm, grīdu noklāja ar šokolādes brūnu mīksto segumu, piekāra sienas lampiņas saules dzeltenumā. Līdz ar Adrianu pirmā stāva istabā ievācās arī Tuta Pirmā, un šī savienība palika nesatricināma sešus gadus. Dažkārt kaķene devās naksnīgos klejojumos pa māju un muzicēja staigāja pa klavieru taustiņiem no kontroktāvas līdz ceturtās oktāvas augšām, domīgi ieklausoties pašas radītajās skaņās.

īsi pirms zēna vienpadsmitās dzimšanas dienas Tuta laida pasaulē divus strīpainus runcīšus un pilnīgi melnu kaķmeitiņu savu kopiju. Taču tikko mazajiem bija atvērušās actiņas, Tuta pazuda. Kaķenes neparasti ilgo prombūtni mājinieki pamanīja tad, kad izsalkušie mazuļi sāka izmisīgi ņaudēt. Katrīna un Adrians (Valfrīds bija aizbraucis apciemot vecākus) rūpīgi pārmeklēja dārziņu, apstaigāja kaimiņus, klīda pa tuvējām ielām, nemitīgi saukdami Tutu, taču tā bija kā zemē iekritusi. Vēlu vakarā abi vilkās uz māju, kur izsalkušie kaķubērni bija nobļāvušies stīvi un vārgi. "Ko mēs, dēliņ, darīsim ar mazajiem kaķīšiem?" Katrīna šņaukādamās jautāja, un Adrians, tieši tāpat raudams dvašu uz iekšu, atbildēja, ka viņš pats kaķīšus baros un kops, lai Tuta nebēdātos, ka bērniņi aizgājuši bojā. Ledusskapī, protams, atradās piens, taču vai tik maziem kaķēniem to var dot? Un kā lai pabaro tik maziņus, kas neprot lakt no šķīvīša? Katrīna apņēmīgi ķērās pie telefona, atcerējusies, ka Helgas pielūdzēju pulkā bijis arī veterinārs. Kaķīšus ar pipetes palīdzību baroja ik pa trim stundām, un tāda noņemšanās līdzēja pārvarēt sāpīgo zaudējumu Tuta Pirmā nebija vienkārši kaķis, bet pilntiesīga ģimenes locekle, bezmaz vai Adriana auklīte un rotaļu biedrene. Trešās dienas rītā Katrīna izdzirdēja dēlu skaļi raudam… viens no runcīšiem bija pagalam. Kaķēnu apglabāja, bet abus pārējos kopa jo rūpīgāk. Vecāki pat atļāva Adrim pāris dienu neiet uz skolu. Pūliņi atmaksājās abi bārenīši auga acīmredzami un pēc nedēļas jau iepratās lakt no tasītes. Strīpainais runčelis pieaugot pārcēlās uz Brīvdabas muzeju, kur veco ēku sargāšanai no pelēm kaķim vienmēr darba pietika, bet kaķenīte, ieguvusi Tūtas Otrās vārdu, stājās savas māmuļas vietā un pieķērās Adrianam tikpat kaislīgi kā Tuta Pirmā. Arī Tūtai Otrajai piemita neparastas spējas; pirmkārt, tā nekļūdīgi zināja, kad Adrians atgriežas no skolas, un jebkādos laikapstākļos piecas līdz desmit minūtes pirms zēna parādīšanās ieņēma dežūrposteni vārtu stabiņa galā. Otrkārt, kaķenei piemita izteiktas dziednieciskas spējas, kas jo sevišķi izpaudās, kad Adrians slidojot izmežģīja potīti. Trauma bija diezgan nopietna, atklājās arī saites plīsums. Tuta Otrā gandrīz diennakti pavadīja, uzgūlusies slimajai potītei, murrāja dažādās toņkārtās un palaikam ritmiski mīcīja zēna kāju ar priekšķepām. Vēlāk ārsts brīnījās, cik ātri un labi viss sadzijis, neatstājot ne mazākās sekas.

Katrīna satrūkās. Plīts bija gandrīz izdzisusi, un dēla istabā jūtama paklusa rosība pulkstenis rādīja piecas minūtes pāri pusastoņiem.

Viņa aši iegrūda plīts mutē pāris pagaļu un uzmeta tējkannu uz riņķa. Izņēma no ledusskapja sviestu, sagrieztu šķiņķi, biezpienu un sāka gatavot sviestmaizes. Adrianam pa priekšu virtuvē ietecēja Tuta Otrā, sveicinot saimnieci ar skanīgu murrņau.

-    Vai, cik te silti! Adrians staipīdamies brīnījās. Tu jau sen augšā, mamm? Un kur tētis?

-    Sveiks, mans acuraugs! Tētis aizspērās uz Rīgu, radoša nemiera dīdīts, jau sešos. Caur to mans miegs bija pagalam, kā redzi, vienīgais, kas atlika iedzert kafiju un gaidīt tevi pamostamies, Kate mazliet neveikli pajokoja, likdama dēlam priekšā sagatavotās maizītes.

-    Tad viņš paliks Rīgā līdz pat izrādei? Trīs dienas? Dēls brīnījās.

-    Varbūt. Tas viss saistīts ar laiku, es domāju, laikapstākļiem. Čikāgā sniega vētra, arī Rīgā putina… Vari iedomāties, kā tētim ap dūšu, ja aktieri un dziedātāji netiek šurp un tik ļoti gaidītās izrādes var vispār nenotikt!

-    Sūra jušanās, piekrita Adrians, maisīdams krūzē iebērto cukuru. Jācer, ka tomēr viss būs labi. Tas ir kolosāls gabals, tik oriģināls! Kurš vēl Latvijā spējīgs uztaisīt tādu simforoka mūziklu? Savā laikā Imants Kalniņš ņēmās pa šo tēmu, bet tagad neviens!

-    Nūja, viņa piekrita. Ļoti gribas redzēt uz lielās skatuves, ieraksts paliek ieraksts, un televizora ekrāns nav dzīva izrāde.

-    Tad mēs brauksim uz Rīgu bez tēta? Adrians gribēja zināt. Ar apalīti vai ar autobusu? Man jāpasaka Danai un Ievai, viņas arī noteikti grib braukt.

-    Droši, ka ar autobusu, Katrīna nopūtās. Visu laiku puteņo, ceļi pustīrīti, es ari neesmu nekāda rallijbraucēja, iesēdināšu mūs visus kādā kupenā, un tas tikai labākajā gadījumā, bet par sliktāko negribas ne domāt.

Adrians piekrītoši pamāja.

-    Ja tu man iedotu naudu, es jau šodien varētu nopirkt biļetes, viņš ieminējās.

-    Jā… Katrīna mazliet izklaidīgi pamāja, domādama, kā pa aizputināto ceļu Rīgai patlaban tuvojas viņas vīrs. Nē, atvaino, Adrlt, es domāju, labāk pagaidīt, kamēr tētis piezvanīs vai citādi kļūs skaidrs amerikāņi tiks vai ne.

-    Var arī pagaidīt, dēls piekrita, veicīgi piebeigdams pēdējo sviestmaizi. Būs kārtībā, mamm, kā tētis saka: lai būs, kas būs, kaut kas jau būs, jo nekad tā nav bijis, ka nekā nav bijis.

Valfrīda iemīļotā sakāmvārda atkārtošana viņam tik raksturīgajā intonācijā Katrīnu pamatīgi sasmīdināja. Smaids viņas lūpās kavējās vēl labu brīdi pēc tam, kad līdz ausīm sapogājies Adrians bija izgājis, un sniegainā tumsa aiz loga kļuvusi jaušami palsāka.

Tikko Kate uzkāpa augšstāvā saģērbties, viņa pamanīja pulsējam pienākušas elektroniskās vēstules ikoniņu Valfrīda klēpjdatorā. Katrīna nometa džinsus uz krēsla un steidzīgi uzklikšķināja aploksnītei, kurā noteikti bija ziņas, ko tik nepacietīgi gaidīja viņas mīļotais vīrs.

Hallo, Vai, diemžēl reisu atkal atlika, bet ir cerības, ka ielidosim Rīgā 17.12. ap pulksten 13 pēc vietējā laika, ar labākajām cerībām un vēlējumiem Riks.

Viņa vēlreiz pārlasīja nedaudzās rindiņas, pārliecinoties, ka visu sapratusi pareizi, un jau skatījās pēc mobilā tālruņa, lai nekavējoties zvanītu Valfrldam, bet tobrīd dators īsi notrallināja, un zem izlasītās ielēca vēl viena ziņa. Būdama pilnīgi pārliecināta, ka jaunpienākusl papildina iepriekšējo, Kate atvēra arī to.

Sveiks, jaukumiņ, jo ilgāk atliek mūsu reisu, jo vairāk es ilgojos tevi atkal satikt. Ceru, ka neesi mani aizmirsis, tāpat mūsu brīnišķīgo sadarbību visās jomās (šeit sekoja smailiņu pārītis, kas dedzīgi mutējās), ko es ar prieku atkārtotu tavā teritorijā. Paskaties pielikumā tas viss būs tavs!

Ja tobrīd māju sadrebinātu deviņu ballu zemestrīce, Katrīna justos mazāk satriekta, nekā pēc šīs intīmās vēstulītes izlasīšanas. Viņa neviļus papurināja galvu, gatava pilnīgi un absolūti noliegt savas tīri ciešamās angļu valodas zināšanas, lai tikai nule izlasītais izrādītos pavisam aplami saprasts. Tomēr tas nebija iespējams katrs vārds, īpaši skūpstošies smailiņi, bija tik viennozīmīgs un nepārprotams, ka nepalika vietas ne mazākajām šaubām.

Paraksta nebija. Toties labajā malā atradās spraudītes simbols; prāts vēl nespēja iztēloties pievienotā faila saturu, kad neganti drebošā roka jau klikšķināja. Pēc pāris neveiksmīgiem mēģinājumiem pirksti neparko negribēja klausīt atvērās spilgts fotoattēls: uz zemas un varen plašas, ar sarkanīgu palagu pārsegtas tahtas izlaidusies izskatīga, tumšādaina sieviete efektīgā Playboy pozā, tērpusies perlamutrīgām zvīņām apšūtā rozā topiņā un laškrāsas biksēs, kas piegulēja bezgalīgajām kājām kā otrā āda. Rūsgani iekrāsotu, sīkcirtainu matu gūzma vēlās uz brūni spīdīgajiem pleciem, lielā, skaistā mutē spīdēja tik daudz baltu zobu, ka pietiktu vidusmēra haizivij. Zem fotogrāfijas bija teksta rindiņa: Vai atceries, cik šeit bija labi? Your black rose'.'

Katrīna ievaidējās un pagrūda klēpjdatoru ar tādu sparu, ka tas noteikti nogāztos uz grīdas, ja vien nebūtu pieslēgts lādētājam. Joprojām atvērtajā attēlā, šķībi karādamās pār sēdeklīša malu, tumšādainā daiļava turpināja pavedinoši smaidīt. Nē, ne jau viņai, Katrīnai, šis pornozvaigznes smaids bija adresēts Valfrīdam, kurš tak sadarbojies ar šo… šo…

Kate norija visneķītrāko vārdu, kādu vien zināja. Un tas ir viņas virs, kuram tagad jāatceras, cik labi bijis uz sarkanajiem palagiem?

Logā atkal iecirtās graudaina sniega vērpete. Mājā valdīja sastindzis klusums, bija dzirdami tikai ledainā vēja auri aiz sienām, kas pēkšņi šķita tik trauslas kā no kartona. Šķita vēl viens pūtiens, un viss sagrūs, un viņa neaizsargāta un puskaila savā brūnajā rītasvārciņā paliks sēžam trakojoša puteņa vidū.

Drebuļi pieņēmās, un Katrīnu no pusmurgainā stāvokļa uztrūcināja pašas zobu klaboņa. Viņa piecēlās, pilnīgi aizmirsusi nodomu saģērbties, un, garajām stērbelēm kājās pinoties, noklumburoja lejā; domas streikoja, bet instinkts aizveda līdz joprojām siltajai plītij un lika pietupties, cieši pieplokot tās sānam.

Kā viņš varēja!? Kā viņš to spēja!! Pēc divdesmit gadu kopdzīves, visa tā, kas viņiem bijis un ir, pēc dedzīgajiem solījumiem un neapstrīdamajiem zvērestiem, mīlestības apliecinājumiem līdz pat asarām… Kā?!!

Kas tā par jutoņu un dziņu, kas Valfridu gan kādreiz, senos laikos, gan izrādās joprojām gumda meklēt dēkas svešās gultās? Kāpēc viņam palaikam tik ļoti gribas paspēlēt Donžuānu vai Kazanovu? Ko, sasodīts, izjūt vīrietis, kurš, tikko atraisījies no gadījuma sievietes apkampieniem, steidzas stāstīt savai sievai nav svarīgi, vai tas notiek personiski, telefoniski vai elektroniskās vēstules formātā -, cik ļoti to mīl un cik briesmīgi tam viņas pietrūkst? Kurā brīdī viņš ir patiess, velns parāvis? Un vai vispār spēj būt patiess?

Dzīve likās zaudējusi jebkādu jēgu kā moderna abstraktā luga. Viens tās balsts pačibējis jau pirms laba laiciņa, proti, darbs. Tomēr Katrīna nepilna pusgada laikā bija iemanījusies tīri labi balansēt uz diviem atlikušajiem ģimenes un draugiem. Taču, ja Valfrīds izdarījis to, ko viņš, bez šaubām, ir izdarījis, par kādu ģimeniskumu vispār vairs var runāt? Kā savu vecāku turpmākās attiecības uztvers Adrians? Kā jutīsies zēns, redzot, ka starp tēvu un māti izskrējuši visi iespējamie melnie kaķi, protams, runa nav par Tutu, kas, saldi saritinājusies, čuč dīvāna stūrītī, bet gan par… zināms, par ko! Turklāt tas notiek brīdī, kad Adrians piedzīvo savu pirmo mīlestību. Ja dēls uzzinās par tēva Amerikas dēkām, tad viņa skaisti veidotā jūtu un priekšstatu pasaule sabruks vienā mirklī! Tātad, lai tā nenotiktu, viņai nāksies izlikties, tēlot, spēlēt nožēlojamu teātri diendienā, katru mīļu brīsniņu, lai tikai Adrians paliktu neziņā par tēva nepiedodamo rīcību un mātes sāpjpilno aizvainojumu. Vai viņa to spēs, apzinoties savu palaikam līdz galējībai sakāpināto taisnīguma izjūtu?

Un vēl jau ir Zigmunds un Vize… Draugi. Nē, vairāk nekā draugi, gandrīz vai viena miesa un asins, zari no tā paša koka. Zigmundam viņa varētu izstāstīt, Zigis saprastu, tāpat kā saprata toreiz. Bet Vize? Vizēs acīs Valfrīds nokristu tik zemu, ka zemāk vairs nevar, zaudētu cieņu uz laiku laikiem, jo viņas raksturs ir tik viengabalains, ka izslēdz jebkādas nianses starp baltu un melnu, godīgu un negodīgu un nepieļauj nekādus kompromisus. Taču nav iespējams izkratīt sirdi Zigmundam, apejot Vizi; tas nozīmētu radīt zināmu plaisu arī viņu abu attiecībās. Nē, to nedrīkst nekādā gadījumā, lūst vai plīst! Tātad nāksies spēlēt labas saprašanās un mūžīgas mīlestības teātri arī draugu vidū?

Šausmīgi, neizsakāmi gribējās raudāt, izpinkšķēties tā, lai asaras šķīst uz visām pusēm, brēkt balsī varbūt tad viņas kaklu vairs nežņaugtu neredzamā dzelzs cilpa? Nokrist gultā, kaut vai uz grīdas, spārdīties ar kājām kā mazam bērnam varbūt tad no sirds noveltos neizsakāmais smagums, sāpe klintsbluķa lielumā?

Taču asaras nenāca. Galva dunēja, acis sūrstēja, zobi joprojām klabēja kā traģikomisks kastaņešu solo, un sirds krūšu kurvī raustījās kā putns ar salauztiem spārniem. Valfrīda neuzticība bija ietriekusies miesā kā slepkavas duncis, un, domājot par to, tāpat arī par tās sekām, Katrīnai šķita, ka ar katru aizritošo sekundi viņa zaudē pa asiņu lāsei. Ak kungs, kaut jel varētu paraudāt! Viņa koda sev pirkstos, kamēr bālajā ādā palika zili sarkani pusapļi, taču pirksti nesāpēja, sāpēja sirds, sāpēja viss ķermenis līdz pēdējam nervu galiņam.

Vēja auriem un sniega čirkstoņai bija pievienojusies kāda šībrīža jutoņai neatbilstoša skaņa, taču stingums, kas bija pārņēmis pie dziestošās plītsmalas sakņupušo sievieti, liedza saprast, kas tā par skaņu. Tā nerimās un nerimās, tikai pieņēmās skaļumā, un beidzot Katrīna attapa augšā guļamistabā jau kuro reizi viņas mobilais tālrunis atskaņo Vivaldi "Pavasari". Gribēja piecelties, taču notirpušās kājas neklausīja, meties vai rāpus. Kamēr Kate uzkļuva pa kāpnēm, tālrunis vēlreiz uzsāka jūsmīgo vijoļu partiju, kas nu jau izklausījās pēc izmisīgas čīgāšanas. Pat nepaskatījusies, kas zvana, viņa nospieda sarunas podziņu.

-     Katiņ! Nu, tad beidzot! Es zvanu un zvanu reizes desmit… vai tev viss kārtībā? Valfrīds, gluži aizelsies; fonā vēja auri, automašīnu trokšņi un skaļas balsis. Katiņ! Tu dzirdi mani?

-    Dzirdu.

-   Tu biji kaut kur izgājusi, vai? Vai arī tik cieši gulēji?

Varbūt viņa patiešām gulējusi? Un visu nosapņojusi? Gan elektronisko vēstulīti no Melnās Rozes, gan pretīgo bildi? Ak, debess, kaut tas patiešām būtu tikai sapnis, no kura viņu uzmodina Valfrīda balss!

-    …Katiņ, vai tu mani dzirdi? Ilallo! Tu dzirdi mani?

-    Jā, dzirdu, Katrīna atbildēja, visiem spēkiem cenšoties savaldīties.

-     Vai no Rika kas pienāca? Viņš atsūtīja ziņu? Varēja dzirdēt, ka Valfrīds teju plīst aiz nepacietības.

-     Jā. Ziņa pienāca. Veselas divas… Iekšā lēni brieda spīdīgs niknuma burbulis. Viņi cer ielidot Rīgā parīt ap vieniem dienā.

-    Tikai parīt? viņš ievaidējās. fohaidī! Izrādes dienā! Nedabūs ne atpūsties, tūlīt uz skatuves… tā būs katastrofa!

Katastrofa? Katastrofa jau ir notikusi! Tepat mājās, Saules ielas namiņā.

-     …tad man jābrauc mājās, ko es te nīkšu divas dienas, Valfrīds runāja tālāk, šķiet, vairāk pats ar sevi nekā ar Katrīnu. Labi, ka vēl neaizkūlos uz lidostu. Tepat… autobusa pieturā… drausmīgs laiks. Putenis pierimst, bet vējš gāž no kājām. Katiņ, tu dzirdi mani?

-     Dzirdu, dzirdu, viņa apstiprināja, niknumā gandrīz vai griezdama zobus.

-    Tad es pēc pusdienas būšu, iekur vannas krāsniņu, labi? Pamatīgi pārsalu, kamēr no autostacijas… un tūliņ jāiet atpakaļ, ap desmitiem laikam viens autobuss iet. Būtu baigi labi izkarsēties vannā. Un uztaisi kaut ko garšīgu, varbūt pankūciņas?

"Velnarutku plācenīšus un zilo kurpīšu tējiņu ar strihnīnu cukura vietā," Kate domās atcirta, "lūk, ko es tev tagad gribētu uztaisīt!"

-    …labi, Katiņ? Tad gaidi mani!

-    Ārkārtīgi! viņa atcirta un sparīgi nospieda sarunas pārtraukšanas pogu.

Dusmas auga augumā, izpalīdzīgi nobīdot stindzinošās sāpes otrajā plānā. Tomēr tās negaidot uzjundīja savādu enerģijas paisumu. Katrīna sakopās, saģērbās, iekurināja visas krāsnis, arī kamīnu, aplēja puķes un paveica neskaitāmus, labu laiku krājušos sīkus un lielākus mājas darbiņus, kam citkārt netikās ķerties klāt. Kamēr rokas kustējās, domas klejoja visādos ceļos.

Ja tā būtu pirmā reize, tas ir, pirmā reize kopš tolaik pirms trīssimt gadiem Valfrīda neuzticības izraisītajām sāpēm, sirdsēstiem, aizvainotās mīlestības un dvēseli plosošā zaudējuma! Ja būtu… Bet vai ir? Pagājušo divdesmit gadu laikā aizdomas par vīra kreisajiem sānsoļiem radušās vairākkārt, tikai aizdomas, vairāk vai mazāk dibinātas, jo konkrētu pierādījumu, tādu kā šobrīd, nebija… un, ja atzīstas pavisam godīgi, vismaz pašai sev, viņa arī sevišķi nepūlējās ar pierādījumu meklēšanu. Droši vien baidoties, ka tādi varētu atrasties, un nežēlīgi skaidri apzinoties, ka nespēj dzīvot bez Valfrīda. Vienkārši nespēj, un viss!

Ak, cik labi tagad būtu izrunāties ar Helgu! Viņai gan varētu izkratīt sirdi, nebaidoties no attiecību maitāšanās vai pat pārrāvuma. Helga saprastu, jo pašai rūgtu piedzīvojumu pārpārēm. Divas izirušas laulības, vienatnē izaudzināts bērns… kāds vairs bērns, Helgas meitai Rūtai jau divdesmit septiņi vai divdesmit astoņi gadi, un pēdējos četrus viņa dzīvo un strādā Anglijā, no kurienes atgriezties pat nedomā. Katrīna zināja, cik ļoti draudzenei sāp sirds arī par to, taču Helga prata apslēpt savas sāpes, raizes un vilšanās labāk par jebkuru citu, aizkraut sāpīgos dvēseles stūrīšus ar nerimtīgu darbošanos un spilgtiem, šķietami vieglprātīgiem romāniņiem.

Patiešām būtu labi piezvanīt. Rokas, kas tobrīd locīja svīterus un jakas, lai glīti saliktu skapja plauktiņos, pierima, un Katrīna pieķēra sevi raugāmies pēc tālruņa. Piezvanīt… Kā tad! Pašlaik ir darba dienas vidus, Helga droši vien aizņemta līdz matu galiem, kož sviestmaizē, nenolaižot acis no datora, piedzer pusatdzisušu kafiju, ik pa brīdim tver tālruņa klausuli vai rakņājas papīriem pilnajās atvilktnēs… Un vēl pēc visa nesmukuma viņu attiecībās, pie kura vainojama tikai un vienīgi Kate, tagad traucēt darbā, atraut no svarīgām lietām, lai piespiestu uzklausīt asarainu bēdu stāstu? Nē, arī to nevar! Nāksies vien pašai tikt ar visu galā ja tas vispār iespējams -, kā nu mācēs un pratīs.

Valfrīds pārradās pusdivos aukstumā sasarkušu seju un visai skābā omā. Nekādas pankūciņas viņu, protams, negaidīja tā tik vēl trūka! Katrīna bija izvārījusi biezputru un sacepusi gaļas šķēlītes, tās griežot, pāris reižu iešņāpa pirkstā roku trīcēšanu pie labākās gribas nespēja apvaldīt.

-    Vai tu arī tik ļoti pārdzīvo, Katiņ? Valfrīds, pie galda sēzdamies, beidzot pamanīja sievas dīvaino sejas izteiksmi, sakodītās un sakniebtās lūpas. Draņķīgi bez sava gala, dabiski, bet tev jau… Es gribēju teikt, neuzņem to tik personiski…

-     Ko neņemt? viņa spīvi noprasīja, kraudama biezputru šķīvī un cīnoties ar vēlmi uzmaukt to viņam galvā.

-     Nu, visas šīs nepatikšanas, galu galā tās ir manas problēmas. Galvenais, lai viņi tiktu šurp, tad gan jau…, lai būs, kā būs, kaut kā jau būs, jo nekad…

-    Nekad nav tā bijis, ka nekas nav bijis!!! Pilnais šķīvis ar būkšķi nokrita uz galda. Vai ne, mīļais? Kaut kas taču vienmēr ir bijis?

-    Par ko tu runā? Valfrīds sarauca uzacis un uzlūkoja Kati neviltotā neizpratnē. Kas tev, ellē, uznācis, kāpēc mētājies ar traukiem? Vai kas noticis pa šīm dažām stundām, kamēr es braukāju turp un atpakaļ?

-    Nekas sevišķs. Viņa izvilka cigareti no Valfrīda paciņas un demonstratīvi aizsmēķēja. Dūms šķita neparasti rūgts, pat pretīgs, un cigarete ielidoja atkritumu spainī. Ja nu vienīgi pienāca daži e-pasti.

-    Nu? Un?

-     Un! Nu! Katrīna vairs nespēja izturēt bezjēdzīgo svaidīšanos ar vārdiem. Labāk pateikt uzreiz, nekā ļaut viņam turpināt spēlēt mīlošu un sievas neizprotamās uzvešanās satriektu nezinīti. Sirdij neganti dauzoties, viņa uzskrēja pa kāpnēm un pagrāba klēpjdatoru ar joprojām atvērtu nodevīgo bildi.

Valfrīds tikmēr palēnām sukāja iekšā biezputru un kraukšķināja pārcepto gaļu, klusībā īgdams par Kates izlēcieniem; patiešām, atradusi īsto brīdi, kad pārbaudīt viņa pacietību ar nez kāda iemesla izraisītām kaprīzēm! Vai tiešām sievietes, šajā gadījumā pat Kate, nespēj uzvesties kā normāli cilvēki? Tāpat jau galva vai pušu plīst no uztraukumiem un pārdzīvojumiem. Nekādas izpratnes, kur nu vēl līdzjūtības un atbalsta.

-    Es tā iedomājos, ka tu pats gribēsi izlasīt… tik ļoti gaidītās ziņas.

Blakus pustukšītajam putras šķīvim ar blīkšķi piezemējās atvērtais dators. Ar visu haizivs smaidā atviezušos Melno Rozi uz sarkaniem palagiem.

Labi, ka tobrīd viņam nebija pilna mute, citādi Valfrīds būtu aizrijies kā vēl nekad savā mūžā. Lai nu ko, bet to viņš nebija gaidījis! Kima! Draņķe! Zina taču, ka viņš ir precējies, arī to zina nevar nezināt -, ka tas, kas viņu starpā notika, nenozīmē neko. Pilnīgi un galīgi neko īsa aizraušanās, viena vakara seksiņš, kādu viņai, domājams, bijis simtiem. Sūtīt tādu meilu… nudien, pretīga draņķe! Un Kate to… Ak, žēlīgais, nu gan vienreiz ir mēsli!

-    Tas… viņš drudžaini pūlējās atrast sakāmo. Vienalga, kādu, bet lai… Un kas tev lika rakņāties manā pastkastē?

Šis nu bija pagalam neveiksmīgs gājiens, kaut arī militārie stratēģi uzskata, ka vislabākā aizsardzība ir uzbrukums.

-     Kā kas? Tu pats, mans mīļais un mūžīgi uzticīgais! Katrīnas acis zvēroja, un balss bija pilna medū iejauktas indes. Vai varbūt es būtu kļūdījusies? Vai tad tas nebiji tu, kurš rītiņa agrumā, no mūsu laulības gultiņas izlīdis, piekodināji man nenolaist acis no datora, nočekot pienākošos meilus un tūlītiņās ziņot tev par to saturu?

-    Es teicu no Rika… viņš nomurmināja, nespējot ieskatīties sievai acīs un biezajā, melnajā svīterī neganti svīstot. Katiņ… tas nav tā, goda vārds, tev nav iemesla…

-    Man nav? Redzot vīra nožēlojamo stomīšanos, Katrīnas niknums auga augumā. Man nav iemesla kam? Tu taču negribēsi iegalvot, ka šajā burvīgajā bildītē attēlots Riks? Ja nu vienīgi viņš ir nepārspējams transvestīts un pie viena spēj mainīt ari ādas krāsu, un jūs abus saista netradicionālā seksa piedzīvojums. Starp citu, ari tādā gadījumā man būtu iemesls tagad ņemt šo šķīvi un mest tev pa galvu.

-    Tas, protams, nav Riks… viņš pūlējās saņemties, atgūt līdzsvaru un, ja iespējams, nomierināt greizsirdības trakuma pārņemto Kati, ne tik daudz baidīdamies no tā, ka viņa tiešām spētu ielidināt viņam sejā biezputras šķīvi, bet vairāk satraucoties par šīs lēkmes sekām, kas varēja būt ellišķīgi tālejošas. Turklāt vēlākais pēc pusstundas no skolas pārnāks Adrians viņš neko nedrīkst zināt, citādi tēvs dēla acīs zaudēs jebkādu autoritāti.

-    Nē, kur nu nabaga Riks, tā ir Rozei Šķiet, tev šis vārds ir liktenīgs! Vai tu ceļo laikā vai telpā visur kāda priekšā! Melna un dziedoša Rozālija Amerikā nudien, prātu var zaudēt! Nu jau Katrīna kliedza pilnā balsī un tik skaļi, ka viņam sāka džinkstēt ausis. Vismaz netēlo muļķi, maestro Sauleskaln! Vai nemēģini mani par tādu pataisīt!

-    Es netēloju, viņš atbildēja pavisam klusu. Tas ir vienīgais veids, kā piespiest klausīties to, kurš kliedz. Jā, man bija… es izdarīju muļķību. Tādu muļķību, kādas reizēm gadās vīriešiem, ilgu laiku atrodoties tālu no mājām, un par kurām vēlāk ir kauns. Tas nav attaisnojums, tikai izskaidrojums. Ja tu spēj to pieņemt.

-    Nē, nespēju, Katrīna atcirta, bet jau klusāk. Un negribu spēt, jo tas ir pretīgi.

-    Ir, taču… Katiņ, saproti, tur nav un nebija nekādu jūtu, pilnīgi nekā.

-    Kā tad! Pilnīgi nekā, izņemot brīnišķīgu sadarbību visās jomās, ko šī Roze ar prieku atkārtotu tavā teritorijā.

-    Tā ir viņas interpretācija, un es par to nevaru atbildēt, tagad viņš pacēla balsi. Pavisam mazdrusciņ, taču sieva šo atšķirību saklausīja.

-    A, tu nevari? Cik skaisti! Par visu atbildīga sieviete, bet tu tik tāds nevainīgs jēriņš, ko vienkārši ņem aiz čupras un ievelk gultā… tādos seksīgos, sarkanos palagos. Izbeidz, Valfrīd! Izbeidz, nepadari sevi smieklīgu! Sagrieztais pirksts atkal sāka asiņot, un tas Katrīnu satracināja vēl vairāk.

-    Vai ir jēga tev teikt, ka es to nožēloju? Pulksteņa rādītāji neatlaidīgi tuvojās trijiem laikam, kad Adrians atgriežas no skolas. Lai vai kā, dēls nedrīkst dzirdēt šo skandālu, Katei taču jāsaprot, ka…

-    Nav! Viņa nogrieza kā ar nazi. Pagaidām pilnīgi noteikti nav nekādas jēgas. Jo es absolūti neesmu pārliecināta, ka tava nožēla ir patiesa. Tāpat kā neesmu pārliecināta, ka šimbrīžam tev vispār nozīmēju ko vairāk par ierastu mājas ērtību.

-    Katiņ! juzdamies teju nāvīgi aizskarts, Valfrīds iebrēcās. Kā tu tā vari runāt?

-     Un kā tu vari tā darīt? Beidzot visu rītu gaidītās asaras bija klāt. Tās sakāpa acīs kā sūri sāļš cunami un aizmigloja visu pasauli, lija pār vaigiem kā pēcleduslaikmeta nevaldāmie ūdeņi, iegraužot Kates sejā jaunas rievas. Kā tu… Valfrīd, kā tu spēji man to nodarīt? Kā tu vari man pēc visa tā… kā tu vari runāt par mīlestību, par ilgošanos?

-    Bet es patiešām tevi mīlu! Vienmēr esmu mīlējis, un tu to nevari nezināt!

-     Man pietiek! Katrīna piecēlās no dīvāniņa, kur bija bezspēkā iešļukuši, un taustīdamās streipuļoja uz durvju pusi. Joprojām palojošās asaras laupīja redzesspēju, un viņa arī negribēja neko redzēt ne savu mājīgo virtuvi, ne salona stūri, ne atvērtās klavieres, ne Valfrīdu… vispār

neko. Vislabākais tagad būtu vienkārši noslīkt asarās un vairs nejust.

♦ ❖ ♦

Situācija Saules ielas namiņā turpmākās diennakts laikā līdzinājās dīvainam karastāvoklim karstajā punktā, kad abas karojošās puses, šajā gadījumā Valfrīds un Katrīna, par varītēm cenšas noslēpt savas taktiskās darbības no trešās puses Adriana. Patiesību sakot, Valfrīds darīja visu iespējamo, lai pasteidzinātu izlīgumu un, cik iespējams, ātrākā termiņā, bet Katrīna viņa pūliņus ignorēja pilnīgi un galīgi. Vēl vairāk viņa paziņoja, ka uz Rīgu uz "Putnu" izrādi pat netaisās braukt. Dēlam striktais lēmums tika pasniegts kā mātei pēkšņi uzbrukusi smaga saaukstēšanās ar temperatūru un iesnām no raudāšanas pietūkušās acis un deguns melus padarīja visnotaļ ticamus, tāpēc Adrianam neradās ne mazākās aizdomas.

-     Es tevi lūdzu, Katiņ! Valfrīds čukstēja nākamās dienas pēcpusdienā, notupies pie sofas kabinetā, ko sieva bija izvēlējusies par slimošanas vietu; viņa konsekventi atteicās nakšņot kopīgajā guļamistabā, respektīvi, laulības gultā pirmo reizi vairāk nekā divdesmit gadu laikā. Tev noteikti jābrauc! Citādi… saproti, to neviens no paziņām un kolēģiem nesapratīs. Nodomās nezin ko. Pēc izrādes būs pieņemšana, apsveikumi un visas lietas, tu pati zini, kā tādās reizēs pieņemts. Es nevaru un negribu tajā piedalīties bez sievas. Padomā pati, ko teiks Zigis un Vize, viņi taču arī ir ielūgti, un kādus brīnumus par tavu prombūtni izprātos mani vecāki… Nekad mūžā šādi pasākumi nav notikuši bez tevis. Lūdzu, neuzvedies kā kaprīzs un niķīgs bērns! Vai tiešām tu nespēj piedot?

-    Tādas lietas var piedot labi ja vienreiz dzīvē, un šo iespēju tu jau esi izmantojis. Man ir vienalga, ko kāds sapratīs vai nesapratīs vai ko safantazēs tavi veči. Ikviens cilvēks taču drīkst reizēm slimot? Nu, un es esmu saslimusi! Kate pagrieza galvu uz otru pusi, lai nevajadzētu skatīties viņam acis.

-    Tu nepavisam neesi slima, tev nekas nekaiš, tu vienkārši gribi mani sāpināt, atriebties par… Valfrīds uzlika roku uz sievas pleca, bet viņa to neiecietīgi nokratīja.

-    Ak, tevi sāpināt? Atriebties? Paskat, cik skaisti tu par mani domā! Nē, tas ko es tiešām gribu, ir neredzēt tavu melno Rozāliju dzīvā veidā! Negribu skatīties, kā viņa tev luncināsies apkārt vai varbūt tu viņai, un negribu iztēloties, kā jūs abi… Saprati? ja drīkstētu kliegt, Katrīna pēdējos vārdus izbļautu pilnā rīklē, taču Adriana dēļ nācās kliegt čukstus un pārmocīt jau tā daudzcietušās balss saites.

-    Es tev apzvēru, ka ar viņu nerunāšu ne vārdiņa! Neiešu viņai klāt, ja gribi, pat nesasveicināšos.

-     Vai tad tas ari neizskatīsies pēc skandāla? Katrīna pacirtās uz viņa pusi. Acis zem pietūkušajiem plakstiņiem sīvi nozibēja. Kā gan tu varēsi nesveicināties ar sava mūzikla pirmo zvaigzni, galvenās lomas izpildītāju ar tā-ādu balsi! To tak ari neviens nesapratis.

-    Nospļauties! Valfrīds izgrūda un šoreiz patiešām tā arī domāja. Lai nesaprot, ja nesaprot. Tā ir tikai viena izrāde, kaut arī man ļoti svarīga, bet dzīve ir daudz kas vairāk. Un tu… Tev jābūt, es gribu, lai tu man būtu blakus. Kā vienmēr. Un turklāt… Viņš ieturēja ļoti piesātinātu pauzi. Ja tevis nebūs, viņa… Kima patiesi var sākt, kā tu teici, ap mani luncināties.

Kliegt čukstus ir ārkārtīgi grūti, ilgstoši pat neiespējami. Samocītās balss saites sāpēja tik ļoti, ka Katrīna bija spiesta apklust, un Valfrīds viņas klusuciešanu uztvēra kā piekrišanu, vismaz daļēju. Lai galīgi neitralizētu sievas pretošanās spējas, viņš vēlāk slepeni piezvanīja Zigmundam, pasūdzējās, ka nākamajā dienā ilgi gaidītā izrāde, bet Kate, rau, galīgi sačākstējusi, puņķojas, šņaukājas un atsakās piedalīties viņa triumfa stundā. Vajadzētu tak uzpurināt! Zigmundam nebija divreiz jāsaka; vakarā viņš bija klāt ar vienā padusē iežmiegtu ananasu un otrā dzērveņu uzlieves pudeli. No pašas Somijas, pilnu ziemeļzemes vitamīnu, kam kopā ar dienvidu saules vitamīniem piebāzto augli bija jāveic draudzenes atdzīvināšanas procedūra.

-     Pat nedomā palikt mājās! izbijušais kapelmeistars jautrprātīgi sludināja, piestūmis skrituļkrēslu sofai un garos stilbus pie kamīna uguns sildīdams. Tu man te netēlo mirstošo gulbi, Sen-Sanss šādos apstākļos lai iet gulēt, saprati? Ieķer vienu pinti sarkanā, uzkod ananasu ar gaļas gabalu un pipariem un būsi olimpiskā formā. Ja neklausīsi, es atvedīšu Vizi viņa tevi apkarinās ar karstiem plītsriņķiem un iesēdinās vāroša ūdens baļļā.

-    Negribu, Katrīna ņurdēja, vilkdama pledu uz ausim.

-    Ko tu negribi? Pinti dzērvenīša vai septiņus plītsriņķus?

-    Neko es negribu. Citos apstākļos viņa būtu smējusies, vai pa zemi vārtīdamās, bet tagad? Turklāt Valfrīds, nelietis un laulības pārkāpējs, pilnīgi droši tup blakusistabā vai vismaz klausās no kāpnēm. Kā šim nebija neērti izmantot Zigmundu, skaidri zinot, ka viņa neparko neatklās draugam savas gulšņāšanas un asarošanās īsto iemeslu? Acīmredzot Valfrīds vispār neapzinās, kas tas ir neērti! Glums kā zutis un mūždien panāks savu. Pilnīga bezizeja.

-     Labi, vari ieliet man savu sarkano brīnumu. Pēc pusstundu ilgas stīvēšanās Kate padevās. Un iedod normālu cigareti ar minimālu darvas saturu, Valfrīda smēķus es spēju lietot tikai akūtas zemestrīces apstākļos.

-     Nu, re, to es saucu par izveseļošanos! pasniegdams viņai uguni, auroja Zigmunds. Rādās, vai tik nebūšu dziednieks, ko? Man pat nevajag uzlikt rokas un skenēt tavas čakras, pietiek ar septiņu plītsriņķu pieminēšanu! Valfrīd, viņš nobļāvās durvju virzienā, kafiju dziedniekam un pacientei, kas jau ir pusceļā uz pilnīgu izveseļošanos, bet papriekš stiep šurp kārtīgu glāzi un zaceni, vēlams ar sīpoliem.

-     Nē, tikai ne ar sīpoliem! Kate ievaidējās. Tā jau ir pietiekami draņķīgi, vēl tikai trūka sīpolu, ko viņa necieta nekādā veidā!

Pāris glāzes stiprā, visnotaļ garšīgā dzēriena un sulīgā ananasa ripas paveica savu. Apzinādamās bezizejas stāvokli, ko Valfrīds bija tik veikli noorganizējis, Katrīna bija spiesta parakstīt kapitulācijas aktu, kas izpaudās solījumā, ka nākamajā dienā trijos pēc pusdienas viņa būs gatava Zigmunda toijotā braukt uz Rīgu, skatīties un klausīties Valfrīda Sauleskalna simforoka mūziklu "Putni virs Atlantijas", kā ari piedalīties izrādei veltītajā pieņemšanā.

-    Tad tu tiešām esi nolēmis braukt pats ar savējo? vēlāk vadīdams draugu pa durvīm, pārjautāja Valfrīds.

-    Kas cits atliek? Zigmunds paraustīja plecus. Vesela viņa nav, tas tak pa gabalu redzams, un tādā stāvoklī spaidīties pa autobusu nav prāta darbs, pats cik reižu neesi činkstējis par pārsalšanu vai pārkaršanu. Bet es ieslēgšu krāsniņu uz normāliem grādiem, un gan jau ceļš arī būs cik necik nošķūrēts. Brauksim kopā; turp bez tevis, naktī atpakaļ ar tevi gan jau kaut kā saspiedīsimies visi septiņi. Vienīgais zaudējums būs tas, ka es tavā putnu ballītē nedrīkstēšu iemalkot visīti. Patiesībā ari tas ir sūds, rau, pēc nedēļas Ziemassvētki, tad gan varēs pasvinēt bez kādām probzām!

Nākamajā rītā Valfrīds atkal devās uz Rīgu, šoreiz droši zinādams, ka gaidīšana nebūs pa tukšo. Iepriekšējā vakarā no Rika Hārvija pienāca vēl viena vēstule, kas apliecināja sniega vētra rimusies, reiss notiks, visi ir gatavi ceļam, priecājas par gaidāmo uzstāšanos komponista dzimtenē un sūta viņam sveicienus. Savukārt Katrīna turpināja nakšņot kabinetā uz sofas, ar vīru praktiski nerunāja, abi pārmija tikai dažus vārdus un arī tos tikai Adriana sirdsmiera labad.

Pagaro ceļu līdz autostacijai viņš mēroja ar smagu sirdi. Sajūtas ļoti lielā mērā atšķīrās no pirms pāris dienām pārdzīvotajām tobrīd viņš gan nervozēja, tomēr jutās arī pacilāts kā gaišā, nevaldāmā straumē ierauts. Kaut arī neziņa, kaut nepacietība, tomēr zemapziņā Valfrīds bija pārliecināts, ka viss izdosies, viss notiks, un stresainās stundas ir tikai taisnīga maksa par gaidāmo gandarījumu.

Šobrīd bija pavisam citādi. Lai cik labi (labi?) lietas nokārtojās ar neko nezinošā Zigmunda palīdzību, iekšā visu laiku ēnojās un šļakstījās kaut kas melns, netīrs, lipīgs. Grūti izšķirt, vai tas bija kauns, vai arī bezspēcīgas dusmas, ka Kate viņu tā pieķērusi gluži nejauši, dumjas sagadīšanās (būtu viņš iepriekšējā vakarā uzlādējis klēpjdatora bateriju!) vai Kimas Rouzas nepārspējamā stulbuma dēļ. Taču tumšais nelabums iekšā joprojām griezās, vārījās, gremzās un mutuļoja un nekādi nebija ne pārvarams, ne apejams.

Ja Kate vismaz nebūtu tik pareizai Ja viņa… jā, bet kādai tad vajadzētu būt mazliet nepareizajai Katrīnai? Tādai, kam vienalga, ko dara viņas vīrs? Kuru nesatrauc viņa neuzticība, lai arī reta, neregulāra un īslaicīga? Vai viņš, Valfrīds, gribētu sev blakus sievieti, kam uzticība ir tukša skaņa, kas varbūt arī pati, kā saka, nelaistu izdevību garām? Nē, negribētu vis! Pilnīgi noteikti un neparko.

"Kas tādā gadījumā atliek?" Valfrīds prātoja, kad autobuss jau bija pieveicis ceļa lielāko pusi. Par katru cenu jācenšas atgūt Katiņas uzticēšanos, viņas tuvumu, draudzību, siltumu. Par mīlestību viņš pat nešaubījās, tā bija un pastāvēja, tomēr ar mīlestības eksistenci vien ir par maz, vajag, lai tā izpaustos, būtu jūtama diendienā, katrā skatienā un pieskārienā, vārdā un žestā. Nāksies pacīnīties Kate ir stūrgalvīga un lepna un, ja reiz ko ieņēmusi galvā, tik viegli to projām nemetis.

Kamēr Valfrīda prātu nodarbināja samilzusī problēma, Katrīna ar skumjām acīm apvērtēja jau pirms vairākām nedēļām sagatavoto vakartērpu īpaši šim gadījumam. Kleita bija skaista, neko tādu viņa nebija valkājusi vairākus gadus, dabiskais zīds izsmalcinātā rožu pelnu krāsā, sievišķīgs piegriezums ar pieguļošu vidukli un krūšu daļu, svārkiem, kas zem gurniem strauji paplatinājās. Kailos plecus vajadzēja piesegt mazītiņai jaciņai no tā paša auduma ar oriģināli sakrokotu apmali. Ap kaklu viņa bija iecerējusi likt lavandas kvarca karekli sudraba iekalumā, ausīs sudraba auskarus ar slīpētiem kvarca gabaliņiem arī maģiski pievilcīgajā lavandas ziedu krāsā. Viss kopā izskatījās neticami skaisti, pirmoreiz uzlaikojot, Katrīna šajā ietērpā pati sev ļoti patika un cerēja, ka arī Valfrīds būs sajūsmināts. Tagad gaidīšanas prieks saplīsis kā no nagiem izšļukusi kristāla glāze, sagandēts un izpostīts, un nekādi pasaules spēki to vairs nevar sadabūt kopā.

Labi, lai būtu, viņa posīsies nevis savam priekam, bet citu dvēseles mieram un tāpēc, ka tā pieņemts. Vismaz Valfrīda māmuļa šoreiz neatradīs, kur piesieties nebūs ne džinsu, ne pluncīgo džemperu, ne izspūrušo matu; viņa uztaisīs sev tādu frizūru, ka ne matiņš nepasprauksies vaļā no tam ierādītās vietas.

Adrians, atprasījies no skolas stundu agrāk un atsteidzies mājās, lai pārģērbtos braucienam, savu māti gandrīz vai nepazina tik loti viņu pārvērta atpakaļ atsukātie, gludā vijumā sakārtotie mati un garais, neparasti krāšņais tērps.

-     Mamm, tu izskaties pēc senlaiku grāfienes, dēls izdvesa, acis mirkšķinādams. Tev pēkšņi uzradies tāds profils… deguns un pavisam cits skatiens, goda vārds, jocīgi paliek skatoties. It kā sveša.

-    Es īsti nesapratu, Katrīna noprasīja mazliet ērclgi, vai es, tavuprāt, izskatos labi, vai arī ne?

-     Protams, labi, steidzās apgalvot Adrians, pat ne vienkārši labi, bet superlabi! Vienreizīgi! Es iedomāties nevarēju, ka tu spēj būt tāda tik cēla un skaista, it kā ne no šīs pasaules. Tētis būs gar zemi, ka es tev saku!

-     Kur nu bez tā, viņa nomurmināja un piebilda vēl kaut ko, taču tik klusu, ka Adrians nesaklausīja. Ej, Adrīt, pārģērbies, nomazgājies bez steigas, mums vēl ir mazliet laika.

Dēla soļi attālinājās, un Katrīna domīgi pagriezās pret logu. Biezais sniega mākoņu slānis beidzot bija sadilis, un pelēkvioleto blāķu plaisas liesmoja rietošās saules staros.

Mirdzums bija tik spilgts, ka vajadzēja piemiegt acis, un tik burvīgi skaists, ka iedūrās sirdī. Likās, liesmainās krāsas spiežas cauri loga rūtīm, jo rudens drēgnuma un rūgto asaru izbalinātie vaigi piepeši kļuva karsti un sārti kā vasarā, pļavā vai liedagā gozējoties saules palos.

Daudz netrūka, lai Katrīna pasmaidītu, taču ap muti ievilcies pārdzīvojuma vaibsts turēja muskuļus kā krampī, neļaujot ne uz brīdi atslābt. Un tad jau ārpusē atskanēja toijotas jaudīgā motora rūkoņa un durtiņu klaudzēšana.

Iesteidzās Dana jauna, daiļa, pietvīkusi, bordo krāsas mākslīgās ādas kažociņā; pāri apkaklei kā tumšspīdīga kaskāde risa matu viļņi.

-    Vai! Katrīna! Tā patiesi esi tu? meitene iesaucās neviltotā izbrīnā. Kolosāli! Kleita un frizūra, un viss pārējais. Nu, tik! Tevi pat pazīt grūti! Un vēl teica, ka esot apslimusi. Kā tu to dabū gatavu?

-    Kādā pavaļākā brīdī es tev pastāstīšu, viņa pavīpsnāja. Braucam?

-    Braucam, braucam, mamma un māsa palika mašīnā, bet tētis nemaz neizslēdza motoru, lai neatdzistu, zini, ārā ņemas baigais sals! Kur Adris?

-    Esmu šeit, puisis atsaucās Danai aiz muguras, un gatavs ceļam.

Kamēr Katrīna apdomīgi, lai nesaburzītu zīda jaciņu, spraucās iekšā

mētelī, abi jaunieši apmainījās ar pāris zibenīgām bučiņām, varen sajūsmināti par priekšā stāvošo braucienu un kopīgo vakaru. Arī pārējie mašīnā sēdošie Zigmunds, Vize un Ieva izskatījās gaužām pacilāti, līksmi apsveicinājās ar Kati, tērzēja vienā gabalā, jokoja un smējās. Tiesa, izstūrējis toijotu no pilsētas labi tīrītajām ielām uz šosejas, ko klāja nodevīgi plāna piesaluša sniega kārtiņa, Zigis drusku pieklusa, toties abas māsas un Adris ņēmās tik skaļi, ka Katrīnai sāka džinkstēt ausīs. Pūloties viņus pārkliegt, Vize apjautājās par Katrīnas jutoņu un veselības stāvokli un tūdaļ konstatēja: laikam jau viņa jūtas daudz labāk, rau, ne vairs šķauda, ne šņaukājas. Vize gan gribējusi iedot Zigmundam līdzi sajauktas visādas zālītes, kas lieti der pret drudzi un karstumiem, bet tas pagāns tik ķiķinājis, ka Kate tikšot vesela ari bez siena vannām… nu, tā ari izskatās.

Pēcpusdiena ātri satumsa, debesis bija skaidras; caur egļu spicēm vīdēja zvaigznes un iesārts, drusku padilis mēness. Tur, kur meža sienas nomainīja piesniguši klajumi, virs apvāršņa varēja samanīt Oriona jostas trīs dimantus, bet debesjuma ziemeļpusē šķībi sazvēlušos Lielos Greizos ratus. Jauniešu klaigas pamazām pierima. Ieva atspieda galvu pret Vizēs sēdekļa atzveltni un snauda vai vismaz izlikās snaužam, bet Dana ar Adrianu sačukstējās tik klusu, ka abu mīlētāju sarunu drīzāk varēja noturēt par sazināšanos ar nevienādiem elpas vilcieniem. Ieslēdzis automagnetolu ar pirmklasīgu džeza izlasi, Zigmunds nopietni koncentrējās uz ceļu, jo piebrauktais sniegs toijotas starmešu gaismā zvīļoja spogulīgā spozmē. Termometra displejā automašīnas panelī bija redzams, ka ārā kļūst aizvien aukstāks Ventspilī bija tikai mīnus vienpadsmit grādi, bet Talsu augstienē sals jau sasniedza deviņpadsmit.

-     Brr… noskurinājās Vize, pievērsusi pārējo braucēju uzmanību šim faktam. Nosalsim mēs tai Rīgā, nudien.

-     Nav tik traki, attrauca mūžīgais optimists Zigmunds. Mums taču nekur nav jāstaigā, pievedīšu visas dāmas tieši pie sliekšņa, pat frizūras nepaspēs apsarmot vai tad nu mēs ziemu neesam redzējuši? Vai tad Grietiņmežā tāpat nav mīnusi visriņķī?

Līdz pat Rīgas apvedceļam visi pārsprieda ziemas apstākļus gan Ventspilī un Grietiņmežā, gan Rīgā un citviet Latvijā, nonākot pie gandrīz vienprātīga slēdziena, ka, lai nu pēc kā, taču pēc globālās sasilšanas izpausmēm tie neizskatās vis. Arī Katrīna sākumā negribīgi, bet vēlāk arvien ieinteresētāk iesaistījās sarunā un pat pastāstīja par tā saucamo mazo leduslaikmetu, kas lielākajā daļā Eiropas noturējies teju piecsimt gadu no četrpadsmitā gadsimta beigām līdz deviņpadsmitā vidum, kad visai īsā laikperiodā kļuva ievērojami siltāks.

-    Pagaidi, tad jau iznāk, ka arī septiņpadsmitajā gadsimtā tas leduslaikmets darbojās? Zigmunds jautāja pār plecu, nenolaizdams acis no ceļa, kur viņa toijota bija iekļāvusies blīvā transporta straumē. Kaut kā ne tā… mēs taču tur nodzīvojām veselu ziemu, bet tā nebūt neizskatījās pēc pašas aukstākās. Atceros, manā skolas laikā… nu, dritvaikociņ! ziemās lielākoties bija tāds sals, ka ģīmi vajadzēja aiztīt ar šalli, lai zem deguna neizaugtu lāstekas. Kad nācu mājās no bērnu muzičkas, acis sprāga laukā, pirksti stīvi kā kāši ar visiem diviem cimdu pāriem.

-     Bet tā patiešām bija silta ziema, kad jūs Ēdolē… kad mēs visi satikāmies, Vize iejaucās vira atmiņās. Pirms tam, iepriekšējos gados, es atceros, bija daudz aukstāks, lausks sacirta dzīvus kokus, bet ezerā ledus sprāga ar tādu troksni, ka gan ļauži, gan lopiņi no pārbīļa lēca stāvus. Mūsu, tas ir, pils saimes istabā, lāgiem naktīs mati pie lāvas piesala…

-    Tev arī, mamm? Tavi garie mati? Ieva no aizmugures aplika viņai rokas ap kaklu. Un tu nepaliki slima?

-     Paliku ar' reizēm, kāss bija ļaunāks par veca suņa riešanu, bet, kā redzi, izdzīvoju. Vize atlieca galvu un piespieda vaigu meitas samtainajam zodam. Cilvēks jau var daudz izturēt, īpaši, kad jauns un dūšīgs, raug, Katiņa toreiz…

-    Nevajag, Vize, Katrīna palūdza. Tās nebija pašas patīkamākās atmiņas, kur nu vēl pašreizējā noskaņojumā, apzinoties, ka jau pēc stundas nāksies uzlūkot sievieti, ar kuru Valfrīds viņu pirms dažiem mēnešiem bezkaunīgi pievīlis. Turklāt ne vien uzlūkot, bet skatīties virsū visas izrādes garumā! Jā, un, ej nu sazini, kā šie abi šodien satikās un vadīja stundas kopš ielidošanas brīža līdz izrādei? Šī doma žņaudzās ap kailo kaklu kā cilpa, knaibīja sirdi kā dzelžains nags. Tomēr nedrīkst nodot savas izjūtas ne ar vaibstu, ne žestu dēla, draugu, Valfrīda vecāku un sazin vēl kādēļ. Ak Dievs, kā to var!

Tomēr viss izvērsās citādi un daudz labāk, nekā Kate iztēlojās. Galvaspilsētas blīvo korķu dēļ Zigmunda toijota pie Dailes teātra durvīm pieripoja tikai desmit minūtes pirms izrādes sākuma. Līdz tam Valfrīds vairākkārt zvanīja gan viņai, gan Zigmundam, kurš, spraukdamies cauri automašīnu, autobusu, tramvaju un tamlīdzīgu braucamo biežņai, gan nevarēja atbildēt, to viņa vietā darīja Ieva, skaidrojot tābrīža atrašanās vietu un mierinot, ka tūdaļ viņi būs klāt.

Publikas pārpildītajā foajē Valfrldu meklēt nevajadzēja viņš mīņājās pie garderobes un izskatījās mākslinieciski izspūris un pilnīgi eksplozīvā garastāvoklī. Tas gan jūtami uzlabojās, ieraugot visus savējos dzīvus, veselus, nekādās avārijās neiekūlušos, turklāt Katrīna bija pilnīgi satriecoša! Tomēr komplimentiem, vēl jo vairāk runāšanai neatlika laika maestro Sauleskalns steidzīgi iebīdīja visus sešus zālē, aizsteidzināja līdz rezervētajām vietām un beidzot atviegloti nopūtās. Katrīna veikli iemanevrēja dēlu un viņam pie rokas cieši turošos Danu blakus vīra vecākiem, pati nosēzdamās starp Ievu un Zigmundu. Valfrlds iedeva draugiem programmiņu žūksnīti un piemetās rindas galā blakus Vizei. Akadēmiskā ceturkšņa nebija izrādes sākums aizkavējās tikai par četrām minūtēm. Kad priekškars vērās vaļā, Katrīna, uzspiedusi plaukstu krūtīm, kur zem rožu pelnu zīda jaciņas plosīgi dauzījās sirds, vēlreiz atgādināja sev, ka jāsavaldās, taču šī apņemšanās zaudēja jēgu jau pēc dažām minūtēm mūzika un dramatiskais sižets viņu aizrāva tā, ka visas citas domas vienkārši pagaisa.

Protams, draugi visi kopā jau agrā rudenī bija noskatījušies izrādes ierakstu DVD, ari muzikālās tēmas bija vairākkārt dzirdētas, taču kas gan ir TV ekrānā redzamais salīdzinājumā ar lielo skatuvi, aktieru dzīvajām emocijām un to strāvojumu! Un, kaut arī tur mainīgajā prožektoru gaismā zem gaisa plūsmas ņirbinātajām kulisēm dziedāja un dejoja sieviete, kas sūtījusi pretīgo e-pasta vēstuli, tā taču bija Valfrīda mūzika, viņa gara un sirds uzburtā skaņu pasaule, tik piesātināta un spilgta, gan liega, gan traģiska. Trimdas latviešu dzejnieka Vārpas librets atklāja sašķeltās tautas pusgadsimtu ilgušos pārdzīvojumus kā individuālu drāmu; divus mīlētājus šķir ne vien Atlantijas okeāna jūdžu tūkstoši, bet arī nesalaužams dzelzs priekškars. Reiz pavasara naktī ilgu plosītās dvēseles, kas tik ļoti tiecas viena pēc otras, pārvēršas putnos un uzlido padebešu augstumā, lai kaut uz mirkli satiktos virs okeāna, par spīti trakojošiem viļņiem un negaisiem, taču viņus izšķir nežēlīga viesuļvētra. Vienu lidoni tā aiznes uz ziemeļiem, kur nepārredzamajā ūdens klajā peld draudīgi aisbergi un sals stindzina spārnus, otru aizrauj līdz ekvatoram saules nežēlīgajā svelmē. Tikai brīnums ļaus tiem atkal satikties, bet vai šis brīnums notiks? Ar tādu jautājumu beidzās mūzikla pirmā daļa.

Starpbrīdis ar spilgto gaismu un publikas čalošanu šķita neiederīgs un pat nevajadzīgs. Vismaz Katrīnai, jā, un arī Vīze, šķiet, domāja tāpat, jo uz Zigmunda mudinājumu iziet pastaigāties, varbūt iedzert kādu glāzi sulas vai kafijas tasi nepatikā papurināja galvu. Tomēr abām nācās celties, pakļaujoties pārējiem; meitenes un Adris pilnīgi noteikti vēlējās panašķēties ar saldējumu. Valfrīda vecāki katrā ziņā gribēja parunāties ar tik reti redzēto mazdēlu, bet Valfrīds pats vai kaisa nepacietībā tikt blakus sievai, kura šajā vakarā izskatījās tik… viņš pat nespēja atrast apzīmējumu svešāda, neparasta, it kā ne tā sieviete, kurai blakus būts vairāk nekā divdesmit gadu, bet pavisam cita, par kuru viņš nekā nezina, bet ļotī vēlas uzzināt. Cieši aptvēris Katrīnas elkoni, viņš vadīja to uz teātra kafejnīcu, kur Zigmunds jau bija paspējis ieņemt galdiņu, bet pie letes Adrians ar abām meitenēm pasūtīja, ko nu katrs bija izvēlējies. Tomēr kafejnīcas drūzmā abus izšķīra Valfrīda paziņas un kolēģi, kuri noteikti gribēja gan sasveicināties, gan apsveikt, arī šo to pajautāt vai izteikt savas domas par tikko dzirdēto. Tāpēc viņš līdz savējiem tika krietnu brīdi vēlāk, kad mazais galdiņš jau bija nokrauts visādiem gardumiem. Valfrīda māmuļa neiedomājami cienīga melnā samta kostīmā un debeszilā blūzītē ar dzintara brošu zem apkakles stūriem (viņasprāt, vienīgais piedienīgais ietērps pensionētai kultūras darbiniecei) un drusciņ samulsušais tēvs sēdēja labākajās vietās un šoreiz uzrunāja vedeklu mazliet laipnāk nekā parasti. Pieklājīgi atbildējusi uz Sauleskalna kundzes dežūrjautājumiem par mājām, darbu un veselību un palaidusi gar ausīm aizrādījumu par Adriana pārāk garajiem matiem, Kate pāri kafijas tasei vēroja izrādes publiku. Tā bija ļoti dažāda daudz jauniešu, arī pavecāku mūzikas gardēžu pulciņi, daži pazīstami jaunākās paaudzes komponisti un mākslinieki, viņu vidū arī viena no populārākajām mūzikas kritiķēm Rigonda Lapsiņa sīka un urbīga kā īlens dedzīgi žestikulējot, kaut ko stāstīja un māja ar sīkcirtaino pelnukrāsas matu kodeļas apņemto galvu. "Nez, vai šī degsme ir pozitīvi vai negatīvi orientēta? Nedod, Dievs, pēdējo! Cik zināms no lasītā, šī Lapsiņa ar savu kritiku spēj noslaucīt neiepatikušās opusa autoru no zemes virsas," Katrīna prātoja, ar acs kaktiņu manot, ka arī Valfrīds ik pa brīdim slepus pamet skatu uz enerģiskās dāmiņas pusi.

-   Nu, ko jūs sakāt? vakara varonis nenocietās. Man pašam liekas, ka labi, labāk nekā Amerikā, emocionālāk. Dabiski, viņiem šo mēnešu laikā bijušas vairākas izrādes, pieraduši, pieslīpējušies…

-   Es saku pa pirmo! Zigmunds atsaucās. Par muzikālo pusi vispār nav ko runāt, to mēs jau esam dzirdējuši un novērtējuši, bet izpildītāji ir lieliski, īpaši galveno lomu tēlotāji… tā panterveidīgā dāmīte, nu, super!

Katrīna sakoda zobus tā, ka iesāpējās žokļi, bet Zigmunds bezrūpīgi trieca tālāk.

-     …oriģināli! Ar tādu ādas krāsu un eksterjeru, bet dzied latviski! Kur tie Čikāgas letiņu teatrāli tādu uzrakuši?

-    Viņai senčos bijuši latvieši, Valfrīds nomurmināja un mēģināja pavērst sarunu citā virzienā, taču šos centienus negaidot izjauca Vize.

-    Man gan viņa nepatīk! Dzied labi, nav vārdam vietas, tak tās skaistās dziesmas jau Valfrīda darbs. Tikai pati par daudz gorās un šķobās. Tik skaisti vārdi par mīlestību, tāpēc tā pakaļas tirināšana man rādās galīgi nevietā. Un tas, ka melnā, man arī nepatīk.

Vizēs negaidītajai kritikai bija nelielas bumbas sprādziena efekts. Jauniešu sačukstēšanās apklusa, Dana sastinga ar karotīti mutē. Zigmundam pārsteigumā nošļuka brilles kaut ko tādu viņš no savas mīļotās sievas nebija gaidījis! Katrīna nervozi pagrūda kafijas tasi, apšļakstot paļ pīra galdautiņu, bet Valfrīds izskatījās, kā ar slapju lupatu sejā dabūjis. Pirmā atguvās Sauleskalna kundze.

-     Nu, kā kaut ko tādu! Tas taču ir rasisms, viņa izgrūda šņācošā čukstā. Tā runāt par mākslinieka ādas krāsu ir vienkārši nepiedienīgi, jo… tik izcils sniegums, es nesaprotu, Valfrīd, dēls, kāpēc tu pieļauj… tādi cilvēki…

-     Ar muzikālo sniegumu, mandomāt, viss ir kārtībā. Vize palika nesatricināma tik glīta ar savu pakausī sasprausto krāšņo bizi un sīkām, tumšām sprodziņām, kas vijās ap ausīm un kaklu līdz ceriņkrāsas mežģīņu blūzes apkaklītei. Un pret melnajiem cilvēkiem vispār man nav nekādu iebildumu, bet šī man nepatīk. Tāpēc, ka gorās.

Ieva ar Danu ieplestām acīm skatījās uz savu māmiņu, it kā būtu to pirmoreiz ieraudzījušas, taču mirkli vēlāk abas neizturēja un iesmējās; smiekli pārauga nevaldāmā sprauslošanā, un ari Zigmunda lūpu kaktiņi noraustījās.

-     Galu galā, katram ir tiesības uz savu viedokli, viņš rezumēja. Neņem ļaunā, vecīt, Zigis piebilda, paklapēdams Valfrīda plecu, sievietei var būt ari cits skatījums uz lietām, it sevišķi, ja runa par mīlestības būšanām.

-    Ir jau labi. Valfrlds bija atģidies un drusku samocīti pasmaidīja. Patiešām, Vizei noteikti var būt savas domas. Viņš pūlējās neskatīties uz Katrīnas pusi, nebūdams drošs par to, ko šajā situācijā varētu paust viņas seja. Labāk iesim atpakaļ uz zāli, drīz sāksies otrā daļa.

Un viņi arī gāja, Valfrīda mātes paklusās, joprojām sašutumā versmojošās murmināšanas "Kaut kas neiedomājams… attieksme… kas tā par sievieti, pilnīgs profāna viedoklis… tāda nespēja novērtēt izcilu darbu…" pavadījumā. Katrīna caur pusnolaistām skropstām lūrēja Vizēs pakausī un prātoja, kāpēc viņa pateica to, ko pateica. Tāda publiska uzstāšanās ārpus ģimenes, draugu vai kaimiņu loka Zigmunda sievai nepavisam nebija raksturīga, parasti, ja kas nepatika vai šķita nepieņemams, viņa to atklāja tikai vēlāk, kad svešu nebija klāt. Vai tiešām Vize būtu kaut ko nopratusi? Kādā veidā? Viņa, Katrīna, taču pūlējās visiem spēkiem, lai neviens pats nenojaustu, ka starp viņu un Valfrīdu izskrējis melns kaķis, tfu, nevis melns kaķis, bet pamelna Rozālija.

-    Paklau, es jau teicu, ka tev ir tiesības uz savu viedokli, un tam pilnīgi piekrītu, bet tomēr baigi gribas zināt, kāpēc tu tā sacīji, tai pašā brīdī sievai ausī čukstēja Zigmunds.

-    Vai tad es pateicu ko aplamu? tā atčukstēja. Man nepatīk, kā viņa uzvedas, un man nepatīk Katiņas izskats.

-    Ej tak tu… Zigmunds noelsās. Kāds te sakars?

Vize neatbildēja, tikai izteiksmīgi paraustīja plecus.

-     Es, piemēram, uzskatu, ka mammai ir taisnība, paskaļi bilda Ieva, kas noslēdza grupas arjergardu, sev pa priekšu ejošajam Adrianam un Danai. Dzied tā, kā viņai bija vārds, Kimberlija, patiešām neslikti, bet attiecībā uz pārējo… Tev varbūt arī viņa šķiet forša? tas bija adresēts Adrianam.

-     Man tāda doma vispār nav ienākusi prātā. Puisis papurināja galvu. Lai viņa izskatās vai izdarās tā vai šitā, galvenais, lai izrāde būtu laba un tētis apmierināts.

Tad jau priekškars atkal vērās, atskanēja mūzika, no jauna paņemot klausītājus savā varā. Dramatiskais stāsts noslēdzās ar happy end putnos pārvērtušās dvēseles, sala un svelmes mocītas, pēdējiem spēkiem izdziedāja pasaulei savu mīlestības un sāpju stāstu, un, to dzirdot, viļņi pārstāja bangot, vētras plosīšanās rima, leduskalni atkāpās, mākoņi sastājās priekšā saulei, un visa daba ieklausījās bezgalīgās, neuzvaramās mīlestības dziesmā. To klausīties atlaidās arī jūras putnu bari, un drosmīgie albatrosi pavadīja mīlētājus līdz mazai, ziedošai saliņai pašā okeāna vidū, kur tie beidzot satikās.

"Ak Dievs, ko ar mani dara viņa mūzika!" domāja Katrīna, drudžaini susinot acis mazā mutautiņā. "Man vajadzētu dusmoties, palikt saltai kā tur tie aisbergi, bet es kūstu kā sniega sauja ekvatora saulē. Tas nav godīgi, jā, tas nav godīgi, ka vienam cilvēkam dota tāda vara pār otru! Un viņš to izmanto negodīgi, zinot, ka… ak, bet kāda gan tam visam nozīme!"

♦ <0> ♦

Pagāja divas dienas; līdz Ziemassvētkiem bija palicis pavisam nedaudz laika, lai īstenotu vērienīgos plānus svinību sagatavošanai. Skolā bija sākušās brīvdienas, tāpēc, tikko kļuva gaišs, Adrians posās braucienam uz Riekstukalnu, kur gaidīja ne vien mīļotā meitene, bet arī aizraujoši darbi krāsaino lampiņu virteņu izkāršana, mazas slidotavas iekārtošana ezera stūrī, eglītes meklēšana bunkuram un tamlīdzīgi. Kamēr jauniešu trijotne vadīja neizsakāmi līksmas stundas un Vize cepa piparkūkas, Zigmunds sēdēja savā darbavietā, darīja savu darāmo, bet viņam iekšā grauzās negants ķirmis.

Vizēs lakoniskais izteikums par amerikāņu dziedoni un vēl jo vairāk Kates izskatu malās pa galvu visā garajā, naksnīgajā mājupceļā no Rīgas, un viņš nevarēja vien sagaidīt, kad tiks mājās, lai beidzot izjautātu sievu sīkāk. Varbūt viņa zina ko tādu, par ko Zigmundam nav ne jausmas, ej nu saproti tās sievietes. Brīžiem viņām galvā saviešas galīgās muļķības, visvisādas iedomas un pekstiņi, tomēr citkārt cilvēks vai apstulbst no tā, uz ko spējīga izslavētā sieviešu intuīcija!

Un tu patiesi domā, ka Katiņa bija slima? Vize, matus ķemmējot, nosprauslojās bezmaz nicīgi. Kā tad vienas dienas laikā vesela, ne šķavu, ne iesnu vai kāsa! Mandomāt, tur pavisam cita lieta… ka tik Valfrīdam ar to melnpupaino…

-    Tas nu gan nevar būt! Zigmunds vētraini aizstāvēja draugu. Pati redzēji ballītē pēc izrādes viņš tai ne virsū neskatījās, tik vien, ka ar galvu pamāja.

-   Tas bija ballītē. Vize palika pie sava. Tu jau nezini, kas šiem tur Amerikā bijis. Un tā virsū neskatīšanās bija par daudz uzkrītoša. Savu mūžu neesmu redzējusi Kātiņu tādā ģīmī.

Abi vēl kādu brīdi paķīvējās, pēc tam iemiga; rīta steigā un meitu klātbūtnē šai tēmai vairs nepieskārās, taču Zigmunda galvā tā bija un palika, sākumā gandrīz nejūtama, taču divu dienu laikā izauga līdz prāvam, ēdelīgam ķirmim, kas pamazām aprija visas citas domas un tūka aizvien lielāks. Viņš ar dziļu nepatiku bija spiests atzīt, ka, iespējams, Vizēs acis bijušas redzīgākas nekā viņējās. Un, kaut gan visvieglāk būtu izlikties, ka viss ir kārtībā, tomēr pusstundu pirms pusdienlaika Zigmunds ar smagu nopūtu paņēma mobilo tālruni, lai zvanītu draugam.

-    Vajag parunāt, viņš teica, kad abi bija apmainījušies sveicieniem un īsu informāciju par to, ko katrs dara. Tu vari atnākt pie manis?

-     Darbā? Valfrīds brīnījās. Zigmunda priekšlikums bija visai neparasts kurš gan nezināja viņa milzīgo aizņemtību? Kāpēc tu vakarā pirms mājās braukšanas negribi pieskriet pie mums? Padzertu kafiju, papļāpātu bez steigas, man ir dažas idejas par Ziemassvētkiem.

-     Nē, šovakar nesanāks, paredzēta skriešana pa veikaliem dāmas iedeva līdzi veselu sarakstu. Man pēc pusstundas būs pārtraukums. Tu varētu tikt šurp?

-    Labi, aiziešu, mazliet saintriģētais Valfrīds norūca.

Viņš paskatījās, ko dara Katrīna. Sieva, biezā šallē salīgi satinusies un uzkumpusi kā večiņa, sēdēja pie datora. Uz viņa teikto par došanos pie Zigmunda Kate atbildēja ar tikko jūtamu pamājienu.

Zigmunds sagaidīja draugu, stāvēdams uz ielas pie datorservisa firmas durvīm. Abi sarokojās.

-     Nu, kas tik pēkšņi atsagadījies? Valfrīds pajokoja, taču, redzot drauga pierē ievilkušos stāvo grumbu, jautrība pagaisa.

-    Tā kā mēs viens otru pazīstam divdesmit piecus gadus, es iztikšu bez ceremonijām un gariem ievadiem. Kas noticis ar Kati?

Valfrīds spēji saknieba pilnīgās lūpas. Vai Zigis nešauj pāri strīpai? Vai viņa un Katrīnas attiecības nav tikai abu personiskā lieta?

It kā noklausījies viņa domas, Zigmunds iesvieda izsmēķi sniegā un pētoši ieskatījās Valfrīdam acīs.

-     Protams, tu vari teikt, ka tā nav mana darīšana, tomēr pats labi zini, ka ir gan. Tu esi mans draugs, labākais kopš laika gala, bet Kate arī ir draugs, vai ne? Un, ja jums kaut kas ne tā, tad tas attiecas arī uz mani un ne tikai uz mani, saproti?

-     Nu, tu zini, Kate nebija īsti vesela… Valfrīds piesardzīgi iesāka, sameklēja kabatā cigarešu paciņu un aizsmēķēja. Tāpēc jau…

-    Paklau, sarunāsim, ka vismaz man tu nespraudīsi banānus ausīs! Zigmunda balss kļuva skarbāka, jo Valfrīda neīstums bija teju ar roku sataustāms. Vesela, nevesela… Jautājums kāpēc nevesela? Ar saaukstēšanos tam nav nekāda sakara, par to mēs uzreiz varam vienoties. Labāk pateikšu uzreiz, ka tādu ģīmi, kāds Katei bija Rīgā visa pasākuma laikā, es viņai jau reiz esmu redzējis, tas gan bija drusciņ pārspīlēts, jo īstā redzētāja bija Vize, bet vai tad vīrs un sieva nav bezmaz viena miesa un dvēsele? Tāpēc Zigmunds droši pierakstīja Vizēs redzējumu sev. Un tās nav manas visforšākās atmiņas, tici droši! Tad kā tev kaut kas bija ar to melno panteru? Toreiz, vasarā? Un Kate to kaut kā dabūja zināt?

Valfrīds drūmi pamāja. Kāda jēga liegties, ja reiz Zigis vai nu pats, vai ar Vizēs palīdzību visu uzminējis.

-    Tur nebija nekā nopietna, viņš izgrūda. Viena vakara piedzīvojums, pat ne piedzīvojums, tā sanāca, un viss. Es domāju… tu kā vīrietis to spēj saprast.

-     Nē, tieši kā vīrietis es tevi nesaprotu, Zigmunda atbilde skanēja kategoriski. iMēs ar tevi esam pietiekami veci, lai apjēgtu, ka kniebšanās, ar ko pagadās, nav nekāda vīrišķības pazīme. Lai velns mani parauj, ja man jebkad prātā ienākusi doma nokniebties ar kādu veceni no malas un piešmaukt Vizi, jo viņa ir mana sieva, un nevienas citas man nevajag. Punkts!

-    Tad ko man tagad, tavuprāt, pakārties vai? Valfrlds kļuva nikns. Domā, es nenožēloju? Un kā vēl nožēloju, bet tas ir noticis, un Kate to uzzināja. Gandrīz iekrāva man pa galvu ar biezputras šķīvi.

-    Tomēr neiekrāva? šķībi pasmīnēja Zigmunds. Laikam jau Kātiņā ar gadiem sāk zaudēt asumu, agrāk būtu uzmaukusi tev galvā visu kastroli.

-    Kā tad! Kastroli. Johaidī, vecīt, labi morāli man nolasīji, un pietiek! Teicu, ka… tāpēc nav jēgas mani vēl zāģēt, jau tā jūtos sazāģēts gabalos. Kate ar mani nerunā, tikai tad, kad puika mājās, pasaka kādu vārdu, lai tas neko nenojaustu. Cik ilgi tāds absurda teātris var turpināties? viņam nodrebēja lūpas. Es gribu izlīgt, izdarīt tā, lai viņa man piedotu, lai viss būtu kā agrāk.

-   Tu esi pārliecināts, ka šis bija tavs pēdējais kreisais gājiens?

-      Pilnīgi! Valfrīds pavērsa skatienu sānis. Saules nebija, tomēr sniega kupenas vizuļoja tik baltas, ka acīs sāka sūrstēt. Es jau Katei teicu, bet viņa vai nu vispār neklausās, vai nikni novaibstās. Tāpēc man ienāca prātā… Vajag kaut ko tādu, kaut ko superīgu, tik emocionālu, ka viņa vienkārši vairs nespēs dusmoties. Tu palīdzēsi?

-    Ir nu gan jautājums! Zigmunds nosprauslojās kā aizkaitināts kaķis. Kā tu domā, kāpēc tad es tev zvanīju? Pūt vaļā savas idejas, man nav

daudz laika, pēc desmit minūtēm atbrauks viens jūzeris ar savu kompi.

♦ ♦

Tradīcija, ko Reizemaņu un Kursīšu-Sauleskalnu ģimenes rūpīgi kopa jau daudzus gadus, nozīmēja kopīgu Ziemassvētku vakara pavadīšanu, turklāt, ja vienu gadu tas notika Saules ielas namiņā, tad nākamajā visi svinēja Riekstukalnā. Katrai vietai bija savas priekšrocības. Pilsētas Ziemassvētkos vecāku un jauniešu kompānija braukāja vai staigāja pa ielām, apciemoja lielās svētku egles, pie katras iebaudot vai nu karstu kafiju, vai karstvīnu no termosa un iekožot pa pīrādziņam; programmā ietilpa ari iegriešanās baznīcā un zvanu spēļu klausīšanās. Pēc tam devās uz māju, kur kopīgi kūra kamīnu, iededzināja eglīti, un Valfrīds uz vecā klavesīna spēlēja burvīgus, senus Ziemassvētku korāļus, pārējiem dziedot līdzi (atskaitot Zigmundu, kurš nez kāpēc sāka spurgt ik reizi, kad citi dziedāja "Jūs, bērniņi, nāciet").

Riekstukalna Ziemassvētki parasti sākās ar pamatīgu izpikošanos sētsvidū ja vien dabasmāte nebija noskopojusi sniegu. Dažreiz notika ari lieliska vizināšanās pa meža ceļu vecās kamanās, ko steliņģi nostāvējusies Rosinante rāva tik strauji, ka ik pa laikam kāds braucējs ar jūsmīgu brēcienu ievēlās kupenās; reiz gadījās pat tā, ka nezināmu senču vai bāleliņu cirstās kamanas neizturēja jandalēšanos un salūza, tad nācās brist uz māju kājām. Kad bērni vēl bija mazi, tos kā bezdelīdzēnus strīpiņā sasēdināja uz Rosinantes apaļās muguras, Zigmunds ņēma ķēvi pie grožiem, bet Vize ar Katrīnu katra no savas puses uzmanīja, lai kāds nenokrīt. Nabaga kamanas palika mežā līdz brīdim, kad Zigmundam atradās pietiekami daudz laika, lai aizdabūtu tās līdz šķūnim, kur antīkais braucamrīks, kā nekā salāpīts, atpūtās līdz nākamajiem svētkiem.

Šajā gadā svētku vakaram bija jānotiek Riekstukalnā. Rita pusē, kamēr Vize krita pārmērībās, stūķējot lielajā, mazliet pārveidotajā maizes krāsnī cepešpannas ar zālītēm apkaisītiem medījuma gabaliem un pīrādziņu plātes, Zigmunds savā darbavietā cīnījās ar bojātām datoru mātesplatēm, nobirušiem procesoriem, vīrusu apsēstām zibatmiņas kartēm un ieklemmējušiem printeriem, bet māsas Reizemanes bizoja pa veikaliem, lai operatīvi iztērētu gada pēdējo kabatas naudu. Adrians savā istabā saiņoja dāvanas; ar piecām tika galā gana ātri, taču Danai paredzētais sainis prasīja teju vai stundu ārkārtīgi piņķerīga darba. Katrīna visai nošļukušā garastāvoklī pie virtuves galda maisīja līdzņemamos salātus, pat īsti neapjēdzot, kādus produktus tajos iejaukusi. Uz palodzes šļauceniski gulēja Tuta Otrā un apmierināti murrāja, pieēdusies vistas gaļas atgriezumus, nēģu galvas un ceptas reņģes pārpalikas no Katrīnas firmas uzkodas, kad necilās zivtiņas tika apceptas eļļā līdz kraukšķīgumam, sakārtotas traukā pamīšus ar marinētu ķiploku daiviņām un pārlietas ar pikantu sinepju mērci.

Patiesībā Kate šo priekšpusdienu bija vēlējusies pavadīt pie datora, pārskatīt un apkopot informāciju par senajām dabas katastrofām Kurzemē cerībā kaut cik novērst domas no pārdzīvotā emocionālā satricinājuma. Taču no rīta Valfrīds absolūtā bezkaunībā citādi viņa gājienu Katrīna novērtēt nespēja palūdza, nē, īstenībā pat pieprasīja sev dažas stundas kabinetā un netraucētā vienatnē, jo viņam, redziet, nepieciešams pastrādāt ar abiem datoriem vienlaikus. Nebūtu bijis līdzās Adriana, Katrīna noteikti pateiktu kādu intīmu dzēlību, bet nācās samierināties un jaukt salātus fiziskā un dvēseliskā vientulībā.

Iebērusi dīvainajā maisījumā turpat puspaciņu malto melno piparu, viņa pavirši izcilāja to ar koka karoti un pagrūda bļodu pie malas.

Nē, jāiedzer kafija, tā kaut drusku uzpurinās. Bufetē jābūt šokolādē ieglazētām žāvētām aprikozēm, ja Adrians nav paspējis iznašķēt visas. Katrīna pastiepa roku pēc karstās tējkannas, lai uzlietu virduli krūzē iebērtajai kafijai, kad vienatnības piesātinātajā virtuvē atskanēja Vivaldi "Pavasara" jūsmīgās vijoļbalsis. Telefons… kas gan tur varētu zvanīt? Numurs sākās ar 636. Vietējais fiksētais? Hm, šķiet kaut kur redzēts. Interesanti. Kate nospieda zaļo taustiņu.

-    Sveika, askētiskā vientuļniece! Ko, nepazīsti? Sievietes balss klausulītē bija tik pilna līksmības, ka gandrīz apšķebināja jau tā nelāgo dūšu. Helga?

-    Pazīstu gan, Kate noklepojās. Sveika!

-    Es tev gribēju novēlēt priecīgus Ziemassvētkus, bijusī (vai patiešām bijusī?!) draudzene trieca tālāk. Lasīju "Kultūras Dienā" Lapsiņas rakstu par tavējo esot bijusi kolosāla izrāde, tātad apsveicu arī ar to!

-    Paldies, Katrīna izmocīja. Tev arī priecīgus…

-    Spriežot pēc tavas balss, tu man novēli visu ko, tikai ne priecīgus svētkus. Nu, vai vienreiz beigsi uz mani bozties?

-    Es nebožos. Zinu, ka tas ir aplam, ka esmu baigi neforšā, un…

-    Beidz, mana mīļā Kačele! Helgas līksmībai piejaucās kāds grams nopietnības. Es taču saprotu, ak kungs, cik labi es tevi saprotu. Bet, tici vai ne, esmu nolēmusi tev sagādāt pavisam priecīgus svētkus, un, ja tu pēc minūtes no priekiem nelēkši stāvus gaisā, zvēru, ka aprišu savu datorpeli!

-     Ceru, ka tava pele ir mazmazltiņa un tu to dabūsi lejā pavisam viegli. Katrīna skumji pasmaidīja par draudzenes optimismu.

-    Ak, tu, mana rūpīgā! Klau, vai tu kādreiz ieskaties vietējā avīzē vai vismaz interneta portālā? Skaidrs, ka ne, Helga turpināja, pat nesagaidījusi atbildi. Ja tu to būtu darījusi, tad tagad zinātu, ka kopš divām dienām mums ir jauns direktors, pareizāk, direktore. Eva, pilnā vārdā Evelīna Ritere. Būsi tak dzirdējusi?

Katrīna bija gan dzirdējusi, turklāt ne vien dzirdējusi, bet arī tikusies ar Evelīnu Riteri, viduslaiku rakstu avotu pētnieci, Valsts Vēstures arhīva speciālisti. Pasaulīt mīļo, kā tad tas varēja notikt? Kā gan pašvaldībai izdevies atdabūt tāda līmeņa vēsturnieci uz šejieni, un vēl… direktore?

-    Kas, tev mēle balta, vecenīt? Šķiet, Helga bija apmierināta ar panākto efektu. Un tagad elpo labi dziļi, jo pirmais, ko Eva izdarīja, bija mūsu iepriekšējā direktoriņa-rīkotājiņa atlaišanas pavēļu pārskatīšana. Ieraudzījusi tur tavu vārdu, viņa bija pilnīgā autā, vari man ticēt bez bailēm un šaubām!

-    Helga… Katrīna izdvesa. Tu… ja tu joko, ja tu tagad muļķojies, tad es…

-    Ar tādām lietām nejoko! Vārdu sakot, man uzticēts apjautāties, vai tev pašlaik ir kāda nodarbošanās, kādas saistības, un, ja ir, tad noskaidrot, vai tu tās varētu savienot ar darbu muzejā savā iepriekšējā amatā. Nu? Nāksi atpakaļ? Kačele, tu tak neiespītēsies tā muļķa dēļ, kurš nu jau pats ir vēstures mēslainē! Tad kā man rit to peli?

-    Nē, protams, nē! Balss gandrīz atteicās klausīt. Pasarg' Dievs no tādas apgrēcības, lai šī dzīvo ilgi un laimīgi. Es pat nedomāju spītēties, katrā ziņā iešu… Kad?

-    Tūliņ pēc lielajām brīvdienām, tas ir, pēc Jaunā gada, Helga kļuva lietišķāka. Tici man, tevi gaidīs ar nepacietību, un, ē, es jau sameklēju brīnišķīgu vietiņu topošajā pils muzeja bibliotēkā, kur mēs trešajā janvārī uzvilksim draudzības atjaunošanas dūmu. Ak tu, neticīgā… zini, kā man tevis pietrūka?

-    Man tevis arī, nočukstēja Katrīna, piedod…

-     Kāda runa! Viss piedots, aizmirsts, apbedīts un maijpuķltēm apstādīts. Būtu gaužām labi saskrieties vēl šajā gadā, bet es šovakar sešos izlidoju uz Londonu pie Rūtas. Vari iedomāties, mans meitēns pirmoreiz ielūdz mammu angļu Ziemassvētkos! Tā nu es pametu savu Minčuku likteņa un iekārīgu sieviešu varā un traucos pie sava bērna. Jācer, ka nesastrīdēsimies jau pirmajā vakarā.

-    Tad tu dabūsi slaveno angļu Ziemsvētku pudiņu. Katrīna juta, ka smaida, un vienlaikus ar šo smaidu gluži fiziski jūtams no sirds novēlās vesels bluķis, bēdu un kreņķu šļūdoņa atnestais klintsgabals. Skaties, nesaķer vēdergraizes!

-    Ko nu par to… Kaču, bet tu iedomājies tās brendijā izmērcētās rozīnes, mmm… Ja izdosies, es kādu saujiņu iebēršu kabatā priekš tevis. Nu, tad svinam priecīgi?

-     Svinam, cik vien priecīgi iespējams! Katrīna atsaucās no visas sirds. Un tiekamies muzejā jaunajā gadā!

-    Svēta lieta. Helga kļuva steidzīga. Nu tad čau, čau, man vēl šis tas jāpadara, un divpadsmitos izbraucu. Laimīgi tev!

Tikai tad, kad plaukstā sasilušais tālrunis jau gulēja uz galda, Katrīna pa īstam aptvēra notikušo. Vēl nedēļa, un viņa atkal ies uz darbu! Uz savu mīļoto, izloloto, pasaulē vienīgo darbu! Apsēdīsies pie vecā rakstāmgalda, kas apkrauts kartona kastītēm, pilnām arheoloģijas dārgumu, aprakstu mapēm un piezīmju krājumiem, paskatīsies pa logu uz Ventas panorāmu un turpinās… it kā nekas nebūtu noticis. Ak Dievs, kāda laime atkal iet uz darbu! Uz tikko uzdāvātā prieka spožā fona pat Valfrīda nekrietnība saraucās maziņa un melna kā no plīts izbiris sodrējiņš. Dzīvesprieks atgriezās tik strauji, ka no tā pārpilnības gandrīz apreiba galva. Viņa uzlēja vēl neatdzisušo ūdeni divām tējkarotēm kafijas un maisīja tik dedzīgi, ka notašķīja galdu. To slaukot, Kate ieskatījās bļodā ar apziņas atbūtnē gatavotajiem salātiem.

Velna milti, kas tas tāds? viņa nomurmināja, piesardzīgi iegrāba koka karotē un pielika pie mutes. Pat bagātīgā piparu un sinepju klātbūtne nespēja notušēt nesakarīgā sajaukuma aplamo garšu.

Nedomājot ne mirkli, Katrīna izgāza bļodas saturu atkritumu spainī un ķērās pie normālu, Ziemassvētku galda cienīgu salātu gatavošanas priekšdarbiem. Kamēr vārījās pusducis olu un divas rīsu paciņas, viņa paspēja izmazgāt matus un uzkopt virtuvi līdz teju nedabīgam spīdumam.

-    Mamm, man viss kārtībā, varu braukt kaut tūlīt. Nedzirdami ienākušais Adrians mulsi skatījās apkārt. Nu tu gan ņemies! Kaut kas noticis? Tu izskaties tik priecīga, it kā būtu laimējusi džekpotu.

-    Esmu arī, viņa attrauca, klusībā tīksminādamās par dēla pievilcīgajiem sejas vaibstiem un stalto stāvu džinsos un baltā rupjvilnas kamzolī. Mani aicina atpakaļ uz muzeju… tur jauna direktore. Helga zvanīja un pateica. Tas ir vairāk nekā desmit džekpotu kopā!

-    Kolosāli, dēls nopriecājās. Zini, kā saka taisnīgums uzvarēja. Tad jau tev būs supersvētki, vai tad ne?

-     Dabiski! Katrīna ar plašu žestu iepludināja rīsu, kapāto olu un laša konservu maisījumā spīdīgu majonēzes straumīti. Tici vai ne, jūtos kā no jauna piedzimusi.

-    Tu tētim pateici?

-     Nē, nepaspēju. Viņš ieslēdzies kabinetā un nenāk laukā jau trešo stundu, Katrīna neviļus iespurcās. Viss, kas no rīta bija šķitis dramatiski drūms, tagad rādījās smieklīgs.

-    Varbūt gatavo dāvanas? Adriana tumši zilajās acīs pazibēja bērnišķš prieks. Vai tas nav vienreizēji, ka mums katram katru gadu Ziemassvētkos garantētas sešas dāvanas? Padomā, ir taču cilvēki, kam nav nevienas.

-    Tagad man negribas domāt par tik skumjām lietām. Katrīna aši sapildīja gatavos salātus plastmasas konteinerā. Protams, arī viņa bija sagatavojusi pusduci sainīšu, tikai vienam no tiem šogad pietrūka mīļu domu. Labāk pastāsti, ko tu dāvināsi Danai? Viņa taču tagad ir kas vairāk par bērnības draudzeni?

-    Nu… jā, ir gan. Adriana gludie vaigi pielija ar gaviļainu sārtumu. Dana… mamm, viņa ir absolūtā meitene, goda vārds! Es, es viņu ļoti mīlu. Un tas ir uz visiem laikiem. Bet dāvana… apsoli, ka tu nesmiesies un nevienam pirms laika neteiksi!

-     Es klusēšu kā nedzīva miroņa nomirušais līķis, Katrīna svinīgi apzvērēja, paceldama koka karoti, no kuras tikko bija laizījusi majonēzes paliekas.

-     Putnu barotavu… Adrians nomurmināja, mātes baisā zvēresta mazlietiņ satriekts. Tad turpināja jau pārliecinātāk. Tā ir ļoti specifiska, tu redzēsi. Viss no dabiskiem materiāliem, āķīši speķa gabaliem, kaņepju un vārpu kūlīšiem, silītes saulpuķu sēklām un tamlīdzīgi. Un ar ornamentiem…

-    Latvju raksti putniņiem? Katrīna smiedamās apjautājās, bet tūdaļ pati sevi apsauca. Neņem galvā, neņem galvā, Adrīt, pats redzi, ka man smejamais piemeties.

Pulksteņa rādītāji tuvojās vieniem; Valfrīds vēl aizvien būrās pa kabinetu, tāpēc māte ar dēlu ķērās pie eglītes pušķošanas. Tuta Otrā šim procesam sekoja ar lielu interesi, un bija pilnīgi skaidrs, ka, tikko cilvēki būs izgājuši pa durvīm, kaķene noteikti pārbaudīs, cik jauki šūpojas un cik stingri turas eglītes zaros iekārtās bumbiņas, zvaigznītes un eņģeļmatu šķieznas.

Valfrīds parādījās tikai tad, kad pacietību zaudējušie Adrians un Katrīna jau grasījās kāpt augšā visas lidzņemamās somas un saiņi bija sakravāti, pat virsdrēbes, šalles un cimdi nolikti pa tvērienam.

-     Es atvainojos. Valfrīds savilka lūpas nožēlnieka smaidā ("šķiet, šī sejas izteiksme viņam pielipusi uz palikšanu," nodomāja Katrīna) un noplātīja rokas. Diez cik izteiksmīgi neizdevās, jo viena bija aizņemta ar mēreni piebāztu plastikāta maisiņu. Tas prasīja vairāk laika, nekā biju domājis, tas… nu, pagaidām nevaru teikt pārsteigums.

"Vēl viens?" Katrīnai mēles galā jau bija dzēliens, taču viņa pasteidzās to norit.

-     Labi, tad varam braukt. Tas izklausījās gluži samierinoši, katrā ziņā Valfrīds nopriecājās, ka sieva iztikusi bez asumiem un vispār… izskatās krietni labāk nekā no rīta. Varbūt tiešām beigusi dusmoties, un mājās atkal iestāsies miers un saticība? Būtu jau laiks, cik ilgi var izturēt tādu pūcēšanos un visus riebīgos izteicieniņus, kuru, kā rādās, Katei ir neizsmeļams krājums.

♦ ❖ ♦

Pa to laiku, kamēr Saules ielas namiņa iemītnieki kravāja somas, saiņus un maisiņus apalīša bagāžniekā, Zigmunds, uzmetis cirvi plecā kā senlaiku mežcirtējs, brida pa tikko nojaušamu taciņu starp eglēm, stigdams irdenajā sniegā pāri ceļgaliem.

Čakli un godīgi nostrādājis līdz pusdienlaikam, viņš izmantoja savas tiesības uz pirmssvētku īso dienu un traucās mājup; mašīnas aizmugurējā sēdeklī dīdījās abas meitas, nemitīgi čaukstināja papīrus, čabināja maisiņus, ik pa brīsniņam gaviļaini ķiķinot vai mainoties noslēpumainiem čukstiem.

-    Tēti, mēs gribam, lai arī istabā būtu eglīte, apņēmīgi ierunājās Ieviņa. Mums tak ir tik daudz skaistu mantiņu vēl no agrākiem laikiem un…

-    Man nepatīk cirst mazus kociņus, skaidrs? Kas vainas pagalma eglei? Kariet savas mantiņas tajā, kur problēma?

-    Nē, āra eglītei mēs šogad uztaisījām jaunas, citādas, no dabiskiem materiāliem, Dana ņēmās skaidrot. No salmiem, skaliņiem, čiekuriem un zīlēm, izskatīsies superīgi, pats redzēsi. Bet istabā… Mamma arī piekrīt, ja kas.

-     Kad tad viņa paspēja piekrist? Zigmunds žēlabainā balsī apjautājās, pats par sevi saprotams pretoties triju sieviešu spiedienam nav normāla vīrieša spēkos, it īpaši tad, ja šīs trīs ir neizsakāmi mīļas būtnes.

-     Šorīt! Kamēr tu sētā sildīji mašīnu, Ievas balsī skanēja uzvaras fanfaras. Mēs izdomājām, ka dāvanas tomēr labāk likt zem eglītes istabā. Tēti, tu nekreņķējies, mēs jau izdomājām, kur var cirst, nekādas skādes nebūs.

-    Netālu no šausmu stūra ir pamatīgi bieza jaunaudze, ja tur eglītes neparetinās, tā vai tā pēc laika daļa nokaltis, Dana turpināja māsas iesākto. Kā redzams, abas ar Ievu jau iepriekš visu pamatīgi apdomājušas un izrunājušas. Ja tu negribi tik tālu brist, mēs arī pašas varam.

-    Tā tikai vēl trūka! Ja jau jācērt, tad atstājiet to manā ziņā, skuķiem nav jāskraida pa mežu, cirvjus vicinot. Nu gan Zigmunds kļuva kategorisks. Un, ja labi apdomā, tāda maza paklaiņošana pa mežu par nāvi nenāks… ieraus plaušās kādu spaini tīra skābekļa, izlocīs kājas kur tas laiks, kad viņš pēdējoreiz bijis mežā, visu laiku tikai mājas un darbs, un pārvietošanās autiņā tā jau var galīgi ierūsēt!

Tādēļ tūlīt pēc pārbraukšanas viņš nomainīja džinsus pret biezām mednieka biksēm, saāvās pamatīgos zābakos un, aši ietūcījis vaigos sulīgu stirnas cepeša šķēli, pa virsu iestrebjot pāris karotes biezumbiezas maizes zupas, devās pēc eglītes. Sniegs vēl nebija paguvis sagulties un piesalt, tāpēc brišana bija viegla. Zigmunds šķērsoja nagainu kāju nomīņāto klajumiņu ar dzīvnieku barotavu, kam meitas regulāri piegādāja siena klēpjus un spaiņus ar ziemas āboliem, tad pagriezās uz dienvidiem. Līdz zināmajai vietai vasarā varēja aiztecēt nieka piecpadsmit minūtēs, tagad jārēķinās ar pusstundu. Visapkārt valdīja neticami dziļš klusums, un uz tā fona katra skaņa bija saklausāma līdz sīkākajai niansei: no zara nošļukušas sniega pikas kritiens, vāveres nadziņu skrapstēšana pret cieto priedes mizu, krustknābju liegā vīterošana un knikšķi, čiekurus lobot. Slaiko bērziņu un lazdu zari bija pieausti vissmalkākajām sniega mežģīnēm, kuru raksti pa spēkam tikai mātei Dabai, bet cilvēka prātam ne aptverami, ne paveicami.

Meitas tiešām zināja, ko runā. Gandrīz pa vidu starp dižeglēm aizaugušo šausmu stūri un Grietiņmeža paugura apaļīgo virsotni, kur Ķesteru Eglona saveltie akmeņi mierīgi atdusējās zem mīkstas, baltas segas, spurojās jaunu eglīšu puduris. Lielākās bija teju divus metrus garas, mazākās knapi sajaušamas zem pufīgajiem sniega spilveniem. Zigmunds pāris reižu apgāja puduri, beidzot izvēlējās kociņu savā augumā un attīrīja nocirstā stumbra lejgalu no pussausajiem zariem un sūnu pinkuļiem.

Debesu laukumiņi starp egļu galotnēm vizēja veca sudraba pelēkumā, un Zigmunds lēsa, ka vismaz stundu vēl būs gaišs, tādēļ nav kur steigties, un nolēma lēnā garā pamest līkumu līdz šausmu stūrim. Īstenībā kādas tur šausmas apsēsties uz vecā mūra, ko egļu zaru pajumte pasargājusi no sniega, ziemīgā jaukuma vidū izsmēķēt cigareti un paprātot par šādām tādām lietām.

Tā arī bija sūnām apaugušie nezināmās ēkas pamati vai sienu paliekas bija tīras un sausas. Zigmunds paspraucās zem skuju jumtiņa, apsēdās un ar baudu ievilka pirmo dūmu. Ap sirdi bija viegli un gaiši, negantais ķirmis pazudis bez pēdām, tāpēc varēja nodoties tīkamām apcerēm par priekšā stāvošo vakaru un patīkamiem pārsteigumiem, kādi neapšaubāmi sagaidāmi.

Cigaretes dūmi lēni stldza vēsajā gaisā, graciozi apliekdami zemāk noslīgušo zaru adatainās ķepas, un pagaisa. Klusums ap viņu šķita kļuvis vēl dziļāks ja tas maz bija iespējams -, un vienīgā skaņa, ko uztvēra Zigmunda dzirde, bija paša elpa un jakas auduma švīksti. Pēkšņi notika kaut kas dīvains… nē, patiesībā nenotika nekas, vienīgi cigaretes dūmi nevis izklīda, bet tā kā sabiezēja, jo iepretī augošo alkšņu pudurīti vairs nevarēja skaidri saskatīt. Ari Zigmunda pēdas sniegā it kā aizauga ar smalcinu, dūmaini pelēku tēni… apkārtne lēnām tinās dīvainā miglā un absolūtā klusumā.

Nespēdams aptvert, kas īsti notiek, Zigmunds turpināja sēdēt un smēķēt. No vienas puses, uzmācās savādas, bailēm līdzīgas izjūtas, no otras bija interesanti un satraucoši kā tolaik, kad viņš ņēmās ap savu laika spoguli. Tomēr sirdspuksti kļuva straujāki, un deniņos pieauga spiediens, kas pārgāja ari uz acīm un ausim. Viņš pūlējās apvaldīt piepešo vēlmi trūkties kājās, izrauties no dīvainās miglas un ausīs džinkstošā nenormālā klusuma loka, jo kāds sestais, septītais vai tamlīdzīgais papildu prāts signalizēja, ka to nevajag darīt, kaut arī likās, ka galva tūdaļ pārplīsīs. Pirkstos sažņaugtā cigarete salūza un nokrita zemē, bet nāsis pēkšņi saoda dūmus… nē, ne jau dziestošas cigaretes dūmus, bet tādus, kas ceļas gaisā no skujainu zaru ugunskura, sajauktus ar gruzdošu lapu smaržu, kam piejaukts tāds kā ceptu zivju aromāts. Smaržoja tik spēcīgi, it kā ugunskurs degtu un zivis ceptos turpat blakus ne tālāk kā viņpus egles. Vienlaikus cauri zemu slīgstošajiem zariem viņa izbrīnā un izbīlī sastingušo seju skāra kaut kas spožs un tīkami silts kā saules stari, un Zigmunds saklausīja nepārprotamus smieklus. Meiteņu smieklus… savu meitu Danītes un Ieviņas smieklus! Vai tiešām skuķi nākuši pa viņa pēdām un tagad dzen kaut kādus ellišķīgus jokus? Viņš atjēdzās no stinguma, izklepoja sausumu kaklā un jau gribēja uzsaukt, lai taču beidz ākstīties un nejauc tēvam galvu, taču uzreiz viss pazuda gan ugunskura dūmu un cepto zivju kairinošā smarža, gan smiekli un siltuma pieskāriens vaigam; arī savādā migla bija izgaisusi bez pēdām, tikai straujas kustības sašūpotie ķērpjainie zari nobirdināja uz galvas sniega lēkšķi.

Zigmunds atkrita sēdus un pārvilka pierei salto roku. Kas tas bija? Viņam taču nesāk rādīties halucinācijas! Viņš taču nav traks!!! Visriņķī visparastākais mežs, pa kuru klaiņots simtiem reižu, pazīstams katrs koks, katrs krūmu puduris, pat sīkākās zvēru taciņas! Rau, paša iemītās pēdas, alkšņu saaudzīte, ap stumbriem sniegā vijas sīciņu pēdiņu virkne tur tecējis cirslītis vai no guļas iztraucēta laukupele. Gabaliņu tālāk pusnokaltušu stumbru revidē melnā dzilna, zibinādama sarkano pakausi. Viss kā vienmēr kluss, mierīgs, dzīvs un skaists. Lūk, pie mūra piesliets cirvis, tam blakām nupat nocirstā eglīte guļ sniegā, gaidīdama, kad to cels plecā un stibīs uz Riekstukalnu, kur nepacietīgi gaida meitenes, lai izrotātu un sakrautu zem pazarītēm veselu dāvanu kalnu.

"Laikam būšu uz pāris sekundēm iesnaudies," pēkšņi prātā iešāvās glābēja doma. "Kāds gan brīnums pāris nedēļu nav būts svaigā gaisā, un vēl kā katru gadu neizbēgamais pirmssvētku trakums, kad datori masveidā pēkšņi sāk lūzt un bojāties, un uzkārties, un ieklemmēties, tāpēc jāstrādā līdz svilstošiem nagiem, steiga nenormāla, stress līdz mākoņiem. Lūk, un pietika stundiņu pavadīt meža mierā un klusumā, lai atslābtu līdz pat pēkšņai snaudai… tā, ka viss ir štokos, nav nekādu halucināciju, ne arī trakuma, tikai acumirklīgs, svētku asociāciju izraisīts sapnis."

Pilnīgi apmierināts ar šādu izskaidrojumu, Zigmunds cēla eglīti plecā,

iekabināja cirvi elkonī un devās atceļā.

♦ ♦

Dūšīgais apalītis jau bija pievarējis pusi ceļa, kad Adrians sāka brīnīties kāpēc gan mamma nepastāsta tētim lieliskos jaunumus? Un vispār viņi abi pēdējā laikā uzvedas pavisam jocīgi, tiesa gan, it kā nestrīdas, bet tikai it kā… Redzams tak visu laiku nolien katrs savā kaktā, un tad vēl mammas dīvainā slimošana un zibenīgā atveseļošanās! Kaut kas noteikti ir noticis, taču kas? Sastrīdējušies? Par ko gan viņi varētu strīdēties? Jautāt neērti, taču arī nejautājot uzmācas baigi neomulīgā jušana. Kādi lielāki kreņķi, varbūt naudas problēmas? Diez vai, ja tā būtu, viņš to zinātu ģimenē tādas lietas nekad nav slēptas, galu galā Adrians jau ir pilnīgi pieaudzis cilvēks, kā mamma saka ar visām balsstiesībām! Varbūt paprasīt? Mammai? Vai tētim, kad viņi būs divi vien? Droši vien svētku izdarību laikā izdevība radīsies, nolēma Adrians un ļāva domām ievērsties citā, daudz patīkamākā gultnē. Ko Dana teiks par dāvanu? Noteikti priecāsies! Ieviņai katrā ziņā patiks no spodrinātas bronzas darinātā matu spraude, tāpat kā Vizei atslēgas piekariņš bērza lapas formā. "Foršs pasākums tādi Ziemassvētki." Puisis aizdomājies sapņaini nopūtās. "Rīt viņi kopā ar Danu turpinās līksmot kopā ar "Ozolēnu" puišiem, būs varena izdziedāšanās. Ieviņa droši vien ari gribēs līdzi… lai brauc…"

-     Katiņ, ja vari, pamet acis uz augšu kādi mākoņi! No tīksmajām domām Adrianu izrāva tēva balss. Puisis pielieca galvu, lai saskatītu aiz meža stūra pavērušos klajo apvārsni, kur smagnējie padebeši lepojās barokālā krāšņumā purpurs, violets, rožsārts, vēl bālgans sudrabs un zemu noslīgušās saules zelts.

-    Skaistums, vienkārši neaprakstāms. Katrīna nobremzēja šosejas malā, lai netraucēti pavērotu debesis. It kā mīļais Dieviņš īpaši izrotājis pasauli Ziemassvētku vakaram.

-    Vai ne? Valfrīds iesaucās tik līksmi, it kā pats būtu piedalījies rotāšanas procesā. Neviena uguņošana netur līdzi, un… paskatieties, kā viss mainās! Tur tie zemie mākoņi dienvidos izskatās pēc kalniem, pa kuriem bradā milzīgi leduslāči.

-    Bet tur ir dārzs! Katrīna pamāja uz jūras pusi. Rožu, peoniju un violetu īrisu dārzs.

-     Un tam blakus zelta pils, Adrians papildināja, ar daudziem, daudziem torņiem, pareizi?

-     Vesela bagātība. Valfrīds atslīga sēdeklī un paskatījās uz Kati. Viņas seja staroja. Patiešām staroja? Pat sīkās krunciņas pie acīm šķita klātas zeltītiem puteklīšiem. Un tas viss mums! Vai ne, Katiņ? Adri? Mums vieniem pašiem zelta pils ar rožu dārzu un leduslāču kalni… Kolosāli!

-     Mums gan, pavīpsnāja (vai tomēr pasmaidīja?) Katrīna un nospieda gāzes pedāli. Ak, mēs, bagātnieki!

"Nu taču viņa varētu pastāstīt tētim par muzeju," nepacietīgi nodomāja Adrians, vērojot mātes seju automašīnas atpakaļskata spogulī. "Tik fantastisks moments. Tētis tā priecātos, tad kāpēc mamma…?"

Taču Katrīna turpināja klusēt, gan jāsaka, visai noslēpumaini smaidīdama, un Adrians nolēma, ka māte gaida vēl piemērotāku mirkli.

Riekstukalns sagaidīja viesus, mirdzot neskaitāmās uguntiņās. Iebraucamās gatves abās puses zaigoja brīnišķīgi ledus lukturi abu māsu darbs. Šo mākslu viņas apguva pirms vairākiem gadiem. Reiz sala laikā pagalmā bija aizmirsies piesmelts ūdens spainis, un, kad Dana steidzās likvidēt savas aizmāršības sekas, viņa konstatēja ūdens spainī sasalis tikai pa daļai, proti, visapkārt ledus kārta pāris pirkstu biezumā, bet iekšā joprojām skalojas. Virspusē izsita caurumu, ūdeni izlēja, un no spaiņa izšļuka lielisks ledus veidojums, to vajadzēja tikai apgāzt, apakšā paliekot aizdegtu sveces galiņu, un lūdzu lukturis gatavs! Pēc vairākkārtīgiem mēģinājumiem māsas iemanījās notvert īsto brīdi, lai ledus kārta nesasaltu biezāka par centimetru, tad efekts bija vēl krāšņāks.

Ledus lukturiem pievienojās daudzkrāsainu lampiņu vītnes pīlādžos un gar mājas jumta malu, bet lapenīte izskatījās pēc pasaku namiņa. Ezera stūrī bija attīrīts paliels laukumiņš, ko ieskāva laternu loks, bet ataugušās kļavas zarā iekārts dzeltens prožektors, un tā gaismā ledus zvīļoja kā kausēts zelts. Zigmunda un Vizēs mīļā sudrabegle to viņi iestādīja savā pirmajā Riekstukalna gadā bija izpušķota kā senlaiku līgava; salmu puzurīši, no plāniem skaliņiem saspraustas zvaigznes, zeltītu sikčiekuru pīnes, putniņi no zīlēm, kastaņiem un mežā savāktām raibām spalvām, mazi, tumšsarkani ābolīši un glazētu piparkūku pusmēneši īsts mākslas darbs! Adrians gandarīti saskatījās ar meitenēm, jo neparastos rotājumus visi trīs bija gatavojuši paslepus no vecākiem, aizbultējušies izejmateriāliem piekrautajā bunkurā.

Man! Trūkst! Vārdu! sajūsmā izelsa Katrīna, palikusi pagalma vidū kā iemieta, nesaprazdama, uz kuru pusi skatīties. Kamzoli un pušķainā cepurē saposies Zigmunds, papilnam apmierināts ar radīto iespaidu, stāvēja, atspiedies pret lieveņa margām; viņam blakām Ieva sparīgi grauza ābolu. Kā jūs to visu? Un kur Vize?

-     Esmu tepat, tā atsaucās no vizuļainās lapenes. Sveika, Katiņ! Ogles jau karstas… Mēs papriekš karstvīnu ar cepināto sieru, un tad jau… Meitenes, ko stāvat, palīdziet sanest mantas istabā!

Šāds svētku sākums ziemīgajā pagalmā bija kas jauns, parasti lapene bija kalpojusi tikai siltāko gadalaiku izpriecām, taču būtu tīri vai grēks uzreiz saskriet istabā, neizbaudot pagalma un ezermalas Ziemassvētku krāšņumu.

Kamēr māsas atbrīvoja atbraukušos no saiņu un paciņu nastām un kopā ar Adrianu sastiepa visu istabā, pa durvīm izspraucās Džeroms neticami kārtīgā paskatā garā, pelēkbrūnā spalva šķita nesen sukāta. Suns draudzīgi apostīja Valfrīda bikšu galus, Katrīnas zābaciņus un pieklājīgi pakulstīja asti, taču tūdaļ manījās atpakaļ virtuves siltumā. Valfrīds sarokojās ar Zigmundu un kaut ko iespieda viņam rokā. Kad Zigmunds pagriezās, varēja redzēt, ka uz margapmales novietots CD atskaņotājs.

-    O, mums būs arī mūzika! Adrians nopriecājās.

-     Izskatās pēc ballītes uz ledus, Dana iečukstēja viņam ausi. Es tētim prasīju, bet šis neko teica, tas būšot pārsteigums.

Apstiprinot Danas teikto, no sniega vaļņos iestutētajām skandām maigi ieskanējās brīnumainais "Ziemas" largo no Vivaldi "Gadalaikiem". Zigmunds aši pieregulēja skaļumu, lai nezustu ne sīkākā burvīgā skaņdarba nianse, un, pēkšņi kļuvis varen steidzīgs, aicināja visus lapenē. Galda vidū atradās mazais grila trauks; virs oglēm iesmiņos čurkstēja kūpinātā siera kumosiņi pamīšus ar plānām žāvēta speķa šķēlītēm un ābolu ripām. Vize atskrūvēja termosu, un vēsajā gaisā izplūda ar kanēli un krustnagliņām aizdarīta karstvīna tvaiki.

-    Nu, ko, tad tikai ķeramies klāt! Riekstukalna saimnieks salēja karsto šķidrumu krūzītēs. Par to, ka visi esam šeit, par to, ka esam visi kopā, par to, ka… Tālāk lai katrs izdomā pats, nav ko lieki dzesēt mutes un labu dzērienu!

-      Katiņ. Redzēdams, ka sieva aizsapņojusies ar karstvīna krūzi vienā rokā un iesmiņu otrā, Valfrīds viegli piegrūda viņai ar elkoni. Vai saskandināsim?

-     Lai būtu! Viņa nebēdīgi piesita savas krūzītes malu Valfrīda dzeramtraukam. Iedzeram, un tad es jums visiem pateikšu kaut ko baigu!

-     Baigu vai baigi foršu? Ieva gribēja zināt. Zigmunds ar Valfrldu trauksniīgi saskatījās nevar taču būt, ka Kate svētku vakarā, bērniem dzirdot, plās vaļā nejaukas lietas, tomēr…

-    Vienreizēji baigi foršu! Kate šmaugi iztukšoja kausiņu, noslaucīja muti un paziņoja. Mani aicina atpakaļ uz muzeju! Goda vārds! Un es iešu! Viņas lūpas jocīgi saviebās, jo smiekliem pa vidu draudēja izlauzties aizkustinājuma asara.

-     Kad? Kā? Tev zvanīja? Kurš? Jautājumi bira cits caur citu. Vize līksmi sasita plaukstas sarkanraibos bezpirkstu cimdos, Dana sajūsmā pat palēcās, vienīgi Adrians apmierināts smaidīja un neko neprasīja, nospriedis, ka nu viss ir kārtībā.

Katrīna atstāstīja sarunu ar Helgu visos sīkumos gandrīz visos, jo par pašas iecirtību, jā, pat muļķīgo spītību runāt negribējās.

-    Kāpēc tu man jau mājās nepateici? Valfrīds pieliecās viņai tuvāk. Tas nu gan… vienalga, es priecājos, bet…

-     Pa kuru laiku? viņa čukstus apvaicājās. Tu lūdzi, lai tevi netraucē, un es to respektēju. Pēc tam jau bija jāsteidzas.

-    Agrāk gan, viņš nerimās, tu nebūtu…

-    Tas bija agrāk. Katrīnas pierē draudēja ievilkties īgnuma grumbiņa, taču tieši tobrīd sāka skanēt Bokerīni "Menuets" viens no Kates vismīļākajiem skaņdarbiem. To klausoties, vienkārši nebija iespējams īgņoties, tieši otrādi. Patiesībā kauns un grēks ļauties īgnai jutoņai, kad visapkārt zvīļo neaprakstāms skaistums, smaida mīļas sejas, skan līksmas balsis. Varbūt ņemt un piedot Valfrldam pilnīgi un pavisam? Un piespiest sevi aizmirst sniega vētras plosīto rītu kopā ar visu, ko tas atnesa līdzi?

"Vai es to spēju? Nezinu, tomēr var mēģināt. Jautājums, vai es to gribu? Vai gribu spēt pārkāpt savam aizvainojumam, pazemojuma un rūgtās vilšanās sajūtai, apziņai, ka esmu nodota? Vai iespējams ticēt viņa nožēlai? Vai es gribu tai ticēt?"

Un tai pašā bridi Katrīna saprata, ka grib gan! Vairāk par visu pasaulē! Splvais pašlepnuma velniņš gan paslēja galvu, sāpīgi iebikstīdams ar asajiem raģeļiem kā tad tā? Kā tā var? Taču Kate domās iesita šim knipi pa pieri sak, atkāpies no manis un pazudi ellē ratā!

-     Eu, Kate, tu sapņo vaļējām acīm vai apceri dzīves jēgu? Zigmunda balss izrāva viņu no gremdēšanās savās izjūtās. Visi saprot, ka domās tu jau sēdi savā muzejā un taisi milzīgus zinātniskus atklājumus, bet tie var maķenīt pagaidīt, tamdēļ dod šurp savu trauku, šamā dzira jādzer, kamēr karsta!

-    Es atvainojos. Vaigi pielija ar sārtumu. "Droši vien vainīgs karstvīns," Katrīna nodomāja. Laikam tiešām biju iegājusi sevī, ziniet, kā tas ir, ja uzreiz piepildās vēlēšanās, ko visu laiku pat pieminēt bija bail.

-    Kad tu sāksi strādāt? vaicāja Ieva, kamēr Zigmunds no jauna pildīja krūzītes ar karsto dzērienu.

-   Tūlīt pēc Jaungada, pašā pirmajā darba dienā.

-    Tad jau tev vairs nebūs laika pētīt visu to zemestrīču un pārējo stihiju lietas. Adrians izskatījās mazlietiņ vīlies.

-     To nu gan nevajadzētu pamest, Dana viņam piebalsoja. Tik interesanti!

-    Neko es nepametīšu, solīja Katrīna. Domāju, ka uzradīsies vēl kādas idejas, pakonsultēšos ar kolēģiem citur… ne vien ar Latvijas, bet arī ar zviedru vai, piemēram, igauņu un vācu vēsturniekiem.

-    Lietuviešu arī, tas taču tepat blakus. Šī doma Adrianam patika, jo vairāk tāpēc, ka viens no mērķiem, ko puisis sev bija izvirzījis senatnes pētīšanā, bija otras vēl dzīvās baltu tautas lietuviešu valodas apguve.

-    Kāpēc gan nē? Protams… Katrīna bija spiesta apklust, jo tagad Riekstukalna pagalmu piešalca Respigi "Putni".

Zigmunds svētlaimīgi izpūta elpu un ieslējās lapenes stūri, Katei likās, ka draugs zibenīgi saskatās ar Valfrīdu, un tas modināja viņā neskaidru nojautu, tik neskaidru, ka vismaz pagaidām nešķita vērts tai pieķerties. Turklāt varbūt tiešām tikai izskatījās, jo, kad viņa sāniski palūrēja uz vīra pusi, tas cītīgi sildīja pirkstus pie grila oglēm, kaut gan bija noņēmis biezo šalli un adīto cepurīti.

Burvīgā mūzika maigiem, siltiem pirkstiņiem glāstīja sirdi un mulsināja prātus; ari trīs jaunieši, kuru muzikālā gaume varbūt nebija tik klasiska kā viņu vecākiem, neapšaubāmi padevās valdzinājumam smiekli bija pieklusuši, acis sapņu pilnas. Vize, galvu atliekusi, gar lapenes jumtiņu vērās debesīs, kur mākoņu plaisās vīdēja spožās ziemas zvaigznes. Taču Zigmunds pārtrauca romantisko mirkli, mudinādams izlocīt kājas un tuvāk apskatīt izdaiļoto sudrabegli, kas aizgājušajā vasarā esot izaugusi par vismaz trīsdesmit centimetriem.

Egles apbrīnošana beidzās tieši tobrīd, kad atskaņotājs uz dažām sekundēm pieklusa.

-    Tas ir viss? pajautāja Katrīna ar vieglu vilšanās pieskaņu.

-    Ne gluži, Zigmunds daudzsološi nomurmināja un šajā reizē Katei nelikās vis atkal saskatījās ar Valfrīdu.

Mūzika tiešām nebeidzās, tā turpinājās ar vienu no visskaistākajām melodijām, kādas jebkad sacerētas, Ofenbaha barkarolu no "Hofmaņa stāstiem" Vīnes operas simfoniskā orķestra izpildījumā. Katrīna aizvēra acis… gribējās lieglaimē šūpoties kā laiviņā virs ūdensrožu dzelmes, sirds pukstēja saldi un sāpīgi vienlaikus, visu ķermeni pārņēma tāda tīksme, it kā viņa gulētu šokolādes vannā.

-    Nāc! Viņas delnu aptvēra Valfrlda siltā roka. Nāc, Katiņ, padejosim!

-     Kur tu mani velc? Viņa spēja tikai nevarīgi šļupstēt, taču nepaguva pat atjēgties, kad jau kopā ar Valfrīdu atradās uz zvīļā ledus. Es taču nokritīšu, goda vārds, tik slidens, ai!

-    Nekur tu nekritīsi, jo es tevi turu. Valfrlds tiešām to darīja, cieši piekļaudams Katrīnas augumu sev, un vadīja viņu pāri laukumiņam skurbi lēnā valša taktī. Vai nav kolosāli? Mēs taču vēl nekad neesam dejojuši uz ledus. Un vispār mēs esam pārāk maz dejojuši… Katiņ, paskaties taču uz mani!

Mūzikas un neparasto izjūtu fascinēta, Katrīna paklausīja un atlieca galvu. Valfrlda tumšzilajās acīs dzirkstēja zeltaini atspīdumi, iesirma cirta pārkritusi pierei, lūpas pavērtas smaidā. Viņa seja izstaroja tādu mīļumu, kam nebija iespējams pretoties. Pirksti, kas bija krampjaini ieķērusies Valfrīda brūnās virsjakas plecā, atslāba, roka pati no sevis pacēlās un apvija viņa kaklu. Katrīna vairs nebaidījās pakrist… tas vienkārši nebija iespējams, kad viņi abi tā slīd pa ledu, it kā abiem būtu pieauguši, nē, atauguši spārni, ko kādreiz aplauzusi neganta vētra.

-     Ak, šausmiņas, cik tas ir superīgi! Tā bija Danas balss, un nākamajā mirklī uz ledus atradās vēl viens pāris. Adrians un Dana, rokās saķērušies, pārslidinājās pāri visam laukumam, tad apmeta skaistu loku, un meitene pastiepa roku pretī māsai neviens nedrīkst palikt malā, ja radusies iespēja darīt tik brīnišķīgas lietas.

-    Es arī gribu pamēģināt! Vize piegrūda Zigmundam, kurš nu izskatījās pavisam satrūcies. Viena lieta uzrīkot šo ledus valsi Valfrīdam ar Kātiņu, lai viņi beidzot salīgtu mieru, taču pašam stumdīties, lai arī kopā ar Vizi, ir pilnīgi kas cits.

-    Tūlīt jau mūzika būs cauri, viņš mēģināja izmuldēties, taču Vize palika nepielūdzama.

-    Tad uzliec vēlreiz. Gaužām skaisti izskatās, kad citi tā dejo, gribu provēt, vai mums arī sanāks. Vēl jau neesam veci, vīrs, kusties, es tev saku, nu!

"Un tas jāpiedzīvo pašam savās mājās Ziemassvētku vakarā… tikai tāpēc, ka esi piekritis palīdzēt draugam ar romantiskām metodēm sakārtot attiecības ar sievu! Kāpt uz ledus un šļūkāt valša taktī, jo arī paša mīļotajai sievai sakārojies romantikas? Bet kur tu spruksi no zemūdenes," Zigmunds prātuļoja, negribīgi nospieda taustiņu Repeat, nolemjot sevi riskam novelties uz ledus (un kamdēļ vajadzēja to tik pamatīgi notīrīt?) un apdauzīt pēcpusi vai citu būtisku sava ķermeņa sastāvdaļu.

-    Neliec tak man tevi stumt kā tādu divpūru maisu! Vize pa jokam sašuta. Skat, Valfrīds Kātiņu vai uz rokām nes, tu arī varētu pacensties.

-     Ja sasitīšu brilles, tā būs tava vaina, Zigmunds noņurdēja, sagrāba Vizi kā maiglēs un kas būs, būs! stūma pāri laukuma stūrim.

Izdevās tīri veikli, un viņš jau sasparojās nākamajam šļūcienam, kad mugurā ietriecās Ieva, kura tobrīd izmēģināja īpaši graciozu pirueti.

-     Au! Zigmunds iebrēcās, bet pirmajam triecienam sekoja nākamais, kad, inerces nesta, Ievai sekoja Dana. Palīgā, paša meitas mani muši nost! Sieva, kur tu paliec, glāb taču!

Nevaldāmi smejošās meitenes ieķērās tēva mugurā, lai noturētos kājās, taču fizikas likumi par ķermeņa masas un paātrinājuma sakarībām darbojās nemaldīgi visi trīs, sapinušies bļaustīgā kamolā, aizslīdēja līdz attīrītā ledus malai un ieripoja sniega valnī. Arī Vize gandrīz zaudēja līdzsvaru, taču Adrians paspēja satvert viņas elkoni un noturēt kājās. Valfrīds un Katrīna beidzot atrāvās viens no otra un nespēja valdīt smieklus, redzot Zigmunda garos stilbus slejamies vertikāli, jo viņam šķērsām pāri bija pārkritusi Ieva tādā pozā, kas prasījās pēc pēriena. Danas tumšā galviņa bija teju ieurbusies irdenā sniega kaudzē, bet garās šalles cilpa nez kā izrādījās apmesta ap Zigmunda kaklu. Meitene izpurināja sniegu no acīm un steidzās atbrīvot tēvu no mīkstā žņauga.

-     Nesaspied brilles, Zigmunds iebrēcās, tās man vienīgās. Nudien, kā tikšu kājās, ņemšu siksnu! Ieva, aizvācies no mana vēdera! Trakie skuķi, ar jums var galu dabūt!

-    Un ko mēs vēl gaidām? Valfrīds saķēra Kati un Vizi ap vidu, iestūma, un mirkli vēlāk visi trīs ar slaidu švunku ieklupa kupenā blakus Danai. Vizei aizlipa acis, bet Katrīna, nezaudējot laiku, pagrāba sniegu un, kā mēdza teikt bērnībā, nomazgāja muti Valfrīdam.

Zigmunds beidzot bija uzkārpījies sēdus, uzķeksējis brilles uz deguna un skatījās apkārt.

-    Traki palikuši, nudien! Tava vaina, maestro! Un, žigli samīcījis piku, laida Valfrīdam, kurš tobrīd pūlējās aizbāzt spiedzošajai Katrīnai aiz apkakles sniega sauju.

-     Pats tādā krāsā! Tas veikli uzķēra piku un laida atpakaļ, trāpīdams Zigmunda ausi, bet pats tūdaļ dabūja pa degunu ar Vizēs mesto riekšavu.

Slavenā Riekstukalna pikošanās bija atklāta. Ieva beidzot atkal stāvēja uz savām kājām, un abas ar Danu sāka bombardēt Adrianu, kurš vienīgais vēl nebija izvārtījies sniegā. Puisis veikli izvairījās, šļūkādams šurpu turpu, tupdamies un palēkdamies kā daiļslidošanas čempionātā. Tā nu bija tīrā netaisnība, tāpēc Katrīna pievienojās abām meitenēm, un pa visām viņas iedzina Adri attīrītā laukuma stūrīti, kur tas vairs nespēja tik naski manevrēt, toties bija ticis pie neizsmeļamiem mīksta sniega krājumiem… Adrians tos ekspluatēja tik nadzīgi, ka drīz vien Dana ar Ievu bija baltas kā sniegbaltītes; Ieviņas matu sprādze bija attaisījusies, un pār seju pārkritušās biezās krēpes neļāva saskatīt pretinieku.

-    Ak, tu, pagāns! Vize nopurināja pusizjukušajā bizē ielipušo sniegu un metās palīgā meitām. Katiņ, puisieši ņem virsroku, tā nu nevar atstāt! Kā tur hokejā teica? Realizēsim skaitliskā pārākuma iespējas?

-    Tieši tā! Kate atsaucās un ar meistarīgu metienu notrieca Zigmunda brilles.

-    Un tu ari… viņš sašuta. Atlikt kauju, kamēr ģenerāļi atdabū savus okulārus! Atlikt! Citādi es palikšu traks!

-    Jā, tēti, izdari to! Dana mēģināja atkārtot Kates meistarstiķi, taču šoreiz Zigmunds paspēja izvairīties. Valfrīda mestā pika aizķepināja Danai acis, un, kamēr viņa tās attīrīja, Adrians uzvēlās meitenei virsū un ieņurcīja viņu sniegā, taču Danas gaviļainie smiekli apliecināja, ka tas netiek ņemts ļaunā. Ieva metās atriebties Valfrīdam par māsai nodarīto pārestību, bet Zigmunds notvēra meitu aiz kājas, lai pāraudzināšanas nolūkos iepērtu ar sniegaino plaukstu.

Beigu beigās, "Barkarolai" skanot jau kuru reizi, visi septiņi sēdēja sniegā smiedamies un elsodami spēki bija galā.

-     Nu var iet iekšā! Vize uzstutējās kājās. Iztrakojušies esam kā pēc tēva grāmatas.

-    Sievietes… dauzīdams sniega piedzīto cepures pušķi pret ceļgalu, noņurdēja Zigmunds… taču tas bija bezgala apmierināts ņurdiens. Es jums parādīšu skaitlisko vairākumu! Nekas, nekas, izdosim Ievu pie vira, gan tad spēki izlīdzināsies.

-     Pat nedomāju precēties. Meitene aši izšāva mēles galiņu. Dzīvošu tev, papiņ, uz kakla līdz pensijai.

-    Tavai vai manai?

-    Papriekš tavai, pēc tam manai. Ieva nebija uz mutes kritusi.

Istaba sniega čīkstina dalībniekus sagaidīja ar burvīgu siltumu un kairinošām smaržām piparkūkas, cepetis, kāposti, pīrādziņi, mandarīni un pāri visam sasilušo eglītes skuju aromāts. Sniegā savārtītos apģērba gabalus pakāra virtuvē, un no tiem sāka celties mikls tvaiks. Džeroms atgāza galvu tā, ka viena auss izliecās dīvainā leņķī, neizpratnē vērodams garaiņus, kas stīdza uz visām pusēm, un vareni nošķaudījās. Resnais Boss augstprātīgā laipnībā sagaidīja ļaudis, kuri nododas tik aplamām izklaidēm, pagaidīja, kamēr Zigmunds ērti iekārtojas uz dīvāna, un atsperīgi uzlēca saimniekam uz pleciem, izplādamies kā varena lapsādas apkakle.

-    Tagad visiem jāieēd, vēlēja elegantā krēmkrāsas kleitā pārģērbusies Vize, devīgi kraujot vīra šķīvi stirnas cepeša šķēles, meža gaļas kotletītes, ne lielākas par prāvu valriekstu, marinētas baraviciņas un pildītas olas.

-    Nē, tagad visiem jāiedzer, Zigmunds teica savu vārdu. Valfrld, salej, lūdzams! Es nevaru, uz manis guļ kaķis!

-     Par ko? sauca Katrīna, uzlūkojot visus pēc kārtas. Katram jāsaka kāds svētku vēlējums.

-     Par mūsu mājām un mūsu bērniem. Vize atglauda no pieres miklumā savijušos matu cirtu un pacēla viskija glāzi.

-     Par skaistiem Ziemassvētkiem un foršām dāvanām! Ieviņa pieskandināja mātei ar upeņu sulas kausu.

-    Par mīlestību un mūziku! Pievienojās Valfrīds, ar skatienu meklēdams Katrīnas acis.

-    Par mūsu tautu un zemi! Adrians jūsmīgi iesaucās.

-    Par mežiem, laukiem un visām Dieva radībiņām! Protams, tā varēja sacīt vienīgi Dana.

-    Par to, ka cilvēkam ir tādi draugi! Zigmunds steidzās saskandināt ar visiem.

-    Par to, ka mēs esam! Katrīnas tosts šķita mazliet mīklains, taču tika uzņemts ne mazāk dedzīgi.

Mielasta laikā neskanēja ne radio, ne televizors. Arī tas piederējās pie tradīcijas neielaist savā vidū neko svešu, neko no ārpuses, neko tādu, kas nav pašu radīts un pašu izmīļots. Kad vakariņu šķīvji bija novākti, Vize salēja kafiju. Katrīna piebāza muti ar piparkūkām un ierīkojās dīvāna stūrī ērtāk, pavilkdama kājas zem sevis. Adrians mazliet nepacietīgi paskatījās uz tēvu, tad uz Zigmundu nu jāsākas dāvanu dalīšanai, taču pirms tam visiem jāuzstājas ar kādu priekšnesumu.

-    Nu, ko, tad progmārs turpinās. Dēla skatienu nemaldīgi sapratis, Valfrīds cēlās kājās. Zigi, Ieviņ, kur jūsu štrumenti?

-    Uz manis guļ kaķis, Zigmunds skata pēc muldējās, taču Vize uzmanīgi izāķēja Resnā Bosa nagus no svītera pleciem un ieritināja runci sev klēpī.

-    Ak kungs, tavas klavieres! Valfrīds pārlaida pirkstus taustiņiem. Tu tak varētu tās vismaz reizi gadā uzskaņot. Labi, ka te nevienam nav absolūtās dzirdes.

-    Būs jau labi. Riekstukalna saimnieks izcēla no futrāļa daudzpieredzējušo vijoli; Ieva paņēma saksofonu un pieregulēja mēlīti. Oriģinālais trio bija gatavs muzicēšanai, un Zigmunds ar īstu kapelmeistara žestu pamāja sākt.

Viņi atskaņoja Ziemassvētku korāļu popuriju, sākot ar "Kluso nakti", pēc tam "Katru gad' no jauna" un tā tālāk… Skanēja neparasti, taču burvīgi; brīžiem dominēja vijole, brīžiem saksofons, tad atkal klavieres. Pazīstamo melodiju plūdumā ievijās prasmīgas improvizācijas, un šeit Valfrīds ar Zigmundu ļāva Ieviņai īpaši izvērsties.

-    Kad viņi paspējuši to visu samēģināt? Katrīna čukstus vaicāja Vizei. Nevar būt, ka tik fantastisks skanējums vienkārši uz dullo.

Izskatījās, ka Vize iegrimusi tādā kā svētlaimīgā transā un Kates čuksts to iztraucējis.

-     Nezinu, tā negribīgi nomurmināja. Vai nav vienalga, kad un kā… Labāk klausies!

Tāpat kā sācies, priekšnesums beidzās ar "Kluso nakti", un Zigmunds atviegloti atkrita savā vietā.

-    Nu, vai mēs esam nopelnījuši dāvanas? Ieva izgudrēm apjautājās, nemaz neslēpjot lepnumu. Galu galā viņa vēl bija tikai mūzikas koledžas otrā kursa studente, taču kurš gan uzdrošināsies apgalvot, ka šīvakara atskaņojumā viņa nav spēlējusi vienā līmenī ar savu lēti vijolnieku, stīgu nodaļas bijušo pedagogu, jā, arī kapelmeistaru un Valfrīdu Sauleskalnu, kura vārds, kā saka, komentārus neprasa!

-   Tā tik vēl trūka, ka mēs nebūtu! Valfrīds uzsita meitenei uz pleca. Lai tik pamēģina mūs apdalīt, vai ne, Ieviņ?

-    Protams, ka esat! vienā balsī apliecināja Vize un Katrīna. Skaistas un daudz!

-    Tagad kārta nākamajiem. Zigmunds aši ielēja un uzkoda.

Nākamie bija Adrians un Dana. Viņu priekšnesums skanēja vēl ori-

ģinālāk, proti, putnu balsu un citu dabas skaņu atdarinājums ar blokflautas, vargāna, mazu bundžiņu un svilpošanas palīdzību, un ikviens varēja atpazīt strazda, lakstīgalas un zaļžubes dziesmas.

-     Jūs nudien esat malači! iesaucās Valfrīds, kurš visu laiku bija klausījies saspringtā uzmanībā. Vienkārši super! Šo vajadzēja ierakstīt, jādomā, ka varēsiet kaut kad vēlāk atkārtot. Man pašam kādreiz bija ideja… labi, par to citreiz. Ļoti, ļoti kolosāli!

Abi jaunieši priekā piesarka. Viņi patiešām bija ilgi un pamatīgi gatavojuši savu dabas mūziku, izmēģinājuši dažādus variantus, kamēr atrada tādu, kas abus pilnā mērā apmierināja. Adrians plānoja to likt priekšā citiem "Ozolēnu" puišiem, varbūt iekļaut kādā koncertprogrammā, tāpēc profesionāls vērtējums bija ļoti svarīgs.

-     Patiešām vienreizēji, Katrīnas sirds vai trīsēja laimē. Taču viņa nepaspēja ieslīgt pateicīgā sapņojumā par tēmu cik man ir lielisks dēls, jo nerimtīgā Ieva, ābolā kozdama, skaļi paziņoja, ka vēl nav uzstājušās tikai abas mammas. Un ļoti interesanti, vai viņas to darīs kopā vai katra atsevišķi!

Katrīnai pēkšņi aizrāvās elpa. Vārda vistiešākajā nozīmē! Viņa dīvaini norīstījās, jūtot, ka vaigi nevis vienkārši pietvīkst, bet sāk burtiski svilt, bet pakrūtē paveras šķebinošs tukšums.

Viņa bija aizmirsusi sagatavot tradicionālo Ziemassvētku priekšnesumu! Pirmo reizi turpat divdesmit gadu laikā! Kaut kas neiedomājams, neaptverams… Visi pēdējās nedēļas pārdzīvojumi un kreņķi, aizvainojums un drūmās domas bija pilnīgi izspiedušas no galvas tik svarīgo pienākumu. Varbūt būtu arī atcerējusies, kauc arī pēdējā brīdī, dāvanu sainīšus maisiņos kraujot, tad vēl varētu vismaz kaut ko izdomāt, taču Helgas zvans apgrieza visus prātus otrādi. Ak kungs, tādu izgāšanos! Pilnīga katastrofa. Ko lai iesāk? Ko? Lai? Tagad? IESĀK?

-    Labi, es sākšu pirmā. It kā saklausījusi Katrīnas mēmo kliedzienu, Vize piecēlās un sakārtoja svārku kuplās krokas. Man būs muzikālais palīgs Adrītis.

-    Paskat tik! Ievas uzacis izbrīnā pazuda zem matu viļņa.

Adrians iespieda starp ceļgaliem mazās bundžiņas; Vize pamatīgi

ievilka elpu un ritmiskās bungošanas pavadījumā uzsāka senu ļoti senu! Ziemassvētku apdziedāšanās dziesmu.

Divas meitas runci svēra

Ziemassvētku vakarā-ī…

Ja svērs runcis puspodiņa,

Tad būs ieti tautiņās-ī…

Skanēja iespaidīgi, taču nelaimīgā Katrīna nespēja ne ieklausīties, ne novērtēt. Ko…? Kādu dzejoli? Protams, atmiņas dzīlēs šo to varētu sagrābstīt, taču tie visi jau dzirdēti, turklāt nav nekādas garantijas, ka pašreizējā stresā nesajuks.

-     Kas tev kaiš, Katiņ? Laikam viņa patiesi izskatījās izmisusi, jo Valfrīds to pamanīja. Tev slikti, vai?

-    Man… nav… priekšnesuma, Kate dvesa viņam ausi. Es aizmirsu…

-    Ak, tu mīļo dvēselīt! Viņš aplika sievai roku ap pleciem. Nepārdzīvo, nekas taču nenotiks, ja arī…

Pēkšņa, galīgi traka doma kā zibens cauršāva Katrīnas sakarsušo galvu. Dvēselīt… mana dvēsele… mon ame… To nu gan viņa atceras! Tādu dziesmu nevar aizmirst līdz kapa malai un droši vien arī aiz tās! Un to nav dzirdējusi pat Vize, nemaz nerunājot par bērniem!

-    Vai tu vēl atceries? un viņa pačukstēja Valfrīdam pie auss piepeši prātā ienākušo glābiņa iespēju.

Viņa acīs pavīdēja apjukums. Ir nu gan ideja! Diez vai kas iznāks, kur tie gadi! Un vai Katrīna vēl spēs izdziedāt sarežģīto melodiju? Viņš pats varbūt ari atcerētos, varbūt, un tajā pašā mirklī senā melodija atausa atmiņā tik spilgti kā tikko sacerēta, līdz pašai pēdējai notij, līdz sīkākajai pauzītei.

-    Var pamēģināt, bet atceries, ka par to man no tevis picnāksies vēl viena dāvana, Valfrīds šķelmīgi nobeidza.

Uztverdama nepārprotamo intonāciju vīra balsī, Katrīna nenosarka. Vienkārši tāpēc, ka vēl sarkanāka seja, nekā viņai jau bija, liecinātu par neizbēgami tuvojošos apopleksiju.

Vīri lēca dārziņā-ī

Rūtaināmi paslaunēm,

Lai aug kāļi, kāpostiņi-ī

Rūtaināmi lapiņām…

Smieklu un spurdzienu pavadīta, Vizēs dižā dziesma bija beigusies. Katrs klātesošais tika dabūjis savu tiesu, taču Katrīnai šī jautrība bija paslīdējusi garām, gandrīz izmisīgi koncentrējoties uz priekšāstāvošo.

-    Arī es šovakar mēģināšu dziedāt. Katrīna drudžaini norija siekalas. Tā ir ļoti sena dziesma… sena visās iespējamās nozīmēs, jo Valfrīds to sakomponēja pirms vairāk nekā divdesmit vai trīssimt gadiem kā nu kuram labāk patīk.

Zigmunds sarauca pieri un juta brilles nošļūkam līdz deguna vidum. Interesanti gan, pa kuru laiku viņi paspējuši to norunāt? Atkārtot cik necik? Jo līdz dejām uz ledus par to viņš bija gatavs derēt abu starpā vēl bakstījās ne viens vien ērkšķītis.

Toties trīs jaunieši izskatījās ārkārtīgi ieinteresēti. Padomā tik, tajos laikos sacerēta dziesma? Vēl kaut kas, ko viņu neizprotamie un neaprēķināmie vecāki gadiem turējuši noslēpumā!

-    Ē-ē… ja tas ir tas, ko es domāju, tad bez manis jūs, mīlīši, neiztiksiet, Zigmunds nospieda pusizsmēķēto cigareti pelnutraukā un gandrīz neapzināti sagrābstīja uz dīvāna atzveltnes nolikto vijoli. Cik atceros, man tur bija tāds kā duets ar Kates balsi…

Riekstukalna klavieres, protams, nebija klavihords. Taču ar iztēles palīdzību tās varēja pārtapt arī trīssimtgadīgā instrumentā.

Mon ame, adieu; quoique m'en fende,

Et que l'Amour de partir me defende… '

Un pār viņiem vēlreiz nolaidās brīnumainais mirklis, kad domas un jūtas kļuvušas par skaņām, bet skaņas par pilnīgu saskaņu, kāda šajā pasaulē sastopama neiedomājami reti. Zigmunda vijole un Katrīnas balss, attīrījusies no laika tīmekļiem, lēni un graciozi vijās ap Valfrīda uzburto baroka harmonijas celtni kā ziedoši tīteņi ap sapņu pils logiem. Nevajadzēja ne domāt, ne piepūlēt atmiņu viss nāca pats no sevis, nē, patiesībā nekam nekur nebija jānāk, jo tas visu laiku atradies tepat.

Kad bija izskanējis beidzamais akords, visi trīs mēmi saskatījās kā pamodušies no sapņa, taču īso klusuma mirkli pārtrauca aplausi, atzinības un izbrīna saucieni.

-    Nu, un vai jums vēl daudz šādu pārsteigumu? Ieva pirmā uzdeva jautājumu, kurš bija uz mēles arī māsai un Adrianam.

-      Neuztraucies, Ieviņ, pietiks visam mūžam, Valfrīds atsmēja. Pārsteigumi jāceļ gaismā pamazām, tad dzīve ilgāk turpinās būt interesanta.

-    Jā, šis nu patiesi bija interesanti, bet, galvenais, negaidīti. Traks var palikt, nomurmināja Zigmunds, vēl aizvien būdams saviļņojuma varā.

-    Dziesma bija gaužām skaista. Vize noglāstīja viņa roku. Skaista līdz asarām. Bet nu gan dāvanas! viņa skaļi iesaucās. Visi ir nogaidījušies, visi ir pelnījuši! Danīt, tu esi vistuvāk eglītei, ķeries tam kalnam klāt!

Jo vairāk dila un ruka sainīšu un paciņu kaudze, jo skaļāka līksme valdīja istabā. Vize kā vienmēr bija visus apadījusi meitenēm krāšņi svīteri, Zigmundam šalle un bezrocis, Katrīnai līdz elkoņiem gari cimdi bez pirkstiem, lai vēsā telpā tīkamāk strādāt pie datora, Valfrīdam

Ardievu, mana dvēsele; lai arī saplosīta / un aizejošās mīlestības noliegta… (Franču vai.) un Adrianam raibi izrakstītas zeķes. Katrīnas sainīšos arī pēc tradīcijas atradās vērtīgas grāmatas atbilstoši katra interesēm un gaumei. Vize jau bija izrotājusies ar zeltainām dzintara krellēm, kas ideāli piestāvēja viņas tumšajiem matiem un krēmkrāsas tērpam šīs rotas meklējumi Zigmundam bija prasījuši vairākas dienas un saišķi sabojātu nervu, skaidrojot smieklojošajām pārdevējām, ka vēlas tieši tādas un nevis kaut kādas citādas krelles. Dana, neizlaižot no rokām jauno fotoaparātu, un Adrians, kura delmu rotāja tēva dāvinātais pulkstenis ar tajā iestrādātu kompasu, bija nolīduši aiz eglītes, lai mainītos jūsmīgām pateicības bučiņām par viens otram darinātajām veltēm izrakstīto putnu barotavu un no ādas strēmelītēm mezgloto jostu, Ieva aizrautīgi šķirstīja Valfrīda dāvināto nošu albumu ar izciliem skaņdarbiem saksofonam. Zigmunds tīksminājās par glītu, ādā iedarinātu ceļojuma blašķīti abu meitu velti, bet Katrīna bija atkritusi uz grozāmā klavierķeblīša un skatījās savā plaukstā, kur maigi vizēja kaut kas tik brīnumains, ka nebija iespējams atraut acis.

-     Valfrīd… viņa izdvesa. Kur tu tādus… Man nekad mūžā nav bijis tik skaistu auskaru! Tās taču pērles!

-     Visīstākās, viņš apstiprināja tīksmā gandarījumā. Ieliec ausis, lai redz, kā izskatās!

-    Nē, vēl ne, citādi es pati tās nevarēšu redzēt, Katrīna naivi atteica.

-     Tad paņem spoguli. Valfrīds vairs neizturēja un sāka smieties. Nudien, Kate reizēm uzvedas kā bērns.

-     Kā tad, un visu atlikušo vakara daļu nemitīgi blenzīšu spogulī. Viņa saņēma katrā rokā pa auskaram un atvirzīja tālāk no sevis. Rotaslietas tiešām bija oriģinālas; auss ļipiņās iestiprināmi sudraba gliemežvāciņi, no kuriem izritēja smalkos sudraba pavedienos iekārtas pērles. Esi drošs, ka šie diedziņi nepārtrūks?

-   Jācer. Klau, dod šurp, es tev ielikšu. Viņš izņēma vizošos nieciņus Katrīnai no pirkstiem.

-    Ārprāts, cik tev skaisti auskari! iesaucās Ieva, pamanījusi abu tielēšanos. Un kā piestāv! Tu nu gan esi laimīga, kaut man kādreiz būtu vīrs, kurš dāvina tik kolosālas rotas!

-     Ā, meitiņ, tādas lietas jānopelna. Arī Vize pienāca tuvāk. Papriekš apprecies, nodzīvo divdesmit gadus, esi tik mīļa un uzticīga kā Katiņa, tad arī tev būs gan pērles, gan dzintars un zelts.

-    Baigi ilgi jāgaida, Ieva pavīpsnāja, man noteikti pietrūks pacietības.

Kad dāvanu apjūsmošana sāka pierimt, Vize, Katrīna un Ieva devās uz virtuvi, lai vēlreiz pagatavotu kafiju un nomazgātu vakariņu traukus. Mīksti noklaudzēja ārdurvis. Pa logu varēja redzēt, ka pagalmā, ko joprojām apgaismoja krāsaino spuldzīšu vītnes, izlavās rokrokā saķērušies Adrians un Dana un nozūd ezera virzienā.

-     Nu, vai jums viss štokos? apvaicājās drusku ieskurbušais Zigmunds, pāri nošļukušajām acenēm lūrēdams uz Valfrīdu.

-    Šķiet, ka jā.

-    Tikai šķiet? Zigmunds gribēja zināt skaidri.

-    Nu… jā. Draugs viegli papurināja galvu. Tu jau pats redzi, Kate atkal ir savā ģīmī un stilā, un mana dāvana viņai loti patīk. To… nu, par ezeru tu gan forši izdomāji, dejošana istabā nebūtu tas.

-    Un tev paldies par Respigi, tas ir viens no maniem mīļākajiem gabaliem. Zigmunds pielēja abu glāzītes. Man domāt, vakars izdevies pa pirmo! Ieķeram vienu, labi?

-    Vēl vienu var, Valfrīds diplomātiski atbildēja, jo nekādā ziņā nevēlējās justies iereibis. To, vai viņa un Katiņas attiecības tiešām atgriezušās agrākajās sliedēs, viņš uzzinās tikai tad, kad līksmošanās beigsies un visi dosies pie miera. Ja sieva, kas veselas astoņas naktis bēgusi no sava vira un laulības gultas kā no mēra, šonakt mīļuprāt apgulsies blakus, tad varēs patiešām atviegloti uzelpot un aizmirst visu šo murgu uz mūžīgiem mūžiem!

Kamēr abi vīrieši istabā pacēla glāzes, Vize virtuvē uzrunāja Katrīnu:

-     Katiņ, es jums šoreiz uzklāju guļu mazajā kambarītī aiz meiteņu istabas.

-    Tā? Viņa pabrīnījās un juta, ka asinis atkal saskrien vaigos. Un kur tad Adris?

-    Adris lai nāk lielajā istabā. Viņam pietiks ar neizvilktu dīvānu, pati redzi, tur tagad eglīte, viss piekrāmēts, bet jūs abi tak uz neizvilkta nesagulēsiet, Vize skaidroja. Tu neraizējies, tur būs ērti gana, kambarītis mazs, toties gulta plata.

-    Un zālītes smaržo, Ieva piebilda, liekot noslaucītos traukus virtuves skapītī. Zini, Katiņ, mamma jums nolika īpašu spilvenu.

-    Kādu vēl īpašu, ko tu pļuksti!

-    Nē, es arī gribu zināt. Katrīna iepleta acis. Tā tev kāda Ziemsvētku buršanās, vai?

-     Nu tu arī runā aplam, kāda vēl buršanās! Vize drusku sapīka. Vajadzēja ar' Ievai iejaukties un pļāpāt! Taču viņa tiešām bija salikusi spilvenā dažādas zālītes gan labam miegam, gan mīlestībai. Šo to pati no saviem aizlaikiem zināja, šo to izlasīja grāmatās. Sarkanā āboliņa ziedi, rudens lazdas un diždadža lapas, ķimenes un apiņu rogas, pāris saujas smaržīgo mētru, vīgriežu ziedi viss labs, nekā slikta. Lai guļ veseli, lai atkal miers, mīlestība un laba satikšana!

-    Vize! Es gribu zināt! Katrīna ietiepās.

-     Tāda kā jocīga, pati tak zālītes pazīsti… nu, lai gulētājiem miegs labāk nāk! Vize mirkli pagaidīja, kamēr Ieva iziet no virtuves, un, drusku mānīdamās, turpināja. Man tādu spilvenu mājās leju pusducis, ar vīgriežiem, apiņiem, kumelītēm un kalmēm; pati teici patīk, kā smaržo.

Lai Katrīna nepajautātu vēl ko, viņa pievērsās virtuves galdam un bez redzamas vajadzības pārcilāja tur saliktos traukus, tad pabīdīja tuvāk logam groziņu, kur parasti glabājās olas. Olas… Tieši olu sakarā šajā pēcpusdienā viņai gadījās ārkārtīgi dīvains piedzīvojums; kamēr Zigmunds staigāja pa mežu, eglīti meklēdams, Vize atģidās, ka vēl nav pagatavojusi vīra iecienītās pildītās olas, un devās uz pieliekamo. Nolika groziņu uz galda, ielēja kallā ūdeni, piesvieda plītī pāris pagaļu, lai ātrāk uzvārītos, pierausa nobirušās skaidas, pakāra trauku dvieli, vārdu sakot, paveica vairākus sīkus darbiņus. Apsviedusies kā atspole, Vize stiepās pēc olu groza un tā ar izstieptu roku arī palika, jo groziņš bija tukšs! Nespēdama ticēt savām acīm, viņa aptaustīja grozu, tam blakām stāvošo bļodu, pārlaida plaukstu visam, kas atradās uz galda. Olu nebija! Viņa piemiedza acis un vērīgi pārlaida skatu visai virtuvei, kaut skaidrāk par skaidru zināja, ka pirms stundas ceturkšņa nolikusi groziņu ar duci olu pašā galda vidū. Neviens tās nevarēja paņemt: Zigmunds mežā, meitas ārā poš sudrabegli, Resnais Boss guļ pie mūrīša, Džeroms istabā uz paklāja. Kur varēja pagaist ducis skaistu, dzeltenbrūnu olu?! Vize nesabijās, bet gan saīga vai tiešām Riekstukalna mājas gariņam nav ko darīt? Arī agrāk pēkšņi noklīda kāda manta… protama lieta, viņa gan zināja, kas darāms! Nostājās istabas vidū, skaļi un skaidri pateica: "Mīļo pavarda sušķīt, pelnu kundziņ, lūdzams, noliec to un to vietā!" Tad izgāja blakusistabā, brītiņu pastāvēja, un, kad atgriezās, pirmais, uz ko acis krita, bija pazudusī manta, nu, tā bija gandrīz vienmēr. Tikai ne šodien; divpadsmit olas kā bija, tā palika pazudušas, lai arī kā viņa lūdza gariņu tās atdot. Tas vien varēja sajaukt omu, un nu Katiņa ar' plijas virsū ar jautājumiem…

Labāk iedzersim kādu glāzi sarkanā vīna, rau, pudele uz galda pusē palikusi, Vize ierosināja, lai tiktu galā ar mulsinošajām domām.

Katrīna sāka smieties. Vize ir vienreizīga! It kā viņa jau sen nebūtu sapratusi, kas te notiek! Valfrīda ieslēgšanās ar diviem datoriem skaidrs, viņš noņēmās ar mūzikas nopumpēšanu, turklāt ļoti īpašas un izmeklētas mūzikas Bokerīni, Respigi, Ofenbahs. Zigmunds, kurš pēkšņi izdomājis iekārtot slidotavu un sagatavojis CD atskaņotāju, kas sāk spēlēt īsto gabalu īstā laikā, piedevām Vizēs spilveni, piebāzti ar mīlestības maģijas augiem jeb, latviski runājot, gribamzālēm… Ha! Kā tur pirmāk teica Zigmunds "Cik labi, ka cilvēkam ir tādi draugi…" Patiešām labi! Draugi, kam nekas nav jāsaka, nav jāžēlojas, kuri tāpat visu saprot un katrs pēc savas saprašanas metas palīgā. Nu jā, izskatās, ka viņas dvēsele, gluži pretēji senās dziesmas vārdiem, ir atkal vesela. Kā nu ne, ja dziedēšanā iesaistīts tik varens arsenāls! Nezin, vai tajā iekļaujas arī pērļu auskari? Viņa pieķēra ar roku pie auss un sajuta mēnessgaismas zirnīša vizmaino gludumu.

-    Pasaki, lūdzams, kad tu nopirki tās skaistās pērles? Katrīna jautāja Valfrīdam pāris stundu vēlāk.

Abi gulēja Riekstukalna mazajā kambarītī senlaicīgā gultā, kam viens sāns cieši kļāvās pie nobalsinātā mūrīša. Viņiem bija karsti; ne vien tāpēc, ka mūrītis izstaroja versmainu siltumu, bet arī tikko pārdzīvoto vētraino mirkļu dēļ. Nospārdījuši segu kājgalī, abi gulēja kaili kā bērni jūrmalā un klausījās viens otra straujajos sirdspukstos.

-     Kāpēc tev tik svarīgi to zināt? Valfrīda lūpas liegi glāstīja Kates deniņus.

-    Ja atklāti, tad gribu zināt, vai arī tie ietilpst tajā pašā plānā, pie kura pieder gan ledus barkarola, gan Vizēs maģiskais spilvens?

-      Maģiskais spilvens? Izlikdamies nedzirdam jautājuma pirmo daļu, viņš pacēlās uz elkoņa un, drusku norūpējies, caur biezo krēslu ielūkojās Katrīnas sejā. Kas tas tāds?

-    Man šķiet, ka šis pats. Kates dūrīte enerģiski iebukņīja čaukstošajā pagalvja maisiņā. Tajā sabāztas visādas zālītes, kas veicina, khm, sacīsim, mīlas lietas.

-    Man nekas nav jāveicina, nosprauslojās Valfrīds, pats tīri labi tieku galā. Nu, ir gan Vize! It kā klusina, bikliņa, bet izdarības… Tad viņš kļuva nopietns. Dies ar visu spilvenu, Katiņ, es tevi patiešām mīlu, un tu to zini. Zini?

-    Zinu. Arī es tevi mīlu, bet… šitās modulācijas tev cauri neies, skaidrs?

-    Kādas modulācijas? Viņš mazliet nervozi pasmaidīja. Mīlestība nav nekādas modul…

-      Izbeidz modulēt no vienas tēmas uz citu. Es tev jautāju par auskariem.

-    Ā, jau paspēju piemirst. Labi, ja tas tik svarīgi, es tos nopirku Rīgā, septembrī, vienā saloniņā, kur bija grieķu mākslinieku rotu izstāde pārdošana. Man ļoti iepatikās, iedomājos, cik skaisti tev izskatītos, nu, vai esi apmierināta? Beidzot?

-    Tagad esmu. Katrīna noguldīja galvu uz viņa krūtīm.

-    Paldies Dievam, Valfrīds nopūtās.

Dziļajā klusumā, kāds iestājās pēc šis nopūtas, varēja dzirdēt knikšķam pārkurinātā mūrīša podiņus un čabam Vizēs slaveno spilvenu.

-    Cik labi būtu vienmēr justies tā, Valfrīds domīgi ierunājās, kā mīlas brīžos, kad zeme izgaist un mēs abi cieši kopā uzlidojam debesīs… īsta ekstāze, viss viena vienīga laime.

-    Tad tā vairs nebūtu laime. Kate pārlaida plaukstu viņa krūtīm. Ja laimes stāvoklis kļūst pastāvīgs, tad tas vairs neatšķiras no ikdienas. Un pārsātinājums rada garlaicību vai arī vēlmi pēc pavisam citām, asākām izjūtām.

-    Laikam jau tev taisnība, tomēr žēl.

-     Kāpēc tev žēl? Katrīna klusu iesmējās. Smieklos jautās vilinājums. Arī nepastāvīgais ļaujas atkārtošanai… pēc patikas.

II daļa

»

Dievs redz laiku nevis gareniskā, bet gan šķērsvirzienā;

Viņa priekšā viss laikā izkārtotais savākts vienā kaudzītē.

(Mārtiņš Luters)

Ventspils muzeja rīkotā divu dienu zinātniskā konference par Baltijas reģiona bronzas laikmeta iedzīvotāju kontaktiem un kultūrapmaiņu tuvojās beigām.

-     vSavā un savu kolēģu vārdā izsaku sirsnīgu paldies visiem konferences dalībniekiem un referentiem par veikto darbu. Jūtos gandarīta un domāju arī jūs tādi esat, jo šajās dienās esam paveikuši lielu darbu mūsu valstu vēstures izpētē, kā arī savstarpēji bagātinājušies atziņām un atklājumiem, apmēram piecdesmit cilvēku lielo auditoriju uzrunāja muzeja direktore Evelīna Ritere. Tagad aicinu tos, kuri vēl nav redzējuši, aplūkot pirms desmit gadiem atrastā bronzas laikmeta Staldzenes depozīta izstādi, bet pēcāk visus kopā uz blakustelpu pie maza atspirdzinājuma atzīmēt darba noslēgumu. Lūdzu!

-    Uff! Helga atlieca plecus un neuzkrītoši izstaipījās. Ejam, Kaču, kamēr vēl nav pārāk biezs! Man tā gribas ēst, ka tikai ar gribasspēku spēju valdīt burkšķus vēderā.

Katrīna pamāja un naski salika plecu somā konferences materiālu mapītes, piezīmju grāmatu, pildspalvu un brilles. Glītās acenītes zeltaini violetā rāmī viņa lietoja pavisam nesen, gan tikai lasīšanai un darbam pie datora; izrādījās, tas ir pavisam vienkārši un dabiski, tāpēc visi agrākie kompleksi izzuda paši no sevis.

Blakus istabā uz diviem galdiem a la fourchette bija kārdinošu sīkmaizīšu paplātes, groziņi ar mandarīniem un āboliem, torņveida vāzēs cepumi un kūciņas, turpat arī vairāki lielie kafijas termosi. Divi jauniņi viesmīļi piedāvāja balto un sarkano vīnu.

-     Izskatās neganti garšīgi, Katrīna pačukstēja draudzenei, un abas piekrāva savus šķīvjus līdz malām. Sameklē kādu mierīgāku kaktu un paķer līdzi arī manu šķīvi, es aiziešu pēc kafijas.

-     Man lej ar kaudzi, Helga nosauca viņai pakaļ, un neniekojies ne ar pieņiem, ne cukuriem.

-     Nemāci mācīto, attrauca Katrīna, izvērtējot, pie kura termosa sastājusies mazāka rinda.

Pie kafijas izdevās tikt dažu minūšu laikā. Pielējusi Helgai domāto tasi, kā jau teikts, ar kaudzi, Katrīna uzmanīgi pagriezās, lai dotos atpakaļ, bet tobrīd kāds piegrūdās viņai pie elkoņa. Teju puse tases satura iešļācās apakštasē, piedevām notecēja arī uz grīdas.

-     Entschuldigen Sie, bittef aiz muguras atskanēja nožēlas pilna vīrieša balss.

-     Schon gut", Katrīna ne visai laipni atmeta pār plecu. Nekas nebija labi! Viņa te stāvēja ļaužu burzmā, abas rokas aizņemtas, no pielietās apakštases kafija turpināja pilēt uz grīdas.

•Atļaujiet, es jums palīdzēšu, vīrietis vācu valodā turpināja, izņēma viņai no rokām nelaimīgo trauku ar visu pielieto apakštasi un izmanīgi novietoja uz tuvākā galda. Tūlīt ieliešu citu, un…

-     Nevajag, paldies, es pati. Kate neveikli atvēcinājās ar brīvo roku, bet vācietis jau ienira drūzmā un pēc mirkļa atkal iznira ar pilnu tasi rokā.

-     Ceru, ka tajā nav ne piena, ne cukura, viņa noprasīja diezgan paskarbi, bet tad, spēji nokaunējusies par savu nepieklājību, iesmējās. Ne-

I.ūdzu, atvainojiet! (Vācu vai.)

Ir jau labi. (Vācu vai.) pārdzīvojiet, kolēģi, es vēl neesmu piedzīvojusi nevienu konferenci, kuras beigās izdotos ar pirmo mēģinājumu tikt pie pilnas kafijas tases.

-    Jūs ļoti labi runājat vāciski. Vīrietis apveltīja Katrīnu ar parasto komplimentu. Atļaujiet stādīties priekšā Ginters Feierabends no Drēzdenes!

-    Katrīna Kursīte. Šī muzeja speciāliste.

-     Ārkārtīgi patīkami. Viņš paklanījās. Jo vairāk tāpēc, ka jūsu vārds man nav svešs, esmu lasījis jūsu lielisko apcerējumu… mirklīti! Atcerējos: Musizierungstradition in Bьrgergesellschaft des Kurlandisches Herzogtum'. Fascinējošs darbs, jo īpaši detaļas. Vai drīkstu jums piebiedroties? Starp citu, kafija nav samaitāta ne ar kādām piedevām.

Uzslavas pacilāta, Katrīna pasmaidīja. Feierabends (sasodīts! Feierabends, tātad sen, sen dzīvojušā Vindavas zēnu skolas rektora uzvārda brālis) no Drēzdenes nebūt nebija nekāds lempis, bet gan cilvēks ar humora izjūtu, turklāt visai simpātisks kungs ap piecdesmit, kupliem pusblondiem, pussirmiem matiem, enerģisku degunu un smējīgām acīm. Diemžēl viņa referātu rīta cēlienā par agrīnā bronzas laikmeta rituālajiem instrumentiem Katei neizdevās noklausīties, jo darbinieku trūkuma dēļ Ritere palūdza Katrīnu uzņemties gida lomu Liepājas vēstures skolotāju grupai.

-     Ja vēlaties, Feierabenda kungs, mēs ar draudzeni esam noenkurojušās tur pie tās palodzes. Katrīna rādīja.

-    Brīnišķīgi, paņemšu kādu nieku provīzijas un došos pie jums.

-    Kaču, tevi, goddievvārds, var tikai pēc nāves sūtīt, Helga pukojās. Labi, ka vismaz šķīvji ar ēdienu palika pie manis.

-    Tagad gan tie vairāk atgādina šķīvjus bez ēdiena…

-    Toties viss, kas uz tiem atlicis, ir tavs. Kur mana kafija? Āāā, cik labi! Nupat atkal sāku justies kā cilvēks. Kā būtu ar vienu vīna glāzi?

-    Un kā būtu ar vienu vīrieti? Katrīna draiski piemiedza aci.

-    Vīrieti? Un to man jautā tu svētā Katrīna? Draudzene bezmaz aizrijās.

Kurzemes hercogistes pilsoņu sabiedrības muzicēšanas tradīcijas. (Vācu vai.)

-     Ei, aplamā! Es runāju par vīrieti kā sociālu būtni, nevis seksuālu objektu.

-    Kurš tas ir? Helga, laiku velti nezaudējot, apprasījās, bet Ginters Feierabends jau bija klāt. Un ne tukšām rokām! Uz nez kā sadabūtas paplātes (ak, šis vāciešu praktiskums!) bija saliktas trīs tases kafijas, apakštase ar riekstu kūciņām un trīs sarkanvīna glāzes.

-    Katrīnas kundze, ceru, ka ar šo man izdosies izpirkt savu neveiklības grēku, viņš smaidīja, likdams paplāti uz palodzes. Vai iepazīstināsiet ar draudzeni?

-    Protams! Ginters Feierabends, Helga Frīdenberga.

-    Ļoti patīkami. Helga pasmaidīja savu neatvairāmo smaidu.

Katrīna bija gandrīz pārliecināta, ka, draudzenes šarma aizrauts,

simpātiskais Ginters nekavējoties pāries uz vieglu flirtu, taču pēc dažām minūtēm konstatēja, ka saruna izvēršas interesantā diskusijā. Viņš tiešām bija erudīts kultūras vēstures speciālists, bet visvairāk laika veltījis senajiem mūzikas instrumentiem un to atskaņojuma iespējām. Šī tēma Katrīnai, pats par sevi saprotams, bija ārkārtīgi tuva, tāpēc viņa apbēra vācu kolēģi ar neskaitāmiem jautājumiem.

-    Jāteic, ka es savos pētījumos no salīdzinoši jauniem laikiem pamazām kāpos arvien tālāk atpakaļ, un mans pēdējais darbs veltīts Ziemeļeiropas bronzas laikmeta rituālajiem sitamajiem instrumentiem, Ginters stāstīja. Tomēr patīkami laiku pa laikam atgriezties, sacīsim, pie baroka instrumentu rekonstrukcijas. Mēs esam tāds interesentu pulciņš. Piemēram, oriģinālā viola dagamba, salīdzinot ar mūsdienu altiem…

Ginters Feierabends runāja tālāk, bet Katrīna vairs neklausījās, pareizāk sakot, nespēja klausīties, jo vienubrīd viņa pati vairs nespēja atcerēties, kad tas bija, galvā atskanēja dīvains klikšķis. Nedzirdams, taču ļoti labi jūtams klikšķis, kad kopā saāķējās divi atmiņas uzjundoši vārdi: Feierabends un Drēzdene.

-    Gintera kungs, atvainojiet, ka es… mazliet par citu tēmu, bet sakiet, vai kādreiz esat ieskatījies Drēzdenes kādreizējās Domskolas arhīvā? Cik zinu, tā sagatavoja gan dziedoņus, gan mūziķus, un man liekas, ka… ļoti iespējams, kāds no viņiem atceļojis arī uz Kurzemi, piemēram, septiņpadsmitajā gadsimtā, Kurzemes hercogistes ziedu laikos, kad uz šejieni devās visdažādāko profesiju ļaudis.

Pirmajā mirklī Ginters Feierabends izskatījās pārsteigts, bet ātri atguvās.

-     Nē, diemžēl Domskolas arhīvu neesmu pētījis, taču jūsu minētā tēma varētu būt ārkārtīgi interesanta. Vai saskārāties ar to, vācot materiālus rakstam par muzicēšanas tradīcijām pilsoņu namos? Ja jūs minētu kādu konkrētu uzvārdu, vismaz gadu, meklēšana veiktos vieglāk. Katrā gadījumā, ja radīsies brīvs brīdis, noteikti paskatīšos.

-     Gads varētu būt 1685… Katrīna gausi teica. Mēles galā vai svila vārds Zigmunds Reizemans, taču draudzenes klātbūtnē to nedrīkstēja izrunāt; viņa taču pazina šo Zigmundu, tāpēc sekotu jautājumu jūra, kurā vieglāk noslīkt, nekā dot sakarīgu atbildi. Taču Kate nekādi nespēja laist garām vai paša Dieva doto izdevību uzzināt jel ko par cilvēku, kurš bija Zigmunda vārda un uzvārda brālis septiņpadsmitajā gadsimtā un kura vietā Zigmunds toreiz kļuva par Vindavas rātes kapelmeistaru… ak kungs, no šādām domām galvā sāk griezties īsts karuselis!

-    Varbūt jums pat iznāktu kopīgs pētījums, ieinteresētā Helga rosināja. Mums muzejā tādu materiālu nav, taču Rīgā, varbūt arī Jelgavā kaut kas atradīsies.

"Jelgavā neatradīsies nekas, vismaz attiecībā uz Zigmundu Reizemani; iespējams, izdotos uzrakt kādu mazsvarīgu piezīmi, kurā minēts Valfrīda Zonnenberga vārds, bet ne jau par to ir mūsu stāsts," Katrīna īgni nodomāja, tomēr piekrītoši māja ar galvu.

Viņi vēl kādu brīdi parunājās, apmainījās ar vizītkartēm, noprecizēja elektroniskā pasta adreses un tad šķīrās.

Atvadījusies no Helgas, Katrīna pa taisnāko devās mājās. Pēc iznākšanas no siltajām telpām sals grieza sejā neredzamiem nažiem, bakstīja neredzamām adatām. Viņa savilka kapuces malas zem zoda, un tūlīt pat kažokādas akots nosarmoja. Piere un vaigi vairs tā nesala, toties sāka stingt pirksti, kaut arī labos cimdos ar siltu vilnas oderi.

"Vajadzēja izņēmuma kārtā ņemt apalīti," Katrīna pie sevis nosūkstījās, "kas tagad nekaitētu viena vīle, un mājās!"

Viņa praktiski nekad nedevās uz darbu ar mašīnu, ja nu vienīgi tad, kad pēc darba ieplānota kārtīga iepirkšanās vai izbrauciens ārpus pilsētas. Degvielas cenas pārsniedza saprāta robežas, vismaz Kursīšu-Sauleskalnu izpratnē; lai gan Katrīnai atkal bija pilnvērtīgs darbs un stabili ienākumi, ar tiem nepietika, lai varētu atļauties dzīvot bez apdoma.

Dienas jūtami stiepās garumā; kaut arī dažas minūtes pāri pieciem, janvāra vakars vēl nebija satumsis. Nami tinās zilgansārti zīdainā krēslā, augstās laternas zīmēja uz ietves saulainus apļus, taču tie nesildīja piemīņātais sniegs zem kājām čīkstēja tik spalgi, ka vai ausīs grieza.

Valfrīds viņu sagaidīja virtuvē. Zemās griestu lampas gaismā telpa izskatījās bezgala mājīga un pievilcīga drusku sasēdētie spilveni uz dīvāniņa, iepretī pavērtajām plīts durtiņām sfinksas pozā tupošā Tuta Otrā, uz palodzes ģerānija, kuras spilgti zaļās lapas un rožainie ziedi efektīgi izcēlās uz aizsalušās rūts fona; netraucēja pat zināms haosiņš uz galda, kur atšķirta grāmata gulēja blakus burkai ar aso tomātu mērci. Vizuālo papildināja akustiskie efekti: malkas sprakšķēšana bāztin piebāztajā kurtuvē un tējkannas mīlīgā sīkšana uz sarkanīgi nokaitušās plītsvirsmas.

-    Ko tad tu, viņa iesmējās, redzēdama vīru kožam aukstā kotletē un ar karoti piestrebjam tomātu mērci, esi pārgājis uz aukstēdienu? Uzsildīt slinkums, vai?

-    Gaidīju tevi, vienam negribējās ņemties ar lielām vakariņām, es tikai mazliet iekožu un kavējos atmiņās.

-    Kādās atmiņās? Katrīna ieinteresēti vaicāja, ceļot no ledusskapja traukus ar sildāmo ēdienu. Senās un patīkamās?

-     Gan senās, gan patīkamās. Valfrīds aizlika rokas aiz galvas un izstaipījās. Varbūt ne tik daudz patīkamās, kā nervus kutinošās… lūk, kurināju plīti un atcerējos, kā mēs ar Zigi gājām zagt malku. Tajā trakajā ziemā, kad Adrim vēl nebija gadiņš un jūs abi dzīvojāt pa māju.

Arī Katrīna atcerējās. No šīsdienas viedokļa raugoties, tas patiesi bija briesmīgs gads naudas maz, un par to pašu neko jēdzīgu nevar nopirkt, veikali tukši kā izslaucīti, pirmās nepieciešamības preces tikai pret taloniem un smieklīgos daudzumos; kas gan ir viens nožēlojams saimniecības ziepju gabals uz diviem mēnešiem, ja mājā mazs bērniņš!

Veikalos ne gaļas, ne sviesta, ne krējuma, pat ne mannas putraimu, taču mazajam vajag labus produktus, kas dabūjami tikai tirgū… par prātam neaptveramām cenām. Bērna piedzimšanas pabalsts izkusa neiedomājamā ātrumā, Valfrīda ienākumi bija nelieli un neregulāri, tāpēc toruden varēja sagrabināt tikai sešiem steriem malkas. Turklāt tā bija slapja un vismaz trešā daļa gatavie prauli, kas krāsnī sīca, spiedza un pīkstēja kā svilstošu žurku bars, bet siltumu nedeva. Ziema gan nebija pati aukstākā, tomēr termometra stabiņš konsekventi turējās zem nulles. Tad Zigmunds tolaik viņi ar Vizi vēl dzīvoja pilsētā, un Vize bija stāvoklī ar Danu vienvakar, ciemos nākdams, netālu no Valfrīda un Kates mājām kādā vaļējā pagalmā pamanīja milzīgu lieliskas malkas kaudzi. Zagt nav labi viņi tovakar sprieda, bet vai ļaut nepilnu gadu vecam bērnam diendienā salt, puņķoties un riskēt pamatīgi saslimt nav vēl sliktāk? Un, kamēr Kate, jakās un džemperos savīkstījusies, bailēs trīcēja kā vēja raustīta lapa, abi jaunie vīrieši tumsas aizsegā steidzīgi grēkoja pret septīto bausli. Taču laikam jau mīļais Dievs redzēja, ka viņi to dara izmisuma spiesti, jo nelika sodam nākt pār abu galvām, nedz arī malkas īpašniekiem īstajā brīdī pamosties un čiepējus pieķert. Tonakt katrs atstiepa trīs līdz plīšanai piestūķētus maisus. Jaucot skanīgās bērza un priedes šķilas kopā ar pašu prauliem un kurinot tikai vienu krāsni, Katei ar Valfrīdu izdevās izvilkt līdz marta sākumam, bet mazajam Adrianam nesaslimt ar ko nopietnāku par triju dienu iesnām.

-   Traki mēs visi bijām. Katrīna apcerīgi jauca pannā kartupeļu šķēles ar mērci. Jauni un traki, un laimīgi… ak vai!

-    Kāpēc ak vai? Valfrīds neizpratnē uzskatīja sievu. Vai tad mēs joprojām neesam laimīgi… un drusciņ traki arī?

-    Kā tad, un zināmā mērā pat jauni. Viņa ērmīgi sašķieba lūpas. Kur mūsu dēls?

-     Drīz jābūt mājās, abi ar Danu aizgāja uz kino. Labāk pastāsti, kā tev gāja konferencē.

Katrīna salika šķīvjos ēdienu, ielēja krūzēs smaržīgu dzērienu no liepziediem un vīgriezēm. Abiem draudzīgi vakariņojot, viņa apzinīgi atstāstīja interesantāko referātu saturu, ciktāl tie skāra tēmas, kas Valfrīdam varētu likties saistošas, piemēram, par Gintera Feierabenda bronzas laikmeta sitamajiem instrumentiem, tiesa, vien tik daudz, cik pie kafijas tases bija pastāstījis pats autors.

-    Feierabends? Valfrīds strauji samirkšķināja acis. Tāds kā dzirdēts uzvārds… bet kur?

-    Ir nu gan atmiņa! pasmējās Katrīna. Būs jāsāk barot tevi ar biezpienu un zivju eļļu, tad tu varbūt atcerēsies Johanu Feierabendu, Vindavas skolas rektoru, rātskungu, pie viena arī labu draugu, kurš valkāja baltas zeķes un lasīja franču dzeju.

-    Goda vārds! Valfrīds iesaucās. Nu, protams! Pagaidi, Katiņ, vai tu domā, ka šis vācu profesors varētu būt kaut kādos rados ar mūsu Johanu? Kāds tāls pēcpēcpēc…tecis?

-     Diez vai. Katrīna papurināja galvu, atbīdīja šķīvi un ķērās pie medaini garojošās ziedu dzēriena krūzes. Feierabends ir ļoti izplatīts vācu uzvārds. Un, pat ja būtu, nu un kas? Manu uzmanību vairāk piesaistīja viena cita sakarība viņš ir no Drēzdenes, un viņa specialitāte kultūras, toskait ari mūzikas, vēsture. Bet Drēzdene, viņa pasteidzās priekšā jautājumam, kas Valfrīdam jau bija mēles galā, ir pilsēta, kur septiņpadsmitajā gadsimtā darbojās Domskola, ko absolvēja dziedāšanā un muzicēšanā izglītoti jaunekļi, un viens no viņiem saucās Zigmunds Reizemans.

Valfrīdam no pirkstiem izšļuka karotīte, ar ko viņš visu laiku bija turpinājis smalstīt no burkas biezo tomātu mērci. Viņš papurināja cirtaino galvu, it kā tas palīdzētu ātrāk aizvadīt līdz apziņai dīvainas, it kā reiz zināmas, taču gadu gaitā no atmiņas galīgi paklīdušas lietas.

-    Tas… tu domā to, kurš…

-    Jā, to Zigmundu un viņa radiniekus, kuru vietā stājāmies mēs! Saproti, tas taču bija reāls cilvēks, par kuru, kā mēs atceramies, bija notikusi sarakste starp Vindavas rāti un Drēzdenes Domskolas dekānu!

-     Nu, un viņš, es domāju, šis Feierabends, kaut ko par to zina? Valfrīds dedzīgi jautāja.

-    Nē, vismaz pagaidām. Es taču nevarēju Helgas klātbūtnē minēt Zigmunda vārdu, zini, kāds juceklis sanāktu? Bet viņš man apsolīja pameklēt

Drēzdenes arhīvā Domskolas dokumentus par septiņpadsmitā gadsimta priekšpēdējo desmitgadi, un mēs norunājām sazināties pa e-pastu.

-    Kolosāli! Valfrīds atgāzās pret virtuves dīvāniņa atzveltni un pievēra skropstas. Šaurajās acu spraudziņās spēlējās zilas un zeltainas dzirkstītes. Tu taču jau pirms cik tur gadiem solījies dzīt viņam pēdas, bet…

-     Bet! Pats labi atceries, kā tolaik gāja! Vispirms Zigmunda un Vizēs kāzu epopeja, pēc tam tūlīt barikādes, aprīlī piedzima Adrītis, viss sekojošais gads zem autiņu un auzu pārslu putras zīmes, bet pēc tam kreņķi par puikas mēmumu. Vai tolaik varēja izraut kādu brīdi apcerēm un privātiem pētījumiem? nepacietīgi attrauca Kate, kuras galvā rosījās liels un pamatīgs jautājums kā lai Feierabenda kungam no Drēzdenes pasniedz Zigmunda Reizemaņa vārdu tā, lai zinīgais vācu kungs nelūgtu parādīt dokumentu, kurā viņa to izlasījusi, vai vismaz noskenētu šī dokumenta kopiju.

Tikai krietni vēlāk, kad Valfrīds ar Adrianu pielipa televizoram, Katrīnai, domīgi braukalējot šurpu turpu skrituļkrēslā pie datora, prātā ienāca pareizā ideja. Brīdi vēlāk Katrīna steidzīgi klabināja taustiņus un nosūtīja Ginteram Feierabendam elektroniskā pasta vēstuli:

Labvakar, Gintera kungs! Tikko pārnākusi mājās, sameklēju savās piezīmēs uzvārdu, kas man mūsu tikšanās laikā bija piemirsies. To es izlasīju uz mazas lapiņas, pareizāk sakot, lielākam papīram noplēsta stūra, kas bija pielipis pie 17. gs. Zlēku baznīcas grāmatas iekšējā vāka. Senais lupatu papīra gabaliņš bija tik sliktā stāvoklī, ka burtiski saira pīšļos, taču pirms tam paspēju saburtot dažus vārdus "Siegmund Reisema…" "Dresdner Domsch…" un gadskaitli, kas, visticamāk, bija 1685. ja jums radīsies iespēja un laiks papētīt zināmo arhīvu, domāju, šīs norādes varētu būt diezgan vērtīgas.

Patiesā cieņā Katrīna Kursīte.

♦ <0> ♦

Profesori, kā zināms, ir ne vien izklaidīgi, bet arī ārkārtīgi aizņemti ļaudis, tāpēc Katrīna bija gatava uz ilgu atbildes gaidīšanu, pieļaujot domu, ka atbilde varētu nepienākt vispār maz ko kādreiz sarunas karstumā apsola. Tomēr jau pēc nedē|as vēlu vakarā, kad Katrīna jau grasījās izslēgt datoru, viņa priecīgā satraukumā ieraudzīja elektroniskajā pastkastītē iekrītam sūtījumu no Drēzdenes.

Katrīnas kundze, Jums bija taisnība. No mūsu Domskolas uz Kurzemes hercogisti tiešām devušies mūziķi, turklāt nevis viens vien, bet vairāki; tā kā Jūs interesējāties par 17. gadsimtu, varu teikt, ka, pirmkārt, es atradu Vindavas rātes vēstuli, kas datēta ar 1684. gada 30. oktobri un kurā viņi aicina kādu no absolventiem ieņemt Vindavas kapelmeistara amatu, piesolot tam labu algu un pilsoņu privilēģijas. Interesanti, ka viens no Vindavas rātskungiem, kurš parakstījis šo vēstuli, ir mans uzvārda brālis! Viņš savos studiju gados esot apmeklējis Drēzdeni un joprojām glabājot savā sirdī cieņu un apbrīnu. Jūs varat saprast, ka šis fakts mani rosina uz jauniem pētījumiem. Taču atgriezīšos pie mūsu kopīgās tēmas. Otrkārt, es atradu piezīmi, ka Domskolu ar izcilību beigušais vijolnieks Zigmunds Reizemans atstājis dzimteni 1685. gada 29. maijā, lai dotos uz Vindavu kopā ar savu māsu Konstanci Karolīni un viņas saderināto, kura vārds nav minēts, līdzi vedot dekāna ieteikuma vēstuli. Es nodomāju, ka līdz ar to sākotnējā informācija ir izsmelta, taču personu rādītājā vēlreiz sastapu Reizemaņa vārdu ar piezīmi "vēstules" un jautājuma zīmi. Diemžēl steidzamāki darbi man lika atrauties no šī aizraujošā pētījuma, taču, tikko varēšu, turpināšu.

Patiesā cieņā Jūsu Ginters…

Ho-ho! Katrīnai paspruka kaujas sauciens Elločkas Ščukinas manierē. Viņa nometa brilles, atgrūdās no datorgalda un aulēkšiem izšāvās no kabineta, cauri šaurajai vidusistabai, pat uz kāpnēm tik tikko samazinot tempu. Virtuve bija silta, tumša un tukša. Neieslēgusi gaismu, Katrīna atrāva ledusskapja durtiņas, tur kā vienmēr neparedzētiem gadījumiem glabājās labā, ekstrasausā Rīgas šampanieša pudele.

Redzot sievu burtiski ieklūpam guļamistabā ar padusē iespiestu pudeli, divām glāzēm pirkstos nervozi šķindot, turklāt izspūrušu, pietvīkušu un ellīgi mirdzošām acīm, Valfrīds tā izbrīnījās, ka Save vietā nospieda Delete, tādā veidā aizmēžot klēpjdatorā nule ievadīto muzikālo tēmu virtuālajā nebūtībā.

-     Kas, ellē, tev lēcies? viņš noprasīja drusku errīgi, tomēr arī zināmā mērā uzjautrināts. Vispār izskatās daudzsološi mīļotā sieva iegāžas guļamistabā ar labvīnu padusē vai drīkst jautāt pēc iemesla?

-    Nav jēgas, jo es tāpat visu izstāstīšu un tūdaļ! Kate iespieda Valfrīdam rokā pudeli, nolika glāzes uz segas un nometa drēbes ātrāk nekā zaldātiņš kazarmās pēc vakara jundas. Tā, tagad iedod man vienu cigareti un tad vari attaisīt šampi.

-    Tu taisies smēķēt gultā? viņš neticēja savām ausīm. Galu galā pašam šis prieks bija liegts gadiem ilgi kopš neatminamiem laikiem. Dabiski, tas nekādā ziņā nebija labs ieradums, bet sasodīti patīkams gan.

-    Izņēmuma kārtā, Kate ierotījās zem segas. Zini, šimbrīžam es atkal jūtos kā vecs kara zirgs, kurš dabūjis ieostīt pulvera dūmus. Tas vācietis viņu atradis, vai saproti?

Valfrlds saprata.

-      Goda vārds? Viņš uzracis pēdas mūsu Zigmunda vārduzvārdbrālim?

-     To viņš ir izdarījis! svinīgi paziņoja Katrīna un pastiepa savu glāzi. Ielej man un, ē, kā tur toreiz bija pastāsti, ko tu zini par Bahu!

-     Kādā sakarā Bahu? Mīļā, vai tev no jaunatklājumu priekiem prātiņš sašķobījies?

-     Ak, nekādā, vienkārši es atcerējos vienu citu, vēsturisku labvlna dzeršanu un tamlīdzīgas modulācijas. Klausies!

Un Katrīna smalki un detalizēti atstāstīja pirms nedaudzām minūtēm pienākušās Ginlera Feierabenda zīmītes saturu, neaizmirsdama arī viņa uzieto daudzsološo piezīmi par vēstulēm.

-    Nu, ko teiksi? viņa triumfāli iesūca vaigos šampanieša malku. Bija vērts raut vaļā pudeli? Vai kā?

-     Kolosāli! Noteikti bija. Žēl, ka… klau, jāpiezvana Zigim! Viņam taču tas nozīmē vēl daudz vairāk nekā mums.

-    Ir jau pāri vienpadsmitiem, novilka Katrīna, taču bija redzams, ka viņai ļoti, ļoti gribas izstāstīt draugam satriecošos jaunumus.

-    Blēņas, Zigis diez vai lien migā ātrāk par pusnakti. Valfrīds pastiepās un izķeksēja no gultai blakām nomesto bikšu kabatas tālruni.

-   Tu runāsi? Spaidīdams podziņas, viņš uzlūkoja Katrīnu.

-     Jā… nē, labāk runā tu, es varu no sajūsmas satecēt klausulē, lūk, un kad dzirdēšu, kā tu to visu izklāsti, man pašai varbūt šis tas kļūs skaidrāks.

-     Ei, tas nu gan ir kaut kas! Mans dubultnieks, bitītmatos! Zigmunds otrā galā sajūsmā brēca. Paklau, saki Katei, ka es gribu zināt visu, saproti, pilnīgi visu, pat vismazākos sīkumiņus.

-    Pasaki Zigim, ka šovakar saņemto meilu es viņam rīt pārdzīšu, Katrīna suflēja, ar baudu klausīdamās drauga jūsmīgajos auros, kas pusmetra attālumā bija tīri labi dzirdami.

-    Starp citu, pēc mazas pauzītes iestarpināja Zigmunds, arī man ir jaunumi. Paveras lielākās karjeras iespējas manā datorista mūžā. Reče, piedāvāja iegūt starptautiskā līmeņa Microsoft sertifikātu, bet, lai līdz tam nokļūtu, man ir jānoliek tādi ekši, ka par maz neliksies. Šito joku es gribēju pastāstīt brīvdienās un pie viena drusku papriekot, bet, ja jau jūs šitā, tad es arī…

♦ ❖ ♦

Pagāja nedēļa, otra, tad vēl viena. Kalendārā janvāri nomainīja februāris, dabā puteņu vietā stājās pamatīgs sals. Ik rītu termometra stabiņš nemainīgi rādīja dažas svītriņas zem mīnus divdesmit tas bija Ventspilī, taču laukos temperatūra nokritās teju līdz mīnus trīsdesmit grādiem. Lai gan Zigmunds cītīgi sargāja savu dīzeļdzinēja toijotu no aukstuma postošās iedarbības, liedams degvielas tvertnē dažādas piedevas, kādu rītu atklājās, ka viņa džipmašīna nekust ne no vietas; divdesmit astoņos grādos zem nulles dīzeļa parafīna daļiņas tomēr bija pamanījušās aizķepēt padeves caurules ciet. Lādēdamies visbaisākajiem vārdiem, kādus vien spēja atcerēties, Zigmunds saāvās mednieka zābakos, iesaiņoja kaklu trīsmetrīgas šalles līkumos, uzvilka dubultus cimdus un, paņēmis jaudīgu kabatas bateriju, melnā tumsā un negantā spelgonī kājām devās uz sešus kilometrus attālo autobusa pieturu. Vize bažīgi noskatījās vīram pakaļ, taču neuzdrošinājās atrunāt, kaut vai uzkavēties mājās tik ilgi, kamēr laukā kļūs gaišs. Par meitām nebija ko raizēties Ieva ar Danu svētlaimīgi snauduļoja, ierakušās segās līdz ausīm tik aukstā laikā uz skolu drīkstēja neiet.

"Sasodīts, es nokavēšu darbu!" Zigmunds pie sevis pukojās, zābakiem čirkstinot sasalušo ceļvirsu. "Pirmo reizi sešpadsmit gadu laikā! Lai velns parauj šito salu un pie viena ari visus globālās sasilšanas sludinātājus! Nezinu, kuram te kas sasilis, bet normāliem cilvēkiem no aukstuma acis sprāgst laukā."

Viņš gāja un gāja, ik pēc dažām minūtēm pārņemdams lukturi otrā rokā, kamēr pirmā cik necik atsila kabatā pirksti stinga pat dubultajos cimdos. Pēkšņi luktura mestajā gaismas lokā iekļuva sarkanruda aste ar balti vizošu galiņu Zigmunds ieraudzīja prāvu lapsu, kas naigi loba metrus desmit pa priekšu. Lapsa atskatījās, acu zīlītēm sarkanīgi nozibsnot, taču turpināja lobt, it kā nemaz nebaidītos no cilvēka. Viņš tīri vai nopriecājās, jo satikšanās ar lapsu skaistā ziemas kažokā nebūt negadās bieži un padarīja grūto gājienu mazliet interesantāku.

Zvēriņš paātrināja soli, tomēr no ceļa nost negāja, un tad Zigmunds aptvēra, ka tas izskatās galīgi nomocījies, pat pārbijies. Pēkšņi ausis sasniedza skaņa, no kuras pār kauliem pārskrēja šermuļi, stieptas gaudas, kas uz mirkli aprāvās, tad atkal atjaunojās. Vilki! Tic bija vilku bara kaucieni un pavisam netālu!

Lapsa atkal atskatījās, un Zigmundam šķita, ka tās acīs viņš saskatījis lūgumu pēc palīdzības.

Smadzenes sāka darboties ar lieljaudas datora ātrumu. Šaujamā nav, tāpēc atšaudlšanos var izmest no galvas. Nekādu troksni sacelt arī nevar, vienīgais skaņas avots paša rīkle, kas pat uz jēdzīgu falsetu nav spējīga. Uguns? Šķiltavas, protams, ir, taču ko lai aizdedzina ceļš pliks kā noslaucīts, mežā sniegs līdz ceļiem. Varētu nolauzt kādu zaru, bet pamēģini ar šķiltavām piesvilināt apledojušas egļu skujas… Bezcers! Zigmunds paātrināja soli; lapsa tecēja tikai pāris soļu pa priekšu, bet ari vilku gaudas skanēja aizvien tuvāk. Viņš zibenīgi aplēsa: pa meža ceļu varēja būt noieti kilometri divi, tas nozīmē, ka līdz klajumam palicis vairāk par puskilometru; ari klajums pats par sevi nav glābiņš, lūk, ja izdotos tikt līdz gurķu fermai, proti, siltumnīcām, taču līdz turienei ne mazāk kā pusotra, pa to laiku arī gaisma būs uzaususi, līdz ar to drošāka dūša. Ak Dievs, bet kā lai noturas pretī izsalkuma trenktam vilku baram pusotra kilometra garumā!? Nē, viņš neparko neļaus tā vienkārši sevi aprīt! Ne vienkārši, ne divkārši vispār neļaus, un viss! Kā tur bija, jā: "Nav nekā neiespējama cilvēkam ar intelektu!"

Pārbiedētā lapsa nu rikšoja gandrīz blakus. Vilku gaudas griezās ausīs un lika matiņiem uz skausta celties stāvus. Zigmunds pēkšņi attapa, ka viņam ir karsti, it kā no spelgoņas iekritušam ugunsgrēkā. Vārds ugunsgrēks dažas sekundes kulstījās smadzenēs, un tad Zigmunds atcerējās, ka mugursomā lai slavēta paša aizmāršība! palikusi vakar pirktā šķiltavu benzīna pudelīte. Viņš spēji apstājās, ar zobiem iekodās cimda pirkstgalā un nodabūja to nost no grābekļaini stīvajiem pirkstiem. Ar otru cimdu gāja vieglāk. Benzīna pudelīte atradās pašā somas dibenā, un, kad beidzot Zigmunds tika tai klāt, viņš bija nosvīdis kā pirtī. Vēl vajadzēja zarus, tāpēc nācās brist pieputinātajā grāvī. Ledainās skujas nobrāza pirkstus līdz asinīm.

Lapsa mīņājās un trauksmaini vēroja cilvēka neizprotamo rosīšanos. Kad ļaunu vēstošie auri jau skanēja pavisam tuvu, tā žēli iesmilkstējās un patecēja dažus soļus uz priekšu, tad atkal neziņā apstājās.

-     Nebaidies, gan izrausimies, Zigis mierināja lapsu, skrūvēdams vaļā pudelītes korķi, bet tajā pašā brīdī saprata, ka mēģinājums pa tiešo samērcēt benzīnā zarus beigsies ar vērtīgā šķidruma izlaistīšanu. Daudz nedomādams, viņš izrāva no ādas cimdiem tajos ievilktos vilnas pirkstaiņus un samērcēja benzīnā slapjus kā sūkļus, uzmauca zariem un piešķīla uguni. Vizēs adītie rakstainie pirkstaiņi aizsvilās vienā mirklī, bet tiem apkārt apliktie egļu zari degšanu piebremzēja, turklāt kopā ar degošo vilnu radīja varen smirdošu dūmu mākuli.

-    Ejam nu! Zigmunds uzsauca bailēs drebošajai lapsai. Sitas tiem kvekšiem nepatiks, tici droši!

Ar padusē iespiestu lukturi un vicinot improvizētās lāpas, viņš naski soļoja tālāk. Kaucieni joprojām bija dzirdami, bet arī klajums gandrīz klāt, kad viena no lāpām sāka dzist cimds bija pārvērties ogļainā pikucī, mitrās skujas slinki čukstēja. Zigmunds pameta skatu atpakaļ metrus piecdesmit aiz viņa palsajā rīta mijkrēslī pret balsnējo celavirsu varēja samanīt vismaz viena vilka siluetu. Daudz nedomājot, viņš nometa gruzdošo zaru kušķi uz ceļa un ar brīvo roku sagrābstīja mobilo tālruni prātu bija piemeklējusi vēl viena atklāsme. Ne jau zvanīt pēc palīga iekams kāds paspēs tikt līdz šejienei, paies vismaz minūtes divdesmit. Nepalēninot gaitu, spaidīja sīkās podziņas, meklējot skaņu signālu sarakstu… ahā, te tas ir! Labais 4650mp3. Viņš noklikšķināja regulatoru līdz atzīmei max, un pēc mirkļa visu apkārtni pieskandēja griezīgs zvans, kam sekoja neķītra lamāšanās vācu valodā ar sekojošiem šāvienu efektiem tik spalgiem, ka gandrīz neatšķirt no īstas šaušanas. Lapsa satrūkās un metās skriet. Signāls ilga kādas desmit sekundes; tikko tas beidzās, Zigmunds atkal nospieda podziņu, tad vēl un vēl, un vēl… Pa to laiku arī otrs cimds bija nosvilis, viņš to nometa un, vēlreiz paskatījies atpakaļ, konstatēja, ka uz ceļa vilku vairs nav.

Austrumos uzvaroši pletās saullēkts. Līdz siltumnīcu kompleksam, kas mirdzēja kā gaismas pils, bija atlicis labi ja simts metru, kad lapsa, uz atvadām asti pašvitinājusi, ielēca ceļmalas grāvī, kur sniega piedzīta nokaltušu diždadžu audze solīja vismaz īslaicīgu patvērumu, lai atgūtos no pārdzīvotā stresa.

Līdz autobusu pieturai vairs nebija tālu, abpus ceļam ēkas un cilvēki, kaut kur rēja suņi un rūca automašīnas, vārdu sakot, lai slavēta civilizācija! Kad priekšā pavērās šosejas tumšā strēle, pa kuru šaudījās autobusi un vieglie automobiļi, Zigmunds juta, ka ceļgali kļūst ļengani un asinis deniņos dun kā sīki āmuriņi. Viņš atkal sajuta dzeldīgā sala kniebienus; uz pieres un virslūpas izspiedušies sviedri pārtapa sarmas kārtā, pat brilles bija aizledojušas. Lai sevi atkausētu, Zigmunds iebāza mutē cigareti un kāri ievilka plaušās dūmus.

Ak Dies! Valfrīds iesaucās pāris stundu vēlāk, kad Zigmunds, beidzot nokļuvis darba vietā, piezvanīja draugam, lai izstāstītu šīrīta baigo piedzīvojumu. Vecīt, tu vari pateikties Dievam, kurš tev devis tik daudz prāta, citādi… johaidī, bail pat domāt, ar ko tas varēja beigties! Tu vienkārši nedrīksti viens pats vazāties pa meža ceļu! Tie nav joki!

-     Kurš tad saka, ka joki? Zigmunds bija paspējis izstrēbt krūzi verdoši karstas kafijas, izsmēķēt vēl pāris cigarešu un atjēgties pavisam. Velna milti, divdesmit pirmajā gadsimtā, pāris kuiļa rūcienus no paša mājām mani gandrīz aprij vilki! Turpmāk es bez bises vairs kāju pār slieksni nesperšu, tad nu paskatīsimies, kurš kuru.

-    Beidz muļķoties! Draugs apskaitās. Lai dullības, kur dullības, bet šis nu ir un ir par traku. Kāda vēl bise? Ko tad tu katru rītu apjozīsies patronlentēm? Labāk piezvani Katei un sarunā, lai viņa tevi vakarā aizrauj mājās. Un pabrīdini savas dāmas. Izskatās, ka tas bars klimst aizdomīgi tuvu Riekstukalnam.

-     Jau darīts, maestro! Dāmas nobrīdinātas uz to baisāko. Bisi pagaidām uzticēju Ievai. Zini, kā mana meita šauj? Lai tik kāds plušķis pamēģina ielīst sētā, spalvas vien pajuks. Tas izklausījās gana vieglprātīgi, pat plātīgi, taču patiesībā Zigmunda sirds pukstēja gaužām nedroši, domājot par mājās palikušo sievu un meitām. Paspēju apzvanīt visus Grietiņmeža kaimiņus Rasmu, Eglonu, gurķu večus un mežsargu, lai bez šaujamā ārā nekust. Labi, Katei es piezvanīšu, bet rīt…

-    Bet rīt tu paņem brīvdienu! Valfrīds bija kategorisks. Maz kas var notikt, un nākamreiz, beidz, nudien, tīri nelabi metas.

-     Kādu, ellē, brīvdienu! Zigmunds ieaurojās. It kā tu nezinātu, ka..: Sekoja eksplozīvs pārstāsts par to, cik daudz un cik pamatīgi tagad jāmācās, lai tiktu pie kārotā Microsoft sertifikāta. Pārsteidzoši, ka pat labākie draugi to nevēlas saprast…

-    Tu patiesi neesi gudrs, Zigi, aiz muguras ierunājās datorservisa firmas īpašnieks Kaspars Brauns. Es pilnīgi piekrītu tavam draugam, ka šādā situācijā tev tiešām jāpaņem dažas brīvdienas, kamēr tas vilku bars nav iztrenkāts vai izšauts, vai arī mašīna būs braukšanas kārtībā. Ja reiz mēs tevi esam rekomendējuši Microsoft testiem, tad nebūtu vēlams, ka mūsu kandidātu aprij vilki. Tāds faktiņš nāvīgi kaitētu uzņēmuma prestižam, viņš iesmējās, tomēr acis palika nopietnas.

-     Bet, šef, redzi, cik man te lūžņu sanests, stīvējās Zigmunds, ļoti labi saprazdams, ka Kasparam taisnība. Ne jau par uzņēmuma prestižu.

-    Labi, šo dienu vari veltīt lūžņiem, bet vakarā savāc šamo literatūru un ko nu tev vēl vajag, un lai rīt es tevi te neredzētu. Ne rīt, ne parīt un vispār līdz nedēļas beigām!

Līdz nedēļas beigām. Un šodien tikai otrdiena! Vai tāda laime maz aptverama!? Veselas piecas dienas nevajadzēs celties pussešos rītā, triekties laukā no mājas tumsā un spelgonī, varēs gulēt līdz gaismiņai un ak, svētā Ēdene! dzert kafiju gultā! Tādēļ vien bija vērts atkauties no vilku bara.

Taču Kaspars tūdaļ atvēsināja jūsmu, kas jau neatturami plauka Zigmunda vaigā.

-    Un atceries, ka es tev piešķiru brīvdienas apmaksātas brīvdienas nevis, lai tu vārtītos migā vai ar bisi skraidītu pakaļ vilkiem, bet gan mācībām. Ķeries klāt un zaurē, kā vēl nekad neesi zaurējis, jo pirmais eksāmens marta vidū. Ja izgāzīsies testos, es pašrocīgi izbarošu tevi vilkiem vai alu lāčiem, un turklāt pa gabaliņam… Saprati?

-     Sapratu, šef! līksmi atsaucās Zigmunds, kurš priekšnieka garās tirādes laikā bija paspējis izkalkulēt, ka laika pietiks visam. Ha, viņš tiem

vilkiem vēl parādīs, kurš Grietiņmežā saimnieks!

♦ ♦

Taču notika, kā jau mēdz notikt cilvēks domā, Dieviņš dara. Daudzsološi iecerētā brīvdienu nedēļa izvērtās gatavā murgā; izrādījās, ka gaidāmā pārbaudījuma jautājumi un uzdevumi ir nesalīdzināmi sarežģītāki par visu, ar ko Zigmunds līdz šim saskāries. Sajūsma ātri vien noplaka, tās vietā kņudinājās kaut kas panikai līdzīgs vai maz iespējams to visu iedzīt galvā? Galvā, kas pieder cilvēkam ar vidējo speciālo izglītību, mūzikas koledžas stīgu nodaļas absolventam, izbijušam vijoles pedagogam, kaut viņš simtkārt kapelmeistars, nevis jaunam ģēnijam, kurš beidzis IT fakultāti ar maģistra grādu!

Tomēr Zigmunds bija spītīgs, un pašcieņa viņam nebūt nestāvēja pēdējā vietā. "Es to izdarīšu!" Šī doma rītos modās vēl pirms paša Zigmunda un turpināja sīkt galvā līdz vēlai naktij, kad viņš kā maišelis ievēlās gultā blakus raižpilnajai, arī mēreni aizkaitinātajai Vizei.

Tādā gaisotnē pagāja trešdiena, ceturtdiena, bet piektdienas vakarā Vize vairs nespēja izturēt. Skatoties uz rūpīgi un ar mīlestību gatavoto ēdienu, kas kopš pusdienlaika neaiztikts kalta uz plītsmalas, tā aptecējās dūša, ka viņa paķēra mobilo tālruni un uzkāpa bēniņos, lai, Zigmundam nedzirdot, zvanītu Katrīnai.

-    Sveika, tā atsaucās. Labi, ka piezvanīji, es jau sāku raizēties, kā jums tur iet, pa pusei no pasaules izolētiem. Vai nevajag kaut ko aizvest? Un kā meitenes tagad tiek mājās?

-     Viņām viss kārtībā. No rītiem Zigis pavada līdz autobusam, bet vakaros kaimiņi atrauj līdz šejienei ar mikriņu. Bet es tev gribēju ko citu… Vizēs balsī bija saklausāms gan izmisums, gan piktums. Katiņ, kauns teikt, bet es ar viņu vairs netieku galā.

-     Ar ko? Katrīna nobrīnījās. Kaut ko tādu no Vizēs dzirdēja pirmoreiz.

-    Ar savu dārgo vīru! Pilnīgi jucis no savām mācībām, iespītējies kā traks āzis! Acis sarkanas un aizpampušas, mugura kumpa, kakls stīvs. No otrdienas vakara visu laiku tup pie datora. Tiklīdz mēģina pagriezt galvu, tā bļaušus jābļauj. Sirds aptekas klausoties. Mani galīgi neņem galvā. Varbūt tevi klausīs, ko?

Katrīna šaubīgi nogrozīja galvu, taču galu galā piekrita pēc darba aizbraukt uz Riekstukalnu.

-    Tad es sazvanīšu meitenes. Brauksim kopā, lai kaimiņiem šovakar par viņām nav jāraizējas, viņa piebilda, paskatījusies pulkstenī.

-    Tas būtu gaužām mīļi no tevis. Vizēs balsī bija jaušams atvieglojums.

Saule rietēja, kad Kate iestūrēja apalīti Riekstukalna pagalmā, centīgi vairīdamās no sasalušajiem kupenu vaļņiem. Vize izšāvās ārā vienās čībās, šaurā seja bija pietvīkusi vai nu no stāvēšanas pie karstas plīts, vai permanentām dusmām.

-    Mamm, tu saaukstēsies! iesaucās Dana, steigdamās mātei pretī. Ja mēs ar Ievu tā izdarītos, vai dieniņ, kas būtu jānoklausās.

-     Mudīgi ej istabā! Katrīna pastūma Riekstukalna saimnieci pa smiltīm nokaisīto taku uz vaļā pamesto durvju pusi. Ieva ar Danu šļūkāja nopakaļ, nepacietīgi sačukstoties.

Virtuvē paklājiņa vidū bija izlaidies Džeroms un skrubināja pakaļkāju bārkstīs iesalušās lāstekas. Resnais Boss tupēja uz pusvērto istabas durvju sliekšņa, blenzdams uz savu saimnieku nicības pilnā neizpratnē.

-    Tā viņš tur tup jau trešo diennakti, tik vien kā no rīta pavada meitas un pāris reižu aizskrien uz ateju. Vize nošņaukājās, pamādama uz Resnā Bosa sargāto durvju pusi. Ja es nenestu klāt ēdienu un lūgtin nelūgtos, lai kaut nieku iekož, būtu jau nogāzies aiz bada. Pīpē kā dulls un tik visu laiku bļauj pēc kafijas, lielā paka gandrīz tukša.

Katrīna nekavēja laiku ar siltās jakas nostģērbšanu, bet taisnā ceļā iesoļoja grāmatu un žurnālu, uzziņu krājumu, CD un zibatmiņu piesārņotajā teritorijā, kuras centrā Zigmunds Reizemanis, uzkumpis kā ritenis un zilganbāls kā dziestošs displejs, pāri piestūķētam pelnutraukam stīvi blenza monitorā.

-    A-ā… viņa draudīgi novilka.

Zigmunds satrūkās, nepiesardzīgi pagrieza galvu uz durvju pusi un tai pašā mirkli izgrūda sāpju brēcienu.

-    Ko nozīmē a-ā? atdabūjis elpu, viņš nīgri iešņācās.

-    Tas nozīmē absolūto āmurgalvu, Katrīna atcirta. Širmji ciet. Viņa pamāja uz aizvilktajiem aizkariem. Un jumtiņš brauc. Tak paskaties uz sevi, kapelmeistar, pat pirms nedēļas zvejotai doršai nav tik sarkanas acis. Galīgi akls gribi kļūt, ko? Lai tev dzimšanas dienā uzdāvina baltu spieķīti un apmāca Džeromu par aklo pavadoni, ja? Vai iedzīvoties osteohondrozē un ieņemt rindu uz skriemeļu implantiem skaustā?

-    Vismaz tu varētu likties mierā, Zigmunds nostenējās, man pēc divām nedēļām pirmais eksāmens, kāpēc to neviens negrib saprast?

-     Tētis mānās, iejaucās Ieviņa. Nevis pēc divām, bet veselām trim.

-    Kāda starpība! tētis Zigis neganti blisināja acis. Lai visu iedzītu galvā, vajag vismaz pusgadu, bet man dotas trīs nedēļas, tāpēc es nedrīkstu zaudēt ne sekundi… un lieciet vienreiz mani mierā!

Tas izskanēja tik bargi, ka visas četras atkāpās pāri virtuves slieksnim līdz plīts stūrim, kas atradās ārpus Zigmunda redzesloka, un sabāza galvas kopā.

-    Nu, ko lai ar viņu iesāk? Vize novaidējās.

-     Jāatņem brilles… Dana izrādījās visattapīgākā. Bez tām tētis neko nesablenzis.

-    Vai zini, tā ir doma, Katrīna atčukstēja, cimdus kabatās bāzdama un atbraukot jakas piedurknes uz augšu.

-    Vai dieniņ, tad gan būs jandāls! Vai tu, Katiņ, nebaidies, ka… Vize apklusa pusvārdā un apņēmīgi saknieba lūpas. Nē, kas jādara, jādara!

-    Varētu vēl atslēgt elektrību. Acīm sprikstot, klusiņām ierosināja Ieva.

-    To atstāsim kā rezerves variantu vai plānu B. Kate svarīgi pamāja, tad brīdi pārdomāja. Tomēr, manuprāt, šis gājiens varētu izrādīties dikti mazefektlgs, jo, cik zinu, viņa kompim ir 6-cell baterija, un tā, pagāns, velk savas astoņas stundas, bet ķerties klāt Zigmunda dzelžiem pat man trūkst dūšas. Nē, labāk paliekam pie briļļu ekspropriācijas, tikai jārīkojas zibenīgi, sējot pretinieka rindās šausmas un bijāšanu.

Dažas minūtes vēlāk Zigmundam piesardzīgi tuvojās neliels, gaužām viltīgi noskaņots sieviešu vads ar Katrīnu priekšgalā, Danu un Ievu flangos, bet Vize noslēdza arjergardu.

-    Zigi, medainā balstiņā ierunājās Katrīna, vai tiešām tu negribi iekost kādu kotletlti ar kartupelīšiem un šmorētiņiem kāpostiņiem? Mmmm, cik garšīgi! Un uzēdām kraukšķīgu pankūciņu ar mellenīšu zaptlti, ko-e?

-    Tēti, kotletltes, saldi kā sirēna vilināja Ieviņa, burrrvīgas meža gaļas kotletītes ar žāvētu speķi. Tev tādas ļoti garšo. Un garinētus murķīšus. Tēti-i…

-    Grrrh… tā bija vienīgā skaņa, ko viņš spēja izgrūst, pēc tam neskaidri nomurkšķēja, čūskas tādas.

Taču čūsku kārdinātāju kvartets jau stāvēja tieši aiz muguras, tāpēc Zigmunds pārvarīgiem spēkiem sakoncentrējās uz testa simulāciju, bet nākamajā mirklī no viņa deguna nocēlās brilles tik liegi kā tauriņš paceļas no zieda.

-     Nē-ē! Tā varētu rēkt migā iztraucēts lācis, iedzenot bailes izsalkumā aptrakušu vilku baram, taču četras trauslas sievietes izlikās, ka vispār neko nav dzirdējušas, un uzvaroši smaidīja. Nospertās acenes Kate jau bija paspējusi nodot Vizei, bet tā Danai. Galu galā tā bija Danas ideja, tāpēc tieši viņai bija tiesības noslēpt tēva brilles drošā vietā.

-     Tavs pirksts, Kate? Zigmunds nikni blenza uz smaidīgo pleķi zem gaišu matu jūkļa. Es tūdaliņ tevi nomušīšu!

-    Tev jau nav spēka piecelties no sava skrūvbeņķa, kur nu vēl nomušīt dzīves spara pilnu sievieti, tā ķircinājās.

-    Nāc un paēd! Vizēs mazā, stingrā roka satvēra vīra elkoni. Tik garšīgs ēdiens, nu! Paēdīsi, izgulēsies, es tev vēl skaustu un kamiešus kārtīgi izbraucīšu, izlaitīšu, rīt varēsi turpināt.

Likās, ka līdz ar brillēm Zigmunds zaudējis visu cīņas sparu. Viņš padevīgi ļāva sevi aizvest līdz virtuves galdam un nosēdināt iepretī solīto labumu piekrautam šķīvim. Tā saturs iesmaržoja nāsīs ar treju zirgspēku jaudu, un Zigmunds tvēra dakšiņu.

-    Nu, atdodiet taču brilles, viņš lūdzās, es bez tām nespēju atšķirt kartupeļus no kotletēm.

-    Nekas, ņem tik iekšā visu pēc kārtas! bezbēdīgi attrauca Katrīna, ar milzu apetīti tiesājot gardo ēdienu. Kā teica gudrais Arhimeds: no redzamības pakāpes kotlešu skaits nemainās.

Kad Zigmunds bija ticis galā gan ar kotletēm, gan melleņu ievārījuma pārlietajām pankūkām, Vize viņam piebīdīja lielu krūzi ar vīgriežu, māteres un kumelīšu dzērienu, bet pati devās uz kūti padot Rozīnei un Rosinantei vakariņu tiesu. Māsas jau pirms laba brīža bija paspējušas nozust savā istabā; Katrīna un Zigmunds pie lielā virtuves galda sēdēja divi vien.

-    Jūs esat dullas, tīri miermīlīgi noburkšķēja atvilgušais datortehniķis. Ja es nenokārtošu testus…

-    Kā tad, Katrīna viņu pārtrauca, pasaulei gals būs klāt uz līdzenas vietas! Izbeidz, Zigi, neviena dzīva būtne nespēj dzīvot, strādāt vai mācīties bez ēdiena un atpūtas. Es arī mēdzu aizrauties ar darbu, tomēr savu mēru zinu.

-    Kas tev nekait, draugs, tuvredzīgi mirkšķinādams, bubināja, tev mājās apkārt normāli veči, bet man visriņķī vieni vienīgi sievieši, tu pat iedomāties nevari.

Katrīna uz brīdi zaudēja valodu. Tad sāka smieties tik nevaldāmi, ka izsprāga asaras.

-    Tu… sasodīts, Zigi, vai tu kādreiz domā, ko runā? Kas tad es, tavuprāt, esmu? Pie kāda dzimuma, kā tev šķiet, es piederu?

Laikam viņš juta, ka izgvelzis galīgās aplamības. Ja vien Zigmunds mācētu sarkt, viņš to noteikti būtu izdarījis.

-   Ē-ē, nu, principā tu esi izņēmums, un izņēmumi apstiprina likumus.

-    Muļķis tāds, viņa piedodoši teica. It kā es nezinātu, ka par šiem vieniem vienīgiem sieviešiem tu esi gatavs vai akā mesties. Labi, mana misija ir pabeigta, es dodos lēkt apalītī un ripot uz mājām, mani normālie veči būs pārgaidījušies.

-    Klau, vai tev nav jaunu ziņu par manu dubultnieku? Izrādās, Zigmunds tomēr vēl spēja interesēties arī par citām lietām, ne vien Microsoft testiem.

-    Tikko būs, tu to uzzināsi pirmais, viņa solījās, virsjaku ciet pogādama un vākdama kopā somu, šalli un mašīnas atslēgas. Es tev to apzvēru pie sava dvēseles miera un… kā viņu, hipofrīģiskā minora modulācijām!

-    Tādu nemaz nav, noņurdēja Zigmunds, pazudinādams mutē vēl

vienu pankūku, bet, lai nu būtu, turēšu tevi pie vārda!

♦ ^ ♦

Pagāja vēl viena nedēļa. Katrīna turpināja cītīgi sekot ienākušajām elektroniskā pasta vēstulēm, taču ziņu no Drēzdenes kā nebija, tā nebija, un viņa no jauna pievērsās rudeni sāktajam pētījumam par dabas stihiju izpausmju attēlojumu latvju dainās un citu ziemeļvalstu vēstltājfolklorā. Vēlreiz pārlasījusi "Kalevalu", šoreiz, kā mēdz sacīt, ar jaunām acīm, Kate pārdzīvoja vieglu šoku vairāki panti nepārprotami norādīja uz patiešām satriecošām parādībām, ugunsbumbām no debesīm un saules gaismas ilgstošu pazušanu. Izrakstījusi no somu eposa vietas, kur iepriekšminētais aprakstīts visspilgtāk, viņa turpināja meklējumus un uzraka internetā senskandināvu mitoloģijas materiālus. Tā bija smaga, grūti lasāma lasāmviela, tāpēc jaunākās "Edas" pētījumi ieilga. Kamēr viņa cīnījās cauri drūmajiem stāstiem par zemestrīci, kuras laikā gāzušies vislielākie koki un jūra kāpusi laukā no krastiem, fimbulvintru trīs ziemas no vietas bez kādām vasarām un vilku brāļiem, kas aprij sauli un mēnesi, pagāja vesela nedēļa. Taču materiāls bija patērētā laika vērts, un Katrīna rūpīgi lika visu kopā, pētnieka aizrautībai mijoties ar vieglām šaušalām, ko izraisīja dabas katastrofas aina, kas iezīmējās aizvien skaidrāk un nepārprotamāk. Un šī katastrofa īstena kataklizma kaut kad neapšaubāmi bija notikusi tepat tuvumā Baltijas jūras areālā! Tik briesmīga, ka šo notikumu varēja salīdzināt tikai ar Bībelē un dažos Tuvo Austrumu mītos aprakstītajiem grēku plūdiem.

Par šo pētījumu viņa pagaidām nevienam nestāstīja, instinktīvi jūtot, ka jābūt vēl kaut kam, jānāk kādai atklāsmei, kas pamazām jau briest smadzeņu dzīlēs, tikai vēl nav ieguvusi konkrētus apveidus.

Citkārt Valfrīds un Adrians noteikti apvaicātos, kā virzās uz priekšu meklējumi, taču notika tā, ka februāra priekšpēdējā dienā Valfrīdam piezvanīja populāra televīzijas kanāla radošās apvienības vadītājs un izteica piedāvājumu, par kādu var tikai sapņot, proti, radīt mūziku apjomīgam teleseriālam, kura darbība notiek 1991. gadā, par cilvēku likteņiem, emocijām, šaubām, izvēli un sava es meklējumiem uz neaizmirstamo notikumu fona. Paredzēts uzņemt divdesmit četras sērijas, uzaicināti populāri aktieri, bet režiju uzņēmies viens no spilgtākajiem jaunā gadsimta režisoriem Rolands Drīziņš. Valfrīds devās uz Rīgu, uz pārrunām ar producentu, režisoru, scenārija autoriem un tamlīdzīgām svarīgām personām, bet, atgriezies mājās, burtiski lidinājās padebešos un spēja runāt tikai un vienīgi par jauno darbu. Ieceres un muzikālās idejas riņķoja ap viņa bēthovenisko galvu kā melodiski sanošs bišu spiets, neko citu nelaižot klāt. Vienīgi Adrianam šad tad radās pieeja tēva muzikālo ieceru pasaulei ja ne pa parādes durvīm, tad pa sētas ieeju, jo dažvakar abi apsprieda folklorisku efektu iekļaušanu filmas dramatiskāko momentu muzikālajā fonā. Katrīna ar savām apokaliptiskajām pagātnes vīzijām un Drēzdenes Domskolas absolventa Reizemana piedzīvojumiem ceļā uz Kurzemes hercogistes galveno ostas pilsētu Vindavu palika ārpus notikumu degpunkta, taču par to bija maza bēda kā sacīt jāsaka, jedem das seine jeb, latviski runājot, katram sava bļodiņa.

Zigmundam atvēlētā brīvā nedēļa bija pagājusi. Automašīnas remontam laika tā arī nebija atlicis, tāpēc viņš katru rītu izgāja no mājām, plecā uzmetis medību bisi, patronu pilnām kabatām; ieroci un munīciju atstāja paziņām, kuri dzīvoja pārsimt metru no lielceļa.

Sals bija nedaudz mazinājies. Ieva ar Danu kopā ar apbruņoto tēvu ik rītu soļoja garo ceļu līdz autobusa pieturai; Dana jūsmīgi ieklausījās ziemīgā meža skaņās, kuru vidū izcēlās krustknābju kāzu dziesmas; Ieva vispār bija dūšīga gājēja un klusībā cerēja uz vēl vienu sastapšanos ar vilkiem tētis noteikti ļautu arī viņai izšaut kaut vienu reizīti tas nu gan būtu kaut kas! 'Iaču rīti kļuva arvien gaišāki, bet vilki, domājams, aizklīduši.

Un tad sala izmocītajam Kurzemes stūrim vienā mirklī uzklupa vētrains pavasaris kā kaisles neprāta pārņemts mīlētājs. Vēl vakar, ceturtajā martā, sals rāva ciet dvašu, sniegs spalgi čirkstēja zem kājām un lausks kapāja neaizsargāto koku stumbrus, bet piektā marta rītā termometra stabiņš vieglprātīgi palēcās vairākas iedaļas virs nulles un tur arī palika. Lāstekas aizgūtnēm raudāja, pieblietētais sniegs uz Grietiņmeža galvenā ceļa kļuva mīksts, vējš cilāja egļu sasalušās ķepas, un ar katru pūtienu tās kļuva vieglākas, kamēr spēja atkal uzliekt skuju galus kā ķīniešu namiņa jumtmalas. Pilsētas ielu notekās pārgalvīgi burbuļoja sniegūdens, uz ietvēm un brauktuvēm uzburba smilšu un kūstoša sniega putra.

Nevarētu teikt, ka tas bija mīlīgs šis Kurzemes jūrmalas pavasaris. Saule nogaidoši slēpās aiz smagiem mākoņu aizkariem, nemitīgi pūta silts, bet mitrs vējš; naktij tuvojoties, tas izvērsās mērenā vētrā, bez žēlastlbas lauzdams zarus un plosīdams pavārgus jumtus, bet rīta pusē pierima, krājot spēkus nākamajai naktij.

Tieši tādā pēcpusdienā Katrīna sēdēja savā mazajā, vēstures dārgumiem piekrautajā kabinetā un pa logu apcerīgi vēroja sparīga rieteņa sakulto Ventu. Uzblīduši pelēklillā padebeši nolaidās tik zemu, it kā vēlētos pamērcēties putainajos viļņos. Izskatījās, ka kuru katru brīdi sāks līt.

"Un man nav līdzi lietussarga," viņa paīgni nodomāja, "nāksies izmirkt līdz beidzamajai vīlei, ja nu vienīgi Helga ir ar mašīnu." Katrīna jau grasījās celties, lai noskaidrotu šo svarīgo jautājumu, kad datora ekrānā pamanīja elektroniskā pasta zīmi. Viņa atslīga atpakaļ krēslā un atvēra pastkastīti. Pienākusī ziņa bija ar pielikumiem, turklāt no Drēzdenes!

Katrīna, atvainojiet, ka tik ilgi nerakstīju, taču esmu pārliecināts, ka klātpielikto vēstuļu saturs kompensēs gaidīšanu; par sevi varu teikt, ka esmu bezgalīgi pārsteigts! Zigmunda Reizemana vēstules tēvam ir visinteresantākie, vienlaikus arī paši noslēpumainākie dokumenti, ar kādiem es jebkad esmu saskāries. Arhīvā tās nonākušas kopā ar bīskapa W. korespondenci, var noprast, ka šīs vēstules bīskapam uzticējis Gaspariuss Reizemans, nonācis pie pārliecības, ka viņa dēls braucienā uz Kurzemi sastapies ar pašu nelabo un tas laupījis viņam saprātu (!); šī kunga pārliecību pieņemt es gan nespēju, taču aprakstītos notikumus izskaidrot no veselā saprāta pozīcijām arī nevaru. Lasiet un spriediet pati! Vēl varu piebilst vien to, ka Zigmunds Reizemans savu dzīvi esot aizvadījis nevis Vindavā, bet prūšu Kēnigsbergā, atstājis divus pēcnācējus, taču mūsu arhīvos par tiem ziņu nav.

Gaidīšu Jūsu vērtējumu un secinājumus!

Ar cieņu…

Kungs Dievs! Tā Zigmunda vēstules! Vesela kaudze. Katrīna steigšus pārvietoja dārgo sūtījumu sava datora atmiņā un, pārcilvēciskiem spēkiem atvairot vēlmi sākt lasīt tūdaļ pat, izdrukāja lapu pēc lapas kopā piecpadsmit, klātas ar blīvu rokrakstu senatnīgā gotu stilā. Vairs nespēdama domāt ne par ko citu, viņa drebošām rokām savāca lapas no printera vēl pavisam siltas un ievietoja mapītē. Lai gan pulkstenis bija tikai pusčetri, nodoties darbam vairs nebija ne prātā. Nē, tā Zigmunda vēstules viņa lasīs tikai mājās pie kamīna, nodrošinājusies ar kafijas krūzi un cigaretēm. Tā izlēmusi, Kate burtiski vienlaikus paveica vairākas darbības: izslēdza datoru, noglabāja mapi somā un uzrāva virsdrēbes. Minūti vēlāk viņa jau skrēja lejup pa kāpnēm, bet pēc divdesmit minūtēm, galīgi aizelsusies, slēdza vaļā mājas durvis.

-    Kas tad nu? brīnījās Valfrīds, sēdēdams pie atvērta pianīna sašvīkotu nošpapīru ielenkumā, kad Kate tam dāvāja dzestru buču. Muzejā elektrības aptrūcies? Vēsturnieki uzsākuši protesta streiku? Vai varbūt tu pēc manis noilgojies, ko?

-     Izvēlies sev tīkamāko un pasvītro! Nu, iznāca tā, ka es atļāvos beigt darbu divas stundas ātrāk, man te… viņa sastomījās, atcerēdamās Zigmundam doto solījumu, ko nedrīkstēja lauzt. Man kaut kas svarīgs jāpaštuko, iešu augšā, bet tu izliecies, ka manis vēl nav mājās, labi?

-     Lai notiek! Valfrīds mīļuprāt piekrita, jo arī pašam kārojās netraucēti pastrādāt. Malku es uznesu.

-    Tu esi tīrais brīnums! Viņa vaigu skāra vēl viens skūpsts, šoreiz ar mazāku mitruma piedevu, jo Kate bija paspējusi atsilt. Uzvārīšu kafiju. Tu arī gribēsi?

-    Jā, esi gan tik laba. Vispār es neatteiktos arī no kādas sviestmaizītes.

-     Būs! Tā kā Katrīnai vaigi svila un pirkstu gali tirpa, nespējot sagaidīt mirkli, kad izvilks no zilganās mapītes vēstuļu kopijas, kas tik ļoti samulsinājušas Drēzdenes kolēģi, viņa rīkojās neaptveramā ātrumā. Kamēr tējkannā uzvirda ūdens, divos šķīvīšos sagūla kārdinošas sviestmaizītes ar vārītu šķiņķi un kūpinātu zivi. Nolikusi vienu šķīvi kopā ar kūpošu krūzi Valfrīdam pa ķērienam, Katrīna ar savu proviantu manījās augšā un ērti iekārtojās uz sofas.

Kamīnā līksmi iesprakstējās sveķainas egļu šķilas, Kate uzlika acenes, iekodās sviestmaizē un paņēma pirmo lapu. Brītiņš pagāja, kamēr redze un prāts pielāgojās septiņpadsmitā gadsimta ortogrāfijai un rokraksta īpatnībām, bet tad viņa sāka alkatīgi lasīt.

6. jūnijā, 1685

Godājamais un mīļotais tēvs!

Paziņoju, ka mēs ar māsu un viņas saderēto Ferdinandu esam ieradušies Berlīnē. Ceļš bija visai tīkams, jo mīļais Dievs lutināja ar laiku. Visi trīs esam pie labas veselības un gatavojamies šeitan pavadīt dienas piecas vai visu nedēļu, jo mana māsa Konstance Karolīna vēlas izmantot Jūsu atļauju un līdzdoto naudu, lai iegādātos dažus apģērbus un citus dāmu nieciņus savam pūram. Māsai izdevās vienoties ar šuvēju, un tā apsolīja pagatavot pienācīgu tērpu kāzām, kam jānotiek, kā jau vienojāmies, pēc mūsu ierašanās Vindavā. Vai nu šī, vai cita man nezināma iemesla dēļ Ferdinands ir neapmierināts ar aizkavēšanos un steidzina ātrāk doties tālāk, taču mēs ar māsu vēlamies apmeklēt dažus salonus, kuros mēdz pulcēties mūziķi, tāpat noklausīties kādu no modernajām operām, par ko šeitan tik daudz runā. Pateicoties Domskolas dekāna ieteikuma vēstulēm, esmu ticies ar diviem nošu pārrakstītājiem un ieguvis krietnu žūksni nošu, kas man, es ļoti ceru, būs liels atbalsts manā turpmākajā darbā.

Ar mīļiem sveicinājumiem Jums, mans mīļais tēvs, no manis un Konstances Karolīnas

Jūsu padevīgais un mīlošais dēls Zigmunds.

26. jūnijā, 1685

Augsti godājamais, mīļais tēvs!

Ar Dieva palīgu esam pārcēlušies pār Vislas upi un no vācu zemēm nonākuši poļu karalistē. Vakar vēlu iebraucām senajā pilsētā Elbingā, kur ir gan diezgan glītu namu, tomēr to nevar salīdzināt ar Berlīni vai ar mūsu Drēzdeni. Man jāsaka, ka pasta karietes šai tālajā nomalē ir visai nožēlojamas, pēdējo piecpadsmit jūdžu gaitā divas reizes salūza riteņu asis; otro reizi tik nopietni, ka nācās aizvadīt ceļa malā vairākas stundas, kamēr izdevās aizsūtīt kādu zemnieku līdz tuvējam ratniekam, kurš mums atsūtīja pakaļ divričus, kamēr karieti nogādāja līdz darbnīcai, kur salūzušās ass vietā uzkala jaunu. Mēs ar māsu un Ferdinandu pavadījām nakti bēdīga paskata iebraucamvietā netālu no Marienburgas; paldies Dievam, māsai ierādīja cik necik ciešamu gultu, bet mēs ar Ferdinandu dabūjām nakšņot uz soliem kopā ar dažiem aizdomīgiem salašņām. Līdzpaņemto naudu noslēpām jostās un paši gulējām tām virsū; viss beidzās labi, esam sveiki un veseli pie miesas un gara. Ferdinands gan šķiet gaužām sašutis, un man šķiet viņš jau nožēlo, ka ļāvies pierunāties no manas māsas doties šajā tālajā un, viņaprāt, bīstamajā ceļojumā. Man gauži negribētos Jūs sarūgtināt, mīļais tēvs, tomēr aizvien ciešāk nonāku pie pārliecības, ka Ferdinands nav tas cilvēks, ko es novēlētu savai dārgajai māsai par mūža draugu; katra aizķeršanās, bez kurām tālāks ceļš vispār nav iedomājams, viņam liek saīgt un kļūt neiecietīgam; ērtību trūkums, ko Konstance Karolīna uzņem ar smaidu, Ferdinandu padara vai traku, un mums jāpūlas sviedriem vaigā, lai viņu atkal samierinātu, tomēr es ceru, ka šīs nepilnības viņa raksturā izlīdzināsies, kad būsim nonākuši galā un iekārtojuši savu dzīvi, kā vēlēts.

Rīt no rīta, atpūtušies un no iepriekšējām grūtībām atspirguši, dosimies tālāk, paļaujoties uz Tā Kunga žēlastību un Jūsu svētību…

Katrīna norija pēdējo sviestmaizes kumosu, iestrēba lielu malku kafijas un aizsmēķēja. "Gluži normālas vēstules," viņa domāja. "Nekā tāda, kas liktu apšaubīt jaunā vijolnieka Reizemana prāta veselumu, nekā noslēpumaina, bet, kā redzams, līdz Vindavai vēl tāls ceļš… labi, lasīsim tālāk!"

29. jūnijā, 1685

Mans godātais un mīļais tēvs, steidzos Jums paziņot, ka esam dzīvi un veseli, kaut arī pēc mūsu izbraukšanas no Elbingas līdzšinējo saulaino laiku nomainīja nepārtrauktas lietavas, kas padarīja jau tā sliktos ceļus gandrīz neizbraucamus. Kopā ar mums pasta karietē no Elbingas līdz prūšu karaļu pilsētai Kēnigsbergai ceļoja kāds mācītājs kopā ar laulāto draudzeni, dēlu un kundzes klēpja sunīti. Viņiem līdzi bija tik daudz lāžu, ka no to svara ielūza karietes jumts, turklāt no zvalstīšanās mūsu ceļabiedriem piemetās tā sauktā jūras slimība; vispirms slikti kļuva sunītim, pēc tam zēnam, pēcgalā arī mācītāja kundzei, un viņi trijatā pievēma karieti tā, ka Konstancei Karolīnai nācās uzcelt kājas uz sēdekļa un ceļot tupus stāvoklī. Ferdinandu šī iemesla dēļ pārņēma milzīgs sašutums, un viņš vairāku jūdžu garumā bezjēdzīgi strīdējās ar mācītāju par apgrūtinājumu, ko viņa ģimene sagādā citiem ceļotājiem. Ja nebūtu derdzīgās smakas un ķīviņa, šis ceļš šķistu diezgan pievilcīgs, jo agrāko klajumu vietā stājies ārkārtīgi lielisks mežs ar tik krāšņiem kokiem, kādus nekad agrāk nav gadījies redzēt. Pēc nogurdinošā brauciena esam nolēmuši kādas dienas uzkavēties skaistajā Kēnigsbergā un apmetušies ne visai dārgā, taču labi uzturētā viesnīcā blakus senajai Universitātei, kas nosaukta karaļa Alberta vārdā. Pilsētai cauri plūst upe, saukta Prēgele, un tepat tā ietek Austrumu jūrā. Pēc kārtīgas atpūtas un labām brokastīm mēs devāmies uz dievkalpojumu šejienes Dombaznīcā un, pateikušies Dievam, kurš mūs tiktāl pasargājis no visiem iespējamiem apdraudējumiem, aplūkojām seno karaļpili, pēc tam aizgājām līdz jūras krastam. Ak, tēvs, kā es būtu vēlējies, lai arī Jūs kopā ar mums skatītu šo apbrīnojamo ainavu nebeidzamu ūdens klaju līdz pašam horizontam! l'as ir tik lielisks, ka es no jauna pateicos Dievam, ka arī jaunajā dzīvesvietā varēšu šo brīnumu vērot pēc sirds patikas, jebšu Vindavai nav tās varenības, kāda piemīt lielajai Kēnigsbergai, tā tomēr atrodas jūras krastā. Mums vēl priekšā apmēram četrdesmit jūdžu ceļš…

16. jūlijā, 1685

Mans augsti godātais, mīļais, dārgais tēvs!

Šķiet, ka visi dabas spēki nolēmuši traucēt ceļu uz manu turpmāko darba vietu. Ieilgušās lietavas likušas pārplūst upēm un strautiem, līdz ar to dienā tiekam uz priekšu ne vairāk par pāris jūdzēm; esam spiesti nakšņot visai šaubīgās mājvietās, kam visapkārt drūmi meži vai purvainas slīkšņas. Pirms nedēļas Konstance Karolīna sasirga, taču steidzos Jūs, mīļais tēvs, mierināt, jo tas bija tikai viegls drudzis, ko, domājams, izraisījis karstums un šejienes neiedomājami mitrais, smagais gaiss. Kas attiecas uz Ferdinandu, viņš jau vairākkārt mudinājis mūs ar māsu doties atceļā, jo uzskata, ka šajā zemē mēs visi aiziesim bojā. Māsa atsakās pakļauties viņa gribai, un es baidos, ka tas varētu novest pie derību laušanas, kas Jums noteikti nepatiktu.

Par spīti ceļa grūtībām, kā arī augstākminētajiem konfliktiem, esam šķērsojuši Kurzemes hercogvalsts robežas un pēc dienas vai divām ceram sasniegt vienu no ievērojamākajām šīs zemes pilsētām, sauktu Goldingeni, kas savulaik esot bijusi nelaiķa hercoga rezidence…

2. augustā, Tā Kunga 1685. gadā, vismaz es tā ceru…

Mans godātais un mīļais tēvs!

Es nezinu un nesaprotu, kas ar mums noticis, mans prāts nespēj aptvert un novērtēt neizsakāmi dīvainos notikumus, kas mūs piemeklējuši, kopš iepriekšējo reizi rakstīju Jums. Pazemīgi lūdzu Jūs iedziļināties šais rindiņās, ko rakstu, atrazdamies kādā viesnīcā četras, kā man teica, jūdzes no Kēnigsbergas, un būdams pilnīgā prāta un jūtu mulsumā. Steidzos pavēstīt, ka Konstance Karolīna ar Dieva žēlastību ir dzīva un sveika un patlaban atrodas blakus istabā, aizmigusi pēc pārciestā satricinājuma. Tuvumā nav neviena ārsta vai dziednieka, kam mēs uzdrošinātos uzticēt savas dzīvības, tādēļ nākas paļauties tikai uz To Kungu un Viņa dotajiem spēkiem.

Un tātad, nogaidījuši manas māsas pilnīgu atveseļošanos, turpinājām ceļu un 26. jūlija vakarā iebraucām Goldingenes pilsētiņā, kas atrodas diezgan platas un krāšņas upes krastā. Vienojušies ar pasta karietes kučieri par izbraukšanu nākamajā rītā līdz ar sauli, devāmies gulēt labā omā un cerīgā noskaņā; arī Ferdinands, šķiet, bija pārvarējis savu nervozitāti un nelabo prātu, jo no ceļamērķa vairs šķīra tikai kādas sešas jūdzes. Nākamajā rītā kāpām karietē, cerot, ka līdz naktij nonāksim galā. Diena bija skaidra un ļoti silta, arī ceļš visnotaļ ciešams. Ieturējām paagras pusdienas kādā vietā pie upes, sauktas par Vindu; tur atrodas pārceltuve un iebraucamā vieta, dēvēta "Dobkrug". Pasta karietes kučieris, visai valodīgs vīrs, stāstīja par apkārtējām zemēm, to iedzīvotājiem un vietējiem valdniekiem, tā ka laiks gāja nemanot. Taču pēcpusdienā, kad līdz Vindavai vairs bija palikušas tikai pāris jūdzes, skaidrās debesis vienā mirkli satumsa melnas, un sākās tik briesmīgs negaiss, kādu es vēl nekad nebiju piedzīvojis. Nobira tikai dažas lietus lāses, toties nepārtraukti šaudījās zibeņi, bet no pērkona grāvieniem ausis vai plīsa pušu. Zirgi sāka trakot un gandrīz apgāza karieti; kučieris centās tos savaldīt, un es devos viņam palīgā. Tuvumā neredzēja nevienas mājas, pat niecīgas pajumtes, kur varētu paglābties, tikai pļavas, lauki un meži. Konstance Karolīna aptina galvu ar svārkiem, lai neredzētu briesmīgos zibeņus, bet Ferdinands skaitīja lūgšanas un lādējās. Es prasīju kučierim, vai tiešām viņš nezina nevienu drošu vietu, kur varētu iegriezties un pārlaist negaisu; tas, pie visām miesām trīcēdams, teica, ka nepilnas pusjūdzes attālumā uz jūras pusi atrodas maza muižiņa, kas daudzreiz mainījusi saimniekus, bet tagad pieder baronietei atraitnei Margarētei fon Bērai, taču viņa tur tikpat kā nedzīvo… Šo vietu uzskata par nolādētu, bet apkārtnes zemnieki muižiņu dēvē par šaušalu torni, kur notiek briesmīgas lietas ļaudis pazūd kā zemē iekrituši, citi atkal redz visādus ķēmus; reiz nez no kurienes uzradies zvērādās tērpies mežonis ar asiņainu šķēpu rokā, kliegdams nekristīgā valodā. Gadījies arī, ka ļaužiem sajūk debess puses un piesitas vadātājs, no kura tikai pēc dienas vai divām izdodas atrauties. Kučieris pacēla roku, rādīdams pa kreisi uz biezi saaugušu meža gabalu, uz kurieni pāri laukam veda tikko samanāms ceļš, bet tajā pašā brīdī tieši virs karietes pašķīda zibens, un no briesmīgā grāviena es kļuvu kurls un mēms. Nezinu, cik ilgs laiks pagāja, kamēr atkal atjēdzos. Blakus tupēja mana māsa; skaļi raudādama, viņa pliķēja man vaigus, lūgdama, lai es nemirstot un neatstājot viņu. Kad atkal spēju piecelties, manām acīm pavērās briesmīga posta aina viens zirgs gulēja zemē beigts, un viņa apsvilusi gaļa nejauki smirdēja, kučieris bija iekāries otra zirga iemauktos, pūlēdamies to noturēt uz vietas; lāde, ko bijām novietojuši zem kučiera sēdekļa, sašķīdusi gabalu gabalos, arī karietes priekšpuse bija pamatīgi cietusi; otra, aizmugurē piesietā lāde palikusi gandrīz vesela, tikai vienā stūrī zibens kā ar cirvi bija norāvis dzelzs apkalumu. Ferdinands, ko sākumā šķitām pazudušu, izrādījās guļošs zem karietes un gaužām apdullis. Mēs ar māsu atdabūjām viņu pie saprašanas, savācām nesabojātās lietas lādē, kas vēl turējās kopā; diemžēl no manas vijoles pāri palika tikai skaidas. Citkārt dārgā, Jūsu dāvātā instrumenta zaudējums man būtu licis raudāt rūgtas asaras, taču tobrīd spēju vienīgi pateikties Dievam, ka neviens nav cietis. Tobrīd negaiss šķita uz brīdi pierimis, tomēr Ferdinands pieprasīja, lai mēs neņemtu vērā zemnieku māņticību un savas dzīvības glābšanas vārdā nekavējoties dotos uz kučiera minēto muižiņu un uzkavētos tur, kamēr pērkona briesmas būs pāri. Kučieris piekrita. Mēs ar māsu gan labprātāk būtu steigušies uz priekšu, tomēr pakļāvāmies viņas saderētā lūgumam un atkal sakāpām karietē. Nogriezāmies pa kreisi, bet, kad līdz mežam bija atlicis pavisam nedaudz, zirgs iekrācās un sāka kāpties atpakaļ. Kučieris iebļāvās nelabā balsī; es izlēcu laukā un tieši virs tās vietas, kur vajadzēja atrasties minētajai muižiņai, ieraudzīju baisu, zilganbalti vizošu stabu, kura augšgals bija paplašināts kā taure vai piltuve. Šis stabs locījās un grozījās uz visām pusēm, it kā būtu dzīvs, un piltuve snaikstījās kā atplesta milzu čūskas rīkle. Kad tā pavērsās pret mums, es jutu matus saceļamies stāvus, manu acu priekšā savērpās dīvaina migla, kurā lēkāja zilganas dzirksteles. Laikam atkal biju zaudējis samaņu, jo atjēdzos guļam karietē uz sēdekļa; māsa bija pielikusi man pie mutes ceļojuma pudeli ar brandvīna atliekām, ko viņai bija izdevies atņemt galīgi jēgu zaudējušajam Ferdinandam. Jutu, ka kariete atkal ripo. Konstance Karolīna pastāstīja, ka izkāpusi laukā brītiņu pēc manis un ieraudzījusi to pašu ellišķās gaismas stabu, bet mani sastingušu kā statuju. Lai gan nobijusies teju līdz nāvei, māsa, mūsu kučierim piepalīdzot, ievilkusi mani karietē, pēc tam viņam izdevies apgriezt zirgu un izvadīt atpakaļ uz lielceļa. Piedodiet, dārgais tēvs, taču šobrīd man vairs nav spēka turpināt, jo pirksti nespēj saturēt spalvu…

Ak kungs! Patiešām neiedomājams stāsts! Ellišķas gaismas stabs ar pavērtai rīklei līdzīgu veidojumu galā… kas tas varētu būt? Un no kurienes uzradies? Interesanti, kas tagad atrodas tur, kur reiz notikušas tik neiedomājamas lietas, ja vien var ticēt vēstulē rakstītajam. Katrīna nolika papīru žūksni uz sofas un steidzās pie grāmatplaukta. Lūk, lielās mapes ar kartēm, rau, Ziemeļkurzemes karte ar vismazāko mērogu, kur iezīmēti visi, pat paši sīkākie un nenozīmīgākie ceļi, lauku sētas, upītes jeb valki, purveļi un dīķi! Nepacietībā trīcošiem pirkstiem Katrīna atlocīja tās vaļā un izklāja turpat uz grīdas, atstiepa galda lampu un pie viena paķēra arī lupu. Galvā zibenīgi pārvērtusi septiņpadsmitā gadsimta garās jūdzes kilometros, viņa aplēsa vietu, kurā plus, mīnus puskilometrs tai šaušalīgajā brīdī atradusies pasta kariete. Nepilna pusjūdze uz jūras pusi… Lai Dievs žēlīgs! Katrīnas rādītājpirksts uz kartes sastinga, tāpat kā pirms trīssimt divdesmit pieciem gadiem bija sastindzis jaunais vijolnieks Zigmunds, kurš tā arī nekad nekļuva par Vindavas kapelmeistaru. Jo tieši blakus viņas pirkstgalam bālsnēja sīks pleķītis, kas kartē apzīmēja Grietiņmeža pauguru, bet starp to un punktiņu ar uzrakstu Riekstukalns viņa zināja gluži nešaubīgi atradās eglēs ieaugušo mūru paliekas, ko Zigmunds bija nosaucis par šausmu stūri. Tas nevarēja būt nekas cits kā tikko izlasītajā vēstulē minētais Schreckenturm jeb šaušalu tornis! Tas gan nebija gluži pa vidu, bet savus trīssimt metrus uz dienvidiem, un visi trīs punkti kopā veidoja gandrīz precīzu trijstūri. Grietiņmeža bermudas7 .

Viņai aiztrūka elpa, plaukstas nosvīda, bet mute kļuva sausa kā grandiozās paģirās. Pirksts atrāvās no kartes, it kā tā svilinātu līdzīgi aizmirstā smēķa galam. Katrīna novērsa acis sānis, jo pašbrīd nespēja skatīties ne uz daiļrunīgo karti, ne arī seno vēstuļu kopiju čupiņu. Skatienu piesaistīja liesmu deja kamīnā, dzirde kā no liela tāluma uztvēra Valfrīda klavieru skaņas, kas plūda no apakšstāva, taču apkārtējais piepeši šķita nereāls; gara acu priekšā neiedomājamā spilgtumā uznira spokaina aina: zem zibeņu plosītiem, melni milstošiem padebešiem klajš lauks, ko šķērso grambās un peļķēs izbraukts ceļš; sašķiebusies kariete, blakus guļ apsvilis zirga līķis; šaušalu pārņemti cilvēki, kalsns jauneklis kā hipnotizēts veras zilganbaltā ugunsčūskā, kas lokās pāri meža stūra tumšajām galotnēm. Kas tā bija? Kāds spēks radīja šo nezināmās enerģijas sakopojumu un kā tas iedarbojās? Vai patiesi tam varēja būt sakars ar Zigmunda laika spoguli? Bet tas taču atradās pilsētā, mājā Tirgus laukuma malā, kamēr šis gaismas stabs pirms trīssimt gadiem uzradās vismaz divdesmit kilometrus tālāk ārkārtīgi tuvu vietai, kur tagad atrodas Riekstukalns Zigmunda mājas.

Lai Dievs žēlīgs, kur mēs esam iekūlušies? Mēs visi, toskait arī viņi cilvēki, kas dzīvoja pirms teju trīsarpus gadsimtiem un tā arī nekad nenonāca līdz Vindavai tāpēc, ka to vietā stājāmies mēs!? Vai tomēr nonāca? Bet, ja nonāca, tad kur palika? Labi, to mēs vēl uzzināsim.

Ko toreiz decembrī mežā teica Zigmunds? Ka šī dīvaino notikumu virtene nav bijusi nejauša un nav arī sagadīšanās un… ka tai būšot turpinājums. Vai patiesi draugu tobrīd piemeklēja gaišredzības mirklis?

Varbūt turpinājums jau sācies? Brīdī, kad Ginters Feierabends izšļakstīja viņas kafijas tasi? Jo, ja tā nebūtu noticis, viņa ar šo vācieti nekad nebūtu iepazinusies, un tā Zigmunda vēstules paliktu mūžīgs noslēpums, aizmirstas kā nenozīmīgs papīru vīkšķis arhīvu putekļainajās dzīlēs.

Nē, jāsaņemas, jānokrata saltie baiļu tīmekļi un jāizlasa līdz galam.

3. augustā, 1685 Tā Kunga gadā.

Dārgais tēvs, es turpinu vakar iesākto vēstījumu par briesmīgajiem notikumiem, kuri mūs piemeklēja Vindavas ceļojuma pēdējā posmā; diemžēl ar jau aprakstīto, cik nu šimbrīžam manos spēkos to ietērpt vārdos, mūsu nelaimes nebeidzās. Ja būtu bijusi kaut mazākā jausma par to, kas vēl gaidāms, mēs būtu nekavējoties griezušies atpakaļ uz Goldingeni vai nakšņojuši ceļmalā.

Taču tobrīd, neraugoties uz pārdzīvotajām bailēm un šaušalām, nolēmām ceļu turpināt cerībā, ka tomēr sasniegsim pilsētu un aiz tās sienām būsim drošībā. Tā kā divu zirgu vietā bojāto pasta karieti nu vilka tikai viens, virzījāmies uz priekšu gaužām lēni, kaut ari kučieris pātagoja nelaimīgo lopiņu bez žēlastības. Negaiss turpinājās, izskatījās, ka tas virzās tieši mums pa priekšu, zibeņiem baisi šaudoties gandrīz melnās debesīs, tomēr viss, ko bijām pārdzīvojuši, šķita notrulinājis jutekļus tiktāl, ka īstas bailes vairs nespējām sajust. Te gan es vairāk runāju par sevi un Konstanci Karolīnu, jo Ferdinands pēc tam, kad bija izdzēris lielāko daļu brandvīna, iezvila karietes stūrī un sāka krākt. Arī es jutu savādu gurdenumu un miegainību, tieši tāpat savas izjūtas aprakstīja mana māsa. Tādējādi mēs gandrīz nepamanījām, ka iebraucām Vindavā apmēram stundu pirms pusnakts, tā sacīja kučieris, kad kariete piestāja pie iebraucamsētas, kas, ja pareizi atceros, saucās "Pie sudraba enkura". Ferdinands un Konstance Karolīna bija cieši iemiguši, arī es nekādi nespēju atmosties, dzirdēju ārpusē kaut kādu kņadu, tādu kā ķīviņu, un cauri lietus lāšu plīkšķēšanai varēja saklausīt vīrieša un sievietes balsis. Pēc trokšņiem varēja noprast, ka no karietes aizmugures tiek nocelta mūsu lāde. Kāds mani paņēma pie rokas un kaut kur veda, likās, ka māsa man seko, taču nekas nebija redzams, jo visapkārt bija gandrīz pilnīgi tumšs. Atceros, ka mani bīdīja augšup pa stāvām kāpnēm un sev aiz muguras dzirdēju māsu kaut ko murminām. Taču nākamajā mirklī viss izgaisa, un es piedzīvoju kaut ko tik drausmīgu, ka viss iepriekšējais šķita tikai nelāgs sapnis pēkšņi likās, ka karājos gaisā, bez pamata zem kājām; tumsas vietā mani apņēma ārkārtīgi blīva un tāda kā spīdoša migla. Ausīs man šalca, apkārt lēkāja spīdoši punkti kā elles rēgu acis, sirds sitās ar tādu spēku, ka nespēju pat elpot, domāju, ka esmu miris, jo mirkļiem acu priekšā pavīdēja tādas ainas, kas nekādi nevarētu piederēt pasaulei, ko pazīstu. Nevaru pateikt, cik ilgi turpinājās šīs neticamās izjūtas, taču, kad tās sāka gaist, atģidos esam savādā kustībā, ārkārtīgi ātrā, it kā mani kaut kas rautu atpakaļ; sev līdzās saklausīju Konstances Karolīnas vaidus un Ferdinanda lādēšanos, kas mijās ar nesavaldīgiem šņukstiem. Visapkārt bija tumšs, bet, aptaustot telpu ap sevi, nācās secināt, ka atrodamies karietē, kas vēja ātrumā nesas atpakaļgaitā bez kādas zvalstīšanās grambās, it kā riteņi vispār neskartu ceļu. Mēs ar māsu cieši saķērāmies rokās un sākām lūgt Dievu, lai Viņš mūs paglābj no briesmām, kādās esam iekļuvuši un kas mūs acīmredzot joprojām apdraud, tāpat lai pasargā no prāta zaudēšanas un dvēseles pazudināšanas, kam esam nokļuvuši pavisam tuvu. Lūgšanas beigas es neatceros, jo biju ieslīdzis miegā, dziļā kā nebūtība.

Sirdsmīļotais, godājamais tēvs, lūdzu Tevi neapšaubīt nevienu šeit paustu vārdu, jo rakstu tikai to, kas ar mums patiesi notika, lai cik neticams Tev tas šķistu.

Patiešām, pat man pašam grūti noticēt, ka pēc visa piedzīvotā es, tāpat kā dienu iepriekš, pamodos Goldingenes viesnīcas ceļinieku istabā, un no blakus lāvas manī neprāta pilnām acīm raudzījās Ferdinands. Mēs nepaspējām pārmīt ne pāris vārdu, kad istabā ienāca vakarējais pasta karietes kučieris un uzrunāja mūs tā, it kā nekas nebūtu noticis, ar nožēlu un atvainošanos sacīdams sekojošo: viņa pasta kariete šorīt nevarēšot vis doties uz Vindavu, kā iepriekš esam vienojušies, jo viens zirgs pēkšņi apklibis, bet otram piemetušies ienāši. Arī citus zirgus neesot iespējams dabūt, jo tos jau iepriekšējā vakarā aizrunājis citas četrjūga pasta karietes kučieris, kurš pēc pusstundas došoties ceļā uz Mēmeli un tālāk līdz pašai Kēnigsbergai.

Mana mēle bija kā sapīta, un es nekādi nevarēju saņemties pajautāt, vai tiešām viņš neatceras iepriekšējā vakara braucienu un visas piedzīvotās šausmas. Arī Ferdinands tikai purināja galvu kā apdullis, nespēdams izdabūt nevienu skaņu. Kučieris izgāja, un mēs viņam sekojām līdz laidaram, kur paši savām acīm skatījām iepriekšējā vakarā zibens nosperto zirgu ar noberztu kāju, bet citādi pie pilnas veselības gremojam auzas. Tur stāvošus mūs sameklēja mana māsa, kas tik tikko turējās kājās un bija bāla kā nāves rēgs. Brālīt, viņa mani uzrunāja, lūdzu, pasaki, ka tas bija tikai drausmīgs sapnis, pasaki to manas dvēseles glābiņa dēl!

Lai kā man gribējās izpildīt viņas lūgumu, es to nespēju pat māsas dvēseles glābiņa dēļ, jo nav dzirdēts, ka trīs cilvēki spēj nosapņot vienu un to pašu visos sīkumos; pat, ja tas būtu iespējams un mēs tiešām būtu nosapņojuši gan negaisu un zibens nosperto zirgu, gan ugunīgo čūsku virs meža un braucienu līdz pašai Vindavai, tad kā lai izskaidro mūsu miklās un dubļos savazātās drānas, kā arī mantu pazušanu? Abas lādes ir pagalam, atstājot mūs ar to, kas katram mugurā, vienīgi jostā noslēptais naudas krājumiņš palicis vesels. Sameklējuši vietu, kur mūs neviens nevarēja noklausīties, apspriedāmies, lai izlemtu, ko iesākt. Ferdinands kategoriski atteicās vēlreiz mērot ceļu uz Vindavu, un šoreiz māsa viņam piekrita, būdama pārliecināta, ka tas varētu mūs visus pazudināt, ja reiz šajā zemes stūrī lauta vaļa elles spēkiem un sātana varai, kas acīmredzami nevēlas, lai mēs nokļūtu Vindavā, bet, kad cīnījāmies tiem pretī, atsvieda mūs atpakaf.

Arī es pievienojos šai domai, jo nekad mūžā vairs nevēlētos piedzīvot tādas šausmas… un tikai visvarenajam Dievam zināms, kāpēc tā notika un kā mēs no Vindavas varējām atgriezties Goldingenē, turklāt vēl iepriekšējās dienas rītā, jo cilvēka prātam tas nav aptverams. Nolēmuši nevienam neteikt ne vārda un pēc iespējas ātrāk doties atpakaļ, gājām uz minēto pasta karieti un samaksājām par braucienu līdz pat Kēnigsbergai. Ceļš būtu bijis patīkams, ja vien mūs nenospiestu briesmīgo pārdzīvojumu nasta. Ferdinands ir pa pusei nosirmojis, un man šķiet, ka arī viņa prāts ir pamaitāts, jo vakar viņš, ne vārda neteicis, mūs pameta, un par viņa tagadējo atrašanās vietu mums nav ne jausmas. Konstancei Karolīnai otrajā ceļojuma dienā atkal piemetās drudzis, bet māsa turējās visiem spēkiem, tomēr, kad līdz Kēnigsbergai bija palicis ne vairāk kā dienas brauciens, viņai sākās briesmīgs karsonis. Arī es jutos pavisam vārgs, tāpēc mēs izkāpām, lai apmestos vienīgajā viesnīcā, kāda šai apkārtnē sastopama, un atgūtu spēkus. Ar naudu, kas mums atlikusi, taupīgi dzīvojot, varētu iztikt kādu mēnesi, jo es lūdzu, mīļais tēvs, nedusmojies, mēs nolēmām Drēzdenē neatgriezties, tas saceltu pārāk skaļas valodas un visādus baumojumus par tādu manu soli, un no manis rakstītā Tev jāsaprot, ka atklāt patiesos iemeslus nav iespējams. Esmu pārliecināts, ka, atguvis veselību un spēkus, atradīšu darbu un paliekamu vietu skaistajā un bagātajā Kēnigsbergā un arī spēšu uzturēt māsu, kas vēlreiz apliecinājusi man pilnīgu uzticēšanos…

Katrīna nolaida pēdējo lapiņu klēpī. Uz tās uzkrita smaga lāse, un viņa aptvēra, ka raud. Kādi pārdzīvojumi, kāda drosme un vīrišķība, sastopoties ar tik satriecošu pārbaudījumu! Gods un cieņa tev, senlaikos dzīvojušais Zigmund! Un… ak, nabaga Konstance Karolīna, tātad skaistā, sārtā kleita ar rozītēm izšūto ņieburu, kurā es dižojos Vindavas rātsnamā un pilī, bija tavs iecerētais kāzu tērps!

Kādu brīdi Katrīna nespēja domāt. Kamīna liesmas svelmēja seju, no apakšas joprojām plūda klavieru skaņas. Valfrīds strādāja pie dramatiskas, bet melodiski vijīgas tēmas minora skaņkārtā, tai pievienojās paklusa lietus lāšu graboņa uz palodzes skārda. Viņa pat nebija pamanījusi, ka visu dienu vilkušies lietusmākoņi beidzot sprukuši vaļā. )ā, bet cik pulkstenis?

No ilgās tupēšanas notirpušām kājām Kate aizstreipuļoja līdz guļamistabai un pacēla pie acīm mūžveco modinātāju. Divdesmit pāri pieciem, tātad Zigmunds jau beidzis darbu. Viņam jāzina, viņam tūdaļ pat jāuzzina līdz pašam pēdējam vārdiņam tas, kas rakstīts šajās vēstulēs, jo, ja vien viņa pati nav pilnīgi traka un fantastikas ideju apsēsta mistiķe, tā

Zigmunda baigais redzējums un neticamie piedzīvojumi vistiešākā nozīmē attiecas uz šo Zigmundu, starp citu, ne tikai viņu.

Katrīna sameklēja mobilo tālruni. Draugs atsaucās gandrīz nekavējoties, it kā visu laiku turējis aparātiņu rokā.

-     Klausies, Zigi, man te ir tādas lietas… viņa apklusa un iekoda apakšlūpu zobos, jo rīkli savilka spazma.

Tālrunī cauri lietus fonam bija dzirdama tikai Zigmunda elsainā šņākuļošana; noprotams, ka viņš steidzas, lai paspētu uz autobusu.

-    F.i, kur tu paliki, es tevi nedzirdu… Kate!

-     Nē, nē, es tepat esmu, tikai nevaru izdomāt, kā lai to visu labāk pasaka.

-      Kaut kādi sūdi? Šņākuļošana apklusa, tātad Zigmunds bija apstājies.

-    Ta nē taču. Vienkārši man šodien atnāca pamatīgs meils no Drēzdenes. Vācu kolēģis, par kuru tev stāstīju, atsūtījis tava dubultnieka un vārdabrāļa no septiņpadsmitā gadsimta tā Zigmunda vēstuļu kopijas. Es tikko pabeidzu lasīt, tu pat iedomāties nevari. Tādas, maigi izsakoties, ērmības, ka vienkārši grūti noticēt.

-    Goda vārds? Tu kaut ko uzzināji par to čali? Vai tad šis… Klausulē kaut kas nočirkstēja, kam sekoja pamatīgs dvašas ievilciens, tātad Zigmunds aizsmēķēja. Kas tur īsti ir, ko? Plāj vaļā, nepataisi mani traku!

-    Pa telefonu tas nav iespējams, tur lasāmā veselai stundai, ja ne vairāk, un vēl…

-    Tak ne jau šā portrets! viņš iebļāvās, un Katrīna steidzīgi atvirzīja tālruni no auss. Tas nu būtu kaut kas galīgi ārjēdzīgs.

-     Nē, nē, portreta nav, nomierinies, tikai rokraksts, starp citu, manuprāt, bišķi līdzīgs tavējam. Saproti, viņš skaidri un spilgti apraksta, kas ar viņu noticis Kuldīgas-Ventspils ceļa gabalā, tieši pretī tagadējam Grietiņmežam…

-    Kate, izbeidz šito eksekūciju! Nu jau Zigmunds auroja pilnā balsī. Ja tu apsoli mani vēlāk aizraut uz mājām, es tūliņ skrienu pie jums. Valfrīds zina?

-    Nezina vis, Kate nervozi ieķiķinājās. Kā jau tev solīju, savus pētījumus par šo tēmu turēju tikpat dzijā slepenībā kā Ml-6 aģents rezidentūras tīklu, un tu esi pirmais, kam es to klāju vaļā. Beidzot mums ir rezultāti. Pārsteidzoši, šausminoši un absolūti neticami.

-     Vai man paķert vienu? Šņākuļošana tālrunī atjaunojās krietni sparīgāk, nekā pirms tam, laikam Zigmunds bija ieslēdzis vismaz trešo ātrumu, tas nozīmē, sāka joņot Saules ielas virzienā. Tu mani esi tā satracinājusi, ka, skaidrā prātā būdams, es neizturēšu.

-    Mums mājās nekā prātīga nav, pustukšīta vīna pudele un piņģerots labvīna, kas nu jau būs atšālējies līdz matūdeņa kondīcijai, tāpēc vari paķert mazu konjaciņu.

-     No maza nekas nebūs, viņš noņurdēja. Zinām mēs jūsu vēstures pētījumus, ar tiem var galu dabūt! Tev kas ēdams atradīsies? Man šodien nebija laika iet pusdienās, apriju puspaciņu pārkaltušu čipsu… draņķis…

-    Pupiņu sautējums ar gaļu der?

-    O-o! Un kā vēl der! Vai tev ir daudz?

-     Neuztraucies, pietiks un vēl pāri paliks, tu, rīsli un izēdāj, nesaprotu, kā Vize spēj tevi piebarot.

-    Pāri nepaliks, Zigmunds apgalvoja, nu jau tusnīdams kā mazbānītis, gaitu uzņemot. Pēc piecpadsmit minūtēm būšu klāt!

Viņš iešāvās Saules ielas namiņā kā meteorīts, turklāt ārkārtīgi izmircis meteorīts. Ticis pāri slieksnim, nevērīgi nometa slapjo jaku, tad steidzīgi sarokojās ar Valfrīdu, kurš, kā izskatījās, nespēja izšķirties priecāties par drauga ierašanos vai saīgt par neizbēgamo atraušanos no darba, kas nupat vedās tik labi kā vēl nekad. Taču Katrīna vienā mirklī nolīdzināja situāciju.

-    Man te Zigim šis tas jāpastāsta, mēs tevi netraucēsim, ja nu vienīgi tu gribētu vakariņas, bet, ja ne…

-    Vēlāk, Katiņ, Valfrīds atviegloti norūca, vēlāk, pēc kādas stundiņas vai tamlīdzīgi, man te tagad paši saprotat.

-    Nav problēmu! Kate satvēra Zigmunda piedurkni un vilka viņu uz kāpnēm. Ej augšā, kamīns kuras, apžāvējies, kamēr es uzsildu ēdamo. Ne vairāk kā piecas minūtes, nekunksti, viņa piebilda, redzēdama drauga sejas izteiksmi.

-     Kur ir tās vēstules? būdams jau pustrepēs, čukstus noprasīja Zigmunds.

-     Turpat vien mētājas, paskaties, varbūt pats ari varēsi cik necik saprast.

-    Gan jau, viņš optimistiski atsaucās, taču, kad Katrīna, stiepdama piekrautu groziņpaplāti, iegāja kabinetā, papīru kaudzīte mierīgi gulēja uz sofas, bet Zigmunds nikni pūta smēķa dūmus kamīnā.

-    Viņš arābiski rakstījis, vai? Varbūt sanskritā?

-    Nē, tā ir vistīrākā vācu valoda un, es teiktu, ļoti glīts rokraksts, tikai gotiskajā rakstā, iesmējās Kate. Nepārdzīvo, kapelmeistar, mums katram savs arams lauciņš! Ņem ēdamo un krauj aiz vaigiem, bet es tev lasīšu un uzreiz tulkošu.

-     Nē, papriekš pa mazam konjaciņam! Viņš mudīgi taisīja pudeli vaļā. Tici vai ne, bet pēc tava zvana mani sāka kratīt tāds stress, kur nu vēl, kad paskatījos uz šiem te papīriem… vella milti, tas taču ir viņa rokraksts!

Abi iedzēra pa krietnam malkam, un Katrīna sāka lēni lasīt. Pirmās četras vēstules Zigmunds noklausījās samērā mierīgi, tukšodams sautējuma šķīvi, un pat pasmīkņāja par mācītāja kundzes sunīša jūras slimību. Taču, kad viņa sāka lasīt piekto, pēc vārdiem "2. augustā, Tā Kunga 1685. gadā, vismaz es tā ceru…" Zigmunds teju vai sastinga, karote noslīga atpakaļ traukā, un pat caur briļļu stikliem varēja redzēt viņa acu zīlītes ieplešamies. Likās katrs turpmākais teikums stingumu pastiprina, bet, kad Katrīna nonāca līdz vārdam Schreckenturm, viņš pietrūkās kājās, pat nemanot, ka šķīvis noripo zemē un atlikušās pupiņas izšķīst uz paklāja.

-    Pagaidi! Zigmunds iesēcās. Kate, sasodīts, iepauzē vienu brīdi, lai es dabūju atjēgties! Tas ir par traku, tas nudien ir kaut kas ellišķīgs! Vai tu aptver, ka…

-    Aptveru gan, kā nu ne. Katrīna šo satricinājumu jau bija pārdzīvojusi, tādēļ spēja kaut daļēji saglabāt mieru. Tik labi aptveru, ka jau izskaitļoju šo vietu kartē, tik tiešām tas ir tas, ko tu domā!

-    Ieķeram vēl vienu! Viņš burtiski iešļāca glāzēs zeltaino dzērienu un savējo iztukšoja vienā mirklī. Pagaidi, kamēr aizpīpēju, vismaz būs smēķis, pie kā pieturēties! Tā… nu vari lasīt tālāk.

Pagāja apmēram stundas ceturksnis, kamēr Katrīna lēni un apzinīgi izlasīja atlikušo vēstījumu līdz pēdējam vārdam. Viņa noņēma brilles, akurāti salika lapas kaudzītē, stūri pie stūra, un nezin kāpēc satina ritulī; tikai tad atkal spēja uzlūkot Zigmundu.

-Nu?

-     Ko nu? tas nomurmināja. Ko te vispār lai saka? Jūtos kā ar galvu sienā ieskrējis, un man visu laiku jādomā, ko es, ellē, esmu izstrādājis! Saproti, Katiņ, tā ir mana vaina, es esmu tas, kurš viņus gandrīz pazudināja, sajauca šiem visu dzīvi.

-     To nu nevar zināt, vai tiešām tu esi ko sajaucis, viņa strīdējās pretī. Rau, arhīvā ir informācija, ka tas Zigmunds apmeties Kēnigsbergā, viņam bijusi ģimene, vismaz divi bērni dēli laikam. Gan jau arī viņa māsa padomā, cik skaists vārds Konstance Karolīna nepazuda; spriežot no vēstulēm, bijusi varen dūšīga meitene! Un tas Ferdinands…

-     Ķēms gatavais! izgrūda Zigmunds un atkal pielēja glāzes. Par šamo nu vismazākā bēda, padomā, viens pats gribēja izrīt visu šņabi!

Abi sāka skaļi, pat mazlietiņ histēriski smieties un nevarēja vien rimties, kamēr Katrīna skaņi nožagojās un atguva daļu nopietnības.

-    Tu nupat teici, ka jūtoties pie visa vainīgs, bet, zini, tas būtu par daudz vienkārši! Tad viss notikušais būtu viena vienīga nejaušība, bet toreiz mežā, atceries, kad svinējām jūsu jubileju, mēs nonācām pie slēdziena, ka tādu nejaušību nemaz nevar būt.

-     Ko tu ar to gribi teikt? Zigmunds noņēma brilles un uzlūkoja viņu drusku apskurbušām acīm.

-    F^s gribu teikt to, ka, jo nejaušāka šķiet kāda nejaušība, jo likumsakarīgāka tā patiesībā ir.

-    Kurš ģēnijs tad to ir teicis? viņš noprasīja.

-    Es! bez liekas kautrības atzinās Katrīna. Ja tu vari nosaukt par pilnīgi nejaušu nejaušību kaut vai to, ka pirms septiņpadsmit gadiem nopirki lauku māju burtiski blakus tai vietai, kur pirms trīssimts gadiem tas

Zigmunds un viņa kompānija ar tevis pirms divdesmit gadiem izgudrotā spoguļa svētību tika ierauti kaut kādā enerģijas plūsmā, ko nu mēs pilnīgi droši varam nosaukt par laiktelpas portālu, tad tev jābūt galīgi dumjam. Kāds tu noteikti neesi.

-    Neesmu vis.

-     Un tu nevari nesaprast arī to, ka dīvainā laika cilpa, kurā mēs ar viņiem samijāmies, arī nebija nekāda nejaušība, bet likumsakarība ar noteiktu mērķi.

-    Labi, esmu gatavs tev piekrist, bet…

-    Bet? Arī Katrīna juta, ka viņai mazliet iesities galvā, taču vieglais reibums domāšanu nenotrulināja, gluži pretēji izvērta asāku.

-     Mērķis! Zigmunds izgrūda ar tādu sparu, ka lunkani nošļuka no sofas uz grīdas un palika sēžam ar sēdekļa malai piespiestu muguru. Viņš notrauca apavu zolēm pielipušās pupiņas, iespieda Katei saujā piepildītu glāzi un arī pats ievilka krietnu malku. Mērķis, Katiņ, tu pati tikko pateici šo vārdu. Vai tiešām šo likumsakarīgo notikumu mērķis bija vienīgi mūsu varenīgā uzdzīve Vindavā un tās apkārtnē? Barokālu pirdienu piesātinātu baļļuku spēlēšana? Ēdoles pils pagraba uzspridzināšana? Salmu skaitīšana Ģilteņu pirtiņā?

-    Jā!!! Iebrēcās Katrīna un izgrābstīja cigareti no Zigmunda paciņas. Tieši salmu skaitīšana! Respektīvi, Vize! Vize tava iemīļotā meitene un pēc tam sieva. Jo, ja… Nav jēgas atkārtot, to mēs visi tāpat zinām.

-    Tu gribi teikt, ka visa tā trakuma, laika cilpas un spoguļa uzdarbošanās mērķis bija mana apprecēšanās? Protams, man tas bija un ir ļoti svarīgi, taču kas gan es tāds esmu, Kate, padomā tak ar galvu! Zigmunds pat nejuta, ka bļauj pilnā kaklā.

-     Kuš, neauro! Tieši ar galvu es pašbrīd domāju, tāpēc ka… Viņa izpūta dūmu strūklu un spēji sapurināja sajaukto matu kodeļu. Stop, Zigi, paklusē vienu mazu brītiņu, man prātā… Stop! Jā! Viens mazs jautājumiņš vai tu kādreiz esi pētījis savus radurakstus, to, ko sauc par ciltskoku?

-    Ne prātā nav nācis! No pēkšņās temata maiņas Zigmunds mazliet apjuka. Atceros kā pa miglu… fāters kaut kad sen pieminēja viņa vecaistēvs stāstījis, ka esot dzimis Klaipēdā leišos, bet toreiz to vietu saukuši citādi. Bet kāds tam sakars ar…?

-    To vietu senāk sauca par Mēmeli! Katrīna paķēra vēstuļu kopiju žūksni un vienā mirklī atrada vajadzīgo vietu, lielākas uzskatāmības labad iebakstot ar garo, ceriņkrāsā nolakoto nagu. Tā atrodas pie Kuršu jomas, zini, tādas tievas, kāpām un priedītēm noaugušas zemes strēmeles, kuras otrā galā atrodas zināmā Kēnigsberga, diemžēl tagad degradēta par Kaļiņingradu! Un tieši Kēnigsbergā uz dzīvi apmetās mums zināmais cilvēks, kurš bija ne vien vijolnieks tāpat kā tu, bet kuru arī sauca tieši tāpat kā tevi!

Zigmunds nodrebēja un strauji pacēla galvu.

-    Kate… tu, ko, ellē, tu gribi teikt, kas tie par mājieniem?

-    Es gribu, lai tu tūlīt pat, uz līdzenas vietas, kamēr mēs vēl neesam galīgi dullā prātā, ņem un piezvani savam tēvam un izspied no viņa visu iespējamo informāciju!

-    Tu nudien esi pilnā! viņš nomurdēja.

-    Pats tādā krāsā, Katrīna deva pretī. Nu, piezvani, tev grūti, vai?

-    Nekā grūta tur nav, tikai tagad ir vakars, un fāters droši vien vai nu sēž mēģinājumā, vai spēlē izrādē, tāpēc diez vai atbildēs. Tomēr viņš sagramstīja kabatā mobilo tālruni un sāka gausi spiest podziņas.

-   Tavs tēvs joprojām Vīnē?

-    Nu! Vīnes operas simfoniķis, traks var palikt! Zigmunds beidzot bija sadzinis Valtera Reizemaņa numuru un, jau iepriekš gatavs neatbildētam zvanam, nospieda izsaukuma taustiņu.

Tomēr šī bija veiksmes diena. Reizemanis seniors atbildēja jau pēc pārdesmit sekundēm. Lai cik pārsteigts viņš jutās par negaidīto dēla zvanu, vecā kunga atmiņa darbojās nevainojami kā labi noregulēts pulkstenis.

"Jā, ir tāda ģimenes leģenda, ka mūsu senči nākuši no Kēnigsbergas, bet tas bijis drausmīgi sen, astoņpadsmitajā gadsimtā, vai… Prūšu karaļu laikos viens mūsējais esot ieticis pat galma orķestrī. Nūjā, iznāk, ka mums ir arī vācu asinis, ne velti man tā vācu valoda tik viegli sagāja galvā, bet manējā opapa tēvs esot ieprecējies leišos, es jau tev stāstīju. Bet kāpēc tas tik svarīgi? Ciltskoks? Jā, par sliktu jau nebūtu, tu palūdz savai draudzenei, tai vēsturniecei, viņa droši vien zinās, kā vieglāk tikt klāt arhīviem un tamlīdzīgi. Kad būsi kaut cik tālu ticis, piezvani vai uzraksti. Varēji jau arī ciemos atlaist, es tev tādu pieņemšanu sarīkotu…!"

Zigmunds vēl godprātīgi atbildēja uz jautājumiem par sievas un meitu veselību, labklājību un nākotnes plāniem, kamēr Katrīna nepacietīgi spārdīja kamīna režģi. Beidzot saruna bija galā.

-    Nu, ko viņš teica?

-     Tev bija taisnība… Nekādi nespēdams iedabūt mazo aparātiņu kabatā, Zigmunds ļāva tam nokrist uz sofas un īsos vārdos atstāstīja tikko uzzināto. Katiņ, man galvā tagad ir īsts rasols konjaka mērcē. Iznāk, ka spogulis man bija jāuztaisa tāpēc, lai tas Zigmunds varētu nokļūt Kēnigsbergā, apsievoties, apbērnoties un…

-    …un kļūt par tavu senci! Viņa uzvaroši iesaucās. Iznāk, ka tu tādējādi esi parūpējies pats par savu piedzimšanu.

-     Trako māja! Iznāk īsts apburtais loks, bet es joprojām neredzu mērķi vai nolūku. Viss it kā grozās ap manu necilo personu, bet kāda tam jēga?

-    Nejau ap tavējo vien. Katrīna ļāva, lai Zigmunds ielej viņas glāzē priekšpēdējās stiprā dzēriena paliekas. Visos zināmajos pasākumos neba tu viens piedalījies. Sākumā mēs bijām trīs, pēc tam četri, un tagad, ja kas, esam septiņi. Maģisks skaitlis, teiksi ne?

-     Vai patiesi tu pieļauj, ka visā šajā ārprātā ir, bija vai… būs iejaukti arī bērni? Viņš juta, ka matiņi uz skausta tirpaini saslejas stāvus, jo vienā zibensstraujā mirklī bija atcerējies dīvaino jušanu, ne īsti halucināciju, ne īsti sapni, kas viņu piemeklēja pērnajos Ziemassvētkos, sēžot uz šausmu stūra jeb senā Schreckenturm'n mūra drupām.

Arī Katrīna nodrebinājās pat domās nevarēja pieļaut, ka Adrianam, Danai un Ievai nāktos pārdzīvot tik dramatiskus un draudīgus brīžus, kādus reiz līdz mielēm izbaudīja viņi paši.

-    Paklau, man vajadzētu tev izstāstīt, drusku pastīvu mēli nomurmulēja Zigmunds; Katei šodien ir lielās domātības un atklājumu diena, varbūt viņa spēs izskaidrot arī parādību vai padzirdību, kad tajā trīskārt sasodītajā vietā šķietami ne no kurienes atskanēja Danas un Ievas balsis, varen gardas smaržas pavadītas.

Taču šo ieceri pārtrauca Valfrīds, kurš piepeši kā antīkais deus ex machina parādījās abu mēreni iereibušo patiesības meklētāju acu priekšā.

-    Ei, kas jums par svētkiem? Viņš apstulba, ieraudzīdams sievu un draugu sēžam uz grīdas gandrīz izdeguša kamīna priekšā blakus apgāztam šķīvim, izmētātiem papīriem, paklājā ielipušām pupiņām un tukšai konjaka pudelei. Kam par godu metamies pilni?

-    Te neviens nav pilns, mēs ar Kati tikai drusku ieķērām, lai sagremotu pilnīgi neiedomājamu informāciju. Zigmunds uzstūma augstāk nošļukušās brilles. Vecīt, tas ir kaut kas tāds, ka arī tu, to uzzinājis, uzreiz sāksi brēkt pēc ugunsūdeņa.

-    Tu saproti, tagad ir pilnīgi noskaidrojies, ka Zigis ir tā Zigmunda neapšaubāms pēctecis un izgudrojis spoguli tāpēc, lai viņš, nu, tas… varētu nokļūt Kēnigsbergā un kļūt par viņa senci, aizgūtnēm skaidroja Katrīna, bezmaz apskaitusies, ka Valfrīds nesaprot tik vienkāršas lietas. Ja kas, tad šausmu stūris īstenībā ir laika portāls, ko tajos laikos sauca par Šaušalu torni, un tas Zigmunds to ieraudzīja…

-    Vai jūs abi esat jukuši? Arī Valfrīds sāka skaisties. Kāds portāls, kāds vēl šaušalu tornis? Spiristiķus esat salasījušies, vai?

-     Pats tu galīgs spiristiķis, muzikāli orientēts turklāt! Katrīna pagrāba saujā izmētātos papīrus. Lūk, vēstuļu kopijas, ko šodien atsūtīja vācietis Feierabends, te tas viss ir iekšā! Beidz slieties mums pāri kā tāda uzvaras kolonna, apsēdies un paklausies, tad tu sapratīsi, ka…

-      Un neviens te nav pilnā, Zigmunds nomurmināja, kamēr Katrīna gan drusciņ haotiski, tomēr visnotaļ saprotami izklāstīja fantastisko stāstu par drēzdenieša Zigmunda Reizemana piedzīvojumiem Ziemeļkurzemē.

-   Ak, Jēziņ, Valfrīds nostenējās. Iecere paaicināt Kati un Zigmundu uz tikko pabeigto un izstrādāto muzikālo tēmu noklausīšanos aizmirsās kā nebijusi. Tur vairs nav nekādu šaubu, jums taisnība. Izskatās, ka viss bijis iepriekšnolemts mums un viņiem. Bet kāpēc? Ar kādu mērķi? Kas tad mēs esam kaut kādi izredzētie?

-     Reče, par to jau mēs ar Kati ari lauzījām galvas, kad tu pēkšņi parādījies un sāki mūs apveltīt ar nepelnītiem apvainojumiem. Tu man pasaki kurš normāls cilvēks spētu skaidrā prātā…

Zigmunda tirādi pārtrauca mobilā tālruņa signāls.

-    Johaidī, Vize! Es tak pavisam aizmirsu, nu gan noraušos pa galvu!

Taču Vizei ne prātā nenāca izrēķināšanās ar mīļoto vīru, tieši otrādi,

uzzinājusi, ka tas atrodas Saules ielas namiņā, viņa atviegloti nopūtās. Zigmunds klausījās un vairākkārt pamāja ar galvu; ar katru mājienu viņa seja noskaidrojās arvien vairāk, līdz izskatījās gluži apmierināta.

-    Nu, noslānīja tevi? iesmējās Valfrīds.

-     Ne uz to pusi. Vize teica, esot baigi sanervozējusies, kur es palicis, jo viens mūsu ceļa gabals esot applūdis pavisam zem ūdens, bet, kad uzzināja, ka vēl esmu šite, teica, lai labāk paliekot pie jums, būšot drošāks prāts.

-    Tā ir doma, Valfrīds atviegloti teica. Mēs tagad varētu normāli paēst, padzert kafiju un vēlreiz to visu izrunāt.

-     Ārprāts! Jau lejā kāpdama, Katrīna ieplāja sev ar plaukstu pa pieri un saviebās. Es taču apsolīju tevi aizvest! Tu esi dulls, Zigi… vispirms liec man apsolīt tādas lietas, pēc tam ierodies ar konjaku, un mēs ieveļamies kolektīvā vājprātā… Labi, ka tev ir tik ģeniāla sieva, citādi mēs būtu galīgās sprukās!

Neko jaunu tovakar viņi neizprātoja, turklāt deviņos ieradās Adrians, lietū izmircis un izsalcis kā vilcēns. Ieraudzījusi loloto dēlu tādā paskatā, Katrīna pārstāja lauzīt galvu par laika cilpām un Zigmunda dzimtas ģenealoģiju un metās gādāt sausas drēbes un ēdienu.

Plašāku pārspriešanu norunāja atlikt uz vēlāku laiku, taču Zigmundam turpmākajās dienās nebija vaļas atgriezties pie satriecošajiem atklājumiem un prātot par neticamo notikumu virknes mērķi, jo līdz pirmā testa dienai bija palicis mazāk par nedēļu; Valfrīds līdz ausīm iegrima jaunradē, un mirdzošās acis un aizvien izspūrušākie mati liecināja, ka iedvesma stabili apmetusies uz klavieru taustiņiem. Tāpēc viņš strādāja, cik jaudas, un Katrīnai nekādi neizdevās iesaistīt vīru sarunās par tēmu, ko vismaz viņa nekādi nespēja izmest no galvas nācās samierināties ar atlikšanu uz nenoteiktu laiku.

Nogāzis pār zemi visa pavasara slapjuma normu, lietainais marts aizbrida pagātnē, bet aprīlis sākās ar versmainu ziedēšanu pūpoli gozējās saulē kā sudraba tīrradņi īkšķa gala prāvumā, alkšņu un lazdu spurdzes ietina mežmalas dzeltensārtos putekšņu mākoņos. Grāvmalas raiboja māllēpju dzeltenumā, bet dziļāk mežā mirkšķināja zilo vizbuļu dzelmainās actiņas.

"Skaistums neaprakstāms," tīksmi domāja Katrīna, raudzīdamās laukā pa naski ripojošā Rīgas-Ventspils ekspreša logu. "Ak kungs, kā tagad gribētos paņemt pāris brīvdienu! Aizbraukt no pilsētas… paklimst mežā, kas tagad līdzinās jaunības pasaciņai, paklausīties putnu dziesmās, vismaz uz pāris dienām pie Zigmunda un Vizēs. Tāds pavasaris, ka vai sirdi rauj laukā!"

Viņa atgriezās no kārtējās muzeja darbinieku sanāksmes. Nevarētu sacīt, ka tā nebija interesanta, taču vārdos nenosaucamas un nedefinējamas izjūtas traucēja koncentrēties uz apspriežamajiem jautājumiem. Dīvaini, taču brīdi pa brīdim Katrīnai uzmācās tāda pat sajūta, kā citkārt arheoloģiskajos izrakumos, kad daudzsološam laukumam noņemta virskārta, novākti daždesmit centimetri zemes un kuru katru brīdi var atklāties brīnumainas vēstures liecības, kas simtiem gadu bijušas slēptas cilvēku acīm. Protams, stress, tomēr tīksmi kņudinošs, jo kas gan var būt aizraujošāks un līksmāks par atklājuma prieku! Ja nu vienīgi mīlestība.

Roka, kas brīvi atdusējās uz klēpī noliktās somas, pēkšņi sajuta vieglu vibrāciju. Ieskatoties tālruņa displejā, pārņēma spējš prieks zvanīja Valfrīds.

-    Sveika, mīļā, cik tālu esi tikusi?

-     Līdz Engures upītei, tūdaļ būs Ugāle. Tu varbūt gatavojies mani sagaidīt?

-     Patiesībā es jau tevi gaidu. Sadomāju izvēdināt galvu un izstaigāties, metu līkumus pa pilsētu, lasu afišas. Bija jūtams, ka viņš smaida.

Rādās, pēc kādas pusstundas būsi klāt, es tikmēr paspēšu aizklīst līdz Ventmalai. Kā tu gribi, lai tevi sagaidu? Ar puķēm?

-     Puķēm? Katrīnai gandrīz aizlūza balss. Viņa nespēja atcerēties, kad pēdējoreiz Valfrīds viņu sagaidījis ar puķēm. Laikam toreiz, kad viņa bija aizstāvējusi doktora disertāciju, vai tomēr ne? Kas tev prātā, vai kas noticis?

-     Kam, tavuprāt, jānotiek, lai rastos vēlēšanās uzdāvāt mīļotajai sievietei ziedus? Varbūt man piemeties pavasarīgs noskaņojums? viņš jokoja.

-    Vai, cik jauki! Gribu! Puķes un… jā, un saldējumu! Mute vienā mirklī bija pilna siekalām ak kungs, kā viņai pēkšņi kārojās saldējuma, vienalga, kāda. Varbūt vaniļas vai pistāciju, vai, sacīsim, šokolādes.

Šķita, ka autobuss, visu laiku tik ņipri joņojis rietošās saules virzienā, pēkšņi sācis vilkties kā sagrabējis bulciņvāģis. Katrīna nepacietīgi dīdījās sēdeklī un pēc brītiņa pieķēra sevi skaitām kilometrus kā kādreiz jaunībā, kad pēc vairāku dienu vai pat nedēļu atšķirtības nespēja vien sagaidīt tikšanos ar mīļoto.

Kad ekspreša starmešu gaisma atspoguļojās Ventspils autostacijas stiklotajās sienās, viņa uzreiz pamanīja smaržīgajā nokrēslī stāvam vīru vaļējā virsjakā, ar sārtu hiacinti rokā.

-     Un kur mans saldējums? noprasīja Katrīna, tikko bija samīti sagaidīšanas skūpsti.

-    Būs tev arī saldējums, tu, nepateicīgā un nepacietīgā sieviete! Gribēju nopirkt tepat kioskā, bet tad ienāca prātā, ka foršāk būtu kopā pasēdēt kafejnīcā un tur panašķoties, nevis ejot pa ielu kā sīkajiem.

Kate neiebilda, jo… kad gan viņi abi pēdējoreiz bezrūpīgi un nesteidzīgi sēdējuši kafejnīcā? Pirms gada, ja ne vēl senāk.

Valfrīds uzvēla plecā viņas smago somu, kā allaž piekrautu materiāliem un jauniegādātām grāmatām; pa ceļam viņš atzinās, ka sākotnējais pastaigas iemesls bijis sāpīgs stīvums mugurā sekas stundām ilgajai sēdēšanai pie klavierēm un datora, taču, izejot laukā, tas piemirsies, dodot vietu sen neizjustai romantikai, no kuras savukārt izrietējusi vēlme ātrāk ieraudzīt viņu, savu Kātiņu.

Drīz vien abi sēdēja pie mazmazltiņa galdiņa un mielojās ar saldējumu Katei pistāciju un šokolādes, Valfrīdam aveņu dubultporcija.

-    Tagad būs mierīgāks periods, viņa tīksmi nopūtās, aši pārstāstījusi saistošāko no pāris dienās Rīgā piedzīvotā. Varēšu uzpost mūsu dārziņu un paprātot par interesantām lietām.

-    Tu domā… par Zigmundu un tām vēstulēm?

-    Varbūt arī to, kaut gan tur iespēju robežās viss pamatā ir skaidrs, lai arī cik dīvains un neticams. Es gribēju atgriezties pie senajām dabas katastrofām vai vienas konkrētas kataklizmas ir pietiekami daudz liecību visādos avotos, ka tāda bijusi, bet tagad mani visvairāk interesē tās cēlonis. Saproti, Valfrīd?

Tobrīd meitene aiz bāra letes ieslēdza televizoru, un mazajā telpā vairs nebija saklausāma neviena cita skaņa kā tikai reklāmklipu teksti derdzīga optimisma pilnas balss izpildījumā. Katrīna un Valfrīds sinhroni saviebās, un viņš izteiksmīgi pagrozīja pirkstu pie deniņiem jukusi tā meiča, vai?

"… jums akcija Meteorīts! Tikai vienu dienu, tāpēc nenokavējiet!" TV ekrānā bļaustījās smaidīgs švīts, bet nākamajā mirklī viņa ģīmi nomainīja varena ugunsbumba, kas ar blīkšķi ietriecās virtuālā zemeslodē.

-    Tinamies prom, Katiņ, citādi es palikšu traks, pūloties pārkliegt reklāmas troksni, iesaucās Valfrīds. Mana nervu sistēma šito nespēj izturēt. Katiņ! Katiņ, kas tev notika?

Katrīnas izskats tiešām nebija labais šķita, viņu ķērusi trieka: televizoram pievērstās acis ieplestas, mute pavērta, bet no paceltās karotītes uz galdauta pilēja kūstošais saldējums. Valfrīds izņēma no sastingušās rokas karoti un ne visai saudzīgi paraustīja sievu aiz elkoņa.

-     Ko? Es… paklau, iesim prom no šejienes un labi ātri! Gaišās skropstas steidzīgi samirkšķinājās, acīs bija gluži neaprakstāma izteiksme ellīgs trauksmes un līksmes maisījums. Tu pat nevari iedomāties, es pēkšņi sapratu, tagad man ir skaidrs pilnīgi viss! Katrīna steidzīgi murmināja, pogādama ciet jaciņu, turklāt pavisam greizi. Viņa gandrīz aizmirsa Valfrīda dāvāto hiacinti, tomēr atģidās, ar drusku samocītu smaidu izlūdzoties piedošanu.

-     Klau, vai tu vari pateikt, kāda muša tev pēkšņi iekoda? Ne jau tā pavasarīgā noskaņojuma pārņemtais Valfrīds bija iztēlojies vakaru kopā ar Kati. Piekrītu, tā reklāma ir stulba, bet tava reakcija ir galīgi neadekvāta.

-    Stulba, jā, bet tai pašā laikā ģeniāla! Man beidzot pielēca, nē, nē, tagad par to vairs nerunāsim, piedod, mīļais, zinu, ka uzvedos pilnīgi un galīgi nepiedienīgi, bet es tūdaliņ labošos, esmu jau labojusies, goda vārds! viņa nobēra kā automāta kārtu un ar abām rokām ieķērās Valfrīda elkonī.

Vakars pagāja mīļi un jauki; Kursīšu-Sauleskalnu ģimenīte draudzīgi paēda tēva un dēla kopīgi gatavotās vakariņas, apsprieda Adriana tuvojošās dzimšanas dienas svinību plānus kā nekā cilvēkam tikai reizi mūžā paliek divdesmit gadu un vienojās, ka vislabāk sarīkot pamatīgu pankūku ballīti, lai noplacinātu milzīgos ievārījuma krājumus, kas dila daudz gausāk, nekā pērnruden prognozēja Dana. Ja laiks saglabāsies tikpat jauks kā pašreiz, "Ozolēnu" puišus un dažus Adriana klasesbiedrus aicinās uz Riekstukalnu, bet, ja sametīsies auksts vai līs lietus, ballēsies mājās.

Katrīnai tikai ar milzu piepūli izdevās pārslēgt prātu no piepeši piemeklējušās atklāsmes uz mājas un ģimenes lietām. "Rīt," viņa sevi mierināja, "rīt es visu izdomāšu līdz galam; darbā nekā steidzama nav, tāpēc šovakar vēl jāpaspēj pārdzīt visus materiālus par senās katastrofas liecībām uz darba elektronisko pastkastīti to mazo brītiņu Valfrīds, cerams, man atvēlēs."

Tā viņa arī izdarīja, taču nākamajā rītā cits pēc cita uzradās neskaitāmi darbiņi, nepieciešamība pēc dažām neatliekamām telefona sarunām, turklāt īsi pirms pusdienas muzeja direktore Eva Ritere aicināja uz apspriedi sakarā ar tuvojošos Starptautisko muzeju dienu. Kad svarīgākais bija izrunāts, Helga pieliecās tuvāk Katrīnai.

-    Kaču, vai tev nav lustes paskraidīt pa veikaliem? Pavasaris klāt, vai tad mēs negribam sevi drusku izdaiļot?

Priekšlikums bija vilinošs, jo vairāk tāpēc, ka Katrīnai maciņā čaukstēja daži ģimenes budžetā neiekļaujami desmitnieki; saņēmis avansu par teleseriāla mūziku, Valfrids tos iespieda viņai saujā, sirsnīgi piekodinādams nopirkt ko jauku un sirdij tīkamu. Tomēr vēlme iedziļināties senatnes vilinošajos noslēpumos bija stiprāka, un Kate nožēlā papurināja galvu.

-   Tad aizejam vismaz uzpīpēt, pareizā tu tāda! draudzene nošņācās un iegrūda viņai dunku sānos.

-     Kas tev uznācis, Kaču? Paskaties laiciņš kā pasaka, īstais brīdis, lai iegādātos kādus seksīgus džinsus vai tamlīdzīgu topiņu, Helga turpināja viņu pierunāt, kad abas bija nolīdušas zināmā stūrītī un aizdegušas cigaretes. Tev omas nav? Varbūt sastrīdējies ar savu krāšņo vīrieti? Vai kā?

-    Vai kā… Beidz, nav nekādu strīdu, tieši otrādi mani vakar sagaidīja ar puķēm un aizveda uz kafejnīcu, palielījās Katrīna. Starp citu, mīļotais vīrs iešķieba arī naudiņu pavasarīgiem pirkumiem, bet pašbrīd es vienkārši nevaru, sarunājam rīt, labi?

-    Labi jau, labi, bet, ja tu mani rīt piešmauksi, es tava galda atvilktnē salaidīšu zirnekļus, Helga smiedamās piedraudēja.

Zirnekļus, brrr! Zirnekļi bija vienīgās dzīvās radības, kas viņā izraisīja nepārvaramas bailes un riebumu, un Helga, blēde tāda, to labi zināja.

Taču tad, kad Katrīna beidzot nosēdās pie sava galda un pamodināja no snaudas datoru, prātā vairs nebija ne zirnekļi, ne visas pasaules klaburčūskas, kas arī nav nekādas mīļās radībiņas.

Meteorīts! Ne jau uzņēmīgas kompānijas reklāmas triks ar ekskavatora izkašātu bedri dažu metru rādiusā, bet gan īsts viesis no izplatījuma, kosmosā izklejojies akmens, dzelzs vai ledus gabals, vai varbūt visu triju materiālu sakopojums, kurš iemaldījies Saules sistēmā un kādā baigā nestundā ietriecies mūsu planētā, turklāt nevis kaut kur Klusajā okeānā vai milzonīgajā Amerikas kontinentā, bet burtiski tepat Baltijas jūras krastos. Ja tā, tad tas nevar būt nekas cits kā ikvienam kaut cik izglītotam vai zinātkāram cilvēkam zināmais Kāli meteorīts, kas Sāmsalas vidū iebukņīja pamatīgu krāteri.

Katrīna steidzīgi nobubināja īsu lūgšanu, lai vismaz pāris stundu viņu neviens netraucētu, un ar aizturētu elpu ienira interneta bezgalīgajās dzīlēs, lai izceltu dienasgaismā visu iespējamo par Sāmsalas vai Sāremas meteorītu. Nepagāja ne stunda, kad viņa konstatēja ar savākto informāciju pilnīgi pietiek, lai izdarītu būtiskus secinājumus, un tie savukārt pilnīgi aizpilda sarežģīto puzli, kas likta kopā kopš pērnā rudens.

"Patiesībā," domāja atklājuma priekā gluži vai apreibusi Katrīna, "kaut kas tāds man jau sen jaucās pa galvu, vienkārši nebija laika iedziļināties; vispirms Adriana un Valfrīda slimošana, pēc tam… nē, to labāk neatcerēties, vēl visādas lietas gan kreņķi, gan prieki, un tā nedēlu pēc nedēļas, mēnesi pēc mēneša, kamēr piepeši atkal kārtējā sagadīšanās! Ja tā padomā, cik daudziem apstākļiem un situācijām vajadzēja sakrist… izkārtoties vienā taisnē, lai es beidzot saprastu problēmas būtību! Laikam jāiegadās tik jaukam, lai Valfrīds muguras sāpes nolemtu ārstēt nevis ar gulšņāšanu uz sofas, bet gan ar pastaigu un manis sagaidīšanu, savukārt man pēkšņi sakārojas saldējuma, un kafejnīcas meitenei tieši tobrīd rodas vēlme ieslēgt televizoru. Interesanti… Ja vēlos būt konsekventa ar pašas iepriekš sludināto (un tā tam arī jābūt), tad jāatzīst, ka visas šis sakritības, neskaitāmās nejaušības ir ārkārtīgi likumsakarīgas. Taču pēc loģikas ikvienai likumsakarību virknei jānoved pie konkrēta iznākuma, notikuma vai risinājuma. Kāda? Nav ne jausmas!"

Katrīna neziņā papurināja galvu un sāka citu pēc cita aizvērt interneta vietnes, ar kurām tikko bija strādājusi. Viņa vēlreiz pārlaida skatienu sava pētījuma papildinātajam un gandrīz pabeigtajam tekstam. Satriecoši! Tā, nudien, būs īsta bumba, Latvijas vēstures annālēs nekad nekas tamlīdzīgs nav parādījies… protams, jārēķinās ar to, ka konservatīvie akadēmiķi centīsies saberzt putekļos gan viņas teoriju, gan viņu pašu, taču kurš gan par to bēdās.

Bezgala apmierināta ar paveikto un gozēdamās tīksmīgā eiforijā, Katrīna pārsūtīja teksta failu uz privāto elektroniskā pasta adresi un konstatēja, ka pulkstenis ir gandrīz seši jāiet mājās un pa ceļam jāizdomā, kad celt priekšā sensacionālo atklājumu ģimenei un draugiem.

♦ ❖ ♦

īstais bridis dažādu apstākļu dēļ aizkavējās iīdz Adriana dzimšanas dienai. Tā tika nosvinēta spoži un līksmi šķita, debesu kanceleja bija apspriedusies un izlēmusi, ka aprīlim jābūt tik saulainam, siltam un burvīgam, lai pēc negantās ziemas ļaudis vismaz uz laiku izmestu no galvas visas krīzes, politiķu intrigas, bezdarba raizes un savu maciņu rūkšanas problēmas. Kas attiecas uz jauniešiem, tad iepriekšminētais viņiem rūpēja vismazāk, un iespēja paliksmot Riekstukalna sazaļojušajā pļavā pie ezera, kura krasti liesmoja pureņu zeltā, pēc tam vēl nopērties īstā lauku pirtī izraisīja milzu sajūsmu.

Svinētāju saradās vesels pulks; tiesa, puišu bija gandrīz divreiz vairāk nekā meiteņu. "Ozolēni", kā jau pieņemts, ieradās pilnā sastāvā; dūdiniekam Ivaram līdzi atbrauca viņa draudzene Viola; vēl viena meitene, vārdā Biruta, bija Adriana klasesbiedrene un mīļi draudzējās ar jubilāra blakussēdētāju Modri. Valfrīds ar Adrianu kūra pirti, Zigmunds palīdzēja jauniešiem pļavā uzcelt divas teltis un uzstādīt saliekamo galdu, Katrīna un Vize, meitenēm palīdzot, apkrāva to ar cienastiem, pēc tam abas mammas ķērās pie mīklas jaukšanas, bet Ieva brīvprātīgi uzņēmās pirmās pankūku partijas cepšanu, iespējams, tāpēc ka bija nodrošinājusies ar izskatīgu palīgu garo Ansi "Ozolēnu" otro bungotāju. Šķita, ka abus vieno ne tikai kulināra rakstura, bet ari daudz intīmākas intereses, jo Ieviņas vaigi bija jauki pietvīkuši un kuplo matu grīstes viņa atmeta pāri pleciem enerģiskāk nekā parasti.

Līksmošanās ievilkās līdz pavēlai naktij ar pirtī iešanu, pirms un pēc tam sparīgu dziedāšanu un dejošanu, bungošanu un pašdarinātu tāšu tauru pūšanu, bērzu sulu dzeršanu un pankūku ēšanu, pēc tam rotaļām ar skriešanu un pakaļdzīšanos, kuras karstumā Adriana klasesbiedrs ducīgais un jautrprātīgais Dainis ievēlās ezerā ar pamatīgu plunkšķi, izbaidot nārsta prieku pārņemto varžu koloniju.

Četri pieaugušie trakulīgajās rotaļās nepiedalījās, taču arī gulēt nelikās aprīļa vakars bija pārāk skaists. Mazajā lapenītē Zigmunds bija atlicies garšļaukus uz soliņa nesātīgi nolocīto pankūku daudzums viņam neļāva ieņemt piedienīgāku pozu. Galda vidū novietoto vējlukturi apriņķoja agrīni naktstauriņi, dažs lidonis sakāroja panašķoties ap glāzītēs salieto konjaku, un no noslīkšanas grādīgajā dzirā tos glāba vienīgi Vizēs un Katrīnas žēlsirdība.

-    Nu, paskaties, pie kā noved kāre pēc brandava. Vize izmakšķerēja no vīra glāzītes kārtējo naktstauriņu un saudzīgi appūta tā izmirkušos spārniņus. Diez vai būs dzīvotājs.

-   Jā, šitais insekts ir galīgā pālī, bezsirdīgi nosmējās Zigmunds. Beidz, Vižuk, labāk atstāj šo viņa liktenim un iedod man vēl vienu spilvenu, citādi man galva pārāk zemu, un es pāri galda malai jūs nevaru redzēt.

-    Nevajadzēja tā pierīties! Katrīna pamācoši teica, labpatikā kraukšķinādama ābolu sulā marinētu gurķīti.

-     Vajadzēja gan, nepadevās Zigmunds, paslējās uz elkoņa un uzvaroši nomēroja draugus acīm. Es esmu pelnījis pierīties. Kurš, ja ne es, nokārtoja sasodīto Intel testu, dabūdams simtdesmit punktus, kad norma bija tikai simts, ko?

-    Tu, tu, kapelmeistar Kociņ, nosmēja Kate un pamirkšķināja Valfrīdam. Allažiņ esi bijis pats labākais un pirmajā rindā pats pirmais. Bet es tevi bišķīt pielēnošu, arī es esmu tikusi līdz pirmajai rindai… Man nupat nogatavojusies tāda informācija, ka vai pirkstiņus aplaizīsiet!

-     Esi uzrakuši vēl ko tikpat satriecošu kā Zigmunda senča vēstules? Valfrīds nemierīgi sarosījās. Ir nu gan tā Kate! Nekad viņai nav miera, meklē un pēta, rakņājas un urbjas. Jā, bet, ja viņa tā nedarītu, tad tā vairs nebūtu Katiņa, kādai viņai neapšaubāmi jāpaliek uz mūžīgiem mūžiem un vēl dažas dienas pēc visu mūžu beigām.

-     Ē-ē, zini, tās ir galīgi nesalīdzināmas lietas, Katrīna dairīgi izmeta. Patiesībā mana jaunā informācija nav tikai privāta vien, bet nesalīdzināmi globālāka…

-     …tātad uz mums tiešā veidā tā neattiecas! Zigmunds atkrita uz Vizēs atnestā papildu spilvena un atviegloti nosēcās. Labi, ka tā, man jau tāpat galva rūc. Okei, plāj vaļā savu informāciju, kas pilnīgi noteikti satricinās pasauli līdz pašiem pamatiem.

Brīdī, kad Zigmunds izrunāja pēdējos vārdus, Katrīnai pār muguru pārskrēja vēsa šalka. It kā nebūtu ko brīnīties par nakts vēja pūsmu, turklāt vēl ezera krastā, tomēr nez kāpēc likās, ka vēsums uzvēdījis no kādas nezināmas citpasaules. īso klusuma mirkli lapenē pārtrauca skaļš tāšu taures pūtiens pļavā, kur starp abām teltīm dzirksteļu kūļus naksnīgajās, zvaigžņu piesētajās debesīs svieda pamatīgs ugunskurs. Taures pūtienam sekoja Adriana balss, skaļi skandējot dziesmas vārdus "Ko, Pērkon, tu domāji, uz zobena atspiedies". Dziesmai pievienojās arī citas balsis un ritmiska bungu dunoņa.

-    Ei, Katiņ, kur tu aizceļoji? Valfrīds ierunājās tieši pie auss. Tu taču gribēji kaut ko pastāstīt!

-     Jā, jā, noteikti, bet ne tagad, atteica Katrīna un steigšus pasniedzās pēc kafijas krūzes. Rīt, kad ciemiņi būs aizbraukuši. Arī bērniem jādzird, viņiem noteikti būs interesanti, un man nepatīk divas reizes stāstīt vienu un to pašu. Es… var teikt, esmu pabeigusi pētījumu par baigo kataklizmu, kas kādreiz, sensenos laikos… ārkārtīgi senos laikos piemeklējusi Kurzemi un vispār visu Baltijas jūras austrumu galu.

-     Izklausās daudzsološi, rezumēja Zigmunds. Bet, kamēr tu esi nolēmusi klusēt kā partizāne, ierosinu iedzert uz jubilāra veselību, vispārēju labu izdošanos un veiksmīgu skolas pabeigšanu.

-    Mīļuprāt, vīram pievienojās Vize. Tik dižens puisis, jūs abi varat būt īsteni lepni par tādu dēlu.

-     Ir jau gan. Valfrīda acis neviļus sariesās miklums. Adrians ir tīrais brīnums, tāda mērķtiecība un konsekvence viņa vecumā pat šajos laikos nemaz nav tik bieža parādība.

-    Adrītis jau mums ar Zigmundu arī kā pašu bērns, tepat zem acīm uzaudzis, un, kas zina… Vize nepabeidza, tad spēji pieliecās Katrīnai un noskūpstīja uz vaiga.

-    Vari neturpināt, te tāpat visiem viss skaidrs. Katrīna norija saviļņojumu un gaiši iesmējās. Papildinot Zigmunda jauko tostu, ierosinu to attiecināt uz mūsu bērniem kopumā, lai izslēgtu jebkādu sajukumu un apdališanos.

Pagalmā un pļavā klusums iestājās tikai tad, kad austrumu pusē spožākās zvaigznes sāka balēt, un arī ne pavisam pēc cilvēku saceltās kņadas aprimšanas ezera vardes sveica agrīno ausmu ar kaislīgiem kurkstiem, ko stallī atbalsoja Rozīnes dobjā mūdēšana.

Jauniešu pulciņš no Riekstukalna atvadījās paagrā pēcpusdienā. Visi bija sajūsmā par lieliski pavadīto laiku, Viola un Biruta tīksminājās par vizbuļu un pureņu pušķiem. Adrians, Dana un Ieviņa devās pavadīt draugus līdz autobusa pieturai, brauciens automašīnās tika vienbalsīgi noraidīts kas gan ir nieka seši kilometri pa meža ceļu tik līksmam pulciņam! Par atpakaļnācienu trijotne neraizējās, pieraduši pie daudz garākiem gājieniem.

Tikmēr Valfrīds ar Zigmundu novāca teltis un galdu, Vize un Katrīna nomazgāja traukus un nokopa pagalmu. Resnais Boss, apmierināts, ka trakā jezga beigusies, skata pēc paķīvējās ar Džeromu par zālienā nokritušajiem kumosiņiem, gausi aizslāja līdz saules sasildītajam steķim un attupās, nododamies krampjainā seksa apkampienā sastingušo varžu pāru vērošanai.

Zigmunds nolēma brītiņu pasnaust un pazuda guļamistabā.

-     Tu neņemsi ļaunā, ja mēs iesim drusku paklīst, kamēr bērni vēl nav atpakaļ? Katrīna apjautājās Vizei.

-     Nenāk ne prātā, tā atbildēja, ieslēgdama televizoru un paņemdama kārtējo adīkli. Ejiet vien, saelpojieties svaigu gaisu svētdiena un tik jauks laiks, jums, pilsētniekiem, grēks laist tādu garām.

Mežā smaržoja pēc bērzu un apsīšu plaukstošajiem pumpuriem un dīgstošām papardēm. Putnu daudzbalsīgais koris atskaņoja dzīvības himnu forte fortissimo, liekot sirdīm pukstēt un asinīm ritēt straujāk. Saulstari draiskojās vēl nesalapojušajos kokos, iesaistot nesteidzīgo gājēju sejas caurspīdīgu ēnu rotaļā.

Viņi pat nesarunājās. Plauksmes piesātinātajā pasaulē vārdiem nebija vietas. Valfrīds apskāva Katrīnas plecus, taču pēc brīža bija spiests atlaist taciņa tik šaura, ka iet blakām nebija iespējams. Tad abi sadevās rokās, un savijušos pirkstu spiediens runāja izteiksmīgāk par jebkādu apskāvienu.

-    Tāpat kā toreiz, atceries, kad mēs gājām no Irbes ietekas uz Ventspili, nočukstēja Valfrīds pēc tam, kad abi pārlēca burzguļojošai ūdens straumītei, kas locījās caur spilgti zaļu zaķskābeņu klajumu.

-    Atceros… Katrīna pamāja un atkal apklusa. Dabas skaņas bija pārāk burvīgas, lai tām traucētu, tāpēc viņa neko neteica arī tad, kad Valfrīds izņēma no uzspraustajiem matiem zobaino sprādzi un gaišās cirtas vējaini izrisa pār pleciem.

"Tā ir labāk," sacīja viņa acis, "tāda tu manās acis paliksi mūžīgi mūžam… un vēl dažas dienas pēc tam… Kaut ātrāk pienāktu vakars, tad es tevi mīlēšu tikpat ļoti kā toreiz, jo mēs taču joprojām esam tie paši, vai ne, Katiņ?"

Šai saules un pavasarīgas kvēles stundā viņiem nebija un nevarēja būt ne mazākās nojausmas, ka līdz solītajam mīlas mirklim paies turpat trīs nedēļas, kas šķitīs tūkstošiem gadu garas.

Kamēr Valfrīds un Katrīna baudīja romantikas mirkļus mežā, bet Dana, Ieva un Adrians, iesēdinājuši draugu pulciņu autobusā, lēnā garā uzsāka atpakaļceļu, Riekstukalnā notika, lūk, kas!

Zigmunds joprojām snauda, brīdi pa brīdim aprauti iekrākdamies, kad Vize cauri televizora vāvuļošanai saklausīja izmisīgus suņa smilkstus. Viņa nosvieda adīkli, izšāvās sētsvidū un ieraudzīja ezerā dažus metrus no steķiem izmisīgi peramies Džeromu. Nebija saprotams, kādā veidā mazais terjers nokļuvis ūdeni, iespējams, uz steķa saķēries ar Resno Bosu, taču pats saviem spēkiem krastā netika biezajam trūdošo meldru un niedru slānim nespēja pārrāpties, kaut ķepurojās visiem spēkiem.

Nedomājot ne mirkli, Vize nometa čībiņas, uzrāva svārkus un brida šunelim pakaļ. Kājas iegrima lipīgās dūņās līdz ceļgaliem, pēc tam gandrīz līdz gurniem. Lai cik silta bija aprīļa diena, ūdens joprojām salts. Zobiem klabot, viņa satvēra spēkus zaudējušo šuneli un izvilkās krastā, atstājot aiz sevis treknu, melnu dūņu sliedi. Nu, kad nekādas briesmas vairs nedraudēja, suns sāka neganti kaukt, un šī kaukšana uztrauca no miega Zigmundu. Ieraudzījis sievu līdz viduklim slapju, dūņām pietrieptā apģērbā, piedevām vēl klabinām zobus, viņš gandrīz zaudēja prātu.

-    Kas, ellē! Zigmunds ieaurojās, nesaprazdams, kas tagad darāms. Kāpēc tu bridi ezerā, traka esi, vai?

-    Nebļauj man ausi! Vize pastūma viņu sānis un atpogāja slapjos, dūņu pilošos svārkus. Sunītis bija iekritis, ko tad man ļaut šim noslīkt?

-    Varēji pasaukt mani, es pats būtu…

-    Kāda starpība? Tad nobridies būtu tu. Labāk ielej bļodā siltu ūdeni, jāizskalo suņa spalva tādu tak nelaidīs istabā un man jānomazgājas.

-     Un ja nu tu tagad saaukstējies! Zigmunds abām rokām saķēra pinkaini sagulēto galvu. Ir taču visādi plaušu karsoņi, bronhīti un reimatismi, tā tik mums vēl trūka! Tev tagad vajadzētu ielīst karstā vannā, ieķert vienu brandavu un… ē-ē, ko tad vēl? Ak, jā, atceros vilnas zeķes un plītsriņķi kaklā.

-    Vannas mums nav, Vize iesāka, taču Zigmunds viņu pārtrauca.

-    Pirts! Vakar tak kūrām pirti, akmeņiem vēl jābūt pasiltiem! Kamēr tu pārģērbsies, es iešu, palaidīšu krāsnī uguni, nepaies ne stunda, un varēsi pasautēties.

Mazgādama no stilbiem nost dūņu kārtu, Vize redzēja vīru steidzamies uz šķūni pēc malkas. "Lai būtu ar"' viņa nosprieda, "pēc bridiena saltā ūdeni izsvīšana pirtī nāks tikai par labu; atnāks Katiņa ar Valfrīdu, varbūt tiem abiem arī būs luste pasautēties."

Pārģērbusies sausās drānās, Vize ar virtuves suku berza ņerkstošā Džeroma kažoku, kad aiz loga nozibēja siluets un pēc mirkļa pie durvīm piegrābi nāja.

-    Kas tur ir? Vize uzsauca.

Atbildes vietā durvis pavērās, un spraugā parādījās Otomāra Dreifogela dramatiskā figūra.

Grietiņmeža dižākais dzērājs izskatījās baisi ap paģindušo rumpi plandījās novazātas treniņbikses ar ceļgalu līmenī nošļukušu šekumu un mēnešiem ziepes neredzējusi džinsu jaka, zem kuras pavilkts biezs, sarkanbrūns svīteris, ko Zigmunds ziemā bija atdāvinājis Eglonam. Ģīmis noaudzis pelēcīgi sirmiem rugājiem, acis iekritušas, plānās matu šķipsnas lipa pie bālsnējā paura. Viņš vēl nebija pārkāpis slieksnim, kad virtuve strauji pieplūda ar derdzīgu paģiru un nemazgātas miesas dvaku.

-    S-saimniec, labdien… Otomārs nomurkšķēja, acīm nervozi šaudoties apkārt. Riekstukalnā iepriekšējā vakarā bijusi kārtīga svinēšana, kādam dzimšanas diena, vai… Tādās reizēs mājās ir gan ēdamais, gan dzeramais nezin cik! Šitais Reizemaņu Zigmunds jau laiž kā nez kāds kungs, riktīgais buržujs, vai nu tādā reizē neatmetīs kaut sūda polšu un kādu nebūt zaceni, kas pašam par prastu?

-    Ko tad tev vajag? Vize šerpi noprasīja. Teic ātrāk un ej prom, nepiesmirdini māju, būs vēl kadiķi jākvēpina.

-    Vai… vai kaut ko ēdamu nevar dabūt? bezmaz zobus griezdams, izgrūda Otomārs. Citādi, goda vārds, badā jānosprāgst, jei bogu.

-    Badā? Vize piemiedza acis. Kur tad Eglons? Izdzina tevi laukā, apnika, ka tu šam uz kakla sēdi un noplinderē viņa invalīda pensiju?

Nē, Eglons nebija izdzinis Otomāru no Ķesteru mājām, Otomārs tagadlt varētu Ķesteros saimniekot pēc sirds patikas, tikai kas tā par saimniekošanu, ja naudas nav ne santīma, ja mājās nav ne piles dzēriena, tikai, velis viņu zina, kādas zāļu tējiņas, un tādu draņķi Otomārs iekšā neņems, noindēsies vēl. Ne piles dzēriena, ne kripatas ēdiena, jo, raugi, Eglonam pirms nedēļas piemetās briesmīgs asinsspiediens, un ātrie šo aizrāva uz slimnīcu. Tagad Eglons slimnīcā gul baltos palagos pie visa gatava kā tāds barons, bet Otomāram jāmirst badā un slāpēs, jo Eglona pensiju Otomāram neizmaksā! Nedod vis, maita pastniece, nedod ne santīma, kaut šai desmitkārt skaidro, ka viņš, Otomārs Dreifogels, ir Vecķesteru Eglona aprūpētājs un gādnieks, kurš tagadīt palicis vārda vistiešākajā nozīmē sēžam uz driķera. Viss, kas ankambarī bijis, pēdējais kartupelēns un žāvētā speķa kamara, apēsts un noskrubināts līdz beidzamajam! Ko tad darīt nabaga Otomāram, kam neviens nedod darbu un nemaksā naudu, bet līdz pensijai jāgaida turpat divdesmit gadu, sakiet lūdzami? Pakārties?

"To tu patiesi varētu izdarīt," Vize, dusmās vai virdama, nodomāja, "un atpestīt pasauli no savas nešķīstās klātbūtnes, bet kur nu! Ne tu kārsies, ne tu strādāsi, lai ko nopelnītu, tikai okšķerēsi, kur savus ķengainos nagus ielaist."

-     Nu, iedod kaut maizes gabalu, Otomārs nesavaldīgi iebrēcās, acīmredzami rīdams siekalas, jo uz virtuves galda rēgojās šķīvis ar ceptas gaļas šķēlēm, kotletēm un vēl nez kādiem labumiem, kādus viņš baudījis tikai mammuča dzīves laikā.

Vizēs acis savilkās vēl šaurākās šķirbiņās, taču viņa savaldījās. Lai ar' būtu, iedos šim ko ēdamu, lai ātrāk pazūd un nemaitā gaisu. Pagrābusi pa rokai pagadījušos maisiņu, Vize iesvieda tajā puskukuli maizes, dažas kotletes un siera ņuku.

-    Še, ņem un ej projām!

Otomārs pagrāba nešļavu, i paldies nepateikdams. Ir nu gan maita Zigmunda sieva! Kas tur ko ēst viens vakars, un cauri, a pašiem visas malas ar gaļu pieslānītas. Skopuļi tādi! Vismaz šļuku šņabēna būtu ielējusi, bet tādai nav vērts pat prasīt.

-     Kur tad saimnieks pats? viņš noprasīja, lolodams nedrošu cerību, ka pēc kārtīga tusona vīrišķa sirds varētu būt mīkstāka un atvēlēt viņam vismaz pārsimt gramu, ko dūšu uzpravlt, vai tad nu vakar visu iztempuši?

-    Zigmunds ir pirtī, Vize atcirta un paskubināja, ēdienu esi dabūjis, pazūdi!

Tikko Otomārs atkāpās pāri slieksnim, Vize aizcirta durvis ar pamatīgu blīkšķi, kā brīdinādama, ka atgriezties, lai vēl ko diedelētu, nav vērts.

Taču Otomāram atgriešanās nebija ne prātā, šo domu no iespirtotajām smadzenītēm jau bija padzinuši cita daudz tīkamāka un, proti: ja reiz Zigmunds atrodas pirtī, tad droši vien peras, rau, pat pa gabalu var redzēt, ka no skurstenīša kūp dūmi. Tas nozīmē, ka mājā, izņemot vīzdegunīgo sievišķi, neviena nav Otomārs pirms laba laika savām acīm redzēja, ka ģimnāzistu bars aizvilkās uz autobusa pieturu. Un, kamēr Zigmunda bābietis ņemas pa savu ķēķi, Otomārs apies mājai apkārt un iešmauks pa dārza puses durtiņām, varbūt zem trepēm nobāzta kāda rezerves pudele, sliktākajā gadījumā parevidēs bēniņus. Reizemanis tak pērnruden lielījās, ka pažobelē karājoties nez cik cūkas šķiņķu un speķa! Ja nē, vismaz pagrābs kaut ko no drēbēm un uzsitis gaisā samogonam pietiks.

Domāts, darīts. Diemžēl patrepē nebija ne vēsts no atspirdzinošiem dzērieniem, tikai grēda tukšu puķpodu. Uzslavēdams sevi par varen attapīgu zelli, kurš zina, kad jāpiesargājas, Otomārs nošļauca izvalkātās tupeles un uz pirkstu galiem, kas ziņkārīgi līda laukā no zeķu caurumiem, kāpa augšā. Bēniņu telpa plaša, bet nepārskatāma, jo sīklodziņu gaismai ceļu aizšķēršļoja nez kādas sienas. "Tīri kā skapja durvis," nodomāja iepriecinātais Otomārs. Tik tiešām, bēniņu vidū slējās pamatīgs, piecdesmitajos gados taisīts skapis, diemžēl aizslēgts. Taču tas liecināja, ka skapī atrodas kas vērtīgs, citādi kāda velna dēļ slēgt?

Vienkārša durtiņu paraustīšana rezultātus nedeva. Ak tu piķis! Nekas, ne-ekas, Otomārs nav vakarējais, Otomārs jums nav no Zūrām, Otomārs allažiņ zina, kas darāms, lai tiktu pie dropes.

Viņš iegrūda roku bikšu pakaļķešā, izcēla savu universālrīku nazidakšu-karoti un ķērās klāt. Iedabūjis naža asmeni durtiņu atslēgcaurumā, Otomārs to kustināja uz augšu un leju, kā bija noskatījies krievu teleseriālos par bandītiem un dzīvokļu zagļiem. Kaut kas knikšķēja un skrapstēja, tomēr durvis joprojām nepadevās. Tad, zaudējis pacietību, uzspieda stiprāk, bet tavu postu! daudzpieredzējušais asmens gals nolūza. To izdevās izķeksēt ar dakšiņas palīdzību, taču nu iestrēga arī tā. Saniknojies ne pa jokam, Otomārs rāva savu instrumentu ar spēku, cik vien atlicies kuslajās miesās, un ak, brīnumi! skapis atsprāga vaļā.

Panākumu spārnots, viņš gandrīz nejuta, ka aplauztā asmens stūris iebakstījies īkšķa mīkstumā. Pirmajā mirklī nevarēja saprast, ar ko īsti piebāzti dziļie plaukti, bet tad acis aprada, un Otomārs saskatīja visvisādus, jukām sakrautus metāliskus priekšmetus galīgi nejēdzīgus verķus, laikam datoru detaļas mikroshēmas, pāris vecu monitoru, kas blenza mantu meklētājā ar blāvi pelēkām acīm; stūrī iestūķēts vesels saišķis vadiem kopā sasietu datorpeļu. Kur tādus draņķus lai liek? Ne Grietiņmežā, ne kaimiņpagastā gaisā uzsist nevar pat Otomārs apjēdza, ka skapī sabāztā datortehnika ir neglābjami novecojusi. Viņš čamdījās aizvien niknāk, cerēdams, ka varbūt dziļāk noslēpts kas vērtīgs, taču vienīgais guvums bija pāris vadu rituļi ja nosvilinās izolāciju, varbūt sanāks kāds puskilo vara? Jo piktāks kļuva neveiksmīgais meklētājs, jo mazāka plaka piesardzība, un ar piedurkni aizķerts noputējis printeris ar būkšķi novēlās zemē.

Jefiņš tāds, dolbannijs gudrelis, vāc te visādus sūdus… Otomārs šņāca un pēdējā cerībā grūda veselo roku līdz skapja dibensieniņai, kas slīga tumsā. Tomēr arī tur nekā nebija, nagi sparīgi atdūrās no vecuma uzburbušā finierī; sekoja čīkstīga skrapstoņa, it kā no kaut kurienes būtu izrāvušās vecas naglas un neredzama priekšmeta viegls atsitiens pret grīdu nez, kas tas bija? Varbūt skapim ir dubultsiena, aiz kuras glabājas pirmskara Latvijas sudraba pieclatnieki, varbūt pat cara Nikolaja zelta desmitnieki? Taču to viņam nekad nebija lemts uzzināt, jo nākamajā brīdī nospeķotās džinsjakas apkakli sagrāba gaužām nesaudzīga roka.

Proti, kamēr bada un nežēlīgu slāpju mocītais Otomārs inspicēja Riekstukalna bēniņus, istabā atgriezās Zigmunds. Viņš bija iekūris pirtskrāsni, papildinājis katlā atlikušo ūdeni un nu, gauži apmierināts, ziņoja Vizei, ka pēc kādas stundas varēs labi izsutināties un tādā kārtā novērst draudošo saaukstēšanos. Sieva nepaspēja atbildēt, kad piepeši tieši virs galvas atskanēja dīvains bunkšķis.

-    Kas tur? Zigmunds paslēja degunu gaisā. Resnais ņemas, vai?

Taču Resnais Boss pēc varoņdarbiem ezermalā dusēja nevainīga

bērna miegā savā iemīļotajā vietā uz palodzes, maigi apskāvis podiņu ar lekniem sīpollokiem.

-    Skuķi tak vēl nav atpakaļ? viņš noprasīja, un Vize noraidoši pakratīja galvu.

-    Pag… vai dieniņ, Zigmund, ka tik tur nešiverē Otomārs!

-    Otomārs? Kāpēc tu domā, ka…

-     Nu, šis tak bija uzkūlies, izbadējies un paģirains, kā no elles ūķa pasprucis. Es vēl maizi ar gaļu iedevu, bet viņam, man domāt, ķiškas vairāk pēc brandava svila. Tu iesi raudzīt?

-    Ko tad vēl? Zigmunds attrauca jau no guļamistabas. Ja tas būs viņš, nu tad es šo kotletēs…

Teikuma beigas Vize vairs nesaklausīja. Pēc neilga klusuma brīža bēniņos kaut kas sparīgi nodunēja, dunoņai sekoja gauduļaina ņerkstēšana.

-     Laid vaļā, izbeidz, es neko, lai-i-id! dīca Otomārs Dreifogels, ķepurodamies augšā no putekļainās bēniņu grīdas, kur šo bija nogāzis Zigmunda dūres iesānisks belziens pa apakšžokli. Es tik tāpat uznācu paskatīties, ko tu piekasies, vai man vajag tavus mēslus?

-    Ak mēslus? niknumā vai putodams, ierēcās Riekstukalna saimnieks, jo vienlaikus ar skapja savandītajām iekšām bija pamanījis arī pazlstamo svīteri. Ja te ir kāds mēsls, tad tas esi tu, saprati? Nepietiek ar to, ka Eglonam noslauc pēdīgo pensijas santīmu, ka dzīvo vārgam, slimam invalīdam uz kakla, novalkā viņa drēbes un vēl liec sevi appuišot, tu vēl līdīsi apzagt kaimiņus, konkrēti mani… parazīts un smerdelis turklāt!

Un Zigmunda dūre vēlreiz ķēra Otomāra ģīmi, šoreiz brēkulīgās mutes apvidū. Belziens vīreli ietrieca tieši pavērtajā skapī, kas dzelžaini nograbēja un salīgojās.

-    Zobus! Zobus neizsit, zini, cik tagad dakteri plēš par plati? gaudoja Otomārs, pieķēris ar asiņaino un nosmulēto roku savai mākslīgajai kožamajai uzpariktei. Zvēra naudu! Trīsdesmit latus! Es neko nepaņēmu, pilnīgi neko, laid… ļauj man iet, es vairs nekad, goda vārds…

-     It kā tev būtu gods. Zigmunds berzēja sāpīgos pirkstu kauliņus pie džinsiem. Un par taviem zobiem tāpat Eglons dabūja samaksāt, simts punktu! Vācies, kretīn, un aizmirsti ceļu uz šīm mājām, citādi nākamreiz es ņemšu medību bisi un tā sasālīšu tavu pakaļu, ka varēsi brēkdams trīs dienas mērcēt pautus vašbļodā. LASIES!

Ar pārvarīgām pūlēm apspiedis vēlmi iespert pa Otomāra nošļukušo dibengalu, Zigmunds pagaidīja, kamēr neveiksmīgais zaglis noģeņģerē pa kāpnēm, tad iegrūda apnicināto printeri un vadu saišķus atpakaļ skapī un sparīgi aizcirta durtiņas.

-    Nu? Lejā viņu sagaidīja Vize.

-    Dabiski, tas bija Otomārs. Nācās sagāzt pa purnu. Zigmunds devās pie mazgājamā trauka, lai noziepētu un noskalotu smerdeļa smaku.

-    Tu šo iekāvi? Vize sabijusies iesaucās. Kaut ko bija paņēmis?

-    Nepaspēja, bet tas neko nemaina. Protams, es šo iekāvu, bija pelnījis vairāk, bet riebjas nagus smērēt. Zigmunds kārtīgi noberza plaukstas dvielī un pastūma augstāk nošļukušās brilles.

Vize neko vairāk neprasīja un ari nepārmeta. Skaidra lieta, cilvēcīgu valodu Otomārs nesaprot, un, ja jau pats ar savām kājām tika prom, tad Zigmunda kāviens nemaz tik briesmīgs nav bijis.

Abi vienojās, ka par notikušo nevienam nestāstīs, kamdēļ Katiņai ar Valfrīdu pēc skaistas pastaigas un vēl jo vairāk bērniem jāzina tādi nesmukumi?

Bija gandrīz seši, kad visa kompānija atkal sanāca Riekstukalna lielistabā. Ieva un Dana atgriezās ar pūpolu un plaukstošu zaru pilnām rokām, arī Katrīnai bija zaļi zeltains puķu un zaru pušķītis. Meitenes piepildīja vāzes un daļu smaržīgā jaukuma uznesa bunkurā, kur trīslitru burkā ieliktais pušķis piepildīja mazo telpu ar reibinoši svaigu smaržu.

Visi iebaudīja pieticīgas vakariņas, jo pēc iepriekšējā vakara izēšanās neko pamatīgāku nekārojās. Kad šķīvji bija novākti un Vize nolika galda vidū kafijas kannu, Zigmunds aizsmēķēja un gaidoši uzlūkoja Kati.

-    Nu, man šķiet, īstais brīdis tavām atklāsmēm ir klāt!

-    Atklāsmēm? Adrians pārjautāja. Mamm, par ko ir runa?

-     Par to pašu, kas sākās pērnruden. Katrīna dziļi ievilka elpu. Redz, es laiku pa laikam pie tā atgriezos, visu ko pārdomāju, lasīju, starp citu, Adrīt, ievēroju arī tavus ieteikumus par pasakām, eposiem un tamlīdzīgu folkloru. Ja godīgi, tad man jau vairākkārt gribējās par to parunāt, bet… paši zināt, cik visi bija aizņemti. Savā ziņā tas ir labi, jo, kā saka, man nevajadzēja strēbt karstu, bet bija iespēja visu vēl un vēlreiz pārlikt, salīdzināt, lai galu galā konstatētu, ka esmu uz pareizā ceļa, nu, vismaz par deviņdesmit procentiem.

-    Tas ir par zemestrīcēm? Ieva nenocietās. Nu, ko tā Katrīna velk visu garumā, it kā ievadlekcijā sevišķi neattapīgiem studentiem!

-    Ari. Jā… Ja kas, Zigi, tad tu man solīji internetā sameklēt Latvijas kartes ar agrāko gadu un gadsimtu lielāko zemestrīču vietām, bet…

-    Piedod, johaidī, aizmirsās. Zigmunds drusku vainīgi noblisināja acis. Tā burzma ar eksāmeniem un viss pārējais.

-    Nepārdzīvo, kapelmeistar, visu vajadzīgo uzraku pati. Labi, klausieties! Viss sākās ar pērnā rudens zemestrīci, ko mēs labi atceramies. Tobrīd man nekādi meklējumi nebija ne prātā, uz tiem mani uzjundīja tavs dievdotais kaimiņš Eglons. Saliekot kopā latviešu dainas par Pērkonu, kurš ar lielu rībēšanu nācis pārjūrin, kurš grib vai nu pekles tumsu, vai zemīti saskaldīt, par Dieviņu, ko no šīs zemes slīcināšanas ūdenī attur tikai Laima, skandējot nezināmas zelta spēles, par Dieviņa un Saules ienaidu, respektīvi, tumsu, kas turējusies trīs dienas…

ak, jā, vēl jāpiemin lielie viļņi, kas izcilājuši jūrmalas akmeņus… tātad, liekot to visu kopā ar diviem Ziemeļvalstu episkajiem sacerējumiem somu "Kalevalu" un skandināvu "Jaunāko Edu", nav nekādu šaubu, ka sensenos laikos Baltijas jūras austrumdaļā notikusi grandioza dabas kataklizma.

-   Nu, super! jūsmīgi nočukstēja Dana un paspieda Adriana delmu. Kā filmā…

-    Apmēram, Katrīna pasmaidīja. Taču ņemiet vērā, tas bija pa īstam! Ļoti, šausmīgi un briesmīgi pa īstam! Mēs pat nespējam iztēloties, ko domāja un izjuta cilvēki, kuri tolaik dzīvoja un visu redzēja savām acīm.

-    Pārbijušies kā diegi un piesauca visus iespējamos dieviņus. Zigmunds papurināja galvu un iekampa pamatīgu kafijas malku. Droši vien bija arī upuri?

-     Domāju gan. Ja zemē vērās milzu plaisas, ja krastam pāri gāzās zvērīgs cunami atcerieties skatus televīzijas ziņās no Indijas okeāna un Japānas bojā varēja aiziet simti un pat tūkstoši. Kur nu vēl bailes paniskas, nekontrolējamas bailes, kuru dēļ patiešām var nomirt neolīta vai eneolīta cilvēkiem tāpat bija sirdis, dvēseles un emocijas. Ko gan viņi juta, ieraugot skatu, kāds aprakstīts "Kalevalā". Katrīna sameklēja somā apdrukātu papīra lapu žūksni un aši atšķīra vajadzīgajā vietā. Lūk, klausieties!

Debess saplaisāja drīksnās, Plīsa visi gaisa logi, Aizslīdēja uguns dzirkste, Sarkansārtā aizlidoja, Cauri debesu tā skrēja, Dzirkstīja caur padebešiem, Caur deviņ debessjumtiem…

-    Un vēl! Klausieties uzmanīgi un paturiet prātā!

Uguns tālāk aizgājusi, Liesma projām aizvēlusies, Vispirms dedzināja laukus, Daudzi lauku, daudzi purvu; Beidzot ievēlās iekš ūdens, Alu ezerā iekš viļņiem; Uzliesmoja tas no uguns, Tas no dzirkstīm sadzirkstīja…

-     Jā, bet tur jau nav runa par zemestrīci vai cunami, bet gan kaut kādu ugunsgrēku! Ieva nesaprata.

-    Ir gan tā jaunatne nepacietīga, pagaidi, Ieviņ, tas viss vēl būs, vienkārši gribu, lai jūs mēģinātu iztēloties briesmīgo ainu, ko vēro līdz nāvei pārbiedēti, neko nesaprotoši cilvēki… Neviens no viņiem nekad neko tamlīdzīgu nav redzējis, arī senči nav stāstījuši un mācījuši, kā jārīkojas brīdī, kad liekas visa zināmā pasaule: jūra, meži, lauki, purvi un ezeri, mājvietas, lopiņi, meža zvēri un putni, arī viņi paši kuru katru brīdi būs pagalam.

Nezināja cilvēkbērni, Kādā laikā rīta sākums, Kādā nakts ir nolaidusies, Apmiglotā zemesragā, Mežu klātas salas galā.

-      Izklausās iespaidīgi, bet, ja nemaldos, "Kalevala" taču ir somu eposs. Šķita, arī Valfrīdu pārņēmusi nepacietība. Tas ir pamatīgu gabalu, patiesībā baigi tālu no šejienes.

-    No mūsu skatupunkta jā. Katrīna pamāja. Taču, ja runājam par vispasaules vai pat kosmiskiem mērogiem, tad kādi pārtūkstoš kilometri ir tīrais nieks. Labi, tagad paklausieties, ko mums vēsta citu kaimiņu, proti, senskandināvu, mīti. Jaunākā Hda apraksta pasaules galu ragnarjoku, bet apraksta tā, ka kļūst skaidrs tas nav vis no kauslīga vikinga pirksta izsūkts pareģojums, bet gan mitoloģizēts un dievišķots konkrēta pagātnes notikuma atstāstījums. Un ko mēs tur lasām? Mēs tur lasām, pirmkārt, parfimbulvintru trīskāršu ziemu, tādu, kam pa vidām nav ne pavasaru, ne vasaru, zeme paliek sasalusi, valda baiss aukstums.

-    Varbūt tas ir par ledus laikmetu? Adrians dedzīgi ierunājās.

-     Nē, Adrīt, garām, nepacietīgi attrauca Katrīna, šķirdama piezīmēm saraibinātās lapas, padomā pats, pēdējā leduslaikmeta laikā visa Skandināvija atradās zem pāris kilometru… kilometru! vai vēl biezākas ledus kārtas, un tur nebija ne miņas no dzīvības. Kaut kāda apdzīvotība varēja sākties tikai tagadējās Ukrainas, Baltkrievijas un Viduspolijas reģionos. Mūsu senči indoeiropieši, pat vēl ne balti, tolaik klejoja tālās dienvidu zemēs, savu ērtību labad pūloties pieradināt zirgu… labi, tas bija joks! Klausieties tālāk! Otrkārt, fimbulvintras laikā uzklīst divi baismīgi vilki Skolls un Hatijs. Pirmais aprij Sauli, otrais Mēnesi. Vienlaikus no debesīm pazūd zvaigznes, zeme dreb tik stipri, ka koki izgāžas ar visām saknēm, sagrūst kalni, un ļaunais gars I.okijs ir izlaists brīvībā.

Vize klausījās kā sastingusi, iztēlodamās šaušalīgo ainu varbūt krietni spilgtāk nekā pārējie.

-     Jau minētajiem monstriem pievienojas milzu čūska Jormunganda, kas izlien no dziļas jūras dzelmes un milzu līkumos tuvojas sauszemei vai tas neatgādina cunami? Izkļuvuši krastā, Jormunganda saindē zemi un debesis. Stāvokli vēl ļaunāku padara no dienvidiem atcerieties, no dienvidiem! uzbrūkoši uguns milži atamana Surta vadībā. Sākas neiedomājams haoss, visas stihijas jaucas kopā, bet nabaga cilvēciņi, pie zemes pieplakuši, no šausmām tikko dzīvi, vēro pirmatnējo spēku cīņu. Galu galā ļaunais Surts aizdedzina visas deviņas pasaules, un zemi aprij jūra…

-     Ir nu gan ārprāts! Zigmunds norija siekalas, jo, Kates dramatiskajā stāstījumā klausoties, mute bija izkaltusi pavisam sausa. Paklau, vai mēs nevaram uztaisīt mazu pauzīti? Man kaut kur bija norakta puspudele viskija.

-    Ciest nevaru! Katrīna izskatījās neapmierināta, arī Adrians nepacietīgi sarosījās; visu laiku viņš bija burtiski uzsūcis katru mātes vārdu, un šāds pārtraukums, kaut vai uz dažām minūtēm, kaitināja.

-    Mieru, Kate, īpaši tev man atradīsies mazītiņš franču konjaciņš. Zigmunds rakņājās savā milzīgajā grāmatplauktā, kur bez grāmatām atradās neskaitāmi, ne mazāk vērtīgi priekšmeti: kārba ar medību bises patronām, vairāki pulksteņi un barometri, dažādu kalibru baterijas, no patrončaulām izvirpoti dzeramkausiņi, skaists misiņa svečturis, bet pret Elsberga biezo dzeju krājumu bija atslieta draudīga izskata raķešpistole.

-    Es nezinu, varbūt jums, vēsturniekiem, skaitās normāli gāzt neiesvētītiem cilvēkiem virsū tādu informāciju, no kuras galva sāk šķobīties un kuņģī iemetas vāveres, bet man pamazām sākas roku trīce, vispār konkrētais flaters. Rau, Valfrīds jau izskatās tīri bāls.

-     Muļķības, uzrunātais attrauca, pats tādā krāsā! Es vienkārši klausos un domāju, kā tas viss varētu skanēt…

-    Trako māja! Zigmunds noburkšķēja un sapilināja glāzēs, ko nu bija izdevies sameklēt. Viens murgo par haosa simfoniju, no otras stāstiem bērni čurā gultās…

-    Ja tu, tēti, domā mūs, tad tev nav. taisnība, ņipri paziņoja Ieviņa.

-    Tas viss ir absolūti superīgi, un neviens te nečurā gultā, un tu varētu ātrāk darīties ar savu viskiju, lai Katrīna stāsta tālāk.

-     Viens prātīgs vārds. Kate apslapināja lūpu galus ar Zigmunda sarūpēto konjaka lāsi un uzdzēra kafiju. Labi, maza pauzīte nekaitēja. Tagad varam pāriet pie otrās daļas. Kataklizma bija vienreizēja, tas nu ir skaidrs; mūsu katastrofu dainas pilnīgi un absolūti atbilst somu un skandināvu rūnām un sāgām. Kad biju tikusi tik tālu, gribējās saprast, kāpēc tas viss notika? Kas izraisīja tādu haosu? Internetā sameklēju visu iespējamo par zemestrīcēm Latvijā un Baltijā, taču nekā jauna neatradu. Paņēmu par atslēgvārdu tektonika Latvijā un rakos tālāk, kamēr atradu ģeoloģijas zinātņu doktora V. publicētos materiālus un kartes, kas attēlo Latvijas seismisko stāvokli. Te ir šī karte! Viņa pavicināja lapu, kurā pazīstamo Latvijas kontūru vairākās vietās šķērsoja smalkākas un treknākas sarkanas līnijas, daudzviet iezīmēti punkti. Vispirms man jāsaka Adrians ar savu nogrimušo piļu vai pilskalnu teoriju trāpījis ja ne desmitniekā, tad ļoti tuvu tam. Vesela rinda teikās aprakstīto nogrimušo piļu tiešām atradušās uz zemes garozas seismisko lūzumu līnijām tās, kas atrodas Liepājas tuvumā Embūtes, Aizputes, Vērgales Elku kalnā; otra grupa tādā kā trijstūri starp Ventspili un Talsiem: Puzes, Usmas, Sabiles un Talsu senpilis. Jā, ļoti interesants ir stāsts, kā nogrimusi baznīca netālu no Skrundas: atskanējis savāds troksnis, ap baznīcu sācis trakot viesulis, kalna gals atvēries, un baznīca iegrimusi kalna caurumā. Tas ir aizraujoši, un, ja šo lietu sīkāk papētītu arheologi kopā ar ģeologiem, varbūt nāktos pārvērtēt daudz līdzšinējo pieņēmumu. Taču ne jau par to ir mūsu stāsts, jo šeit var būt runa tikai par zemestrīcēm vai karsta parādībām, kad zeme pēkšņi iegrūst, jo zem virskārtas erozijas dēļ izveidojies pamatīgs caurums. Tomēr, lai cik baigi, pēc uguns apņemta pasaules gala neizskatās. Taču šis… Katrīnas pirksts pieskārās treknai, sarkanai līnijai, kas sākās apmēram Akmeņraga rajonā un stiepās līdztekus jūras krastam, garām Ventspilij un slīpi atdūrās kartes augšmalā. Ir vēl otra līnija, kas no Rīgas paceļas nord-nord-west virzienā un, kā redzams, sastopas ar iepriekšminēto līniju kaut kur ārpus šīs kartes un Latvijas jūras robežas. Ko tā apzīmē? Tā, mani mīļie, apzīmē seismiski aktīvu dziļlūzumu zemes garozas un mantijas līmenī!

-    Ej pa gaisu, Kate! Zigmunds gandrīz aizrijās. Tu gribi teikt, ka…

-    Tad mēs visu laiku sēžam tieši virsū šim elles dziļlūzumam? Valfrīds iztrūcies ieskatījās sievai acīs. Kāpēc par to neviens neraksta, kāpēc cilvēki neko nezina?

-     Raksta gan! Katrīna taču to izlasīja internetā, tātad to var izdarīt katrs, iebilda Dana. Lai arī būtu tas dziļais lūzums, nekas briesmīgs taču nenotiek.

-    Es arī domāju, ka nav ko uztraukties. Ieviņa atbalstīja māsu. Labi, bijušas zemestrīces, nu un tad? Tā jau nav nekāda katastrofa, ne jau nu tādas šausmas, kā rakstīts "Kalevalā" un Edā, labi, dainās arī. Droši vien viss tā arī bijis, bet šausmīgi sen.

-    Jauniešiem stipri nervi, šķībi pasmīnēja Valfrīds. Man gan tagad būs drusku neomulīgi.

-    Neuztraucies, tēt, ar laiku pāries, Adrians prātīgi mierināja, izraisīdams pārējo smieklus.

-     Vai es drīkstu turpināt, vai ari sāksim dikti baidīties un piesaukt tuvo pasaules galu, ko? Katrīna neiecietīgi uzprasīja. Stāstam vēl nav beigu, un es jūs brīdinu, tās būs satriecošākas par sākumu.

-    Plāj vaļā! Diez vai kas ļaunāks vēl var nākt. Valfrids rezignēti atmeta ar roku. Atliek vienīgi cerēt, ka tas dziļlūzums ir nomierinājies uz kādiem pārsimts gadiem.

-    Kā jums šķiet, kur šīs abas līnijas saskaras? Katrīna vēlreiz pārvilka tām pirkstu.

-    Kas tur augšā ir? Adrians dažas sekundes domāja. Tur… pareizi, tur ir Sāmsala, Sāremā. Tā ir?

-    Sēdies, desmit! Pilnīgi pareizi, var teikt, ka abas dziļlūzumu līnijas sastopas Sāremas salā. Bet es aizmirsu pievērst jūsu uzmanību vēl vienam punktam, lūk, šeit. Kate ar pildspalvas uzgali pieskārās sīkam, sarkanam aplītim, kas atradās uz Ventspili skarošās līnijas, iepretim Slīteres Zilajiem kalniem, jūrā apmēram divpadsmit līdz piecpadsmit kilometrus no krasta. Šis ir vairāku jaunākos laikos notikušu, līdz pat septiņām ballēm stipro zemestrīču epicentrs. Es, protams, neesmu ne seismologs, ne ģeologs, tomēr man nez kāpēc šķiet, ka mūsu pērnruden piedzīvotā zemestrīce arī saistās tieši ar šo punktu, jo drebināja tieši pa attiecīgo līniju, kamēr Grietiņmežā, nieka sešus kilometrus no jūras, kā saka, pat lapiņa nenotrīcēja. Paskatieties uz otras sarkanās līnijas turpinājumu, kas iet caur Rīgu un Jūrmalu tur ir nevis viens, bet pieci vai seši sarkanie punkti; līnija iet uz leju, un netālu no Jelgavas ir vēl viens, bet visi atrodas uz zināmās līnijas, kas atduras Sāmsalā.

Seši klausītāji uzmanīgi lūkojās zīmējumā, katrs savā veidā pūlēdamies izprast, ko tas viss nozīmē un kā var ietekmēt viņu dzīvi. Katrīna paņēma pildzīmuli un iezīmēja kartē aptuvenu Sāremas salas kontūru, pēc tam paturpināja sarkanās līnijas, līdz tās sadūrās nosacītā punktā salas vidū.

-     Izskatās pēc iedauzītas rūts plaisām, klusiņām nomurmināja Vize. Katrīna uzlūkoja viņu neslēptā gandarījumā.

-     Vizīt, arī tev desmit! Apbrīnojami! Tu tikai palūkojies un uzreiz ieraudzīji to, ap ko es lauzīju galvu nedēļām.

-    Kā tad tā? Vize apjuka. Ko tādu es pateicu? Tikai to, ka man tā rādās, vairāk neko.

Zigmunds ar Valfrīdu saskatījās vieglā aizkaitinājumā sak, tīrais posts ar tik pārgudrām sievām; Ieva, kaut vēl neko nesaprazdama, sajūsmā vai palēcās. Adrians sagrumboja augsto pieri, pūloties saskatīt zīmējumā to, ko tur ieraudzījušas abas mātes.

-    Sārema, dritvaimicīt! Katrīna vairs nevarēja izturēt. Sāmsala. Vai tiešām jums nekas nenāk prātā? Atcerieties, kas rakstīts "Kalevalā"!

Aizslīdēja uguns dzirkste,

Sarkansārtā aizlidoja,

Cauri debesu tā skrēja,

Dzirkstīja caur padebešiem…

Nu?!

-     Paklau, es tevi tūdaliņ nopēršu, ja tu turpināsi mocīt cilvēkus. Valfrīds tvēra Katrīnai pie sāna, bet tā izvairījās.

-     Mēs esam pārāk nodullināti, Katiņ, neviens te vairs neko nespēj saprast.

-    Vize taču pateica! Iedauzīta rūts! Plaisas! Kas iedauza rūti? Kādas rokas mests akmentiņš. Roku liekam malā, paliek pāri akmentiņš, tas pats sudraba akmentiņš, ar ko Saule laida Mēnešam… Meteorīts taču! Sāremas meteorīts, kas tur atstāja katram tūristam zināmo Kāli krāteri, simtu desmit metrus diametrā, divdesmit divu metru dziļumā.

-    Meteorīts? Zigmunds izbolīja acis. Sāremas meteorīts uztaisījis visu to blīkšķi, ko tu pirmīt aprakstīji? Tad jau tam bija jābūt nenormāli lielam!

-    Pēc jaunākajām ziņām Sāremā nokritis tikai viens gabaliņš tāds, apmēram piecdesmit tonnu smags, ar ātrumu divpadsmit kilometri sekundē…

-   Labs gabaliņš! Valfrīds nogrozīja galvu. Un kur tad palika pārējais?

-     Ļoti labs jautājums. Ir visai ticama hipotēze, ka tas bijis ļoti liels meteorīts. Protams, ne tik prāvs kā tas, kurš pirms sešdesmit pieciem miljoniem gadu iebliezās Amerikas kontinenta Jukatanas pussalas ziemeļos, tātad Atlantijas okeānā, atstāja tur zemūdens krāteri simtastoņdesinit kilometru diametrā un izraisīja arktisko ziemu, kas savukārt nomirdināja dinozaurus. Sāremas meteorīts apmēram desmit kilometru augstumā virs Zemes sasprādzis gabalos. Sāremā trāpījušais fragments izraisījis satricinājumu, kas atbilst, viņa ieskatījās piezīmēs, atbilst divdesmit trotilekvivalenta kilotonnām. Salīdzinājumam Hirosimas atombumbas ekvivalents bija tikai piecpadsmit kilotonnas.

Istabā uz mirkli iestājās tāds klusums, ka varēja skaidri saklausīt ligzdu būvdarbos aizņemto bezdelīgu vidžināšanu aiz ārsienas un Džeroma miegaino tusnīšanu dīvāna stūrī.

-    Reālais blīkšķis. Pirmais atģidās Adrians. Brīnums, kā visa sala neuzgāja gaisā!

-     Ja pareizi atceros, toreiz, kad es tur biju skolas laikā, gids stāstīja par sīkākiem krāterīšiem, dažu metru diametrā, Zigmunds domīgi noteica. Tad jau tos iesitušas mazās drupatiņas. Nez, kur palika pārējais? Nogāzās Somijā? Skandināvijā?

-    Tur jau tā lieta, ka neviens nezina, cik liels šis meteorīts bijis pirms sadalīšanās un cik fragmentos saplīsis, Katrīna turpināja. Ja pieņem, ka Kāli krāteri izsita pats lielākais gabals, tad jājautā, kāpēc sāka degt Somijas un Skandināvijas meži? Tas nozīmē, ka bija arī citi gabali, iespējams, ne mazāki par Kāli. Un šajā sakarā es… vārdu sakot, tā ir tikai mana hipotēze… pieļauju, ka vismaz tikpat liels, ja ne lielāks, gabals ietriecās jūrā, lūk, te iepretī Slīterei. Tas viss notika vienlaikus, varbūt ar pussekundes atstarpi, kas tas pats vien ir. Milzīgs, neiedomājams trieciena spēks salīdzinoši nelielā teritorijā… ja ne ielauza zemes garozu tas laikam būtu par traku -, tad, trāpot plātņu lūzuma vai saskares vietā, izraisīja neiedomājamu zemestrīci kopā ar cunami, kas piemeklēja visu Baltijas austrumgalu pie mums, Somu un Botnijas līcī. Es palasīju, ko raksta speciālisti kas notiktu, ja tāda izmēra meteorīts trāpītu okeānā vai jūrā. Neiedomājams troksnis un dārdoņa, lūk, ko nozīmē Pērkons nāca pārjūrinl Ūdens virsma it kā uzliesmo no apakšas "Kalevalā" tas aprakstīts ļoti precīzi, pēc tam uzšaujas ūdens stabs septiņu kilometru augstumā, izveidojas ūdenslāšu mākonis apmēram desmit kilometru diametrā, kas sajaucas ar gaisā uzrautajām augsnes daļiņām lūk, jums trīs dienas ilgstoša tumsa, ko papildina dūmi no degošajiem mežiem! Nākamajā mirklī veidojas cunami vilnis, jo tuvāk krastam ir epicentrs, jo lēnāk ceļas vilnis, toties tas ir augstāks… Kāli meteorīta lielumam atbilst apmēram divdesmit metru augsts vilnis, bet, ja tāds pats vai vēl lielāks gabals nogāzās divpadsmit kilometrus no Kurzemes krasta, tad tas varēja būt arī trīsdesmit metru augstumā.

-    Mīļo Dieviņ! Vize iestenējās un piespieda cieši sakrampētās dūrītes pie vaigiem. Tad tak neviens pats nevarēja palikt dzīvs, ja bija tuvumā.

-     Tā izskatās. Kate pamāja un pārvilka delnu pierei… nez kāpēc bija kļuvis karsti. Taču tas, kā mēs jau zinām, noticis nežēlīgi sen, un tur neko nevar mainīt.

-    Cik sen? Valfrīds pacēla domīgi pieliekto galvu. To tu vispār nepateici.

-    Pēc jaunākajiem pētījumiem izrādās, ka ne visai sen pirms divarpus līdz trim tūkstošiem gadu. Agrāk gan zinātnieki strīdējās par laikposmu no diviem līdz pat deviņiem tūkstošiem gadu pirms mūsu ēras, bet tas bija galīgā pretrunā ar otru atzinumu, ka meteorīta krišanas laikā Baltijas jūras austrumu krasta zemes jau bijušas apdzīvotas, kas ledus laikmetā un vēl pāris tūkstošus gadu vēlāk nekādi nebija iespējams. Jaunākais datējums man šķiet vispareizākais, jo labi iet kopā ar vēl vienu mītu tādu, kas radies tālā, bet ļoti labi zināmā zemē, ko mēdz saukt arī par Eiropas kultūras šūpuli, Eiropas demokrātijas dzimteni.

-    Tu runā par Grieķiju? Valfrīda seja noskaidrojās, viņš sāka aptvert, ko Katiņa domā.

-    Tieši tā, gudrais tu mans! Es runāju par grieķu mītu, kas stāsta par Saules dievību Hēliosu un viņa nabaga ārlaulības dēlēnu Faetontu, kurš, vēlēdamies pierādīt saviem nejaukajiem vienaudžiem acīmredzot, tīņu agresivitāte un neiecietība arī tik senos laikos bija aktuāla -, ka viņa papiņš ir pats Saules dievs, pieprasīja Hēliosam ļaut viņa vietā zelta ratos šķērsot debesjumu.

-     Ikurāt kā mūsdienu biezo atvases, kam nāvīgi gribas izrādīties senča krutajā vāģī, Zigmunds drusku nervozi ieķiķinājās.

-     Nūja, taču viss beidzās baigi un traģiski; puika zaudēja vadības kontroli, tas ir, nespēja novaldīt zirgus… Katrīna pārgāja uz vieglprātīgāku toni. Nobrauca no ceļa, Saules ratu karstums sāka svilināt mežus un visu pārējo, un tad pats grieķu panteona boss, vārdā Zevs, meta šim ar zibeni, un nabaga Faetonts, ar visiem ratiem degdams un atstādams aiz sevis ugunīgu asti, iekrita tālajā ziemeļu upē Eridānā. Man jāatgādina, ka ziemeļu upe Eridāna var būt tiklab poļu Visla, ciklab mūsu Daugava. Skatoties no Grieķijas puses, Daugavas ieteka jūrā un Sāmsala ir teju viens punkts.

-    Perfekti! Absolūti perfekti. Zigmunda acenes jūsmīgi dzirkstīja. Kā tu teici, no kuras puses vikingiem uzbruka milži dedzinātāji?

-     No dienvidiem, protams! No tā var secināt, ka mūsu meteorīts gaišā dienas laikā runa taču ir par Saules dievu! ar baisu rūkoņu un dārdoņu uznira debesīs sengrieķu redzeslokā, izskatīdamies pēc oranžsarkanas bumbas, kas velk līdzi ugunīgu asti, un pazuda ziemeļu virzienā. Tālab grieķi mudīgi sacerēja zināmo mītu. Starp citu, tajā teikts, ka Faetonta krišana aizdedzinājusi mežus arī Grieķijas kalnos un pat Kaukāzā. Laikam mūsu meteorīts arī tur paspēja nobirdināt kādu gabalu. Protams, grieķi bija lieli ceļotāji un zināja par ziemeļu dzintara zemēm, zināja Eridānu kā citādi šiem bija to saukt vārdā? Ja kas, tad dzintara izcelsmi grieķi izskaidroja tā, ka Eridānas upes nimfas tik gauži raudājušas par smukā Faetonta bojāeju, ka pārvērtušās par priedēm un viņu asaras par dzintara lāsēm.

-    Nu, mamm! Adriana acis mirdzēja, augstā piere satraukumā bija pat nosvīdusi. It kā daudz kas tāpat zināms, internetā var izlasīt dažādu informāciju, bet tu to visu esi savilkusi kopā tā, ka viss kļūst pilnīgi skaidrs un nevienam nav, kur piesieties.

-    Patīkami, ka tu tā saki. Viņa iešķībi paklanījās. Lūk, ja atrastos kāds akadēmiski neiesīkstējis ģeologs, kurš būtu ar mieru papētīt senā milzu meteorīta gabala hipotētisko ietriekšanos netālu no Ziemeļkurzemes krastiem un to, kā šis fakts ietekmējis teritorijas tektonisko situāciju… manuprāt, tas tiešām būtu pūļu vērts. Vispār ar Ziemeļkurzemi saistās vēl kas interesants leduslaikmetā milzīgās, apmēram divus kilometrus biezās pārledojušās sniega masas svars iespiedis zemes garozu uz iekšu, bet pēc ledus izkušanas garoza sākusi izlīdzināties, tas nozīmē celties uz augšu, to laikam sauc par iekšējo spraigumu. Lūk, un, ja tādā brīdī tur vēl iebunkšījās meteorīts, tas noteikti ietekmēja zemes garozas stabilitāti uz ļoti ilgu laiku. Ilgu tikai no cilvēka viedokļa, jo Zemes ģeohronoloģiskajā skalā daži tūkstoši ir īss laika sprīdis. Domāju, ka sarkanās līnijas kartē ir abu šo faktoru iedarbības rezultāts.

-     Punktā! Zigmunds piekrita. Un ko tu tagad domā ar visu šo fantastisko informāciju darīt? Vajadzētu tak publicēt, kļūsi pasaulslavena.

-     Izbeidz! Katrīna atvēcinājās. Ellē man vajadzīga pasaulslava! Kādu rakstu uztaisīt jau varētu, tikai baidos, ka līdz ar to tikšu piepulcināta spiristiķu draudzei.

-    Te nu nav nekā spiristiska, protestēja Valfrīds. Tu esi visu pamatojusi līdz beidzamajai detaļai, un, galvenais nav nevienas pretrunas. Tik milzīgu darbu, jā, īstu atklājumu vienkārši nedrīkst nogrūst malā, daudziem tas būs ļoti interesanti, turklāt…

-     …turklāt vienu lietu es tomēr neesmu atkodusi. Katrīna kārtoja savus papīrus atpakaļ mapē.

-    Kādu? Ieva gribēja zināt.

-    Zelta spēles! Laimas zelta spēles, instrumentu, riku… sauc, kā gribi, to uzparikti, kas spēja savaldīt Dieva vai Pērkona dusmas un kaut kā apturēt vai citādi iejaukties kataklizmas procesā. Viņas lūpas spītīgi sakniebās.

-     Katrīn, tā noteikti ir tikai alegorija, ierunājās visu laiku klusējusī Dana. Tautasdziesmās ir tik daudz alegoriju melna čūska uz akmeņa, Saules josta un tamlīdzīgi. Tās nevar būt reālas lietas, tikai kaut kādi simboli.

-    Tādā gadījumā man jānoskaidro, ko simbolizē apzīmējums Laimas zelta spēles. Labi, beigsim! Nu jau pietiks stāstu, lekciju, atklāsmju un fantāziju, vai tad mums nebūtu laiks kopties uz mājām?

-    Vēl mazu brītiņu… tielējās Adrians, kādu pusstundiņu, es apsolīju Danai izgriezt ādas jostu, tas daudz laika neprasīs.

-    Labi, ej un griez, neviens nekur neskrien. Kate pamāja. Mēs arī varam vēl brītiņu papļāpāt par šīs zemes lietām, tikai neaizraujies par ilgu.

Trīs jaunieši kā pēc komandas pietrūkās kājās un devās uz durvīm.

-      levuk, paķer minīti! uzsauca Dana. Noklaudzēja ledusskapja durvis, un pēc brīža nesaskanīga dipoņa uz kāpnēm liecināja, ka trijata dodas uz savu bunkuru.

-    Vēl kafiju? apvaicājās Vize, atviegloti nopūšoties, ka no Katrīnas stāsta uzburtās, drausmīgās nelaimes piemeklētās senās pasaules var atgriezties ierastajā esībā, un, atbildi negaidīdama, devās uz virtuvi.

Valfrīds klusēdams smēķēja, nervozi birdinādams pelnus seklā māla biķerī. Sirmuma cauraustā matu cirta bija noslīgusi līdz uzacīm, plakstiņi viegli pievērti, it kā dūmu vairīdamies. Zigmunds atvēra logu istabā ieplūda pavasara vakara smaržu un skaņu kokteilis: varžu kaislīgie kurksti, mežastrazdu flautu trio, bezdelīgu miegainā vidžināšana pēc nogurdinošajos ligzdu jaunbūves vai remontu darbos aizvadītas dienas.

-    Nu, ko klusējat kā cirvi nenoķēruši? Kate ar mazu smīniņu noprasīja. Paši uzprasījāties pēc manām atklāsmēm, bet tagad taisāt tādus ģīmjus kā pasaules gala priekšvakarā.

-    Tik ļauni nav, vienkārši… Zigmunds mulsi nomurmināja, lūkodamies pagalmā, kur liegā vēsmā drebēja debeszilo pasniedzīšu ziediņi. Nāvīgi dīvaini tas viss! Tikai nepārproti mani, bet atkal kāpēc tieši tu? Kāpēc tieši tev ienāca prātā sākt pētīt šīs lietas, ko?

-    Uz šo jautājumu man nav atbildes, kapelmeistar, ja gribi, sauc to par likumsakarīgu apstākļu sagadīšanos. Un vispār, mainām tēmu! Ieslēdz Klasiku un piedāvā cigareti, lūdzams!

Zigmunds atrāvās no pasniedzīšu vērošanas un pagrieza radioaparāta slēdzi. Londonas filharmonijas orķestris vētraini atskaņoja fragmentus no Rosini operas "Vilhelms Tells". Katrīna aizsmēķēja un ērti ierotījās uz dīvāna blakus Valfrīdam.

-    Kas ir, mīļais? viņa bez skaņas jautāja, mazliet bažīgi vērojot vīra pierē ievilkušos grumbiņu.

Viņš papurināja galvu, taču grumbiņa nepazuda, ja nu vienīgi paslēpās matu cirtas ēnā. Jautāt vēl ko Katrīnai negribējās; arī pašai sirdi kutināja diezgan dīvaina jutoņa apmierinājums jaucās kopā ar nenoteiktu trauksmes sajūtu. "Tas ir pavasaris," viņa nodomāja, "pavasaris mani vienmēr pataisa vēl dulnāku nekā parasti." Nāsīs iesitās ierastā Valfrīda tualetes ūdens smarža, tik tīkama rūgtensilta, mulsinoša. Gribas uz mājām, gribas viņam pieglausties tā pa īstam, paslēpties abu siltumā un…

Vize nāca ar kafijas kannu. Karstais, smaržīgais dzēriens salija krūzēs un palīdzēja izrauties no trauksmīgajām izjūtām.

-    Jā, brīnumu lietas tu esi sastrādājusi. Zigmunds spītīgi nevēlējās mainīt tēmu. Vispirms uzroc manu senci…

-     Vispār jau tā nebiju es, bet gan Herr Feierabenci, atvairījās Katrīna, un tas notika pilnīgi nejauši. Viņa gan iekoda lūpā, taču bija par vēlu.

-     Nekādu nejaušību nav, pati teici! Zigmunds nerimās. Tātad, ja mēs esam atzinuši, ka tā bija likumsakarība, kas palīdzēja noskaidrot šo to, bet visu pārējo samudžināja vēl vairāk, tad pēc loģikas iznāk, ka arī šis tavs pētījums ar pilnīgi satriecošiem rezultātiem ir kaut kāda likumsakarība…

-     …kas noteikti atkal kaut ko samudžinās, to tu gribēji teikt? uz Rosini kareivīgās mūzikas fona noprasīja Katrīna un cīņaskāri atsvieda no pieres matu vilni. Kas es, tavuprāt, esmu mūžīgā gaisa jaucēja, ko?

-    Vai jūs abi reiz beigsiet kašķēties? Valfrīds žēli noprasīja. Pavasara vakars, putniņi dzied, pasaule pilna skaistuma, bet šie kārtējo reizi liek vaļā ķīviņu par transcendentālām tēmām. Vize, ja tu apklusināsi savu vīru, tad man ir cerības tikt galā arī ar savu sievu.

-    Neviens te nekašķējas, sliktākajā gadījumā varētu izvērsties zinātnisks disputs par laika cilpaino dabu.

-     Kāpēc cilpaino? nesaprata Vize. Laiks taču vienkārši iet uz priekšu bez apstājas, rau, sākām pļāpāt sešos, bet tagad jau gandrīz pusdeviņi, kur jums tur kādas cilpas?

-     Lai nu kurš to būtu teicis! Kate nogrozīja galvu un ņēmās no jauna aizdedzināt apdzisušo cigareti. Sieviete no diviem laikmetiem skan gluži kā romāna nosaukums, bet tā ir absolūta realitāte. Ja jau laiks tā nepagriežami paietu, aizritētu kā pa diedziņu, kā tad mēs būtu nokļuvuši tur, pati zini, kur, bet tu šeit?

-     Jā, lai cik tas būtu jocīgi, laikam tomēr jāatzīst, ka viss pasaules laiks pastāv vienlaicīgi. Šis kalambūrs piederēja Valfrīdam.

-     Tad tu gribi teikt, ka tagad un joprojām kaut kur ir un darbojas arī tas laiks, kurā es kādreiz… Vizēs ieslīpās acis bija kļuvušas platas kā logi, palsas, pavasarīgas krēslas pilni.

Valfrīds paraustīja plecus. Ar prātu saprast nav iespējams, tomēr vai gan var citādi skaidrot to, kas ar viņiem visiem reiz noticis?

-     Iespējams, to kaut cik var izskaidrot paralēlo pasauļu teorija vai, kā vēl to sauc, laika multidimensionalitāte. Zigmunds grozīja pirkstos neaizdegtu cigareti. No tāda viedokļa iznāk, ka ceļojums laikā ir nevis kustība pa laika vektoru, nu, uz priekšu vai atpakaļ, bet tāds kā solītis sāņus. Špuks! Un mēs jau atrodamies kādā no paralēlajām pasaulēm ar citu laika atskaites punktu!

-    Es neko nesapratu, Vize nopūtās.

-    Godīgi sakot, es pats arī nesaprotu, atzinās Zigmunds. Ja patiešām pastāv miljoniem paralēlu pasauļu, tad tas ir pilnīgi neiedomājams bardaks, nesaprotu, kā Dievs Kungs tajā spēj orientēties…

Visi iesmējās, arī Vize.

-     Padomā, un, ja nu mēs dzīvotu kādā citā, es domāju, paralēlajā pasaulē, un tajā pasaulē mēs nebūtu satikušies, vispār nebūtu pat pazīstami? Valfrīda vaibstos iegūla dīvaina apmulsuma izteiksme. Vai spējat ko tādu iztēloties?

-     Varētu gadīties vēl sliktāk. Katrīnai neviļus nodrebēja balss. Tajā pasaulē mēs, iespējams, būtu gan satikušies, bet pēc tam izšķīrušies un aizgājuši katrs uz savu pusi, un…

-    Neturpini, tādas vājprātības es negribu dzirdēt… Zigmunds nedabūja pabeigt, jo Vize viņu pārtrauca neparastā dedzībā.

-    Ja tāda vispār ir, tad tā nav nekāda labā pasaule, teikšu, kā ir! Dieva laime, ka mēs nedzīvojam kaut kādā paralēlā un dullā, bet paši savā, pareizajā pasaulē.

-    Lūk, tas nu vienreiz ir vārds vietā! Zigmunds sparīgi iezvēlās atpūtas krēslā. Katei taisnība, labāk tiešām mainām tēmu, citādi var aizgvelzties nezin kur.

Tomēr tēmas nomaiņa tik viegli nevedās; visi apklusa, it kā katrs sevī meklētu citu runājamo. Klusums sabiezēja tik dziļš, ka likās Klasikas raidītā Haidna mūzika pati no sevis pieņēmusies skaļumā. Pat neskaidrie trokšņi no bēniņu bunkura Adriana un abu meiteņu smiekli, izsaucieni, pagrūsta sēdekļa kājas skrapsti pret linoleju bija pierimusi.

Pa vaļējo logu kopā ar tumstošā vakara vēsumu ieplūda tāda kā tāla pērkonduna… Vize iespraucās starp Zigmunda krēslu un palodzi un paliecās ārā.

-    Patiesi, rādās, kaut kur ducina pērkons, bet tālu. Zibeņu nav, rūsa gan plaiksnās, padomā, cik agri, vēl tikai aprīlis!

Arī Katrīna paliecās sāņus, lai paskatītos. Uz debesu tumšās dūmakas fona lāgiem ievizējās spokaini zilganbāls spīdums aizraujošs, pat fantastisks skats!

-    Kas tur ko brīnīties, ja vairākas dienas ir tik silts kā vasarā. Valfrīds paraustīja plecus. Klau, pulkstenis nāk uz deviņiem, laikam mums tiešām vajadzētu braukt. Man tad nekas, bet Katiņai rit uz darbu, Adrim skola…

-    Kā tad, izballējušies nu esam visās iespējamās dimensijās, piebalsoja Katrīna. Iešu pasaukt Adri. Viņa cēlās no jauki iesildītā dīvāna stūrīša, bet Vize pasteidzās pirmā.

-    Es uziešu, saukšu meitas arī lejā, lai neaizsēžas līdz naktij.

Kāpnēs nodipēja Vizēs tupelīšu vienmērīgie soļi, tikko sadzirdams

čiksts vēstīja, ka viņa pavērusi bunkura durtiņas. Tagad vajadzēja būt dzirdamām balsīm, taču Haidna sonātes caurvītais klusums ieilga. Pagāja apmēram minūte, tad atkal atskanēja soļi kāpnēs. Taču tie bija gluži citādi soļi steidzīgi, nevienmērīgi, klūpoši, tādi, ko mēro ārkārtīgi satraukts un pārbijies cilvēks.

Nākamajā mirklī istabas durvīs parādījās Vize bāla kā tikko novitēta siena. Lūpas drebēja, plauksta piespiesta pie krūtīm, lai pievaldītu neganti pukstošu sirdi.

-    Kas nu? Zigmunds pielēca kājās. Kaut kas noticis? Ievai, Danai? Adrim? Vize!

-    Es nezinu… tā izmocīja. Tur augšā neviena nav! Tur vispār… es nezinu, kā to nosaukt…

Elpa aizcirtās Katrīnai krūtis, viņa saskatījās ar Valfrīdu, kura sejā nebija ne asins piles. Abi trūkās no dīvāna un metās pakaļ Zigmundam. Viņi gandrīz iespriedās durvīs, tomēr Zigmunds izlauzās pirmais, izjoņoja cauri guļamistabai un neprātīgos lēkšos uzšāvās pa kāpnēm. Klupdami uz bēniņu nelīdzenās grīdas, visi steidzās uz bunkura pavērtajām durvīm, pa kurām varēja redzēt liegi šūpojamies vadā iekārtu, salmu abažūra apņemtu spuldzīti.

Bunkurā nebija ne dzīvas dvēseles. Vēl vairāk tur neatradās arī parastais apmēbelējums mazais dīvāniņš un mūžvecais atpūtas krēsls. Nebija pat ar audekla gabalu apklātās kastes, ko jaunieši izmantoja kā galdiņu, tikai pie aplupuša mēbeļkartona sienas zemē gulēja auduma gabals, kas izskatījās pēc veca aizkara. Burkā sabāztie bērzu un papeļu zari kaktā apdullinoši smaržoja… šķita, smarža ir materializējusies tikko sajaušamā mirguļojošā, strauji izgaistošā migliņā. Sareiba galva, turklāt tik spēcīgi, ka Katrīna atslīga pret durvju aplodu, vairs nespējot noturēties kājās. Viņai aiz muguras pēc elpas cīnījās Vize. Valfrīds bija izturīgāks; mirkli pakavējies pie zemā slieksnīša, viņš apņēmīgi kāpa tam pāri, vēlēdamies ar tausti pārbaudīt to, kam nespēja noticēt redze.

-    Paklau, varbūt viņi vienkārši dzen velnu? viņš nedroši ierunājās, aplaidis skatienu apkārt, bet nemanīja neko vairāk par zariem piebāzto burku, meiteņu gatavotos dekorus un pāris stirnādas pie sienām.

-    Kādu velnu? Lai ko šie arī būtu pasākuši, viņi taču nevarēja, mums nedzirdot, izdabūt pa durvīm visas savas grabažas, joprojām cīnoties ar reibonīgo sajūtu, vārgi iebilda Katrīna.

Valfrīds nervozi paraustīja plecus un pavērsa skatu uz kādu vietu, ko pārējiem aizsedza durvis.

-    Pag', kas tad tas?

Katrīna pieķērās durvju plātnei, lai tiktu iekšpusē un ieraudzītu to, kam pievērsās vīra acis, bet Zigmunds viņu pagrūda sānis. Nākamajā mirklī viņš mežonīgi saķēra galvu abām rokām, it kā gribēdams to noraut no pleciem, un iekliedzās… nē, nevis iekliedzās, bet iekaucās neiedomājamās šaušalās un izmisumā.

-     Kas… Zigi, traks esi, vai!? Valfrīds satvēra drauga sakrampētās rokas un purināja no visa spēka. Atjēdzies! ja tu kaut ko zini, zini, kur palikuši bērni, tad runā, citādi paliek bail… Nu!

-    Velns, velns, velns! Idiots es esmu, pilnīgs kretīns! Ak kungs, kā es varēju to aizmirst! Nošaut mani vajadzētu… joprojām plēšot sev matus, auroja Zigmunds, pat nejuzdams, ka Valfrīds viņu krata kā pupu kūli.

Līdz ārprātam satrauktās Katrīna un Vize pārvarēja nelabumu un iespraucās šaurajā būcenltī, pūloties abus izšķirt un saprast, ko sev tik briesmīgi pārmet Zigmunds; kamēr Vize izmisīgi lūdza vīru rimties, Katrīnu pārņēma baiļpilns niknums.

-    Beidz bļaut, citādi dabūsi pa galvu ar šo pašu burku, viņa iesaucās gluži nepazīstamā balsī šaušalas saltiem pirkstiem knaibīja sirdi un žņaudza rīkli ciet. Runā tak, lai var ko saprast!

Zigmunda rokas nolaidās, un kļuva redzams, ka pār viņa seju, vienā mirkli sakritušos gluži pelēku, pludo vesela asaru straume. Redzēt raudošu Zigmundu bija kaut kas neaptverams, taču vēl neaptveramāki bija viņa vārdi sēcoši čuksti pretstatā pirmītējam kaucienam.

-    Viņi ir… prom…

Taču neviens no trim pārējiem neko nesaprata, tikai skatījās uz Zigmundu, izmisumā trakojošām sirdīm gaidot paskaidrojumus.

-    Tur… Viņa roka smagi, it kā svina cimdā cēlās uz augšu, rādot uz vietu, kas pirms brīža bija piesaistījusi Valfrīda uzmanību tukšu nišai līdzīgu padziļinājumu virs mēbeļkartona gabala. Tur es biju nolicis… ak, Kungs Dievs…

-   Tak ne jau šaujamo! šoreiz iekliedzās Vize, rokas žņaudzīdama.

-    Kādu, ellē, šaujamo… Tā jau būtu tīrā laime, nē, tur bija…

-     Kas??? Katrīna gandrīz vai eksplodēja, neprātīgām acīm urbdamās pieputējušajā sienas padziļinājumā.

-     Spogulis!!! Lūk, kas tur bija! Es to noslēpu… pirms n-tajiem gadiem, tikko mēs te ievācāmies. Te bija veco saimnieku skapis… pierīkoju tam dubultdibenu, plauktus aizkrāvu ar veciem kompjiem, aizslēdzu pilnīgi droši, neviens tam nevarēja tikt klāt…

-    Jēziņ… Katrīna juta tuvojamies ģīboni un lēni kā ļimdama noslīga tupus. Un visus šos gadus…? Tu taču… tu teici, ka esot to apracis.

-    Taisījos, bet neapraku, likās, ka drošībā.

-    Tu gribi teikt, ka viņi visi trīs… tāpat kā mēs toreiz? Valfrīda lūpas bija tik sausas, ka čuksts vairāk atgādināja čaboņu.

-    Es negribu, bet tas ir noticis! Zigmunds piemeimuroja pie sālsstabā pārvērtušās Vizēs. Skapja dibens nezin kā atnācis vaļā un nošļucis. Ko? viņš pēkšņi pats sevi pārtrauca. Nē, ne jau pats no sevis! Ak, maita! Nu tagad gan es viņu nositīšu pa īstam… Otomārs! Otomārs te bija ielīdis, atlauzis skapi, meklēja, ko zagt, rakās pa maniem dzelžiem…

-     Beidz! Katrīna izgrūda. Kaut tu viņu nosistu piecreiz, nekas nemainīsies! Vienkārši tā ir noticis… un lai Dievs mums visiem žēlīgs!

Apakšstāvā pulksteņi turpināja skaitīt sekundes un minūtes, bet četri izmisuši cilvēki, cits citu balstīdami, joprojām stāvēja pavasara smaržu piesātinātajā būcenīti, nespēdami aptvert notikušo. Mirkļi turpināja slīdēt viņiem apkārt un garām, taču nekas nemainījās. Viņu mīļie, dārgie un lolotie bērni bija izgaisuši Laika bezgalīgajā dzelmē.

-    Superīgs sapnis… Ieva nomurmināja. Tāds, par ko labprāt raksta hipnologi sapņu speciālisti, proti, apzināšanās, ka sapnis patiesi ir tikai sapnis, un vienlaikus tā izbaudīšana pilnā mērā. Turklāt gluži reālu sajūtu pārpilns, Ieva joprojām zvilnēja bezkāju atpūtas krēslā, zem vaiga sajūtot raupjo audumu, krīta un putekļu smaku, taču viņas pēdas īsās vilnas zeķītēs atradās nevis uz grīdas, bet skujām piebirušā sūnā, kas turklāt bija mikla un nepatīkami saldēja. Sapnī pavasara vakara stunda bija pārvērtusies ļoti agrā rītā, un gaiss oda nevis pēc bunkurā ienestajiem papeļu un bērzu zariem, bet gan valgām skujām, sēnēm un trūdošām papardēm. Pēkšņi meitenei uz pieres uzpilēja salta lāse un gausi notecēja pār deniņiem. Tas nu bija par traku pat visreālākajam sapnim! Viņa steigšus atpleta acis un konstatēja sev apkārt gandrīz pilnīgu tumsu, pareizāk, tik biezu, gandrīz vai villaiņu pakrēsli, ka tajā nebija iespējams skaidri saskatīt savas rokas. "Atkal lampiņa izdegusi. Vai varbūt Dana ar

Adrianu izslēguši, lai, man neredzot, pabučotos?" meitene pussnaudā nodomāja. Pirksti pastiepās, meklējot slēdzi, taču tā nebija. Augstu virs galvas smagi iešalcās vējš, un topašubrīd viņa apjēdza, ka jūtas nosalusi, ka vilnas zeķes patiešām ir mitras, un, lai nu kas atrodas zem kājām, taču tā noteikti nav bunkura grīda.

-    Eu, kas te notiek? Miega paliekas izkūpēja vienā mirklī, un Ieva kā atspere uzšāvās sēdus, nevilšus iesperot Adrianam, kurš gulēja iepretī uz mazā dīvāniņa, kamolā sarāvies un nolicis galvu uz Danas ceļgaliem.

Arī Adrians uztrūkās no pēkšņi uznākušā miega ne jau Ievas spēriena dēļ, tas nemaz nebija sāpīgs, bet no pilnīgi nepazīstamas, satraucošas jutoņas, kas kņudināja pakrūti, lika sirdij nervozi dauzīties un mutei izkalst sausai. Seju apņēma dzestra, pazīstamām, vienlaikus svešādām smaržām blīvi piesātināta gaisa strāva, un nākamajā acumirkli viņš aptvēra to, ko nebija sapratusi Ieva.

-     Kur… Kāpēc mēs guļam mežā? puisis izslējās stāvus tik strauji, ka viegli sareiba galva. Kā… Mēs taču tikai… Es neatceros, ka būtu gājis ārā. Eu! Euuuu! Kas par vella būšanu, kāpēc tik tumšs? Dana? Ieviņ, tu te vēl esi? Kas noticis, kamēr es biju iesnaudies?

Pavisam tuvu kāds strauji, nevienādi elpoja. Viņš pagriezās un pastiepa roku, meklēdams Ievas plecu vai roku, jo saredzēt nevarēja neko. Pirksti piedūrās vēsam, miklam vaigam.

-    Es nezinu, es neko nesaprotu. Meitenes balss drebēja, un Adrians dzirdēja, kā, kopā sasitoties, klab viņas zobi. Kur Dana? Viņa ir tepat? Dana! Dana, mosties! Kaut kas ir noticis, bet mēs nevaram saprast kas!

Adriana plauksta uzgūla Danas augšstilbam un caur džinsaudumu sajuta viņas miesas siltumu, bet Ieva notupās rasainajā sūnā un sataustīja Danas matus. Vecākā māsa, raisīdamās vaļā no sapņiem, kaut ko neskaidri murmināja, tad viņas elpas ritms mainījās, liecinot par pamošanos.

-     Ieviņ, tu? Balss bija mazliet piesmakusi, un Dana noklepojās. Ieslēdz taču gaismu! Adrians aizgāja?

-    Es tepat esmu, puisis atsaucās un nometās blakus Ievai. Paklau, kaut kas ir noticis, mēs vairs neesam bunkurā, bet kaut kur mežā.

-     Liecies mierā, Dana iesmējās. Kādā mežā? Es taču guļu uz mūsu vecā dīvāna, kā tas… taču tobrīd arī viņas skaustu trāpīja smaga lāse. Patiešām jocīgi! Kaut kas pil… Viņa apklusa. Visi trīs aizturēja elpu un ieklausījās. Virs viņiem smagi šalca un švīkstēja, it kā lēns, bet spēcīgs vējš šūpotu pielijušus kokus. Pa laikam kaut kas nopakšķēja vai nočabēja, bet citādi visapkārt valdīja absolūts klusums, tik dziļš, ka ausīs sāka džinkstēt.

-    Goda vārds, mēs esam mežā, Ieviņa nočukstēja, it kā baidīdamās savas balss skaņas. Šausmīgi jocīgi, man gandrīz paliek bail.

-     Beidz, māsiņ, kas tur ko baidīties, vai mēs mežu neesam redzējušas? Dana neļāvās panikai. Droši vien mūsu lieliskie vecāki nolēmuši ar mums izstrādāt neparastu jociņu, nekas cits tas nevar būt!

-    Nu, es gan nezinu, vai mamma ļautu, ka mūs aizmigušus izstiepj kaut kur mežā un atstāj slapjumā un aukstumā… un vēl ar visu dīvānu un krēslu. Kā tad viņi būtu to visu dabūjuši caur bunkura durvīm tā, lai mēs nepamostas? Klau, man sāk salt. Ieva noskurinājās. Labāk sāksim meklēt ceļu uz mājām, ko?

Dana gribēja ko teikt, taču Adrians viņu pārtrauca. Varēja just, ka viņš valdās, lai balss nedrebētu.

-     Šis nav Grietiņmežs. 'Ias ir, es gribēju teikt mēs neatrodamies Grietiņmežā, vismaz ne māju tuvumā. Gaiss smaržo pavisam citādi… vai jūs nejūtat?

-     Kad tu tā saki, Dana lēni teica un sajuta pakrūtē ņirbam saltas trīsas. Te ož pēc rudens… pēc trūdošām lapām, bet ļoti neparasti, ļoti spēcīgi. Kā tas var būt pavasaris taču. Adri, vai tev nav sērkociņu? Tu tak dienā kūri ugunskuru!

Adrians iebāza roku kabatā un sataustīja grabošo kastīti.

-    Nu, ko tu gaidi! Ieva nervozi dīdījās. Uzrauj uguni, lai var redzēt, kādā ellē purā mēs atrodamies!

Sērkociņš nočirkstēja pret kastītes malu, uzplaiksnīja dzeltena liesmiņa. Adrians pagrozīja sīko skaliņu un piesedza ar plaukstu, lai labāk iedegtos. Gaismiņa bija tik vāja, ka gandrīz neko nevarēja saskatīt, bet ar to pašu mazumiņu pietika. Adrians tīri vai pamira, Dana juta, ka matiņi uz kakla saslejas kā atdzīvojušies, bet Ieviņa klusu iekliedzās.

Viņu acīm pavērās nekad neredzēta aina: apkārt nelielam, bieza sūnu paklāja apaugušam laukumiņam kā gigantiskas kolonas pacēlās lielas, bārkstainas egles ar smagām ķērpju bārdām. Iepretī parēgojās aizlūzusi, gandrīz nokaltusi resnum resna egle; kailie, sausie zari slējās uz visām pusēm kā balsnēji pīķi, bet apakšējie pazuda dzeltenbrūnu paparžu biežņā; pat nokaltušas šīs papardes bija tik lielas, ka vidēja auguma cilvēks tajās pilnīgi pazustu. Mazais dīvāniņš, vecais krēsls un viņu galdiņkaste stāvēja laukumiņa vidū tādā pašā izkārtojumā kā bunkurā. Dīvāns, uz kura, kājas pierāvusi, tupēja Dana, joprojām pārklāts ar vilnas segu, Ievas krēslā aiz saņurcītā spilvena vīdēja minerālūdens pudeles kakls. Briežādas gabals, no kura Adrians pirmāk bija griezis siksnu, pārkāries dīvāna malai, bet uz krēsla paroces Ievas krūzīte. Vairāk viņi nepaspēja saskatīt, jo sērkociņš apdzisa.

-    Aizdedzini vēl vienu, Ieva lūdzošā balsī čukstēja, bet Adrians noraidoši papurināja galvu. Viņu bija pārņēmusi briesmīga nojauta gluži neticama un absolūti neiedomājama, tomēr… Nē, tas nav iespējams! Tad taču viņi būtu manījuši, redzējuši vismaz kaut ko! Bailes uzplūda kā stindzinoši salta ūdens vilnis, elpa aizrāvās, un ķermeni pārpludināja sviedri. Kamēr puisis pūlējās pārvarēt biedējošo jutoņu, Dana atviegloti iesmējās.

-     Mēs nu gan esam muļķi! Ir taču telefons, vismaz man! Ieva, kur tavējais?

-    Man nav, atstāju lejā, istabā.

-    Man gan ir. Adrians norija siekalas, lai baiļu izkaltētās balss saites klausītu, un uzsita jakas iekškabatai. Tikai…

-    Tad ko mēs gaidām? Zvanām mīļotajiem senčiem, lai nāk mūs pestīt laukā, pietiek velnu dzīt. Dana sāka aši spaidīt taustiņus. Taču displejā parādījās rindiņa: "Nav tīkla pārklājuma".

-    Kā nav? Kā var nebūt tīkla pārklājuma! Bāli zilganā gaismiņa atklāja meitenes sejā uzplaiksnījušo sašutumu. Kas tā par vietu, kur nav tīkla pārklājuma, paskat, pat mazo anteniņu neredz! Kur mēs esam iekļuvuši? Adri, vai tu ko saproti?

Viņš beidzot bija pārvarējis stingumu, saņēmās un izslējās visā augumā, un apņēmīgi pavērsa ieslēgtā tālruņa displeju uz laukumiņa daļu viņiem aiz muguras. Meitenes saklausīja savādu, it kā no aizžņaugtas rīkles izlauzušos skaņu.

-    Kas, ko tu tur ieraudzīji? abas reizē iesaucās.

-    Paskatieties pašas! Adriana balsi gandrīz nevarēja pazīt. Viņš iekāpa atsperīgajā sūnā, izspraucās starp dīvāna galu un krēsla stūri un pavērsa zilganās gaismiņas avotu pret kādu priekšmetu, par kuru visi trīs bija dzirdējuši pietiekami daudz, bet nekad nebija redzējuši savām acīm lēzenu metāla bļodu, kuras iekšpuse spogulīgi vizēja, bet centrā mirdzēja spožāks punkts. Dīvainā bļoda mazliet ieslīpi zvilnēja pret tumsā grimstošu egles stumbru apmēram metru aiz dīvāna.

-    Kas tas ir? Ievas balss trīcēja.

-    Ak, tas, Adrian… Dana ļimstot piespiedās puiša mugurai. Vai tas varētu būt tas, ko es domāju? Tādā gadījumā… Ārprāts!

-     Man liekas, ka tas tiešām ir tas. Adrians pagriezās, apķēra meitenes plecus un piespieda viņu sev cieši klāt. Abi atslīga uz divāniņa, jo vairs nespēja noturēties kājās.

-     Kas??? Ja jūs zināt, tad sakiet! jaunākā māsa iekliedzās, un kliedziens spokaini atbalsojās nezin kur.

-    Domāju, ka tā ir tava tēva izgudrotā laika mašīna, slavenais spogulis, puisis ar pūlēm izrunāja.

Arī Ievas ceļgali saļodzījās. Vērdamās biezajā pakrēslī, kur Adriana un māsas augumu kontūras varēja sajaust tikai ar pūlēm, viņa aplaizīja kalstošās lūpas.

-    Nemuldi nu, kā tad tas varēja…? Tētis teica, ka spogulis esot aprakts drošā vietā. Zemē! Mēs taču neesam to ne meklējuši, ne ārā rakuši, nav pat jausmas, kur tas noglabāts! Meitenes balss kliedzienā aizlūza, un viņa sāka klepot. Kāpēc tu domā, ka… Vai tad tētis tev to kādreiz rādījis?

-    Nē, protams! Es zināju tikpat daudz, cik jūs ierakts zemē, lai neviens neuzietu. Bet arī pēc stāstiem varēja noprast, un mana mamma teica… vienreiz, kad nelikos mierā, prasīju, kāds tas ir, kāds izskatās, viņa teica kā liela sudraba bļoda…

Puiša balss gluži kā izdzisa. Labu laiciņu nebija dzirdams nekas cits, kā tikai trijotnes nevienādie, elsainie elpas vilcieni, koku smagnējā šalka un lāšu pakšķēšana.

-    Tētis ir mānījies, tas visu laiku bijis viņa bēniņu skapī, Dana pārtrauca klusumu.

-    Kā tu z-zini? Ieva izstostīja.

-     Pēc atrašanās vietas. Dīvāns stāvēja mazu gabaliņu no sienas, bet siena īstenībā bija tēta vecā skapja aizmugure. Varbūt tā salūzusi, atnākusi vaļā, bet mēs neredzējām tai priekšā karājās aizkars.

-    Tā patiesi varēja būt. Adrians sāpīgi saspieda draudzenes saltos pirkstiņus. Iznāk, ka mēs to iedarbinājām? Tāpat kā toreiz viņi…? Kā tas varēja notikt? Ko tādu mēs izdarījām, ka spogulis sāka darboties?

Ieva apķērās māsai un klusiņām raudāja. Dana ierunājās savādi atsvešinātā balsī.

-    Mums nekas nebija jādara. Viņi toreiz arī neko neesot darījuši, tikai pļāpājuši par seno Ventspili cik forši būtu to redzēt savām acīm un…

-    Mamma man skaidroja, ka Zigmunda spogulis spēj koncentrēt pozitīvo psihisko enerģiju, ko rada draudzība un mīlestība, aizrautība, ļoti labas izjūtas un vēlmes, un tamlīdzīgi, un pēc tam iedarbojas kā laika mašīna. Adrians juta, ka elpot kļuvis vieglāk un arī mute vairs nav tik sausa.

-    Bet mēs taču neko tādu… Ieva šņukstēja. Mēs… ak kungs, par ko īsti mēs vakar runājām?

-     Par visu ko, bet visvairāk par manas mammas pētījumu attiecībā uz Sāmsalas meteorītu un baigo dabas katastrofu; tu vēl teici, ka šādu skatiņu reāli gribētu redzēt, un mēs iztēlojāmies, ko paši darītu tādā situācijā. Puisis glaudīja meiteņu plecus. Kustība bija tīri mehāniska, jo viņš sasprindzināja prātu, domas, apziņu, visu savu esību, lai pieņemtu notikušo. Lai noskaņotos neiedomājamam pārdzīvojumam, no kura nav iespējams izvairīties, un uzņemtos atbildību, jo viņš ir, pirmkārt, vecākais, otrkārt, vīrietis.

-    Nu, protams. Dana uz brīdi atrāvās no drauga pleca un paberzēja miklo pieri. Es arī sacīju… būtu kolosāli redzēt savām acīm gan meteorītu, gan lielos viļņus… un mēs vienbalsīgi atzinām, ka tas būtu simtreiz efektīgāk, nekā filmās rāda.

-    Tad tā ir mūsu pašu vaina? Sēdējām, vienkārši pļāpājām tāpat kā neskaitāmas reizes, un uzreiz. Murgs kaut kāds. Nē, es neticu! Ieva iesaucās, abām rokām slaukot asaras no vaigiem. Tavuprāt, mēs esam nokļuvuši laikā, kad nokrita tas meteorīts?

-    Nav izslēgts, Adrians nomurmināja.

-    Nu, un kādā gadsimtā tas notika?

-     Tu laikam slikti klausījies, ko Katrīna stāstīja, Dana atbildēja drauga vietā. To neviens nav īsti noskaidrojis. Runa nav par gadu simtiem, bet tūkstošiem. Vismaz diviem, ja ne vairāk…

-     Pēc jaunākajiem pētījumiem piecsimt līdz tūkstoš gadus pirms mūsu ēras, bet agrāk uzskatīja, ka tas varētu būt nokritis pat septiņtūkstoš gadu pirms mūsu ēras vai Kristus dzimšanas.

-     Ej tu bojā! Ieva nebalsī iebļāvās. Septiņi tūkstoši gadu? Tas ir, ja pieskaita divus, tad mēs atrodamies pirms deviņiem… Akmens laikmetā? Pie neandertāliešiem?

-     Ne gluži, Adrians pasmējās pret paša gribu. Neandertālieši dzīvoja pirms trīsdesmit vai vēl vairāk tūkstošiem, un Latvijas teritorijā viņu klātbūtne nekad nav konstatēta.

-   Vai tiešām to nekā nevar noskaidrot? Mazā māšele nerimās. To, kur… nē, kad mēs esam?

-    Droši vien kaut ko mēs uzzināsim. Adrians atkal norija siekalas, lai tiktu vaļā no spiedīgā kamola kaklā. Tad, kad būs gaišs un redzēsim, kā te izskatās. Jo te tuvumā taču jābūt cilvēkiem. Cilvēki šajā teritorijā dzīvojuši kopš pēdējā ledus laikmeta beigām, bet, man liekas, ka tik senā pagātnē mēs neesam nonākuši.

-    Kāpēc tu tā domā? Dana noprasīja. Nez kāpēc viņai šī jautājuma noskaidrošana patlaban ārpus zināmā laika un telpas likās ārkārtīgi svarīga.

-    Tāpēc, ka mums visapkārt ir milzonīgas, simtiem gadu vecas egles, un es lasīju, ka egles Latvijā sākušas augt tikai pēc siltā atlantiskā laikmeta beigām, tas ir, apmēram kādus piecus tūkstošus gadu pirms mūsu īstā laika.

-     Nu, vismaz… Dana nomurmināja, it kā piektais gadu tūkstotis pirms pašas piedzimšanas solītu vairāk drošības un atgriešanās garantiju nekā devītais. Tad samulsušajā prātā iešāvās doma. Paklau, es vienā filmā redzēju, ka pirms cik tur ilga laika zvaigžņotā debess izskatījusies citādāka. Kaut kādā alā, laikam Francijā, atklāti zvaigznāju zīmējumi, un tos kaut kā salīdzināja, uzzīmēja, nē, uzprojicēja uz mūsdienu zvaigžņu kartes… vai kā nu to sauc, un tā noskaidroja, kad tie zīmējumi radušies. Varbūt mēs…

-    Pat ja kādam no mums būtu tik izcilas zināšanas astronomijā un matemātikā, ko tas dod? Adrians drūmi nošņaukājās, pastiepās un paņēma krēslā iemurcīto minerālūdens pudeli.

-    Varbūt dotu gan. Ieva sparīgi izšņaucās, gatava pievienoties māsas viedoklim. Varbūt var izdarīt tā, kā tie arheologi Kraitona "Laika robežā". Noglabāt kādu priekšmetu, kaut vai šo pudeli, vietā, kur tavai mammai būs izrakumi, bet pudelē ielikt zīmīti, kurā gadsimtā mēs atrodamies. Tad tētis noteikti kaut ko izdomās, un pa visiem viņi mūs dabūs projām no šejienes.

Neparastā ideja Danai patika, bet Adrians bija skeptisks.

-     Mammai šopavasar, nu, jūs saprotat, ko es domāju, izrakumi vēl nav, nebija vai nebūs sākušies, tāpēc es nezinu, tieši kurā vietā viņi strādās. Adrians atveldzēja kaklu ar malku ūdens. Turklāt diez vai izdosies precīzi noskaidrot mūsu tagadējo laiku nav nekāda atskaites punkta. Un, pat ja būtu, diez vai Zigmunds kaut ko izgudrotu. Spogulis taču ir pie mums, šaubos, vai viņš varēs uztaisīt jaunu. Nē, jāmēģina pašiem…

Vējš iebrāzmoja pielijušajās eglēs ar jaunu sparu, un pāri nejaušajiem laika ceļotājiem nogāzās gandrīz spaiņa tiesa loti aukstu lāšu. Ieva uzrāva pleciem dīvāna pārklāja galu, bet Dana paspraucās zem Adriana jakas stūra.

-    Kas jāmēģina? vecākā māsa ierunājās, kad saltā duša pierima.

-     Nokļūt atpakaļ, puisis teica ar uzsvaru. Viņiem taču izdevās, tātad izdosies arī mums.

-    Bet kā… Kas mums jādara? Ieviņa bija gatava rīkoties bez kavēšanās.

-    Jānoskaņojas uz savu laiku mājām, vecākiem… Adrians minēja, tomēr nejuzdamies drošs. Ja jau būtu tik vienkārši, vai gan vecāki to nebūtu izdarījuši, piemēram, slavenajā Ģilteņu pirtiņā, kad draudēja visādas nepatikšanas?

Drauga plecam vaigu piekļāvusī Dana sajuta viņa šaubas, jo gari, trīsuļojoši nopūtās.

-     Mums nav labu emociju, viņa nočukstēja. Vakar bija, bet nu vairs nav. Tagad mēs esam pārbijušies, apjukuši, stresa pilni. Nekas nesanāks.

-    Ko tad darīt? Ko mēs iesāksim, izmesti baigā akmens laikmetā, kad kuru katru brīdi virsū var nākt tas stulbais meteorīts. Tas jau izklausījās pēc činkstēšanas un, taisnību sakot, nebūt nebija Ievai raksturīgi, taču arī situācija, kādā viņi nonākuši, noteikti nebija raksturīga tā bija neticama, absurda, diemžēl pilnīgi reāla. Nezinot, ko lai saka, Dana un Adrians klusēja.

Laiks gāja. Nezināmais, drausmīgi svešais un baisais laiks lēnām virzījās uz priekšu, un pamazām dziļo tumsu nomainīja nepārprotama rīta krēsla. Monumentālo koku kontūras it kā sabiezēja un lēnītiņām nira laukā no miglaina pelēcīguma, kas kļuva arvien caurspīdīgāks. Lāšu pakšķēšanai piejaucās citas skaņas maza dzīvnieciņa, varbūt vāveres nagu skrapstoņa, tekalējot pa koka mizu, klusa paparžu čabēšana, mostošos putnu vīteri un čivināšana.

-     Salīdzinājumā ar mums viņiem paveicās, Dana nomurmināja, pāri Adriana plecam vērojot smagās ķērpju bārdas egļu pazarēs.

-    Kam? Ieva pacēla galvu no sakļautajām plaukstām.

-     Vecākiem, tas ir, izņemot mūsu mammu. Tētis, Katrīna un Valfrīds nokļuva pilnīgi civilizētā pasaulē, vēsturiski aprakstītā laikā, ko tava mamma, Adri, zināja kā piecus pirkstus. Tur varēja sarunāties latviski, turklāt visi diezgan normāli zināja arī vācu valodu.

-    Jā, un viņiem bija arī instrumenti, darbs un jumts virs galvas, bet mēs kā izmesti uz neapdzīvotas salas.

-     Nāksies samierināties un meklēt izeju. Panikai padoties nedrīkst, tad ir beigas. Arī raudāt nav jēgas. Adrians maigi papliķēja Danas muguru un noskūpstīja noliekto pakausi. Mēs nezinām, kā tieši reaģēja mūsu vecīši toreiz… nu pirmajā mirklī, kad viņi saprata, kas noticis, bet, zinot viņu apgriezienus…

-    Pareizi, šie jau noteikti nečinkstēja, droši vien metās tajā action ar milzīgu kaifu. Viņi vēl tagad ir dulli, kur nu vēl jaunībā! Danas balsī ieskanējās apbrīna.

-    Nu tad jau mēs… Mēs pilnīgi noteikti varam to pašu, ko viņi. Ieviņa beidzot sasparojās un dziļi atelpoja. Ziniet, kā grāmatās daudzreiz raksta būt savu vecāku cienīgiem. Izklausās baigi pacilāti, bet tam ir jēga. Mēs pilnīgi noteikti varam tādi būt. Vai tad tētis mūs no mazotnes nedresēja izdzīvošanas gudrībās visādos apstākļos? Mēs vēl negājām skolā, bet zinājām, kas vajadzīgs, lai droši pārnakšņotu mežā. Dana pazīst visus iespējamos putnus, tāpat zvērus un visādas zālītes, par Adri vispār nav ko runāt viņš vēsturi zina gandrīz tikpat labi kā Katrīna, māk uztaisīt visādus senos ieročus un citas mantas. Nu, un es… es arī neesmu no švakajām un dumjajām. Pa visiem mēs izdomāsim, ko un kā… pareizi, Adri?

Ievas uzslavas iepriecināts, viņš enerģiski pamāja. Tagad, kad bija skaidrs, kas ar viņiem noticis, Adrians juta, ka spriedze ķermenī pamazītēm atslābst. Arī Dana vairs netvērās pie viņa tik krampjaini.

Aizritēja pirmās stundas jaunajā senajā dzīvē. Kurzemes mūžameža aprises kļuva skaidrākas. Milzu egļu saaudzē, kuras vidū, kopā saspiedušies, sēdēja jaunie laika ceļotāji, veidoja pusloku; loka atvērumā pāri paparžu brikšņiem varēja redzēt staltus, tikko dzeltēt sākušus bērzus, tālāk vīdēja rudens aprūsinātu alkšņu galotnes. Debesis sedza dūmaini pelēku mākoņu slāņi, kas mazpamazām retinājās, paverot bāli zilgus plankumiņus. Rudenīgā rīta migla slīga lejup. Sūna un nobirušie egļu čiekuri spīdēja no slapjuma, no zariem atkal sāka pilēt. Jauniešu mati savilga, drēbes kļuva miklas; vecā sega, kurā tinās Ieva, bija kā tikko izgriezta pēc mazgāšanas un nesildīja nemaz.

-    Un tomēr… vērojot dienas tuvošanos, Ieviņa atsāka sarunu, nekādi nevaru iztēloties, kā mēs te un tagad dzīvosim. Ko ēdīsim? Sēnes? Ogas? Ja tādas te vispār aug…

-    Gan jau aug, Dana prātīgi atteica. Lai nu ko, bet mežu mēs pazīstam kā savu kabatu, pati teici. Diez vai šis mežs daudz atšķiras no tā, kurā esam uzauguši.

Kaut kur pavisam tuvu gluži ikdienišķi un lietišķi sāka kalt dzenis; skanīgajai bungošanai atsaucās spalgi brēcieni; trijotne atpazina sīļa balsi un sasmaidījās. Vismaz kaut kas pazīstams absolūti nezināmā pasaulē.

Adrians apņēmīgi piecēlās un izstaipījās. Pietiek tupēt čupiņā sakritušiem kā pārbaidītiem bērniem. Ir jāredz, kas te īsti ir, jāpaskatās apkārt, jāizlūko… tad varēs gudrot, ko tālāk. Naksnīgais dzestrums bija mazinājies pusvilnas svīterim pārvilktajā ādas jaciņā kļuva par siltu. Puisis novilka jaku un uzsedza to uz pleciem Danai, kas uzlūkoja viņu lielām, jautājošām acīm.

-   Tu kaut kur iesi?

-     Nekur tālu, tikai palūkošos, kas ir viņpus šīm eglēm. Ja neesam mainījuši savu atrašanās vietu telpā, tad tur arī tagad jābūt ezeram. Bez ūdens mums neiztikt. Jūs palieciet tepat, es drīz būšu atpakaļ!

-    Nē! Dana pietrūkās kājās un cieši satvēra Adriana roku. Viens tu nekur neiesi! Ja ejam, tad tikai visi kopā, maz kas var notikt, pareizi, Ieviņ?

Māsa dedzīgi piekrita un jau bija gatava izlūkos gājēja, bet tad pēkšņi aptvēra, ka viņai kājās nav apavu, tikai mātes adītās vilnas īszeķes ar krāšņi izrakstītiem atlokiem. Ērtās, pavalkātās sporta kurpes, jā, kur tad tās palikušas?

-    Ārprāts, meitene iečinkstējās, tagad atceros, es novilku apakšā, istabā…

-    Tā ir, kad neklausa mammu, kas mūždien atgādināja neskraidīt pa māju vienās zeķēs, puspamācoši, pusbēdīgi novilka Dana. Ko nu?

Nepatīkamā atklājuma satriektā Ieva atkrita krēslā un tramīgi pievilka ceļgalus pie zoda. Nepietiek ar to, ka visi trīs burtiski iegrūsti baigā akmens laikmetā, viņa, Ieva, turklāt palikusi gandrīz basām kājām! Ja nu tagad krīt tas vella meteorīts, saceļas cunami nez cik metru augstumā un vēl aizdegas mežs, kā viņa tāda vienās zeķītēs aizbēgs? Pa sasārtušajiem vaigiem atkal noripoja pāris asaru. Uz māsu un Adrianu Ieva nespēja paskatīties ko šie iesāks ar tādu ķēmeni, kas nejēdz pat kārtīgi apauties un tagad bremzē tik svarīgu lietu kā apkārtnes izlūkošana?

-    Paklau, tikai nesāc atkal raudāt, Adrians drusciņ nepacietīgi uzrunāja meiteni, netaisi problēmu tur, kur tās nav. Kaut kādus apavus es tev sameistarošu, bet vismaz vienam no mums cik necik jāizpēta apkārtne, un visloģiskāk būs, ja to darīšu es. Turklāt vajadzētu iekurt uguni, lai izžāvētu drēbes, tāpēc jāsavāc malka sausu zaru te netrūkst.

-    Es iekuršu, pieteicās Dana, un Adrians pamāja. Uz Danu varēja droši paļauties, par to puisis bija pārliecināts.

-    Labi, sarunāsim tā Dana savāks kādus nebūt sausus zarus un ko tur vēl, sērkociņus es atstāšu. Taču tu, Danīt, pacenties taupīt, cik vari, pati saproti mūsu vienīgā iespēja tikt pie uguns, kamēr neizdomāsim citu metodi. Bet Ieviņa lai pārbauda krājumus, Adrians pamāja uz sagrabējušā un apdeldētā klubkrēsla pusi, tur noteikti jābūt vienai čipsu pakai un pāris Lions šokolādītēm, jo tās es pats aizvakar noglabāju.

-    O, superīgās brokastiņas! Ievas asaras vienā mirklī nožuva. Viņa pilnā mērā paļāvās uz Adriana apsolījumu un tūdaļ ķērās pie darba atvāza kunkuļaino sēdekli un sāka revidēt zem tā ieslēptās kastes saturu.

"Vecākiem dažreiz tomēr nav taisnība," meitene nodomāja sērīgā gandarījumā. "Lūk, mamma mūždien uzbrauca par mūsu krājumiem tas viss kalstot un bojājoties, taisot nelabu smaku un pievilinot žurkas… ha, kādas žurkas, ja mājās ir Resnais Boss un Džeroms! Tagad ikviena kripatiņa ir vienkārši zelta vērta!"

Viņa izcēla no kastes Adriana šokolādītes un prāvu paku ar siera čipsiem, pāri sarukušu, taukainu briežgaļas desiņu, saplēstu plastikāta maisiņu, kura dibenā grabēja saujiņa grauzdētu zemesriekstu, četras pusnodegušas sveces, pārkaltušu rupjmaizes donu, zaļas dzijas kamolīti ar tajā iespraustu lāpāmadatu, saburzītu un diezgan netīru dvieli, puslitra burciņu ar akmenīgi sacietējušu sāli, palielu sīpolu, samudžinātu auklu vīkšķi, žūksnīti avīžlapu un dažus sabirzušus cepumus. Visas atrastās mantas tika akurāti sarindotas uz galdiņkastes; uz aizvēsturiskā mūžameža fona šī ēdamlietu un krāmu izstāde izskatījās tik neaptverami dīvaini, ka Ievai uznāca histērisks smējiens padomā, viņi te gaidīs nogāžamies šaušalīgu meteorītu, grauzdami Ādažu čipsus! Lai Dieviņš nogrābstās… prātā var sajukt, ja līdz šim tas vēl nav noticis.

Kamēr Ieva kā atbildīga mantzine inventarizēja laika ceļojumā nejauši līdzpaņēmušos bagāžu, Dana uzveica divkāršas un pat vairākkāršas bailes attālināšanās no ļodzīgā, izsēdētā dīvāniņa, kunkuļainā klubkrēsla un drēbes gabala piesegtās kastes, nemaz nerunājot par māsu, šķita kā lēciens biedīgā atvarā. Ar vienu aci meitene nolūkojās pakaļ Adriana lokanajam stāvam, kas pamazām pagaisa starp lēna vēja šūpotajām egļu pazarēm, otras redzeslokā mēģinot paturēt Ievu. Taču kam jānotiek, notiks Dana sakoda zobus un sāka lūkot kurināmo. Pirmais nolauztā zara brīkšķis šķita skaļš kā šāviens. Krūtīs to atbalsoja tik vētraini sirdspuksti, ka aizrāvās elpa. "Mieru, tikai mieru un neko citu, kā vienīgi mieru," viņa pie sevis atkārtoja. "Mežs paliek mežs, koki mūs neapēdīs, mēs zinām, ko var gaidīt no satiktiem briežiem, aļņiem un mežacūkām… un, ja ceļā patrāpīsies kāds vilks, tas no mums nobīsies vairāk nekā mēs no viņa, turklāt vilki rudeņos nav badaini, lūk, ziemā gan kā pirms pāris mēnešiem tētim. Mēnešiem? Nē, gadu tūkstošiem!" Dana atskatījās uz Ievu. Tā vienā mierā pārcilāja viņu mantību un kaut ko gremoja.

Labi, ja reiz jākur uguns, tad viņa to arī izdarīs vislabākajā veidā jau agrā bērnībā tētis iemācīja, kā tas paveicams ar vienu vienīgu sērkociņu.

Sausuļu netrūka; drīz vien rokas bija pilnas. Atradās arī daži sveķu lāsēm aplipuši mizas gabali un pazaru sargātu sausu ķērpju kamoli. Dana sakrāva to visu glītā piramīdā un aukstasinīgi uzrāva sērkociņu. Dzeltena liesmiņa metās laizīt dzintaraino sveķu piles, tad kāri ieklupa ķērpjos. Brīdi vēlāk ugunskurs dega pilnā sparā. Viņa pastiepa vēsos pirkstus uz uguns pusi, ļaujot mājīga siltuma viļņiem apskalot rokas un visu ķermeni. Agrā rīta vējpūta bija pieklususi, apkārt valdīja pilnīgs bezvējš. Iespēja darboties, veikt kaut ko lietderīgu nobīdīja vēl īsti nepārgājušo stresu otrajā plānā. Dana lietpratīgi pavērās apkārt sausās egles pikaini smailie zari bija kā radīti viņas nodomam. Meitene sasprauda četrus sauseņus mīkstajā, čauganajā zemē netālu no uguns un pārmeta galiem segu lai kaltējas! Adriana jakā kļuva karsti, Dana to nometa un nu jau pavisam bez bailēm devās lielāka malkas krājuma meklējumos.

Tikai neej tālu, Ieva nosauca māsai pakaļ, taču viņas balsī vairs nebija, nu, gandrīz nebija baiļu histērijas trīsu.

Pa to laiku Adrians bija izdarījis dažus atklājumus. Pirmkārt, rokām šķirot atsperīgos egļu zarus, viņš atģida, ka uz delnas joprojām atrodas vērtīgais pulkstenis ar vēl daudz vērtīgāko kompasu; protams, tā rādītajām stundām un minūtēm pašbrīd nebija nekādas nozīmes, bet, uzmetis acis kompasa sarkanzilajai bultiņai un mazliet paprātojis, puisis saprata, ka joprojām atrodas tieši tajā pašā vietā, kur pēc ilga, neiedomājami ilga laika kāds uzbūvēs māju un iekārtos sētu, ko nosauks par Riekstukalnu. Otrkārt, ticis cauri monumentālo egļu biežņai, Adrians konstatēja, ka ezera nav, bet metrus trīsdesmit tālāk gulgo avotiņš. Ūdens bija dzidrs kā spodrināts stikls. Tas uzmutuļoja zemes virspusē, uztvēra pa egļzaru spraugām izsprukušos gaismas starus un atkal pazuda pazemē. Adrians aplēsa iespējamos apakšzemes ūdensstrāvas virzienus, pagājās uz vienu un otru pusi, līdz atrada avota turpinājumu. Šeit ūdens zemē izskalojis dziļāku bedrīti, kuras dibenā liegi virmoja gaiša smilts.

Viņš dziļi ieelpoja un pietupās, iegremdējot riekšavu ūdeni tas bija salts un neparasti gards.

"Tas ir labi, vismaz dzeramā ūdens mums netrūks," Adrians priecīgi nodomāja. Padzēries noskaloja seju un kaklu pirmāk, pamatīgajā izbīlī bija svīsts kā pirtī.

Taču nākamais atklājums pierē ievilka raizīgu grumbu garām avotam veda tikko saskatāma taciņa. Nepieredzējusi acs diez vai pamanītu, tomēr pieplacinātā sūna un krietni strupākā zāle zinātājam atklāja pietiekami daudz, turklāt sīkajā krūmainē varēja sazīmēt aplauzītus un nokaltušus zariņus. Tā varēja būt arī zvēru taka, tomēr dažas pazīmes liecināja no avota dzēruši vai ūdeni ņēmuši cilvēki: visapkārt zaļajai velēnai, kas nolaideni ieskāva ūdens aciņu, samesti zaru atlūžņi, nomelnējuši egļu čiekuri un nelielas smilšu kaudzītes, it kā kāds būtu centīgi tīrījis avotu, izgrābjot tajā sabirušos gružus.

Adrians atliecās un saspringtā uzmanībā palūkojās visapkārt, analizēdams savas izjūtas klusumam uzticēties nevarēja, meža iemītnieki, ja tuvumā tādi bija, noteikti prata pārvietoties bez skaņas. Ar gribasspēku viņš centās pamodināt maņu uztvert svešinieka skatienu, tomēr nekas neliecināja, ka tuvumā ir vēl kāds, kura acis urbtos viņa pakausi vai neaizsargātajā mugurā.

Netālu atskanēja skaļš blīkšķis, pēc mirkļa vēl viens, tad vēl. Puisis saspringa, bet tūdaļ atcerējās, ka pats taču lūdza Danu savākt kurināmo ugunskuram.

Viņš brīdi minstinājās doties atpakaļ pie meitenēm vai turpināt izlūkgājienu, galu galā pagājušas labi ja desmit minūtes, diez vai viņas jau paspējušas sanervozēties. Otrā vēlme bija spēcīgāka, un Adrians piesardzīgi devās uz lecošās saules pusi, lielākai dūšai izvilcis no jostas makstiņas nazi kāda laime, ka tas palicis klāt! Nazis taču ir universāls darbarīks, neaizstājams ierocis no lieliska tērauda, paša darināts, pasmags un ass. Viņš pagāja kādus simts soļus un uzdūrās nepārprotamai liecībai, ka Riekstukalna avotu mēdz apmeklēt cilvēki, gabaliņu aiz ķeburainas saknes īstas klupšanas vietas gulēja tieši pa vidu pāršķēlies pods. Adrians pietupās un pacēla suķes. Pirksti sajuta rūsganā māla raupjumu, acis saskatīja nelīdzenumus, iespiedumus un formas asimetriju drošu liecību, ka trauks veidots ar rokām, nevis uz podnieka ripas. Līdzīga trauka lauskas, tikai mazākas un trauslākas, viņš redzēja mātes vadītajos arheoloģiskajos izrakumos netālu no Zlēkām, kur atklāja vēlā neolīta un jaunākā bronzas laikmeta cilvēku apmetnes vietu. Tomēr tas, ko Adrians tagad turēja pirkstos, šķita glītāks un praktiskāks, jo augšmalā tam bija divas osas tādas kā austiņas ar caurumiem auklas iesiešanai, un vienā vēl turējās pustrunējusi pakulu šķipsna. Tādus osainus podus viņš kopā ar "Ozolēnu" puišiem meistaroja eksperimentālās arheoloģijas nometnē; miklajā mālā iesprauda pirksta resnuma zarus, apdedzināšanas laikā zari sabirza oglītēs un bija viegli izdabūjami laukā. Arī šis diemžēl saplīsušais pods neapšaubāmi darināts ar tādu pašu paņēmienu.

Adrians lēnām gāja tālāk; saplēsto podu nolēma ņemt līdzi kazi, noderēs. Mežs kļuva skrajāks, egļu biežņu nomainīja bērzu, apšu un alkšņu puduri, krūkļu un segliņu krūmāji, paretam varen stalti kadiķi. Asā zāle un pārkaltušās smilgas sniedzās līdz jostasvietai. Ņemot vērā Adriana augumu simtastoņdesmit deviņus centimetrus to varēja nosaukt par īstiem zāles džungļiem. Jo augstāk pacēlās zāle, jo skaidrāk iezīmējās cilvēku iemīta taka.

Pēkšņi viņš nepārprotami sajuta dzīvas būtnes tuvumu un sastinga. Zāle nošvīkstēja; pagriezis galvu, pārdesmit soļu attālumā puisis ieraudzīja paprāvu stirnu buku. Arī tas stāvēja nekustīgi, augstu paslējis galvu ar graciozajiem raģeļiem, un ieplestām nāsīm ošņāja gaisu.

"Kas tas būtu par medījumu," paspēja nodomāt Adrians, taču neko vairāk pamanījis cilvēku, stirnubuks tā kā pietupās, pēc tam milzu lēcieniem metās prom un pazuda skatienam.

Ak, kā tagad derētu bise… nepaietu ne stunda, kad viņi jau mielotos ar stirnas cepeti, vēl vairāk būtu nodrošināti ar ēdamo vairākas dienas. Adrians nopūtās. Kāda vēl bise… Tik vien pie rokas kā nazis, taču diez vai pat aizvēsturiskā mežā atradīsies tik dumjš dzīvnieks, kurš ļausies, ka cilvēks tam pienāk klāt un nogalē ar dunčeli. Tātad jādomā, kā tikt pie kārtīga ieroča, kaut vai metamā šķēpa, taču arī ar to nepietiks. Ha! Puisis līksmi atmeta galvu viņš uztaisīs šaujamloku! Pamatīgu, daudz labāku, nekā pusaudžu gados meistarotie, ar kādiem viņi šāva pie lielās kļavas piestiprinātajā mērķī. Šāva visi trīs, pat Dana, jo mērķis salmu lelle taču nebija dzīvs. Danai dzirdot, par šaušanu kaut vai uz pīlēm nedrīkstēja pat ieminēties jebkurš putns un meža dzīvnieks viņai bija svēts un neaizskarams. Tagad gan mīļajai meitenei nāksies samierināties ar putnu un zvēru medībām, citādi viņi elementāri nomirs badā.

Adrians brida pa garo zāli kā dzeltenu, čabošu ezeru. Priekšā vīdēja lieliski noauguši kadiķi slaikas, pelēkzaļas vāles. Ja kāds būs pienācīgā resnumā, varēs izdrāzt šaujamloka līksti kadiķis ir sīksts, neplīsīs un nelūzīs.

Viņš nolūkoja divus. Lai gan nazis bija ass un roka stipra, nācās krietni pacīnīties, kamēr dabūja divpirkstu resnuma stumbrēnus pušu. Nelikdamies zinis par nobrāztajām un skuju sabakstītajām delnām, Adrians apdarināja resgaļus, lai būtu ērtāk nest. Ieņēmis nogrieztos kadiķus vienā padusē, atrastā poda puses otrā, viņš steidzās atpakaļ.

-    Ak kungs, cik ilgi tu biji projām! Dana, pamanījusi viņu laužamies cauri egļu pazarēm, steidzās pretim. Mēs jau gribējām, vai dieniņ, kas tad tas?

-    Pagaidi, Danīt, es tūlīt. Adrians nometa kadiķus blakus dīvāniņam, uz kura, kājas zem sevis pa turku modei pavilkuši, tupēja siltumā satvīkusī Ieva. O, kas par ugunskuru, super! Tūliņ visu izstāstīšu, bet kāpēc jūs tā uztraucaties, es taču biju projām tikai minūtes četrdesmit, ne vairāk.

-     Viņš vēl prasa, kādēļ! Ieviņa iesaucās. Tādā situācijā, kad… Dana, pasaki viņam!

-    Neko es neteikšu, māsa nočukstēja un strauji apskāva Adrianu. Atnāca, ir dzīvs un vesels, ko nu vairāk.

Tomēr pēc dažām sekundēm viņa atrāvās.

-    Tu nepateici, kas tas… tie…

-     Tas ir artefakts pods, tikai saplīsis. Es to atradu tur, kur mūsu laikā atradās ezers, bet tagad vismaz divi avoti. Ļoti labs ūdens, goda vārds, viņš iesmējās, redzēdams māsu bažīgās sejas. Klau, tagad paēdīsim brokastis, šausmīgi gribas ēst, un pēc tam visu izrunāsim.

-    Nekādu pēc tam, tu vari ēst un tai pašā laikā runāt, nav ko smalkoties! Ieva bija kategoriska. Vai tu ko redzēji? Te bez mums ir vēl kāds?

-     Ja tu domā cilvēkus, tad neredzēju vis, viņš atteica pilnu muti, uzkozdams čipsiem apkaltušo, bet tāpēc ne mazāk gardo desiņu. Ir taka, kas iet garām avotiem, tur es atradu arī podu. Labs pods bijis, ērti nesams. Adrians uzsita ar saskrambāto, sveķiem notriepto pirkstu pa osiņu. Ja atradīsim mālus, varēsim paši uztaisīt, mums ar traukiem gaužām čābiski.

-     Man vismaz ir mana mīļā krūze. Ieva nopriecājās. Tā ir emaljēta, tajā varēs vārīt tēju. No aveņu lapām, piemēram.

-    Un ko tu vēl redzēji? Dana notrauca no ceļgaliem čipsu drupačas un nepacietīgi uzlūkoja draugu.

-    Stirnu bučiņu. Tas būtu labais medījums, tikai nebija, ar ko… Lūk, nogriezu kadiķus, taisīšu šaujamlokus. Vēl jāpameklē taisni zari bultām un jāizprāto, no kā pagatavot uzgaļus. Nepūt, Dana! Adriana balss kļuva stingrāka. Tagad nav īstais laiks žēlot stirniņas, cūciņas, pīlītes un sludināt dzīvnieku aizsardzību. Bez kārtīga ēdiena mēs neizdzīvosim; pat ja atradīsim kādus riekstus, sēnes vai ēdamas saknes, ar to nepietiks, vajadzīga gaļa.

-     Es domāju tāpat, apņēmīgi bilda Ieviņa, starp citu, es māku nodīrāt gan stirnu, gan meža sivēnu. Tad mums būs ari ādas, un no tām var visu ko uztaisīt.

-    Labi jau, labi. Dana negribīgi piekrita. Neesmu muļķe, saprotu. Man tikai vajadzēs laiku, lai tam tiktu pāri.

-    Gribas dzert… Ieva paskalināja gandrīz tukšo minerālūdens pudeli un ietecināja mutē pēdējās lāses. Laikam būs jāiet uz mūsu jauno avotu pakaļ. Es labprāt ietu, bet man pagaidām nav, ko vilkt kājās.

-    Es aiziešu, pieteicās Dana un, atbildot Adriana jautājošajam skatienam, pasmaidīja, nē, bail man nav, sāku jau pierast.

Adrians neiebilda. Ne visu laiku varēs turēties, rokās saķērušies. Tāpat jau izdzīvot nebūs viegli.

-    Tā, un tagad es tev taisīšu pastalas. Puisis pamirkšķināja Ievai, kura domīgi noskatījās pakaļ aizejošajai māsai. No šīs pašas briežādas, labi, ka tā mums paņēmusies līdzi.

Izgriezt ādas gabalus atbilstoši Ievas pēdām tikai ar nazi nemaz nebija vienkārši; malas iznāca drusku spurainas, taču tā nebija nelaime. Ar dunčeļa smaili iebakstījis caurumus vajadzīgajās vietās, Adrians nolika topošās pastalas pie malas un pāris griezienos atdalīja no krēsla elkoņbalstiem apdilušo divkrāsu sutašas auklu.

-   Tu nu gan esi… meitene, vērodama viņa darbu, apbrīnā noelsās, man prātā nebūtu ienācis. Izskatās superīgi, pat stilīgi! Eu, kur tā Dana tik ilgi?

-    Es jau nāku, atskanēja māsas balss, taču gluži no citas puses. Viss kārtībā, padzēros ūdens vienreizīgi labs… piesmēlu pudeli un apmetu mazu luņķīti, paskat, ko es atradu!

Dana atlaida augšup saņemtā džempera malu un izbēra uz dīvāna vismaz duci pamatīgu cūceņu.

-    Tur ir vēl, tikai es vairāk nevarēju saņemt. Viņa pasniedza māsai ūdens pudeli un iesvieda gailošajās oglēs pāris resnus zarus. Kamēr

Adris vēl nav nomiedzis nevienu stirnu vai tamlīdzīgu mežazosi, šmorēsim un ēdīsim sēnes!

Visi iesmējās, garastāvoklis strauji kāpa, un to vēl vairāk uzlaboja beidzot no mākoņkalna iznirusī saule. Kļuva ne vien silti, bet pat karsti. Ja pirms stundas gribējās turēties iespējami tuvāk ugunskuram, tad tagad tā vien prasījās atkāpties gabaliņu nostāk.

-    Nu, auj kājās! Adrians pastiepa savu darinājumu Ievai. Akmens vai bronzas laikmeta precīzi nav zināms pēdējais modes kliedziens!

-     Nē, nu šitādas botas pasaule vēl nav redzējusi, Dana smējās pilnā kaklā. Adri, kad satiksim iedzimtos, tu varēsi taisīt pastalu biznesu, tad klienti mums medījumus pienesīs klāt, pašiem nevajadzēs pūlēties.

-     Pa pirmo! Ieva sasēja zili dzeltenās auklas, nošļūca no iesēdētās vietas un, kaklu staipīdama, aplūkoja jaunajos apavos ieautās pēdas no visām pusēm. Nav ko zvaigāt, māsa, manējās noteikti smukākas par tavām kedām!

To teikusi, viņa zibenīgi ienira zem ķērpjainajām pazarēm vajadzība nokārtoties mocīja jau stundu, un iedzertā ūdens malki tai lika samilzt līdz galējai robežai.

-    Tā, kas tad mums te ir? Adrians pārlūkoja pēc dīvainajām brokastīm pārpalikušo mantību. Čipsus viņi bija apēduši, desiņas arī, tāpat vienu šokolādes batoniņu. Gabals pārkaltušas rupjmaizes, viens sīpols, vēl viens šokolādes batoniņš un sāls; riekstu un cepumu drumslas neskaitās. Diez kas nav.

Dana nopūtās. Adrians pacēla acis un sastapās ar viņas skatienu; abu domas bija gājušas vienā virzienā.

-    Neuztraucies, kaut ko izdomāsim! Puisis gan mierināja, lai gan pašam nebija ne jausmas, kā ar domāšanu vien materializēt ko ēdamu.

-     Es neuztraucos, drosmīgi apgalvoja Dana. Adrians viņu aši noskūpstīja, tā iedrošinādams arī sevi ja viņi ir un paliek kopā, nekas slikts nevar notikt. Es tevi mīlu.

-    Un es tevi… neatkarīgi no vietas un laika. Būs labi, Danīt, es vēl nezinu, kā, bet mēs tiksim galā ar visu! Citādi nemaz nevar būt!

-    Nevar gan, meitene nočukstēja, ieelpojot viņa matu smaržu; tajā bija gan dūmu sūrme, gan silts sveķu aromāts, gan rasas svaigums.

-     Klau, mīļie, man nupat ienāca prātā, atvieglota un mundra laukumiņā atgriezās Ieviņa. Kāds, jūsuprāt, šeit tagad ir mēnesis? Un cik varētu būt pulkstenis?

Adrians un Dana atrāvās viens no otra.

-    To mēs noskaidrosim, vismaz aptuveni. Vispirms uzzināsim dienas garumu. Tas ir pavisam vienkārši jāuzņem laiks, saulei lecot un vakarā rietot. Divreiz gadā, ja pareizi atceros, ap divdesmito martu un divdesmit trešo septembri, diena un nakts ir vienādā garumā, pa divpadsmit stundām.

-    Ekvinokcijas. Dana pamāja. Pēc tam katru dienu nāk klāt vai iet nost caurmērā pa piecām minūtēm. Es sapratu.

-     Tas ir svarīgi, tomēr ne tik ļoti, Adrians turpināja pieauguša un atbildīga vīrieša tonī, mums pašlaik vissvarīgākās ir divas lietas ēdiens un jumts virs galvas. Par jumtu es jau izdomāju.

-    Ko tu izdomāji? Ieva noprasīja.

-    Taisīsim bunkuru, viņš iesmējās. Vieta paliks nemainīga, tikai bēniņu vietā šoreiz būs jārokas zemē.

-    Ar ko lai rok? Mums taču nekā nav! Plikām rokām? Dana neviļus aplūkoja savas rokas ar glīti koptiem nadziņiem.

Ieva pavīpsnāja. Viņas nagi bija pavisam īsi neviens mūzikas instruments necieš garus nagus.

-     Ak tu mūžs! Rakt var ar visu ko kaut vai ar cietu, sausu zaru. Adri, tu tikai parādi, kur būs mūsu jaunais bunkurs!

Brītiņu draudzīgi pastrīdējušies, par bunkura vai zemnīcas vietu izvēlējās līdzenu, sausu laukumiņu iepretī egļu pusloka atvērumam, lai mājokli apspīdētu gan dienas, gan vakara saule, ar asu zaru ievilka sūnā kvadrātu ar četrus soļus garām malām. Adrianam izdevās atdalīt no nokaltušās egles stumbra divus zarus tā, lai katram paliktu klāt paplāna, bet cieta koksnes šķemba. Cik necik noasinājis to malas, viņš pasniedza jaunos darbarīkus māsām; aizvēsturiskie kapļi bija tīri parocīgi, un meitenes nekavējoties ķērās pie rakšanas.

Skatoties, cik čakli abas lokās, Adrians brīdi prātoja: darāmā bija daudz, tomēr vispirms jāparūpējas par pašu galveno Zigmunda spoguli, kura klātbūtni viņi aizvadītajās stundās bija zināmā mērā ignorējuši… var teikt, dvēseles miera labad. Taču turpmāk, lai saglabātu šo pašu dvēseles mieru, jāglabā arī spogulis, jāglabā kā acuraugs, kaut arī viss pārējais nosviltu zilām ugunīm, ļo bez spoguļa, šīs dīvainās, bīstamās sudrabainās bļodas, viņiem nekad vairs neredzēt divdesmit pirmo gadsimtu, neredzēt vecākus, nedzīvot agrāko dzīvi, bet pavisam citu skarbu un, iespējams, nežēlīgi īsu.

Puisis novērsa acis no Danas lokanā auguma tik mīļa un pierasta, tērpta zilās džinsa biksēs un sarkanraibā džemperītī; paspurušās tumšās bizes gals darbošanās aizrautībā brīžam noslīga līdz pelēkajām smiltīm un sūnu kušķiem un gāja pakaļ spogulim. Tas joprojām zvilnēja pret egles stumbru, norasojis un vēss kā avota ūdens.

Adrians saudzīgi nosusināja sudrabaino virsmu vecajā dvielī, tad nolika saulē, lai nožūst pavisam. Likdams lietā nazi, viņš ņēmās noārdīt krēsla mēbeļdrānu, darīja to uzmanīgi un rūpīgi, lai zudumā neaizietu ne auduma stūris, pat ne sprīža garuma diega gals. Vates kunkuļus salika vienā kaudzītē, drēbes gabalus otrā. Pāri palika tikai koka karkass ar metāla stiprinājumiem un skrūvēm. No briežādas pārpalikuma un dubulti salikta mēbeļauduma Adrians sašuva ieapaļu maisu; augšgalā ievēra savelkamu auklu, spogulim nu bija savs futrālis, kam jāsargā dārgā lieta no skrambām un citiem bojājumiem.

Laiku nezaudējot, viņš ķērās pie kadiķu apdarināšanas; kamēr zari švirkstēja ugunskurā, Adriana nazis atdalīja mizas sloksnes, apdrāza un līdzināja galus, līdz baltais stumbrēns sāka izskatīties pēc šaujamloka līksts. Puisis izmēģināja sutaša auklu stiprību nekā cita, no kā pagatavot stiegru, pagaidām nebija. Vēlāk, ja izdosies nomedīt lielāku dzīvnieku alni, briedi, varbūt sumbru vai tauru, pagatavos stiegru no savītām cīpslām.

Pirksti no pārpūles sāpēja, kadiķskuju skrāpējumi smeldza, turklāt viņš bija arī iegriezis pirkstā, tomēr Adrians darbu nepārtrauca. Līdz vakaram pirmajam vakaram nezināmu briesmu pilnajā pasaulē -, vēl pirms iestājas tumsa, jābūt gatavam gan lokam, gan pāris bultām. Uzgaļu materiāls jau bija noskatīts plānas skārda plāksnītes no krēsla stiprinājumiem. Kā tās pārvērst bultu uzgaļos, kā apstrādāt un piestiprināt, to gan viņš vēl nebija izdomājis.

Tikmēr Ieva un Dana bija izrakušas un izkāsušās četrstūrainu bedri apmēram pusmetra dziļumā. Senā meža augsnes virskārta bija mīksta, tāpēc pat ar primitīvajiem darbarīkiem veicās tīri labi, tomēr par vieglu šo darbiņu diez vai varēja saukt. Katra savu reizi bija skrējusi uz avotu pēc ūdens piepūle un ik pa laikam uzplūstošie satraukuma viļņi radīja slāpes.

-     Klau, māsiņ, atpūtīsimies brīdi. Pirmā neizturēja Dana. Es neko nesaku par biešu vai burkānvagu kaplēšanu, bet šis daikts man ir par īsu, goda vārds, pirmoreiz mūžā sāp mugura!

-     Nav iebildumu! Ieva nopurināja biksēm pielipušās sūnas un grunčus. Varbūt drusku izlocīt kājas? Pastaigāt tepat tuvumā, es domāju. Adri, tu nenāksi?

Adrians papurināja galvu.

-    Nē, es nevaru, jāpaspēj uztaisīt dažas lietas… Ja gribat, ejiet vien, tikai nekur tālu. Varbūt atnesiet vēl malku. Un uzmanīgi!

-     Apsolām, ka neiesim ārpus tēva sētas robežām, Ieva svinīgi paziņoja.

Abas paņēma kārtējo reizi iztukšoto pudeli un aizgāja avota virzienā.

Ieva mudināja māsu doties uz cūceņu vietu; viņai bija padomā, kā pagatavot sēnes pusdienām, proti, izvārīt vai izsutināt uz karstām oglēm Adriana atrastajā poda pusītē, uzkaisīt sāli un ēdiens gatavs! Danai nebija iebildumu. Piesmēlušas pudeli pilnu, meitenes noskaloja zemjainās rokas un noputējušās sejas.

-    Padomā, kā mēs tagad iztiksim bez ziepēm!

-    Un bez šampūna! Dana pacilāja pāri plecam noslīgušo bizi. Ārprāts! Ēdamo šā vai tā sadabūsim, bet mazgāties?

Māsas mulsi saskatījās, tad viņu acīs spēji atplaiksnīja vēl viena doma, pareizāk, vēl viens neaizstājams deficīts higiēniskās paketes…

-    Trakums! Ko mēs darīsim?

-     Nav ne jausmas. Ieva paraustīja plecus. Nudien, nestādos priekšā, kā ar šo lietu tika galā senlaiku sievietes. Viņas taču pat biksītes nevalkāja! Varbūt Adris zina?

-     Ej tak tu galīgi, mās, Dana ieķiķinājās. Kā viņš to varētu zināt, vīrietis taču! Ja nu kāds zina, tad vienīgi Katrīna, bet viņai mēs tagad nevaram paprasīt. Būtu zinājušas, kas gaidāms, būtu vairāk interesējušās par vēstures praktiskajiem aspektiem.

-     Arī ķemmes mums nav. Un, kā par spīti, abām tik biezi mati. Griezt nost, vai? Žēl… Bet nav jau arī, ar ko nogriezt, neba ar Adra nazi. Utis iemetīsies, lūk, kas tagad būs!

-    Labi, nav ko bēdāt par to, kā vēl nav! Vecākā māsa izslējās un izstaipījās. Ejam sēņot!

Viņas atrada milzumu cūceņu un pat dažas krimildes. Prātodamas, kā tādu lērumu aizdabūt līdz Riekstukalna apmetnei, meitenes apmeta loku uz jūras pusi, kur egļu mežs kļuva retāks un parādījās priedes. Mētrājā vizēja sarkani punktiņi.

-    Brūklenes! Ieva iegavilējās un, švīkstinot savas briežādas pastalas, joza kārdinošo ogu virzienā. Danīt, mums ir brūklenes! Pielasām pilnas kabatas! Ek, neienāca prātā, varējām taču uz ātro sašūt normālu kuļķenlti!

-    To visu var paspēt. Vietu tagad zinām, aiziesim atpakaļ un uztaisīsim. Ogas bija vēsas, saldenskābas tik mīļa, kopš bērnības pazīstama garša, un Dana kāri meta mutē sauju pēc saujas.

Pamielojušās ar necerēto gardumu, māsas devās atpakaļ. Saules pielietais mežs vairs nešķita svešs, tieši otrādi pazīstams un tīkams. Taču mirkli vēlāk saulainā jutoņa pagaisa; tikko meitenes gatavojās šķērsot saulainu laucīti, gandrīz blakus nodunēja smagi soļi, kaut kas sparīgi šņāca kā kalēja plēšas, tad dobji nomūdījās nepazīstama zvēra rīkle.

Meitenes sastinga pussolī un neveikli pietupās aiz rudlapaina krūma.

Laucītē stampīgiem soļiem izslāja neredzēts, draudīga paskata dzīvnieks gandrīz zirga lielumā. Tam bija masīvs skausts un milzīga, tumšbrūnām pinkām noaugusi galva; uz vēdera un pakaļkājām vilna bija pieskretusi dubļiem un pilna sakaltušu dadžu galviņu. Ragu smailes pelēkspīdīgas kā pulēta dzelzs virs galvas gandrīz skārās kopā, katrs rags bija cilvēka delma resnumā. Briesmonis kaut ko žļambāja mutē, un gara siekalu stīga nostiepās līdz pat zemei. Tad tas skaņi nospraustajās, pakratīja baiso galvu un aizslāja garām, zemi dimdinādams.

Kad aiz ragaiņa pakaļgala un laiski kulstošās astes sakļāvās krūmu zari, māsas uzdrošinājās ievilkt elpu.

-    Es gandrīz nomiru aiz bailēm, Ieva izdvesa. Labi, ka tas mūs nepamanīja. Tādi ragi… redzēji?

-     Nē laikam! Dana aplaizīja sausās lūpas. Ko nu ragi… Tāds mūs samītu kā trušus un pat nepamanītu. Labāk iesim, kamēr šis nenāk atpakaļ.

-    Tas būs bijis sumbrs! Adrians minēja, kad māsas bija atgriezušās un izstāstījušas briesmīgo piedzīvojumu. Tāds kā milzīgs vērsis, zālēdājs, protams, bet noteikti varētu kļūt agresīvs, sevišķi rudenī. Ja aļņiem un briežiem ir riesta laiks, droši vien šiem arī. Labi, ka paslēpāties un nesākāt skriet. Kas zina… brr! viņš nopurinājās, iedomājoties baisos ragus un dzelžainās kājas pret meiteņu neaizsargātajiem augumiem.

-    Vārdu sakot, jābūt uzmanīgākiem un vairāk jāskatās apkārt. Neticami ātri atguvusi dūšu, pamāja Ieva. Sumbrs, ko tu neteiksi! Tas pats bullis vien ir, tikai spalvaināks. Citreiz zināsim!

-    Varbūt sumbrus var pieradināt? Dana nedroši ieminējās, lai gan pat viņa nespēja iztēloties milzīgo ragaini mājlopiņa lomā. Aizsteidzoties priekšā abu pārējo vīpsnai, meitene steidzīgi turpināja. Ja jau bullis, tad ir arī govis, varbūt tās var izslaukt?

Neparko negribēdams aizskart mīļotās meitenes jūtas, Adrians tomēr nespēja valdīt smieklus, bet Ieviņa ķiķināja pavisam skaļi nu, dulna tā Dana! Pat lādzīga mājas govs reizēm neļaujas slaukties, vicina asti un spārdās tā, ka piena trauks aizlido pa gaisu, kur nu vēl šitāds mežonīgs mežalops! Dana mazliet uzmeta lūpu, taču viņa bija gudra meitene un saprata, ka pa īstam apvainoties nav vērts.

-    Mums vajag kaut ko, kur salikt sēnes un ielasīt brūklenes. Viņa kļuva lietišķa. Tur sanāks labas pusdienas vai vakariņas. Adri, ko tu ieteiksi?

Puisis brīdi domāja, tad nogrieza lokanu egles zaru, nošņāpa galotni un sīkās atzarītes; sasējis abus galus kopā, viņš pasniedza mazliet greizo riņķi Danai.

-    Paņem kādu no tiem drēbes gabaliem un pievārsti klāt iznāks ķeselīte. Vēlāk noteikti uzpīsim kādu normālu grozu, bet pagaidām jāiztiek tāpat. Vispār mums jāpasteidzas. Viņš nenoteikti pamāja uz pusraktās bedres pusi, saule jau iet uz vakarpusi. Vajadzēs savākt labi daudz malkas naktij un uzsliet kādu nebūt zaru būdu, jo bunkuru tik drīz gatavu nedabūsim.

-    Mēs varam rakt kaut līdz naktij! Ieva izskatījās apņēmības pilna. Tagad aizskriesim pēc sēnēm un ogām, pagatavosim ko ēdamu un ķersimies atkal klāt!

-     Vienalga, būdu vajadzēs un malku tāpat. Au! Adrians kārtējo reizi iešņāpa pirkstā un saviebās. Loks ir gatavs, nodrāzu arī trīs bultas, bet nekā nevaru izdomāt, kā uz ātro uztaisīt smailes. Dzelzīši ir, taču ar tiem pamatīgi jāņemas… būtu piemērots akmens, varētu uz tā slīpēt, bet tādu es neesmu manījis. Ar nazi negribas, baidos sabojāt asmeni.

-    Paskaties dīvānapakšā, tur bija atplīsusi drēbe, un tētis to vienkārši piesita ar naglām, tās tev varētu derēt. Dana acumirklī piedāvāja risinājumu, un Adrians nekavējās sekot vērtīgajam padomam.

Piekodinājis meitenēm turēt acis un ausis vaļā, puisis iešķēla bultu galus un iespieda katrā pa naglai.

"Kāda laime, ka Zigmunds savulaik nebija iegādājis sīkās tapešnagliņas, bet rīkojies ar krietni prāvākām, kas mājās allaž pa rokai," viņš prātoja, nostiprinot iešķēlumus ar ciešiem diegu tinumiem. "Izskatās tīri labi… derētu lūkot, kas sanāks!"

Izmēģinājums norisa veiksmīgi bulta ieurbās sausās egles stumbrā tik dziļi, ka Adrianam nācās krietni nopūlēties, lai to dabūtu laukā nesabojātu.

Pēc neilgām pārdomām viņš sakrāva ugunskurā atlikušo kurināmo, pabāza spoguli un vēl dažas vērtīgākās lietas zem dīvāna un paskatījās apkārt, izvērtēdams, kurā pusē viņu varētu gaidīt mednieka laime. Pirmītējā steigā un aizņemtībā nebija daudz laika skatīties apkārt un ieklausities, taču tagad dzirde uztvēra skaņas, kas liecināja par dažādu putnu tuvumu. Protams, ne dzenis, ne silis nav medījums, nemaz nerunājot par zīlītēm vai citiem sīkputniem, taču, ja patrāpītos kāds mednis vai rubenis, vai pat mežirbe, kas zina varbūt jau šovakar izdotos tikt pie ceptas gaļas.

Adrians ielika nazi makstiņā, uzmeta plecā jauno loku; kreisajā rokā viņš nesa bultas, labajā paņēma vālei līdzīgu saknes gabalu smagu un cietu kā dzelzs. Tā apbruņojies, puisis pagriezās uz vēl nelūkoto dienvidpusi krāšņi dzeltējošo bērzu virzienā.

Jau pēc dažiem soļiem viņš saprata, ka senais Riekstukalns patiešām ir kalns… gan ne sevišķi augsts vai stāvs, tomēr jūtami pacilus vieta. Lejupkāpiens bija lēzens; ieplaka pieaugusi papardēm un milzumgariem, dzelkšņainiem kazenājiem, kuru galos vēl karājās pārbriedušu un ūdeņainu ogu ķekari, nošķaidot Adriana džinsus ar zilimelniem traipiem. Kaut kur atkal iekliedzās sīlis, tam atsaucās otrs; pēkšņi nez no kurienes trokšņaini izspurdza putnu bars un laidās tieši pāri Adriana galvai. Skaļās spārnu vēdas šķita ļoti pazīstamas puisis pavadīja lidoņus acīm un tūdaļ ievēroja zilganpelēkos spārnus un vizmainās krūtiņas. Baloži! Pamatīgi, apaļi noēdušies meža baloži…

Viņš sastinga, ar skatienu sekojot putnu lidojumam un mēmi lūgdamies, lai tie nomestos sasniedzamā tuvumā. Baloži apmeta loku un visi kā viens, spārnus kuldami, ielaidās vienā no milzu eglēm, kas apjoza Riekstukalnu.

Cenzdamies neuzmit ne zaram, ne sausam čiekuram, Adrians lavījās tuvāk kārdinošajiem putniem. Viņš drošināja sevi ar domu, ka baloži ir diezgan muļķīgas, ne visai piesardzīgas radības un, iespējams, muļķība tiem raksturīga kopš aizlaikiem. Jo tuvāk nāca egle meža baložu patvērums, jo uzmanīgāk lavījās jaunais mednieks; viņš atvirzīja paparžlapas sānis tik klusu, ka čaboņa nebija skaļāka par vēja pūsmiņu; pirms spert soli, pārliecinājās, vai priekšā nav sametusies viltīga kazenāju cilpa, un tādā veidā nonāca tik tuvu, ka skaidri saklausīja tumšajās pazarēs paslēpušos baložu dūdošanu. Puisis novērtēja situāciju ja izdotos nemanītam nokļūt līdz segliņa krūmam, kura smalkie zari līka no pavērušos sarkano auglīšu svara, tas būtu lielisks slēpnis krūmu no egles šķīra ne vairāk kā piecpadsmit soļu atstatums.

Viņš noliecās tā, ka paparžu galotnes virs galvas sakļāvās, un pusrāpus sasniedza krūmu. Baložu bariņš turpināja bezrūpīgi vaļoties un knosīties. Adrians iztaisnojās, uzlika bultu uz stiegras un, elpu aizturēdams, nomērķēja. Šāviens izdevās necerēti veiksmīgs nagla ieurbās tukla baložtēviņa kaklā, un tas nokrita zemē kā akmens. Adrians jau cēla kāju, lai mestos savākt nomedīto balodi, bet tad atģidās, ka pārējie joprojām knosās un ūbina. Viņa turpmākā rīcība apsteidza domas, bija gluži intuitīva baložu virzienā aizšāvās otra bulta.

Šoreiz paveicās mazāk, trāpījums ķēra spārnu, un putns, izmisīgi plivinādamies, pūlējās noturēt līdzsvaru, tomēr, aiz zariem ķeroties, kūleņoja lejup. Nu gan pārējie kļuva tramīgi, tomēr prom nelidoja, bet gan cits aiz cita trausās augstāk zarotnē, kamēr pazuda skatam.

Adrians gandrīz nespēja ticēt savai laimei, nekavējoties pameta slēpni un lēkšiem devās pakaļ pirmajam medījumam jaunajā… īstenībā ļoti senajā pasaulē. Kaklā trāpītais balodis bija beigts, otrajam nācās apgriezt kaklu ne visai tīkams darbiņš, taču par patikšanu nedrīkstēja domāt, tagad vienīgais mērķis izdzīvot ar cerību tikpat dzīviem un veseliem atgriezties mājās.

Viņš piesēja baložus pie jostas un griezās atpakaļ neizsakāmi apmierināts un lepns, ka paša spēkiem spējis sagādāt abām meitenēm un sev lielisku maltīti.

-    Ak, nabaga skaistie balodīši! Dana iekunkstējās, ieraudzījusi Adriana medījumu. Kā tu varēji?

-    Beidz ņerkstēt, māsa, atradusi īsto brīdi! Ieva viņu aprāja. Adris ir vienkārši superais! Kā tu to dabūji gatavu? Vienreizēji! Es piesakos par pavāru! Dana, ja tev nervi netur izķidāt balodi, ej un taisi būdu, iztikšu bez tevis… goda vārds, labāk būtu pateikusi paldies un iedevusi buču! Šitāds cepetis, mmm…

Dana brīdi stāvēja, lūpas sakniebusi; pierē ievilkusies grumbiņa liecināja par intensīvu domāšanas procesu. Nekad, kopš vien sevi apzinājās, viņa nebija spējusi samierināties ar dzīvnieku nogalināšanu; tieši tāpēc mammai Vizei nācās atteikties no domas par cūkas nobarošanu vai trušu turēšanu. Pat vistas Riekstukalna saimniecībā dzīvoja tik ilgi, kamēr tām no vecuma izkrita spalvas un kauliņi sametās greizi, jo ikviens kaušanas pieminējums mazajai Danai izraisīja nevaldāmu raudāšanas lēkmi vairāku dienu garumā. Vēlāk palaikam radās sāpīga neizpratne: kā gan tētis, viņas lieliskais, gudrais, mīlošais un visādi citādi foršais tētis spēj doties medībās un ar bisi bliezt virsū mežacūciņām, aļņiem un vienreiz pat stirniņai! Kad mamma cēla galdā gardi smaržojošu meža cepeti, desmitgadīgā Dana sašutumā piepūtās un paziņoja, ka viņa to neēdīs! Ka labāk ies un paņems no ledusskapja desiņu un ruletīti, nevis locīs iekšā nabaga meža dzīvnieciņu gaļu. "Ak, tā?" mamma, piemiegtām acīm viņā skatīdamās, noprasīja. "Desiņu un ruletīti? Tā, tavuprāt, nav gaļa? Tu domā, ka desiņu, kas tev tā garšo, taisa no bietēm vai kartupeļiem? Un ruleti no putraimiem vai auzu pārslām? Nē, meitiņ, arī desa, rulete un žāvētais speķis, ko tu brokastīs ēdi uz maizītes, ir tā pati galiņa gotiņas, cūciņas, vistiņas vai truša! Tamdēļ vai nu ievēro mūžīgo gavēni, vai beidz cimperlēties un ēd, ko Dieviņš devis! Kazi, pienāks laiki, kad sapratīsi, kāda vērtē labam ēdienam, un teiksi tētim paldies!"

Kā redzams, nupat tie mammas pieminētie laiki tiešām pienākuši un, ja nu pavisam, pavisam godīgi Danai ļoti gribējās ēst! Ēst brūni apcepušu, sulīgu gaļu līdz sātam un just, kā pārdzīvojumu, raižu un baiļu satricinātajā ķermenī atgriežas spēks un miers. Tāpēc nav ko pārmest Adrim, viņas mīļotajam un visādi apbrīnotajam cilvēkam par to, ka viņam ar tik primitīvu ieroci izdevies nomedīt meža baložus un viņai nevajadzēs likties gulēt ar tukšu vēderu, bet gan teikt paldies un uzslavēt par izveicību.

Tikusi ar sevi skaidrībā, Dana jau bez kādām blakus domām ieskatījās drauga acīs un pasmaidīja.

-    Piedod… Māsai taisnība, tu esi superais! Tu esi īsts vīrietis, Adri, bet es sentimentāla muļķīte!

Viņš atsmaidīja meitenei pretī no visas sirds.

-    Tu neesi muļķīte… un nedomā, ka es… ka man tas tik viegli. Man tāpat patīk visa dzīva radībiņa, taču tagad mēs esam tādā situācijā, ka…

-     Nevajag. Danas lūpas silti piekļāvās puiša vaigam. Es saprotu un nekad, nekad vairs neko tādu neteikšu.

-    Nu, vai esat beiguši maigoties? Ieviņa atglauda matus ar delnas virspusi. Pirksti bija asiņaini un spalvām aplipuši. Mās, tu man piedod iejaukšanos jūsu intīmajā dzīvē, bet labāk tomēr atnes ūdeni un arī kurināmo, lai būtu vairāk karstu ogļu.

Kamēr Ieva beidza plucināt un ķidāt baložus, ugunskurs atkal dega gaišās liesmās. Adrians nogāza zemē pamatīgu egļu zaru saišķi un, Danai piepalīdzot, ņēmās virs noplukušā dīvāniņa sliet zaru būdu tā, lai ieeja būtu vērsta pret ugunsvietu. Tas bija viegls un labi zināms darbiņš; lai gan pietrūka kārtīgu darba rīku, piemēram, cirvīša, Adrians lika lietā savu lielisko nazi. No jauniem, slaikiem alkšņu un lazdu stumbriņiem uzslēja būdas karkasu, krustojumus nostiprināja ar lokanām egļu klūgām, pēc tam visu blīvi nosedza zariem. No spēcīgas lietusgāzes tāda būda gan nespētu pasargāt, tomēr pajumte iznāca tīri laba.

-    Tagad sanesīsim mantas zem jumta, Adrians mudināja, kāri ošņādams no ugunskura puses plūstošā gaisa strāvu, kur kopā jaucās sautētu sēņu un baložu cepeša aromāts.

Visas lietas viņi salika kastē, drēbes maisā ievietoto spoguli rūpīgi noliekot pašā maliņā. Kasti iedabūja zem dīvāna absolūtā drošībā. Kad nakts priekšdarbi bija paveikti, abi, rokās saķērušies, devās malkas meklējumos.

Saule slīga aiz meža, egļu ielokā strauji sakrēsloja. Ieva tupēja pie kvēlojošu ogļu kaudzes, pati sarkani pietvīkusi, un grozīja alkšņa zarā uzdurtos baložus, ko pirms cepšanas bija ieberzējusi ar sāli, saspaidītām brūklenēm un kadiķogām. Poda pusītē izsutinātās cūcenes jau bija gatavas ēšanai, bet emaljētajā krūzē lēnām virda brūkleņu un miltenāju uzlējums.

-    Eūūū! Ieva iesaucās. Kopš māsas un Adriana aiziešanas bija pagājusi vismaz pusstunda, un apkārt pilnīgi satumsis. Viņa saspringti lūkojās uz to pusi, kur abi pirmāk pazuda. Vakariņas gatavas! Dana! Adri, kur jūs paliekat?

-    Nākam! Danas balss atsaucās no gluži pretējās puses Ievai aiz muguras, un tūdaļ, brikšķinot sausos čiekurus un sūnās sabirušos sīkzarus, sarkanīgā atspīduma lokā iznira abi malkas nesēji. Viņu sejas bija varen pietvīkušas; Ievas skats žigli apvērtēja atstieptās zaru un sprunguļu nastas tā vien likās, ka tie abi bijuši aizņemti mazāk ar kurināmā vākšanu, vairāk ar tīkamākām nodarbēm. Taču jaunākā māsa neko neteica; sirsniņa gan mazliet nosāpēja… cik labi būtu, ja arī viņai blakām atrastos mīlams cilvēks, taču pagaidām par to nav vērts domāt.

-     Es uzņēmu saules rietēšanas aptuveno laiku, paziņoja Adrians, ieņemdams vietu pie improvizētā pavarda. Mans pulkstenis tobrīd rādīja 16:22, protams, tas diez vai atbilst reālajam laikam, tomēr der par atskaites punktu. No rīta jāpiefiksē saullēkta brīdis, un varēsim aprēķināt dienas garumu, tad būs jel kāda skaidrība, kāds šeit tagad ir mēnesis. Nu, Ieviņ, kas ar mūsu cepeti?

-    Liekas, ir pa pirmo! meitene atsaucās. Es jau pagaršoju, manuprāt, izdevies ne sliktāk kā mammai. Adri, padod nazi, es sagriezīšu!

-    Ak kungs, paņēmusi māsas sniegto apetītlīgo baloža stilbiņu, nopūtās Dana. Mēs te pārdzīvojam… ko ēdīsim, kur gulēsim un tamlīdzīgi, bet padomājiet, ko tagad pārdzīvo mūsu vecīši! Viņi taču reāli jūk prātā, nesaprot, kur esam palikuši un kas ar mums noticis!

-    Tagad? Adrians pasmaidīja ar vienu lūpu kaktiņu. Danīt, tagad mūsu mīļie vecāki neko nepārdzīvo un arī prātā nejūk, tagad viņu vienkārši nav!

-    Ai, nu tu taču saproti, ko es domāju! Dana nepacietīgi papurināja galvu. Tagad, kaut kad, tad, tālā nākotnē vai nav vienalga? Galvenais ir tas, ka pārdzīvo!

-    Noteikti pārdzīvo… Ieviņa, kāri ēzdama, pamāja. Gan jau uzreiz saprata, kad ieskatījās bunkurā un redzēja, ka mūsu tur nav un ari visi krāmi pazuduši. Viņiem tak pašiem toreiz… Klau, kā jūs domājat, vai tas meteorīts kritīs drīz? Un, ja patiešām ir tā, kā Katrīna teica, ja patiešām nāks cunami, tad mums vajadzētu laisties uz Grietiņmeža pauguru! Satelītkartē bija rakstīts, ka tas ir četrdesmit divus metrus augsts, tātad no turienes mūs nevarēs aizskalot pat pārdesmit metru augsti viļņi.

-     Mēs vēl neesam paspējuši noskaidrot, vai arī tagad tāds paugurs ir. Dana aplaizīja pirkstus un pastiepās pēc vēl viena cepeša gabaliņa. Daudz kas izskatās pavisam citāds, rau, ezera vietā tagad tikai avots.

-     Pauguram vajadzētu būt gan, iebilda Adrians. Laika gaitā tas varētu kļūt vienīgi zemāks erozijas vai cilvēku darbības rezultātā. Rīt noteikti aiziesim apskatīties.

Pabeiguši necerēti gardās un sātīgās vakariņas, par ko Ieva saņēma pelnītas uzslavas, viņi turpināja sēdēt pie ugunskura, malkot iesārto brūkleņu uzlējumu un runāt par visdažādākajām lietām, tā vismaz zemapziņā atvairot domu par strauji tuvojošos nakti pirmo īsto nakti noslēpumu pilnajā Senkurzemes mūžamežā. Trijotne nolēma, ka tumšajās stundās vienam visu laiku jābūt nomodā pie ugunskura ugunij, protams, jādeg visu nakti. Pirmkārt, tā dos kaut drusku siltuma, otrkārt, atbaidīs plēsīgus zvērus, kādi šai mežā noteikti dzīvo. Mazliet pastrīdējušies, sadalīja dežūras: Adrians paliks nomodā pirmās divarpus stundas, viņu nomainīs Dana, bet Ieviņa stāsies sardzē rīta pusē, jo pēc savas iedabas bija cīrulis atšķirībā no māsas un Adriana, kam agrā celšanās nekad nebija patikusi.

-     Diez vai es vispār spēšu iemigt, nomurmināja Ieva, izstiepjoties blakus māsai uz šaurā dīvāniņa, visādas domas jaucas pa galvu. Esam gan mēs iekūlušies trakā ķezā, vai ne, Danīt?

-    Esam gan, tā atteica un aplika Ievai roku. Taču tur vairs neko nevar darīt. Pagaidām viss ir labi, brīžam pat aizraujoši, man patīk… Tikai vecāku žēl, ak, ja vismaz kaut kā varētu viņiem padot ziņu… Es saprotu, tas izklausās muļķīgi, tomēr… Ja Katrīna un tētis, viņi…

Danas balss kļuva aizvien klusāka un mirkli vēlāk pārgāja dziļos, mierīgos elpas vilcienos. Ieva jau gribēja apvainoties, sak, viņai neparko nenāk miegs, bet māsa vienā mierā sūt kā Dieva ausī, taču tūlīt aizmiga arī pati.

Virs meža piķmelnās sienas liecās zvaigžņu pilns debesjums. Adrians nekad nebija redzējis tik spožas zvaigznes, un šī spilgtuma dēļ šķita, ka debesis ir daudz tuvāk, nekā kādreiz nākotnē. Viņš atlieca galvu; acis vienā mirklī atrada Lielos Greizos ratus, Polārzvaigzni un Mazos ratus… tieši virs galvas vizēja Kasiopejas zelta kronis iešķība IV burta formā; dienvidaustrumos kā dzirksteļu kamols spīdēja Sietiņš jeb Plejādes, bet zemāk dienvidu pusē kā sudraba lampa lepojās mirdzošā Venera.

"Debesis ir tādas pašas," puisis domāja. "Arī zeme… koki, zāle, ūdens… ne ar ko neatšķiras no tā, kas būs nākotnē. Uguns deg un silda tāpat, vienlgi tagad tai ir pavisam cita loma un nozīme, bez uguns gan mēs justos pazuduši."

Pazuduši. Viņš smagi nopūtās. "Tētim un mammai mēs patiešām esam pazuduši, izgaisuši bez pēdām. Kā viņi tur… ko domā un jūt? Taču viņi noteikti saprata, nevar būt divu domu, mūsu vecāki ir ļoti gudri. Un viņi mums patiešām daudz ko iemācījuši, gandrīz visu, ko paši zina un prot. Tas noderēs, tas noteikti noderēs!"

Adriana piere atdūrās pret uzslietajiem ceļgaliem, un viņš satrūkās. Aizsnaudies… tā tik vēl trūka! Viņš sarosījās, iemeta ugunī pāris resnu zaru un pārliecinājās, vai loks ar bultām, tāpat no saknes uzmeistarotā vāle joprojām pa tvērienam.

Liesmas uzšvirkstēja, gaisā uzšāvās oranžu dzirksteļu kūlis. Uguns spraksti sajaucās ar meža kluso šalku dziļu un smagnēju kā dusoša milža elpa. Ziemeļpusē iekliedzās pūce, un pēc brīža pāri galvai līgani un bez skaņas aizplanēja tumšs siluets ar izplestiem spārniem.

Viņš iedzēra pāris malku no Ievas krūzītes un iztaisnoja plecus. Ja nebūtu bezpalīdzīgā žēluma vecāku dēļ, varētu droši atzīt, ka notikušais ir vienreizējs, ne ar ko nesalīdzināms piedzīvojums, unikāla dāvana, apskaužama iespēja iepazīties ar senatni bronzas vai pat neolīta laikmeta pasauli un tās dzīvi. Ikviens īsts vēsturnieks par to būtu gatavs atdot pilnīgi visu vai vismaz daudz ko! Piemēram, mamma. Ak, mamma… Acis zem plakstiņiem sāka svilt no pēkšņi pieplūdušo asaru sūruma. Puisis pikti paberza tās ar dūrēm. Nekādas pinkšķēšanas! Nekādu asaru! Viņš ir vīrietis! Jauns, spēcīgs, apbruņots ar daudzām un ļoti vērtīgām zināšanām, nemaz nerunājot par labo nazi un paštaisīto šaujamloku. Tieši viņam jāuzņemas atbildība, lai meitenes un viņš pats iespējami drīzāk nokļūtu atpakaļ. Tas ir vienīgais veids, kā palīdzēt vecākiem… ak, ko palīdzēt! Nē, nevis palīdzēt, bet izraut no izmisuma, atdot viņu dzīvēm jēgu. Tāpēc nedrīkst tērēt laiku nevajadzīgām apcerēm un bezjēgas žēlumam. Ir rūpīgi jāpārdomā, kas nepieciešams dzīvei, kā aizstāt to, kā viņiem nav un bez kā nevar iztikt, un no kā šīs lietas pagatavot.

Kad bija pagājušas norunātās divarpus stundas, Adrians piecēlās un izstaipījās. Žēl modināt tik saldi dusošo Danu, tomēr tas jādara. Protams, viņš varētu palikt sardzē vēl tikpat ilgi, taču Danai tāda lutināšana noteikti nepatiks. Tāpēc puisis nometās četrrāpus un iespraucās egļu zaru telti, sataustīja Danas plecu un maigi papurināja.

-     Ai, kas… viņa pusmiegā iekunkstējās, taču tūdaļ arī pamodās. Adri? Man jāceļas?

-    Nūja, tava maiņa. Viņš noskūpstīja miegā sasilušo, tvirto vaigu un atmuguriski izrausās ārā.

-    Tagad tu sēdēsi šeit, bet es tepat pagulēšu, Adrians sacīja meitenei. Likšu galvu tev klēpī… drīkst?

-     Liec. Ai, kādi tev pinkaini mati! Dana ielaida pirkstus viņa garajās, savēlušajās cirtās. Bet manējie jau nav labāki, bail pīt bizi vaļā, izķemmēt tā vai tā nav iespējams. Nu, kāpēc nevienam no mums neienāca prātā iemest slēptuvē kādu vecu ķemmi, ko?

-     Nūja, ja iepriekš zinātu, ka no bunkura taisnā ceļā aizkulsimies tūkstošgadīgā pagātnē, būtu piekrāvuši slēptuvi ar sausiņu un kafijas pakām, šokolādi, ziepēm un segām. Adrians smējās. Bet pagaidi, es kaut ko atcerējos!

Viņš uzrausās sēdus un sāka pārmeklēt kabatas. Vienā bikšu kabatā atradās mutautiņš, otrā cieši salocīts plastikāta maisiņš, bet no virsjakas iekškabatas Adrians izcēla… ķemmi! Visparastāko brūnas, cietas plastmasas ķemmīti, ko reiz bija nopircis līdznēsāšanai galu galā arī vīriešiem gari mati jāsukā tikpat bieži, cik garmatainām sievietēm.

-    Adri, tu esi ģēnijs! Tā nu gan ir laime. Dana priecājās, acīm apmīļodama citkārt lēto nieku, kas tagad bija kļuvis zelta vērts. Nē, daudz vērtīgāks par zeltu, jo ko gan viņi iesāktu ar zelta gabalu! Turpretī ķemmīte ļaus vismaz ārēji nepārvērsties par mežoņiem.

-     Un mēs ar Ievu jau baidījāmies, ka būs jāgriež mati nost. Ļauj, es papriekš sasukāšu tevi. Viņas pirksti sāka palēnām atmudžināt drauga biezos matus. Ja gribi, vari snaust!

-    Labi, Adrians tīksmīgi nočukstēja. Bija tik patīkami laisties miegā, jūtot no ugunskura plūstošo siltumu un Danas pirkstiņus glāsmaini čubināmies savos matos. Ja mani ko aizdomīgu, uzreiz modini mani, skaidrs?

-   Guli vien, mīļais, guli, meitenes balss iežūžoja kā šūpuļdziesma. Cik tas ir skaisti sēdēt naktī mūžamežā pie ugunskura un sargāt mīļotā miegu!

Rīts pienāca tikpat miglains un smagas rasas pilns kā iepriekšējais. Dana un Adrians pamodās gandrīz vienlaikus. Cieši apskāvušies, lai pa miegam nenoripotu zemē, viņi gulēja uz vecā, labā dīvāniņa un, vairoties no rītausmas dzestruma, vīstīja kājas segā.

No ārpuses atplūda savādi trokšņi. Adrians steigšus trūkās augšā, ar galvu gandrīz izārdīdams būdas jumtu. Vai Ievai uzbrucis kāds zvērs? Taču nākamajā mirklī kļuva skaidrs, ka bažām nav pamata Ieva, piepūlē tusnīdama, čakli kapājās topošā bunkura vietā.

-    Es nodomāju, ka nav ko velti zaudēt laiku, meitene paskaidroja.

-    Apnika tāpat sēdēt; tikko varēja cik necik saredzēt, likos iekšā, paskat, kādu zemes čupu izraku!

-     Patiešām, Ieviņ, tu esi mūsu lieliskā! Par tādu čaklumu saņemsi godalgu! Dana viltīgi piemiedza aci.

-    Kādu? Vai šokolādi?

-    Nē, tu varēsi izsukāt matus ar īstu ķemmi! Māsa uzvaroši pavicināja rokā nenovērtējamo tualetes piederumu. Iedomājies, tā bija Adrirn kabatā!

-    Varbūt tev kabatā ir arī pudelīte ar šampūnu? Ieviņa cerīgi apvaicājās, rāpdamās laukā no bedres.

-    Sagribējusi gan! Dana iespurcās. Tu tāpat izskaties vienreizēji, žēl, ka nevar nofotograf… Ai! Var! Mēs taču patiesi varam nofotografēties… mobilie, nu!

Adrians dažas sekundes skatījās viņā pavērtu muti. Dieviņ, kā viņam pašam tas nebija ienācis prātā! Gan viņa, gan Danas tālrunim bija fotoaparāta opcija, turklāt abi aparātiņi diezgan jauni, kamerām lieliska izšķirtspēja. Var pat uzņemt video, tomēr labāk ne, tas ātrāk iztukšos baterijas, bet, ja mobilos tālruņus visu laiku turēs izslēgtus un ieslēgs tikai fotografēšanai, viņi var tikt pie unikāliem, absolūti fenomenāliem kadriem, ko aizgādās atpakaļ nākotnē un…

-     Bet tad vajag taupīt. Šķita, ka Dana noklausījusies viņa domas.

-    Viens lai pagaidām paliek rezervē izslēgts.

-     Vajag nobildēt, kā mēs rokam bunkuru. Ieva iespieda saujā vienu zemēm aplipušo pirkstu, tad Adri ar šaujamloku un to baigo sitamo…

-    Žēl, ka tas neienāca prātā vakar, kad man pie jostas karājās pirmais medījums, puisis iesmējās. Nekas, gan jau būs vēl, lūk, sumbrs, no kā jūs vakar nobijāties, arī būtu bijis nāvīgais kadrs!

-    Un vēl mūsu avotu… Ieviņa salieca trešo pirkstu. Tad nu gan tētis un mamma brīnīsies!

-    Brīnīsies gan. Danai kaklā iespriedās tāds kā kamols, bet viņa to visai žigli dabūja lejā. Jāsagaida, kamēr būs pietiekami gaišs fotografēšanai. Es aiziešu pēc ūdens, vārīsim rīta tēju… žēl gan, ka nav kafijas.

-    Nu tu tāpat kā Adra mamma, kas bez kafijas vispār nevar dzīvot. Ieva paķēra savu arhaisko kapli un atkal ielēca bedrē. Gan jau iztiksi, kur tu dēsies!

Adrians viņai pievienojās. Dažas minūtes abi kaplēja klusēdami. Tad Ieva atliecās un piemiegtām acīm uzlūkoja biedru.

-    Kā tu domā, kur te tuvumā varētu dzīvot cilvēki? Tie, kam piederēja saplēstais pods?

-    Grūti atbildēt. Tiešām nezinu, Ieviņ. Varbūt pavisam tuvu. Es jau vakar necik tālu neaizgāju.

-    Un vai viņi… nu, ja mēs šos cilvēkus satiksim, vai viņi mums neko sliktu nedarīs?

-    Nedomāju gan. Kāpēc lai kāds mums darītu sliktu, ja paši nevienu neaiztiekam?

-     Un ja nu tie ir mežoņi? Nē, ne jau papuasi, kanibāli un tamlīdzīgi… Ieva sastomījās, manot Adriana lūpas velkamies smīniņā, tomēr pirmatnējie cilvēki ar visādām baigām paražām un tradīcijām, varbūt pat upurēšanām…

-     Es domāju, šajā ziņā mēs varam būt diezgan mierīgi. Protams, simtprocentīgas garantijas nav, taču nomierinies, neviens tevi neapēdīs, to es tev svēti apsolu!

Iespējams, Adriana solījums Ievu nomierināja, jo pie šīs tēmas viņa vairs neatgriezās, taču zināmas bažas palika.

Debesis kļuva gaišākas, un drīz vien dzidro zaļganumu pāršķēla pirmie saules stari. Adrians nometa kapli un ieskatījās pulkstenī; tas rādīja 08:20. Viņš brīdi rēķināja galvā, tad neticīgi papurināja galvu.

-    Kas ir? Dana jautāja. Kaut kas nesanāk?

-     Nē, sanāk, es tikai brīnos… Tiešām savādi! Padomājiet pašas: ja saulrieta brīdī pulkstenis rādīja 16:22, bet tagad 08:20, iznāk, ka nakts bijusi apmēram sešpadsmit stundas gara, attiecīgi diena astoņas stundas. Bet tas atbilst… ceru, ka es pareizi sarēķināju, tas atbilst vismaz novembra vidum!

-    Novembris? iesaucās Ieviņa. Nevar būt! Tik silts, nekādu salnu, mežā brūklenes un krimildes.

-    Un kokiem lapas tikko sākušas dzeltēt, Dana piebilda. Varbūt tu tomēr kļūdījies aprēķinos?

-    Man šķiet, ka nekļūdījos vis, Adrians pārliecināti teica. Ja neticat, skaitiet pašas. Acīmredzot tagad ir citi klimatiskie apstākļi garas vasaras un siltas ziemas. Tas priecē!

Gatavojot brokastis, māsas vairākkārt pārskaitīja stundas un minūtes; rezultāts bija tāds pats vēl nenoskaidrotā laikmeta pasaulē valdīja septembrīgi maigs novembris.

Paēduši viņi ar jaunu sparu ķērās pie rakšanas darbiem. Bedrei apkārt izauga pamatīgi vaļņi no tumšas, irdenas smilts un satrūdējušām koku paliekām. Adrians aplēsa, ka topošā bunkura dziļums pārsniedz metru. Meitenes izskatījās diezgan nogurušas, tāpēc trijata nolēma, ka derētu pārtraukums.

-    Aiziesim līdz pauguram, Ieva ierosināja. Manuprāt, noteikti jāredz, kāds tas tagad izskatās.

-    Vēl mums jādabū kaut kas ēšanai, citādi vakarā nāksies sūkāt pašiem savas ķepas, atgādināja Adrians. Viens sīpols uz trijiem baigi liesās vakariņas.

-    Ir jau arī maizes gabals…

-    Nu, lai to sadalītu, mums nepieciešams, mazākais, akmens cirvis. Adrians uzsita Danai uz pleca. Nebēdā, ar tevi ir drosmīgais mednieks Adris. Sliktākajā gadījumā cepsim uz iesma mizgraužu kāpurus!

Gājiens uz Grietiņmeža pauguru izvērtās pārgājienā ar nepārtrauktu šķēršļu joslu. Nieka kilometrs, kādreiz piecpadsmit minūtēs pievarēts un arī tad, ja gāja pastaigas solī, tagad paņēma veselu stundu. Viņi izplēsās cauri kazenāju saaudzei, saskrāpējot rokas līdz asinīm, pēc tam nācās lodāt caur vējgāzes vai vecuma nolauztiem kokiem. Bija jāpārvar duļķains strauts ar slīkšņainiem krastiem, un tad jau paugurs bija klāt.

Neticami, taču tas izskatījās tieši tāds pats, kā divdesmit pirmajā gadsimtā!

Kādu brīdi likās, ka neaptveramā un neizskaidrojami lieliskā veidā viņi vēlreiz nemanot pārlēkuši pāri gadu tūkstošiem, ka, atpakaļ pagriezušies, ieraudzīs pierasto, tīro un sakopto mežu, pa kuru desmit minūtēs skriešus nokļūs līdz mīļajām, pazīstamajām Riekstukalna mājām.

Tomēr tā bija tikai ilūzija. Tur bija vienīgi urga ar sarkanīgi saduļķotu ūdeni un aizauguša, kritalām un aizlauztiem stumbriem pielūžņota meža blīva. Taču paugurs, saules apspīdētais paugurs aizkustināja sirdi kā nejauši uzieta mīļa cilvēka fotogrāfija; bāli zīdainas zāles laukumiņi mijās ar tumšzaļo miltenāju audzītēm, bet pārziedējušo viršu puduri izskatījās kā kažokādas iešuves. Šur tur slējās zemi, rempuļaini kadiķi, vīdēja apsūnojuši akmeņi kā zālē snaudošu milžu vai aizvēsturisku dzīvnieku galvas.

Rokās saķērušies, viņi skriešus metās augšup.

-    Cik te ir labi! pusceļā iesaucās Dana un atkrita uz muguras sausajā zālē. Tik viegli, tik mājīgi!

-    Un nekāda biezokņa apkārt, Ieva piebalsoja. Mums vajadzētu pārcelties uz šejieni vairāk saules… un vispār!

-     Nebūtu slikti, piekrita Adrians, arī atlaidies zālē un atbalstījis galvu uz akmens, kas šķita neparasti silts. Tikai viena nelaime tuvumā nav ūdens! Un bez ūdens nekādi nevar. Kurš gan būs ar mieru vairākas reizes dienā lauzties cauri džungļiem, lai piepildītu ūdens pudeli?

-    Arī taisnība. Ieva aplaizīja dziļu skrambu pirkstā. Ja nu vienīgi mēs varētu iekopt uz šejieni kaut kādu celiņu.

-    To gan. Tajā galā daudz nolūzušu koku. Vajadzēs dabūt laukā tievākos un kaut kā saīsināt, lai derētu bunkura sienām. Arī malku vāksim no turienes, tā pamazām ceļš attīrīsies. Adrianam Ievas doma patika.

Bija ārkārtīgi patīkami bezrūpīgi gulēt sausajā zālē, sildīties neparastā novembra siltajā saulītē, taču laiks turpināja ritēt.

-    Jāiet! Dana cēlās pirmā un nopurināja biksēm pieķērušos zāles stiebrus un kazenāju stīgas. Diena ir īsa, un vēl daudz jāpadara. Fu, projām! viņa sirdīgi pavicināja roku. Mušas… No kurienes tās te uzradušās, visu laiku nemanīja nevienu kukaini, tikai dažas briežutis.

-    Varbūt tuvumā kāds beigts dzīvnieks. Adrians uzmanīgi lūkojās apkārt. Nē, tad manītu maitas smaku… tomēr te pēc kaut kā ož, jūtat?

Abas meitenes paošņāja gaisu un reizē pamāja.

-    Tā kā vecs sviests, Ieviņa ieminējās, vai pārstāvējis piens. Pag, tā smaka nāk no augšas. Meitene ātri pievarēja līdz virsotnei atlikušo gabaliņu.

Dana un Adrians steidzās viņai pakaļ, un no trim mutēm vienlaikus atskanēja pārsteiguma sauciens.

Paugura augstākajā vietā gulēja prāvs, ieplakans akmens, pelēki lāsains kā sirma brieža mugura. Tajā bija iekalta riekšavas lieluma bedrīte, līdz pusei pilna ar dīvainu maisījumu, kas tiešām izskatījās pēc bojāta sviesta. Taču tas vēl nebija viss… Pa pusei iegremdēts sviestveidīgajā masā, vīdēja neliels priekšmets, kas aptuveni atgādināja cilvēka galvu.

-    Adri, kas tas varētu būt? Dana ar pirkstu piesardzīgi pieskārās figūriņai. Fu, lipīga! Kāds elks, vai?

Viņš pietupās, lai aplūkotu atradumu tuvāk. Nāsīs cirtās sīva dvaka. Liekas, ka te ir upurvieta ziedoklis šim mazajam dieveklītim, un mūsu tagadējie laikabiedri to cienājuši ar piena, tauku… varbūt arī medus sajaukumu.

-   To nu gan noteikti vajag uzbildēt! Dana ierosināja. Ņemam tavu telefonu, Adri, vai manējo?

-    Fotogralē ar savējo, tev labāk piešauta roka. Viņš pamāja, un meitene, rūpīgi izvērtējusi gaismas krišanas leņķi, izdarīja vairākus uzņēmumus.

-     Tā, un tagad apskatīsim šo brīnumu tuvāk. Adrians sameklēja kabatā plastikāta gabalu, apvlstīja pirkstus un uzmanīgi izcēla dieveklīti no taukainās vannas.

-    Parādi! Ieva notupās blakām. Šausmiņas, ir nu gan pretīgs!

Tiešām, māla figūriņa attēloja ārkārtīgi neglītu vīriešveidīgu būtni ar īsu, bezveidīgu ķermeni un milzīgu, gariem matiem un bārdu apaugušu galvu. Degunu iezīmēja tikko jaušams izcilnis, mutes vietā iešķība švīka. Zem lielas pārkaru pieres iebakstītas divas bedrītes ļoti primitīvs acu attēlojums, tomēr to skatiens vienlaikus akls un bezdibenīgi tumšs uzdzina šermuļus.

-     Savādi, Adrians murmināja, grozīdams dieveklīti, lai varētu to aplūkot no visām pusēm. Kaut ko līdzīgu es redzēju grāmatā par izrakumiem Ziemeļkurzemes kāpās, Melnsila tuvumā, tikai to ģīmīši bija daudz mīlīgāki. Arī šīs svītras, kas iezīmē matus un bārdu… Paskatieties, tās nav ne taisnas, ne arī viegli izliektas, atdarinot matu dabiskās līnijas, bet katra veido divus asus leņķus. Tās, nudien, es atcerējos! Rūnas! Pareizāk sakot, viena konkrēta sowulo jeb saules rūna.

-     Man gan vairāk atgādina zibeņus. Ieva ar pirkstu vilka gaisā zigzaga līniju. Tā, kā parasti zīmē bērni, vai arī, smieklīgi izklausās, bet tomēr… Atcerieties, filmās par Otro pasaules karu vāciešiem uz formas tērpu atlokiem arī ir līdzīgas svītriņas!

-     Tas nozīmēja SS, Dana papildināja, līdzīgas ir, taču lauzuma leņķis cits. Taču kāds tam sakars?

-     Sakars, protams, ir ļoti attāls, uzmanīgi ievietodams dieveklīti smirdīgajā vanniņā, Adrians domīgi teica. Vācu esesieši savu emblēmu patapināja no rūnām, taču lielākā daļa rūnu cēlusies no ļoti seniem simboliem, kuru nozīmi mēs nezinām.

-    Interesanti… Ieva soli atkāpās un paskatījās apkārt. Tad jau sanāk, ka paugurs šolaik ir tāda kā svētvieta. Varbūt mums te nevajadzētu staigāt, ja nu kādi priesteri te tuvumā sargā vai tamlīdzīgi?

Tomēr tuvumā neviena nemanīja, un trijotne devās atpakaļ, pa ceļam savācot dažus prāvākus akmeņus, kas topošajā saimniecībā noteikti varēja noderēt.

Apmetnē viss bija kārtībā, tikai ugunskurs gandrīz izdedzis. Meitenes nekavējoties devās malkas meklējumos, lai pēcāk turpinātu rakšanu, bet Adrians savāca savus ieročus cerībā tikt pie medījuma, ne sliktāka kā iepriekšējā dienā.

Viņš atgriezās pēc vairākām stundām, kad mežā jau audās krēslas plīvuri, noguris, nobridies un tukšām rokām. Neviens vērā ņemams putns nebija gadījies pa šāvienam, meža baloži aizlaidušies sazin kur. Puisis gan pamanīja vientuļu stirnu, taču tai nekādi neizdevās pielavīties, jo no iespējamā medījuma šķīra vismaz piecdesmit metrus plata purva josla. Adrians bija mēģinājis tikt tai pāri, taču pēc pāris soļiem nācās atkāpties striegonis bija pārāk dziļš, bet pussatrunējušais stumbrs, ko viņš gribēja izlietot kā laipu, ar skaļu krakšķi pārlūza. Saprotams, ka troksni padzirdējusī stirna pazuda krūmos.

-    Un ko mēs šovakar ēdīsim? Ieviņa sadrūma. Gan viņa, gan māsa bija rakušas zemi, spēkus nežēlojot; nogurums vēl nebūtu nekas, taču izsalkums un vēl vairāk apziņa, ka neizdosies to apmierināt, plosīja vēderu kā dzelzs nagi.

-     Iztiksim ar to, kas ir. Dana pārvarēja vilšanos. Adrians izskatījās tik noskumis, tik acīmredzami mocījās vainas apziņā, ka meitene juta draugam līdzi no visas sirds. Apēdīsim maizi un piekodīsim brūklenes. Nav tik traki! Un rīt tev noteikti paveiksies! Viņa mierinoši noglauda Adriana plecu.

-     Aiziešu noskaloties, viņš neskanīgi teica. Arī zeķes jāmazgā, nobridos kā lopiņš.

-    Un kā tad tu domā to maizi ēst? Ieva paklusu, bet gana šerpi noprasīja Danai. Tā ir tik cieta, ka naglas var dzīt.

-    Klau, māšuk, neuzbrauc Adrim! Viņš darīja, ko varēja, un pats grib ēst ne mazāk par mums. Bet ar maizi darīsim tā, kā darīja mamma, ja kukulis bija apkaltis kārtīgi saslacīja ar ūdeni un iešāva cepeškrāsnī. Tā kā mums tādas nav, mēģināsim izlīdzēties ar poda gabaliem.

Arī Ieva saprata, ka jebkādi pārmetumi Adrianam būtu tīrā nekaunība, lai vai kā vēders prasa savu. Tāpēc viņa neteica neviena vārda, bet palīdzēja māsai apstrādāt cieto donu līdz ēdamai kondīcijai.

-    Garšo tīri labi, viņa brīdi vēlāk noteica, kā atvainodamās par pirmīt pasprukušo netaktisko jautājumu.

Lai gan maizes gabali no virspuses bija mikli, bet apakšējā garoza drusku apsvilusi, viņi tos notiesāja līdz beidzamajai kripatai, salasot pat sīkākās drupatiņas, un uzdzēra karstu brūkleņūdeni, draudzīgi laižot apkvēpušo krūzīti no rokas rokā. īstas sāta sajūtas nebija, tomēr izsalkums vairs lik gauži nemocīja, un pasaule atkal sāka rādīties gaišākās krāsās.

-     Kā tev liekas, vai jau nepietiks rakt? Dana piesardzīgi iešļūca bedrē. Tā bija tik dziļa, ka ugunskura liesmas apspīdēja tikai viņas galvu.

-     Domāju, pietiks. Jūs esat baigi čakli rāvušās, kamēr es izskraidījos pa tukšo. Kāp laukā, šai dienai pietiks, viņš pasniedza meitenei roku un ar spēcīgu rāvienu palīdzēja izkļūt ārā.

-    Nebēdā, rīt tev katrā ziņā izdosies kaut ko nomedīt, un arī mēs ar Ievu noteikti atradīsim kaut ko ēdamu. Dana pieglauda pieri viņa spuraini apaugušajam vaigam un viegli noskūpstīja uz lūpām. Būs labi! Tu man tici?

-    Nekas cits neatliek.

Kamēr meitenes pa jauniemīto, mēness apspīdēto taciņu devās uz avotu mazgāties, Adrians nolēma beigt sūkstīšanos un nezaudēt dūšu arī priekšdienām. Iekārtojies uz naktssardzi, viņš nolika blakus visu nepieciešamo, lai nomoda stundu laikā uzmeistarotu šķēpu. Vienam no paugurā atrastajiem akmeņiem bija plakana virsma, un puisis sprieda, ka uz tās varēs noslīpēt izjauktā krēsla dzelzs stiprinājumus un iegūt lieliskus, izturīgus uzgaļus gan šķēpam, gan bultām.

Strīķēšana un slīpēšana tomēr nevedās viegli. Pagāja viņa sardzei paredzētās divarpus stundas, taču līdz iecerētajai smailei vēl bija tālu, turklāt samocītie pirkstu gali nežēlīgi sāpēja. Puisis nolēma Danu nemodināt lai abas ar Ievu guļ mierīgi un nedzird viņa niknos sēcienus, vēl jo vairāk neviļus pasprukušos lamuvārdus. Ja vajadzēs, viņš strādās kaut līdz rītam, tomēr paveiks nodomāto, izdarīs visu, kā nākas. Tad redzēs, vai modināt Danu vai celt augšā abas divas, bet viņš dosies medībās līdz ar pirmo ausmas svīdumu.

♦ ❖ ♦

-     Tikai esi piesardzīgs, Dana čukstēja rūpjupilnā balsī, noskatīdamās, kā draugs kārtojas atbildīgajam gājienam. Spēji uztrūkusies pēc akmenscietā miegā nogulētām piecām stundām, viņa pacēla galvu un pa zaru būdas vaļējo galu redzēja uguns atspīdumā kustamies Adriana siluetu; pat neskatoties pulkstenī, Danai uzreiz kļuva skaidrs, ka pagājis daudz vairāk laika, nekā norunāts. Viņa jau gribēja rāties, taču, ielūkojoties puiša tumšu ēnu ieskautajās, nelokāmas apņēmības pilnajās acīs, redzot samocītās, dzelzs un akmens putekļiem notrieptās rokas, visi pārmetumi pagaisa.

-    Uz kuru pusi tu šoreiz iesi? meitene jautāja. Es tikai tā, lai zinātu… drošībai.

-     Man prātā palūkot, kā izskatās pie Medoles upītes. Tur rudeņos vienmēr bija daudz putnu, atceries, mēs ar tavu tēti netālu no jūras reiz medījām mežapīles.

Viņa pamāja. Tajā reizē mājās atnestās pīles ar krāšņo spalvojumu abu jauniešu starpā izraisīja diezgan asu ķīviņu, bet šoreiz, ak, kaut nu Adrim izdotos! Bija gana briesmīgi ciest izsalkumu, taču Danai likās vēl briesmīgāk redzēt mīļoto tik sagrauztu un vainas apziņas mocītu kā iepriekšējā vakarā.

-    Palūko, vai upītē nav zivju! Mūsu laikā tā bija pārāk šaura un sekla, bet tagad viss ir citādi.

-     Noteikti! Adrians juta, ka no locekļiem gaist negulētās nakts smagums. Danas smaids, mīļuma pilnās acis un par visu vairāk ticība viņa veiksmei iedarbojās kā brīnumains balzams. Viņš noskūpstīja miegā sasārtušos vaigus, cieši piekļāva meiteni sev, un tad bija jāiet.

"Jāmeklē izteka," puisis prātoja, klusiem soļiem dodamies uz avota pusi. Nākotnē Medolīte savu tecējumu sāks apmēram puskilometru uz jūras pusi no Riekstukalna mājām; to vietu viņš labi zināja un arī tagad varētu atrast bez kompasa. Tomēr Adrianam gribējās uziet Medoles sākumpunktu kas zina, atklāsies kas interesants un, ļoti iespējams, arī noderīgs.

Viņš klaidāja pa briksnāju, mezdams lokus ap zināmajiem avotiem un bijīgi apcerot Laika un Dabas varu, kas pēc gadu tūkstošiem, vismaz vairākiem gadsimtiem, šeit liks viļņoties ezeram. Rīts ausa lēni, debesis bija nomākušās, un koku biežņa aizturēja to pašu gaismas mazumiņu, taču Adrianam bija laba redze. Īstenībā arī bez redzēšanas varēja just, ka zeme kļuvusi mīkstāka, gandrīz vai iesūc gājēja pēdas un atlaiž tās ar neskanīgu šļakstu.

Adrians atkāpās, acīm sekodams miklās joslas virzienam, tad devās paralēli tai. Skats kompasā liecināja, ka slīkšņa tiešām stiepjas uz rietumiem.

Viņš lauzās cauri neiedomājami bieziem krūmiem un cieši saaugušiem eglājiem, sargādams acis no asajām pazarēm. Mati un apģērbs nolipa zirnekļtīklu pikām un piebira nokaltušām skujām, kājas ķērās ik uz soļa. Adrians jau kuro reizi nopriecājās, ka viņam ir tik lieliski, izturīgi apavi karavīra zābaki, piemēroti tādām slodzēm un pārgājieniem, kādos parasti ļaudis neiet.

Kad, plēšoties un laužoties cauri mūžamežam, bija pagājusi vismaz pusstunda, viņš sāka šaubīties, vai sākotnējā izvēle bijusi prāta darbs, taču, uz brītiņu piestājis, lai atvilktu elpu, puisis saklausīja nepārprotamu tekoša ūdens čalu upīte, kopš bērnības pazīstamā Medolīte, bija tepat, turklāt, meklēdams tās izteku pie Riekstukalna avotiem, viņš nebija kļūdījies.

Šī atziņa patiesi ielīksmoja, taču vēl vairāk viņš nopriecājās, redzēdams, ka mežs kļūst skrajāks, līdz ar to arī gaišāks; egļu saaudzēs nomainīja staltas priedes, bet labajā pusē starp alkšņiem un lazdām nu jau skaidri sazīmējama Medoles steidzīgā straume.

Tajā lūkojoties, bija grūti ticēt, ka ūdens bagātā, vismaz desmit metrus platā upe reiz tālā nākotnē izsīks un pārvērtīsies duļķainā urgā, kas vietām iesprostota cilvēku raktā grāvī un tikai kilometru pirms ietekas jūrā sāks izskatīties pēc dabiskas ūdensteces. Adrians nožēlā pakratīja galvu, tad paātrināja soli pārliecībā, ka šajā upē noteikti mājo gan zivis, gan arī ūdensputni.

Mežā strauji modās dzīvība. Putnu balsis kļuva skaļākas, taču pagaidām nebija saklausāma nedz baložu ūbināšana, nedz pīļu vai zosu klaigas. Viņš pamanīja priedē draiskojamies vāveru pāri, tad pēkšņi upē kaut kas smagi noplunkšķēja.

Adrians pietupās un pusrāpus aizlīda līdz krastam. Tumšajā ūdeni pletās koncentriski viļņi. Pretējā krastā, kur starp ūdenim pārlīkušo alkšņu saknēm ēnojās alu atveres, ar tikko sadzirdamu šļakstu iznira glīta, tumša galviņa, ūsains purniņš, kam zobos spirinājās prāva zivs. Dzīvnieka kažoks un no sāniem saplacinātā aste spīdēja kā nolakota.

Ūdrs! īsts, dzīvs ūdrs, nupat ticis pie apskaužamas brokastu maltītes, aptupās turpat ūdensmalā un sāka locīt iekšā savu medījumu.

Adrians klusītiņām atkāpās, jo negribēja traucēt skaisto zvēru. Ticis pieklājīgā attālumā, viņš izslējās un turpināja ceļu gar krastu, nu jau pavisam cerīgi uzlūkojot upi Danai bija taisnība, šolaiku Medolē pavisam noteikti mājo zivis. Interesanti, kādas? Plauži, līdakas, karūsas? Varbūt pat sami un līņi?

Mutē saskrēja siekalas, kuņģis iesmeldzās. Pēc iepriekšējās dienas liesās maltītes un viena vienīga tukšpadsmit šīrīta brokastu vietā domāt par ceptām zivīm ir kaitīgi veselībai! Viņš norija siekalu ņēmienu, sakoda zobus, sakārtoja savus ieročus ērtāk un dūšīgi soļoja uz priekšu, lēšot, ka noieti vismaz divi kilometri.

Medoles krasti kļuva stāvāki, nogāzes klāja milzumgara nodzeltējusi zāle, bet pašā ūdensmalā arvien biežāk pacēlās niedru un vilkvālīšu saaudzēs. Tikko Adrians paspēja nodomāt, ka vieta izskatās ļoti piemērota pīļu un mežazosu ligzdošanai, ausis uztvēra nepārprotamu gāgināšanu un ūdens šļakstus. Ķermenis saspringa kā stiga. Adrians zagās uz priekšu, sekodams upes līkumam, kas savērsās pa kreisi. Gāgināšana un šļaksti skanēja teju vai blakus. Viņš nometās guļus un, lienot uz vēdera, pieveica pēdējos metrus.

No lieliskā skata, kas pavērās cauri kalstošās zāles vēdekļiem, pakrūtē iekutējās. Upes līkums veidoja paplašinājumu, varen omulīgu līcīti, un tajā starp niedru puduriem un seklumā sanestu lūžņu plunčājās vairāki desmiti mežazosu. Putnus viņš pazina nešaubīgi pēc pelēkbrūnajām mugurām ar baltām šķērssvītriņām un spilgti oranžajiem knābjiem ar baltiem nadziņiem galos. Pašam nomedīt zosi agrāk nebija gadījies, taču ar gaļu pamieloties gan Zigmunds reiz bija nošāvis divas.

Cenzdamies nesakustināt zāli, viņš nodabūja no pleca šaujamloku, atraisīja bultu saišķīti un lēnltiņām, centimetru pa centimetram šļūkāja lejup, drudžaini prātojot, kā neaizbaidīt visu baru, ja neizdosies trāpīt ar pirmo bultu. Pielīdis pavisam tuvu, Adrians nolūkoja zosi, kas aizrautīgi nira pēc barības blakus čabošam vilkvālīšu čemuram; no pārējām to šķira nomelnējusi, smilšu apnesta sieksta. Viņš uzlika bultu uz stiegras, spēcīgi atvilka un, paslējies augšup, strauji nomērķēja… Bulta ietriecās zoss galvā, putns izgrūda tikko dzirdamu skaņu un pa pusei iegrima saduļķotajā ūdeni, virspusē palika tikai nevarīgi pastieptais kakls un galva.

Adrians no prieka gandrīz nosmaka; asinis trakoja adrenalīns, sirds dauzījās kā traka. Šī ir veiksmes diena viņš bija pārliecināts, un tā arī notika tikai pēc trešā trāpīgā šāviena zosis ar troksni pacēlās spārnos, bet jaunais mednieks, vairs neslēpdamies, devās pakaļ medījumam trim smagām, acīmredzot treknām zosīm.

Izdabūjis bultas no ļenganajiem, vēl siltajiem ķermeņiem, viņš tās uzmanīgi apskatīja naglas joprojām stingri turējās iešķēlumos, taču pats šaujamloks šimbrīžam vairs nebija lietojams pēdējais šāviens sutaša auklas stiegru bija padarījis jūtami vaļīgāku. Adrians sasēja zosu kaklus kopā un uzmeta medījuma saišķi mugurā… pasmags, taču, ai, cik tīkams svars!

Kaut arī ēst gribējās ellišķīgi, viņš nolēma vēl mazliet papētīt, kā izskatās aiz Medoles likuma. Straumes sanesto smilšu un lūžņas sēklis drīz beidzās, un ūdens plūsma atkal kļuva straujāka. Adrians uzmanīgāk nekā iepriekš skatījās ūdenī vai kaut kur nepavīdēs tumša muguriņa vai perlamutrā vizošs zivs sāns? Taču, nogājis pārsimt soļu, viņš ieraudzīja ko citu! Gandrīz pašā upes vidū pagremdēts, cauri dzidrajai straumei rēgojās nepārprotami cilvēka roku darināts veidojums, kādu puisis bija redzējis tikai muzejā pamatīgs, no klūgām pīts murds.

Viņš pa pusei nokāpa, pa pusei nošļūca lejāk, kamēr ūdens sāka skaloties ap zābaku purngaliem; šaubu nav, tas tiešām ir murds, un murdā peras zivis. Kādas, to nevarēja saskatīt, taču katrā ziņā vairāk par vienu.

Lai gan kārdinājums papildināt šārīta guvumu ar svaigām zivtiņām bija milzīgs, Adrians pēc īsa ķīviņa pašam ar sevi nolēma murdam nepieskarties. Tā kā agrāk vai vēlāk nāksies saskarties ar tuvumā mītošajiem cilvēkiem, sveša loma piesavināšanās noteikti nav labākais ceļš uz iepazīšanos un turpmāku mierīgu līdzāspastāvēšanu.

Labi! Svešu mantu neaiztiekam, skatāmies, kā tikt pie zivtiņām pašu spēkiem. Viņš noāva zābakus, uzlocīja džinsu staras un, paķēris jauno šķēpu, iebrida upē. Ūdens, protams, bija auksts, taču ne tik auksts, kāds tas varētu būt normālā novembrī, tāpēc pilnīgi paciešams. Stāvēdams līdz ceļgaliem diezgan spēcīgajā straumē, Adrians skatījās, kā gribēdams nohipnotizēt ūdenszāles, kas locījās tik sparīgi kā aiz astēm piesietu nēģu bunte. Ja diena būtu saulaina, viņš uzreiz pamanītu žiglu, tumšu ēnu kustēšanos starp ūdensaugiem. Taču debesis sedza smagi mākoņi, tamdēļ tikai tad, kad Adrianam sāka klabēt zobi un zosāda bija uzlīdusi līdz šekumam, viņš atģida, ka tas, ko viņš noturējis par prāvāku ūdenszāļu lapu, patiesībā ir zivs mugura. Elpu aizturot, puisis dūra… taču šķēpa smaile tikai uzvandīja satrunējušu lapu kārtu. Vilšanās bija tik liela, ka viņš iekoda lūpā līdz asinīm. Dabiski, šķēps nav nekāds žebērklis vai harpūna, taču jāprot trāpīt, un pagaidām viņam tas neizdodas.

Adrians negaidīja, kamēr duļķes nosēdīsies, bet piesardzīgi pārvietojās gabaliņu pret straumi. Tagad viņš zināja, kā jāskatās, kam jāpievērš uzmanība, un nolēma, ka bez zivs projām neies. Senā Medole tiešām bija zivju bagāta, jo dažus mirkļus vēlāk redzeslokā parādījās vēl viena tumša muguriņa, turklāt jūtami biezāka par iepriekšējo. Šoreiz Adrians šķēpu virzīja mazliet iesānis un uzreiz juta trāpīts! Izcēlis spirinošos zivi no ūdens, viņš neticēja savām acīm. Tā nebija ne līdaka, ne asakains plaudis, bet pasakaina strauta forele zaļibrūnā mugura un spožie sāni klāti sarkaniem un melniem lāsumiņiem, turklāt vismaz pāris kilogramu smaga… nu, īsts Pētera loms. Ko nu vairs bēdāt par salšanu! Mēģinās vēlreiz, gan jau atpakaļceļā sasildīsies.

Stundas ceturkšņa laikā viņš dabūja vēl divas foreles, vēl divām palaimējās no dūriena izvairīties, taču pietika ar iegūto. Adrians noberza pārsalušās pēdas sausajā zālē un mudīgi saāvās, tad, brīsniņu padomājis, nometa jaku, džemperi un novilka trikotāžas T-krekliņu, kas sīvi oda pēc sviedriem tā vai tā netīrs, lai tad šaireizē kalpo par zivju tarbu.

Atpakaļceļš rādījās tuvāks, nekā šurpnākamais; smagā putnu un zivju nasta gan spieda muguru, taču sirdi darīja vieglu jo vieglu. Diena jau pusē, ak, nabaga meitenes tik daudz stundu bez ēšanas! Jācer, ka apmetnē viss kārtībā, ka Danīti un Ieviņu nekas nav sabiedējis vai apdraudējis. Steidzami jāuztaisa vēl pāris šķēpu, lai, viņam medībās aizejot, meitenēm būtu jelkāds aizsardzības ierocis. Protams, ne mežakuilim, ne satracinātam alnim vai, nedod, Dievs, sumbram ar šķēpu neko nepadarīs, taču arī tāds ierocis sniedz vismaz minimālu drošības sajūtu.

Līdz apmetnei vēl bija labs gabaliņš, kad Adrians saoda dūmu smaržu. Acīmredzot gaisa spiediens bija tik zems, ka dūmi necēlās uz augšu, bet lodāja pa egļu pazarēm kā zilgana, smacīga migliņa, viegli kairinādama rīkli. "Uguns kuras, tātad mājās viss ir labi," viņš atviegloti nosprieda.

-     Adris, re, kur Adris nāk! Puisi apsveica divbalsīgs gaviļu kliedziens. Beidzot! Adri, kur tu biji tik ilgi?

Tikai tagad viņš sajuta, cik ļoti noguris. Visi kauliņi bija kā svina pielieti, pēdas dzirnakmeņu smagumā. Novēlis no pleciem zosis un foreļu nastiņu, Adrians pārlaimīgi nopūtās. Pudelē bija mazliet ūdens, viņš to izdzēra līdz pēdējai pilītei un tad novēlās samīdītajā sūnā kā maiss.

-    Vai tev kas kaiš? Dana nometās viņam blakus.

-     It nekas, tikai esmu zvērīgi noguris. Viņš uzsmaidīja meitenei, juzdams, ka tūdaļ aizmigs. Nu mums ir proviants vismaz pāris dienām, ķerieties tikai klāt, bet es drusciņ pagulēšu, labi? Pēc tam visu izstāstīšu. Kolosāli…

-     Ārprāts, galīgi pārmocījies. Ieva izlaida no rokām zosi, tramīgi paskatījās uz Adrianu, kam acis jau bija aizkritušas ciet, pēc tam uz nobažījušos māsu. Klau, zemē gan nevajadzētu gulēt, ka vēl nesaaukstējas. Iedabūsim viņu būdā. Lai izguļas, kamēr mēs uztaisīsim ēdamo.

Uzdabūt Adrianu kājās nebija viegli, tomēr beigu beigās meitenes viņu pierunāja līst būdā. Dana uzčubināja nožēlojamo spilventeli, palīdzēja puisim izlobīties no ādas jaciņas, novilka smagos zābakus un rūpīgi apsedza viņu.

-     Danīt! Danīt, paskaties, ko Adris atnesis! Ieva jūsmīgi spiedza, lēkādama apkārt bagātīgajiem pārtikas krājumiem kā mušmiru dziru salakusies pagānu priesteriene. Meža zosis un nenormāli foršās zivis! Traks var palikt! Pasaulīt, kā mēs tagad ēdīsim! Personiski es pierīšos, tēta vārdiem runājot, kā anakonda! Līdz ūkai!

-    Es arī pierīšos, goda vārds! Dana norija siekalas. Labi, ka mums ir sāls, nevaru iedomāties, kā lai ēd nesālītu gaļu vai zivis, vismaz pagaidām, viņa apdomājusies piebilda.

-     Tagad vairs nav ko filozofēt, ņem Adra nazi un iztīri zivis! Ieva nokomandēja, bet es noplūkšu zosis. Tur sanāks vesela kaudze mīkstinu dūnu, mēs varēsim piebāzt pilnu spilvenu!

Ja Vize šajā brīdī redzētu savas meitas darbojamies, tad izjustu pelnītu lepnumu tik aši un izveicīgi darbojās meiteņu pirksti! Danai vairs nebija prātā ne rūpīgi koptais manikīrs, ne arī kādreizējais šķebīgums pret uzšķēršanu un ķidāšanu; savukārt Ieva gluži dabiski uzņēmās saimnieces iniciatīvu, kaut arī agrāk pie mājsaimniecības darbiem ķērās tikai pēc vairākkārtējas skubināšanas.

-    Ieviņ, paskaties! Caur Danas pirkstiem izplūda oranžsārtu ikru straumīte. Mums ir kaviārs! Adris atnesis divas foreļu mātītes, un tās ir ikru pilnas! Super, tāda delikatese pēc diennakti ilgas badošanās!

Manipulējot ar saplēstā poda pusēm un emaljēto krūzīti, māsas noskaloja ikrus avota ūdenī un sajauca ar kripatiņu sāls. Pa to laiku slapjās dadžu lapās ietītā un uz oglēm uzliktā zivs jau bija izsutusi pati savos taukos.

-    Es vairs nevaru, iestenējās Ieviņa un, pat nenoslaucījusi pirkstus, noknieba gabalu ceptās foreles, un iebāza mutē. Au, karsts… ārprāts, cik garšīga! Savu mūžu es… mmm… Teikuma beigas izgaisa kārā šņakstināšanā un aprautos sēcienos, kad kārtējais atplēstais gabaliņš bija apdedzinājis lūpas.

Dažu minūšu laikā prāvā forele bija notiesāta līdz pēdējai kripatiņai. Māsas sinhroni nopūtās sāta pilnā atvieglojumā, paskatījās viena uz otru un iesmējās mutes spīdēja no taukiem, vaigi, zodi un pirksti aplipuši pelniem un ogļu krikumiem.

-    Skaistules, Dana ķiķināja. Divas mis Akmens laikmets. Kur skatās žūrija un kāpēc mums vēl nav pasniegta skatītāju simpātiju balva, ko!?

-    Padod telefonu, es tevi tūliņ nofotografēšu! Ieva notrina netīros pirkstus sūnās. Vai tu mani, un pēc tam otrādi! Iedomājies, kāds efekts būs, kad mēs ieliksim šitās bildes draugos.

-     Mūs noteikti uzaicinās filmēties "Miljons gadu pirms mūsu ēras" jaunākajā versijā! Iestatījusi aparātu uzņemšanas režīmā, Dana meklēja labāko rakursu. Pagriezies tā, lai kadrā būtu ari tā noplūktā zoss! Ģeniāli! Tagad tu mani ar kaviāra bļodu…

-    Labi, fotosesija beigusies. Pēc fotoarhlva papildināšanas jaunākā māsa atguva daļiņu nopietnības. Tagad liec cepties otru zivi, lai Adrians ari dabū ieēst, bet es varonīgi izlaidīšu šamajai zosij iekšas…

Pusstundu vēlāk dubultā cepeša smarža atmodināja dienas varoni; viņš izlīda no skuju būdas, juzdamies spējīgs aprit zosi ar visu iesmu, ko Ieviņa bija visai asprātīgi uzrīkojusi uz divām žāklitēm.

-    Goda vārds, tagad es pilnībā saprotu, ko nozīmē izteiciens "Cilvēks ēd, lai dzīvotu", viņš izelsa pēc tam, kad bija noglabājis vēderā zivi, taukos pilošu mežazoss stilbiņu un īpaši viņam cepto akniņu. Meitenes, jūs esat ģeniālas, fantastiski garšīgi!

-    Tas tāpēc, ka zosi mēs iespeķojām ar lakšiem, tu nemaz nezini… Mēs arī drusku paklīdām apkārt un šo to savācām.

-     Mēs vēlreiz aizgājām uz pauguru, un Dana pamanīja nokaltušus meža ķiplociņu lakstus. Pierakām tik daudz, cik sagāja kabatās. Vēl saplūcām pelašķus, iedomājies, daži vēl ziedēja! Tagad būs zāles pret saaukstēšanos, ja nu gadījumā kas, stāstīja Ieva, ar baudu apgraužot zoss spārniņu.

-    Atpakaļ nācām ar līkumu, lai nevajadzētu cīkstēties cauri brikšņiem, un atradām gailenes, bet tās vēl bija pavisam sīciņas, tāpēc atstājām, lai dienu vai divas paaugas.

-    Labais gailenes novembrī! Adrians omulīgi iesmējās.

-    Jā, bet mūsu laikos arī vienu gadu tētis mežā atrada gailenes dienu pirms Ziemassvētkiem, Ieviņa iebilda. Daudz nebija, bet tomēr. Mamma vēl šausmīgi brīnījās, teica, gatavie brīnumi. Bet ko mēs te… Adri, tagad tu esi paēdis, stāsti vaļā! Cik tālu aizgāji, ko redzēji?

Apkārt strauji biezēja tumsa. Mākoņu sega pamazām ira, un spraugās cita pēc citas uzlāktija zvaigznes, beidzot virs egļu galotnēm iznira arī mirdzošs mēnessirpis. Kļuva vēsāks; Adrians uzmeta plecos jaku, meitenes satinās segā. Stāstot un klausoties, trijata pamazām norubināja pēdējās cepeša atliekas, kārtīgi sameta kauliņus ugunskurā un iztukšoja pāris krūzītes zālīšu un brūkleņu novārījuma.

-    Vienreizēji! Dana nogrozīja galvu. Man arī gribas redzēt padomā tik, mūsu sīkā Medolīte tagad pamatīga upe! Un tu nemaz neaizgāji līdz jūrai, kas zina, kas tur tālāk notiek!

-    Nu, kad bunkurs būs gatavs, tad iesim ekspedīcijā visi trīs. Ieviņa neviļus nožāvājās. Bet tagad gan gulēt! Māsa, vai iesim mazgāties, vai ari līdīsim migā kā cūkas?

-    Jāiet, Dana nopūtās, citādi sāksim smirdēt. Noteikti jāatrod iespēja arī izmazgāt… šo to, viņa pabeidza savu sakāmo klusāk, nekā bija iesākusi.

Lai gan meitenes iebilda, Adrians arī šajā vakarā nolēma būt par pirmo sargu. Divas stundas cieša miega un bagātīgā maltīte bija atdevusi spēku un mundrumu, līdz ar to atgriezās ari trauksmainā atbildības sajūta tik daudz vēl jāpaveic, jāizdomā un jāuztaisa, lai viņi šajā pasaulē varētu justies daudzmaz droši.

♦ ❖ ♦

Nākamā diena tika pilnībā veltīta mājokļa būvei. Adrians bija ieminējies, ka bunkura sienas no iekšpuses jānostiprina ar vertikāli ieraktām vai zemē iedzītām kārtiņām, bet starpiņas jāaizbāž ar sūnām. Šim nolūkam nepieciešamās kārtis, pareizāk sakot, attiecīgā resnuma alkšņus un bērziņus, vējgāzes upurus, nācās izdabūt no haotiskajiem brikšņiem un atvilkt līdz apmetnes vietai. Tā kā nebija nekādu darbarīku, lai tiem piešķirtu pareizo izmēru šim nolūkam nederēja pat vislabākais nazis -, trijotne pēc kārtīgas galvas lauzīšanas atrada vienīgo iespējamo paņēmienu uguni. Viņi apkrāva kociņus ar oglēm un degošiem zariem pārdalāmajā vietā; pēc vairākkārtējas apgrozīšanas kārtiņas liekais gals nodega un gatavais materiāls tūdaļ tika iedziļināts jaunbūves sienā. Jaunieši darbojās tik saskaņoti un prasmīgi, ka pēcpusdienā bunkura sienas jau bija gatavas un varēja ķerties pie jumta.

-    Nez, cik kubikmetrus mēs šodien esam atstiepušas? Ieva izelsa, atvilkusi kārtējo nokaltušo bērziņu. Elles darbiņš, es vairs rokas nejūtu!

-     Patiesībā mēs esam īstie zvēri un darām godu visai akmens vai bronzas laikmeta sabiedrībai! Adrians atzinīgi uzsita meitenei uz pleca. Vēl kādus sešus vai septiņus, un tad jau varēs virsū likt zarus, sūnas un velēnas.

-    Okei, jaunākā māšele nopūtās. Danīt, mūsu kungs, pavēlnieks un gādnieks liek atstiept vēl pusduci koku, tad nu metamies kaut rāpus, nezinu, kā ar tevi, taču mani motivē doma, ka vakariņās ēdīšu ceptu zosi ar kaviāru.

-     Mani motivē pilnīgi viss, dvesa pārgurusī Dana, bet visvairāk apziņa, ka mūsu māja drīz būs gatava, tāpēc ejam, kamēr vēl nav satumsis!

Tumsa tomēr uzkrita ātrāk, nekā cerēts, un bunkura jumts palika nepabeigts. Kamēr uguns sveilēja vakariņu cepeti, visi trīs apkopa sūrstošu skrambu klātās rokas noskaloja ar avota ūdeni un iezieda ar saberztām pelašķu lapām.

Gaiss kļuva jūtami vēsāks un miklāks, nepārprotami vēstot lietus tuvošanos. Dana pēc ēšanas sadabūja dziju ar adatu un sāka lāpīt džempera piedurknē ieplēsto caurumu, Adrians ķērās pie jauna šķēpa kāta apdares. Ieviņa labu brīdi stīvi vērās kvēlojošajās oglēs, tad pēkšņi saduga un apslāpēti iešņukstējās.

-    Es… es domāju par mammu un tēti, atbildot uz Adriana un māsas nemiera pilnajiem skatieniem, meitene norīstīja dzeldīgo kamolu, kas spīlēja rīkli. Kā viņi tur? Labi, labi, es zinu, ka šajā pasaulē viņu nav, bet kaut kur vai kaut kad viņi taču ir! Tas ir tik baisi, un neviens neko… Mēs arī visu laiku balansējam kā uz naža asmens, un vecāki to noteikti saprot… Man viņu ir tik žēl, ka brīžam kļūst pavisam baigi.

-    Tas viss tā ir, Ieviņ, Adrians savaldīgi sacīja, nolikdams darbu pie malas, man tieši tāpat jādomā par savējiem, bet ar gaušanos un raudāšanu mēs neko nemainīsim, tikai atņemsim sev spēkus. Tāpēc man ir priekšlikums šāda veida sarunas nolikt malā, koncentrēties tikai uz izdzīvošanu un… nezinu, kā lai pareizāk pasaka, uz savu uzdevumu, vai?

-    Kas tas, tavuprāt, par uzdevumu? Arī Dana nolaida šuvekli klēpī un neizpratnē uzlūkoja draugu. Tu domā, ka mums te jāpaveic kaut kas konkrēts? Kas īsti?

-    Es nezinu, atzinās Adrians, taču mana mamma nekad nerunā tukšu, un viņa vēl nesen teica, ka nejaušību vispār nav… ka ar nejaušībām cilvēki aizbildinās tad, ja kaut ko nesaprot vai negrib saprast. Patiesībā ikkatram notikumam vai dzīves pavērsienam ir nozīme un mērķis. Un tas, kas notika ar mums, tāds ceļojums laikā ir ļoti spēcīgs pavērsiens, tam noteikti ir būtisks cēlonis, tātad arī mērķis.

Māsas saskatījās. Ieva savieba seju neticīgā grimasē un pikti iemeta uguns gailošajā viducī samītu čiekuru.

-    Izklausās pārāk gudri. Dana viegli paraustīja plecus. Bet, ja padomā, iespējams, tev taisnība. Tikai, goda vārds, es nesaprotu, ko tādu mēs šeit varētu paveikt? Mums nav nekādu īpašu zināšanu, pat dzīves pieredze pavisam īsiņa. Ja tas meteorīts, piemēram…

-    Ak kungs, mēs taču nekādi nevaram ietekmēt tā krišanu vai nekrišanu, māsiņ, domā taču kā pieaugusi! Oglēs pašķīda vēl viens čiekurs.

-    Tieši to jau es gribēju teikt! Dana nepacietīgi attrauca. Bet Adris saka uzdevums.

-    Danīt, tu kļūdies, mums ir zināšanas, turklāt ļoti īpašas, vai tad ne? Mēs zinām, kas ir meteorīts, zinām par baigo haosu, ko radīja tā krišana, un, kas vēl svarīgāk, zinām, ka tā sekas zemestrīces, plūdi, dienām ilga tumsa ir pārejošas un nenozīmē nekādu pasaules galu. Varbūt mums tas jāpasaka tagadējiem cilvēkiem… jābrīdina, vai?

-    Mēs to nemaz nevaram izdarīt, jo, pirmkārt, nevienu cilvēku neesam sastapuši un, ja arī sastaptu, nezinām viņu valodu. Šķiet, Ieviņas raudu lēkme strauji pārauga vēlmē paķīvēties. Un, otrkārt, viņa izspēra, varbūt tas sasodītais meteorīts jau sen ir nokritis, un mēs te velti cepamies, tā, lūk!

Ar tik negaidītas iespējas pieņēmumu nopietnā saruna izvērtās atvieglojuma pilnā smieklošanā.

Naktī sāka līt lēns bezvēja lietus. Necerētā kārtā būdas jumts izturēja, taču ugunssargs Dana samirka ne pa jokam. Adriana jaka gan pasargāja no slapjuma plecus, krūtis un muguru, taču džinsi bija caurcaurēm slapji, bet no bizes tecēja vesela straumīte. Meitene pamatīgi nocīnījās, lai neļautu ugunskuram apdzist, un atklāja, ka, uzslejot stumbru atlūzas vigvama veidā, iekšpusē, par spīti lietum, liesmas turpina dejot, ogles kvēlot. Ugunsglabāšanas pieredzi viņa nodeva māsai kopā ar Adriana jaku un drebinādamās līda migā.

No rīta visi jutās nosaluši, drēgnuma piesūkušies un tādēļ mēreni sapīkuši, sevišķi Ieva. Kaut cik uzmundrināja tikai karstais dzēriens; katrs izdzēra pa pilnai krūzei. Tomēr apziņa, ka, lietum joprojām uzmācīgi smīlājot, vēl neizžuvušos apavos un miklās drānās atkal jābrien pilošā briksnājā, bija gaužām nomācoša, turklāt bunkura bedres dibenā bija sakrājusies pamatīga peļķe…

-    Man riebjas, riebjas, riebjas, Ieva jau atkal šņukstēja; elsas mijās ar drebuļiem un zobu klabināšanu. Nekas mums nesanāks, ārprāts, pat no lietus nav kur patverties! Kas vēl būs ziemā, pasaki!

-     Nepīksti! Dana apsauca māsu skarbāk nekā parasti. Vienīgā iespēja patverties no lietus ir dabūt gatavu bunkuru. Adris teica, ka vēl vajag vismaz trīs kokus, un mēs tos sagādāsim, lai tur vai kas! Māsiņ, saņemies! Viņas balss atguva parasto maigumu. Tu tak vienmēr esi bijusi dūšīgākā no mums abām!

Jaunākā uzmeta lūpu, tomēr pārstāja činkstēt. Piktums uz visu pasauli pēkšņi izvērtās īstās dusmās pašai uz sevi. Kāpēc Dana un Adris spēj būt tik mierīgi, taču viņai ik pa brīdim izsprūk visādas nejaucības? Vai tad ne viņa pašā pirmajā dienā bija teikusi skaistos vārdus būt savu vecāku cienīgiem, bet tagad pinkšķ par katru nieku? Fu, kauns! Labi, Adris ir vīrietis, bet Dana? Lai arī vecākā, tomēr tikai par vienu gadu!

Tētis gan tā nekad nedarītu, nekad nemeklētu kašķi un paniku neceltu nekādos apstākļos. Viņai tik ļoti gribas būt līdzīgai tētim ne vien ārēji (visi allaž atzinuši, ka Dana ļoti līdzinās mammai, kamēr viņa ir īsta tēva meita), bet arī raksturā! Tas nozīmē, ka jāsavaldās, jāsakož zobi un jāiztur! Un, ja nevar izturēt, tad jāpārvērš sava nevarēšana jokos un humorā, jāiemācās dzīt velnu jebkurā situācijā, tāpat kā to vienmēr dara tētis… ja kas, tad ari Katrīna un Valfrīds! Arī mamma vienmēr turas kā klints, tāpēc… Tāpēc šī pilnīgi noteikti ir pēdējā reize, kad viņa gļēvi pinkšķ un uzvedas kā puņķutapa!

Apņemšanās atdeva spēkus un sparu, un meitene vairs nedomāja ne par slidenos ādas gabalos pārtapušajām pastalām, ne ari ledainajām tērcitēm, kas pludoja pār muguru.

Stiepjot un velkot priekšpēdējo kārtiņu, Ieva palēnām atskārta, ka māsa no mātes mantojusi ne vien tumšo bizi un sejas līnijas, bet arī rāmo, nesatricināmo paļāvību, ka viss, kas notiek, notiek pareizi, un bezgalīgu uzticēšanos mīļotajam vīrietim, proti, Adrianam. Savukārt Dana īsti neaptvēra, cik smagi paša uzņemtā atbildības nasta brīžiem nospiež puiša plecus. Tomēr arī viņam bija savs mantojums spīts, pārliecība, ka ar mērķtiecīgu darbošanos var pārvarēt visas nebūšanas, un jaunības spārnotā bezbēdība.

Tā nu trijata katrs sava dzinuļa skubināts darbojās tik čakli un saskaņoti, ka vēlā pēcpusdienā jumts bija gatavs ieslīpi uzslieto kārtiņu starpas aizdrīvētas sūnām un aizziestas ar māliem, ko Dana izkašņāja Grietiņmeža paugura malā, pa virsu bieza egļu zaru kārta, ko pārklāja ar blīvi sadzītām velēnām. Kamēr meitenes cepa gaļu, Adrians uztaisīja vieglas kāpnītes un izveidoja ērtu ieeju.

-     Normāli, patiesībā baigi labi, jauno mājokli sveces gaismā novērtēja Dana. Slapjumu viņi bija izsmēluši, klonu nomīdījuši, noklājuši ar egļu skujām un sausu zāli. Sienu starpu aizdrīvēšanu nolēma veikt vēlāk brīžos, kad nebūs svarīgāka darāmā.

-    Nav slikti, Ieva gluži priecīgi atzina. Salīdzinot ar zaru būdu, tīrā pils! Tikai ziemā bez uguns mēs te nosalsim kā prusaki, bet, ja kurināsim, nosmaksim dūmos.

-    Vispār jau no akmeņiem var uztaisīt kaut ko līdzīgu krāsniņai. Adrians bija noskaņots krietni optimistiskāk nekā no rīta, jo jutās varen apmierināts ar paveikto. Pamazām sanesīsim materiālus… Mālu gan vajadzēs diezgan daudz, taču tas viss ir izdarāms. Nepazudīsim, māja mums ir, ko vairs bēdāt!

Mājokļa labiekārtošana, malkas vākšana, vairākkārtēji gājieni pēc smagajām mālu un akmeņu nastām paņēma vairākas dienas. Labi, ka lietus lija galvenokārt naktīs; pamatīgi būvētajam jumtam cauri neizsūcās ne pilīte, bet ugunssargs no lietavām glābās zaru būdā.

Kādunakt viņi piedzīvoja īstu vētru. Lietus strūklas šņākdamas triecās cauri egļu skujotnei ar tādu spēku, ka ugunskurs apdzisa neglābjami. Ieva cietās līdz pēdējam, tomēr, kad pielijušajā mežā uzlāktlja zilbaltu zibeņu šautras un pāris reižu nogrāva pērkons, vairs nedomāja par uguns atjaunošanu un iespruka bunkurā. Pēdējais pērkondārds pamodināja ari Adrianu un Danu. Laikam zibens kaut kur netālu bija sašķēlis un nogāzis pamatīgu koku, jo visi trīs juta zemi nodrebam. Segā un nedaudzajos drēbju gabalos satinušies, sveces gaismiņā viņi sagaidīja rītausmu, kad stihija beidzot pierima.

-     Sausmiņas, pērkons novembra beigās! Ieva purpināja, slapjos pelnus rušinādama, lai no jauna aizkurtu ugunskuru. Baigais klimats. Šito derēja redzēt tiem, kas mūslaikos muldas, ka senos laikos viss bijis labāks. Nez, ko šie tagad teiktu!

Pēc brokastīm Adrians atkal devās medībās pa jau zināmo ceļu, šoreiz nekādus lokus nemezdams. Dana ķērās pie mājokļa iekšējās apdares cītīgi bakstīja spraugās sūnas un aizzieda māliem. Uz kastes noliktajā poda pusītē oglēs gruzdēja kadiķzaru riekšava, sausējot padrēgno un pēc trūdiem smakojošo telpu.

Ieva ķērās pie podnieka amata apgūšanas. Ideja tikt pašiem pie saviem traukiem meiteni aizrāva, lai gan par darāmo bija maz jēgas. Ar Adriana dotajiem padomiem nepietika, un vismaz pagaidām visi darinājumi sašļuka un noļima kā sala ķertas bekas.

-     Nu, pilnīgs bē… Ieviņa sodījās, kad ar milzu pūlēm uzķepinātā bļoda acu priekšā saplaka ērmīgā plāceni. Viņa atglauda matus no sasarkušajiem vaigiem; jau piekaltušajicm mālu traipiem pievienojās vēl daži.

-    Kamdēļ tu taisi tik lielus? māsa apjautājās. Sāc ar mazākiem… kaut kādiem ķoblšiem un bļodiņām.

-    Bet mums vajadzīga liela bļoda! Tāda, kur izmazgāt vešiņas un nomazgāties pašiem. Dana, vai tu apjēdz, ka mēs neesam mainījušas bikšeles vairāk nekā nedēļu?

Māsa pamāja. Šajā ziņā stāvoklis bija vairāk nekā šausmīgs. Ja zobus varēja kā nekā iztīrīt ar pelnos pamērcētu pirkstu, bet seju un rokas noskalot avotā, tad visas citas ķermeņa daļas sāka teju vai appiepēt.

-    Vienalga, uztaisīsim dažas mazas bļodiņas. Dana notupās māsai blakus. Tad pamēģināsim apdedzināt. Es tev palīdzēšu, kamēr sienas žūst un nav uznācis lietus.

Labu laiku ņēmušās ar māliem, abas secināja, ka masa ir par mīkstu un, lai kaut kas izdotos, mālam jāpiejauc daudz mazāk ūdens, toties rokām visu laiku jābūt slapjām. Liekot lietā jauno metodi, veicās labāk; abas pagatavoja četras glītas bļodiņas un dažus gluži pieņemamus ķobīšus, lai katram būtu savs dzeramtrauks.

-    Tā, tas nu būtu padarīts. Ieva gandarīti atlieca muguru. Lai tagad apžūst! Ejam izlocīt kājas, es jūtos notupējusies kā veca vista!

-     Varētu jau. Dana neziņā palūkojās apkārt. Tikai vai būs labi atstāt mājas tukšas? Sazin kad vēl Adris būs atpakaļ!

-    Tikai uz pusstundiņu, māsa labinājās. Aizskriesim līdz pauguram, atpakaļceļā savāksim gailenes, nu? Netielējies, ejam!

Dana nelika sevi ilgi pierunāt. Meitenes aizklāja bunkura ieeju ar žagaru saišķi, pavirši noskaloja sejas un plaukstas un pa nu jau iekopto taciņu devās uz Grietiņmeža pauguru.

Vietā, kur viņi ņēma mālus, bija izveidojusies dziļa peļķe. Padzeltējusī zāļu sega lietū kļuvusi pelēkbrūna, virši nomelnējuši; brūkleņu un miltenāju mētras gan mirdzēja spilgtā smaragda zaļumā, arī akmeņi vizēja kā nolakoti. Mazliet aizelsušās, māsas uzkāpa līdz pašai augšai. Dieveklīša akmens vanniņa bija pielijuši lietus ūdens līdz malām. Ieva piesardzīgi apraudzīja ar pirkstu jā, tas joprojām atradās savā vietā!

-     Re, no šejienes var saskatīt mūsu ugunskuru! Dana pastiepa pirkstu ziemeļrietumu virzienā, kur pāri kailo apsīšu, alkšņu un citu dižkrūmu galotnēm uz tumšās egļu sienas fona vīdēja sarkanīga plaiksniņa. Skatiens lēni slīdēja tālāk uz dienvidiem. Paskat, Ieviņ, izskatās, ka tur aug vēl lielākas egles par mūsējām!

-     Kur? Māsa nostājās blakus. Ā, redzu, nudien, baigi lielās! Vispār vieni vienīgi meži, koki no vienas vietas. Nesaprotu, kā te var dzīvot cilvēki?

-    Varbūt tāpat kā mēs zemē ierakušies?

Dana pagriezās uz otru pusi, pacēla delnu virs acīm un sāka vērot ainavu paugura austrumpusē. Tas pats vienmuļais meža zaļums, ko vietām pārtrauca rūsgano, rudens atkailināto lapkoku audzes. Tomēr nē tālumā meža sienā pavērās paprāvs robs, taču tas patiesi bija tālu savus piecus vai vairāk kilometrus uz Ventas pusi.

-     Danīt, vai tu zini, kur tas ir? Ieva joprojām pētīja milzīgo egļu puduru, kas pacēlās virs meža kā tornis virs robotas cietokšņa sienas. Tas ir apmēram tai vietā, ko tētis sauc par šausmu stūri, atceries tās mūra drupas. Adris vēl teica, ka pierunāšot Katrīnu tur nopietni parakties.

-     Varētu būt. Dana pār plecu pameta izklaidīgu skatienu māsas rādītajā virzienā, taču tūdaļ pagriezās atpakaļ balsnējais, nenoteiktais robs meža nepārtrauktajā klajā piesaistīja skatienu kā magnēts. Ja pakāptos augstāk? Daudz nedomājot, Dana uzrāpās uz milzīgā akmens. Nē, arī tas neko nedod nepilns metrs, nieks vien ir…

Viņa jau gribēja lēkt zemē, kad pēkšņi izdzirda bailīgu iebrēcienu. Dana pat nepaspēja nobīties sak, kas Ievai noticis, kad atģida tā nav māsas balss! Nākamajā acumirklī meitene cauri krūmu zariem samanīja absolūti svešu acu pāri, kas blenza neviltotās šausmās. Dana sastinga kā statuja un no saviem upurakmens augstumiem saskatīja meitenīti; vecumu nevarēja noteikt tiklab astoņi, kā divpadsmit gadi, tumšiem, šķipsnās saviļātiem matiem, apaļiem, brūnganiem vaigiem un strupu degunu. Ieplestās acis arī bija tumšas brūnas vai dziļi pelēkas, vaļējā mutē spīdēja sīki zobi.

Izbīli tūdaļ nomainīja kņudinoša ziņkāre. Viņa mazliet pieliecās, lai sīkāk appētītu akmens laikmeta bērnu, taču niecīgā kustība meitēnu tā sabiedēja, ka tas nebalsī izbļāva kaut kādu vārdu, kas izklausījās pēc umma, un, krūmiem šņīkstot, metās bēgt.

-    Johaidī, aiz Danas muguras noelsās Ieva. Goda vārds, īsts, dzīvs cilvēciņš! Kur viņa palika?

-     Paskatīsimies! Dana nolēca no akmens un spraucās cauri krūmiem. Jaunākā māsa sekoja viņas pēdās, un abas pamanīja cieti iestaigātu celiņu, kas caur segliņu un mežrožu saaudzēm vijās gar paugura malu lejup. Paskat, te jau īsta taka, interesanti, uz kurieni…

Viņa nepaspēja pabeigt teikumu, kad paugura piekājē, kur celiņš meta līkumu, ieraudzīja aizbēgušo meitenīti un divas sievietes. Mazā turēja vecākās sievietes roku un izmisīgi raustīja, kaut ko skaļi, spiedzīgi stāstīdama. Sieviete nepacietīgi atgrūda pārbiedēto bērnu un spēra soli uz priekšu, taču tūdaļ apstājās kā zemē iemieta.

Ieva un Dana, cieši satvērušās rokās, stāvēja paugura apakšā, nespējot atraut acis no vēl neizzinātā laikmeta iedzimtajām. Abas sievietes bija neliela auguma, ģērbušās netīri pelēkos vilnas kreklos, viduklī apjoztos ar šaurām ādas saitēm. Pelēkie apģērbi sniedzās līdz puslieliem, zemāk vīdēja gaišāka auduma stērbeles. Vecākajai zem kakla sasprausta aitādas veste ar spalvaino pusi uz āru, bet galvā no rupjiem pavedieniem pīta apaļa cepure ar nevienādiem dzintara graudiem apšūtām malām. No cepures laukā spraucās tumšas, iesirmas matu šķipsnas, kas taukaini spīdēja. Seja plata, āda nespodra kā vecs papīrs, pie acīm un ap muti dziļas grumbas, uz labā vaiga neglīta rēta. Lūpas plānas un iekniebušās uz iekšu priekšzobu trūkuma dēļ. Ap kaklu pītā ādas saitē karājās dīvaini amuleti spīdīgs bronzas disks un sakaltusi putna kāja ar gariem, dzelteniem nagiem. Jaunākajai sievietei mati bija garāki un savīti grīstītēs, to galos šūpojās dažādi piekari no dzintara, kaula un bronzas. Ap pleciem viņa bija apsējusi tumšu lakatu ar malās ieaustiem gaišākiem pavedieniem, plecā karājās prāva piebāzta ādas tarba. Tāda pati plata, taču svaigāka seja ar īsu, strupu degunu un smagnēju virslūpu. Tumšās, dziļi dobumos gulošās acis bija neaprakstāma izbīļa pilnas. Viņa aši apmainījās pāris vārdiem ar vecāko un pabīdīja īdošo meitenīti sev aiz muguras.

-    Cik ilgi mēs tā stāvēsim? Ieva iečukstēja Danai ausī. Saviesīga saruna diez vai sanāks, labāk taisāmies prom!

Māsa pamāja, un abas sakustējās, lai kāptu atpakaļ paugurā, bet tad vecākā sieviete nedroši paspēra soli uz priekšu un nobubināja garu, žēlabainu tirādi.

-    Atvainojiet, bet mēs neko nesaprotam, Dana pieklājīgi teica, gan aptverdama, cik bezjēdzīgi tas izklausās.

-    Mēs labāk iesim, liekas, ka tūdaļ būs lietus, piebilda Ieva un lielākai skaidrībai ar plašu žestu norādīja uz debesīm.

Vienkāršā kustība radīja satriecošu efektu abas sievietes sarāvās kā no sitiena un salīka tik zemu, ka jaunākās matu karekļi iegūla mālainajos dubļos. Meitene spalgi ieraudājās un aizklāja sejiņu ar plaukstām.

Māsas saskatījās.

-    Jēziņ, ko es tādu pateicu? Ieva bija pilnīgā šokā. No kā šīs tā pārbijās?

-    Nu, laikam jau mēs viņu acīm izskatāmies vēl dīvainākas nekā viņas mums… padomā pati džinsi, džemperi spilgtās krāsās un vispār… Nudien, ejam prom, kļūst arvien tumšāks, izskatās, ka patiesi sāks līt!

-    Laižamies gan, varbūt tad šīs nomierināsies. Ieva pagriezās atpakaļ. Dana iedrošinoši pamāja svešiniecēm, taču tās joprojām tupēja salīkušas, acis uz augšu neceldamas.

Kamēr risinājās šī vienpusīgā saruna, smagnējie padebeši krāsojās draudīgos, violeti pelēkos toņos. Māsas jau bija pusceļā līdz paugura virsotnei, kad jūras pusē no debesīm līdz šausmu stūra eglēm nostiepās milzīga zibensšautra, spocīgi zilgana kā lāzera stars, un gaisu pārplēsa neiedomājami skaļš rībiens, sadrebinot visu apkārtni. Meitenes pieķērās viena otrai, gandrīz pakrizdamas. Taču viņu pēkšņais izbīlis nebija nekas salīdzinājumā ar to, kā skaļais pērkondārds ietekmēja atnācējas visas trīs nu gulēja ar zemei piekļautām sejām un trīcēja tik nevaldāmi, ka, uz tām skatoties, māsām kļuva neomulīgi.

-    Paklau, viņas taču nevar tā atstāt, ieminējās Dana. Varbūt mēs varam kaut kā palīdzēt?

-    Tas ir tikai pērkons. Ieviņa paraustīja plecus. Var jau sabīties, bet ne tik briesmīgi! Un ko mēs varam palīdzēt, ja viņas nesaprot mūs, bet mēs nesaprotam viņas? Ā, šķiet, sāk atjēgties. Apžēlojies, māsiņ, ko viņa dara!?

Vecākā sieviete rāpus uz ceļgaliem tuvojās abām meitenēm, lūdzoši pacēlusi rokas. Gan plaukstas, gan seja bija vienos dubļos; skats bija vienlaikus smieklīgs un nožēlojams. Viņa kaut ko žēlabaini runāja kā lūgdamās vai pārliecinādama, tad saņēma vienā rokā savu bronzas amuletu un bakstīja tajā ar mālaino pirkstu, visu laiku atkārtojot: ukka, ukka.

-    Lūdzu, nomierinieties, viss taču ir labi, viss ir kārtībā, Dana līdzjūtīgi teica, nekas nav noticis, vai ne? Viss ir labi, labi… Viņa pasmaidīja, cik vien draudzīgi spēja, lai gan pati īsti droša nejutās.

Savādi, taču Danas smaids izrādījās varen iedarbīgs, jo vecā pārstāja īdēt. Aiz viņas muguras sakustējās arī abas pārējās, lēni piecēlās un steberēja tuvāk.

-     Nu jau pietiek, Dana, ejam! Ieva nepacietīgi sapurināja māsas piedurkni. Atjēgušās ir, un labi. Ejam mājās, citādi uguns izdzisīs!

Abas veikli uzrāpās paugurā, trīs svešinieces sekoja. Kad skatienam pavērās lielais akmens ar iedobē ieslēpušos māla dieveklīti, abu sieviešu balsīs ievijās biklas līksmības pieskaņa. Ieva ar Danu negribot apstājās; ziņkāre mudināja palūkot, ko svešās darīs.

Saspiedusi mālainās plaukstas kopā kā kausiņu, vecākā uzmanīgi pasmēla iedobē sakrājušos lietusūdeni, padzērās un ar atlikušajām lāsēm apslacīja seju. Otra rīkojās tāpat, turklāt šīs darbības vai rituāla laikā viņas nenolaida acis no māsām, it kā īpaši pūloties piesaistīt viņu uzmanību. Tad vecākā skaļi iesaucās Keike, un viņpus akmenim no krūmiem izspraucās meitenīte. Cieši piespiedusi sev klāt, viņa abām rokām turēja māla podu, kurā šļakstījās kaut kas balts. Vecā vēlreiz pasmēla lāsi ūdens, pārvilka slapjo plaukstu meitenes sejai, tad izņēma viņai no rokām trauku un uzmanīgi lēja tā saturu iedobē, kamēr piepildīja līdz malām.

-    Tas ir piens, vai? Ieviņa nočukstēja un neviļus norija siekalas.

Atbilde nāca tūlīt un nekavējoties vecākā sieviete, iespējams, zint-

niece vai pat priesteriene, ar cerīgu izteiksmi netīrajā sejā sniedza podu tieši Ievai.

-     Ko lai es daru, māsiņ? Tā bažīgi ieskatījās traukā. Vai tiešām dzert?

-    Pamēģini, māsa atčukstēja. Izskatās, viņas noturējušas tevi par kādu augstāku būtni un nu grib pielabināt.

-    Nu, labi, riskēšu! Meitene ceremoniāli saņēma podu abās rokās un pacēla pie mutes.

Tas tiešām bija piens! Tiesa, ar neparastu piegaršu un vieglu skuju un dūmu smārdu, tomēr ists piens. Ieviņa kārtīgi padzērās, tad padeva podu māsai, noslaucīja muti un ar platu smaidu pateica paldies. Sievietes izskatījās ārkārtīgi ielīksmotas. Arī mazā meitene bija pilnīgi nomierinājusies un platām acīm pētīja māsu džemperos ieadītos rakstus. Danas sarkanais ar baltām un gaišzilām skujiņām bērna skatienu piesaistīja tikai īsu brīdi, bet pie Ievas tumši zilā, oranžiem auseklīšiem un baltām zigzaga šautrām izraibinātā tas teju vai pielipa, pēc tam nolaidās līdz rakstainajām Iszeķēm. Meitene paraustīja zintnieces ģērba stērbeli un kaut ko pačukstēja, kas atkal izklausījās pēc ukka\ strupais, nošmulētais pirkstiņš pastiepās uz Ieviņas pusi, tad pieskārās bronzas ripulim, kas karājās uz vecās plakanajām krūtīm.

Uzpūta spēja vēja brāzma, saplivināja dažādu krāsu matu šķipsnas un papluinīja platos vilnas apģērbus. Vecā sieviete steidzīgi nomurmināja dažus vārdus, saudzīgi atbīdīja bērnu un paskatījās debesīs, kur mākoņi sāka pamazām izklīst.

♦ <C> ♦

-    Vai patiešām viņas nodomāja, ka mums ir kāds sakars ar pērkonu? neticīgi vaicāja Ieva, kad abas gandrīz skriešus steidzās atpakaļ uz savu mājokli.

-    Noteikti! Dana nešaubīdamās atteica. Un visvairāk jau tev!

-    Man? Traka esi, vai? Ieviņa apstājās tik strauji, ka māsa uzskrēja viņai virsū. Kāpēc tu tā domā?

-     Vai tu labi apskatījies bronzas ripuļi vecajai dāmai kaklā? Uz tā bija ieskrāpētas tādas pašas zigzagu svītras kā uz māla elka akmens caurumā, un, ja kas, ļoti līdzīgas tām, ko mamma ieadījusi arī tavā džemperī!

-    Tu domā šīs? Ieva pielieca galvu un pārvilka pirkstu baltajām zīmēm. Ej bojā… tad es tagad esmu kaut kāda zibeņdieviete, vai?

-    Neesi vis, māsa smējās, bet viņas noteikti tevi par tādu uzskata, citādi jau nebūtu cienājušas ar dieveklītim domāto pienu.

-   Tu ari nepaliki tukšā! Tu zibeņdievietei tuvu stāvošā persona! Bet pieniņš bija labais! Es labprāt dzertu vēl…

-    Es ari, Dana viegli nopūtās. Žēl, ka Adrim nekas netika!

-     Varēji paglabāt kādu malciņu aiz lūpas, jaunākā āzējās, tā nu gan būtu baigi barojošā buča!

-    Dabūsi pa bizi, sīkā!

-    Pati tādā krāsā! Ieva atcirta un veikli izlocījās no māsas rokām. Ja kas, tad tavam mīļotajam jau vajadzētu būt atpakaļ. Un, ja uguns būs izdzisusi, pa bizēm varam dabūt mēs abas!

Adrians tiešām bija atgriezies. Mednieka laime nebija no viņa novērsusies šoreiz bija izdevies nošaut divas zosis un trīs baložus.

Atpakaļceļā viņu pārsteidza briesmīgais pērkona grāviens; Adrians iespruka sirmbārdainu egļu biežņā, lai tur pārlaistu draudošo lietusgāzi, taču lietus nelija. Kādu bridi nogaidījis, bažīdamies, vai pērkons nav sabiedējis meitenes, viņš izlēma ja patiesi līs, tad labāk samirkt, nekā kavēties vēl ilgāk. Jau pa gabalu puisis centās sakļausit Danas un Ievas balsis, taču nedzirdēja neko un, jau pa īstam nobijies, metās teciņus.

Ieraugot iedzīvoto laukumiņu tukšu un ugunsvietā gailam vien dažas ogles, Adrians satrūkās ne pa jokam. Kājās ielija nespēks, mute izkalta, sirds iepukstējās dobji un ātri. Viņš nometa nomedītos putnus, drudžaini domādams, kurā virzienā sākt meklējumus. Cauri galvai kā nokaitēti zibeņi šaudījās domas, cita par citu briesmīgākas. Meža zvēru uzbrukums? Bet neviens dzīvnieks taču netuvosies ugunij! Cilvēki? Varbūt meitenes nolaupījuši un nezināmā virzienā aizveduši naidīgi vai citādi nelabvēlīgi noskaņoti tagadējie ļaudis? Tomēr zeme nav izmīdīta, nekur nemana ari citādas cīniņa pēdas, un, lai nu kā, bez pretošanās māsas Reizemanes nebūtu padevušās pat veselam karapulkam!

Adrians norausa bunkura ieejai pārklātos zarus. Iekšpusē viss bija kārtībā, mantas glīti saliktas uz kastes, smaržoja pēc dedzinātiem kadiķiem un žūstoša māla.

Nē, nedrīkst domāt neko sliktu! Meitenēm jābūt tepat tuvumā, vienkārši jāpakliedz, jāaurē, cik rīkle tur!

Taču, tikko viņš pavēra muti, lai sauktu Danas vārdu, sasprindzinātā dzirde uztvēra pavisam netālu jautru tērgāšanu un smieklus. Atvieglojums bija tik milzīgs, ka puisis burtiski atkrita sūnās. Tādu guļošu, uz elkoņiem atspiedušos minūti vēlāk viņu ieraudzīja Ieva; Dana sekoja māsai cieši uz pēdām. Abas izskatījās gluži nepieklājīgi apmierinātas ar sevi un visu pasauli.

-    Kur jūs bijāt, velns parāvis!? viņš noprasīja nebūt ne mīlīgā balsī. Traks var palikt! Būtu tak kaut brīsniņu padomājušas ar galvām. Ks atnāku neviena nav, uguns izdzisusi, tātad esat aizgājušas pirms laba laika… ko man bija domāt? Nu?

-     Lūdzu, lūdzu, mīļais, nedusmojies. Dana notupās blakām un glāstoši pieskārās puiša izspūrušajiem matiem.

Adrians pikti novērsās. Viņš tiešām bija dusmīgs, turklāt neparko negribēja, ka abas vieglprātes redz viņa acīs saskrējušās asaras. Kas viss varēja notikt, bet šīs vēl smejas… skuķi paliek skuķi, kaut arī viens no šiem skuķiem ir viņa mīļotā Dana.

-    Ja tev ikurāt nepieciešams kādu izrāt, rāj mani! Ieva iespieda rokas sānos. Dana nemaz negribēja iet, bet es viņu pierunāju. Varbūt tas nebija pareizi, tomēr vismaz es neko nenožēloju, jo mums bija tāds piedzīvojums, tu pat iedomāties nevari!

-    Kur nu es! Tas izklausījās diezgan īgni, taču interese bija pamodināta, un Adrians uzslējās sēdus, apķerdams ceļgalus rokām. Labi, plājiet vaļā savus piedzīvojumus un pamēģiniet to apvienot ar mājturības darbiem. Viņš pamāja uz medījumu saišķi, ģimenes apgādniekam ellīgi gribas ēst!

Abas grēkāzes bez tielēšanās paklausīja. Baložu spalvas vārda vistiešākajā nozīmē putēja pa gaisu; ugunī iekritušās sīvi nosmirdēja, taču neviens nerauca degunu aizgājušo dienu laikā priekšstati par riebīgo un neriebīgo, patīkamo un nepatīkamo bija radikāli mainījušies. Viena otru pārtraucot un papildinot, māsas gleznaini aprakstīja tikko piedzīvoto tikšanos Grietiņmeža paugurā, kamēr pirksti, pašām nemanot, paveica ķēpīgo plūkšanas un šķēršanas darbiņu.

Adrians aizmirsa pirmītējās šerminošās bailes un tām sekojušās taisnīgās dusmas; aizrautībā mirdzošām acīm, melni apzēlušo zodu berzēdams, viņš izjautāja māsas par katru sīkumu, katru mazāko nieciņu.

-     Kā izklausījās viņu valoda? Adrians pārtrauca Ievas tīksmināšanos par nobaudītā piena garšu. Absolūti sveša vai tomēr kaut kāda, kaut vai asociatīvi pazīstama niansīte?

-    Pilnīgi un galīgi nepazīstama! Ja nu ko varēja noprast, tad tikai to, ka mazo skuķi sauc par Keiki. Un vēl viņas pieminēja kaut kādu ukka. Dana atcerējās.

-    Tad tie nav balti, nav mūsu senči. Puisis vieglā nožēlā pašūpoja galvu.

-     Kas tad? Ieva noprasīja, veiklām kustībām aplipinot iztīrīto, kadiķogām un meža ķiplokiem piepildīto baloža rumpīti ar mālu kārtiņu. Kādi citi tad te varēja dzīvot, ja ne mūsu senči?

-     Kaut kādi seneiropieši… Adrians ar resnu zaru sabikstīja ogles, un gaisā uzšāvās dzirksteļu kūlis. Keiki un ukka izklausās pēc somugriem, nākamo līvu priekštečiem, bet no viņu mēles es nezinu ne bū, ne bē. Nekas, gan kaut kā sapratīsimies. Cilvēki vien ir… Jā, un ko viņas darīja, kad jūs gājāt projām?

-     Neko īpašu. Palika stāvam, kaklus staipīdamas, kaut ko nosauca pakaļ, bet mums līdzi nenāca.

-    Vispār, ja tā padomā, Dana prātoja, man izskatījās, ka viņas baidās. No paugura uz šo pusi neviens no tiem ļaudīm nenāk. To taču var redzēt, viņa atbildēja māsas neizpratnes pilnajam skatienam. Viņā pusē iemīta pamatīga taka, pat tādi kā akmeņu pakāpieni stāvākajās vietās, bet šai malā nekā tamlīdzīga.

-     Pie avota kāds tomēr bijis, iebilda Adrians. Pašas redzējāt, ka avots ir tīrīts, un es taču jau pirmajā dienā atradu poda artefaktu…

Gaidīdami, kamēr māliem aplipinātie un karstām oglēm apraustie putni izcepsies, viņi turpināja apspriest izredzes un iespējamās problēmas, kādas, visticamāk, varētu rasties saskarsmē ar senajiem cilvēkiem. Pirmais kontakts, pateicoties neizdibināmai likteņa kaprīzei, šai gadījumā, Vizēs izvēlētajam Ievas džempera rakstam, bija veiksmīgs. Līdz ar to varēja cerēt, ka arī turpmāk šo ļaužu attieksme būs cieņas pilna vai vismaz miermīlīga.

-   Zini ko, Adri, mums ar māsu arī gribētos izkustēties kaut kur tālāk, Ieviņa ieminējās, kad visi bija paēduši. Mūsu māja ir gatava, arī laiks sāk cik necik noskaidroties. Kāpēc visiem kopā nesarīkot kādu ekspotīciju uz, piemēram, jūras pusi?

-     Ievai taisnība, piebalsoja Dana. Man ļoti gribētos apskatīt, kā tagad izskatās Medole un vēl vairāk jūrmala! Pa ceļam mēs varētu saķert arī zivis, varbūt uziet kādus derīgus augus.

-    Tas ir pamatīgs gabals. Adrians šaubās nogrozīja galvu.

-    It kā mēs nezinātu! Ieva nosprauslājās. Desmitām reižu iets, tad nu gan attālums drusku vairāk par pieciem kilometriem! Ja daudz, tad pusotras stundas gājiens.

-     Tā tas bija kādreiz… tfu, kādreiz būs! Viņš iesmējās, tad atkal kļuva nopietns. Saprotiet, nav ne stigu, ne taku, tikai dažāda biezuma brikšņi. Vietām gatavie džungļi, acis var izdurt! Ja gribam aiztikt līdz jūrai, jārēķinās līdz divarpus stundām katrā virzienā, un tas ir tikai minimums!

-     Labi, piecas stundas iesim, vēl pāris stundas zvejošanai, medīšanai, derīgu lietu vākšanai un apkārtnes izlūkošanai līdz ar tumsu būsim mājās. Dana nebija iebaidāma; viņai tik ļoti gribējās redzēt jūru, ka sirds nepacietībā kutēja.

Ieva bija noskaņota praktiskāk.

-    Ja jau tagadējā Medolē ir seklākas, es domāju, pieejamākas vietas, tad mēs ar Danu varētu uz fikso izmazgāt kādus pamparus, varbūt arī paši viscaur noskaloties tā ātri, lai nenosaltu. Avotā kārtīgi nomazgāties nav iespējams.

Adrians pamāja un mazliet piesarka, jo vēl nekad mūžā nebija juties tik netīrs! Lai gan "Ozolēnu" puiši savulaik eksperimentālās arheoloģijas nometnēs bija dzīvojuši atbilstoši viduslaiku vai agrā dzelzs laikmeta paražām, iztiekot bez vannas un dušas, taču vienmēr ņēma līdzi ziepes un veļas rezervi; turklāt nometnes vienmēr notika vasarā, kad varēja peldēties vai vismaz aplaistīties ar ūdeni kaut trīsreiz dienā. Taču tagad miesu klāja turpat divas nedēļas krājušies sviedri un netīrumi kauna lieta!

-     Lai notiek, ejam arī, tikai tad jāsagatavojas, viņš noteica. Jūs varētu izcept kaut ko līdzņemšanai, bet es uztaisīšu vēl vienu šķēpu.

♦ ❖ ♦

No rīta debesis bija skaidras un solīja saulainu dienu. Trīs laika ceļotāji pārgājienam gatavojās ļoti nopietni; Adrians apbruņojās ar šaujamloku un šķēpu, Ievai plecos no lupatām un ādas strēmelēm uzmeistarota mugursoma ar pārtiku un ūdens pudeli, rokā šķēps, bet Dana nesa pašu svarīgāko maisu ar spoguli viņu vislielāko dārgumu, kura zaudēšana nozīmēja palikšanu šajā laikmetā līdz mūža galam.

Uzņemto raito soli drīz nācās palēnināt pirmatnēji neskartais mežs nebija viegli staigājams. Kad Adrians lēsa, ka noieti apmēram divi kilometri, māsas piepūlē pūta un elsa, arī viņam pašam piere bija norasojusi sviedriem un vaigi pietvīkuši. Trijata atsēdās uz izgāzušās, mizu zaudējušas egles stumbra, lai atvilktu elpu. Mākoņu neapēnotās saules stari smalkos, ieslīpos kūlīšos spiedās cauri platajām zaru ķepām, fantastiski izgaismojot rasaino skuju un sūnu paklāju.

-     Kā milzīgas arfas stīgas… sapņaini sacīja Dana. Iedomājieties, kā tās varētu skanēt!

-     Adra tētis to noteikti varētu pat izspēlēt. Ieviņa apcerīgi vēroja staru burvīgo rotaļu rasas lāsītēs.

Adrians pasmaidīja; smaids bija drusciņ sērīgs, un meitenes to pamanīja.

-    Nekas, ir jau labi. Atpūtušies esam, ejam tālāk. viņš izstaipīja raženo augumu. Ielūkojās kompasā, pārliecinājās, ka izvēlētais virziens ir pareizs, un ieņēma avangarda pozīciju.

-    Paskat, kādas milzīgas spiras! Ieva iesaucās. Te nu gan ganījies baigais zvērs!

Adrians notupās blakus Ievai un apvērtēja zaļganbrūno kaudzīti. Tādu patiesi varēja atstāt tikai īsti dižs zālēdājs katra spira bija vismaz paipalu olas lielumā!

-    Briedis? Dana jautājoši uzlūkoja draugu.

-    Ja briedis, tad īsts milzenis. Varbūt alnis? Bet arī tam jābūt…

Minēšanu pārtrauca ārkārtīgi dobjš troksnis it kā kāds no visa

spēka pūstu tubā vislielākajā metāla taurē, kas savukārt iebāzta tukšā

dzelzs mucā. Lūzdami nobrikšķēja sausi zari, un dobjais rēciens atkārtojās teju vai blakus. Gandrīz tūlīt kā atbalss tam atsaucās vēl viens.

Visi trīs sastinga; Dana nepatapa nolaist pacelto kāju zemē. Šo skaņu viņi pazina tā skanēja staltbriežu rudens kāzu auri. Adrians pielika pirkstu lūpām, brīdinot meitenes būt klusām. Riesta trakuma pārņemti staltbrieži allaž bīstami, spējīgi triekties virsū un samīdīt vai sabadīt jebkuru radību, kas patrāpās ceļā.

Nedzirdamiem soļiem viņi atkāpās līdz gigantiskas egles stumbram un noslēpās. Adrians pielieca zaru, lai palūkotu, vai briedis gatavojas cīniņam vai tāpat dižojas vājāka kaimiņa priekšā. No ieraudzītā aizrāvās elpa: nelielā laukumiņā, kur sūnu izraibināja asinssarkanas apšu lapas, mīņājās milzonīgs staltbriedis. Uz galvas vesels ragu mežs žuburus bija grūti saskatīt, taču to bija ne mazāk par divpadsmit īsts mednieka sapnis! Tādu nošaut, un trofeju konkursā zelta godalga garantēta.

-    Ak, debestiņ… ausī iešalca Danas čuksts. Nu tik ies vaļā!

Tā kā meitene nebija aizrāvusies ar meža ķēniņa ragu žuburu skaitīšanu, viņa pirmā pamanīja cīņas laukā parādāmies otru briedi, kurš katrā ziņā bija pirmā cienīgs pretinieks. Otrais šķita druknāks, ragu vainags platāks. Nu rēca abi, galvas atgāzuši tiktāl, ka ragu žuburi bezmaz dūrās mugurā. Stiegrainās kājas mīdīja un spārdīja sūnu; stiklaini mirdzošās acis pielijušas asinīm. Skats bija baiss un neiedomājami aizraujošs. Pēkšņi bez kāda acīmredzama cīņas pieteikuma staltbrieži metās viens otram virsū. Ragi noklaudzēja un sapinās neatvijamā mudžeklī; klaudzoņu pavadīja skaļa sēkšana, varenajām plaušām intensīvi sūknējot gaisu. Likās, zeme apakš viņu kājām vibrē un dreb.

-    Ja mēs saderētu, es liktu uz pirmo, Ieviņa azartiski čukstēja.

-    Es arī, Adrians tikko dzirdami nomurmināja, juzdams, kā svīst dūrēs sakļautās plaukstas.

Dana neteica neko. Viņa bija izvilkusi no džinsu kabatas mobilo tālruni un pabāza roku starp zariem, cik tālu vien spēja, lai iemūžinātu ragaino skaistuļu cīņas mirkļus.

-    Klau! padarījusi savu darāmo, Dana iebukņīja Adrianam sānos. Cik ilgi mēs te stāvēsim?

Ak, šobrīd viņš būtu atdevis nezin ko, lai varētu noskatīties čīkstinu līdz galam, taču saprata, ka Danai taisnība. Diena ir tik īsa… ja viņi tūdaļ nedosies tālāk, nodomātais dienas plāns galīgi pačibēs. Puisis papurināja pinkaino galvu un smagi nopūtās ko tu pārspēkam padarīsi!

Gabaliņu tālāk, kur ragaiņu cīņas troksnis vairs nebija dzirdams, Ieva gandrīz burtiskā nozīmē uzdūrās trofejai droši vien pavasarī nomestam ragam. Tas nebija nolauzts cīniņā, jo puķei līdzīgais kronītis bija gluži vesels. Visi trīs atzina, ka šāda manta saimniecībā noteikti noderēs; tā kā stiept līdzi nebūtu prāta darbs, ragu atstāja turpat, lai paņemtu atpakaļceļā.

Mežs kļuva skrajāks, dzirde uztvēra ūdens guldzēšanu, un pēc maza brītiņa Dana ar Ievu jau stāvēja Medoles krastā.

-    Kaut kas neiedomājams! Ieviņa mirkšķināja acis, nespēdama ticēt, ka zināmā mazupīte tagad ir tik krāšņa, it īpaši tur, kur tecēja pāri vareniem akmeņiem, veidojot veselu miniūdenskritumu kaskādi. Puskailie alkšņu un lazdu zari spoguļojās tumšajā straumē, laiku pa laikam dāvādami tai dzeltenrudas lapas.

Dana grozīja galvu mēmā izbrīnā. Bija grūti pieņemt acīmredzamo, taču Medolītes senais dižums ierosināja jaunu domu.

-    Klau, ja jau Medole tagad ir tāda, kā gan vēl izskatās Užavas upe vai, teiksim, Venta? Mums noteikti jāaiziet arī līdz turienei. Es nekad nebūtu iedomājusies, ka tas ir tik tik aizraujoši un fantastiski! Pavisam cita zeme, gluži citāda. Tik daudz akmeņu, milzīgi lielu… Mūsu laikos tādu vairs nav.

-    Goda vārds, vienreizējs skaistums! Ieva bija vienisprātis ar māsu; arī Adrians sapņaini pasmaidīja, apcerēdams atklājumus, kas viņus gaida senajā nākotnē.

Skaļi prātodami par iespējamiem izpētes ceļojumiem, viņi gandrīz nemanīja, ka bija nonākuši pie Adriana citreizējās zvejas vietas. Zosu nebija, taču, labi ieskatoties virmojošajā straumē, varēja salūkot līgani kustamies zivju, domājams, to pašu foreļu tumšās muguriņas. Iepriekšredzētā murda šoreiz nebija.

-     Tā, dāmas, tagad sadalīsim darbus. Adrians uzņēmās vadību. Ia gribat mazgāties un izskalot savas vešiņas, paejiet kādu gabaliņu pa straumi uz leju, bet es mēģināšu dabūt kādu zivi.

-   Lai notiek, piekrita Dana, tikai iedod mums to, kas tev mazgājams!

Adrians bridi pavilcinājās, tad iesteidzās krūmos un pēc brītiņa iespieda meitenei rokās vēl silto veļas murskulīti.

-    Zeķes gan nevarēs mazgāt, viņš mazlietiņ mulsi teica, pēc bradāšanas pa ūdeni man kājas būs tā pārsalušas, ka sausas, kaut arī netīras zeķes ir vienīgais glābiņš. Starp citu, jūs arī nosalsiet, brīdinu uzreiz!

-     Nosalsiet, nosalsiet, Ieviņa purpināja, kamēr abas meklēja piemērotāko vietu savam nodomam. Ja kas, vienugad es peldējos ezerā līdz pat pirmajam sniegam.

-    Zinu. Māsa pamāja. Bet toreiz no ezera varēja pa taisno mesties istabā pie karstas plīts.

Pelde ja to tā varēja nosaukt nudien bija zvērīgi auksta. Īstenībā bija grūti izšķirt, kas ir vēsāks ūdens vai gaiss. Kailie ķermeņi vienā mirklī pārklājās ar biezu zosādu, tomēr meitenes sakoda zobus un, cik vien žigli spēja, norīvējās ar smiltīs apviļātiem zāles vīstokļiem.

-     Ma-matus gan ne-nevar slapinā-āt, izelsa Dana, ar vienu roku turoties pie vītola zara, ar otru aizgūtnēm skalojot nost ādai pielipušos smilšu graudiņus. Ta-tad sa-aukstēša-anās ga-garantēta.

Ieva pamāja, drebēdama tik stipri, ka vispār nespēja parunāt. Tikai tad, kad Dana noberza viņas muguru ar dvieli un uz kailās miesas bija uzstīvēti džinsi un džemperis, Ieviņa atguva spēju artikulēti izteikties.

-    Divas akmens laikmeta nāras… zilas un pumpainas kā pussprāgušas zosis. Labais skatiņš! Ārprāts, ko mamma teiktu, ja zinātu, ka mēs novembrī vai varbūt ir jau decembris plikas lienam upītē.

-    Nu, to jau mēs dabūsim dzirdēt, es tā ceru. Dana, piepūlē sprauslādama, uzdabūja kājās bikses. Gan jau izstāstīsim… un tu nemaz neesi nāra, tu mums esi zibeņdieviete. Būtu jel uzbūrusi mazu uguntiņu!

-    Klau, bet tā ir ideja! Tu sērkokus paņēmi?

-    Adrim jakas kabatā. Nav vērts, labāk sāksim velēties!

-    Velēties?

-    Nūjā, tā, kā darīja senči ziepju nebija, tāpēc netīrumus izsita ar sišanu. Dana jau bija nolūkojusi paplakanu akmeni un pacēla no smiltīm ūdens izbalinātu prāvu sprunguli. Rau, šitā!

Labu bridi abas velējās tā, ka šļakatas šķīda pa gaisu. Tas bija visai nogurdinoši, tomēr ne bez sava labuma enerģiskā kustēšanās lika asinīm riņķot straujāk, un ķermeņos pēc saltās peldes atgriezās siltums.

-    Nu, un kur tagad visu šo lai liek? Izspaidījusi ūdeni no krūštura, Ieva saņēma rokās slapjās veļas kaudzīti un pasvārstīja. Paklau, māsa, mēs taču varētu visu tepatās izžaut un atpakaļceļā savākt tā vai tā nav, kur ielikt, tikai nobružāsim.

Dana padomāja un piekrita. Viņas aši sakāra drēbju gabalus vītola zaros un, lai vējš nenopūstu zemē, nostiprināja ar improvizētiem kna ģiem iešķeltiem sprungulīšiem.

-    Oho? Adrians atzinīgi novērtēja meiteņu izgudrojumu. Jums nu gan galviņas strādā!

-    Neko nenoķēri? uzprasīja Ieva, ļoti apmierināta ar uzslavu.

-    Noķēru gan. Veselas četras. Uzvēru zarā un atstāju plunčājamies, atpakaļ nākot, paņemsim.

-    Nu, visu atpakaļceļā. Beigās būsim tā apkrāvušies, ka knapi vilksimies, Dana smējās.

Ne viņa, ne abi pārējie pat iedomāties nespēja, cik pravietiski izrādīsies šie vārdi.

Turoties gar upes krastu, trijotne devās jūras virzienā. Mežs mainījās tumšo egļu audžu vietā nāca priedes, druknas un rempuļainas, padrūmais vēris pamazām izvērtās saules piestrāvotā silā, un oža uztvēra pasāļo, joda piesātināto jūras vēju. Skujotajās pazarēs paklusu vīteroja ķivuļi un sirināja zeltgalvīši, notālis atskanēja sīļu brēcieni. Kamēr Adrians un Ieva mērenā solī gāja uz priekšu, Dana šaudījās uz visām pusēm, plūkdama augus. Džinsu kabatās krājās vēlīnu ceļteku lapas, sauja pārziedējušu kaķpēdiņu, mārsila pušķīši; akmeņainajā Medoles kraujā caur nokaltušiem vībotņu ceriem viņa pamanīja spraucamies jaunas, zaļas atvasītes.

-    Paklau, jūs abi, palīdziet saplūkt vībotnes! Dana uzsauca, negribēdama atpalikt. Tās ir ārkārtīgi vērtīgas zālītes, der visādām vainām, es lasīju, ka ar vībotnēm varot pat burties! Ja jau tagad ir tik siltas ziemas, tad nav brīnums, ka atkal ataugušas, un tomēr savādi…

-    Jā, jā, ja var burties, tad man kā zibeņu pavēlniecei tās absolūti nepieciešamas, Ieviņa zirgojās. Varbūt vēl vainadziņu nopīt, ko?

-     Maza un dumja! Dana uzsita māšelci pie deguna knipi. Ne jau es to izdomāju. Lūk, ja pēc šīsdienas peldes piemetīsies iesnas, tad vībotņu tējiņa baigi labi noderēs.

Jūras šalka skanēja pavisam tuvu, kad Dana, kas tobrīd gāja pa priekšu, sastinga pussolī, pagrieza galvu atpakaļ un pielika pirkstu pie lūpām.

-    Kas tur ir? Adrians bez skaņas vaicāja.

Dana neatbildēja, tikai pamāja uz krasta pusi. Arī pārējie ieraudzīja druknu pīlādzi; lapas zaudējuši, zari līka no oranžsarkano ķekaru smaguma. Šai ogu bagātībā jestri ganījās kāds ducis paprāvu putnu melnajā spalvu tērpā izcēlās pelēkraibie spārngali un spoži balti plankumi pakaklēs.

-    Kaut kādi strazdi? māsu jautājoši uzlūkoja Ieviņa.

-    Nevis kaut kādi, bet unikāli! Dana mazliet pikti atčukstēja. Tie ir apkakles strazdi, kas mūsu laikā Latvijā iemaldās neiedomājami reti. Paskat, vesels pulks!

-    Tas ir labi. Kad nāksim atpakaļ, savāksim pīlādžogas, pati sacīji, ka mums jāēd pēc iespējas vairāk vitamīnu. Ieva kā allaž bija noskaņota praktiski.

-     Kuš, neķīvējieties, redzēdams Danas acīs uzzibam neiecietīgu dzirksti, Adrians steigšus iejaucās. Taisnība jums abām un arī man, kad teikšu, ka mums jāpasteidzas. Vai tad ne?

Jau varēja dzirdēt viļņus plīstam pret krastu, tālo bangu dunēšanu un putnu klaigas. No bezgalīgā ūdens klaja vairs šķīra tikai kārkliem apaugušas, paaugstas smilšu kāpas. Tūdaļ, tūdaļ viņi ieraudzīs viļņu un vēju nolīdzinātu liedagu ar raibu olīšu joslām, putu zīmējumus nolaidenajā ūdensmalā… Rokās saķērušies, visi trīs uzskrēja kāpas galotnē.

Un apstulba.

Nekāda liedaga nebija! Ne zīmes no pierastās jūrmalas ainavas! Lejpus augstās kāpas, kuras galotnē viņi nu stāvēja, pletās dīvains arhipelāgs neskaitāmas mazas kāpu saliņas, ap kurām viļņoja ūdens. Vietām tās saplūda kopā, veidojot smilšainas strēles, ko senie kurši dēvējuši par nērēm atcerējās Adrians. Tās bija kā nosētas akmeņiem, kuru starpās auga trusli, kaili krūmāji un gara salmu krāsas zāle. Tikai ļoti tālu aiz daudzajām sīkajām lagūnām vīdēja atklāta jūra… Kas attiecas uz Medoli, tad tā, izlauzusies cauri augsto kāpu joslai, izvērtās seklā, smilšu sēru sašvīkātā deltā, kas pie pašas ietekas jūrā varēja būt savus trīsdesmit metrus plata.

Daudzās ūdens pilnās kāpstarpu ieplaciņas un lagūnas ņudzēt ņudzēja no putniem. Melngalvainie ķīri, sudrabainās kaijas un tumšie zīriņi plunčājās ūdenī, ķērca, grūstījās un ik pa brīdim izplūcās; dažs uzspurdza spārnos un graciozi nosēdās ūdenī gabaliņu tālāk. Knābjos pavīdēja pa sīkai, spožai zivtelei acīmredzot viļņi nesa krastā mazas brētliņas vai salaciņas.

-    Nē, tas nu gan ir kaut kas, noelsās Ieva. Vai mēs gadījumā neatrodamies uz kādas citas planētas? Tā tak vairs nav mūsu jūra!

-    Tā vēl nav mūsu jūra, Dana izlaboja, nespēdama novērst acu no fascinējošās ainavas. Paklau, Adri, cik tūkstošiem gadu jāpaiet, lai visas šīs burvīgās kāpas aizskalotu un nolīdzinātu jūrmalu plakanu?

-    Nav ne jausmas. Puisis paraustīja plecus. Katrā ziņā ar vienu noteikti būs par maz.

-    Tad šī nu būtu tā Litorīnas jūra, par ko stāstīja tava mamma? Ieviņa noprasīja.

-    Varbūt. Varbūt ne gluži Litorīnas jūra, bet arī mums zināmā Baltijas jūra tā vēl nav. Danīt, uztaisi kādas bildes… Ak, pasaulīt, par šādām fotogrāfijām paleoģeologi un vēsturnieki būtu gatavi vai dvēseli pārdot!

-    Ja mēs nokļūsim atpakaļ mājās, tas ir, kad atkal nokļūsim, Ieva žigli pārlaboja, diemžēl mēs tās nevienam, izņemot vecākus, nevarēsim rādīt. Vai nav trakums? Varētu nopelnīt veselu bagātību, bet nekā…

-    Tāds nu ir nabaga laika ceļotāju liktenis. Adrians smaidīja. Tā, kur mūsu ceļasoma? Šausmīgi gribas ēst!

Viņi apmetās turpat kāpas galotnē un ieturēja pieticīgu maltīti. Ceptās gaļas trim vēderiem bija pietiekami, taču neizsakāmi kārojās maizes, kaut mazu gabaliņu, kaut pavisam sakaltušu, i appelējušu tagad nesmādētu. Vai, sacīsim, pāris aukstu, ar visu mizu novārītu kartupeļu…

Kad izsalkums bija remdēts un padzisis ari straujā kāpiena un satraukuma radītais karstums, meitenēm sāka salt. Uz kailas miesas uzvilktajiem adītajiem džemperiem dzestrais vējš pūta cauri kā sietam; Adrianam klājās labāk ādas jaciņa pasargāja, taču šo vienīgo apģērba gabalu uz trim, pat ne uz diviem sadalīt nevarēja, tāpēc pikniks senās jūras krastā beidzās ātrāk, nekā sācies. Lai sasildītos, māsas skriešus metās lejup pa nogāzi un atvieglojumā izbaudīja aizvēju.

-    Adri, kur tu paliec? Dana sauca, redzot, ka drauga mugura pazūd no redzesloka.

-    Drusku paskatīšos… tūlīt. Daļa vārdu pagaisa vējā.

Viņš atgriezās tikai pēc laba stundas ceturkšņa. Šķēps bija pasists padusē, bet rokas pilnas dažāda lieluma iegarenu gliemežvāku.

-    Vai, cik skaisti! Dana nopriecājās. Kur tu tos atradi?

-    Paklau, tā taču ir ļoti noderīga manta, Ieviņa atkal bija savā elementā. Tos var lietot kā bļodiņas.

-     Vispār es biju domājis par karotēm, Adrians rūpīgi salika atradumu improvizētajā mugursomā. Mēs ar puikām kādreiz tā darījām nogriezām pirksta resnuma zarus, galus iešķēlām un iespiedām tajos gliemežvāku plānākos galus. Ir vēl viena lieta tur lejā ir ne tikai gliemežvāki, bet arī pašas gliemenes, un tās var ēst.

-    Garšīgas? Ieva neticīgi noprasīja.

-    Diezgan. Ja izcep oglēs, gandrīz kā rieksti. Vienu reizi esmu pamēģinājis. Saka, esot ļoti veselīgs ēdiens…

Dana vēl šaubījās, kamēr māsa ar Adrianu jau šļūca lejup pa akmeņiem piesēto, smilšaino krauju. Viņiem tiešām laimējās atrast kādas desmit smagas, ūdenszālēm aplipušas upes gliemenes vai varbūt tās sauca par pērlenēm?

Gliemenes salika mugursomas apakšā un pārklāja ar sausu zāli. Kad tām virsū bija sakrauti savi pāris kilogrami pīlādžogu, nesamais kļuva tik smags, ka Adrians to atņēma Ievai un uzmeta plecos pats sev.

Pa zināmo ceļu viņi naski devās atpakaļ; kuru katru bridi vajadzēja parādīties upes likumam, kur vītola zaros draiski plandās trīs raibi krekliņi, tikpat daudz biksīšu un krūšturu pāris. Likums pamazām atklājās acīm… rau, akmens, uz kura māsas bija velējušās, arī abi sprunguļi, kā pirmāk nomesti; vītols sērīgi šūpoja rūsganos zarus, taču tie bija tukši! Ne vēsts no kokvilnas T-krekliem, divām dāmu bikšelēm un Adriana tumšzilajiem bokseršortiem, arī krūšturi bija pazuduši.

-   Velna vējš! Ieva šķendējās un pikti piespēra kāju pie zemes. Tomēr norāvis, sasodīts! Meklē nu, kur tas viss aizpūsts! Tā ir vienkārši katastrofa!

Māsas raizīgi saskatījās, Adrians mulsi paraustīja plecus.

-    Jāmeklē rokā, nopūtās Dana. Vējš pūš no jūras, tātad jāmeklē pretējā virzienā.

-     Kamēr jūs dzīsiet pēdas aizmukušajām vešiņām, es savākšu savu lomu, pie viena paskatīšos, vai nav dabūjams vēl kas, Adrians noteica.

-    Kas nekait vīriešiem, Ieviņa nopurpināja.

Brītiņu paklīdušas starp jaunajām priedītēm, viņas uzgāja Danas krūšturi; veļas gabals bija aplipis smiltīm un izskatījās vēl netīrāks, nekā pirms mazgāšanas. Danai acīs saskrēja dusmu asaras. Viņa pūlējās notraukt netīrumus ar plaukstu. Plecā uzkārtais maiss ar spoguli traucēja, tāpēc meitene to noņēma un uzķibināja priedes zarā.

-    Nu, neko neatradi? viņa sauca māsai.

-    Neko, tikai… Dana, panāc, man liekas, ka te staigājis kāds svešs! Paskaties! Ieviņa rādīja zemē, kur vīdēja gareni iespiedumi, ko varēja pieņemt par cilvēka pēdām.

Piepeši Dana juta mugurai pārskrienam tādas kā skudriņas. Nervu gali ievibrējās nedefinējamā nemierā. Viņa nervozi atskatījās, bet, izņemot tās pašas priedītes, viršus, zāli un sūnas, neredzēja neko baidīšanās vērtu. Tomēr zemapziņā joprojām vibrēja trauksmes signāli tāpat kā vakarā, ejot pa tumšu, šķietami tukšu ielu un jūtot mugurā kāda nezināmā glūnīgu skatienu.

-    Kas tev ir? Tu izskaties kā spoku ieraudzījusi! Ieviņa iesaucās.

-    Nekas. Nē, tomēr… Nu jau trauksme izvērtās īstā stresā, un Dana atcerējās, ka pametusi viņu nenovērtējamo spoguli ārpus redzesloka. Es tūlīt!

Kā prātu zaudējusi, meitene skrēja atpakaļ, īkšķus līdz sāpēm iespiedusi dūrītēs, mēmi lūgdamās, lai viņas iedomas būtu bijušas tikai iedomas.

Jaunās priedītes zarā nekā nebija! Zars lēnītēm šūpojās, it kā vēl nupat pirms mirkļa to kāds būtu aizskāris, taču maiss ar dārgo priekšmetu bija pazudis bez pēdām!

No meitenes apkaltušajām lūpām lauzās šausmu kliedziens, bet, pirms tas ieguva skaņu, viņa pamanīja pārdesmit soļus tālāk pazibam kaut ko pelēku un pazūdam priežu jaunaudzē. Nekavēdamās ne sekundi, Dana metās turp, skaļi saucot māsu un Adrianu palīgā.

Kad meitene izlauzās cauri priežu smalcei un sākās krūmaina pļava, šaubu vairs nebija metrus piecdesmit pa priekšu nesās spoguļa, visticamāk arī viņu drēbju zaglis. Aiz muguras dipēja māsas un Adriana soļi; tie abi sauca, kaut ko jautāja, bet Dana netērēja spēkus skaidrošanai; saukdama ātrāk, ātrāk, meitene joņoja kā jauna stirna, niknuma pilnā gandarījumā konstatējot, ka attālums starp viņu un nekaunīgo svešu mantu pievācēju pamazām dilst.

Bēdzējs neapšaubāmi bija vīrietis, kaut gan pār pelēka pludura apņemto muguru plivinājās garu matu lēkšķes. Tumšie vai nu spalvaini, vai pagalam netīri stilbi bija pliki, pēdas autas kaut kādās čabatās. Pāris reižu vīrs mudīgi palūrēja pār plecu, tak ģīmi saskatīt nebija iespējams, to aizsedza matu un bārdas pinkas.

Es viņu redzu… pavisam tuvu… pasteidzieties, tūliņ rokā būs! Dana aurēja, cik vien plaušas spēja turēt, un joza, ko kājas nesa. Adriana atbildes saucieni atskanēja pavisam tuvu aiz muguras. Ieva, šķiet, bija pamatīgi atpalikusi.

Likās pēc trim, nu labi, piecām minūtēm zaglis būs noķerts. Adrians bija panācis Danu, un abi skrēja plecu pie pleca. Padzirdējis, ka svešinieks piesavinājies ne vien viņu drēbes, bet arī nenovērtējamo spoguli, Adrians aizsvilās negantā niknumā. Danai domātie pārmetumi kaut arī pelnīti palika neizteikti, toties to tur viņš pārmācīs pēc pilnas programmas. Kur nu tādām īsām, kleinām kājelēm sacensties ar viņa garo soli!

Patiešām, viņus šķīra vien daži metri, un Adrians jau stiepa roku, lai sagrābtu akmens laikmeta aborigēnu, saņurkātu lupatās un izpurinātu visu nozagto, kad pēkšņi atģida, ka viņi skrien pa šauru, dubļainu, tomēr nepārprotamu ceļu. Tas izveda īsti prāvā klajumā, kur slējās vairāki ēku puduri, bet ap tiem kustējās cilvēki. No dažiem jumtiem kūpēja dūmi, kaut kur aizvilkdamās kvieca cūka un dziedāja par pareiziem pulksteņlaikiem neko nezinoši gaiļi.

Ieraudzītā pārsteigts, Adrians neviļus pagausināja soli, līdz ar to mantu zaglis ieguva nelielu handikapu.

-    Te ir ciems? puisis izelsa, acīm šaudoties no skrejošā vīreļa pelēkās muguras uz tikpat pelēcīgo ciematiņu, ko nespēja iekrāsot pat vakarpusē nosllgusī saule. Johaidi, laikam nāksies pacīnīties…

Pa to laiku zaglis jau bija sasniedzis no zariem pītu aizžogojumu, aiz kura drūzmējās ārkārtīgi netīru un nobridušos aitu bars. Vistuvākās mājas iemītnieki, pamanījuši bēdzēju un viņa vajātājus, pārtrauca savas gaitas un cits pēc cita snāja ārā uz takas. Vīrelis pielēkšoja tiem klāt un aiztrūkstošā balsī kaut ko klāstīja, rokas pa gaisu maldams un uz Danu un Adrianu rādīdams.

-    Tagad tikai drošu dūšu, Adrians pačukstēja meitenei. Neparko neizrādi, ka tev bail. Starp citu, man arī nav diezko omulīgi, bet šiem tas nav jāzina.

Satvēris šķēpu saujā ciešāk, viņš pašapzinīgi tuvojās ļaudīm. Tie neizskatījās sevišķi kareivīgi. Iztrūkušies gan. Kamēr abas skaitliski nesamērīgās puses acīm mērīja viens otru, zaglis izspraucās starp diviem vīriem un pāri to pleciem glūnēja uz saviem vajātājiem zināmā apmierinājumā.

No pirmā skata senie ļaudis šķita ārkārtīgi līdzīgi: tumši mati, brūnganas, it kā pamatīgi iedegušas sejas, padrukni augumi. Taču pietika ar dažiem mirkļiem, lai ievērotu, ka matu tumšums variē no pelnu krāsas līdz sodrēju melnumam, ka dažiem ir nevis brūnas, bet pelēkzaļas acis, un brūnganā āda ir nevis iedegusi, bet sviedru un putekļu klāta. Trim vīriem kājās bija nepārprotamas bikses, kaut ari platas un pārlieku īsas, citi ģērbušies tikai vilnas paltrakos, kas sniedzās līdz ceļgaliem, un primitīvās kažokādas vestēs… patiesībā vienkāršās aitādās ar iegriezumu, kam cauri izmaukta galva. Visi bija bārdaini, garmataini un nēsāja jostas; vieniem tās bija no ādas, aizdarītas ar kaula vai raga sprūdzeņiem, citiem pītas no auklām. Sieviešu apģērbs Adrianam bija kaut cik zināms no meiteņu iepriekšējās dienas stāstiem. Pieaugušo vidū mīņājās arī vairāki bērni, vairums basām kājām, tikai vienai meitenītei bija pastalām līdzīgi apavi.

Acumirklī aplēsis, ka ir vismaz galvas tiesu garāks par ciematiņa ļaudīm, Adrians nokāsējās, paspēra soli uz priekšu un sāka runāt.

-    Ē-e, vispirms labdien! Es zinu, ka jūs mani nesaprotat un vispār ne vella nejēdzat, tomēr kārtībai jābūt! Tas tur tipiņš. Viņš ar pirkstu parādīja uz vainīgo. Nupat nozaga mūsu mantas. Viņš papluinīja savas jakas stūri. Tās karājās kokā. Pirksts uzzīmēja vertikālu taisni. Bet šamais atsaldenis tās norāva… Sekoja atbilstošs žests. Un laidās mukt. Adrians atdarināja skriešanu. Mantas viņam pabāztas zem tā smirdīgā paltraka. Pirksts pastiepās pret zagļa uzpampušo jozmeni. Es pieprasu tās nekavējoties atdot! Tā, lūk!

Runas laikā Dana, par spīti uztraukumam, dusmām un bailēm, ar pūlēm valdīja smieklus. Taču svešie ļautiņi klausījās ļoti uzmanīgi un vēl uzmanīgāk sekoja Adriana roku kustībām. Viens no vecākajiem vīriem uzrunāja zagli, un viņa balss tonī nebija ne miņas no laipnības vai vismaz sapratnes. Tas kaut ko purpināja pretī, ar vienu roku pieturot zem apģērba paslēpto prāvo kunkuli, ar otru plātījās pa gaisu, rādīja uz zemi, tad atkal augstāk vārdu sakot: "Es jau neko, es atradu zemē, atradu kokā, nezināju, ka tas kādam pieder…"

Nu Dana vairs neizturēja; ar vienu lēcienu viņa bija blakus Adrianam.

-     Nemuldi, tu, planckars! Mūsu krekli un bikses, un… un viss pārējais nav nekādas sēnes, kas izaug mežā un pieder tam, kurš pirmais atnācis! Mudīgi atdod, saprati?

Tā vien šķita, ka līkkājainais zaglēns nebauda īpašu piekrišanu un cieņu savu ciltsbrāļu vidū; daži izmeta pa vārdam, kas neizklausījās diez cik laipni, viens otrs pat pagrūstīja vai jūtami iebukņīja, tomēr tas stīvējās pretī, acīmredzot cerēdams, ka laupījums, lai vai kāds, paliks pašam. Ciematnieku pulciņš kļuva aizvien lielāks; varēja redzēt, ka šurp steidzas ļaudis pat no attālākajām ēkām, lai redzētu, kas notiek. Balsu murdoņa un spriedze auga ar katru mirkli.

Kamēr Adrians un Dana, bažas slēpdami, gaidīja incidenta iznākumu, viņiem pievienojās galīgi aizelsusies Ieviņa, sarkani kvēlojošiem vaigiem un pilnīgi basām kājām.

-    Tās sasodītās pastalas… izjuka, nu, vai nav ārprāts, kas te par tautas sapulci? viņa satraukti bēra vārdus. Kurš…?

-     Tas tur mērglis, kurš slēpjas aiz citu mugurām! Dana parādīja un atviegloti nopūtās paldies Dievam, māsa nebija ne pazudusi, ne apmaldījusies.

-   Tad ko mēs gaidām? Ieviņa bija noskaņota visnotaļ agresīvi. Lai nekavējoties atdod, un šķirsimies kā draugi, ja ne, tad…

Nu jau ciematnieki bija izveidojuši pusloku, kas pamazām vilkās tuvāk atnācējiem. Nemitīgi tērgādami, viņi, šķiet, apsprieda situāciju un nekādi nevarēja izlemt, kā tagad rīkoties. Priekšā stāvošo skati pielipa Ieviņas kājām lai atsaitētu bankrotējušo briežādas pastalu auklas, viņa bija uzlocījusi džinsus, un slaidie stilbi bija līdz pusei kaili.

-    Ko viņi tā blenž? Kājas nav redzējuši?

-    Tik baltas jau nu noteikti nē. Danas lūpu kaktiņi raustījās. Kur nu vēl lakotus kāju nagus… Es nemaz nerunāju par džinsiem.

-    Klau, man sāk apnikt! Adrians pikti piespēra kāju. Tu! Viņš parādīja uz zagli. Atdod mantas, citādi… Un puisis piedraudēja ķengunadzim ar šķēpu.

Priekšā stāvošie soli atkāpās. Murdēšana kļuva vēl skaļāka, zagļa bukņīšana sparīgāka, taču bez rezultātiem. Viens no bikšainajiem vīriem, kam galvā bija aubei līdzīga plikādas cepurīte, neziņā kasīja bārdu, otrs tam kaut ko gausi un cienīgi skaidroja.

-    Tiem nu gan lēni pielec. Simt punktu, ka šamā tautiņa ir ugunīgo igauņpuišu priekšteči! Adrians pačukstēja meitenēm. Laikam nāksies mesties barā iekšā un grābt ciet, citādi nav jēgas, tā mēs te nostāvēsim līdz tumsai!

Viņš noteikti tā arī būtu darījis, kad piepeši pūlim cauri izlauzās meiteņu nesenā paziņa no Grietiņmeža paugura vecā dāma dzintariem apšūtajā cepurītē. Vienā mirklī noskaidrojusi incidenta iemeslu, viņa iespieda vienu roku sānos, bet ar otru sāka vicināties tik draudīgi, ka nagainā putna kāja virs kamzoļa villainajām krūtīm lēkāt lēkāja un vienā mirklī apkārt izveidojās brīva telpa. Griezīgā balsī, vairākkārt piesaucot nezināmo ukka un uz Ievas pusi rādīdama, viņa nobēra sašutuma pilnu tirādi, taisnīgi sadalot savu niknumu starp zagli, kurš nu šķita pavisam saplacis, un cienīgā izskata vīriem, kuri nespēj atrisināt tik vienkāršu jautājumu. Izkliegušies un atkāsējusies valdonīgā sieviete pieklupa zaglim klāt, parāva viņa paltraku uz augšu un izpurināja samurcīto drēbju kamolu, pēc tam izrāva arī padusē iespiesto spoguļa maisu. Vīrelis pat nemēģināja pretoties, tikai žēli smilkstēja kā suns ar durvīs ievērtu asti.

-    Ha, lūk, ko nozīmē matriarhāts! Dana līksmi uzsita knipi. Kamēr veči ļerina un pļeperē kā tādi Saeimas deputāti, nespēdami atšķirt zagli no godīga cilvēka, sieviete ņem un rīkojas.

-    Pareizi rīkojas! Papildināja Ieva, saņemdama no vecās dāmas rokām viņu mantību. Paldies! Ļoti liels paldies! Tā arī turpiniet un nenodzīvojieties līdz šitam, kā viņu, patriarhātam, citādi jūsu jaukais akmens laikmets izvērsīsies vienā vienīgā bardakā!

-    Tad nu mēs iesim. Dana pamāja. Nu, kad viss nozagtais bija atgūts, oma atkal kļuva saulaina.

-    Palieciet sveiki un vairs tā nedariet! Arī Adrians bija nomierinājies un jau griezās uz iešanu. Taču nedrošs pieskāriens rokai viņu atturēja. Tā bija vecā sieviete zintniece, priesteriene vai abas vienlaikus. Tik tuvu ieskatoties grumbu čumuros iegrimušajās acīs, nenosakāmi tumšās un mirdzošās kā no dzelmes izcelti akmentiņi, puisim gandrīz apreiba galva. It kā viņā lūkotos pati mūžība, it kā laika un telpas bezgalība būtu sakoncentrējusies šajos divos, augšup pavērstajos dzīvīgi spīdīgajos punktiņos…

-    Akkaja? viņa ierunājās, nedroši piedurot Adriana krūtīm pirkstu, kas bija tikpat kaulains un sažuvis kā uz krūtīm pakārtā nagainā putna kāja.

-    Akkaja kas tas ir? viņš muļķīgi pajautāja, skaidri zinādams, ka viņu nesaprot. Taču sieviete vārda atkārtojumu pieņēma kā apstiprinājumu, lai arī ko šis skaņu savirknējums nozīmētu. Viņa vairākkārt sparīgi pamāja, dzintargraudi zibēja kā dzeltenas zvaigznītes, un tad metās atpakaļ pie savējiem, vairākkārt atkārtodama gan akkaja, gan ukka.

-     Ko tu viņai pateici? ziņkāri taujāja Dana, pārņēmusi no māsas pirmāk tik vieglprātīgi no rokām izlaisto maisu.

-    Neko! Viņa man pateica jocīgu vārdu, nē, Adrians pats sevi pārlaboja, tas bija jautājums. It kā viņa man jautātu, vai es to zinu, vai… pats tas esmu.

-    Varena tante! Ieva jūsmoja. Kā viņa visus nolika pie vietas, ko!

Viņi bija pagājuši pavisam mazu gabaliņu, kad elsaina elpa aiz muguras lika zibenīgi atskatīties.

-    Ak, šausmiņas, Dana izdvesa. Ko tad tas nozīmē?

Pāris soļu aiz pārsteigtajiem jauniešiem smagi dvesa pirmējais zaglis, abām rokām stiepdams rupja audekla maišeli, apaļu un galā aizsietu, pilnu nezināma satura. Vecā zintniece pagrūda uz priekšu skrandainu, pēc skata līdz nāvei pārbijušos puišeli, kura pirksteļi bija apkrampēti nelielam, ar izkaltušu plēvi apsietam podiņam. Gan pods, gan maiss tika nekavējoties nolikti pie Ieviņas basajām kājām; sekojošā nesaprotamo skaņu virkne tomēr ļāva noģist, ka šīs veltes domātas viņai vai viņiem visiem ar lūgumu neizgāzt dusmas uz ciematiņa iedzīvotājiem par šīsdienas nodarījumu.

-    Nez, kas tur varētu būt? Adrians nomurmināja vilcinādamies.

-    Nav ko domāt, ņemam ciet, pēc tam apskatīsimies, izlēmīgi noteica Ieva, kā kompensāciju par morālo kaitējumu un manām izjukušajām pastalām. Lai viņi nomierinās un nebaidās, ka es uzsūtīšu zibeņus vai ko tur.

Maiss bija smags, taču Adrians to uzvēla plecā bez redzamas piepūles; viņa kustības pavadīja bijīgi čuksti un sēcieni. Dana pacēla podiņu tas šķita mazliet lipīgs; nojauta un tikko jūtama smarža liecināja, ka tajā varētu būt medus.

-     Sirsnīgs paldies! Ieviņa sacīja un pamāja ar karalienes cienīgu

žestu. Lai vai kā, bija prieks iepazīties, uz redzēšanos!

♦ ♦

Pēc pusstundas gājuma, vairs nespēdami nociesties neziņā par negaidīto dāvanu saturu, jaunieši pārliecinājās, ka neviens no ciematniekiem neseko, un nolēma piestāt priežu jaunaudzītē.

Atraisot saiti, atklājās, ka zem pūšļa plēves pods ir līdz malām pilns gaiša, valkana medus ar salūzušu šūnu gabaliem. Māsas tūdaļ iegremdēja tajā pirkstiņus-krējumlaižas un piešāva pie mēles. Medus bija neiedomājami gards! Redzot svētlaimes saldumu meiteņu sejās, Adrians sekoja viņu piemēram.

-    Savu mūžu… Dana neticīgi šūpoja galvu.

-    …neesmu tādu ēdusi, Ieva pabeidza teikumu. Mmm… Man patīk akmens laikmets, goda vārds! Kā viņi to dabū gatavu?

-     Absolūti tīrs produkts. Adrians vēlreiz iebāza pirkstu medū un lēni cēla uz augšu; nostiepās dzidri dzeltena stīga, un puisis to uztvēra ar mēles galu.

-    Labi, pietiek našķot! rūpīgi nolaizījusi no pirkstiem medus paliekas, Ieviņa apņēmīgi aizsēja podu ciet. Adri, kas tajā maisā? Varbūt vēl kaut kas garšīgs?

Maišelī bija graudi, ko māsas Reizemanes nešaubīgi atzina par izkultiem miežiem.

-     Super, super, superissimo! Ieva palēcās. Tagad mēs varēsim vārīt biezputru! Varbūt pat izcept kādu plāceni, ja vien tos graudus var kaut kā sasmalcināt vai saberzt.

-    Nezinu, kā to lai izdara, ja nav piemērota trauka, bet kaut kā jau galā tiksim. Adrians sasēja maišeļa un mugurtarbas galus un uzcēla nešļavu plecā; maiss uzgūla mugurai, bet tarba krūtīm. Meitenes, mums jāpasteidzas, pēc stundas būs pavisam tumšs, bet priekšā vismaz trīs kilometri.

Vairs nekavēdamies, viņi devās atceļā. Kaulos jau sāka smelgt nogurums gan garā gājiena, gan pārdzīvotā uztraukuma sekas. Ievai sala pēdas. Ne vien sala, bet arī sāpēja zaru atlūzām un čiekuriem klātā meža zeme nebija nekāds gājēju celiņš. Tomēr meitene nežēlojās, ja arī nosūkstījās, tad pavisam klusi, ik pa laikam sariktēja plecā uzmesto zivju virteni un kāpa tik tālāk.

Kad līdz mājvietai bija atlicis ne vairāk par puskilometru, Adrians, kurš soļoja pirmais, pēkšņi saklausīja dīvainu skaņu tādu kā mūdēšanu, sāpjpilnu stenēšanu. Puisis apstājās un brīdinoši pacēla roku.

-    Kas tas ir? Ieviņa izspieda caur sakostiem zobiem, jo sabakstītās pēdas dega kā ugunī.

-    Laikam kāds zvērs…

Visi trīs saausījās un sasprindzināja redzi, tomēr biezajā mijkrēslī, kas pēc saules rieta valdīja eglainē, neko nevarēja salūkot stumbru un nolīkušo zaru apveidi saplūda kopā kā abstrakta raksta gobelēnā.

-    Man šķiet, ka tur. Dana rādīja uz nolūzušu egli ar draudīgi asiem zaru stumbenīšiem.

Meitenei bija taisnība. Piesardzīgi pietuvojušies, viņi ieraudzīja, ka viens no resnākajiem zariem kā pīķis ieurbies brieža spriežot pēc nelielajiem ragiem, pavisam jauna tēviņa sānos. Acīmredzot, pūlēdamies atbrīvoties, dzīvnieks bija savainojies vēl vairāk. No milzīgās brūces spraucās laukā asiņainas, zilganas zarnas, un ar katru krampjaino pakaļkāju kustību baisais kamols blīda lielāks.

-     Ak Dieviņ, ievaimanājās Dana, nabaga lopiņš! Mums viņam jāpalīdz, Adri, kaut kas jāizdomā, citādi briedītis būs pagalam!

Adrians izvērtēja situāciju ar pieredzējuša mednieka aci. Nabaga dzīvnieks vairs nebija glābjams, tāds caurums vēderā nemūžam neaizdzīs, turklāt vēl nokārušās zarnas… Nē, ir tikai viens variants, nepatīkams, taču nepieciešams.

Nāvīgi ievainotais briedis iesēcās skaļāk; sāpēm pievienojās arī bailes. Cenšoties neskatīties lopiņa asarojošajās, plati ieplestajās acīs, Adrians apņēmīgi papurināja galvu.

-    Te nekas nav līdzams. Tas vairs nav dzīvotājs. Danīt, nomierinies un pieņem to, ko nav iespējams mainīt. Tagad tā jūs abas savāciet mantas! Es zinu, tas ir smags, tomēr nāksies. Aizstiepiet visu uz mājām, iekuriet uguni un tad nāciet atpakaļ, jo…

-    Ko tu gribi darīt? Dana šņukstēja. Ieva neprasīja neko, viņai viss bija skaidrs.

-    Izbeigt viņa mokas, lūk, ko! puisis skarbi atteica. Un paņemt to, kas mums kā no gaisa iekritis klēpī, svaigu gaļu. Daudz gaļas, tik daudz, ka labu laiku nevajadzēs rūpēties par ēdamo. Ejiet!

Vairs ne vārdiņa nebilzdama, Dana uzvēla mugurā gliemenēm un pīlādžogām piekrauto tarbu, pieķērās vienam maisa stūrim. Ieva satvēra otru, un abas meitenes, zem nastu smaguma grīļodamās, pazuda krēslā.

Adrians pavadīja viņas ar acīm, tad nopūtās tik smagi kā priekšnegaisa vējš. Vēl nekad viņam nebija nācies nogalināt tik lielu dzīvnieku, turklāt ar nazi, vistiešākajā tuvumā, bezmaz acīs skatoties… Ak, labie gari, stāviet klāt!

Labi apzinoties, ka katrs novilcināts mirklis tikai pastiprina brieža agoniju un paša nelāgo jutoņu, puisis izvilka nazi no makstiņas, paspēra nedaudzos soļus, kas šķīra no nelaimīgā dzīvnieka, sasprindzināja spēkus un ar zibenīgu kustību pārgrieza kakla artēriju. Gandrīz neapzināti atlēcis sāņus, lai asinis neuzšļāktos drēbēm, Adrians redzēja garās pakaļkājas noraustāmies un atslābstam.

Pirmo reizi mūžā viņš vēlējās būt smēķētājs ar kaut vienu vienīgu cigareti ķešā! Varbūt tā palīdzētu uzveikt drebuļus, kas kratīja ķermeni tik briesmīgi, it kā viņš gluži kails stāvētu zem krusas gāziena. Viena lieta ir šaut no masta, bet pārgriezt dzīvniekam rīkli, kā saka, tuvplānā pavisam kas cits. Acis… nāvīgi ievainotā brieža acis gandrīz cilvēcisks skatiens, nē, nē, nē! Tas jāaizmirst, jāizmet no prāta, jo nav citas iespējas! Šajā pasaulē izdzīvot var vienīgi tā! Un viņi izdzīvos! Izdzīvos par katru cenu Dana, Ieviņa un viņš pats. Izdzīvos!

Adrians atkārtoja šos vārdus kā mantru, līdz juta, ka sirds vairs nedauzās tik sāpīgi. Nu bija jāķeras pie darba. Arī ne visai patīkama, taču nepieciešama un neatliekama.

Meitenes atgriezās tikai pēc stundas, kad jau bija pilnīgi satumsis. Dana nesa no sveķaina egles zara sameistarotu lāpu; Ieva bija aptinusi savainotās pēdas ar lupatām.

-    Adri, kur tu esi? Dana pasauca.

-    Šeit… no tumsas atbildēja mazliet gurda balss. Labi, ka jums ir gaisma, tas ir, uguns. Vajadzētu uz ātro sakurt uguni arī šeit, citādi neko nevar redzēt. Nodīrāt es paspēju, bet sadalīt ne.

Sausi zari nebija tālu jāmeklē. Drīz vien sakrautajā kaudzītē sāka dejot liesmiņas, un to sārtajā atspulgā meitenes ieraudzīja drauga seju, izraibinātu tumšiem punktiem sakaltušu asiņu pilieniem un asinīm apkaltušās rokas. Turpat blakus gulēja varen liels, sarkanīgs ķermenis, tam blakus divkārt pārlocīta āda.

-     Rumpis tagad jāsagriež gabalos, bet tā, lai nesabojātu cīpslas, tās mums ļoti noderēs. Atstāt līdz rītam nevar, uzodīs vēl kādi plēsoņas un izvazās, skaidroja puisis, alkaini dzerdams ūdeni no Danas pasniegtās pudeles; meiteņu atgriešanās atjaunoja spēkus un padzina drūmo noskaņu, ko bija uzvēdījusi gandrīz necaurredzamā tumsa, kad katra skaņa čaboņa, lūstoša zara krakšķis, pat skujoto zaru šalka lika nerviem saspringt.

-    Tu iekšas aizmeti? jautāja Ieva.

-     Jā, tur. Adrians pamāja uz biezokņa pusi. Izņemot akniņas. Mēs tās varētu…

-    Izcepām tūlīt! meitene ierosināja. Man patiešām gribas ēst, domāju, jums tāpat!

-    Bet…

-    Sāls man ir līdzi. Viņa uzplikšķināja pa kabatu. Es šim variantam jau biju gatava, kā nekā mednieka meita! Zini, kā mūsu tētis.

-    Zinu. Adrians pamāja un neviļus norija siekalas. Protams, viņam gribējās ēst, un pirms priekšāstāvošā darba vajadzēja kārtīgi iestiprināties. Aizstibīt tādu daudzumu gaļas ne mazāk par sešdesmit kilogramiem puskilometra attālumā, turklāt caur brikšņainu mežu un pilnīgā tumsā nebūs joka lieta!

Ieva nekavējoties ķērās pie darba. Drīz vien šķēlītēs sagrieztās, uz iesmiem samauktās un ar sāli apkaisītās akniņas jau čurkstēja virs uguns.

-    Viņš… ilgi nemocījās? Dana pajautāja, lauzīdama sīkos gabaliņos no zemes paceltu žagaru.

-     Nē, mīļā. Adrians mierinoši pasmaidīja. Pāris sekundes, un viss. Tu taču pati saproti, ka…

-    Saprotu, man tikai…

-    Man arī bija žēl. Taču, ja es to nebūtu izdarījis, briedis mocītos vēl ilgi. Bet tagad tas ir paveikts, un mēs esam bagāti ļaudis akmens laikmeta mērogā jau nu noteikti.

-    Starp citu, puisis atsāka sarunu, kad pirmā aknu porcija jau bija izcepusies un trijata mielojās ar gardu muti, par akmens laikmetu. Šķiet, ka īstais, simtprocentīgais akmens laikmets šajā vietā ir beidzies, jo dažam labam no mūsu jaunajiem draugiem es pamanīju bronzas mantiņas. Par spīti visam burziņam un stresiem, viņš piemetināja.

-    Kādas? Dana gribēja zināt.

-    Nu, jūs pašas redzējāt ar zibeņzīmēm izrakstīto ripuļi taisnīgās dāmas kaklā. Lūk, un vismaz pāris večiem ādu apmetņi pie kakla bija sasprausti ar bronzas adatām, jā, arī mazajam skuķēnam, kas grozījās pa priekšu, paltraciņš bija aizdarīts ar kaut ko līdzīgu saktai vai sprādzei. Un, vai zināt, ko tas nozīmē?

-    Ko tad? Ieviņa iepleta acis un noslaucīja muti ar delnas virspusi.

-     Tas nozīmē, ka šejieniešiem ir tirdznieciskas attiecības ar citiem senļaudīm. Visticamāk, ar viņpusjūras iedzīvotājiem, jo bronza mūsu zemē vispirms tika ievesta no Skandināvijas. Latvijā un vispār Baltijas zemēs taču nav ne vara, ne alvas atradņu, tātad bronzu iegūt nevar.

-    Tu gribi teikt, ka jau tagad ir tādi kuģi, ar ko var šķērsot jūru? brīnījās Dana.

-     Fakti liecina, ka ir. Tu taču pati redzēji mantas! Un tas mums ļauj krietni labāk precizēt laiku, kurā esam atkūlušies, apmēram trīs tūkstoši gadu, tas ir, kāds tūkstotis, plus mīnus simts gadu, pirms mūsu ēras jeb Kristus dzimšanas, Adrians noteica. Es zinu, esmu lasījis, ari internetā ir materiāli, ka bronzas laikmeta kuģu paliekas uzietas Lielbritānijā Doverā. Tā ir ostas pilsēta dienvidaustrumos. Tāpat ari Dānijā un Zviedrijas salās.

-    Ho-ho, tad jau mēs varbūt sastapsim ari ārzemniekus. Ieviņa priecīgi nogrozīja galvu. Sitos ragainos vikingus, ko filmās rāda. Labais!

-    Jā, un man būs jāatkaujas līdz asinīm, lai neļautu jūs abas nolaupīt un aizvest pāri jūrai uz kāda Torfina Zilzobja harēmu, puisis nosmējās, noslaucīja rokas sūnās un piecēlās. Labi, dāmas, uz priekšu! Brīdinu, ka dabūsim nomocīties līdz nejēgai.

Adrians nekļūdījās. Kad Riekstukalna apmetnē bija nogādāti pēdējie briežgaļas gabali, visi trīs elsa, pūta un stenēja, īpaši Ieviņa; abi pārējie bija tikai pārguruši, taču jaunākās māsas nogurumam pievienojās svelošas un durstīgas sāpes pārmocītajās pēdās. Noraisījusi no kājām sadriskāto lupatu paliekas, Ieva atslīga pie ugunskura un kodīja lūpas, lai nebūtu jākauc. Nokvēpušajā krūzītē ūdens uzvārījās ātri, un Dana iebēra tajā sauju kumelīšu lakstu ar pāris vārgiem ziediņiem un dažus mārsila stiebriņus. Apmazgājusi māsas pietūkušās, asiņainām skrambām klātās pēdas ar zālīšu novārījumu, Dana tās aplika ar ceļteku lapām un pāri uzmanīgi uzvilka vilnas zeķītes.

-     Nu jau ir labāk, Ieviņa pateicīgi nopūtās. Domā, līdz rītam sadzīs?

-     Tad jau redzēs, māsa atteica. Ja ari ne pilnīgi, tāpat nekāda bēda! Varēsi mierīgi atpūsties, kamēr Adris uztaisīs tev jaunus apavus. Gribi, atnesīšu spilvenu un segu? Tev būs ērtāk. Gribi?

-    Beidz, mās, kas es tev kāda vājniece vai nedēļniece? Nekādu spilvenu man nevajag, labāk jau kaut ko padarīt, miegs tā vai tā nenāk.

-     Ieviņ, ja tu tiešām jūties spējīga kaut ko darīt, tad ņem šo dzelzīti un sāc tīrīt briežādu. Adrians notupās viņai blakām. Jādabū nost visi tauki un plēves, citādi āda sāks pūt, bet tu jau pati zini. Mēs ar Danu tikām ņemsimies ar gaļu. Vajadzēs kaut kā apžāvēt… apkaltēt, lai nesabojājas.

Ieva labprāt ķērās pie darba. Piepeši viņa iesmējās pilnā kaklā.

-    Kas tad nu? Dana satrūkās.

-     Nekas, man tik ienāca prātā interesanti, ko tas aborigēns būtu darījis ar mūsu krūšturiem?

♦ ❖ ♦

Nākamajā dienā negaidīti iegūtā medījuma apstrāde turpinājās. No kārtiņām un egļu zariem uzmeistaroja slieteni un iekūra nelielu uguntiņu. Puszaļo alkšņu zaru dūmi biezos vālos vijās ap čukurā iekārtajām, ar sāli un kadiķogu grūdeni ieberzētajām gaļas sloksnēm un iztīrītām, mugurdaļā pārgrieztām zivīm. Adrians jau kuro reizi asināja savu duncīti, ar zināmām bažām vērodams, ka tā asmens kļuvis par pāris milimetriem šaurāks plakanais akmens vis nebija smalka tecila. Briežāda bija rūpīgi nokasīta un pēc Adriana rīkojuma apstrādāta ar smilšu un pelnu maisījumu. Kamēr Dana pārlasīja un tīrīja pīlādžogas, Ieva pamatīgi noskaloja gliemenes un uzlika uz oglēm cepties, turpat ierušināja arī brieža lielos kaulus, lai pēc indiāņu metodes tiktu pie kaulu smadzenēm.

-    Garšo neparasti, bet neslikti, atzina visi trīs, kad ārpusē apkvēpušie gliemežvāki bija atsprāguši vaļā, tā kā putnu gaļa, tā kā garneles… brīžiem atsit arī pēc riekstiem un zobos ņirkst kā marinētas baravikas.

Uzdzēruši maltītei zālīšu uzlējumu ar brīnumgardo medu, viņi turpināja strādāt. Adrians ņēmās ap brieža cīpslām, kas izskatījās pēc bālganām gumijotām auklām; meitenes pēc ilgiem un pamatīgiem prātojumiem būvēja cepli saviem keramikas ražojumiem, kas jau bija glīti apžuvuši: nolīdzināja mazu laukumiņu, nozieda ar mālu kārtiņu, uz tās salika apdedzināmos ķobīšus un bļodiņas, apkārt rūpīgi pielīdzinātu akmeņu apli, virs tā nolīdzsvaroja vēl vienu akmeņu rindu tā, lai uz iekšpusi veidotos pārkare, un noslēdza caurumu ar neaizstājamo, pirmajā senatnes dienā atrasto poda pusīti. Visu šo veidojumu aplika ar sausiem zariem, apbēra karstām oglēm, uzlika vēl vienu zaru kārtu, pēc tam, rāpus nometušās, pūta, kamēr ogles iekvēlojās un zari uzliesmoja.

-    Tagad jums jāuztur nemainīga uguns veselu diennakti, māsu pūliņus vērodams, sacīja Adrians. Un, ē-ē, man ienāca prātā… tos gliemežvākus, ko mēs izēdām, nevajag mest projām, bet ar akmeņiem sasmalcināt pulverī.

-    Priekš kam? Ieva pacēla ugunīgi pietvīkušo, pelnu plēnītēm aplipušo seju.

-    Lai piejauktu māla masai, ja taisīsiet kādu lielāku trauku. Būs izturīgāks. Vienkārši atcerējos, ka vienā nometnē profesors Jaunups eksperimentēja ar dažādiem piejaukumiem. Izrādījās, ka saberzti gliemežvāki ir visefektīvākā piedeva. Mēs tajos podos pēc tam pat zupu vārījām.

-    Kādu zupu? Dana ieinteresēti jautāja.

-    Nātru un gāršu, ar grūbām. Bija ļoti garšīga. Adrians atcerējās.

-    Māsa? Danas nošmulētais īkšķītis pacēlās.

-    Bez problēmām! Tā atsaucās un piesita māsas īkšķim savējo.

-    Vienkārši ārprāts, cik ātri iet laiks, pēc vairākām stundām, kad stalto egļu galotnes atkal grima krēslā, nopūtās Ieviņa. Savainotās pēdas bija gandrīz sadzijušas, un meitene nevarēja vien noslavēt māsas zāļuziņu. Tomēr staigāt vēl nevarēja tā vienkāršā iemesla dēļ, ka nebija apavu, taču Adrians solīja nākamajā dienā katrā ziņā uztaisīt jaunas un daudz labākas pastaliņas, šūtas nevis ar auklām, bet brieža cīpslām, un tām būs dubulta zole.

Ievu šis solījums pilnām apmierināja. Meitene gan nezināja, ar kādu mūžvecu metodi Adrians izprātojis apstrādāt cīpslas, lai tās nekalstu un nelūztu. Metode bija vienkārša, bet visai nehigiēniska. Proti, bija nepieciešama skāba vide jauno vēsturnieku pulciņa nodarbībā viņi no kādas lauku kautuves izprasītās govju cīpslas turēja pārrūgušās piena sūkalās, bet kur tagad ņemt tādu luksuspreci? Puisis prātā uzskaitīja visus iespējamos analogus, tomēr nekas no visa tā nebija pieejams, atskaitot dzērvenes un… urīnu. Tā kā nevienu dzērveņu purvu viņi vēl nebija uzgājuši, atlika vienīgi urīns. Varētu jau, meitenēm neredzot, iečurāt kādā traukā un iegremdēt tur cīpslu rituļus, taču neviena šim nolūkam derīga trauka nebija. Traks var palikt, ko nu?

Taču vajadzība māca tecēt, proti, galējas nepieciešamības brīdī cilvēka smadzenēs paveras mazi, līdz tam slēpti kambarīši, pilni ar gēnu atmiņas vai citu, bezmaz mistisku zināšanu rezervēm. Nolūkojis brīsniņu, kad meitenes bija ārkārtīgi aizņemtas ar pareizu kurināmā izkārtošanu visaplīk mazajam ceplim, Adrians pievāca atlikušo mālu krājumiņu un pazuda tumsā un miglā, salūkoja nelielu, sausu vietiņu pieklājīgā atstatumā no mītnes, ar uzticamo nažuku izskribināja pāris sprīžu dziļu bedrīti, nolīdzināja malas, pēc tam izzieķēja ar māliem lūk, arī tvertne cīpslu miecēšanai! Tikai labi jāielāgo, kā to atrast pat tumsā, un jādzer vairāk ūdens, lai… nu, tālākais ir skaidrs!

-    Es brīnos, miegaini nomurmināja Ieviņa dziļā vakarā, laizdamās māsai blakus migā. Cik maz tomēr cilvēkam vajag un cik daudz jāpūlas, lai to mazumiņu sagādātu. Ja kas, tad neatceros, kad man tā būtu nācis miegs…

-     Man arī, Dana piekrita. Kādreiz es domāju kā gan cilvēki agrāk dzīvoja, kad nekā nebija: ne televīzijas, ne interneta, pat radio, ko viņi varēja pa vakariem sadarīt, bet viņi taču strādāja, nabadziņi, rāvās melnās miesās, kamēr krita kā beigti.

Melnās miesās to gan tu pareizi pateici! Ārprāts, kad mēs varēsim nomazgāties un… Teikumu nepabeigusi, Ieva atslēdzās.

Lai gan ugunskurs dega gaiši, izplatot tīkamu siltumu, kam pievienojās arī no mazā cepļa un improvizētās žāvētavas plūstošās sasilušā gaisa strāvas, Adrians juta, ka gaiss kļūst vēsāks. Viņš atgāza galvu un palūkojās augšup; zvaigznes zaigoja spožas, un Piena ceļš liecās pāri galvai kā spīduļiem izmargota milzu pils arka. Puisis nolaida darbu klēpī un izstaipīja nopūlētos pirkstus, pēc tam sāka skaitīt dienas un stundas skaitīja, atzīmēja prātā un pārskaitīja vēlreiz. Uzticīgs jaunajam paradumam, viņš katru rītu atzīmēja saullēkta, vakarā saulrieta brīdi. Tā kā pēdējās dienas bija skaidras, tas bija izdarāms diezgan precīzi, un iznāca, ka tikko aizvadītā diena bijusi tieši septiņas stundas gara. Tā kā ziemas saulgriežos īsākā diena sasniedz vien sešas stundas un četrdesmit trīs minūtes, paliek septiņpadsmit minūšu starpība. Rēķinot, ka līdz saulgriežiem dilums ir nedaudz vairāk par minūti dienā, iznāk, ka patlaban ir kāds devītais vai desmitais decembris! Lai cik silts arī būtu bijis rudens un ziemas sākums, laiks neizbēgami kļūs aukstāks, tas nozīmē, ka meitenēm steidzami vajadzīgs ziemas apģērbs. Viņš pats iztiks ādas jaciņa varbūt neko lielu nesilda, toties nelaiž aukstumu klāt. No vienas briežādas abām nesanāks… Puisis spītīgi rauca pieri grumbās, pūloties atrisināt šo problēmu, taču spraigās pārdomas iztraucēja mežonīgi ūpja auri. Vai nu lielais naktsputns bija tikko notvēris medījumu, vai arī iztraucēts tā notiesāšanā, jo citkārt vakaros slīdēja virs egļu spicēm kā melna un mēma ēna.

"Varbūt tas uzgājis manis nomestās brieža iekšas," puisis nodomāja un jau grasījās atsākt darbu, kad piepeši saklausīja vēl ko kreisajā pusē klusi nokrakšķēja lūstošs zariņš… tad vēl viens jau tuvāk. Tur kāds lavījās, piesardzīgi, tomēr apņēmīgi. Adrians pārsēdās tā, lai uguns nežilbinātu acis, un mazliet pievēra plakstiņus, lai pārslēgtos uz nakts redzi; spēja kaut cik saskatīt tumsā viņam piemita kopš bērnības.

Krakšķis atkārtojās jau pavisam tuvu. Adrians pārlika duncīti kreisajā rokā un ar labo pievilka tuvāk šķēpu. Skatiens ieurbās tumšajā blīvā un pēc dažiem mirkļiem uztvēra kustību tuvu pie zemes. Tātad tas nav cilvēks, protams, ja vien nepārvietojas līšus vai rāpus. Plauksta stingri aptvēra šķēpa kātu, muskuļi saspringa, ķermenis bija gatavs aizsardzībai.

Kustīgais objekts tuvojās lēnītēm un piesardzīgi; varēja saklausīt tādu kā šņākāšanu. Vai tiešām mežacūka? Nē, tie zvēri pārvietojas dimdēdami, šis ir mazāks un klusāks. Adrians nepaspēja galvā pārskaitīt iespējamos uzbrucējus, kad skatienam pamazām atklājās nekad neredzēts dzīvnieks. Pirmajā mirklī viņš to noturēja par lācēnu, taču šim purniņš bija īsāks un smalkāk veidots, rumpis prāva suņa lielumā, kājas īsas un mugura kumpa. Jocīgais zvērēns staipīja kaklu, aizgūtnēm ošņādams, nozibēja ačeļu melnās pērlītes.

Nu jau Adrians dzīvnieku saskatīja gluži labi; nešķita, ka tas varētu būt ļoti bīstams, Dana noteikti atzītu, ka melnais purniņš ir gaužām mīlīgs, taču arī visnotaļ simpātiskais lūsis nav nekāds mīļais minka… Kas gan varētu būt šis nakts viesis, ko?

Puisis sakustējās, un dzīvnieks nekavējoties atlēca atpakaļ. Lēciens izskatījās neveikls, tomēr gana atsperīgs. Adrians pamanīja, ka tam ir ļoti lielas ķepas, un topašbrīd atskārta, kas šonakt apciemojis Riekstukalna apmetni, gaļas smaržas un, kas zina, arī zemē nopilējušo asiņu smakas vilināts, tinis! Noslēpumainais un nežēlīgais plēsējs, vienlaikus arī viens no spicākajiem meža sanitāriem, jo nokopj atrastu maitu līdz pēdīgajam kauliņam, rijīgs un negausīgs, tāpēc to sauc arī par āmriju. Tinis, kas no Latvijas mežiem pazuda deviņpadsmitā gadsimta beigās un vēlāk apskatāms vienīgi bildēs. Adrians svārstījās starp diametrāli pretējām vēlmēm pielaist dzīvnieku tuvāk, lai apskatītu, vai nekavējoties padzīt, kamēr tas nav ieklupis kājās. Zobi tinim, cik liecināja apraksti, ai-ai-ai! Nagi arī!

Kamēr puisis vēl domāja, tinis ošņājās arvien intensīvāk un, lācīgi platās ķetnas cilādams, ļēpoja tuvāk, tad pēkšņi apstājās. Šņākāšana pārgāja baudpilnā šņakstināšanā kā redzams, zvērs bija uzgājis ko ēdamu. Adrians atcerējās, ka, rīta pusē tīrīdama zivis, Dana bija aizsviedusi foreles galvu, lai pielabinātu virs apmetnes riņķojošu krauklēnu. Ak tu piķis! Nu krauklēna nepieņemtā ēsma pievilinājusi plēsoņu. Pērienu Danai vajadzētu, ja vien, ja vien meitene viņam nebūtu tik mīļa. Tomēr jāpabrīdina, lai tā vairs nedara un turpmāk visas pārpalikas un atkritumus samet ugunī.

Adrians apņēmīgi izslējās pilnā augumā un atvēzēja šķēpu… taču mest nevajadzēja, jo tinis vienā mirklī apsviedās un milzu ātrumā aizklumpačoja tumsā.

Kad no bunkura izrāpās miegainā Dana, lai pārņemtu no drauga nakts sardzes pienākumus, viņš jau pleta muti aizrādījumam, tomēr pārdomāja. Tinis ir prom, kāpēc biedēt meiteni? Gan jau no rīta visu izrunās. Pāris minūtes vēlāk Adrians jau bija saldi iemidzis.

Taču no rīta… Viņš vēl nebija līdz galam atmodies, kad pa bunkura atvērto lūku ieplūda abu meiteņu līksmi satrauktā čalošana. Miega paliekām gaistot, Adrians ieklausījās.

-     …es arī sākumā domāju, ka mazs lācītis, bet nē purniņš daudz smukāks, un arī aste krietni garāka, Ieviņa čaloja.

-     Kolosālākais zvēriņš! Dana jūsmoja. Nez, kas tas varētu būt? Bet tik mīlīgs! Gluži kā sunītis. Mēs viņu noteikti varētu pieradināt…

-    Protams, varētu! Tad būtu pašiem savs mājdzīvnieks, kas mūs apsargātu, nez, ko Adris teiks? Tev tā bilde izdevās? Parādi!

Iestājās neilgs klusuma brīdis, domājams, Dana meklēja mobilajā īsto kadru. Tikai tagad aptvēris, par ko māsas runā, puisis pielēca kājās un metās laukā tik strauji, ka atsita pieri pret bunkura siju.

-    Super! Šī ir labā! Paskaties, kā viņš grauž kaulu, nudien kā sunītis…

-     Ak tad sunītis, ko? Adrians kūsāja dusmās. Trakas esat, vai, jūs abas? Prātu var zaudēt, atradušas mājdzīvnieku! Tas taču ir tinis, āmrija, visīstākais plēsonis ar tādiem žokļiem, kas var pārkost jūsu stilbus kā cāļa kājas!

-    Tad tu arī viņu redzēji? Dana nemaz nelikās nobijusies. Kamdēļ nepateici?

-    Tāpēc, ka… johaidī, tāpēc ka negribēju jūs biedēt! Es viņu aiztriecu un biju pārliecināts, ka pavisam, bet jūs…

-    Ko mēs? Ieviņa spītīgi paslēja zodu. Mēs viņam, tinītim, pasviedām dažus kauliņus. Šim prātā nenāca mesties mums stilbos, nograuza ņurdēdams, vēl brīdi pakavējās un godīgi aizgāja. Tā ka nav ko psihot!

Tas bija bezcerīgi! Adrians gan gribēja sacīt vēl ko, bet saprata, ka nav vērts, un atmeta ar roku.

Turpmāk tinis Riekstukalna apmetni apciemoja gandrīz katru nakti. Lācīgais ķepainis bija ļoti gudrs dzīvnieks, jo ieviesās tikai tad, kad Adrians jau gulēja un pie ugunskura sēdēja viena no meitenēm. Lieki sacīt, ka Valentīnitis (tā māsas nokristīja jauno mīluli) allaž saņēma cienastu kauliņus, skrimšļus, putnu un zivju galvas un ķidas. Dažkārt tinis Valentīns pienāca pavisam tuvu un pat brīsniņu pagulēja viņpus ugunskura, sildīdams ar biezu, melnbrūnu vilnu noaugušos sānus un laiski staipot resnās ķepas ar tiešām iespaidīgiem nagiem. Galu galā arī Adrians aprada ar tina klātbūtni, klusībā apskauzdams meitenes, kam bija iespēja ik nakti vērot interesanto dzīvnieku vistiešākajā tuvumā.

Pirmais podu cepums izdevās gandrīz teicami, ieplaisāja tikai viena bļodiņa, tāpēc māsas ķērās pie nākamā daudz atbildīgāka uzdevuma pagatavot vārāmpodus un Ievas tik ļoti kāroto mazgājamo bļodu. Lai gan pašķība, arī bļoda no cepļa iznāca vesela, bet podi vienkārši lieliski! Izsutinātie miežu graudi (tās pašas grūbas vien ir! secināja Ieva) kopā ar žāvētām brieža ribām bija tik gardi, ka trijotne pieēdās teju līdz samaņas zaudēšanai. Adrians nemanāmi atpogāja džinsu jostu, Dana tusnīdama glaudīja vēderu, Ieva izlaida no rokām tukšo bļodiņu un novēlās sūnā augšpēdu, bezpalīdzīgi tirinādama jaunajos apavos ieautās pēdas.

-     Kāpēc mēs šovakar nevarētu vienkārši atpūsties? meitene vārgā balstiņā nomurmināja. Veselu nedēļu esam rāvušies kā dzimtcilvēki kunga rijā. Vai tad drīz nav Ziemassvētki, ko? Varbūt mēs varam sarīkot tādu īsti foršu Bluķa vakaru?

-    Varam jau, varam, mīļuprāt piekrita Adrians. Turklāt nu jums abām ir jaunas jakas.

-     Ir! Dana papliķēja sev pa krūtīm. Trīstūkstošā gada pirms mūsu ēras pēdējais modes kliedziens. Parīze var iet gulēt!

-    Un manas superīgās botas! Ieviņa slaistīja dzirksteļu pievējotajā gaisā pēdas, ietērptas oriģināla piegriezuma apavos, kas sniedzās līdz potītēm un priekšpusē bija aizšņorētas spilgti zilām aukliņām. Nike pret šīm ir tīrās čabatas, Adris absolūtais malacis!

-    Adrim ari vajadzēja kaut ko skaistu un jaunu. Dana uzsmaidīja draugam un draiski piemiedza aci. Būtu mums adāmadatas, es tev uzmargotu cepurīti.

-    No kā? Ieva paslējās uz elkoņiem. Nav taču dzijas!

-      Var izvilkt diegus no bijušās dīvāndrēbes un krēsla pārvalka atliekām.

-    Hmm, tā ir ideja! Pareizi, prom neko nevar mest, to teikusi, Ieviņa atkal atlaidās guļus un sapņaini lūkojās tālajās zvaigznēs.

Vecumvecais Riekstukalna bunkura dlvāniņš bija izārdīts pa sastāvdaļām. No biezās mēbeļdrānas un briežādas gabaliem izšūdināja meitenēm jakas, astru un jūraszāļu pildījumu izplāja guļvietā virs egļu zariem, visu pārklāja ar apakšpārvalka drānu. Ar garākajām koka daļām nostiprināja bunkura griestus, turklāt Adrianam izdevās izurbināt pāris saujas naglu mantas, kas akmens vai bronzas laikmetā dārgākas par zeltu. Tagad bunkuram bija izturīgas durtiņas, kas pasargāja guļamtelpu no aukstuma.

-    Bluķa vilkšanā varētu iesaistīt arī jūsu draudziņu Valentīnīti. Adrians ķircinoši palūrēja uz meitenēm. Iejūgt, lai velk. Ieviņa skries pa priekšu ar brieža ribu, un šis lumpačos pakaļ un tā riņķī vien, riņķī vien…

-    Un tu pats? Ieva noprasīja.

-    Es? Es sēdēšu pie uguns un tēlošu Ziemsvētku vecīti, kurš visas dāvanas jau izdalījis un bauda pelnītu atpūtu. Bet Dana…

-     Dana apsolās sameklēt Ziemassvētku eglīti un izdomāt, kā to izpušķot, meitene smējās.

Ugunskura sprakšķiem piesātinātajā klusumā katrs aizklīda savās domās. Skumjām nodoties negribējās; dzīve, vismaz pašbrīd, bija skaista, lai arī grūtību un nejaušību pilna, tomēr tieši tāpēc tik aizraujoša. Apziņa, ka mēneša laikā izdevies paveikt to, kas pirmajā brīdī pēc laika ceļojuma šķita neiespējams un pat neiedomājams, spārnoja, un tagad Adrians un abas meitenes bija pilnīgi aizmirsušas sākotnējās bailes; šķita, ka viņi var visu!

III daļa

»

…jo debess telpā un uz zemes, draugs, daudz, par ko zinātne pat nesapņo.

(Viljams Šekspīrs. Hamlets)

Lai cik jauki un oriģināli jaunieši cerēja atzīmēt ziemas saulgriežus, turpmākā diena visu sagrieza kājām gaisā.

Rītausma atklāja naktī uzkritušu plānu sniega sedziņu. Gaisa temperatūra bija krasi pazeminājusies. Ieviņa, kuras dežūra kā vienmēr ilga līdz rītam, atklāja, ka ūdens traukā pārvilcies ar kraukstošu ledus kārtiņu. Tomēr meitenei nesala. Viņa arī agrāk nebija sevišķi salīga, un aizvadītais mēnesis jauno ķermeni bija norūdījis vēl vairāk. Oglēs un karstajos pelnos ieraustajā podā jau pļepinājās brokastu putra, otrā podā lēni vira brūkleņu un pīlādžogu novārījums. Apmierināta ar paveikto, Ieva noskaloja seju ledainajā ūdenī, tad atkal saģērbās un atsēdās uz bluķīša, lai bridi pakavētos, pirms modināt pārējos.

"Dīvainas debesis," meitene prātoja, lūkodamās pāri seklajai ieplakai uz dienvidaustrumiem, kur cauri kailo zaru biežņai paloja zaļgandzeltena pirmsausmas gaismiņa un kā sudraba lampa zaigoja Venera. "Kā citrona miza… un tādi sīki, spīdoši mākonīši. Nemaz neizskatās pēc sniega mākoņiem, tie parasti ir zilimelni un zemu peldoši."

Ieva atlieca galvu un paskatījās augšup; uz samtainā fona vēl varēja saskatīt zvaigznes. Ari tur vizēja spīdošie mākonīši, atgādinot pieneņpūku pikas. Izskatījās ļoti skaisti, pat fantastiski… Viņa patīksminājās par debesu brīnumaino ainavu, tad nolēma, ka ir pēdējais laiks vilkt laukā no migas māsu un viņas mīļoto.

Paēduši viņi nolēma paklejot pa apkārtni. Rūpīgi aiztaisīja bunkura lūku, pārlika tai pasmagu bluķēnu, ar asprātīgas auklu sistēmas palīdzību uzvilka augstāk eglē žāvētās gaļas un zivju krājumu, rūpīgi aprausa ogles ar pelniem. Apbruņojušies, ar pusdienu tiesu mugursomā dēkaiņi izlēma doties pāri Grietiņmeža pauguram uz rītu pusi. Ieviņa nesa osainu podiņu, kur ieglabālas ar pelniem apbērtas kvēlojošas ogles, lai vietā, kur izlems piestāt un ieturēt maltīti, varētu ātri un ērti iekurt ugunskuru.

Apsarmojušai zālei un viršiem zem kājām kraukstot, viņi uzkāpa paugura virsotnē apraudzīt dieveklīti; tas joprojām gulēja savā akmens vanniņā, tikko saskatāms sasalušo tauku un piena masā. Dana dziļi ieelpoja un lēnām griezās apkārt. Mirdzlgā baltuma piesātinātā ainava bija pasakaina. Gavilējošu sajūtu pārpilna Dana atlieca galvu.

-     Ai! Cik dīvaini mākoņi! meitene iesaucās. Paskatieties, vai jūs jebkad esat tādus redzējuši?

-    Vienreizēji! ari Adrians sāka griezties kā vilciņš, ar skatienu sekodams spīdošajiem plankumiem debesīs. Uz to fona ziemīgā saule bija tikai bāla gaismas ripa. Nemaz neizskatās pēc mākoņiem, nav telpiski, drīzāk plakani. Un tur… Viņš pastiepa roku uz ziemeļrietumiem. Debesis izskatās kā pelēksudrabaina čūskas āda!

-    Es tos pamanīju no paša rīta, tikai mazākus… un ne tik daudz. Ieva pacēla delnu virs acīm. Ai! Viņa spēji ierāva elpu. Un ja nu tas pats meteorīts?

-     Beidz, meteorīts jau nu neplanēs pa debesīm kā gaisa balons! Tas izskatās kā ugunīga bumba un krīt milzīgā ātrumā, pārliecināti sacīja Adrians. Acīmredzot kaut kāda nezināma atmosfēras parādība; mums astronomijā mācīja, ka esot tādi sidrabainie mākoņi, kas veidojas ļoti augstu astoņdesmit vai deviņdesmit kilometru virs zemes, praktiski jau kosmosā, un sastāv… ā, atcerējos! Zinātnieki vēl strīdas, vai tie sastāv no sīciņiem ledus kristāliem vai tomēr kosmiskajiem putekļiem.

-    Bet vai tad kosmiskie putekli nerodas no izšķīdušiem meteorītiem vai varbūt komētām? Ieviņa atkal kļuva nervoza.

-    No izšķīdušiem, jā, un tāpēc nav ko lauzīt galvu. Dana nepacietīgi pārtrauca zinātnisko diskusiju. Ejam tālāk, gan jau debesis pašas tiks ar sevi galā.

Grietiņmeža paugura austrumu nogāze bija kā nosēta laukakmeņiem. Mazākie bija vismaz cilvēka galvas lielumā; lielākos no vietas izkustināt spētu vienīgi pasaku stiprinieks. Akmeņu birums turpinājās arī palejā. Nez kāpēc koki šeit neauga, tāpēc senā ledāja atstātās veltes rūsganie un pelēcīgie akmens milži varēja lepoties visā diženumā un žilbināt ceļinieku acis ar sarmas sudraba klātiem pakaušiem.

-     Kāpēc vēlāk tie pazuda? Ieva ar plecu piespiedās sarkanrudam, pelēku punktiņu ielāsotam granīta bluķim. Tādi milzeņi… Ja tagad, es domāju, mūsu īstajā laikā, Riekstukalna tuvumā būtu tik lieli un skaisti akmeņi, tētis būtu izdomājis kaut vai akmensparku japāņu stilā.

-    Vai arī Ķesteru Eglons uzstibījis paugura galā citplanētiešu kosmodroma būvei, iespurdzās Dana un meklēja mobilo tālruni, lai iemūžinātu akmeņu valstību.

-    Droši vien viduslaikos vai vēlāk tos sašķels, saplēsīs gabalos un būvēs visādas ēkas. Adriana balsī bija nožēla. Muižu klētīm un staļļiem parasti bija vai nu akmeņu pamati, vai arī tie bija viscaur no akmeņiem, rau, Vārvē, piemēram.

Viņiem vajadzēja gandrīz pusstundu, lai šķērsotu skaisto akmeņu zemi, kā to nosauca Dana. Klajums, kur 21. gadsimtā pletīsies plašum plaši meliorēti lauki, izvērtās par purvainu līdzenumu vai tīreli. Nodzeltējušu niedru puduri mijās ar zaļiem grīšļu spilventiņiem; augstākajās vietās slējās mezglainas, strupas priedītes, vārgi smalkzaru bērziņi, sausu vaivariņu kušķi un staipekņu mudžekļi. Ciktāl skatiens sniedza, tīreli izraiboja spoguļainas lāmas, kur plunčājās ziemeļu zosis un mazās, melnās ūdensvistiņas.

-    Bīstama vieta, secināja Adrians. Tur, kur aug viszaļākais grīslis, apakšā bezdibenīgi akači. Mums jāmeklē apkārtceļš.

-    Tu varētu nogriezt pa nūjai. Acis piemiegusi, Dana pētīja ainavu. Cik tālu, nez, stiepjas purvs… varbūt tam pāri ved kāda taka?

Puisis pamāja. Kamēr viņš alksnājā meklēja piemērota resnuma atvases, kas derētu slīkšņas dziļuma mērīšanai un drošam atbalstam, labu gabalu aizgājusi Ieviņa pamanīja kaut ko vērā ņemamu.

-     Eu, nāciet šurp! viņa sauca, sparīgi vicinādama roku. Te noteikti sākas taka, paskatieties, lūk, laipas!

Dana piesteidzās māsai. Viņai sekoja Adrians, steigā šņibīdams nost zarus slaikām atvasēm.

-    Redz, kur ir! meitene uzvaroši iesaucās, rādīdama uz nomelnējušiem alkšņu un bērzu stumbēniem; saguldīti pa diviem vai trim blakus, tie savienoja tikko jaušamus ciņus, slapjākajās vietās zem kokiem gulēja krustām sakrauti žagaru kūļi. Tas noteikti ir cilvēku roku darbs, koki un žagari paši no sevis tā sagāzties nevar.

-    Tad tik ejam, cik tālu var aiziet, un skatāmies, kas tur galā būs. Adrians padeva meitenēm pa nūjai. Celdams kāju uz laipas, viņš pamanīja neparastas, gandrīz apaļas pēdas nez, kāds kustonis tās ieminis…

Lāmās ledu nemanīja, trūdošie kūdras slāņi ģenerēja pietiekami daudz siltuma. Visapkārt laidelējās un klaigāja putni, laikam dumbrājā jūtoties kā paradīzē.

-    Ak, kas par zosīm! Tur sanāktu superīgie cepeši, bet… puisis žēli saviebās.

-    Kas par lietu? nesaprata Ieva. Bliez tik virsū, tev tagad loks ar brieža cīpslām labu labais!

-     Nošaut varu, bet rokā dabūt gan ne solis no takas, un grimoklī līdz ausīm. Jūs pat par abām mani neizvilksiet.

Šīs atziņas iztrūcināti, viņi turpināja ceļu klusēdami un tik piesardzīgi, cik vien iespējams, vienīgi tad, kad kādam kāja iemuka bajķēnu starpā, sūcoši šļakstīgo ārāraušanas skaņu papildināja pa spēcīgākam vārdam.

-    Mēsla dūņas… pukojās Dana, pūloties nospārdīt no apdriskātajām botiņām melnus, lipīgus pikučus. Nu ir kāja slapja un riebīgi netīra.

-    Paņem sūnas un noslauki! atsaucās Ieviņa, kura gāja pēdējā. Paskat, saaugušas kā spilveni, īsta švamme!

-    Sfagni… Dana nomurmināja. Ideāla uzsūktspēja, vairāk par deviņdesmit procentiem svara ir ūdens. Ha! Māsa!?

-    Kas? Ieviņa nesaprata, bet, kad Dana tai iečukstēja ausī pāris vārdus, meitenes sejā atplauka smaids. Esi pārliecināta?

-    Jā, es kaut kur lasīju, ka Ziemeļamerikas indiāņu sievietes pat mūsdienās… teikuma beigas atkal noslāpa čukstā. Mēs tās izmazgāsim avota ūdenī, izžāvēsim un…

-    Ko jūs tur darāt? Adrians bija neizpratnē, redzot, ka meitenes, rāpus nometušās, pilnām saujām plūc brūnganās purva sūnu grīstes un rūpīgi izspiež no tām ūdeni. Kas tās par pēkšņām botānikas nodarbībām?

-    Kuš, mīļais, izliecies, ka tu neko neredzi, mulsi noķiķināja Dana. Ir vienotra lietiņa, ko jums, vīriešiem, nekādi nesaprast, bet kas sievietēm ir bezmaz dzīvības jautājums.

Puisis paraustīja plecus, bet tad piesarka, jo bija gana attapīgs, un klusēdams gaidīja, līdz abas, vienojušās, ka nu kādam laiciņam pietiks, sasēja savu vākumu sainī.

Izlīkumojuši sērdienīgi kuslu purva bērziņu birzīti, viņi konstatēja, ka laipu klājiens, līdz ar to arī tīrelis, beidzas. Zemes virsma slīpi tiecās uz augšu, un skatienam pavērās neredzēta aina staltu, krāšņu lapkoku mežs. Stumbri slējās kā nebeidzama kolonāde, acīs ņirbēja neskaitāmas pelēkās un brūnās krāsas nianses. Zem kājām čabēja un švīkstēja nobirušo lapu paklājs, tik biezs, ka kājas iegrima pāri potītēm. Nakts sarmai izgarojot, ap koku stāviem vijās gaisīga migliņa; gaiss spēcīgi smaržoja pēc lapu trūdiem.

-    Cik brīnumaini, neizsakāmi skaists mežs! Dana iepleta rokas, it kā gribēdama apkampt visu uzreiz draudzīgos pulciņos sastājušās apses, druknās gobas, ošus, kuru zari, šķiet, atdūrās debesīs, un raženās liepas, kas, tieši otrādi, bija nolaidušas zarus līdz zemei mūžīgā glāstā.

-    Patiesi, gribas stāvēt un skatīties, skatīties. Pat mūžam praktiskā Ieviņa saņēma rokas uz krūtīm kā lūgšanā. Mūsu laikos tādu mežu sen vairs nav. Īstenībā diezgan savādi kāpēc skujkoku mežu tik daudz, bet lapkoku nemaz?

-    Varbūt tas saistīts ar klimata izmaiņām, nē, ticamāk, vainīgi esam mēs, nu, nosacīti, es domāju cilvēkus vispār, domīgi sacīja Adrians, jūtot krūtīs kāpjam savādu smeldzi.

Labu laiku viņi klīda bez noteikta virziena. Dana uzgāja biezu lazdu krūmu un sāka kašņāties lapu klājienā, meklēdama riekstus. Izdevās savākt labu riekšavu, ko nekavējoties sadalīja līdzīgās daļās, un trīs mutes sāka kāri kraukšķināt. Piepeši meitene satrūkās.

-    Kas ir? Tu kaut ko ieraudzīji? Ieva prašņāja, trauksmaini skatoties apkārt.

-    Nē, man tikai… nezinu, kā lai pasaka… Dana stomījās un aplaizīja pēkšņi kalstošās lūpas. Man nez kāpēc sametās bail.

-    Bail? Māsa iepleta acis. Arī Adrians uzlūkoja meiteni dziļā neizpratnē. No kā? Te taču neviena nav, tikai putniņi kokos!

-    Nezinu… Dana atskrūvēja ūdens pudeles vāciņu, lai padzertos, un abi pārējie redzēja, ka viņai dreb rokas.

-    Nu, māsiņ, tu… Ieva iesāka, taču tūdaļ apklusa, jo dziļo klusumu pārtrauca kāda skaņa, sākumā nenoteikta, bet pamazām izvērtās nepārprotamā daudzu kāju dipoņā.

Adrians saspringa. Tas nevarēja būt nekas cits, kā skrejošas mežacūkas. Daudz mežacūku, vesels bars!

-    Slēpjamies aiz koka! puisis iesaucās un, raudams lidzi meitenes, metās pie tuvējās liepas. Ja nu kas, jābūt gataviem rāpties, labi, ka zari aug tik zemu.

Tikko viņš bija izrunājis pēdējos vārdus, mežacūkas jau bija klāt. To tiešām bija milzīgs pulks; pelēkās, sarainās muguras brīžam sablīva kopā, brīžam pašķīrās. Pa priekšu joza milzīgs izspūris kuilis jaunieši skaidri saskatīja dzeltenus ilkņus pirksta garumā; kuilim sekoja nesaskaitāma cūceņu, jaunāku kuilēnu un pusaugu sivēnu varza, lēkšojošās kājas saplūda ņirbošā masā, šķaidot samīdītās lapas. Uz noslēpušos jauniešu pusi neviens pat nepaskatījās, kaut gan viņi bija tik tuvu, ka dzīvnieku smalkajai ožai noteikti vajadzēja uztvert mežam nepiederīgas smakas.

-    Cūkas no kaut kā bēg. Adriana čuksts bija kluss kā dvesma. Kaut kas vai kāds tās briesmīgi sabaidījis.

Vairs nepiesargādamies, viņš iznāca no koka aizsega, lai palūkotu, uz kurieni mežacūkas skrien. Viss bars pa taisno lēkšoja uz tīreļa pusi, lai pa sev vien zināmiem ceļiem tiktu bīstamajai vietai pāri.

-    Nevaru iedomāties, kas… iesāka Ieviņa. Savu sakāmo nepabeigusi, viņa piespieda plaukstu pierei un viegli nobālēja. Ārprāts… ak, šausmas, kā sāka dauzīties sirds! Danīt, nu man arī ir bail! Adri, tu neko nejūti?

Tagad sajuta arī viņš. Pakrūtē iepletās tukšums, turklāt tas pretīgi vibrēja, uz pieres izsitās sviedri, mute izkalta līdz pašām aukslējām, bet plaukstas kļuva miklas. Drausmīgajā jutoņā bailes mijās ar neizprotamu izmisumu un it kā no zemes dzīlēm uzplūstošu bezcerību. Gribējās bēgt, skriet jebkurā virzienā; kaklā kāpa kliedziens, un tikai ar neiedomājamu piepūli izdevās to apvaldīt.

-     Mieru… puisis izelsa, neprāta pilnām acīm uzlūkojot meiteņu pārvērstās sejas. Mēs nedrīkstam… Turēsimies kopā!

Viņi sadevās rokās, pēc tam apskāvās un sakļāvās ciešā kamolā, pārtapa vienā ķermenī, meklējot drošību cits pie cita, vienlaikus viens otru sargājot. Prāts, domāšana izslēdzās, lai neatņemtu ne kripatu enerģijas tam, par ko svarīgāka šajā brīdī nebija, savas esības saglabāšanai. Tā aizritēja ne vairāk par desmit sekundēm, taču katra no tām šķita diennakts garumā. Asins šalkoņa ausīs un aumaļainie sirdspuksti gandrīz apslāpēja čaboņu, dipēšanu un dobjo dunu, ko sacēla garām aizauļojošu dzīvnieku pūļi ar vienu pusvērtās acs kaktiņu Adrians samanīja staltbriežu ģimeni, vairākas stirnas, sumbru govi ar prāvu teļu un lapsu, kam pakaļ, žēli smilkstēdami, cilpoja četri lapsēni… visi joza uz tīreļa pusi.

Šķita, ka Ieviņa ģībst; meitenes ķermenis aizvien smagāk uzgūla māsas un Adriana rokām. Parunāt nespēdams, jo pakrūti žņaudza krampji, puisis gandrīz nesamanīgi sāka pliķēt viņas muguru. Šī kustība pamodināja zemapziņas impulsu, pazīstamu sajūtu, pie kuras var pieturēties. Pliķi kļuva sparīgāki un ieguva ritmu. Lai gan zem viņa plaukstas nebija "Ozolēnu" lielo bungu stingri nostieptā āda, bet gumstoša meitenes mugura, Adrians nu jau apzināti izsita ritmu, kas atbilda paša sirdspukstiem: viens spēcīgāk, maza pauzīte, tad div', trīs pavisam viegli. Ieva trīsoši ievilka elpu, un puisis manīja, ka viņas atslābušais ķermenis atgūst spraigumu, vienlaikus ari pats sajutās labāk; krampis zem ribām atslāba. Viņš sāka tāpat bungot Danas muguru.

-    Tas palīdz… Dana nočukstēja. Meitene diezgan prasmīgi atdarināja Adriana plaukstu kustības, pliķējot drauga un māsas muguru, pēc brītiņa viņiem pievienojās gandrīz atžirgusi Ieva.

-     Tagad arī ar kājām! Adrians iesaucās, aptverdams, ka pašradītās vibrācijas palīdz atvairīt no nezkurienes uzplūdušo panisko, plosīgo šausmu vilni.

Viņi mazliet atvirzījās cits no cita, lai varētu brīvāk kustināt rokas un kājas groteskai dejai līdzīgā ritmā, un tas tiešām palīdzēja nu jau varēja uzmundrinoši saskatīties, Dana pat mēģināja pasmaidīt. Viens… div', trīs, viens… div', trīs… Adrians ar visu savu būtību koncentrējās uz glābjošo ritmu un, pašam nemanot, sāka dungot.

Ko, Pērkon, tu domāji,

Uz zobena atspiedies…

Vai tu gribi pekles tumsu,

Vai zemīti saskaldīt?

Likās, ar katru vārdu bailes par soli atkāpjas. No saraustītiem čukstiem pārejot uz balsi, dziedāja visi. Trijata vairs nemīņājās uz vietas, bet lēnītēm virzījās pa apli, kājas rakstā piesitot un plaukšķinot rokas. Sirdspuksti kļuva rāmāki, līdz ar to arī dziesma, solis un plaukšķināšana. Kad bija noskandēta pēdējā vārsma:

Mīļā Laima Dievu lūdza,

Zelta spēles skandinot,

šaušalainā sajūta bija pagaisusi. Pēdējai skaņai vēl virmojot gaisā un atbalsojoties meža dzīvajā kolonādē, puisis un abas meitenes jautājoši saskatījās.

-    Ak, mīļais Dieviņ, KAS TAS BIJA? Dana izelsa. Kas te notiek un kāpēc?

-    Es lasīju… Adrians aplaizīja lūpas. Kaut ko līdzīgu izjutuši jūrnieki Bermudu trijstūrī paniku, nekontrolējamas bailes, vispār… Zaudējuši prātu un…

-    Es gribu mājās! Ievas balss bija kategoriska.

-     Ieviņ, tu zini, ka mūsu mājas ir gaužām tālu, ja tā var teikt par laiku. Dana noglaudīja māsas neparasti bālo vaidziņu.

-    Ne jau… To es zinu! Es runāju par mūsu tagadējām mājām, tagadējo Riekstukalnu. Lūdzu, iesim, es gribu, es jūtu, ka mums jāiet mājās!

Adrians un Dana saskatījās. Ieklausoties šībrīža izjūtās, šķita, ka gan sirdī, gan prātā vārds mājas atbalsojas pašā dziļākajā, pirmatnējākā nozīmē drošs patvērums. Tas sauca un aicināja. Bija jāiet.

-     Vai dieniņ, man kājas galīgi mīkstas, nomurmināja Dana, ar vienu roku saņemdama Adriana, ar otru māsas plaukstu. Labāk padziedāsim vēl kaut ko, tas patiešām reāli palīdz.

Trijotne devās atpakaļ caur majestātisko, sudrabainas gaismas caurausto mežu, rokās satvērušies un skandēdami dziesmu par Pērkonu un Laimas zelta spēlēm. Kad atkal sāka spiesties virsū panikas vilnis, jaunieši izdziedāja mulsinošas burvības pilnos vārdus tik skaļi, cik vien balss saites ļāva, spītīgā brašumā triecot kājas pret zemi. Pēc minūtēm divdesmit tīrelis bija klāt. Vēl brīdi nācās meklēt laipas viņi bija aizklīduši diezgan tālu, taču drīz vien zem kājām dobji būkšķēja piemirkušu koku klājums, un visi atvieglojumā dziļi uzelpoja.

♦ <0> ♦

Adrians pūlējās izprast šaušalainās panikas cēloni, taču bez panākumiem. Lai gan viņa raksturam nebija sveša romantika, lai arī valdzināja noslēpumi ar mistisku piegaršu, tomēr tajā dominēja racionāls prāts un pārliecība, ka katrai norisei ir savs precīzi definējams cēlonis. "Vēsture ir fakti, nevis no pirksta izzīsta mistērija," puisis atcerējās mātes teikto, kad viņš pirms dažiem gadiem aizrautīgi lasīja Dena Brauna "Da Vinči kodu". Un vienubrīd gandrīz noticēja, ka tur slēpjas kāda patiesības atklāsme. Katram faktam ir savs cēlonis un savas sekas… Faktu viņi nupat bija piedzīvojuši, par tā cēloņiem nebija ne jausmas, arī par sekām ne. Pag, bet ja nu viņi ir, sacīsim, ar kaut ko saindējušies? Apēduši kādu indīgu augu, kas izraisa baiļu halucinācijas? Varbūt Dana netīšām noplūkusi ne tās lapiņas vai stiebrus?

Adrians jau grasījās uzdot meitenei jautājumu, bet tad atcerējās bēgošo dzīvnieku pūļus, mjā, diez vai arī tie visi kā viens pamanījušies saēsties indīgas lapas. Kā meklēdams atbildi, viņš pacēla acis uz augšu un sastinga. Debesu ainava bija izvērtusies tik biedējoši savāda, ka Adrians aizmirsies palika stāvam, un Dana uzgrūdās viņa mugurai.

-    Kas!? meitene iesaucās.

-    Paskaties! Viņš rādīja ar roku. Tas izskatās… goda vārds, es pat nevaru pateikt, pēc kā tas izskatās.

Pāri debesu lokam no rietumiem līdz ziemeļu pamalei stiepās vizuļojošs, bārkstains sudrabkrāsas plīvurs. Tas ņirbēja un vilnīja kā neredzama vēja cilāts, dažas garākās bārkstis kā zaglīgi pirksti snaikstījās uz dienvidu pusi, lai gan nebija jūtama ne sīkākā vējpūta. Šķita, ka visa apkārtne aizturējusi elpu baiļpilnās gaidās, pat gaiss nospriegots kā bungu āda, gatavs kuru katru mirkli vai nu uzsprāgt, vai aizdegties.

-     Šausmas, izdvesa Ieviņa. Iesim ātrāk, ātrāk prom no šejienes, kamēr vēl…

Viņas balss pārtrūka neizprotamā dunoņā, kas strauji pieņēmās skaļumā, atgādinot tiklab pērkondārdus, tiklab milzu ātrumā joņojoša vilciena riteņu klaudzēšanu. Pirms kāds paspēja bilst kaut vārdiņu vai iekliegties, pamats zem viņu kājām dūksnājam pārmestie koku stumbri pēkšņi sazvāļojās kā milzu viļņa cilāts kuģa klājs. Ieva izgrūda izmisīgu bļāvienu un pakrita tupus, Danas kāja iesprūda divu baļķēnu starpā, sāpīgi saspiežot potīti. Adrians iepleta rokas, lai noturētos līdzsvarā, taču neizdevās, un viņš iesāņus uzgāzās meitenēm virsū. Šķēpa smaile nobrāza Danas ausi, šaujamloka gals iebelza Ievai pa kaklu. Vaidi, brēcieni un elsošana jaucās kopā ar nepārprotamo zemestrīces dunoņu. Purva virsma viļņoja kā vētras pamodināts ezers, akačos guldzēja un plīsa dziļumā slēpušies un virpusē pasprukušie purva gāzes burbuļi, bet laipu koki krakšķēdami cilājās kā atdzīvojušies, vēlēdamies nogrūst no sevis gājējus un atkal uzslieties stāvus.

Pūloties i/dabūt kāju no spraugas, Dana paslīdēja un tieši uz sejas iegāzās murdošajā grimoklī. Dažas neiedomājami baisas sekundes meitene juta, ka tas aptver viņas ķermeni, kāri iesūkdams sevi. Mutē ieplūda šķebīga rāva, elpas trūkums plēsa plaušas vai pušu. Dieviņ, mamm… tēti paplaiksnījās apziņā. Tikai daži mirkļi šķira no nosmakšanas, taču tad kāda roka Adriana roka sagrāba viņu pie drēbēm un ar gandrīz pārcilvēcisku spēku izrāva no dūksts.

-    Mums jākustas uz priekšu. Puiša balss drebēja tā, ka teikto varēja saprast ar grūtībām. Uz priekšu, kaut vai rāpus… vislabāk rāpus, turieties pie laipām! Ieva, tu pirmā! Kusties, Danlt, Dieva dēļ, saņemies un kusties! Jātiek ārā no purva, citādi būsim pagalam.

Pazemes grūdieni pierima. Nojaukušies ar dūņām, aplipuši pūstošām purva zālēm un rāvā izmirkušiem apaviem, visi trīs kumuroja pa grīļīgajiem stumbēniem tik ātri, cik vien spēja. Zemestrīces pēdējā atrauga jeb pēcgrūdiens nāca tad, kad līdz cietzemei bija palicis ne vairāk par desmit metriem, šajā reizē nosviežot no laipām Adrianu, kurš tomēr paspēja paraut notrupušu baļķēnu zem krūtīm un ar nūjas palīdzību iztrausties laukā.

-     Ak, Dieviņ, ak, debestētīt, es esmu dzīva, kāda laime! no pēdējās laipas nomeimurojusi, Dana murmināja, taustīdama savu augumu, it kā pārliecinādamās, ka pēc briesmīgā piedzīvojuma viņa vēl aizvien ir tā pati, kas pirms tam. Zemestrīce, tik šaušalīga zemestrīce, bet mēs esam dzīvi… Ak Dievs, kā es jūs abus mīlu!

To teikusi, meitene izplūda asarās. Sāļās straumītes tecēja pa seju, skalojot nost dūņu pikučus un citus netīrumus. Ar abām rokām viņa pierāva sev klāt māsu un Adrianu un sāka abus drudžaini skūpstīt, kur vien patapa piekļūt sejas, matus, ausis, rokas, drānas neizmērojamā laimē un pateicībā par to, ka viņi ir, ka nav pazuduši, izgaisuši spokainajās debesīs vai nogrimuši dūkstī.

-    Danlt, saullt, nomierinies! Adrians apkampa meiteni abām rokām, dzirdēdams, nē, patiesībā sajuzdams, cik neprātīgi ķermeņa dziļumos trako viņas sirds. Tas bija briesmīgi, tas patiešām bija šaušalīgi, bet tur nebija nekā pārdabiska zemestrīce, un viss!

-    Man gan liekas, ka tā nebija parasta zemestrīce, nomurmināja Ieviņa, joprojām nespēdama aizmirst panisko šaušalu sajūtu. Bail celties kājās, ja nu atkal?

-    Nekas, nu jau esam uz cietas zemes, mierināja Adrians, ar vienu roku joprojām turot apskāvienā Danu, ar otru noglaužot Ievas matus. Mieru, meitenes, vai tad mēs neesam zemestrīci redzējuši? Atcerieties, toreiz rudenī mūsu mājās, nu?

-     Jā, bet… Ieva saminstinājās un iekoda zobos apakšlūpu, kas bija atguvusi parasto sārtumu. Toreiz viss notika pēkšņi, nu, galds sakustējās, kafija izlija… bet nevienam neuznāca baiļu lēkme, to nu es skaidri atceros!

Adrians pārdomāja.

-    Varbūt tagad zemestrīces epicentrs bija tuvāk? viņš minēja. Zemes garozas svārstības pavada troksnis, to mēs zinām. Dunoņa kā pērkons, ļoti zema. Cilvēka auss to spēj uztvert, bet, ja ir vēl zemāka, ja viļņu frekvence ir zem sešpadsmit herciem, tad tā ir infraskaņa, ko nevar dzirdēt, tikai sajust sajust kā bailes, paniskas šausmas, daudzi pat zaudē samaņu, rau, Ieviņa arī gandrīz paģība. Tāpat dzīvnieki to sajuta, tāpēc bēga uz drošu vietu. Varbūt pilsētā mēs neko nemanījām tāpēc, ka pati pilsēta ar trokšņiem, satiksmi un visādiem ritmiem iedarbojas kā infraskaņas slāpētājs? Katrā gadījumā, mīļās meitenes, nekādas mistikas te nav, drīzāk jau fizika.

-    Bet debesis? Tie plankumi… tā arī, tavuprāt, ir tikai fizika? Ieviņa nelikās mierā.

-    Domāju, jā. Kaut kāds elektromagnētiskais starojums, daļiņu sakopojums kā ziemeļblāzma. Varbūt tam ir kāds sakars ar zemes garozas kustībām, varbūt arī ne, paskat, jau sāk izklīst!

Patiesi, spīdīgais plīvurs palēnām saira sīkākos mākonīšos, kas kļuva arvien caurspīdīgāki, gaisīgāki un it kā izkusa ziemas debesu bālajā zilgmē. Pasaule atkal kļuva pazīstama. Tādā varēja dzīvot.

Paugurā viņi kāpa lēnām; akmeņu pirmītējā burvība bija zaudējusi spēku. Pašbrīd vissvarīgākais tikt līdz mājām, noraust pelnus un pamodināt ogles omulīgai ugunsdejai, iedzert karstu dzērienu ar medu un varbūt pat pasnaust.

-     Paklau, jūs neko nedzirdat? Adrians saausījās. Viņam likās, ka saklausa daudzbalsīgu murdoņu, kas brīžam pāraug apslāpētās klaigās.

-    Kur? Ieva tramīgi palūkojās apkārt. Dana saspringa un ieklausījās.

-    fā, es arī dzirdu. Tas, tas nāk tieši no mūsu puses, no Riekstukalna!

-    Varbūt mūsu paziņas no jūrmalas atnākuši ciemos, atnesuši Ieviņai vēl kādu medus podiņu? neveikli pajokoja Adrians, taču viņa acis palika nopietnas un roka stingrāk sažņaudza šķēpa kātu.

-     Slikti jau nebūtu, bet šaubos, drīzāk pārbijušies no šitās vella zemestrīces un atnākuši palūgt, lai es nomierinu zibeņgarus, meitene negribīgi pasmējās. Par velti mīlēts, kā saka mūsu klasiķi, zibeņdievietei šodien nav īstā noskaņojuma.

Jau notālēm bija redzams, ka paugura virsotnē ap upurakmeni satupuši vairāki cilvēki, bez šaubām no tā paša ciematiņa. Akmens bija bagātīgi nolaistīts ar pienu un notriepts ar taukiem; mazo dieveklīti zem bagātīgajiem ziedojumiem nevarēja saskatīt. Satupušie monotoni murmināja, bijīgi glaudīdami un pliķēdami akmens sānus; nesaprotamajā runas korī ik pa brītiņam atkārtojās jau pazīstamais skaņu sakopojums ukka. Nācējus pamanījuši, tupētāji tā kā satraucās, tomēr palika uz vietas, turpināja savu murmināmo kā ieslīguši transā.

Jaunieši palēnināja soli, acīm meklēdami lūdzēju pulkā paziņu veco sievieti ar zibenszīmju amuletu, tomēr viņas tur nebija. Bija jūtams, ka viņus pavada trauksmīgi skatieni, taču apstāties negribējās māju aicinājums kļuva aizvien spēcīgāks.

Kad trijotne sāka lauzties cauri briksnājam tas gan pēdējo nedēļu laikā bija krietni paretināts -, līdz dzirdei atplūda citi trokšņi un balsis, skarbākas un draudīgākas nekā akmeni glaudošo ukkas daudzinātāju pulciņam.

-    Johaidī, tas taču… Adrians sāka nervozi kodīt lūpas. Tieši pie mūsu bunkura! Ko viņi tur meklē?

-    Iesim ātrāk, Ieva skubināja. Mēs nevienam neļausim vandīties pa mūsu mantām un vispār vazāties pa Riekstukalnu!

Dana neteica neko, ari viņas sejā vīdēja apņēmības vaibsts. Pīdamies kazenāju cilpās, visi metās skriešus un pēc dažām minūtēm, pamatīgi aizelsušies, no ieplakas puses iejoņoja Riekstukalna apmetnē.

Tur neviena nebija ugunsvieta neskarta, arī uz lūkas gulošo bluķēnu neviens nebija kustinājis, žāvētās gaļas saišķis karājās augstajā pazarē. Taču balsis skanēja teju vai blakus.

-     Viņi ir pie avota! klusu iesaucās Dana. Tie ir citi cilvēki… cita valoda, man šķiet, ka…

-     Ej bojā, viņi tak runā lietuviski! Ieviņa tā apstulba, ka gandrīz iesēdās pelnos.

-    Nē, bet… Adrians paberzēja pieri, nespēdams ticēt savām ausīm. Ieviņ, tu gandrīz nekļūdies. Gandrīz, jo, ja mūsu dzirde neviļ, tad tā ir mūsu valodas senmāte senā baltu valoda.

-    Ejam! Dana drosmīgi mudināja. Varbūt notiek kas svarīgs, galu galā, te ir mūsu mājas, un mums ir tiesības zināt.

Mazliet trīcošām sirdīm, taču apņēmības pilni viņi pašķīra egļu zarus un devās uz avotu.

Nelielais laukumiņš, ko meitenes bija rūpīgi sakopušas, bija pilns cilvēkiem, un tie vētraini diskutēja vai strīdējās. īsā ziemas diena pamazām vērtās mijkrēslī, tāpēc strīdnieki jauniešus uzreiz nepamanīja, un nedaudzos mirkļos viņi paspēja cik necik izvērtēt situāciju. Pie avota stāvēja četri; vecākajam vīrietim bija gandrīz sirmi, cirtaini mati ar retām tumšām šķipsnām un kupla, melna bārda ar sirmu ielāsmojumu; arī uzacis biezas un melnas kā piķis. Ādu apmetnī tērptais sirmgalvis ar roku balstījās uz jauna puiša ne vecāka par Adrianu pleca un, acis piemiedzis, nogaidoši vēroja pārējos. Divi citi vīri spēka gados, bet izskatā ļoti atšķirīgi; viena smagnējās figūras apveids atgādināja bumbieri, kam uz kātiņa uzsprausta apaļa galva ar rudiem, mezglā satītiem matiem un plūksnainu bārdeli, otram īsts spēkavīra augums, pīnēs savīti tumšbrūni mati un diezgan akurāti apcirpta bārda. Gaišajās acīs sprēgāja dusmu dzirkstis. Iepretī šiem četriem mīņājās zināmā jūrmalas ciema zintniece un turpat redzēts vīrs baltā aitādas apmetnī, kas pie kakla švītīgi sasprausts ar bronzas adatu. Abas puses pūlējās viena otrai kaut ko pierādīt un, cik saprotams, vainu par kaut ko iespējams, šīsdienas zemestrīci piedēvēt pretiniekiem. Visskaļāk ņēmās bumbierveida vīrs un vecā dāma. Abi plātījās rokām, rādīdami gan uz debesīm, gan uz zemi. Bumbieris bakstīja garu, mezglainu pirkstu uz avota pusi, vairākkārt atkārtojot: perkūnan svintos aluogas!, un nikni cirta autiem apvīstīto kāju pret zemi. Lai ko viņš apgalvoja, vecā zintniece to kategoriski noliedza, piesaucot ukka un sitot ar dūri pie krūtīm, kur žvankājās izkaltusi putna kāja un bronzas ripulis. Viņas ciltsbrālis piekrītoši māja ar galvu un ik pa brīdim rādīja uz paugura pusi.

Šķita, ka sirmgalvim bļaustīšanās apnikusi. Viņš noņēma roku no gaišmatainā jaunekļa pleca un notupās pie avota, uzmanīgi lūkodamies ūdenī. Laikam jau redzētais viņu apmierināja, jo vecais vīrs gaužām mierīgi pārmija dažus vārdus ar stalto stiprinieku un tai brīdī ieraudzīja Ieviņu, Danu un Adrianu. Tūlīt viņiem pievērsās arī pārējo skatieni.

Stiprinieks samirkšķināja acis, kā neticēdams redzētajam. Taču apjukums nevilkās ilgi. Ar asu žestu norādīdams uz trijotni, viņš noprasīja jūrmalniekiem:

-    Viņei is jūsan kieman?

-   Ko, ellē, šis teica? Ieva čukstus jautāja Adrianam. Vai tu ko saproti?

-    Manuprāt, viņš šiem prasa, vai mēs neesam viņējie?

-    Apžēliņ, vai mēs tādi izskatāmies? meitene nicīgi nošņācās.

Zintniece, kā noprotams, atbildēja noliedzoši, taču sāka kaut ko aizrautīgi skaidrot, dedzīgi mājot uz jauniešu pusi. Runas noslēgumā vecā pietipināja pie Adriana, pieskārās ar pirkstu viņa krūtīm un triumfējoši iesaucās akkaja\

To dzirdot, sirmgalvja melnās uzacis uzraucās izbrīnā. Jauneklis pavērtu muti blenza uz Adrianu, bet abi pārējie izskatījās, kā ar mietu pa galvu dabūjuši.

-    Dandaras? spēkavīrs uzrunāja veco, taču tas paraustīja plecus sak, nezinu un nesaprotu. Pārējo žesti un balss noskaņas pauda galēju neizpratni.

Ievai apnika tā viņa vēlāk paskaidroja justies kā eksponātam abstraktās mākslas izstādē, un viņa apņēmīgi spēra soli uz priekšu, pie viena atraisot kamzoli, lai tie tur redzētu izrakstīto džemperi.

-    Paklau, ļaudis, pietiek mūs pētīt un aprunāt! Te mēs dzīvojam, tur ir mūsu mājas, un šis ir mūsu avots. Avots, aka vai alogs, lai kā jūs to saucat! Ja gribat, ņemiet ūdeni, cik tīk, mums nav žēl.

-    Un pie šitās zemestrīces mēs nu nekā neesam vainīgi! arī Danai bija ko teikt.

Adrians klusēja. Viņa prātu nodarbināja noslēpumainais vārds akkaja un savādi ieinteresētais sirmā vīra skatiens. Tā kā pagaidām neko nevarēja noskaidrot, nācās nogaidīt.

Četri vīrieši sagāja kopā un klusu apspriedās. Šķita, ka bumbieris pūlas pārējos par kaut ko pārliecināt, viņa spiedzīgā balss pārskanēja pārējās, kaut arī saruna norisa pusčukstus. Jauneklis iebilda, vecākais domīgi grozīja galvu.

Tomēr izskatījās, ka runātāja viedoklis ņem virsroku. Viņa argumentus nesaprata arī Adrians, lai gan viņam palaimējās uztvert pa vismaz daļēji saprotamam vārdam žibnis, aluogas un cieivan damas, ko gandrīz noteikti varēja tulkot kā zibens, avots un dieva māja… Spriežot pēc žestiem un trijotnei raidītajiem skatieniem, vārdu apmaiņa attiecās tieši uz viņiem. Arī jūrmalnieku zintniece šķita atbalstām bumbierveidīgā vīra viedokli, jo dedzīgi māja ar galvu un kārtējo reizi piesauca ukka. Beigu beigās staltais, vērtējoši nopētījis Adrianu, saskatījās ar sirmo, un abi vienlaikus pamāja, dodot savu piekrišanu. Citi to uztvēra kā zīmi turpmākai rīcībai un spēji sarosījās. Trijata nepaspēja aptvert, kas notiek, kad jau atradās svešinieku ielenkumā. Gaišmatainais jauneklis ienira egļu biezoknī viņpus avota un izveda nelielu, samērīgi noaugušu bēru zirdziņu ar salmukrāsas krēpēm un neparasti garas spalvas klātām kājām. No zirga mugurai pārmestā saiņa izvilka sveķaina koka lāpas; spēkavīrs uzšķīla uguni. Liesmu un dzirksteļu atspīdums ziemīgo nokrēsli pārvērta īstā tumsā. Zirga vedējs devās pa priekšu, staltais nostājās trijotnei aiz muguras, un gājiens sāka kustēties dienvidrietumu virzienā.

-    Kur viņi mūs ved? Ievas pirmītējā drosme saplaka. Adri… vai mēs nevarētu vienkārši aizlaisties?

-    Varbūt ari varētu, viņš atčukstēja, cieši spiezdams Danas aukstos pirkstiņus, tomēr man šķiet, ir vērts redzēt, kas notiks. Ar šiem cilvēkiem mēs noteikti varētu saprasties un uzzināt daudz interesanta. Rādās, ka tagad mēs ejam uz svētvietu, ko viņi sauc par dieva namu.

-    Jācer, ka tai svētvietā asiņaini upuri nav paredzēti. Ko tādu iedomājoties vien, Danai aizcirtās elpa.

-     Arī tas nebūtu nekas, ja vien viņi par upuriem nav izvēlējušies mūs. Jaunākā māsa nervozi ieķērās Adriana elkonī.

Puisis klusībā atzina, ka baigā doma pavīdējusi arī viņa prātā, tomēr ar visu savu būtību tai enerģiski pretojās. Pazagšus uzmestie skatieni svešinieku sejām, cik nu varēja saskatīt, neko draudīgu neatklāja, tikai svinīgu, ar bažām jauktu nopietnību.

-    Es zinu, kurp mēs ejam, klusiņām ierunājās Dana. Vismaz man šķiet, ka zinu. Uz šausmu stūri! Ak Dievs, nu gan man šermuļi sāk skriet pār kauliem.

-     Ja mūs apdraudēs, cīnīsimies! Adrians paskarbi izmeta, lai gan pats īsti neaptvēra, kādā veidā viņš viens pats… nu labi, arī meitenes ir dūšīgas, tomēr stāties pretī četriem spēcīgiem vīriem? Jūrmalniekus par pretiniekiem viņš neuzskatīja liela muiža, izkaltusi veča un strupuča vīrelis! Taču šie četri… Var pieņemt, ka melnīgsnējais sirmgalvis Dandars nav nekāds spēka mitriķis, tomēr ar pārējiem trim spēkoties būs grūti, kaut arī viņam ir šķēps ar tērauda uzgali un labs nazis, bet šie, cik redzams, vispār bez ieročiem… ja vien tie nav paslēpti zem platajiem zvērādu apmetņiem.

-    Vienalga mēs cīnīsimies, puisis atkārtoja, lai iedrošinātu meitenes un arī pats sevi.

Eglājs biezēja arvien brikšņaināks, sarmotās skujas švīkstēja gar drēbēm un cirta vaigos. Ik pa brīdim lāpas aizķerts zars sarkani uzšvirkstēja, nokūpēja smaržīgi dūmi, radot ērmīgu, gluži nesaderīgu asociāciju ar Ziemassvētku eglīti. Vēl vakar viņi jautri apsprieda saulgriežu vakara priekus, bet tagad ierauti pasākumā, par kura saturu un mērķiem nav ne mazākās nojēgas.

Šaubu vairs nebija ērmīgais gājiens tiešām tuvojās vietai, ko laika mašīnas radītājs Zigmunds Reizemanis reiz nosauca, nē, kādreiz nākotnē nosauks par šausmu stūri un kas kādā senā pagaidām vēl neuzrakstītā vēstulē dēvēta par Schreckenturm Šaušalu torni.

Bērais zirdziņš iekrācās un rāvās atpakaļ. Jauneklim, kurš lopiņu veda, nācās krietni papūlēties, lai to savaldītu. Bumbierveidīgais balamute spēcīgi uzplīkšķināja zirga gurniem ar tievu ādas siksnu, ko līdz tam, ritulī satītu, bija nesis elkonī. Plīkšķis pieklusušajā mežā izklausījās kā šāviens, un Dana sarāvās, it kā siksna būtu ķērusi viņu. Katrs nervs trīcēja, pakausī sāka durties dzeldīgas, aukstas adatiņas. Māsas saskatījās un viena otras acīs redzēja baiļu atspulgus, kamēr aiz viņu mugurām dvašoja staltais spēkavīrs un sprakšķēja viņa nestā lāpa.

Gājēji izlauzās cauri pēdējai egļu sienai, tik biezai un ciešai, ka nācās samiegt acis, ieraut galvu plecos un saliekties uz priekšu, kā cīnoties ar pretvēju.

Vai dieniņ, iekunkstējās Ieva brīdī, kad atklājās skats neiedomājami blīvi saaugušā egļu loka iekšpusē. Ak kungs, cik šausmīga vieta! Mīļie, ja es ģībstu, tad nemodiniet… neko negribu redzēt!

Dana neteica neko, tikai krampjaini spieda drauga roku. Adrians pūlējās norīt siekalas, jo no ieraudzītā kaklā iemetās sausums.

Raustīgajā lāpu gaismā bija grūti noteikt laukuma lielumu, bet izskatījās, ka tā diametrs ir apmēram piecpadsmit metri. Tajā nekas neauga ne zīmes no krūmiem vai mētrām, pat ne kaltušas zāles; zemi klāja biezs jo biezs, gadu desmitiem, varbūt pat simtiem krājies satrunējušu skuju paklājs, turklāt bez mazākajām sarmas vai sniega pazīmēm. Tas šķita savādi, taču ne tik biedējoši kā akmeņu riņķis, kas aizņēma laukuma lielāko daļu. Izskatījās tā, it kā milzis būtu nolēmis celt varenu, apaļu torni, savēlis akmeņus, uzkrāvis pamatus, taču tad visu pametis. Pat lāpu gaismā redzams apaļais krāvums tīrs kā tikko spodrināts, ne zīmes no sūnām, nevienas skujiņas vai lapu plēksnītes; spraudziņas akmeņu starpā tikko saskatāmas, dažviet vispār neredzamas, it kā lielie, pelēkrudie bluķi būtu sakusuši vienlaidu sienā. Riņķa iekšpusē zeme dīvaini izvagota, veidojot sarežģītas konfigurācijas līknes, un atgādināja attēlos vai filmās redzētu sastingušas lavas lauku. Zemes kruvešu starpā vīdēja kauli gan veseli, gan salauzīti un tādi kā apdeguši.

Zirdziņš iekrācās nāves bailēs, taču krāciens bija tikko dzirdams; šķita, ka skuju sega un vertikāli slejošos zaru siena uzsūc visas skaņas.

No apsarmojušā purna pašķīda baltu putu kamoli, pinkainās kājas iecirtās skuju paklājā, krēpes noplīvoja, lāpu atspīdumā lopiņa acis šķita pielijušas asinīm. Jauneklis turēja pavadu ar visiem spēkiem, čirkstinot sakostos zobus, tomēr diez vai viņam izdotos novaldīt pārbiedēto dzīvnieku, ja palīgā nenāktu pārējie; bumbierveidīgais veikli apmeta zirgam ap kaklu tievo siksnu tā, ka viens gals palika rokā pašam, otru viņš pasvieda staltajam. Zirdziņš vairs neraustījās, jo katrs rāviens žņaudza kaklu ciet, tikai trīcēja. Neviens nerunāja, un neparastajā svētvietā dzirdēja tikai saraustītu elpu.

-     Viņi no kaut kā baidās… Danas čuksts bija klusāks par vēja dvesmu, tomēr Adrians sadzirdēja un mēmi palocīja galvu. Ari viņam bija bail par sevi, vēl vairāk par meitenēm, taču Adrians visiem spēkiem centās šīs bailes noslāpēt, izgrūst no sevis un aizmirst, lai koncentrētos uz notiekošo un būtu gatavs aizstāvēties.

Loka iekšpusē senļaudis steidzīgi pārgrupējās; kustības pavadīja aprauti čuksti un neizprotami žesti. Bumbieris apgāja akmeņu riņķi un nostājās pretējā pusē; zintniece satvēra Ievas roku un aši čāpoja vīram pakaļ, velkot sev līdzi trīcošo meiteni. Dana sekoja, nolēmusi ne par kādu cenu nepamest māsu. Arī Adrians sakustējās, lai dotos viņām līdzi, taču sirmgalvis Dandars viņu aizturēja. Ielūkojies puiša acīs tik cieši, ka tam notirpa pakausis, vecais izņēma zirga kaklu žņaudzošās siksnas galu no gaišmatainā jaunekļa rokām un apmeta to Adriana delnai, ar žestu mudinādams turēt stingri.

Adrians paklausīja.

-    Žeimantas! Vecais atsvieda apmetņa malu, atraisīja no jostas kaut kādu priekšmetu, ko blīvajā krēslā nevarēja saskatīt, un padeva spēkavīram, pēc tam satvēra siksnas otru galu. Ādas žņauga turētais zirdziņš raustījās, it kā to dzeltu neredzamu dunduru bars. Žeimants acīmredzot tas bija staltā vīra vārds atkāpās, dodams ceļu Dandaram un Adrianam. Puisis jutās kā murgainā sapnī, visi locekļi, katra miesas šūniņa bija pakļauta nesaprotamai un draudīgai varai, no kuras nav iespējams izrauties.

Bumbierveidīgais vīrs riņķa pretējā pusē nometās kņūpu uz akmens un uzrunāja tukšo apli. Aizvērtām acīm un plati atvērtu muti viņš izkliedza skaņu virknējumu, kurā varēja saģist vārdus Perkūtias… zemē… damas… Katra izkliegtā skaņa ērmīgi aprāvās te atbalss bija ar mīnuszīmi; arī pārējo murmināšana apslāpa, tikai mutes kustējās.

Dandara pavēlošais žests lika Adrianam iet gar riņķa malu; vecis devās gar pretējo, virzot nelaimīgo zirdziņu tā, ka tam neatlika nekas cits, kā pārkluburēt zemākajiem akmeņiem un iekāpt riņķa iekšpusē.

"Tagad es saprotu," Adrians drudžaini prātoja, abām rokām turēdams nostieptu siksnu, kas sāpīgi griezās plaukstās. "Viņi upurē zirgu Pērkonam, es esmu lasījis… zirgu galvaskausi un kauli senajās baltu svētvietās. Šīsdienas zemestrīce tātad ļaudis domā, ka tas ir Pērkona darbs. Savādi, ja Pērkons ir debesu dievs, tad kāpēc viņi piesauc zemes māju?"

Viņš nepaspēja izdomāt līdz galam zirgs bija sasniedzis apļa pretējo pusi, un uz akmeņa tupošais vīrs priesteris vai krīvs ar vienu roku pieskārās putu lēkšķu klātajam purnam, ar otru izdangātajai zemei.

Dandars turpināja virzīties uz priekšu; Adrians darīja to pašu. Viņiem nācās izpildīt sarežģītu manevru samīties vietām ar sirmgalvi Dandaru aiz priestera muguras, lai upurējamais zirgs pagrieztos atpakaļ. Četras lāpas izgaismoja tikai riņķa iekšpusi, tāpēc Adrians neredzēja, kur liek kājas ik solī tās grima skuju segā kā biezā pēlī. Viņš nojauta, ka uzspiestais pienākums būt upurzirga vedējam ir savdabīgs pārbaudījums, no kura atkarīga trijotnes turpmākā drošība un kas zina! arī dzīvība. Puisis sasprindzināja uzmanību, lai sekotu ikvienai Dandara kustībai, un rīkojās tieši tāpat kā sirmais, melnacainais vīrs ar lepno profilu. Sirds dauzījās bīstamā ātrumā, plaukstas svīda, un siksna tik stipri griezās miesā, ka šķita tūdaļ āda būs pušu.

Nu viņi bija atgriezušies izejas pozīcijā, kur starp divām lāpām slējās iespaidīgais Žeimanta stāvs. Siksna bija nospriegota līdz pēdējam, smokošais zirgs valbīja acis un gārdza. Nākamajā acumirklī Žeimants strauji sakustējās, pleciem pārmestā lāčāda noplīvoja kā naktsputna spārni, un lāpas gaismā varaini uzmirdzēja neparasts ierocis. Zibenīgā, baisi skaistā vēzienā tas triecās pret zirga pieri. Atskanēja apslāpēts krakšķis, un lopiņš sabruka uz priekškāju ceļgaliem kā zibens ķerts. No tumsas iznira jauneklis un pāršķēla zirga rīkli ar saujā iespiestu nazi. Asinis izšļācās uz akmeņu gludās virsmas dīvainos rakstos; saltajā gaisā pacēlās garaiņi, kas sīvi oda pēc dzelzs. Zirga ķermenis saļima; priesteris steidzās šurp un pārlika asiņu izraibotajiem akmeņiem, lai saskatītu labu vai ļaunu vēstošas zīmes.

Adrians redzēja visu līdz sīkākajai detaļai, taču nejuta ne mazāko baismu par asiņaino upuri domas riņķoja kā ugunīgu bišu spiets, izšķiļot apdullinošas atskārtas citu pēc citas; tās saplūda kopā, uzburot absolūti neticamu, tomēr acīmredzamu ainu.

Proti, ierocis, ko gaisā novēzēja Žeimanta muskuļotās rokas, bija bronzas cirvis, taču tā apveids liktu izbrīnā iesaukties visiem 20. un 21. gadsimta vēsturniekiem, kuri jebkad pētījuši baltu rituālos cirvjus tas nebija tā saucamais laivas cirvītis, bet gan sengrieķu labris mītiskais divasmeņu cirvis, kādu esot lietojis Krētas Labirinta cēlājs Daidals! Adrians lieliski atcerējās grāmatā "Sengrieķu mīti un varoņteikas" redzētos seno vāžu gleznojumu attēlus, kur labris bija apskatāms pilnībā.

Šai atziņai sekoja nākamā, mirklīgā zibensplaiksnā atklājot noslēpumainā vārda akkaja nozīmi tas nevarēja būt nekas cits, kā vietējās izloksnēs pārveidots senas grieķu cilts ahaju apzīmējums. Vecais Dandars jeb, kā tie viņu sauca, Dandaras, neparastais sirmgalvis ar melnajām acīm un skulpturāli taisno degunu grieķis? Grieķis, kurš atkļuvis simtiem kilometru uz ziemeļiem no savas dzimtenes Vidusjūras krastos un atnesis līdzi teiksmainās Krētas ieroci labri? Neticami, tomēr tā ir, jo paša dzīvās acis redz gan vienu, gan otru! Un vecā jūrmalas zintniece, nosaucot Adrianu par akkaju, acīmredzot viņā samanījusi zināmu līdzību ar Dandaru, šķiet, arī pats Dandars saskatīja to pašu, kā gan citādi tulkot pēkšņo ieinteresētību un pat tādu kā labvēlību. Lai gan veča cirtainie mati ir gandrīz viscaur sirmi, tomēr jaušams, ka reiz tie bijuši melni kā viņam, kā viņa tēvam Valfrīdam. Un deguns Adrians izlaida no rokas vairs nevajadzīgo siksnu un ar zilgani pietūkušo roku aptaustīja paša degunu apskaužami taisnu un bez mazākās iedobītes virsdegunē tādu pašu kā viņa mātei Katrīnai. Ir nu gan brīnumi! Kas par neiedomājamām gēnu rotaļām, cauri laika cilpām saistot cilvēkus un veselas tautas, kuras tak šķir kilometru simti vai pat tūkstoši.

-    Adri, vai tu vēl dzīvs? Viņa elkonī ieķērās Ieviņa. Nu gan šausmu šausmas! Bet ir gan tam vīram spēks, padomā, ar vienu bliezienu, un zirgs pagalam!

Dana saudzīgi saņēma Adriana plaukstu, uzpūta zilganajam uztūkumam un žēlodama piekļāva vaigam.

-     Tas bija briesmīgi, meitene nomurmināja. Nabaga zirdziņš… goda vārds, man bija tik nelabi, ka domāju tūliņ kritīšu. Tie cilvēki… kāpēc viņi… un kā tu varēji to izturēt?

Adrians papurināja galvu, nespēdams atbildēt. Lai pateiktu izprasto un atskārsto, pat stundas būtu par maz, taču viņiem nekavējoties jādodas prom, jo ilgāka uzturēšanās Pērkona upurvietā, kā jaušams, nav paredzēta. Nāksies atlikt uz vēlāku laiku, kad trijotne atgriezīsies savā Riekstukalnā, pie sava ugunskura, neparastās, taču pašu ziņā esošās dzīves un varēs pārspriest neticamu notikumu pārbagātās dienas piedzīvojumus.

Taču iznāca pavisam citādi.

♦ ❖ ♦

Kad deviņi cilvēki bija tikuši laukā no akmeņu riņķi apņemošās egļu audzes, lāpas sāka izdegt, taču tās pilnā mērā aizstāja nule uzlēkušais pilnmēness. Sidrabainās gaismas apmirdzētās senļaužu sejas šķita draudzīgākas vairs nebija bažpilnas spriedzes, bet izpildīta pienākuma apziņas uzburts miers. Tagad varēja uzmanīgāk ieklausīties viņu runā un gandarīti tvert katru kaut cik saprotamu vai vismaz apjaušamu vārdu. To nebija daudz, tomēr trijata nu zināja, ka priesteri jeb krīvu ar bumbierim līdzīgo figūru sauc Pūpauks, jaunekli ar linu kodeļai līdzīgajiem matiem par Elni; jūrmalciema zintnieci dzirdēja dēvējam par luomise. Šķita, mežs, pirmīt sastindzis spriedzē, atguvis ierastās skaņas un smaržas netālu ieūjinājās ūpis, paklusām nokrikšķēja zari zem nakts plēsoņu mīkstajām ķepām, sarmotie koki uzdvesa svaigumu.

Elpas garaiņi vijās ap gājēju galvām. Meiteņu kājas ļodzījās no pārguruma un dramatisko pārdzīvojumu smaguma. Abas no sirds vēlējās ātrāk atslīgt pie ugunskura, kaut ko ieēst un tad ieslīgt atspirdzinošā miegā, lai no rīta mostos ar domu, ka visas šausmas palikušas vakardienā.

To kāroja arī Adrians, vēl īsti neatjēdzies no tikko pārdzīvotā, taču dziļi dvēselē urdījās dīvains dzinulis viņš alka uzzināt vairāk, izpētīt dziļāk, aptaustīt, ieelpot un izgaršot seno pasauli, vairāk iepazīt ļaudis, kuri šai pasaulei piederējās, kaut drusciņ iejusties viņu dzīvē, runāt viņu mēlē, izprast viņu domas, vēlmes, priekšstatus, dzirdēt viņu stāstus, ak, kāda neiedomājami brīnišķīga iespēja! Bailes bija prom kā noprotams, pārbaudījumu viņi bija izturējuši un, iespējams, pieņemti par savējiem. Tas bija labi, vienkārši lieliski! Tātad viņi vairs nav vieni, kaut kur netālu dzīvo cilvēki, kuru dzīslās rit tās pašas asinis un ar kuriem var saprasties. Ritinot domu pavedienu, Adrians pirmoreiz pa īstam aptvēra to aizrautību un neremdināmo zinātkāri, ko reiz izjutuši viņa vecāki un Zigmunds tajā laika ceļojumā, par spīti briesmām un visām iespējamām nebūšanām. Viņš drudžaini meklēja atmiņas dzīlēs kādus no tikko dzirdētajiem vārdiem, pūlēdamies tos savirknēt kaut cik sakarīgi, lai uzrunātu kādu no četriem vīriem, nē, ne Pūpauku ar spiedzīgo balsi un ķildnieka manierēm, bet dūšīgo Žeimantu vai veco Dandaru, vai savu līdzaudzi Elni, lai pajautātu, no kurienes viņi nāk, kur ir viņu mājvieta un daudz ko citu.

-    Paklau, man tā vien liekas, ka mēs neejam pa pareizo ceļu, viņa domas iztraucēja Ieva. Manuprāt, mums jau pirms laba brīža vajadzēja būt pie avota, bet no tā ne miņas… arī apkārtne izskatās citāda.

-    Tu domā? Danas balss bija pavisam gurdena. Adri, tev taču pulkstenī kompass. Palūko, uz kuru pusi jāiet!

Kompass atklāja, ka viņi dodas precīzi ziemeļu virzienā, to pašu apliecināja arī skatiens debesīs no pola augstumiem pretī mirkšķināja Polārzvaigzne kā spoža nagliņa, kurā uzkārti Mazie Greizie rati.

-    Mēs tiešām ejam uz citu pusi. Adrians bija spiests atzīt. Rādās, ka avotam jau sen esam garām. Ko nu?

-    Es gribu uz mājām. Ieviņas balsī trīcēja asaras. Es vienkārši vairāk nevaru, man pietiek. Māsa, Adri, lūdzu, iesim mājās!

Izskatījās, ka dūšīgās meitenes spēki patiešām izsīkuši. Mēness gaismā viņas vaigi likās gluži caurspīdīgi, dzimumzīmīte uz zoda melnēja kā baltai papīrlapai uzmests tintes piliens, lūpu kaktiņi gurdi slīga lejup, iezīmējot jaunajā sejiņā neiederīgas rievas. Arī Dana neizskatījās daudz labāk, tāpēc Adrians pagriezās, lai palaistu garām aiz muguras ejošos Dandaru un Žeimantu. Tie apstājās un uzlūkoja puisi, tad abas meitenes. Vīri pārmija pāris vārdu; 2eimants neziņā paraustīja plecus, Dandars viegli pasmaidīja un ar nepārprotamu žestu mudināja jauniešus turpināt ceļu.

-     Lūdzu, lūdzu, ļaujiet mums iet, iekunkstējās Ieviņa. Mēs taču visu izdarījām, ko jūs gribējāt, gājām līdzi uz to šausmīgo vietu, Adris palīdzēja noslaktēt nabaga zirdziņu. Ko jūs vēl gribat?

-    Mēs esam noguruši. Dana devās māsai talkā. Gribam gulēt. Viņa sakļāva plaukstas kopā un piespieda vaigam, atdarinādama gulošu cilvēku. Un gribam ēst! Ēst, vai saprotat? Meitene paplēta muti un iekoda gaužām netīrajā pirkstā.

Neticami, taču vīri saprata! Kā jaušams, šis īsais, taču gaužām svarīgais vārdiņš gadu tūkstošu laikā tikpat kā nebija mainījies. Nu smaidīja abi; gan melnsirmajā, gan brūnajā bārdā pavīdēja zobi, acu kaktiņos ievilkās laipnas krunciņas.

-    Ēsti, ēsti! Žeimants rādīja uz priekšu. Ēsti, gerti, daug aidas, mensā, geitkas, alūts. Eimam!

-    Klau, meitenes, šķiet, es sapratu. Adrians apņēma māsu plecus. Mūs aicina uz maltīti! Sola daudz ēdiena un pat alu.

-    Alūts, alūts. Dandars apstiprinoši pamāja un papliķēja Adriana plecu. Eimam!

-    Negribu es nekādu alu, pikti noburkšķēja Ieva, bet, ko tu pārspēkam padarīsi, tenterēja tik tālāk, nogurušajām kājām ķeroties aiz koku saknēm.

Toties Danā bija modusies interese, un viņa saslējās staltāk, pie viena arī atbalstot māsu.

-    Akmens laikmeta ballīte? Ar alu? Vai esi pārliecināts, ka saprati pareizi? viņa čukstēja ausī Adrianam, kurš klusībā pie sevis gavilēja par piedzīvojuma turpinājumu, lai gan no sirds žēloja nabaga pārgurušo Ievu.

-     Gandrīz par simts procentiem, puisis klusiņām smējās. Kāda laime, ka man reiz ienāca prātā pašķirstīt mammas grāmatas par baltu senvalodām, un muļķis biju, ka neielasījos kārtīgi tad mums tagad vispār nebūtu problēmu.

-    Un ko nozīmē pārējie vārdi? Dana jutās jau pilnīgi atžirgusi.

-   Mensā ir gaļa, nu, kā miesa, viņš čukstēja, bet geitka varētu nozīmēt maizi.

-    Dzirdi, Ieviņ! Dana piebikstīja māsai. Dabūsim maizīti! Saņemies taču, man šķiet, es jau saožu dūmus.

Dana nekļūdījās. Viegla vējpūta no ziemeļaustrumiem atnesa līdzi varen gardu dūmu smaržu. Arī pārējo kājas cilājās naskāk, un drīz vien dziļajā tumsā zem krāšņi zvaigžņotajām debesīm pamirdzēja sarkanīgs plankums. Tas strauji auga augumā, līdz atklājās pamatīgs ugunssārts, vilinādams ar skanīgiem sprakšķiem un mājīgu siltumu.

Blakus sārtam slējās teltij līdzīgs veidojums, atgādinot indiāņu vigvamus, tikai zemāks un platāks. Liesmu atspīdumā kustējās vairāku cilvēku silueti. Žeimants skani iesaucās; pie uguns sēdošie traucās stāvus un cits pēc cita steidzās viņiem pretī.

♦ ❖ ♦

Ziemas saulgriežu diena strauji izplēnēja sarkanīgā rietā. No sērīgi noslīgušajiem egļu zariem pilēja smagas lāses iepriekšējās dienas sarma bija izkususi kopā ar plāno sniega kārtiņu. Riekstukalna apmetnē valdīja klusums; Dana un Ieva apskāvušās, līdz ausīm uzvilkušas vienīgo segu, cieši gulēja bunkura cisās. Adrians tomēr bija atradis sevī tik daudz spēka, lai iekurtu uguni, un nu sēdēja uz bluķēna, sagumis kā večuks, pa daļai snauzdams, pa daļai sapņodams ar pusvērtām acīm. Sapņu tēli bija krāsaini un neparasti spilgti, asām kontūrām un mirdzošām aurām. Uz mirkli izrāvies no saldam stingumam līdzīgā stāvokļa, lai iemestu ugunī zaru klēpi, Adrians noprata, ka vēl joprojām nav īsti atjēdzies no dīvainā dzēriena iedarbības.

Tas, protams, nebija alus. Žeimanta solītais un dāsni piedāvātais alūts bija diezgan pliekana dzira, arī garšas ziņā varēja vēlēties vairāk.

Varbūt vaina bija ērmīgajos ādas maišeļos, kur alus glabājās? No tiem pašiem maisiem ari bija jādzer, tecinot dzērienu mutē no strupuča nodīrātā dzīvnieka kājas ādas gabala. Nepieradušam tas padevās grūti; arī Adrians sākumā vairāk izgāza uz drēbēm, nekā trāpīja mutē, izraisot tāltālo senču pulciņā varenus smieklus. Sievietēm gan maisus nedeva. Jā, tur taču bija ari sievietes. Viena vidējos gados, melnīgsnēja un lokana, raibā stirnādas kamzolī Dandara meita un linmatainā puiša māte, tātad Elnis bija Dandara mazdēls. Otra, cik varēja noprast, bija Žeimanta sieva. Ducīga kā guba, pludurlgos lindrakos, vilnas autiem notītām kājām, toties sārtiem vaigiem un tik zilām acīm kā vizbules. Pag, kā gan viņu sauca… Adrians paberzēja pieri un cieši samiedza acis. Varūne! Jā, Varūne gan! Viņa sirsnīgi aprūpēja Danīti un Ieviņu, ēdināja uz iesma ceptas gaļas kumosiem, lauza varenas ņukas no apaļiem, plakaniem maizes klaipiem, mudināja grābt no lielas koka bļodas zaļganbrūnu masu. Ari viņš to ēda ar kaņepēm kopā sagrūstus sutinātus zirņus. Sievietes dzēra alu alūtu no izgrebtiem egleskoka kausiņiem. Katram klāt atstāts zara gabals turēšanai. Taču tas notika vēlāk, kad tie, kuri gaidīja pie ugunskura ādu telts priekšā, bija saņēmuši priestera Pūpauka svētību, vai kas nu tas bija, kad virs ar ērmīgā mezgla vainagoto galvu un resno pēcpusi ikvienam gaidītājam uzlika upurzirga asinīm notriepto plaukstu uz galvas, ar otru roku uz zemi rādīdams, un sludināja, ka Pērkons atgriezies savā mājā damas, un dieva dusmas remdētas ar saņemto upuri. Kad ceremonija bija beigusies, paklusā, bažīgā murdēšana pārgāja priekpilnā klaigāšanā un gavilēs. Trijata tika stādīta mazajai sabiedrībai priekšā kā svintā aluoga sērgai svētā avota sargi, un pēc tam neviens vairs neprasīja neko. Savus vārdus viņi nosauca paši. Arī tos uzņēma bez iebildēm vai neizpratnes acīmredzot skanēja gana radniecīgi. Dandars vairākas reizes atkārtoja: "Adris… Adris." It kā izgaršojot šī vārda skaņu un pārliecinoties par kaut ko, kas bija saprotams tikai viņam vien. Vecais ari bija tas, kurš pasniedza Adrianam ādas maisu somu ar dzērienu un mudināja iebaudīt.

Viņš pat nepamanīja, kurubrīd no redzesloka pazuda meitenes, jo bija pilnīgi pārņemts no milzīgās iespaidu gūzmas, arī pamazām gaistošā spriedze darīja savu. Tikai vēlāk Adrians telts aizkaru spraugā redzēja Danu un Ievu saldi čučam uz ādas segu čupiņas un turpat maliņā vārda vistiešākā nozīmē atlūzušu zintnieci Tuomisē. Viņš bija paēdis un padzēris līdz ūkai un labprāt liktos blakus meitenēm, taču vīrieši palika pie ugunskura, un Adrians neparko negribēja parādīt, ka ir vārgāks par viņiem.

Jā, un tad nāca tas… Kad alus maisi bija iztukšoti un nomesti malā, Pūpauks nozuda teltī un pēc brīža atgriezās ar šauru un garenu māla trauku. Ja traukam būtu bijis kakliņš, to droši varētu saukt par krūku. Visu acis pievērsās Pūpauka strupajiem pirkstiem, kas gausi un zīmīgi raisīja vaļā saiti, pēc tam atplēsa trauka malai pielipušo pūšļa plēves gabalu. Vīra izliektā piere savilkās svētbijīgās krunkās, acis piemiedzās, mute pavērās, kā kad jau baudot trauka saturu. Pūpauks apsēdās uz salmu kūlim pārklātas aitādas un svarīgi pielika trauciņu pie lūpām. Iedzēris malku, viņš padeva noslēpumaino trauku tālāk, tad salika plaukstas uz ieplestajiem, druknajiem ceļgaliem un pielieca galvu, kā gaidot iedzertās vielas iedarbību. Tāpat darīja arī citi. Beidzot trauciņš nonāca pie Adriana. Ja puiša noskaņojums nebūtu tik pacilāts, ļoti iespējams, viņš šaubītos Dievs vien zina, kas tai kobī ir, taču izkrist no lomas neparko negribējās galu galā, inde tur nevarētu būt vai nu vesels bars pozitīvi noskaņotu, paēdušu, par Pērkona labvēlību pārliecinātu baltu ņemtos izdarīt kolektīvu pašnāvību!

Un viņš iedzēra malciņu. Pavisam mazu, labi ja tējkarotes tiesu. Šķidrums šķita staipīgs un gļotains kā ķīselis, garša salkana, drusku šķebīga un saglabājās mutē arī tad, kad šļuciens nodabūts lejā. Kādu brīdi šķita, ka kuņģis to grūdīs atpakaļ, taču nekas ļaunāks par pāris šķērmām atraugām nenotika. Adrians turpināja rāmi sēdēt, tāpat kā visi citi un negaidītā uzjautrinājumā ievēroja, ka ieņēmis tādu pašu pozu kā Pūpauks.

Pēkšņi pārņēma siltums. Ne jau nepatīkami vai biedējoši karstuma viļņi, bet apbrīnojami viegla un glāstoša siltuma sajūta, kas pārpludināja ķermeni no pakauša līdz pat pārgurušo kāju pirkstiem. Tik spēcīga, tik vispārņemoša, ka Adrians sajuta katru matiņu, katru nagu, ikvienu savas miesas šūnu uzstarojam, tvīksmīgi pulsējam. Šķita, ka galvā iespīdējusi saule un atstājusi veselu staru saišķi, kas turpina mirdzēt iekšpusē un apgaismot apkārtni tik tālu, cik vien acis sniedz. Nakts vairs nebija vienveidīgi tumša, bet gan atklājās veselā zilu, violetu, zaļu un pērļainu toņu gammā; Piena ceļš zaigoja kā varavīksne. Viņš pacēla pirkstus un aplūkoja ari tie izstaroja savādu, maigu gaismu. Tad līdz dzirdei atplūda klusa murdoņa sākumā nenoteikta, taču ar katru mirkli lēnu, vijīgu, no kopīgās laikplūsmas atrautu pavedienu tā kļuva skaidrāka, ieguva skaistas, precīzas aprises, melodisku skanlgumu, līdz kamēr Adrians aptvēra, ka klausās seno ļaužu valodā… un saprot! Saprot ikvienu vārdu, saprot nevis tā formu, bet saturu. Tas bija pats dīvainākais, ko viņš savā mūžā pieredzējis, un tikpat dīvaini bija arī tas, ka viņš sēdēja, lūk, šeit, pie ugunskura, klausījās un saprata ļaužu valodas, bet vienlaikus arī vēroja sevi no malas, kā skatoties ērmotu mājas video.

Pagāja laiciņš. Neiespējami pateikt ilgs vai īss. Joprojām būdams gaismpilnajā izjūtā un noskaņā, Adrians ieraudzīja Žeimanta roku ceļamies un rādām uz to pusi, no kuras viņi bija atnākuši. Viņš skaidri redzēja šo roku raupjo ādu, tumšas spalviņas delnas un pirkstu virspusē, rētu, kas kropļoja rādītājpirksta nagu un tikpat skaidri redzēja zilganu gaismas stabu, kas tālumā pacēlās no meža sienas un stiepās pret debesīm. Gaismas stabs, nē, drīzāk tas līdzinājās čūskai vai pasaku pūķim, lēni viļņoja, bet tā galotne grozījās kā ugunīga puķe, aiz apvāršņa pazudušo sauli meklējot.

Pūpauks un Dandars bija piecēlušies kājās un, acis nenovērsdami, blenza parādībā.

-    Pērkons skatās uz mums, nočukstēja Pūpauks un pacēla ieplestās rokas virs galvas.

-     Pērkons skatās, Dandars apstiprināja. Viņa sacīto bijīgi atkārtoja pārējie, arī Adrians. Viena viņa būtnes daļa tā, kas vēroja no malas jutās pārsteigta, pat satriekta, redzot neticamo parādību, taču otra to pieņēma kā pašsaprotamu un gaidītu.

Kad ugunsstabs apdzisa, Pūpauks sāka dziedāt. Viņa balss, tik netīkami spalga runājot, dziedot kļuva savādi izteiksmīga un pievilcīga. Tā pat nebija dziesma, bet dažādos toņos skandēts stāstījums sāga, teiksma… Tagad, kad puisis vientulīgi sēdēja pie Riekstukalna ugunskura, viņš nespētu precīzi atkārtot nevienu teikumu, pat ne vārdu no Pūpauka dziedājuma, taču absolūti precīzi atcerējās tā saturu.

Sensenos laikos žemūnu tauta atnāca šaizemē; šaizemē auga daudz koku, mājoja daudz zvēru, šaizemē bija upes un ezeri; šaizemi turēja diženais dievs, vārdā Pērkons; viņš ļāva žemūniem medīt zvērus un putnus, zvejot zivis; Pērkons ļāva žemūniem uzplēst laukus un labību sēt, labi ēst un dzert, un izaudzēt lielas saimes;

Pērkons tika ar Sauli, un Saule ar Pērkonu, kad viens gāja, tad otrs nāca, un lietus lija pār žemūnu laukiem, un nekā tiem netrūka; bet tad Saule radīja negausi dēlu, un dēls iekāroja žemūnu zemi un karsēja gaisus un versmināja negantā garmē; bet žemūni sauca diženo Pērkonu palīgā, un Pērkons nāca ar briesmīgu troksni; tas paņēma cirvi un zobenu, izšāva trāpīgas bultas un ietrieca nekauņu jūrā, un pacēlās viļņi kā kalni un gāzās uz žemūnu zemi; tad šaizeme cēlās un drebēja, pāršķēlās kā māla klumpa, briesmīgas bija diženā dieva dusmas; kur bija līdzens, tur pacēlās kalns, un akmeņi kustējās paši; bet Saule raudāja gauži par negaušas dēla galu un iegrima jūrā, lai sameklētu un atkal paceltu gaisos, bet žemūni baidījās dikti, ka šaizemei nepienāk gals; tad nāca pie žemūniem ļaudis no citzemes, akaji, Pērkona, diženā dieva kalpi, tie zināja viedvārdus senus un mācēja varenas spēles; tie gāja pa degošām pēdām, ko mežos un laukos ieminis negausis, Saules dēls ļotais un ļaunais, un žemūni sekoja akajiem, lai kopā šaizemi glābtu; un atvērās kalns; tie cirta kalnā septiņas zīmes, septiņas rūnas un skandēja septiņas spēles, kamēr Pērkona, diženā dieva, dusmas rima un Saules dēls, ļotais un ļaunais, iegrima atpakaļ jūrā; bet, tikko tas sakustas, diženais Pērkons pamostas savā namā un dusmās tricina zemi, un žemūni kopā ar akaju pēcteci cildo dāvā tam ziedu, pašu labāko kumeļu ganāmpulkā.

Adriana galva liecās aizvien zemāk, kamēr atdūrās pret saslietajiem ceļgaliem. Viņš satrūkās. Galva šķita skaidrāka, apkārtne gandrīz tāda pati kā agrāk, bez nedabiski spilgtajām krāsām un mirdzošajām aprisēm.

Laikam jau maģiskā dzēriena iedarbība bija beigusies, taču iepriekšējā vakara un nakts notikumus Adrians atcerējās pavisam skaidri; tie nevarēja būt nosapņoti, tāpat kā Pūpauka skandētā sāga… vai kas nu tas bija.

"Vēlāk," puisis domāja, "kad būsim atgriezušies mājās, es šo visu izstāstīšu mammai. Kā viņa gan brīnīsies! Un noteikti arī priecāsies, jo tas apstiprina, ka viņas pētījums ir pareizs, viss sakrīt punkts punktā! Pat grieķu teika par Faetontu, kurš tak arī bijis saules dēls. Tad jau tas sasodītais meteorīts ir nokritis, un no tām baigajām kataklizmām cunami, ugunsgrēkiem un ilgstošās tumsas mums vairs nav jābaidās."

Pēc tam… Jā, kas gan notika pēc tam? Likās, ka laiks gandrīz taustāmi plūst apkārt un garām pie uguns sasēdušajiem, tāpat kā zvaigžņotais debesjums lēni un līgani griezās virs viņu galvām. Kāds sabikstīja uguni, piesviezdams resnu zaru un izkaltušu sakārņu klēpjus; kāds cits sārta malā parausa kvēlojošu ogļu čupu un uzslēja virs tām žāklītēs ieceltu iesmu ar prāviem gaļas gabaliem; smarža bija tik kairinoša, ka pat pilnum pilnais vēders prasīja vēl. Kamēr tauku pilieni čurkstēja ugunī un kokos domīgi žūžoja vējš, senļaužu, kuri sevi dēvēja par žemūniem, tātad zemes cilvēkiem, sarunas gausi atjaunojās. Joprojām peldot svētlaimei tuvā jutoņā, Adrians tām spēja pievienot tikai pa vienzilbīgam vārdiņam, lai gan saprata visu. Sarunas bija neparastas nevis pļāpāšana par šo un to, nevis dialogi vai sīki strīdiņi, bet senzināmu lietu pārrunājums, senu notikumu pārstāsts ar mērķi saglabāt tos atmiņā līdz sīkākām detaļām. Pūpauks savu sakāmo bija beidzis, tamdēļ tagad klausījās citos, norādīdams, kam kurubrīd jārunā vai jāatkārto kāda cita teiktais, un vārdu ritmā apmierināti klanīja galvu ar sarkanīgo matu mezglu, kas izskatījās pēc vara stiepļu tinuma.

Mans tēvs man teica, ko viņa tēvs teicis tam, un teicis ceļu uz kalnu, kas atveras tad, kad Pērkons plosās ļoti un bargi… dobji skandēja Žeimants, atliecis galvu un pievēris acis. Pīnēs sasietie mati vilnīja pār lāčādas segtajiem pleciem, lielajam vīram ritmiski šūpojot ķermeņa augšdaļu. Mans tēvs man teica, kā nokāpt kalnā, kad Pērkons dusmās grib šaizemi pāršķelt un atdot jūrai; pa ceļiem, bez ceļiem jāiet, kad Saule mugurā skatās, pāri lielajai upei un septiņām mazām. Kalnā jānokāpj septiņiem žemūniem, septiņiem žemūniem, kas zina septiņas spēles, septiņas kantles un pungas…

Žeimants apklusa, un Pūpauks pamāja Dandaram. Vecais vīrs lepni izslējās, sirmajiem matiem atvizot divkāršā uguns un pilnmēness gaismā. Tad viņš piešķieba galvu, gremdēdamies dziļās un svarīgās domās, bet Elnis iespieda vectēvam rokās ērmīgu instrumentu liela dzīvnieka, taura vai sumbra, galvaskausa augšdaļu ar izliektiem ragiem, kuru starpā stiepās paresnas stīgas. Adriana skatiens pielipa savādajam mūzikas rīkam.

Dandars nokāsējās, kā iztīrīdams rīkli, un iekārtoja instrumentu sev uz ceļgala, viegli piespiežot zodu raga liekumam, un sāka dziedāt dūcošo stīgu pavadījumā. Tā bija neparasta dziesma, jo sastāvēja tikai no trim toņiem; divi zemākie veidoja sekundu, bet viszemākais un augstākais trauksmainu kvintu, kas uzsvēra dziedājuma dramatiskākos momentus.

To klausoties, Adrians uzzināja, ka īstais akajs, kurš, kopā ar vairākiem saviem ciltsbrāļiem sekodams Saules dēla kritiena ceļam, nonācis šaizemē, bijis nevis Dandars, bet viņa vectēvs Diktis. Skaistā zeme, kalnainā sala, kur mitusi Dikta cilts, saukta par pērkondieva zibeņmeša šūpuli; kad tas, mazs būdams, dziļā zemzemes alā raudājis, Dikta cilts vīri situši bungas, šķindinājuši vairogus un likuši dziedāt stīgām, lai to mierinātu. Pieaugot bargais pērkondievs pametis salu, un to izpostījušas milzu bangas, daudz ļaužu noslīkuši, pārējie pārcēlušies uz citu zemi, kur dzīvojuši akaji, un turpinājuši kalpot savam dievam. Kad nu Saules dēls aizdedzinājis pasauli un Pērkons to notriecis tālā zemē ziemeļu jūras krastā, Dikta cilts viedie vīri devušies lūkot, kur tas palicis un vai arī turpmāk neapdraudēs pasauli. Viņi nesuši līdz timpānus, stīgas un bungas, kuru skaņas spēj remdēt dieva dusmas un glābt zemi no bojāejas ugunī un ūdenī. Ceļš bijis ilgs un tāls, vedis pār kalniem un milzplašiem līdzenumiem, kur nav ne koku, ne ūdens; jauneklis Diktis no karstuma un slāpēm sasirdzis, bet viņu izglābuši līdzenumā dzīvojošie ļaudis, saukti par dandarīdiem, guldījuši teltī no zirgu ādām un dzirdījuši zirga asinīm. Visvairāk par Dikti rūpējusies kāda dandarīdu jaunava, un pēc izveseļošanās viņš to apņēmis par sievu, lai turpinātu ceļu kopā. Nonākuši skarbajā zemē Hiperborejā -, kur mājo ziemeļvējš un dzīvo stipri ļaudis. Savu pirmdzimto dēlu Diktis nosaucis sievas cilts vārdā, bet tas savukārt savējo.

Dandara dziesmas turpinājums vairs nesasniedza Adriana apziņu; gan sātīgā ēdiena, gan maģiskās dziras, bet, visvairāk pārdzīvojumu un neaptveramās informācijas gāzmas smaguma nospiests, viņš bija ieslīdzis kā sapnī, kā gara atbūtnē, no kuras krietni vēlāk viņu izrāva svešādi pazīstamas, vilinošas skaņas: Klnis rībināja starp ceļgaliem iespiestas bungas izdobtu ozola bluķēnu, kam uzstiepta āda. Gandrīz neapzinādamies, ko dara, Adrians kāri pastiepa rokas pēc bundžiņām, un linmatainais jauneklis pēc mirklīgām šaubām tās viņam arī iedeva.

Atceroties tīksmo bridi, Adrians pasmaidīja un paņirbināja pirkstus; taustes atmiņa dzīvi glabāja pieskārienu nospriegotajai, gludajai ādai. Iemēģinot žemūnu darinājumu, viņš vispirms pārlaida tam plaukstas, uzsita viegli vieglītēm, ar pašiem pirkstu galiem, tad jau spēcīgāk, enerģiskāk, no ritmiskas bungošanas pārejot pie sarežģītākām sinkopēm, līdz beidzot aizrāvās tā, ka aizmirsa, kur atrodas un kas sēž viņam blakus. Katrai skaņai Adriana izjūtās tobrīd piemita sava krāsa no dziļi violeta līdz gaišam rītausmas sārtumam, no sulīga egļu zaļuma līdz bālajai zaigai, kas piepilda debesis, uzmirdzot pirmajām vakarzvaigznēm. Vēl viņš izbungoja ugunsdzirkstis, dimantspīdīgos sarmas karuļus zaru galos, mežazvēru acu trauksmaino zeltu un pats savus dobjos sirdspukstus, kas pulsēja tumšā sarkanumā… Atjēdzās tikai tad, kad samanīja pakausī no telts iznākušās Danas elpu un kājās uzslējušos žemūnu tumšos stāvus, kas bungošanas pavadījumā mīņājās ap uguni ekstātiskā dejā.

Kad Adrians beigu beigās piedabūja savus pirkstus rimties, no visām pusēm nāca kvēla atzinība daži žernūni skatījās viņā kā brīnumā, bet citi Žeimants, Dandars un pat Pūpauks dedzīgi māja ar galvu un, apkārt sanākuši, pliķēja puiša plecus un muguru.

Tu izskaties iereibis, mulsi čukstēja Dana, kad spēles sajūsmināto viru pulciņš beidzot bija atkāpies no Adriana, lai no jauna nodotos vēderpriekiem. Tev acis nedabīgi spīd. Adri, vai viss ir labi?

"Kas par aplamu jautājumu," viņš tobrīd domāja. "Pats par sevi saprotams, ka viss ir tik labi, ka nav iespējams aprakstīt." Puisis uzlūkoja Danu, un mīļotā meitene šķita tik skaista, kā nekad agrāk mati kā tumšs zīds, acis zvaigžņu atspulgi naksnīgā avotā, sejas apveids un lūpu līnijas vēl daiļākas nekā slavenajai Nofretes skulptūrai. Ķermenis saspringa pēkšņi uzbangojušā kaislībā, ak, tagad pacelt viņu uz rokām un aiznest meža dziļumā… nav vairs nekādas ziemas, jo ķermeņu karstums svelmē kā uzvarošā saule un mīlēt, mīlēt, aizmirstot savādo pasauli, nedomājot par ejošo un nākamo laiku, kura cilpā viņi apmaldījušies. Taču kaisles uzbangojums pēc brīža aprima tikpat strauji kā sācies, un Adrians atkal ieslīga sapnim līdzīgā stāvoklī.

Nakts jau gāja uz rīta pusi, bet žemūni turpināja līksmot; alūta maisi un egļu kausiņi ceļoja no vienām rokām otrās, virs oglēm čurkstēja arvien jauni gaļas gabali, zobos kraukšķēja rupjās maizes geitkā garozas un graudu drumslas. No jauna rībēja bungas un zumēja Dandara ragainā arfa vai kantle, vīri un sievietes dejoja apkārt milzīgajam ugunssārtam un dziedāja. Viņu dziesmas bija gandrīz monotonas un diezgan vienmuļas; arī vārdi atkārtojās atkal un atkal; gailē deinā, gailē saulē, tomēr tajās sajaušams gandrīz neaptverams spēks, ticība un cerība uz dienas, gaismas un saules drīzu atgriešanos.

Lūk, viņi tak konkrēti svin saulgriežus! iesaucās Ieva, pēc lielā noguruma izgulēšanas pametusi telti un atgriezusies pie ugunskura. Meitene ziņkārīgi skatījās apkārt. Kolosāli, mums pašiem nemaz nevajadzēja pūlēties! Tāda ballīte īstas dzīres! Es piedalos, padodiet man kāds kārtīgu maizes riku un alūta trauku!

Ievas apetīti atcerēdamies, Adrians pasmējās un sabikstīja uguni. Varen ēdelīga kļuvusi viņu mazā māšele… laikam spēkā stājies sensenais stresa pārvarēšanas instinkts: sak, ar pilnu vēderu nekas nešķiet tik baigs! Tuvākajās dienās var dzīvot vienā mierā, jo kādu laiciņu par pārtikas gādāšanu nav jārūpējas rau, netālu no uguns blakām zaru un sprunguļu grēdai, kā pirmāk nolikts, guļ rupjš, pelēks maišelis ar žemūnu līdzdotajiem ciemakukuļiem: tumšiem maizes klaipiem, kaņepju un zirņu grūdeni tāšu vācelē un biezu žāvēta speķa ņuku. Tas vēl nebija viss puiša plecus virs krietni nobružātās jakas tagad sedza Žeimanta dāvātais apmetnis no vairākām glīti kopā sastrādātām aitādām. Lai nepaliktu kaunā, Adrians kā pretdāvanu staltajam vīram pasniedza savu labāko šķēpu ar pielāgoto un rūpīgi noslīpēto tērauda smaili. Žeimants ilgi un neticīgi pētīja ieroci, vairākkārt taustīdams tā galu un ikreiz iesaukdamies voi ctkrsl To pašu atkārtoja arī pārējie vīri, piesardzīgi skarot smailes galu. Vārds akrs nozīmē ass, smails vai arī tas, kas ir augšā, to Adrians tagad zināja. Un šī zināšana nāca vēl ar vienu, par iepriekšējām ne mazāk satricinošu atklāsmi.

Ap pusdienlaiku abi jūrmalnieki bija aizgājuši žemūni jauca nost savu telti, satina ādas rituļos un kopā ar pārējo mantību sakrāva mugurā zirgiem, tikpat drukniem un spalvainiem kā Pērkonam ziedotais. Dandars ar Žeimantu pienāca klāt trim jauniešiem. Trijotne atskārta, ka senļaudis šai vietā nedzīvo pastāvīgi, bet gan, baiļu dzīti, steigušies šurp un ierīkojuši nometni, kur pavadīt nakti pēc upurēšanas. Lai gan dienā viņu teikto saprast vedās grūtāk nekā naktī pēc alūta un maģiskā dzēriena baudīšanas, sacītā jēgu Adrians tomēr uztvēra. Līdz ar jauna mēness augšanu nākšot sals, liels, liels aukstums Žeimants izteiksmīgi nodrebinājās un savilka apmetņa malas kopā. Tādā spelgoņā nevar palikt meža būdā, vajag daudz ļaužu un stipru namu damas ar lielu uguni iekšā un daudz laba ēdiena, lai aukstumā izdzīvotu.

Dandars vairākkārt dedzīgi pamāja, tad pagriezās uz to pusi, no kurienes viņi iepriekšējā vakarā bija atnākuši, paslēja pirkstu un turpināja: tad, kad svētajam Pērkona avotam uzaugs, rau, tik bieza ledus kārta, viņiem jānāk uz žemūnu mājvietu pusdienas gājumā uz rītu pusi, pāri tīrelim, cauri lapkoku gāršai, tur lielās upes līkumā ir žemūnu akrapilis.

Akrapilis… gaužām pārsteigts, Adrians murmināja. Lai gan reāla uztvere un sajūtas galvā vēl mijās ar pagājušās nakts mistiskajiem pārdzīvojumiem un jutoņu, viņš vienkārši nespēja nesaklausīt šī vārda (kurš taču nozīmēja pilskalnu vai kalnapili) nepārprotamo līdzību ar grieķu akropolis, kas nozīmēja tieši to pašu celtni kalna galā.

Kamēr viņš viļāja pa saviem prāta nostūriem etimoloģisko mīklu kā seno baltu un sengrieķu vārdi var būt tik līdzīgi -, Dandars ar Žeimantu nepārprotami gaidīja atbildi.

-    Ko viņi grib? Iešanai jau pilnīgi sakārtojusies, Ieviņa nepacietīgi raustīja Adriana piedurkni.

-     Saka, būšot liels sals, un aicina mūs doties pie viņiem uz pili kalna galā, Ventas krastā.

-     Kāpēc gan ne? Dana izteiksmīgi sakustināja plecus un pateicīgi uzsmaidīja abiem vīriem. Būs vēl viens piedzīvojums. Dabūsim redzēt fantastiskas lietas, un, taisnību sakot, ja sals vairāk par desmit grādiem, bunkurs nekāda siltā mājiņa nebūs, mums taču nav krāsns.

Ieva piekrita māsai. Kāpēc gan nepārlaist auksto laiku pie viesmīlīgiem cilvēkiem? Sliktāk kā bunkurā viņiem neklāsies, drošāk un siltāk jau nu noteikti, turklāt arī jautrāk galu galā sabiedrība taču! Tik daudz nedēļu dienu pēc dienas tikai trijatā… Nav jau runa par savstarpēju apnikšanu, ja cilvēki cits citam pieķērušies no sirds, bet vienmuļība šad tad uzmācas gan… Un kas vēl būs tad, ja aukstuma dēļ nāksies tupēt bunkurā teju visu diennakti?

-    Eiseit? Dandars pārjautāja, un visi trīs pamāja.

Līdz ar to diezgan vienpusīgā saruna beidzās, un vīri devās prom.

Mājupceļā pagāja vairāk nekā stunda. Mežs atkal posās mirdzošā sarmā. Viņi manīja briežu pulciņu draudzīgi ganāmies mētrājā, kādā laucītē nozibēja lapsas pelēkrudā aste. Pusnokaltušā eglē snauda pūce, izskatīdamās pēc resna, pelēkbrūna stumbeņa.

Jo tuvāk trijata nāca Riekstukalna apmetnei, jo spēcīgāk mācās virsū negulētās nakts nogurums. Ieviņai acis lipa ciet, un viņa jau pāris reižu bija klupuši, Dana turējās pēdējiem spēkiem, bet Adrians, kura plecus nospieda ciemakukuļu maiss, juta kājas kļūstam aizvien ļoganākas. Lai tāpat kā Ieva neiemigtu ejot, viņš sāka skaitīt soļus tas palīdzēja kaut cik sakoncentrēt uzmanību līdz brīdim, kad skarbās dzīves saasinātā

dzirde uztvēra avota gulgošanu mājas bija klāt.

♦ ❖ ♦

-      Kā tev liekas, kas tas bija par dzērienu, ko jūs visi pagājšnakt lakāt? nākamajā rītā, kad spēki bija atgūti un visi jutās kā no jauna piedzimuši, ziņkāri vaicāja Ieva. Spriežot pēc tā, ko tu stāstīji, izskatās pēc narkotikas…

Adrians paraustīja plecus.

-    Nav ne jausmas. Iespējams, patiesi kaut kas narkotisks, varbūt no magonēm?

-    Vai kaņepēm? Ieviņa iespurdzās. Ne jau sēklām, no sēklām viņi taisa garšīgo miksli, ko mēs nupat štopējām iekšā, bet lapiņām?

-    Beidz tak, sīkā! Dana novaibstījās. It kā nezinātu, ka no mūsu zemē augušām kaņepēm nekādas dullumzāles nesanāk. Mūsējās ir cannabis sativa, bet tās cannabis indica. Magones? Iespējams, bet es šaubos. Drīzāk, pag, Adri, tu teici, ka tas šķidrums bija staipīgs?

-     Jā, tāds kā salkans ķīselis. Atceroties šķebīgo garšu rīkles galā, Adrians viegli nopurinājās.

-    Tad tā var būt slavenā, dainās apdziedātā sēņu sula… Dana uzvaroši uzsita knipi. Citiem vārdiem, koncentrēts mušmiru vai tamlīdzīgu halucinogēnu sēņu novārījums. Kaut kas traks! Tāpēc tev arī bija, nu, tās spilgtās krāsas, auras un vēl sazin kas. Labi, ka viss beidzās labi! Tu taču būtu varējis saindēties, ārprāts!

-     Bet kāpēc? Ieva apķēra ceļgalus abām rokām un sāka šūpoties. Svaigi nomazgātajā pierē ievilkās domu grumbiņa. Es domāju kāpēc viņiem to vajag? Labi, zirga upurēšana. Viņi pārliecināti, ka tas nepieciešams, lai būtu! Dzīrošana saulgriežu naktī arī labi, gluži normāli, mēs arī tā darām. Bet kāpēc jādzer indīgu sēņu zupa?

-     Varbūt, lai saasinātu uztveri? Lai saplūstu ar maģisko dievu pasauli un piedzīvotu atklāsmes? minēja Adrians, izklaidīgi lūkodamies Riekstukalna palejas alkšņu un lazdu vizuļojošajā pinumā.

-    Nu, un tu? Piedzīvoji atklāsmes, kamēr mēs rātni gulējām? Ievas balsi jautās .sīciņa skaudībiņa.

-     Patiesībā… jā, piedzīvoju, Adrians atklāja, ka neilgi pēc sēņu sulas, vai kas nu tas bija, iedzeršanas spējis pilnībā saprast žemūnu sarunas un skandētos nostāstus. Varbūt tā ir viela, kas spēj atmodināt gēnu atmiņu, ko? Galu galā mēs esam baltu pēcteči, tādējādi mūsu gēnu matricās var būt saglabājusies milzīgi sena informācija, tikai parasti smadzenes tai netiek klāt, bet šīs vielas ietekmē visi vārti nāk vaļā.

-     Izklausās pēc pilnīgas un absolūtas fantastikas. Dana nogrozīja galvu. Tad iesmējās. Jā, bet to, ka mēs esam šeit un tagad, arī var nosaukt par absolūtu fantastiku. Un no tā izriet…

-     … no tā izriet, ka tas, ko mēdz saukt par fantastiku, zināmos apstākļos var kļūt par taustāmu, dzirdamu un redzamu realitāti, Danas domu pabeidza Adrians.

-    Ir jau kļuvis! Danas teiktajā skanēja viegls triumfs. Šorīt es visu paslepen uzbildēju! Gan telti ar ugunsvietu, gan zirdziņus zem eglēm, gan visu lielisko sabiedrību. Žēl tikai, ka jūrmalnieki jau bija prom, tā tava draudzene, māsiņ, vecā Tomise, ir reāli kolorīta persona. Nekas, varbūt citureiz.

-    Parādi! Ievas roka stiepās pēc Danas tālruņa, bet māsa maigi atstūma nepacietīgos pirkstus.

-    Nevar, akumulators jau tā velk pēdējo dvašu, tāpēc izslēdzu. Varbūt vēl pāris bildes var uzņemt, bet tas arī viss. Turpmāk, ja gadīsies kādas iedvesmojošas ainas, būs jāņem tavējais, Adri.

-    Akrapilis… viņš nočukstēja, izgaršodams teiksmaino vārdu. Es savējo pataupīšu akrapilim, kad aiziesim pie mūsu jaunajiem draugiem.

Žeimanta laika prognoze bija pilnīgi precīza. Sešpadsmitajā dienā pēc zemestrīces, zirga upurēšanas un saulgriežu nakts temperatūra sāka spēji kristies. Jaunā mēness trešajā naktī Adrians sēdēja pie ugunskura, līdz ausīm ietinies Žeimanta brīnumnoderīgajā dāvanā. Pēc iepriekšējo nedēļu naktssardžu ieraduma viņš bija sagatavojis visu nepieciešamo, lai turpinātu meistarot saimniecībā noderīgus priekšmetus; šim vakaram bija paredzēta no vecā dīvāniņa iegūtas tērauda plāksnītes pēdējā asināšana, lai tiktu pie vēl viena kārtīga naža ar briežraga spalu. Viņš bija tikko uzsācis, kad aptvēra sīkais tērauda gabaliņš nežēlīgi saldē rokas. Negribēdams noraut pirkstgaliem ādu, Adrians iegrūda nepabeigto asmeni un asināmo akmeni azotē un pastiepa delnas pret uguni. Kad tās atsila, puisis gribēja turpināt iesākto, taču pirksti vienā mirklī sastīvēja atkal.

Viņš ierāva neapsegto galvu plecos un pacēla acis uz augšu debesis zaigoja zvaigžņu miriādēs. Viņpus Riekstukalna palejas virs egļu zigzagiem kā līks Austrumu zobens karājās jauniņš mēnessirpis. Lēns vējš sašūpoja sarmotos zarus, un tie spalgi nočīkstēja. Sals bija klāt.

Zobus klabinādams, Adrians iesvieda ugunī pāris zaru. Pat šī niecīgā kustība izgaisināja aitādas apmetņa uzkrāto siltumu; šķita, zem drēbēm pabērta sauja ledus gabalu.

"Laikam jau rīt jāpošas ceļā uz daudzināto akrapili," puisis nodomāja. Uzvēdīja vieglas skumjas jāšķiras no iedzīvotās vietas, iepazītās apkārtnes, kur, par spīti visam, varēja justies kā īstās mājās. Taču skumjas tūdaļ padzina zinātkāre un jaunu piedzīvojumu alkas. Viņi taču pašu acīm skatīs tālo senču mājvietu, kas iekopta trīstūkstoš gadu pirms pašu dzimšanas, dzīvos kopā ar ļaudīm, kas spēj būt gan biedējoši skarbi, gan bezgala laipni. Kas zina, varbūt viņam radīsies iespēja doties īstās medībās kopā ar Žeimantu un Dandaru? Šķēpi un dunči pret mežacūkām vai sumbriem, kazi, pat lāci?

Aizraujošos sapņos grimdams, puisis neapzināti pūta dvašu uz pārsalušajām rokām. Pēkšņi aiz muguras nočīkstēja. Adrians pagrieza galvu un ieraudzīja Danu un Ievu. Abas neveikli kumurojās laukā no bunkura, klabinādamas zobus no aukstuma.

-    T-tas vairs nav iz-zturams, Ieviņa ar pūlēm izdabūja pār lūpām. K-kamēr tie akmeņi bija karsti, vēl varēja paciest, b-bet pēc tam… Ggribu pie uguns! Meitene notupās tik tuvu liesmām, ka gandrīz aizsvilās drēbes.

Dana vispār nespēja parunāt, bet drebēja tik briesmīgi, ka Adrians pārbijās.

-    Nāc zem mana apmetņa, viņš mudīgi uzmeta aitādas segu Danas pleciem un cieši savilka malas apkārt abiem. Viņas rokas bija tik saltas kā sniega pikas.

-    Kā saka jūsu tētis beidziet trīcēt, jau tā ir auksti, pēc brīža, kad mazliet atsilusī Dana sāka normāli elpot, puisis pajokoja. Šī naksniņa kaut kā jāpārlaiž, bet rīt paunosimies un dosimies pie mūsu draugiem, ilgāk gaidīt vienkārši nedrīkst, citādi būsim pagalam.

-    Labi. Ieva pamāja. Citu variantu nav, un labi, ka ir vismaz šis. Nav jēgas iet skatīties, cik biezs avotā ledus, tāpat viss skaidrs. Tad jau var kurt uguni labi lielu, malka vairs nav jātaupa, uzvārīsim mētru un kazeņu tējiņu, lai nesaaukstējamies, pareizi, māsiņ?

-    Pareizi… Dana nopūtās. Tikai ar dzeršanu nevajag pārcensties, būs dikti jāčurā, un tādā salā… brr!

Karstais dzēriens un ugunskura siltums atdeva dzīvību, tomēr spelgoņa ņēmās sparā ar katru stundu. Koki baismīgi brakšķēja, lausks plēsa mizas, kas kopš rudens bija bagātīgi piesūkušās mitruma, apledojušie zari griezīgi čīkstēja.

-    Man šķiet, ir vismaz divdesmit grādu, Ieva nosprieda. Tikko pagriež seju nost no uguns, nāsis līp kopā. Mīļie, mēs nedrīkstam aizmigt, citādi nosalsim beigti!

-     Ieviņai taisnība, Adrians piekrita. Arī sēdēt visu laiku nevajag, jāizkustas, lai kājas un rokas nesāk tirpt.

Lai gan Dana pretojās un lūdza likt viņu mierā, Adrians ar varu uzrāva meiteni stāvus un sāka grūstīt, lai piespiestu kustināt kājas, kamēr Ieva savās pastalās lēkāja, ka kraukšķēja vien.

-    Vajag kustēt, vajag kustēt! Mēs esam stiprāki, mums ir silti, mums ir karsti, meitene atkārtoja atkal un atkal kā slavenais zaķis no tautas pasakas. Danīt, nepadodies, lec tu arī! Atkārto, ko es saku: mums ir silti, mums ir karsti! Nu! Adri, cik ir pulkstenis? Vai rīts būs drīz?

Pulkstenis bija nepielūdzams. Līdz saullēktam bija jāgaida vairāk nekā četras stundas, un Adrianam ap sirdi kļuva diezgan baisi cik ilgi viņi spēs turēties pretī aukstumam! Jo, lai gan pret uguni pavērstā ķermeņa puse teju svila, otru sals knaibīja dzelžu nagiem, turklāt nevienam nebija ziemai piemērotu apavu.

-   Varbūt iedegt vēl vienu ugunskuru un pašiem tupēt pa vidu? ieminējās Dana; no visiem trim viņa pret aukstumu bija visjutīgākā.

-    Tas nav atrisinājums. Adrians papurināja galvu. Tā mēs pārkarsīsim, bet, atgājuši nost no uguns, salsim vēl trakāk. Man ir cita doma: saņemsimies, savāksim mantas, kaut ko iekodīsim, padzersim karstu un tūliņ dosimies ceļā. Nakts ir gaiša debesis zvaigžņotas, mēness spīd, turklāt arī sarma -, taustīties nevajadzēs. Kustoties laiks paiet ātrāk. Visu, kas vien uzģērbjams, aptinams, sasienams mugurā! Visvairāk jāparūpējas par kājām. Nesamos uz muguras, lai rokas var turēt zem drēbēm. Ja līdz turienei jāiet puse dienas, tad ap pusdienlaiku būsim galā. Meitenes, negribu jūs biedēt, bet tā ir mūsu vienīgā iespēja, jo, gaidot rītu, pārsalsim tā, ka vairs nevarēsim pakustēt!

-     Tu esi traks, Adri! Dana nomurmināja. Doma par atiešanu no uguns, vienīgās glābējas no salā sprēgājošās nakts, uzdzina nāves bailes, bet… laikam tiešām citas izejas nebija.

-     Esmu gan, viņš attrauca. Miegs vairs nenāca, iespēja darboties uzjundīja enerģiju, un puisis jutās apņēmīgs un drošs. Turklāt es jūs abas mīlu! Sevišķi tevi, viņš iečukstēja Danas austiņā.

Paunošanās gāja kā pa celmiem. Lai gan nakts tiešām bija gaiša un uguns dega pilnā sparā, pa bunkuru nācās mīcīties pilnīgā tumsā, vadoties tikai pēc taustes. Pēc pamatīgas noņemšanās visa mantība bija sanesta pie ugunskura. Lai cik žēl Ieviņai bija šķirties no pašdarinātās bļodas un lielajiem podiem, tie bija jāatstāj. Visu pārējo salika jūrmalnieku un žemūnu dāvātajos maisos; spoguli rūpīgi ievietoja īpašajā maisiņā. Kājas notina ar atlikušajām lupatām, dvieli pārgrieza uz pusēm iznāca divi lakati meitenēm, bet Adrians ap galvu apvīkstīja segai noplēstu strēmeli.

-     Ak, šausmas! Dana iesaucās, skatīdamās uz māsu un Adrianu, kas jau bija, kā sacīt, pilnā gatavībā. Jūs izskatāties pēc galīgiem plukatām, putnubiedēkļiem un skrandulāčiem!

-    Pati tādā krāsā, varbūt tev šķiet, ka tu izskaties pēc topmodeles? sauca Ieva, pielāgodama ugunspoda saiti elkonim. Lai dzīvo bronzas laikmets, kad cilvēkam absolūti nav jādomā par smalko stilu! Rauj kociņš glamūru, ka tikai silti!

-    Nu ko, teiksim nu sveikas mūsu Riekstukalnam līdz pavasarim. Adrians norija spītīgo kamolu kaklā. Ievas bravūra nevienu nespēja apmānīt, ari viņu pašu ne. Tikai neraudiet, jo asaras tūdaļ sasals, dzirdat?

-    Kurš tad te taisās raudāt? sērīgi nomurmināja Dana. Labi, līdz pavasarim. Varbūt Valentīnītis atnāks pasargāt mūsu namu, ko?

-    Jā, varbūt mīļais tinītis iekārtosies mūsu bunkurā kā migā? Adrians jokoja ar piespiešanos lai cik aizraujoši būtu sapņi par turpmākajām dienām un nedēļām akrapilī, šķiršanās no Riekstukalna izvērtās neticami sāpīga.

-    Manuprāt, labāk iet nevis pāri pauguram, bet gan uz to pusi, kur bija mūsu draugu telts, puisis teica brītiņu vēlāk, kad ugunskurs jau bija palicis aiz muguras. Es rēķinu, ka tā iznāks krietni taisnāk.

Pusstundu visi soļoja klusēdami. Balti dvašas mutuļi ietina galvas; no apsējiem paspraukušies mati, skropstas, uzacis un Adriana paplānā bārdiņa aplipa sarmas kristāliņiem. Ievas pastalas sastīvēja kā skārda gabali; biezā lupatu kārta un starp tām ieliktais sūnu slānītis pagaidām vēl neļāva pēdām sastingt, taču, ja aukstums pieņemsies… Meitene visiem spēkiem atvairīja domu, kas notiks, ja pastalu āda pārlūzis, un cilāja kājas, cik naski spēja.

Kad gājēji sasniedza saulgriežu nakts nometnes vietu, Adriana pulkstenis rādīja bez ceturkšņa astoņus. Austrumos debesis krāsojās pirmsausmas paisumā. Kā allaž pirms saules lēkta, spelgoņa sasniedza kulmināciju.

-     Paklau, varbūt piestāsim? Ieviņa žēlabaini lūdza, jūtot, ka pēdas kļūst nejūtīgas. Rau, te vēl palicis diezgan malkas, uzbērsim manas oglītes, uzpūtlsim uguntiņu… Pārlaidīsim aukstāko brīdi un tad tecēsim tālāk, citādi man kājas būs pagalam.

Tādu lūgumu nevarēja neuzklausīt. Darbodamies saskaņoti un veikli, viņi atrausa apsarmojušos nodeguļus, sagatavoja ugunsligzdiņu no sausām mizām un sveķainiem zariem un piesardzīgi iekratīja tajā poda saturu, tad cītīgi pūta, kamēr izlēca pāris draisku ugunsmēlīšu. Ūdens pudelē bija sasalis, līdz ar to tikt pie karsta dzēriena nebija iespējams, tomēr pret uguni pastieptās plaukstas un pēdas pamazām atsila, matu un uzacu sarma kusa un tecēja pāri pelniem nomūrētajiem vaigiem kā asaras.

Kad beidzot uzlēca sengaidītā saule, aukstums nedaudz mazinājās. Tikai nedaudz, tomēr gaismas pārpilnība padzina baiļu mošķus un atdeva dūšu. Krūmaino klajumu trijotne šķērsoja bezmaz tecinu solī un pie baļķēnu laipām, kas veda pāri tīrelim, nonāca pavisam līksmā omā.

No zaigojošā baltuma žilba acis, laipas bija apledojušas, tādēļ gājiena tempu nācās samazināt, tomēr pēc pusstundas viņi jau rāpās augšā pa nokalni, kur sākās pirmatnīgā gārša.

-    Kā man gribētos redzēt šo vietu pavasarī! Dana palēnināja soli. Vai varat iedomāties to skaistumu? Visi koki putnu pilni, ziedēs pavasara puķes māllēpes, vizbulītes, cīrulīši…

-     Un pienenes! Ieva piebalsoja. Ak, ja varētu… kā uz burvja mājienu! Viņa pavicināja nosalušo, piedurknē ievilkto plaukstiņu. Nav nekādas ziemas, sals ir projām, spīd īsta, silta saule, zaļo zālīte, un zied pienenes! Tad es likšos gar zemi un vārtīšos kā kucēns, goda vārds!

-     Es, protams, neesmu burvis. Adrians pasmaidīja. Bet, vienalga, pareģoju: pēc trim mēnešiem būs pavasaris, viss notiks, kā Ieviņa teica, un tad vārtīsimies pienenēs visi trīs. Bet tagad pieliksim soli, meitenes! Diena ir isa, un jārēķinās ar iespēju, ka līdz akrapilij ir tālāk, nekā domājam.

Otru nepatīkamo iespēju apmaldīšanos Adrians noklusēja. Patiešām, vai viņš varēja galvot, ka pilnībā sapratis Žeimanta un Dandara teikto? Austrumu jeb rītu virzienu viņi ieturēja nemaldīgi, tomēr zināmas šaubas turpināja urdīt prātu līdz brīdim, kad Dana pamanīja gandrīz drošu zīmi, ka cilvēku mājokļi nevar būt tālu, grēdā sakrautus sausus zarus un zemē sabirušus mizu gabalus kā redzams, vēl nesen kāds no šejienes nesis vai vedis kurināmo.

Ko nu vairs bēdāt! Nastiņu nospiestās muguras iztaisnojās; cits citam uzsmaidīdami, jaunieši naski cilpoja tālāk. Gārša kļuva skrajāka; aiz staltajiem stumbriem pavīdēja klajums. Viņi pagāja garām vēl vienai zaru un stumbēnu kaudzei. Plānajā sniega kārtiņā varēja skaidri saredzēt zirga nagu apaļos nospiedumus, kas gandrīz taisnā līnijā veda uz klajuma pretējo pusi.

Ja tik ļoti nežilbtu, ja visu laiku nevajadzētu griezt galvu sānis, sargājot acis no dzeldīga ziemeļu vēja, tad viņi jau pa gabalu būtu saskatījuši savu ceļamērķi žemūnu pilskalnu, kalnapili akrapili. Tā pacēlās tieši priekšā, nepilna kilometra attālumā, Ventas senā stāvkrasta korē vesels ēku, jumtu un nojumju pudurs, ko apjoza divkāršs baļķu žogs, kas izskatījās kā savdabīgs tuvējā meža turpinājums. Virs sniegainajiem jumtiem stīdza dūmi, kas itin kā izkusa saules gaismā.

Tikai tad, kad viņi gandrīz uzskrēja virsū prāvai siena gubai un tās ēnā beidzot varēja normāli palūkoties apkārt, pavisam tuvu stāvošā kalnapils beidzot atklājās skatienam.

-    Ak, debestiņ… Ieva piešāva pārsalušos pirkstus pavērtajai mutei. Tad tāda tā ir! Cik liela! īsts cietoksnis!

-     Palūk, tur vārti ir vaļā un staigā cilvēki, izslaucījusi asarojošās acis, Dana pacēla delnu virs pieres. Izskatās, ka viņi mūs pamanījuši. Adri, kāpēc tu neko nesaki?

-    Es, es vienkārši nespēju ticēt savām acīm, viņš murmināja, juzdamies kā sapnī vai burvju valstībā. Es biju iztēlojies, domājis… Ir tak redzēti zīmējumi, nu, arheologu rekonstrukcijas, bet īstenība ir pilnīgi citāda, desmit, nē, simtkārt lieliskāka! Nevis kaut kāds baļķu būcenis vai sūnu būdas, bet īsta pils!

Varbūt Adrians vēl ilgi būtu gremdējies saldkairā vēsturnieka katarsē, aizmirsdams zili nosalušo degunu, sala durstītās kājas un pirkstus, stīvais kā grābekļus, ja viņam mugurā ne visai saudzīgi nebūtu iebukņījusi Ieviņa.

-     Adri, atjēdzies! Paskat, mums pretī aulekšo vesels bars! Ja acis mani neviļ, tad diez cik viesmīlīgi šitie ļautiņi vis neizskatās!

-    Goda vārds, šķiet, ka mums taisās uzbrukt, iesaucās Dana, samanījusi triju priekšā skrienošo vīru rokās īsus šķēpus.

-     Pagaidi, neuztraucies. Viņi taču nezina, kas mēs esam. Adrians atgriezās īstenībā. Lai gan garmatainie, bārdainie vīri tiešām izskatījās draudīgi un bīstami, viņam baiļu nebija. Kad pienāks tuvāk, tad…

-    Kad pienāks tuvāk un redzēs, cik daiļi mēs izskatāmies, tad uzreiz uzdurs pīķa galā un noliks kāpostdārzā biedēt vārnas, Ieva nervozi iesmējās.

Kā jel nu bija tie vārdi…? Kā toreiz Dandars viņus nosauca? Adrians drudžaini pūlējās atcerēties sventā… nē, svintā aloga, bet kā bija tālāk?

Nu jau tuvu pienākušo žemūnu vaibsti neko labu nesolīja. Ja viņš tūdaļ neatcerēsies, tad šie ļaudis noteikti uzbruks, bet pēc tam būs par vēlu skaidrot, kas viņi tādi un kas viņus šurp aicinājis. Ak Dievs, kas noticis ar atmiņu!

Viņš dzirdēja Danu bezpalīdzīgi iešņukstamies un Ievas elsaino elpu. Jāaizstāvas, nekas cits neatliek, un Adrians, pacēlis roku atmuguriski, izrāva aiz maisa saites aizsprausto šķēpu. Vistuvāk tikušā vīra acis nelabi uzdzalkstīja, viņš zibenīgi pārsvieda ādas sedzenes stūri kreisajai rokai, ar to kā vairogu piesedza kaklu un krūtis, bet labā jau atvēzējās metienam.

Stēseit! uzbrucēju aizmugurē kāds iebļāvās. Stēseit, kunai, viņei esti svintā aluoga sērgai!

Nu, protams! Svintā aluoga sērgai! Kā gan viņš varēja to aizmirst!

Neizsakāmā atvieglojumā Adrians un meitenes ieraudzīja cauri draudīgo vīru rindai laužamies linmati Elni!

Jaunekļa ietērps gaiša vilnas tunika un tai pārmests baltu aitādu apmetnis, tāda pati cepurīte ar vilka zobu un bronzas stūrīšu piekariem krasi atšķīrās no rupjā audekla un skarbalainajām ādām, ko nēsāja pārējie, pēc visa spriežot, kalpi, sargi vai kas tamlīdzīgs. Arī stāja un pārākuma dzirksts dzintarbrūnajās acīs nepārprotami liecināja par krietni augstāku stāvokli seno ļaužu kopienā. Ar pavēlniecisku žestu Elnis izgaiņāja kalpu pulciņu, pašķirot trijotnei ceļu uz akrapils vārtiem.

Bija jāpaiet pāris nedēļām, lai atnācēji iejustos jaunajā, vienlaikus ļoti senajā vidē. Tikai tad, kad smalciņo jauna mēness sirpi bezdibenīgajās debesīs nomainīja zeltains pilnmēness, viņi aptvēra, ka jaunajā mājvietā pārstājuši justies kā svešinieki pirmo dienu bažas bija atkāpušās, līdzi aiznesot arī Danas un Adriana briesmīgās iesnas.

To, cik ļoti bija pārsaluši gan pēdējā Riekstukalna naktī, gan sešu stundu garajā ceļā uz senļaužu mājokli, viņi apjēdza tikai tad, kad bija ievesti lielajā namā un nosēdināti pie uguns. Siltuma atraisītā labsajūta strauji pārauga gurdumā un nomācošā nespēkā, turklāt Danai un Adrianam gandrīz vienlaikus sāka tecēt deguni un asarot acis; Ieviņas snīpis izrādījās izturīgāks, taču, būdama noraizējusies, ka māsas un Adriana saaukstēšanās varētu pāriet nopietnākās kaitēs, meitene nejaudāja ne kārtīgi pavērties apkārt, ne novērtēt mājvietas iekārtojumu un citus apstākļus. Kopā ar Varūni un citām sievietēm viņa palīdzēja sasirgušajiem ērti iekārtoties guļvietās aitādām klātās salmu cisās, padzirdīja ar laipnas rokas sniegto sautētu brūkleņu dzērienu, bet, kad abi iesnaudās, atlaidās maliņā, neliekoties zinis par ziņkāres pilnajiem skatieniem, un tai pašā mirklī iekrita bezdibenīgā miega atvarā.

Nākamajā rītā kļuva skaidrs, ka neko briesmīgāku par grandiozām iesnām māsa un Adrians nav saķēruši; abi nepārtraukti šņaukājās, šķaudīja un sprauslāja, tomēr bija tīri mundri. Ieviņa atviegloti uzelpoja paldies Dievam, nav ne plaušu karsoņa, ne bronhīta… )a līdz antibiotiku izgudrošanai jāgaida kādi trīs tūkstoši gadu, saslimt ar ko tādu būtu vairāk nekā traģēdija!

Galvas sabāzuši kopā, viņi paklusām dalījās iespaidos par akrapils lielo namu, cik nu bija iespējams saskatīt uguns atblāzmā un trūcīgajos, caur jumta caurumiem iespraukušajos dienasgaismas kūlīšos. Saules stariem pretī stīdza dūmi no vairākiem ugunskuriem un akmeņu pavardiem tieši uz nomīņātā klona.

Senbaltu damas jeb nams bija iegarena, vertikāli slietu baļķu ēka ar zemu jumtu bez griestiem un mazliet atgādināja brīvdabas muzejā redzēto riju. Jumta konstrukciju balstīja četri resni apdarinātu ozolu stumbri tā nokvēpuši, ka izskatījās pēc pulēta melnkoka kolonnām. Tumšajās pašķorēs tērgāja vistas. Viss, kas atradās ārpus pavardu uguns loka, grima biezā krēslā un nepieradušai acij šķita īsta tumsas valstība. Tomēr namā valdīja rosīga dzīve: pie katras ugunsvietas uz salmiem noklātā klona tupēja vai bluķa soliņos sēdēja vismaz pusducis vīru un sievu, klaudzēja, klikšķēja un šņirkstēja nezināmi darbarīki, būkšķēja ugunī mestie malkas kluči, spalgi švīkstēja krama nažu un kasīkļu apstrādātās ādas, rūca vilnas kārstuves un linu sukas; darba trokšņiem pievienojās skarbi uzsaucieni un pavēles, mierinoša dudināšana, pastarpām arī bērnu raudas un smiekli.

Bērnu bija daudz, vismaz divi duči. Gan puisēni, gan meitenītes valkāja vienādus apģērbus divējus kreklus apakšā linu, tam pāri vilnas, sajoztus pītām ādas siksniņām. Pa virsu nāca vilnaini vamži bez piedurknēm, visbiežāk darināti no aitādām, taču dažs labs dižojās vilka vai lūša kažociņā. Gan krekli, gan vamzīši spīdēja taukainos netīrumos, jo sala laikā drēbes nemazgāja, bet sejas un rokas no rītiem pavirši noberza ar sniegu kalnapils akas ūdeni taupīja ēdiena gatavošanai. Pavisam mazie dzīvoja savā vaļā, bet tie, kam pēc skata varēja dot septiņus un vairāk gadus, dienas lielāko daļu strādāja kopā ar pieaugušajiem. Daudziem sejas raibināja izsitumi, dažam ādu spīlēja augoņi. Tikai pēc vakara ēdienreizes mazajiem ļāva skraidīt un plosīties, kamēr tie pārgurumā sakrita, kur kurais. Telpā stipri oda pēc dūmiem, zirgu sviedriem, siena, gruzdošiem taukiem, sautētiem miežu graudiem un urīna, jo bērni bez mazākās kautrības čurāja uz klona klātajos salmos. Smakas un smaržas sākumā sajuta vienīgi Ieviņa, jo Adris un Dana bija zaudējuši ožu. Lai gan abi jutās tīri ciešami, spēki vēl nebija atgriezušies, un viņi turpināja zvilnēt ierādītajās guļvietās vistālāk no ieejas durvīm, telpas pašā galā, kur pāri klonam bija uzlikta gareniski pāršķeltu baļķu grīda un turējās vairāk siltuma.

Kungu gals… situāciju izvērtējusi, zemā degunbalsī nomurmināja Dana un savilka pietūkušās lūpas smaidā. Izskatās, ka esam iekļuvuši VIP zonā blakām pašam Žeimantam.

Nama paaugstinātajā stūrī tiešām atradās Žeimanta, Varūnes un piecu bērnu guļvietas virs salmiem un siena klēpjiem kārtu kārtām saklātas ādas un rupji austas vilnas segas. Pāris soļu tālāk bija Dandara un Kļņa kakts, ko tie dalīja ar atraitnēs palikušo Dandara meitu Didē jeb Didu, divām meitenītēm un pavisam sīku puisēnu Fļņa māsiņām un brāli. Pa vidu guļvietām smagi soli un no klūgām vai saknēm pītas vāceles vai līdzeni aptēstas vienkoča tīnes. Paaugstinājuma malā atradās masīvs galds no gareniski pušplēstiem stumbriem; maltītes laikā ap to sanāca tikai pieaugušie, katrs līdzņemot savu ķebli. Gaļu sadalīja saimes svarīgākie vīri, Varūne ar savām varenajām rokām lauza gabalos plakano maizes karašu un pasniedza katram viņa tiesu. Pupas, zirņus un kaņepes no koka vai māla bļodas grāba ar saujām, sutinātu graudu putru vai pabiezu viru ēda ar iedobtām koka lāpstiņām no viena trauka, ko pamazām bīdīja galdam apkārt.

Lielajā namā bija viena vieta, kur lielākajai daļai pieaugušo bez īpaša uzaicinājuma un bērniem jo sevišķi bija aizliegts spert kāju; tas bija ar klūgu pinuma starpsienu atdalīts paprāvs stūris Pūpauka valstība. Dīvainā vira naktsguļa atbilstoši sabiedrības paražām bija iekārtota viscienījamākajā un iekārotākajā vietā blakus zirgiem. Spēcīgie dzīvnieku ķermeņi šaurajā būcenī izstaroja tik daudz siltuma, ka Pūpauks savā migā varēja atļauties izmesties kreklos, kamēr visi pārējie gulēja gandrīz neizģērbušies, nometot tikai ādas apmetņus vai kamzoļus un apavus lai gan namā bija krietni siltāks nekā ārā, tomēr temperatūra diez vai bija augstāka par desmit grādiem virs nulles.

Žemūnu saimes dzīvē pirmā aktīvi iekļāvās Ieva. Jau pirmajā rītā, kad miegs vairs nenāca, bet gulšņāt pa tukšo negribējās, viņa, kārtīgi noberzusies ar sniega sauju, devās palīgā Varūnei un tās meitām Žinelei un Snaigai. Pēc apģērba un izturēšanās spriežot, zemākā ranga sievietes ar apaļiem akmeņiem koka traukos berza graudus, lai atdalītu sēnalas. Savukārt Varūne un meitas bārstīja apstrādātos graudus no saujas saujā un sparīgi pūta tiem virsū dvašu. Sieviešu pulciņš strādāja tik dedzīgi, ka ap viņu galvām virmoja vesels plēkšņu mākonītis. Kad attīrītie graudi piepildīja vārāmpodu līdz pusei, Varūne turpat iesvieda pāris riekšavas rupji sakapāta speķa, pārlēja ūdeni, tad ierausa podu kvēlojošās oglēs. Abas meitenes tvēra koka liekšķeres un uzbēra oglēm pabiezu pelnu kārtu, pēc tam krietnu devu smilšu un atstāja sutināties.

Ņemoties ar graudiem, Ieva redzēja, ka arī pie citiem pavardiem notiek līdzīga darbošanās. Namā dzīvojās tikai bērni un sievietes, gandrīz pusei no viņām drēbes uz augšu cēla grūtnieču vēderi. Vienīgie vīrieši bija divi gaužām sačākstējuši, spokiem līdzīgi sirmgalvji. Izlīduši no migām, tie drebinādamies un kāsēdami stiepa kaulainos pirkstus pret uguni. Klepoja arī bērni, daži kluknēja pie uguns sarāvušies kā mazi vecīši. Savukārt pusaudži kustējās kā ūdenszāles gādāja malkas klučus un sprunguļus pavardiem, izvāca netīrāko salmu klēpjus un noklāja tīrus.

Lielākie un spēcīgākie pa diviem nesa vienkoču toverīšus ar ūdeni Pūpauka kaimiņiem zirgiem, pēc tam ar liekšķerēm vāca laukā mēslus. Vēl pāris pusauga puikas ienesa saitēm sajoztas siena nastas, aiz viņiem nāca Pūpauks, uz vēdera balstīdams auzām pilnu vāceli, un visi pazuda aiz pīteņa.

Snaiga un Zinele mudināja nepierastā darba nogurdināto Ievu laukā. Žilbinošajā dienasgaismā abas bez mazākās kautrības nopētīja jauno paziņu no galvas līdz kājām un ziņkāri aptaustīja viņas apģērbu, jūsmīgi un bijīgi šmaukstinot lūpas un klakšķinot mēles, kaut arī apvazāts un notaukotām piedurknēm, izrakstītais džemperis un krāšņie zeķu atloki meitenēm gaužām patika; pašām, tāpat kā pārējiem žemūniem, kājas bija biezi notītas vilnas autiem. Uz viņu jautājumiem Ieva atbildēja vienzilbīgi, brīžam uz labu laimi, taču Snaigai un Žinelei pietika arī ar to. Līksmi čivinādamas kā putni (vēlāk Ieva uzzināja, ka meiteņu vārdi nozīmē sniedzi un zīlīti), saceļot baltus dvašas mutuļus ap izspūrušām, bet pievilcīgām galviņām, viņas satvēra Ievas rokas un vedināja iepazīt akrapils iekšpusi. Tas bija īsts labirints! Bez lielā nama, kur dzīvoja kopienas virsaiši, labieši un viņiem pietuvinātās personas, vēl bija trīs mazie nami, kur blakus ļaudīm mitinājās arī govis, aitas un cūkas. Lielā baļķu žoga iekšmalā slējās egļu mizām apjumtas siena un salmu gubas, malkas un žagaru krāvumi, vairāki slieteņi. Nojumēs uz zemē sadzītiem mietiem karājās kaņepāju tīkli, pret sienām atslieti klūgu murdi un citi zvejas rīki, citviet neiedomājami primitīvi koka arkli un ecēšas no pušplēstām eglēm ar smaili apdarinātiem zariem, koka dakšas un daudz citu lietu, par kuru lietojumu Ievai nebija ne jausmas. Ziemeļu stūrī pretī sitās atbaidoša smirdoņa četri vīri un divas sievietes ņēmās ap dziļu koka sili ar brūnganu, duļķainu šķidrumu un tajā iemērktām spalvainām ādām. Blakus dega ugunskurs, un tajā karsējās akmeņi cilvēka galvas lielumā. Tikko vieni ar kailām rokām izcēla no siles atdzisušu akmeni, otri ar koka liekšķeres palīdzību iegremdēja sakarsēto. Čūkstēšanu pavadīja kupli urīna tvaiku mākoņi. Gabaliņu tālāk zem plānas sniega kārtiņas vīdēja podu lauskas, salauzti āķi un žebērkļi, ādu ļerpatas un apsarmojušu kaulu kaudzīte (arheologu paradīze tā šo vietu vēlāk nosauca Adrians).

To sirdīgi revidēja bariņš vilkiem līdzīgu suņu, bet uz žoga uzmetušies kraukļi nepacietīgi sakraucās, gaidīdami iespēju tikt pie laupījuma.

-     Brrr! Ieva nopurinājās. Badainie suņi viņu biedēja, un smaka šķebīgi spraucās rīklē.

Žinele skanīgi iesmējās, Snaiga pamirkšķināja un zīmīgi pamāja uz upes pusi, sak, mēs tev parādīsim kaut ko krietni aizraujošāku!

Sniegā iemītā taka veda pie zemas ēciņas ar sūnām noaugušu jumtu, kas slīga teju līdz zemei. Snaiga pietupās un ienira apakš smagās pārkares. Nočīkstēja koka viras. Žineles pastumta, Ieva sekoja Snaigai. Kad acis aprada, viņa atklāja, ka nonākusi savu ilgu templī, nu, vismaz viena veida ilgu… Plēstu baļķu grīda un lāvas, virs ogļainas bedres sakrauta apaļu akmeņu kaudze, vienkoča ķipji un dziļa sile, ak, to visu nemaz nevajadzēja redzēt, pietika tikai ar smaržu sienās iezīdušos dūmu, vītušu lapu un zaru aromātu, lai viss kļūtu skaidrs.

-     Pirtiņa, viņa izdvesa, jau degdama vēlmē izstiepties uz rupji tēstās lāvas, uzšļākt pamatīgu šalti nokarsētiem akmeņiem un izsviedrēt no porām mēnešiem krājušos netīrumus.

-     Pirtis, pirtis. Snaiga piekrītoši pamāja un aši sāka kaut ko stāstīt, vairākkārt atkārtojot vārdu pirinātei, kas tak laikam to pašu pēršanos vien nozīmēja.

Pēc pirts apskates Žeimanta meitas Ievai parādīja vēl kādu, ne mazāk svarīgu būšanu, proti, atejas vietu spraugā starp divām saimniecības ēkām, tad visas trīs teciņiem metās atpakaļ uz lielo namu, kas pēc pastaigas sala spelgonī likās īsteni silts un omulīgs.

Pirmā rīta atklāsmes, atziņas un turpmākā pieredze ievadīja triju laika ceļotāju dzīvi senču pasaulē, tās tikumos un likumos. Pamazām viņi uzzināja, ka žemūnu apmetņu, tādu un līdzīgu akrapiļu, ir daudz, tik daudz, ka ceļiniekam jauns mēness pārvērtīsies par vecu, bet žemūnu zemēm gals vēl nebūs sasniegts. Taču šī akrapils pie Vindotes ir īpaša to teikdams, Žeimants lepni izlieca krūtis pirmkārt, tās zeme atrodas vistālāk uz ziemeļiem un atkarota no jūrmalniekiem, kuri Žeimants nicīgi pasmīnēja ir nejēgas īsgalvji, kas neko nezina par svētā avota ieražām, ne arī māk ziedot Pērkona namā tā, lai tas būtu apmierināts.

Viens nejēga ieskrējis ziedu riņķa iekšpusē, un Pērkons to aizrāvis sazin kur. Kopš tā laika šie vieni paši tur neuzdrošinās kāju spert, to tik zina, kā daudzināt savu ukka lielajā Miera kalnā.

"Mūsu Grietiņmeža paugurs šiem Miera kalns?" laika ceļotāji samija izbrīnās pilnus skatienus.

Otrkārt, šo akrapili apdzīvo Pērkona nama un svētā avota sērgai, tātad sargi, kam nu pievienojušies arī cildie atnācēji (trijotne ne bez lepnuma sasmaidījās). Treškārt, viņu vidū ir viedais Dandars, Dandara dēls, kurš ir varonīgā zemes glābēja Dikta dēls, un Pūpauks, kurš spēj izprast dievu vēlmes un sazināties ar tiem, turklāt tur galvā žemūnu stāstus un zintis un māca tos jaunajiem ļaudīm.

Kopienu pārvaldīja un visu dzīvi noteica Žeimants un Pūpauks; izrādījās, ka viņi, kaut ne druskas līdzīgi, ir pusbrāļi vienas mātes, bet divu tēvu dēli, pie kam Pūpauks ir vecākais. Atšķirībā no jaunākā brāļa viņam nebija ne sievas, ne bērnu. To uzzinājusi, Ieva paklusām ķiķināja, ka Pūpauks esot gejs, savukārt Dana, neuzkrītoši nopētījusi vīra dīvaino ķermeni, pieļāva, ka viņu piemeklējušas ģenētiskas novirzes, varbūt vīrišķo hormonu trūkums. Taču viena gan Pūpaukam netrūka tas bija prāts. Viņa atmiņa glabāja ne vien zintis, dziesmas un stāstus Pūpauks bija arī laika skaitītājs; viņa būcenī stāvēja divas kriju vāceles ar apaļiem akmentiņiem. Katru vakaru viņš izņēma oli no vienas vāceles un ielika otrā par zīmi, ka viena diena pagājusi. Bez viņa laika skaitāmajiem akmentiņiem drīkstēja pieskarties tikai Dandars un Žeimants. Visiem pārējiem šie priekšmeti, tāpat pārējais, ko slēpa zintnieka tīnes un vāceles, droši vien arī sēņu sulas krūciņas un citi maģiski priekšmeti, bija neaizskarams tabu.

-    Interesanti, cik akmeņu tur ir? ierunājās Dana pēc tam, kad nevaldāmā ziņkārē cauri pīteņa spraugām bija novērojusi šo darbību un atklājusi tās nozīmi. Ja izdotos izskaitīt, mēs zinātu, cik garš gads bijis mūsu senčiem.

-     Tas nav tik vienkārši. Ieva papurināja galvu; pēc visaptverošas mazgāšanās pirtiņā biezie mati šķita viegli kā kodaļa. Pat ja Pūpauks izietu uz ilgāku laiku, citi pamanītu un saceltu traci šeit tak viss notiek visu acu priekšā. Toties es zinu, kas tas par kamolu, ko tin un glabā Varūne!

-    Dziesmu kamolitis vai kas līdzīgs indiāņu kipu? minēja Adrians. Ks redzēju, kā viņa sien mezglus dzīparos, skaitīdama uz pirkstiem.

-    Tieši tā! Baltie, vītie dzīpari nozīmē saimes ļaudis. Es redzēju, kā Varūne piesien baltu diegu pēc tam, kad vienai no lejasgala sievām piedzima bērns. Melnie nozīmē nomedītos mežazvērus, pelēkie nokautos mājlopus, bet mezgli skaitu. Par citām krāsām es vēl neesmu lietas kursā, bet apsolu izpētīt.

Tas, ka Varūne savā dzīparu un mezglu rakstā uzskaita nama materiālās vērtības, bija saprotams -, ja Pūpauks vadīja kopienas garīgo dzīvi, tad Žeimants savās rokās turēja visu saimniecību. Lai gan trijotnei šis vīrs šķita gana simpātisks, laipns un dāsns, pret zemākajiem sabiedrības locekļiem viņš izturējās skarbi, un tas vēl bija maigi teikts. Kad divi puiši ģērētavā samaitāja apstrādājamo briežādu, Žeimanta varenās dūres tos iekaustīja tik nežēlīgi, ka viens novēlās samīņātajā sniegā bez jēgas un atmaņas.

-     Kunē kakai, dziļā nicinājumā izgrūda Žeimants, nospļāvās un devās prom.

Par suņa sūdu nosauktais palika guļam netīrajā sniegā, un neviens pat nedomāja viņam palīdzēt. Dana un Ieva apmainījās sašutušiem skatieniem, bet no jebkādas iejaukšanās viņas atturēja Adriana brīdinošais žests.

-    Mēs šo sabiedrību nepārtaisīsim, līdz arodbiedrībām un cilvēktiesībām vēl jāgaida gadu tūkstoši, tā ka nedomājiet tēlot māti Terēzi, konflikti mums nav vajadzīgi.

Meitenes bija spiestas piekrist, jo vairāk tāpēc, ka, laikam ejot, kļuva skaidrs jēlnadžus, sliņķus un guļavas akrapilī necieš; dzīve bija smaga, labumi iegūstami tikai kopīgām pūlēm, un, ja kāds ko samaitā vai aizlaiž postā, tad pelnījis pamatīgu kāvienu. Citādi izdzīvot nevar.

Kad Adrians bija atspirdzis, piepildījās viena no viņa lolotajām vēlmēm Žeimants un Elnis kādurīt aicināja piebiedroties mednieku grupai. Sals bija mazinājies, iepriekšējā dienā uzsnidzis svaigs sniedziņš, kas atviegloja pēdu dzīšanu. Saule lēca, sārtā plīvurā tinusies, solot visai tīkamu dienu. Septiņi īstie mednieki bez jau minētajiem grupā bija arī Dandars un vēl treji lielā nama vīri un prāvs bariņš mazļaužu, kam neapšaubāmi piekrita dzinēju loma, devās ceļā, nobruņojušies līdz zobiem: īsie šķēpi, garie pīķi, naži un šaujamloki. Lai kā vīriem plijās virsū Ieva, viņas dalība medībās tika strikti noraidīta. Arī Adrians neiedrošinājās aizlikt vārdiņu par draudzenīti; kad medības jau gāja pilnā sparā, viņš saprata, ka tik bīstama nodarbe sievietēm nav domāta. Viena lieta ir tupēt mastā, gandrīz pilnīgā drošībā, ar pielādētu bisi rokā; otra stāties pretī satracinātam mežakuilim, kurš neganti cīnās par savu dzīvību, tikai ar šķēpu un dunci jeb tutinu tā balti dēvēja savus bronzas nažus. Pūloties izsprukt no mednieku loka, ielenktais kuilis notrieca no kājām Elni, kam gan laimējās palikt neievainotam, un pamatīgi sabradāja vienu no dzinējiem, tomēr Žeimanta šķēps bija ātrāks un nemaldīgi ieurbās zvēra kreisajā sānā. Kopīgiem spēkiem viņi kuili pieveica, un drīz vien sniegu krāsoja kūpošu asiņu šalts. Kamēr pāris dzinēju izgāza iekšas un sarīkoja medījumu nešanai mājup, pārējie metās tvarstīt bez vadoņa palikušā bara kustoņus. Drīz vien gals pienāca arī diviem pērngada cūcēniem, bet tad no trieciena atguvies Elnis uzgāja svaigas stirnu pēdas. Medību azarta pārņemtie jaunieši Elnis, Adrians un smaildegunis Ulpis traucās tās izsekot, tomēr pēc pusstundas gājuma nācās griezties atpakaļ cūku slaktiņa saceltā trokšņa sabaidītās stirnas bija aizbēgušas pārāk tālu. Vīlušies un mēreni pikti, trīs puiši devās atpakaļ, taču pa ceļam Adrianam izdevās tīrais meistarstiķis pamanījis nolīkušā egles zarā tupam ziņkārīgu caunu, viņš norāva no pleca loku un izšāva ātrāk, nekā spēja padomāt. Pakaklē trāpītais dzīvnieciņš spiegdams novēlās zemē, un Ulpis ar ievingrinātu roku tam pārlauza kakla skriemeļus.

♦ ^ ♦

Dienas ritēja cita pēc citas, trīs jaunieši aprada ar dzīvi žemūnu saimē, iepratās darbos un primitīvo darbarīku lietošanā. Taču aizritošās dienas bija līdzīgas cita citai kā ola olai, un vienveidība pamazām izvērtās garlaicībā. Adrianam klājās labāk viņš vismaz reizi nedēļā varēja doties medībās vai nelielos izjājienos tuvējā apkārtnē kopā ar Elni, Ulpi un dažiem citiem labiešu jaunekļiem. Izjāja divu iemeslu dēļ lai zirgi dabūtu kaut cik izkustēties un arī lai izlūkotu apkārtni; naktīs bieži dzirdēja vilku gaudas, un žemūni baidījās, ka izsalkušo plēsoņu bars varētu apsēst akrapili. Ulpis lepni stāstīja, ka pērnziem viņš esot nogalējis divus vilkus, bet Žeimants četrus vai piecus. Zvēru pēdas un mēslus viņi uzgāja, bet pašus vilkus, vismaz skatienam aizsniedzamā tālumā, nemanīja. Tālāk puiši nejāja, saudzēdami kumeļus, jo sērsna grieza kā krama naži. Arī mājas dzīvē viņi baudīja privileģētu stāvokli; vienīgā nodarbošanās ieroču gatavošana vai labošana, pārējā laikā jaunie ļaudis sēdēja pulciņā, klausījās Žeimanta, Dandara un Pūpauka stāstus un pamācības.

Māsas tikmēr bija iekļāvušās augšgala sieviešu pulkā, bija nodarbinātas praktiski visu dienu produktu apstrāde, ēdiena gatavošana ar laikmeta metodēm prasīja stundām laika. Kad maltīte bija galā un mazļaužu sievas novāca ēdamrīkus un maltītes paliekas, rokās sāka zibēt vērpjamās vārpstiņas. Dažas šuva vai lāpīja ar bronzas vai no ilgās lietošanas nobrūnējušām kaula adatām. Šuva kreklus, vamžus, cepures un cimdus, jo adīšanu nepazina. Atšķirībā no vīriem sievietēm īstu ziemas apģērbu nebija tikai rupjas vilnas sedzenes un paretam garas zvērādu vestes. Ilgstošā dirnēšana dūmu un smaku pilnajā telpā nogurdināja, pat no Ieviņas vaigiem pazuda sārtums, bet Dana bija pavisam bāla; naktīs miegu jauca ļaužu daudzbalsīgā krākšana un savārgušo bērnu činkstēšana. Divām sievietēm piedzima bērni, un dzemdētāju griezīgie kliedzieni plēsa ausis vai pušu, turklāt viens no jaundzimušajiem gandrīz tūlīt nomira, un to skaļi apvaimanāja nelaimīgā māte un dzemdētājas radu sievas. Aptuveni februāra beigās nomira viens no izģindušajiem večiem. Mironi mazgāja uz tiem pašiem salmiem, kur kumurojās bērni, satina nātnā autā un iznesa laukā nolikt tukšā klētī blakus mirušā zīdaiņa kūniņai sniegs biezs, zeme sasalusi, lai guļ līdz pavasarim.

Kaut ātrāk būtu pavasaris… rītos, tikko pavērusi acis, nopūtās Dana. Ieva, berzējot dūmu kostās acis, nopūtās vēl skaļāk.

Patiešām, kaut nu ātrāk, piebalsoja Adrians. Steigšus saāvies un sajozies, viņš devās laukā paošņāt gaisu varbūt jūtama siltāka vēsmiņa, kāda tuvojošās pavasara pazīme taču gaiss bija sauss un salts, apkārtne balta un stinga.

Trijotne apzinājās, ka dzīvošana akrapils ļaužu pulkā bija gan siltāka, gan drošāka nekā vientuļajā Riekstukalnā, arī bads viņiem nedraudēja, tomēr tik daudzu cilvēku nemitīgā klātbūtne nomāca un pat kaitināja. Ja ne daži mazi brītiņi, kad izdevās nolīst vienā no apjumtajiem siena gubeņiem omulīgo vietiņu māsām bija ierādījusi Žinele -, viņi, kas zina, nebūtu izturējuši un pa visu dziļo sniegu aizbēguši uz savu Riekstukalnu, kaut arī tā būtu melna nepateicība viesmīlīgajiem žemūniem.

Tik ļoti gaidītais pavasaris atnāca vienā naktī, taču pirms tam notika, lūk, kas!

Iepriekšējā vakarā sacēlusies vētra gaudoja ap pakšiem kā izsalkušu vilku bars, plosīja jumtus, klabināja durvju viras un joņiem trieca dūmu mutuļus atpakaļ namā. Ļaudis kāsēja, slaucīja asarojošās acis, tomēr palika tupam pie pavardiem un darām katrs savu darbu. Ieva, Snaiga, Žinele un vēl pāris meiteņu sviedriem vaigā maltuvē grieza dzirnakmeņus, lai tiktu pie miltiem. Tas bija neiedomājami grūts un garlaicīgs darbs, vēl jo nepatīkamāks tāpēc, ka pa jumta caurumiem iemaldījušās vēja brāzmas trieca sejā dūmu un pelnu mutuļus.

"Es jums te neesmu nekāda melnā čūska vidū jūras," klusītēm purpināja Ieviņa, uz samocītajiem pirkstiem pūzdama un ar skaudību uzlūkodama māsu, kam bija palaimējies apgūt smalko vārpstiņvērpšanas māku. Dana sēdēja uz zaru ķebļa pieklājīgā attālumā no dūmojošās uguns un virpināja kaula skriemeli tik veikli, ka prieks skatīties. Savukārt Adriana parastā vieta blakām Elnim un Žeimantam bija tukša, arī Dandars bija pazudis no redzesloka. "Kas nekait vīriešiem," meitene nopūtās, "kamēr mēs vergojam, lai šie tiktu pie maizes kumosa, viņiem vienmēr atradīsies interesantāks darāmais." Ieva joprojām nespēja piedot stiprajam dzimumam, ka netiek ņemta līdzi medībās. Padomā tik, mežacūkas! Tas, ko spēj linmatainais, uz viņas pusi tik bieži savas dzintaractiņas mirkšķinošais Elnītis, noteikti būtu pa spēkam arī Ievai. Adriana un Danas argumentus, ka tādās medībās nepieciešama ne vien veiklība un drosme, kādas Ieviņai, protams, netrūkst, bet arī fiziskais spēks, meitene vienkārši laida gar ausīm.

Kamēr Ieva pukstēja taisnīgā sašutumā, bet Dana apātiski plūkāja netīras vilnas kodeļu, ritinot uz vārpstas bezgalīgu pavedienu, Adrians strauji pukstošu sirdi stāvēja Pūpauka būcenī, kur sīvo dūmu smaku slāpēja saldens siena un zirgu elpas aromāts. Visu vakaru viņš manīja Pūpauku un Dandaru sačukstamies, juta sev pievērstus abu gudro vīru skatienus, taču nespēja iedomāties, ko tie nozīmē un kas varētu sekot. Pēkšņi Dandars piecēlās un ar žestu aicināja Adrianu aiz pītās starpsienas; Pūpauks gāja pa priekšu, drukno pēcpusi grozīdams un soļu ritmā šūpodams galvu.

Būcenī bija gandrīz tumšs, un Adrians piesardzīgi taustījās apkārt, lai neiekāptu guļvietā un neaizskartu kādas, sazin Dievs, svarīgas vai pat svētas lietas, izraisot zintnieka dusmas. Parādījās sīka liesmiņa. Nez kādā veidā Pūpauks bija aizdedzinājis neredzētu lampiņu māla podiņā ar taukainu masu iegremdētu šķiedru grīstīti.

Abi vecākie piemetās uz cisām; Pūpauks turēja tauklampiņu tā, ka gaisma krita Adrianam sejā. Puisis brīdi pamīņājās, tad nolēma apsēsties nav tak pirmklasnieks direktora kabinetā! Mulsums strauji pārauga ziņkārē, jo Pūpauks uzsāka runu, īpaši uzsverot skaņu u, līdz ar to runa vairāk izklausījās kā rūna. Tā kā senajā baltu mēlē parastu runāšanu apzīmēja vārds bilti vai bilsti, Pūpauka uzruna Adrianu pamatīgi saintriģēja vai šie vīri nolēmuši viņam atklāt kādu noslēpumu?

Taču Pūpauks uzdeva jautājumu, ko, taisnību sakot, Adrians bija gaidījis jau sen un mazliet no tā baidījies no kurienes viņi atnākuši un pie kādas cilts pieder. Proti, vēl pērnajā pavasarī, kad žemūni kārtējo reizi devušies remdēt Pērkona dusmas ar zirga upuri, svētā avota apkārtne bijusi neapdzīvota. To noprasījis, viņš cieši uzlūkoja jaunekli.

Adrians atbildēja, kā norunāts ar abām meitenēm: viņi nākuši no tālas vakarzemes apgūt žemūnu gudrības; ceļu viņiem rādījušas zvaigznes, Saule un Mēness; pie avota apmetušies, jo tā likušas Pērkona zīmes. Lai cik murgains izklausījās šis stāstiņš, akmens vai bronzas laikmeta ļaudīm ar to vajadzētu pietikt.

Pietika arī. Abi vīrieši aši saskatījās, sejas pauda gandarījuma pilnu izpratni. Pūpauks pieliecās jauneklim tuvāk, apdvesdams viņu ar skāņu elpu, pieklusināja spiedzīgo balsi līdz dobjam čukstam un turpināja izjautāšanu.

Tātad viņš ar savām sievietēm gennāi svēto avotu sargājis ar Pērkona ziņu un gatavs arī turpmāk nākt talkā žemūniem, lai remdētu Pērkona bargumu, kā jau reiz darījis, labiešu mudināts? Tad viņam jāzina, ka sena viedība pauž: var notikt tā, ka Pērkons saniknojas vēl bargāk un sāk plandīt savu lāsaino apmetni, lai pāršķeltu zemi un grūstu to jūrā kā aizlaikos. Tad ar kumeļa asinīm Pērkondieva dusmu remdēšanai nepietiek. Vai izredzētais jauneklis Adris ir gatavs kopā ar žemūniem nokāpt dziļajā ziemeļu kalnā, lai labinātu zibeņmetēja un zemes tricinātāja dieva sirdi deivan sirdī ar pašu dižāko no septiņām spēlēm?

Adrians juta pieri norasojam tik saspringti viņš pūlējās aptvert un saprast Pūpauka teikto. Kas tas par ziemeļu dziļo kalnu, kurā nevis uzkāpj, bet nokāpj? Ko nozīmē remdēt dieva sirdi ar septiņām spēlēm?

Ķermeni sāka purināt nemiera drudzis, no atmiņas un apziņas dziļumiem uznira mātes balss:

Grib Dieviņš šo zemīti

Ar ūdeni slīcināt;

Mīļā Laima Dievu lūdza,

Zelta spēles skandinot.

Vai patiesi tas bija tas? Vai Pūpauks un Dandars zina mistisko zelta spēļu noslēpumu? Tātad tas nav tikai skaists nostāsts, sāga vai teiksma.

…atvērās kalns; tie cirta kalnā septiņas zīmes, septiņas rūnas, un skandēja septiņas spēles, kamēr Pērkona, diženā dieva, dusmas rima…

Bija ļoti grūti, gandrīz neiespējami noticēt, ka mīts ir patiess, ka kaut kur acīmredzot ne visai tālu, slejas kalns, kurā var iekļūt un ar nezināmu spēļu skandēšanu novērst plūdus, zemestrīci vai tamlīdzīgu kataklizmu.

Neiedomājami! Tad tas būs lieliskākais un neaizmirstamākais piedzīvojums, kādu vien var pieredzēt cilvēciska būtne. Prātojumā iestidzis, gandrīz neapzinīgi Adrians vairākas reizes dedzīgi pamāja ar galvu, sak, jā, jā, jā! Esmu gatavs uz visu!

Pūpauks un Dandars atkal saskatījās, un skatienu apmaiņā jautās nepārprotams atvieglojums. Tauklampiņa pārceļoja Dandara rokā, Pūpauks uzsvempās stāvus un ar teatrālu žestu norāva ādas pārsegu no kāda priekšmeta būceņa tumšākajā kaktā.

Tās bija bungas. Ļoti neparastas bungas bronzas katls vismaz pusmetru diametrā, kam uzstiepta neticami rūpīgi apstrādāta āda. Pat vieglākais pieskāriens lika instrumentam rezonēt, skaņa bija valdzinoša un biedējoša vienlaikus gluži pārpasaulīga vibrācija, un Adrians noticēja: jā, ar tādas spēles palīdzību cilvēks, nudien, spētu uzrunāt senos dievus. Pirksti tiecās vēlreiz pieskarties lieliskajam instrumentam, par kura izcelsmi nebija pat priekšstata. Diez vai to izgatavojuši žemūni, kuri joprojām galvenokārt rīkojas tikai ar krama, raga, kaula un koka darbarīkiem. Bronzas naži, adatas un rotas ir retas luksuslietas, iegūtas apmaiņas ceļā no ažuomaris, tas ir, viņpusjūras ļaudīm. Taču tik liels bronzas gabals, šajā laikmetā neaptverami dārgs priekšmets. Vai tiešām Dandars, nē, viņa vectēvs Diktis kopā ar savējiem to atgādājis no tālās ahaju zemes?

Laikam jau sapratis Adriana daiļrunīgo, viņam pievērsto dedzīgas zinātkāres pilno skatienu, vecais vīrs pamāja.

Jauneklis vēlreiz glāstoši pārlaida pirkstus ādas virsmai, un instruments atbildēja ar dīvu sanoņu kā zemzemē slēpies kameņu koris. Viņam gribējās vēl… gribējās ieskandināt brīnumainās bungas, lai tās atbildētu pilnā balsī jūras bangu, vētras un pērkona dunā. Taču Pūpauks satvēra pastiepto roku un brīdinoši pakratīja galvu.

Dandars piecēlās. Adrians saprata, ka noslēpumainā saruna rūna beigusies, un sekoja sirmgalvim atpakaļ lielajā telpā, kas, par spīti vētras auriem, murdēja kā skudrupūznis un trokšņoja kā saules apdullināts bišu spiets.

Rīta pusē vētra rimās, bet nama jumtā sāka šņākt alpains lietus. Šļāces gāzās pa dūmeaurumiem tieši uz pelniem apkastajām pavardu oglēm.

Sievietes traucās augšā no guļvietām un metās glābt uguni, rauša ogles podos un nesa tālāk no slapjuma. Ari Adrians bija nomodā vakara saruna nedeva mieru, un viņš domāja, domāja, domāja… Jāizstāsta Danai, arī Ieviņai, protams! Izšķetinās vēlreiz sarunas pavedienu, sadalīs pa šķiedriņai, liks kopā prātus, apvienos zināšanas, lai izprastu, kas viņam vienam šķiet neizprotams. Nevar būt, ka šai pasaulē tajā pašā viņu pasaulē, tikai dažus gadu tūkstošus jaunākā darbojas gluži citi dabas likumi! Kaut ātrāk pienāktu rīts, tad viņi ierāpsies zināmajā gubenī un…

Kārotais brīdis pienāca tikai pēcpusdienā. Gaismai austot, akrapils pagalmi pludoja; ledus un sniegs strauji kusa un kopā ar naktī nolijušā lietus ūdeņiem radīja īstus plūdus. Tikai tad, kad mazļaužu pūlis ar primitīvām koka cērtēm izveidoja grāvīšus un novadīja lielo slapjumu lejā pa nogāzi, pagalmos, toskait arī uz gubeni, atkal varēja pārvietoties ar puslīdz sausām kājām.

-     Vienreizēji… nočukstēja Dana, grauzdama sienā atrastu sakaltušu pelašķa stiebru. Tātad tavai mammai taisnība, bet kļūdījos es…

-    Par ko tu runā? Adrians nesaprata. Kādā ziņā tu kļūdījies?

-    Toreiz, kad viņa stāstīja par savu pētījumu un beigās teica, ka atlicis noskaidrot, kas tās par zelta spēlēm, ar kurām Laima labina Dieviņu. Es domāju, ka tā tik tāda metafora, simbols, bet izrādās, ka ir reālas, īstas bungas… Tikai kāpēc zelta? Lai skaistāk izklausītos?

-    Nē, nepavisam. Par zeltu vai zeltas mūsu senči sauca bronzu, jo tā ir dzeltena. Bronza taču nav latviešu, pat ne baltu vārds. īsto zeltu sauca par ausas, rau, lietuviešu valodā vēl tagad, tfu, nu, jūs saprotat, ko es domāju mūsu īstajā laikā zelts ir auksas, Adrians skaidroja mazliet nepacietīgi. Ne jau vārda zelts etimoloģija tagad svarīga, bet daudz būtiskāks jautājums.

-    Tad tās bungas uz šejieni atstiepis Dandara vectēvs? Ieviņa atspieda elkoņus pret ceļgaliem un atbalstīja plaukstās zodu. Vai dieniņ, pāri visai Eiropai! Traki gan bijuši tie senie grieķi!

-     Nevis traki, bet apņēmīgi un svētas idejas vadīti, Dana iebilda. Starp citu… Adri, tev tas būtu jāzina labāk nekā man. Es runāju par akustiku, viņa paskaidroja, redzot drauga acīs neizpratni. Grieķi taču bija akustikas meistari! Viņu būvēto amfiteātru visaugstākajos solos var dzirdēt orhēstrā nomestas monētas šķindoņu. Ari mītos mūzikai ir milzīga nozīme. Piemēram, slavenais Orfejs ar savu spēlēšanu aizmidzinājis elles suņus, pielabinājis pazemes dievu atdot viņam sievu; kad Apollons spēlējis kitāru, jūra pārstājusi bangot, un tie ir tikai daži piemēri. Tas nozīmē, ka viņi tic… vai arī tiešām zina, ka ar zināmām darbībām un skaņām var ietekmēt dabas norises. Arī mēs tur, gāršā, kad pirms zemestrīces uznāca panika, taču dziedājām un pat dejojām…

-     Zemestrīce no mūsu priekšnesuma gan nenobijās, pavīpsnāja Ieva.

-    Toties mēs pārstājām no tās baidīties! Adriana pierē ievilkās dziļa pārdomu grumba. Kaut kas tajā visā, ko tu, Danīt, teici, noteikti ir. Ticība vienmēr dara brīnumus, un, kas zina, varbūt tādu bungu rībināšana īpašā vietā var reāli iedarboties uz vidi.

-    Paklau… sapņainā balsī, jau par gluži citām lietām domādama, ierunājās Dana. Šķiet, pavasaris tiešām ir sācies, diez vai sals vairs atgriezīsies… Tad jau mēs varam posties atpakaļ uz Riekstukalnu, ko? Ziemas bargumu esam laimīgi pārlaiduši, paldies Žeimantam un citiem labiem ļaudīm, bet laiks prasties godu un atcerēties, ka mums ir mājas.

-     Tad jau redzēs. Grumbiņa Adriana pierē joprojām nebija izlīdzinājusies. Kādu laiciņu vēl jāpaliek tepat, Riekstukalna mežs pilns sniega un ledus, tur ir biezoknis, nevis klaja un augsta vieta kā šeit. Nekur mēs nepazudīsim, Danīt, pagaidīsim, kad saulīte pa īstam saņemsies. Negribētos izskatīties nepateicīgiem, turklāt… viņš noklusēja, ka pēc noslēpumainās sarunas vēlme atgriezties Riekstukalnā ir mazliet saplakusi.

-     Neuztraucies, ja pienāks laiks, kad tev būs jādodas glābt pasauli, viņi gan zinās attecēt uz Riekstukalnu. Šķiet, Ieviņa bija sapratusi viņa vilcināšanās iemeslu. Kas attiecas uz mani, tad…

-    Kas attiecas uz tevi, tad blondais Elnītis raudās rūgtas asariņas, redzēdams daiļo Ieviņu pazūdam no redzeslauka, māsa ķircinājās.

Ieva atmeta galvu, tā ka mati noplīvoja vien.

-     Lai raud! Domā, man viņš patīk? Smuks jau gan ir, figūra arī tā nekas, bet ņemt viņu par ceturto nav jēgas cietpaurīgs kā vāle un iedomīgs līdz stulbumam.

-    Tikai nesaki, ka tu ar viņu it nemaz ar' nekoķetēji. Dana piemiedza aci.

-     Nu jā… Ieva negaidīti atzinās. Pašā sākumā drusciņ, bet pēc tam… Jau paskatoties virsū, redzams, ka viņš pieder pie tiem, kuri domā, ka seksā galvenais ir ātrums.

Tik iznīcinoša slēdziena apstulbināti, Dana un Adrians mirkli klusēja, bet tad sāka smieties kā traki. Ieviņa, nudien, ir viena traka meita! Nabaga Elnis ar dzintara acīm, kas jau nedēļām ilgi pie mazās māšeles kā piezīdušās.

-     Bet-e… Dana pārstāja smieties un zīmīgi pacēla pirkstu. Attiecībā uz ātro seksu mums jāņem vērā laikmeta specifika. Viņi citādi nevar!

-    Kā tā? Adrians iepleta acis.

-    Tā! Kad viņiem dzimst bērni? Janvārī, februārī un vismaz trīs būs martā. Tas nozīmē, ka tie ieņemti aprīlī, maijā un jūnijā, kad zem lapainiem kokiem aug zaļa zālīte, un arī tikai tais īsajos brītiņos, kad vīram ar sievu izdevies pasprukt no šamā pirmatnējās kopienas kolhoza, tātad viss, kas darāms, jādara ātri, Ieviņ, tas Elnītim gēnos ielikts.

Tik nenopietni beidzās trijotnes zinātniskā diskusija.

♦ ♦

Aukstums vairs neatgriezās, tieši otrādi pavasaris uzvaroši soļoja uz priekšu. Nepagāja pat nedēļa kopš vētras un satriecošo atklāsmju nakts, kad varena brakšķēšana liecināja, ka Ventā Vindotē lūst ledus. Pelēko ledussegu saraibināja tumšs plaisu tīkls; atmodusies straume cilāja un stumdīja atlūzušos gabalus citcitam virsū. Akrapils iedzīvotāji pakāpās uz apžoga, kas upes pusē bija zemāks, lai redzētu ledus blāķu cīņu ar sauli un to, kā zaudētāji grūstīdamies un krakšķēdami traucas uz jūru, kur tos gaida nenovēršams gals.

Tikko ledus bija izgājis un pavasara atmodinātajā straumē līgojās tikai reti, no tālienes atpeldējuši gabali, pils iemītnieki rosīgi gatavojās zvejai. No būceņiem un nojumēm iznesa vienkoča laiviņas, kaņepāju tīklus un citus zvejas rīkus. īpaši līksmoja pusaugu zēni, jo zvejošana upē bija viņu tiesības un pienākums. Apbrīnojami veikli manipulējot ar irkļiem, vecākajiem zēniem izrīkojot jaunākos, viņi manevrēja vieglās vienkoces un laida duļķainajā ūdenī tīklus ar akmeņu gremdiem un priežu mizas pludiņiem. Daži prasmīgākie ļāva vienkocēm slīdēt pa straumi, turēdami gatavībā žebērkļus ar kaula un raga dzelkšņiem.

Gaidot lomu, lejāk krastā sapulcējās bars sieviešu, apkārt basiņām lēkāja sajūsmas pārņemti mazuļi. Zvejnieku līksmās balsis liecināja, ka ķeras lieliski, un jau pēc stundas akrapilī smaržoja gan mālos ceptas, gan podos sutinātas līdakas, plauži, vimbas un daži nelieli sami. Suņi mielojās pie iekšu kaudzes, bet namā sākās īstas dzīres. No krātuvēm un slēptuvēm izcēla ādas maisus ar alu. Dzēra visi, pat bērni, kāri tiesādami milzīgus zivju gabalus, kas taču bija ieberzēti ar gardo un vērtīgo, no ažuomaris tautām iemainīto sāli!

Sēdot blakus Dandaram kungu galā, kur galdā lika visgardākos kumosus, tostarp uz oglēm cepinātus samu mugurgabalus, Adrians prātoja, kā uzsākt sarunu par atgriešanos Riekstukalna apmetnē, kuras aicinājums kļuva aizvien spēcīgāks, turklāt arī meitenes nedeva mieru.

"Cik tad tas tālu," iepriekšējā vakarā viņu vārdoja Ieva, "ziemā mēs kūlāmies stundas sešas, jo bijām pārsaluši, satuntuļojušies un nomocījušies, bet siltā laikā viena mirga! Trīs, nu, trīsarpus stundas, tā ka, ja gribēsi turpināt savus vēsturiskos un mitoloģiskos pētījumus vai uznāks kārums nopērties foršajā pirtiņā, nāksim ciemos."

"Labi jau, labi," viņš bija atteicis, "tikai paturiet prātā, ka ar ēšanu klāsies plānāk, nebūs ne maizes, ne putras, kas jums tā garšo, tikai tas, ko pašu spēkiem sagādāsim!"

Ieviņa izteiksmīgi novaibstījās akmeņu dzirnas viņas plaukstās bija atstājušas tik daudz tulznu, ka maize šķitās zaudējusi krietnu tiesu garšas. Savukārt Dana tikai paraustīja plecus, sak, gan jau! Vai tad neiztikām rudenī? Iztiksim arī tagad, vēl dažas nedēļas, un mežā būs papilnam zaķskābeņu, lakšu un citu zaļumu, Medolē zivju netrūkst, turklāt Adris ir veikls mednieks.

Kad pavardā gruzdēja pamatīga asaku kaudze, alus maisi saplakuši, bet ēdēju balsis pieņēmušās skaļumā, Adrians noklepojās un uzrunāja Dandaru jauneklīgais sirmgalvis viņam šķita tuvāks par citiem, gandrīz kā radinieks, turklāt meitenes ne reizi vien izteicās, ka abi ir tik līdzīgi, it kā Dandara mazdēls būtu nevis Elnis, bet Adris.

-     Pērkona svētais avots nu atkal vaļā, tamdēļ es domāju, ka mums laiks atgriezties savā mājvietā. Puisis jau bija iemanījies senļaužu valodā un tagad pūlējās runāt pārliecinoši, lai mazinātu iespējamo pretestību. Viņš gan nedomāja, ka žemūni viņus aizturēs ar varītēm, taču nebija īsti drošs, vai nesenējā sarunā doto piekrišanu, Dievs vien zina, kādām noslēpumainām darbībām, šie ļaudis nav uztvēruši kā apsolījumu palikt pie viņiem. Tāpēc Dandara piekrītošais mājiens izraisīja atvieglojuma nopūtu.

-    Tā gan ir, pauda melnacainais vīrs.

-    Pērkons caur savu avotu noteikti darīs zināmus nākotnē gaidāmos bargumus, proti, ja avots nevis rāmi virmo, bet uzmutuļo kā karstās oglēs iegremdēts vārāmpods, tad nav šaubu zibeņmeša dusmas atkal modušās, un tev steigšus jānes vēsts uz akrapili. To jau sacīja Pūpauks viņa visuredzošās acis bija manījušas, ka šaipus pavarda tiek apspriestas nopietnas lietas.

-     Kad jūs domājat doties ceļā? noprasīja Žeimants, iztecinājis no maisa mutē pēdējās alūta paliekas un ar taukainajām saujām slaukot no bārdas dzēriena piles.

-     Tuvākajās dienās, Adrians atbildēja. Jācer, ka laipas pār tīreli nav straujā atkušņa un lietus samaitātas un varēsim bez briesmām pieveikt pašu nelāgāko ceļa posmu.

Žeimants apsolīja nākamajā rītā aizsūtīt zēnus izlūkot. Pūpauks, piemiegtām acīm raugoties ugunī, klusēja un knibināja kunkuļos savēlušos plāno bārdeli.

-     Ks tev došu jājamo kumeļu! beidzot nonācis pie lēmuma, paziņoja viedais vīrs, pašapzinīgi uzpliķējot sev pa tuklajām ciskām. Tad tu varēsi ātrāk atnest ziņu, un mēs tūdaļ dosimies remdināt Pērkonu, lai žemūnu zeme nepazustu.

Adrians gandrīz neticēja savām ausīm. Pūpauks viņam dāvā kumeļu, tas ir, jājamzirgu? Neiedomājama laipnība un dāsnums! Spriežot pēc turpat desmit nedēļu laikā redzētā un dzirdētā, zirgus uzskata par visvērtīgākajiem mājkustoņiem, kopj un aprūpē vairāk nekā bērnus. Vīrs, kam pieder viens vai pat vairāki zirgi, ir turīgs un godājams, vārdu sakot, kungs, kurš stāv pāri mazļaudīm tikpat lielā mērā, kā Pērkons Zemes dievībai vai Zemesmātei. Viņi bija redzējuši rituālu pilij tuvējos laukos tūdaļ pēc sniega nokušanas, kad Zeimants ar Varūni un vēl dažiem saimes locekļiem upurēja tumšraibu vistu un tādu pašu gaili. Vēlāk Varūne meitenēm atklāja, ka citugad pēc sevišķi grūtas un smagas ziemas Zemesmāte dabū arī vienu no tikko atskrējušajiem jēriem. Līdz ar to pilnīgi skaidrs, ka visvērtīgākais upuris īpaši izvēlēta zirga asinis pienākas tikai bargajam un neaprēķināmajam Pērkonam.

-     Mums būs zirdziņš! Priecājās jaunumus uzzinājusī Dana vēlāk vakarā, kad visi bija nolikušies uz guļu.

-    Vispār jau super, tikai ar ko mēs šo barosim? skeptiski nomurmināja Ieva un uzrāva segu uz galvas, jo gaiss visapkārt trīcēja un vibrēja no daudzbalsīgās krākšanas, šņākuļošanas un čapstināšanas reibinošais pavasara gaiss un bagātīgā zivju maltīte bija varenas miegazāles, un arī mūsu trijotnei acis liptin lipa ciet.

Pāris dienu pagāja vērienīgos sagatavošanās darbos. Svintā aluoga sērgai taču pošas ceļā uz sargvietu gandrīz vai blakus pašam Perkūnan damas Pērkona namam baisai un briesmpilnai vietai, lai tur modri uzraudzītu žemūnu labklājību un drošību! Norisē iesaistījās visa saime gandrīz ikviens vēlējās dot viņiem līdzi kādu velti: kaula adatas un ķemmītes, vērpjamās vārpstiņas, graudu vai zirņu sauju, krama bultu uzgaļus, sīkus amuletus no zvēru zobiem, dzintara un raga, laikam jau būdami pārliecināti, ka tādā veidā nodrošina sev Pērkona labvēlību. Maisos un nastiņās salika bagātīgus ciemakukuļus: miežu un auzu graudus, kaņepes, zirņus, žāvētu brieža gaļu un speķi, pūšļu plēvēs ietītas tauku pikas un pat šūnu gabalu ar pārcukurojušos medu. Visi trīs dabūja pa vilnas autu un ādas apavu pārim, bet vislielākais krāšņums tika Adrianam balta veltas vilnas cepurīte, apdarināta ar ziemā paša nomedītās caunas ādu.

Tomēr pati galvenā velte bija Pūpauka dāvātais kumeļš pazems un drukns, lielu galvu kā visi žemūnu zirgi, bet varen spēcīgām, palsu spalvu noaugušām kājām un lieliski kopts brūni lāsumainie sāni spīdēja kā ietaukoti. Skaistajam lopiņam nebija vairāk par sešiem gadiem. Caur garajām krēpēm mirdzēja žirgtas, laipnas acis. Sarainās nāsis papletās, apošņājot Adriana roku un pirmo cienastu sēnalaina klaipa apakšai atlauztu garozu. Kumeļa zobi to samala vienā mirklī, un draudzība bija nodibināta.

Žeimanta puikas atnesa ziņu, ka laipas pār tīreli kārtībā, taču iešana nav droša, tādēļ viņiem atvēlēja doties ceļā pēc četrām dienām, kad saule būs vairāk pažāvējusi zemi.

Lielāko daļu mantu uzkrāva zirga mugurā, tomēr pārējais bija jānes pašiem, taču līksmais satraukums par atgriešanos mājās un saulainais rīts vairoja spēkus. Kopā ar Pūpauku, Žeimantu, Dandaru, Elni un Ulpi viņi izgāja cauri ļaužu pūlim pie akrapils vārtiem. Adrians veda pavadā zirdziņu, Ieva un Dana, par spīti mugurā uzsietajiem maisiem, turējās taisnas kā jaunas atvases. Sirsnīgā atvadīšanās no akrapils saimes, ļaužu cerība un pārliecība, ka viņi spēj palīdzēt novērst iespējamu postu un saglabāt žemūnu zemi tikpat krāšņu, bagātu un auglīgu, mulsināja un aizkustināja.

-    Man, nudien, ir kauns, Dana pačukstēja māsai, piesardzīgi tipinot lejā pa pakalna nogāzi ceļš bija mālains, tādēļ joprojām drusku slidens. Sadāvināja tik daudz ēdamā un visu citu. Laikam viņi no mums gaida kaut kādus brīnumus…

-    Es neteiktu, ka man ir kauns, man tāda attieksme patīk, un viņi visi ir baigi foršie senči, Ieva klusu ieķiķinājās un drusciņ piesarka. Par brīnumiem mēs jau izrunājām, nav jēgas prātot, kamēr vēl nekas nav noticis, bet, ja nu kas, darīsim, ko varēsim.

-    Tev taisnība, Dana laimīgi nopūtās. Padomā, pēc dažām stundām mēs jau būsim mājās un kurināsim paši savu ugunskuru.

Žemūni viņus pavadīja līdz vietai, kur sākās krāšņā lapkoku gārša. Atvadīšanās bija īsa un bez rokasspiedieniem šādu paražu vēl nepazina; tās vietā viņi uzlika abas plaukstas otra pleciem, ieskatoties acīs.

-     Pērkons sargā! Ar šiem vārdiem Pūpauks atvadījās. Pārējie klusēdami palocīja galvu. Elnis savējo tā arī nepacēla, vienalga, Ieva paspēja saskatīt jaunekļa dzintarbrūnajās acīs ar žēlumu jauktu iekāri. Nav ko noliegt, meitenei tas glaimoja, bet ne vairāk.

Agrīnajā pavasarī gārša bija burvīga. Zeme smaržoja kā jauns vīns, putnu koris glāstīja dzirdi. No zemes izlīdušu liepas sakņu līkumos pavīdēja lapsas rudā mugura; nācēju čalas izbiedēts, dzīvnieks zibenīgi paslēpās, domājams, turpat izraktā alā. Pērnajā kūlā vīdēja dīgstošās zāles zaļums. Zirdziņš, ko meitenes bija paspējušas nodēvēt par Pinkaini, kāri sprauslāja un snaikstīja purnu pēc svaigā kāruma. Adrians ļāva tam plūkt, cik grib, galu galā nekur nebija jāsteidzas, pavasara diena garum gara.

Pirmoreiz trijotne atpūtās, sasniedzot tīreļa malu, lai būtu vairāk spēka gājienam pāri slīkšņai pa ne visai drošo celiņu. Paši jau izlaipos, taču kā būs ar Pinkaini? Ja nu lopiņš baidās no nedrošā pamata zem kājām vai, nedod, Dievs, izraujas un iestrieg?

Pinkainis baidījās gan, taču nekrāca un atpakaļ nerāvās, paklausīgi sekoja Adriana turētajai pavadai. Sprausloja un šņākuļoja, tomēr prātīgi lika kājas ar platajiem nagiem uz baļķēniem, kas zem zirga svara jūtami ielīka. Dana bija spiesta gabaliņu atpalikt un nogaidīt laipas atgriežamies iepriekšējā stāvoklī, lai apavi nesamirktu rāvainajā ūdenī. Nasta plecos kļuva arvien smagāka, un no māsas elsainās elpas aizmugurē viņa noprata, ka tai neklājas vieglāk. Pēdējie pārdesmit metri bija visgrūtākie. No pārpūles sāka džinkstēt ausīs, Ievas elsošana pārgāja sēcienos, Adrians caurcaurēm mirka sviedros arī viņa muguru spieda smaga nasta, turklāt bija jāvalda zirgs, kurš kļuva arvien nemierīgāks un sparīgi raustīja pavadu. Tikko mazā karavāna nokāpa no laipām, jaunieši vēlās zemē tupus rāpus un steigšus atbrīvoja cits citu no paunām.

-    Es esmu nost… Ieviņa nostenējās un izstiepās garšļaukus. Vēl drusku, un būtu pagalam… sirds kāpj pa muti laukā.

-    Tad turi muti ciet, lai šī lien atpakaļ. Dana jau spēja pasmaidīt.

-    Tūlīt padzersimies ūdentiņu! Viņa atraisīja savu nastu, kur blakus rūpīgi ietītajam spogulim bija iebāzta arī daudzpieredzējusī PET pudele abi šie priekšmeti iepriekšējās nedēļās ar neiedomājamām pūlēm bija jāslēpj no akrapils iedzīvotāju ziņkārīgajām acīm, tāpat kā aiz drēbēm aizbāztie mobilie tālruņi, pilni nenovērtējamu kadru.

Izdzēruši pusi pudeles, visi izstiepās saules sasildītajā kūlā un kā gara atbūtnē vēroja brīnumzilās debesis. Nule modies austrumvējiņš draiski pluinīja zīžainus spalvu mākoņus. Slaida pūpolkārkla galotnē vīteroja lepni uzbozies ķivulis, bet no spuraina kadiķa pazares to pārdziedāja žubīšu tēvainis, gozēdams saulē izriezto krūti, sārtbrūnu kā pārgatavojies mežābols.

-     Dana, ko viņš saka? Adriana roka sausajos stiebros sameklēja meitenes silto delniņu. Tu taču saproti putnu valodu, vai tad ne?

-     Viņš… viņš stāsta, ka ziemā klājies visādi, brīžam ļoti grūti, priecājas, ka atkal ir pavasaris, un viņš, lūk, joprojām dzīvs. Dzirdat? Pats pēdējais dziesmas trillis vai tad neizklausās kā dzīvs?

Žubītis kā pēc pasūtījuma vēlreiz laida vaļā dziesmu; Ieviņa un Adrians saspicēja ausis.

-    Tev taisnība! iesmējās Ieva un pārgalvīgi sapurināja matu grīstes.

-    Tā šis saka gan… laikam jau mēs varam teikt to pašu. Nu tad ejam, vai? Cik nu vairs līdz mājām.

Skaisto akmeņu zemes šķērsošana vedās vieglāk nekā domāts; lai gan nācās kāpt kalnup, krietni palīdzēja spirgtais austrenis, kas pūta tieši mugurā. Kadiķu starpā neganti kāvās zaķu pāris. Hormonu apdullinātie garauši zvetēja viens otram ar priekšķepām, gaidot izdevību laist darbā nagainās pakaļkājas, lai trāpītu pretiniekam pavēderē un vismaz uz laiku liegtu tam spēju piedalīties pavasara mīlas rotaļās.

Grietiņmeža paugurs iepriecināja acis ar tikko atplaukušu māllēpju krāšņumu. Brūnu zvīņu klātie stiebri bija tikko puspirksta garumā, tomēr tās bija pirmās pavasara puķītes. Ja labi apdomā, vispār pirmās īstās šīspasaules puķes, ko viņu acis skatījušas. Lai gan nogurušas un aizelsušās, meitenes nekavējoties saplūca sīkus pušķīšus un aizgūtnēm ostīja visu atlikušo ceļa gabalu.

Pirmie satrauktie skatieni atklāja, ka Riekstukalna apmetne ziemu pārcietusi tīri labi. Ugunsvietā melnēja ogļu čupa, zaru un sprunguļu grēdiņa blakus eglei neskarta, tāpat māla trauki. Zaru būda gan bija avārijas stāvoklī vēja vai sniega svara sagāzta, skujas nobrūnējušas un nobirušas. Šķita, kāds zvērs (Mūsu Valentīnītis, māsas sinhroni nopūtās) mēģinājis atkašņāt bunkura stūri, tomēr baļķēni bija godam turējušies pretī iebrucēja nagiem.

Kamēr Ieva vīstīja laukā plēves gabalā un lupatiņu saišķī sirsnīgi glabāto kārbu ar atlikušajiem sešiem sērkociņiem un atrausa ogles, lai iekurtu jaunu uguntiņu, Adrians pasvieda Danai Pinkaina pavadu un ķērās pie bunkura inventarizācijas. Viņš atgrūda samestos zarus, nospārdīja sūnu kārtu un ar pamatīgiem pūliņiem atrāva vaļā piesmadzējušo lūku. Pretī plūda trūdu un pelējuma smārds, un, tikko acis aprada ar krēslu, atklājās, ka bunkura grīda pārvērtusies īstā purvā un viņu pamestās cisas piesūkušās ar pūstošu ūdeni.

♦ ❖ ♦

Vairākas dienas pagāja, strādājot vaiga sviedros. Pirmās naktis trijotne pavadīja uz ātru roku saslietā zaru būdā. Izvākuši no bunkura guļvietas atliekas, viņi izsmēla un izgrāba veselu kaudzi šķidru, smirdīgu dubļu, pēc tam karsēja ugunskurā akmeņus un meta lejā, lai kaut cik izsausētu telpu. Pelējums tika nīdēts, kvēpinot pērnos vībotņu stiebrus un kadiķu skujas, taču tikai pēc nedēļas mājoklis atkal bija gatavs uzņemt iedzīvotājus.

Otra lielākā rūpe bija zirdziņš Pinkainis. Kad noplaka pirmais prieka vilnis par atgriešanos, Ievas vēl akrapilī pusmiegā izteiktais jautājums "Ar ko mēs šo barosim?" kļuva ārkārtīgi aktuāls; lai gan žemūnu dotajos maisos bija arī auzas, ar tām noteikti bija par maz, lai dūšīgais Pinkainis katru dienu pieēstu pilnu vēderu. Jāteic, zirdziņš nebija izvēlīgs mīļuprāt grauza sulīgu pumpuru pilnos zarus, melleņkrūmu vasas un brūkleņu mētras, kamēr saulainākajās vietās sazēla zāle. Katru dienu kāds no trijotnes veda zirdziņu uz kārtējo laucīti ganīties, vērīgi lūkojoties apkārt, vai tuvumā nejūt kādu plēsoņu, bet naktis Pinkainis vadīja kā nebūt sameistarotā aplociņā starp bunkuru, ugunskuru un kopā saaugušām eglēm.

Pavasara naktis bija vēsas, taču skaistas. Tik skaistas, ka viņi labprātāk nakšņoja pie uguns zem klajas debess nekā bunkurā, kas nemanot pārvērtās par tādu kā klēti produktu krājumiem un siltajām drēbēm. Adrianam iedāvātais aitādu apmetnis, vecā sega un spilvens, piebāzts rudenī nomedīto zosu spalvām, uz egļu zaru matrača nodrošināja siltu guļu, svaigais un smaržīgais gaiss bija tīrais balzams, salīdzinot ar dūmu, sviedru un citu smaku sajaukumu, kāds valdīja žemūnu namā.

Tikuši galā ar neatliekamākajiem darbiem, viņi ņēmās apstaigāt Riekstukalna apkaimi. Vietās, kur mežs bija klajāks un netraucēja zemu līkstoši zari, pa kārtai sēdās Pinkainim mugurā; lai gan augumā neliels, zirdziņš bija spēcīgs un nesa jātnieku bez mazākās piepūles. Kādu dienu trijotne aizklīda tālāk nekā parasti; uz labu laimi ejot pretī saulei, nonāca jauktu koku mežā. Katrā stūrī murdēja dzīvība apzēlušā norā rāmi kā govis pavasara ganībās zāli plūca sumbru ģimene, koku starpā vīdēja stirnu baltās ļipas un trauksmaini saspicētās ausis. Laukumiņā starp bālganiem paparžlapu ritulīšiem pirmskāzu divkauju izcīnīja sarkanacaini medņi. Kaislīgo rūkšņāšanu no augšas atbalsoja piķējošo mērkaziņu spalgie blējieni.

-    īsts sakša solo, nosmējās Ieviņa un paklusu nopūtās.

Pat sīkākais vēja pūtiens lazdās sacēla dzeltenu putekšņu migliņu, lejāk zilās actiņas mirkšķināja vizbuļi, un visapkārt pletās jauno zaķskābeņu saaudzēs.

Ieva nošļūca no Pinkainīša muguras un apmeta pavadu nolīkušam zaram. Zaķskābeņu zaļums vilināja kā magnēts, un viņa nekavējoties pieplūca pilnas saujas. Adrians daudznozīmīgi saskatījās ar Danu, un abi nemanāmi ieslīdēja lazdāja biezoknī.

-    Vispār jau es esmu pieradusi pie tavas bārdas, tomēr neteikšu, ka man tā patīk, meitene nočukstēja, cieši apskaujot viņa kaklu.

-    Nāksies paciest, Danīt, labi zini, ka apgriezt es to varu, bet noskūties gan ne. Adrians atbīdīja matu šķipsnas no viņas siltā, sārtā vaiga un piekļāva lūpas samtainajai ādai. Kāda nozīme kaut kādai bārdai, ja mēs viens otru mīlam.

-     Patiešām… Čuksts noslāpa gaviļainā elpā un vētrainos sirdspukstos.

Iespējams, viņi vēl kādu laiku būtu kavējušies saules sildītajā pērno lapu un jaunās zāles šūpulī, ja pavisam netālu nenobrikšķētu zari. Abi strauji pacēla galvu.

-    Nu… Ieva! Ir nu gan, māšele mūs izseko, vai? Dana pikti noņurdēja un jau vēra muti, lai uzsauktu māsai, sak, var taču ļaut mums kādu brītiņu divatā, taču Adrians negaidot sakampa viņu kā spīlēs, nogrūda atpakaļ guļus un aizspieda muti ar plaukstu.

-     Pavisam klusu… viņš iešņācās. Puiša iedegušie vaigi un piere pēkšņi nobālēja. Ne skaņas, Danīt!

Pēc brītiņa zari nobrikšķēja vēlreiz, bet jau klusāk. Tikai tad Adrians ļāva meitenei pacelt galvu un piesardzīgi piecelties.

-    Kas tur…?

-    Paskaties! Viņš pastiepa roku, rādīdams uz sīku, brūnganu pauguriņu pārdesmit soļu tālāk. Tas bija pajaukts skudru pūznis, ko piesedza nolīkuši lazdu zari un sīkas eglītes. Aiz pūžņa zari joprojām kustējās, it kā tiem tikko būtu lauzies cauri kaut kas liels.

-    Kaut kāds zvērs? Dana atguva elpu.

-     Un kāds vēl! Adrians pārvilka delnu nosvīdušajai pierei. Tur bija lācis. Kā redzams, našķējās ar skudrām. Labi, ka vējš pūš no tās puses, citādi…

-    Traks var palikt! meitene nervozi iesmējās. Iznāk, mēs mīlējāmies blakus lācim?

-    Tā iznāk. Viņš nervozi pasmējās. Labi, ka tā! Citreiz gan papriekš labi jāapskatās apkārt. Ievai neko neteiksim, bet tagad taisāmies atpakaļ. Ja tas ir lāču tēvainis, tad vēl nekas, bet, ja nu lācene, kam te tuvumā miga ar sīkajiem, tad… negribas ne domāt.

Vakarā pie ugunskura Adrians un Dana, plecus kopā sakļāvuši, kavējās romantiskā jutoņā, taču Ieviņas domas lidinājās pavisam citā virzienā.

-    Paklau… beidzot viņa ierunājās. Vai jums nav ienācis prātā, ka mēs tā kā būtu par ilgu aizsēdējušies šajā pasaulē, ko? Kāpēc nevarētu paņemt tēta spoguli un mēģināt to iedarbināt? Mums taču tagad viss ir labi, nav nekādu negatīvu emociju, kas varētu traucēt.

Abi pārējie saskatījās. Patiešām dīvaini kāpēc viņi tik ilgi nav par to runājuši, vēl vairāk pat ne domājuši? It kā vienmēr būtu bijis tā kā tagad, it kā šī būtu īstā dzīve.

-   Tu domā, mums izdotos? Dana jautāja mazliet stomīgi.

-    Kāpēc gan ne? māsa atjautāja. Varam tūlīt celt spoguli laukā un izmēģināt.

-    Varēt jau varam, domīgi novilka Adrians, tikai man ir tāda sajūta, ka šis nav īstais brīdis.

-    Zinu jau, ko tu teiksi! Ka mums te jāpaliek, lai glābtu pasauli, jo mūsu mīļie senie draugi uzskata, ka mums tas ir pa spēkam. Adri, atjēdzies taču, tādas lietas notiek vienīgi filmās! Ieviņa iekarsa arvien vairāk. Tas avots te bijis kopš pasaules sākuma vai leduslaikmeta beigām, kas patiesībā tas pats vien ir, un, vai mēs to sargājam vai nesargājam, nekas nemainīsies, fā, kaut kad vēlāk kaut kas notiks, kaut kādas pazemes āderes aizsprostosies, un avota vietā izveidosies ezers, bet kāds tam sakars ar mums?

-     Iespējams, tev taisnība, bet tikpat labi iespējams, ka nav, Adrians negribīgi nomurmināja, īsti neizprazdams, kāpēc jūt sevī tik spēcīgu pretestību.

-    Mīļie, lūdzu, nestrīdieties! iejaucās Dana. Kas attiecas uz mani, es, protams, gribu uz mājām pie tēta un mammas, bet…

-    Kāds vēl bet? Ieva nerimās. Mēs esam tik daudz redzējuši, piedzīvojuši, uzzinājuši visam mūžam ko atcerēties!

-     Es gribu redzēt vēl kaut ko! Dana iekoda lūpā un viegli pasmaidīja. Gribu redzēt to vietu, kur kādreiz būs Ventspils. Citādi nebūs godīgi pret Adri un viņa vecākiem Riekstukalnu un visu apkārtni esam apskatījuši un nobildējuši krustām šķērsām, bet no nākamās pilsētas ne kadru, ne priekšstatu. Negribētos sagādāt Katrīnai vilšanos.

Adrians, patīkami pārsteigts, atzinīgi noskūpstīja draudzenes vaigu, Ieva uz mirkli apjuka, taču tad viņas seja noskaidrojās.

-     Bet mēs taču varam līdz turienei aiziet! Sešpadsmit vai septiņpadsmit kilometru sīkums!

-    Sešpadsmit kilometru būs reiz tālā nākotnē pa šoseju, aizrādīja Adrians. Jārēķinās ar visiem divdesmit, tas nozīmē vienu dienu turp, otru atpakaļ. Taču ideja ir superīga, un es esmu par ar abām rokām!

-    Aplam, tas viss ir aplam! Dana uzsita knipi. Sešpadsmit vai pat divdesmit kilometri sanāktu, ja mēs lauztos caur mežiem un visādiem brikšņiem, turoties nākotnes ceļu virzienā. Es iesaku doties pa taisnāko līdz jūrai un tālāk pa krastu vien līdz Ventas ietekai. Sanāks ne vairāk par divpadsmit. Turklāt mums tagad ir zirdziņš. Viņa pamāja pār plecu, kur savā egļu aizgaldā Pinkainis labpatikā gremoja auzām apbārstītu zāļu klēpīti. Viņš nesīs mūsu mantas un ieročus, pašiem vien tas, kas mugurā, viegli un forši! Adri, vai tavam mobilajam baterija vēl turas?

-     Cik pēdējoreiz skatījos, kādai drusciņai vēl vajadzētu būt. Danas priekšlikums pieņemts; pagaidīsim kādas dienas, lai būtu droši, ka mežs ir pietiekami sauss, un iesim pa jūras krastu. Tā būs vienreizēja ekskursija!

Līksmi sasituši kopā paceltos īkšķus, viņi sarušināja uguni un posās uz naktsguļu.

♦ O ♦

Nodomātajam gājienam trijotne sāka posties nākamajā dienā. Smagi nopūtusies, Ieviņa ķērās pie graudu smalcināšanas, lai paceptu kādus nebūt plācenīšus ceļam, Dana izmazgāja krietni sadilušos veļas gabalus un iekāra egles zaros žūt, savukārt Adrians pārbaudīja savu mazo ieroču arsenālu; pielaboja šaujamloka stiegru un uztaisīja vēl desmit bultas ar krama uzgaļiem un baloža spalvu stabilizatoriem. Egļu galotnes liegi žūžoja, un jau paagrā vakarā miegs mācās virsū kā pūkains mākonis. Sakārtojuši guļvietas pie ugunskura, aizmiga ar domu doties ceļā ar gaismas svīdumu, lai, saulei lecot, jau būtu pie jūras.

-     Mums jāiet precīzi rietumu virzienā. Adrians pacēla tuvāk acīm rokaspulksteni ar mazo kompasu. Danlt, ņem Pinkaina pavadu, jūs iesiet pa priekšu, Ieva aiz tevis, bet es pēdējais, lai būtu droša aizmugure. Tas nav nekāds joks! Aizrādījums bija domāts Ievai, kas šorīt neko nespēja ņemt nopietni. Mežos, kur dzīvo sumbri, lāči, lūši un āmrijas, jātur acis vaļā.

Jūrmalu viņi sasniedza drīzāk, nekā domāts. Bija noiets labi ja pāris kilometru, kad nāsis uztvēra sāls un joda smaržu, ausis ritmisku šalku. Reti augošās priedes nespēja aizkavēt spirgto brīzi, kas saplivināja gājēju matus un Pinkaina krēpes.

-    Nevar būt! Dana iesaucās, kad pēc pusstundas gājuma caur rudajiem stumbriem pavīdēja rītausmas sārtuma putās sakultu viļņu gali.

-    Vienkārši neticami! Tik tuvu?

-    Acīmredzot tais gadu tūkstošos līdz mūsdienām jūra atkāpsies vismaz par kilometru. Adrians nostājās meitenēm līdzās. Garos, melnos matus plivināja vējš, piemiegtajās acīs spoguļojās jūras zilums, mīkstā, tumšā bārdiņa neapslēpa vīrišķīgās sejas aprises, plecos ādu apmetnis, spēcīgajā rokā šķēps viņš izskatījās tik lielisks, tik iederīgs šajā laikā un vietā, ka Danai, mīļoto uzlūkojot, jūtu pārpilnībā aizžņaudzās kakls.

-    Nekas, Danas saviļņojumu nepamanījis, puisis iesmējās, mums tas tikai par labu. Nokāpsim lejāk līdz tai zālainajai strēmelei izskatās pēc īsta lielceļa.

Izskatījās, ka ari Pinkainim patīk izvēlētais ceļš. Zirdziņš pāris reižu nosprauslājās laikam nepierastais jūras gaiss kutināja nāsis un kāpa raitā soli, it kā nejuzdams mugurā uzkrauto nešļavu.

Jūras ainava aiz pazemu kāpu joslas kļuva pazīstamāka. Pusapplūdušo smilšu pauguru kļuva arvien mazāk, liedagā starp akmeņiem parādījās trūdošu jūraszāļu mudu tumšie vāli, tekāja kaijām līdzīgi putni. Zālainā strēmele dila šaurāka, kamēr beidzās pavisam. Kājas sāka grimt vēja uzirdinātās smiltīs.

-    Man nepatīk. Ieviņa saviebās, kad kārtējo reizi pēda iegrima gandrīz līdz potītei. Pinkainītim arī. Viņš pat nav apkalts, nabadziņš. Varbūt ejam pa liedagu, tur smiltis ir mitras un cietākas.

-    Var arī pa liedagu. Adrians piekrita. No bradāšanas gan ieteicams izvairīties. Saaukstēties un slimot kategoriski aizliegts, to, mīļās dāmas, lieciet vērā, viņš piebilda, redzot Ievas sejas izteiksmi.

Akmeņi kļuva prāvāki. Aiz daža laba varētu paslēpties ne vien trīs jaunieši, bet arī Pinkainis ar visu asti un krēpēm. Iešana pa liedagu bija viegla, pēc atpūtas neprasījās. Pagāja stunda, tad vēl viena… Saule sildīja pakaušus. Meiteņu kabatas vai plīsa no salasītajiem gliemežvāciņiem un izcaurumotiem akmentiņiem; Dana bija atradusi arī trīs dzintara gabalus vienu īsti prāvu, divus mazākus. Laiku pa laikam kāds uzskrēja kāpas virsotnē, lai palūkotu, kāda izskatās zeme. Tikai meži, vieni vienīgi meži, paretam kāds sīks valciņš, līdz jūrai neticis, izsīka smiltī.

-    Kļūst slapjāks, Dana piezīmēja, redzot, ka atstātajās pēdās strauji sasūcas ūdens. Kad apavi jau sāka plakšķēt, gājēji pārvietojās tuvāk kāpām, bet ceļu pēkšņi aizšķērsoja ne visai plata, sekla ieteka jūrā.

-    Kas tā par upi? Adrians brīnījās. Tā tak nevar būt Venta!

-    Ventai krietni par mazu, meitenes vienbalsīgi piekrita. Pat Medole ir dziļāka un arī platāka. Šo var mierīgi pārbrist.

Nu kājas nācās mērcēt gribot negribot. Ūdens bija auksts, tomēr paciešams. Adrians sāka auties, taču tālāk aizskrējusi Dana sauca, ka pārsimt soļu aiz pirmās ir vēl viena ieteka.

Trijata samulsa ne pa jokam. Kur viņi nonākuši? Kas tās par upītēm vietā, kur, spriežot pēc ceļā pavadītā laika, var atrasties tikai Venta? Ventas platumu un ūdeņu bagātību viņi bija novērtējuši ledus iešanas laikā. Nav iespējams, ka milzīgās ūdens un ledus masas ieplūdušas jūrā pa šīm seklajām gultnēm, kur ūdens sniedzās knapi līdz puslielam!

Viņpus otrās ietekas pacēlās iegarena, pret jūru iešķībi stāvoša kāpa nodzeltējušu grīsli apaudzis smilšu kalns, kura otrs gals iesniedzās mežā.

-     Mums jāuzkāpj tur, Adrians teica. Izskatās pietiekami augsts, lai cik necik pārredzētu apkārtni.

Dana pamāja, arī Ieviņa piekrita, ka tas ir prātīgākais, ko tagad varētu darīt, taču uzreiz piebilda, ka Pinkainim tas nepatiks. Uzkāpiens pa irdenajām smiltīm zirgam tiešām nepatika, tomēr kustonis pakļāvās pavadas pievilcieniem un mīlīgai pierunāšanai Dana kārdināja Pinkaini ar atlocītu auzu maisiņu.

-    O-o, ir nu gan skatiņš! Ieviņa, plaukstu virs acīm turēdama, lēnām griezās apkārt. Paskat, tur vēl ir ūdens, vēl un vēl. Nekad mūžā es neko tādu… Adri, nofotografē!

-     Tūlīt. Puisis meklējās pa kabatām. Pierē ievilkusies grumbiņa liecināja par saspringtu domāšanu. Es tūlīt… stop, meitenes, es laikam sāku saprast! Tā ir gan Venta! Pareizāk sakot, visas šīs ūdens strīpas ir Ventas attekas veido deltu, bet upes platākā, galvenā daļa tagad ietek jūrā netālu no Staldzenes. Atceros, vienos izrakumos dzirdēju, ko mamma un profesors Jaunups runāja esot daudz pazīmju, kas liecina senos, tas ir, mūsu tagadējos laikos, asā uz rietumiem pavērstā Ventas līkuma Plostu un Brīvības ielas rajonā, kur sākas Kuldīgas iela, nav bijis.

-    Kā nav bijis? Ieva brīnījās. Venta taču ir liela, plata un dziļa, kā tad tā varēja pēkšņi pagriezties?

-    To nu gan es nezinu. Adrians paraustīja plecus. Stāstu to, ko dzirdēju Venta tecējusi tieši uz ziemeļiem, gultnes maiņa notikusi kaut kādu ārkārtēju apstākļu iedarbībā. Kas tie par apstākļiem, var tikai minēt.

-    Kāli meteorīts! Ieva palaida nervozu smiekliņu.

-    Nekā nebija, pārliecināti iebilda Dana. Tas jau sen ir nogāzies. Es lieku uz zemestrīci tādu kārtīgu, brašu deviņu ballu zemestrīci un mazu cunami piedevām!

-    Tfu, māsa, nepiesauc nelaimi! Ieviņa nospļāvās. Pag, tad iznāk, ka tagad mēs sēžam nākamajā Ventspilī?

-    Visticamāk, jā. Adrians pārbaudīja, vai tālruņa baterija nav izlādējusies, un ātri uzņēma piecus kadrus. Tas ari bija viss aparātiņš izgrūda žēlu pīkstienu un apklusa. Tagad jāgaida trīstūkstoš gadu, līdz varēsim uzlādēt baterijas, puisis pajokoja. Gaidot varam arī uzēst. Meitenes, klājiet galdu, man tā vien liekas, ka mēs sēžam tieši tur, kur kādreiz būs mūsu māja.

-    Mānies! Ieva neticīgi novilka. Adrians iesmējās un parāva viņu aiz bizes.

-    Es taču neteicu, ka zinu, bet man šķiet! Tāpēc, ka mūslaiku Saules un Ganību ielu līmenī kaut kad bijusi plata kāpu josla, to tev pateiks visi, kas tur dzīvo! Ja parok dziļāk par metru, uzreiz parādās smiltis. Un reljefs arī nevienāds viena māja augstāk, otra zemāk.

-     Jauki, Adri, tad jau tu esi savās mājās, un tieši tev pieklājas klāt galdu un uzņemt ciemiņus! Priecīga, ka šai vārdu cīniņā negaidīti uzvarējusi viņa, Ieva pa jokam uzcirta degunu un bezrūpīgi atlaidās smiltīs.

♦ ❖ ♦

Nākamās dienas vakarpusē strauji kļuva vēsāks, debesis apmācās un pāri Riekstukalnam nošņāca pamatīgs krusas mākonis, bet līdz ar tumsu mākoņi izklīda. Debesjumā iemirdzējās zvaigznes un smalciņš jauna mēness sirpis.

-    Vai nelīdīsiet bunkurā? Adrians apjautājās. Pavēss.

-     Nē, vismaz ne tagad. Dana papurināja galvu. Fantastiski, kā laiks mainās. Vēl nupat krusas negaiss, tagad viss mierīgi. Un zvaigznes… Paskaties, Adri, cik spožas! Kurus zvaigznājus tu pazīsti?

Viņš atlieca galvu. Sēžot parastajā vietā, brīvi novērojama bija tikai dienvidu debespuse, pārējās aizsedza egļu sienas.

-    Lūk, Lauva… Vērsis un Orions, bet tieši pretī tās divas zvaigznes ir Suns. Kā sauc mazāko, es nezinu, bet otra, ļoti spožā ir Siriuss.

-     Un kur tad Greizie Rati? Ieviņa grozīja galvu. Un Polārzvaigzne? Nevaru ieraudzīt.

-    Tad tev jāskatās uz otru pusi, pamācīja māsa. Polārzvaigzne ar abiem ratiem ir ziemeļos, tātad mums aiz muguras.

-    Ā-a, novilka Ieva un piesardzīgi, lai no pleciem nenoslīdētu siltais apmetnis, pagriezās par simtastoņdesmit grādiem. Ak Dievs, kas tad tas!?

-     Kas? Dana un Adrians apcirtās. Dana norīstījās, arī Adrianam aizrāvās elpa. Viens pie otra turēdamies, viņi uzslējās stāvus.

Acu priekšā viļņojās un lāsmoja dzeltenzaļš aizkars, tik milzīgs, ka aizsedza ceturtdaļu debesjuma; tam cauri spīdēja Lielo Greizo ratu septiņas zvaigznes. Egļu galotnes izskatījās kā filigrāni tušas zīmējumi uz zīda. Absolūtā klusumā krāsas mijās, saplūda kopā un atkal atdalījās; brīžiem vizmojošajā zaļganumā kā neredzama avota mestas ietriecās sārtas un purpurkrāsas strūklas, izplūda sīkākās blāzmiņās un pagaisa, tad plīvojošais aizkars izbalēja līdz briljantvizošam baltumam, savijās kolosālā spirālē un atkal lēni, graciozi viļņodams atvijās vaļā, zaigojot kā zilganzaļš ledus.

-    Fantastiski! Pirmo reizi mūžā redzu ziemeļblāzmu, Adrians čukstēja, saspiezdams Danas plaukstiņu.

-    Tā ir ziemeļblāzma? izdvesa Ieva, spiežot roku uz neganti pukstošās sirds. Droši zini, ka tas nav vēl kaut kāds meteorīts, komēta vai tamlīdzīgs kosmosa iebrucējs?

-    Gandrīz par simts procentiem, viņš iesmējās. Vai tad neesi redzējusi filmās un internetā? Tikai šī ir daudz, daudz krāšņāka un krāsaināka.

-    Adri? Puisis juta, ka Danas plauksta viņa delnā kļūst mikla. Kāpēc rodas ziemeļblāzma? Kas tā patiesībā ir?

-    Tās rašanos izraisa paaugstināta Saules aktivitāte, kad Saules vēja daļiņas iespiežas zemes atmosfērā un jonizētās atmosfēras daļiņas sāk izstarot dažādu krāsu gaismu. Parasti tas notiek polu rajonos, bet, ja Saules vējš ir ļoti spēcīgs, tad ziemeļblāzmu var novērot arī mazākos platuma grādos, piemēram, pie mums, viņš noskaitīja kā no grāmatas, brīnīdamies, cik labi joprojām visu atceras.

-    Kaut kas līdzīgs magnētiskajai vētrai? Dana pārjautāja.

-    Apmēram… jā, uz to pusi ir.

-     Bet… bet, vai tev neliekas, ka ziemeļblāzma varētu būt tas, ko žemūni sauc par Pērkona lāsaino apmetni, kas vēstot zemestrīci vai vēl ko briesmīgāku? Meitenes balss notrīcēja.

-     Kas tev nāk prātā?! Adrians iesaucās, nespēdams atraut acis no ziemeļblāzmas. Tā taču ir vienkārša atmosfēras parādība, lai ari pie mums reti novērojama.

Dažus mirkļus visi klusēja, vērodami krāšņo gaismas spēli debesīs. Dana vēl aizvien viegli trīcēja skaistums, protams, neaprakstāms, tomēr arī mazlietiņ biedējošs.

Ieviņa vairākkārt dziļi ieelpoja. Tas nomierināja, un haotiski šaudošās domas ieguva noteiktākas aprises.

-     Pagaidi, Adri, varbūt tik vienkārši nemaz nav! Mēs no savas pieredzes zinām, ka zemestrīces trokšņi izklausās pēc pērkondārdiem, tāpēc mīļie senči uzskata, ka vecais Pērkons spārdās gan pa debesīm, gan zemi. Un, ja pirms zemestrīces debesīs parādās tādi spīdīgi mākoņveida plankumiņi kā toreiz ziemā, tad tādu skatu tiešām varētu saukt par lāsaina apmetņa plandīšanu, Ieva runāja lēnām, apsverot katru vārdu. Un ja nu ziemeļblāzma naktī nozīmē to pašu, ko dienā sudrabainie mākonīši?

-    Nesaprotu, ko tu gribi teikt. Adrians nemierīgi uzlūkoja jaunāko māšeli.

-    Es gan sapratu. Danas ieplestajās acīs atspuldza debesu zeltainās strūklakas. Ja ziemeļblāzma mūsu platumgrādos liecina par augstu Saules aktivitāti un spēcīgu Saules vēju, tad varbūt šī aktivitāte ietekmē ne tikai magnētisko lauku, bet arī zemes garozas svārstības. Fizika nav mana stiprā puse, bet pēc tā, ko esam redzējuši, tāds secinājums uzprasās pats no sevis. Un ja nu atkal sākas?

Puisis domīgi papurināja cirtaino galvu.

-    Godīgi sakot, es nezinu. Notikt var daudz kas, arī zemestrīce. Laikam jau šajos laikos Kurzeme ir seismiski daudz aktīvāks rajons nekā tālā nākotnē tā paša nesen nokritušā Sāmsalas meteorīta dēļ. Tomēr baidīties nevajag un padoties panikai nepavisam nē. Bet jūs abas tiešām domājat ar galvu! Man tādas sakarības nenāca ne prātā, jācer, ka… Ak, bet tagad labāk papriecāsimies par mīļā Dieviņa kino, kas zina, vai vēl kādreiz dzīvē izdosies redzēt ko tamlīdzīgu.

Ziemeļblāzmai lēni dziestot, satraukums norima. Riekstukalnu apņēma parastā, zvaigžņotā pavasara nakts, un nepagāja ne stunda, kad meiteņu plakstus aizlipināja miegs. Adrians piegāja pie Pinkainīša, apglaudīja saraino purnu, papliķēja skaustu, izbaudīdams lielā ķermeņa tīkamo siltumu, tad atgriezās sargvietā pie ugunskura.

Rīts uzausa skaidrs un vēss. Ieva uztrausās, izstaipījās, sarušināja ogles un uzpūta uguni, tad devās uz avotu pēc ūdens. Tumšajās egļu pazarēs saūbinājās dūju pāris, pāri palejai atplūda zaļžubju vilinošie saucieni. Iepriekšējā vakara piedzīvojums uz rīta gaišā fona šķita maznozīmīgāks ak mūžs, ziemeļblāzma… un tikai!

Taču, notupusies pie avota, lai iesmeltu ūdeni, meitene tā arī palika, turot podu izstieptajā rokā. Parastā liegā virmojuma vietā griezās mutuļi; gaišās smiltis avota dibenā ik pa brīdim grūdieniem uzvandījās līdz virspusei. Ieva vairākas minūtes stīvi skatījās ūdenī, tad piesardzīgi iegremdēja tajā pirkstu… nē, ūdens joprojām bija salts, lai gan izskatījās, ka tas aizgūtnēm vārās. Par spīti saltajai ņirboņai pakrūtē, viņa tomēr piesmēla podu un teciņiem vien metās atpakaļ.

-     Adri, Adri! Mosties, viņa sauca jau pa gabalu. Ar mūsu avotu kaut kas noticis! Kā tev Pūpauks toreiz teica? Kad izskatīsies, ka ūdens vārās, tad gaidāma kāda katastrofa, ja?

-     Apmēram. Puisis izberza acis, vēl īsti neapjēgdams, kamdēļ Ieviņa bļaustās. Avots? Tas tiešām mutuļo?

Nometis segu, viņš pielēca kājās, izlauzās cauri egļu zariem un skrēja lejup uz avotu. Viņam sekoja Ieva un arī līdz galam neatmodusies Dana.

-     Kas… kas noticis? Kāpēc mēs… Viņa raustīja māsas piedurkni, bet tā tikai traucās uz priekšu.

-     Goda vārds… Adrians pietupās un nolieca galvu tik zemu, ka matu gali iemērcās nezināma spēka uzduļķotajā ūdenī, kas meta aizvien augstākus mutuļus. Prātam neaptverami, bet tas ir acīmredzams fakts. Jums abām bija taisnība. Tad jau…

Viņš piesmēla saujas un noskaloja satraukumā nosvīdušo seju. Mutē nočirkstēja smilšu graudiņi.

-    Ko tad jau? Ko tu gribi teikt? Dana iekliedzās.

-    To, ka man jāpilda solījums. Jāseglo Pinkainis un jājāj uz akrapili brīdināt, ka avots mutuļo un jābūt gataviem kārtējai stihijai.

-    Tu jāsi uz turieni? Viens pats? Tūlīt? Un kā tad mēs? Dana vairs nekliedza, bet bēra jautājumus citu aiz cita, drudžaini meklēdama jel kādu iemeslu, lai mīļoto aizturētu, lai ja citādi nevar, tad viņi kopā visi trīs, tāpat kā vienmēr.

-    Jūs paliksiet tepat! Tikai Dievs zina, cik grūti Adrianam nāca šie vārdi. Mēs nevaram doties uz turieni trijatā, jo jāt var tikai viens. Iet kājām nozīmē vairākas stundas turp un tikpat daudz atpakaļ, bet jāšus es atgriezīšos pēc pāris, augstākais, trim. Danīt, esi prātīga un saņemies! Ieviņ, nomierini māsu, es nedrīkstu kavēties. Lai ko tas arī nozīmē vai nenozīmē, solījums ir dots, un tie cilvēki uz mani paļaujas.

Viņš maigi atraisījās no Danas rokām, noskūpstīja uz pieres un naski saposās. Brokastu vietā Adrians iebāza azotē divus cietus miežu plācenīšus ar žāvētas gaļas šķēli pa vidu apēdīs pa ceļam, ja sakārosies, šimbrīžam satraukums pilnīgi nomāca ēstgribu, un uzlēca Pinkainim mugurā.

-     Līdz pusdienlaikam būšu atpakaļ, viņš pilnā pārliecībā apsolīja. Uztaisiet kaut ko garšīgu, zinu, ka man šausmīgi gribēsies ēst. Tikai neejiet nekur projām un vispār… esiet prātīgas un piesardzīgas!

Vārdi vēl virmoja gaisā, bet zirgs un jātnieks jau pazuda aiz egļu zariem. Kādu brīdi varēja saklausīt lopiņa soļu dipoņu, tad noklusa arī tā. Māsas saskatījās viņas bija palikušas vienas. Ne jau pirmo lāgu, tomēr šī noteikti atšķīrās no citām. Dana pūlējās neraudāt, taču asaras sūrstēja acīs, kņudināja degunā, tik sparīgi laužoties uz āru, ka viņa atmeta bezcerīgos centienus, iešļūca bunkurā un ļāva vaļu skaļiem šņukstiem.

Ieva palika stāvam pie lēni gruzdošā gunskura un kodīja lūpas. Saules stari lauzās cauri rīta dūmakai, visapkārt skanēja līksms putnu koris, un mierinoši žūžoja egles, tomēr nez no kurienes uzvilnīja nelāga nojauta; ņirboņa pakrūtē atgriezās, un meitene atģida, ka aptvērusi plecus abām rokām un nagi sāpīgi iespiedušies miesā.

-    Nē! viņa spītīgi iesaucās un lielākai dūšai piespēra kāju. Nē, es nebaidīšos, lai vai kas! Mums nekas nevar notikt! Un arī nenotiks, tā ka nav ko psihot un padoties stulbai panikai!

-     Māsa! Brīdi vēlāk Ieviņa jau bija pārliekusies bunkura ieejai. Dana, asaras birdinādama, čurnēja starp maisiem un drēbju mučkuļiem kā īsta nelaimes čupiņa. Māsiņ! Beidz pinkšķēt! Nekas taču nav noticis, Adris drīz būs atpakaļ… goda vārds, tā brēkdama, vēl pieķērksi nelaimi! Tūdaļ pat izbeidz un lien laukā, citādi izvilkšu aiz bizes!

Fieķērkt nelaimi Dana neparko negribēja, tāpēc paklausīgi notrausa asaras un rāpās laukā. Lai ātrāk paietu laiks, vajadzēja kaut ko darīt. Ieva uzņēmās vadību un tik sparīgi izrīkoja māsu, ka tai kaut arī vecākajai atlika tikai pakļauties. Viņas cītīgi uzkopa apmetnes vietu, izpurināja ādas un segas, mazgāja un berza podus, savāca jauno gāršu un nātru lapiņas, ko pielikt graudu putrai kā vitamīnu piedevu, un sastiepa veselu kaudzi malkas.

Pa to laiku saule bija pakāpusies augstu, nepārprotami vēstot pusdienu, taču no Adriana nebija ne vēsts. Pat pie labākās gribas vairs nevarēja atrast nekādu darāmo, un Dana atšļuka uz zaru un sprunguļu nastas, nervozi košļādama sārtenos egļu pumpurus, kamēr mute šķita kā sveķiem piezieķēta. Ieva knibinājās ar žemūnu dāvātajiem amuletiem un jūrmalas gājienā vāktiem caurumotiem akmentiņiem, darinot laikmetīga stila kaklarotu. Palaikam viņa pameta nemierīgu skatienu uz māsas pusi ka tikai vēl nesadomā skriet Adriana pēdās. Nojauta nepievīla: nepagāja ne pusstunda, kad Dana viebdamās izspļāva sazelētās skujas un apņēmīgi piecēlās.

-    Es vairs nespēju tāpat vien sēdēt! Labāk paiešos kādu gabaliņu viņam pretim un…

-     Nekur tu nepaiesies! Ieviņa nometa zobus un akmentiņus un satvēra māsas roku kā spīlēs. Domā, tev vienai nemierīgs prāts? Bet mums jāpaliek tepat, atceries Adris pieteica, lai nekur neejam! Labāk ieēdīsim kaut ko, nevar visu dienu dzīvot tukšu vēderu. Dzirdi?

Dana brītiņu apdomājās, tad bēdīgi pamāja un pārlauza miežu plācenīti. Taču mute bija sausa, un norīt kumosu nebija iespējams. Viņa pastiepa kausiņu, lai pasmeltu ūdeni, taču tik neveikli, ka pods apgāzās un tā saturs nekavējoties iesūcās sūnā.

-    Aiziešu līdz avotam. Dana gandrīz priecīgi pakampa trauku. Vismaz kāds iemesls atkustēt nost no uguns. Iesmels ūdeni un, kamēr māsa neredz, mudīgi paiesies pretī Adrianam… kaut pārdesmit soļus.

Pirms Ieva paspēja iebilst, Dana jau spraucās cauri eglājam. Avots vēl nebija redzams, taču dzirde uztvēra savādu, biedējošu skaņu joņainu guldzēšanu un paklusus šļakstus. Ar ierastu kustību meitene atbīdīja pēdējo smago zaru un ieraudzīja, ka mazā, sūnu iemalotā avotiņa vairs nav. Tā vietā pletās milzīga peļķe, kam pa vidu griezās mutulis, izskatīdamies pēc tumšas piltuves, tikai ūdens tajā nevis ietecēja, bet neapturami plūda augšup.

-    Vai Dieviņ… Dana nomurmināja un, piesardzīgi liekot kājas, lavījās tuvāk. Peļķe varēja būt vismaz trīs metrus diametrā, tomēr necik draudīga neizskatījās. Meitene piesmēla trauku, tomēr prom negāja; tumšais ūdens virpulis pievilka skatienu kā magnēts. Tādā apjukumā un prāta mulsumā Dana kavējās vairākas minūtes, līdz sajuta, ka pēdas apņem saldējošs vēsums.

Ūdens cēlās! Turklāt tik strauji, ka nepilnu piecu minūšu laikā peļķe bija papletusies vismaz par plaukstas tiesu. Vēl nespēdama apjēgt sekas tādai avotiņa nākšanai zemes virsū, viņa atkāpās un palika stāvam kā nohipnotizēta.

-    Māsa! Dana, kur tu paliec, vai gribi, lai es tevis dēļ sajūku?

No ugunskura puses atskanēja Ieviņas balss, un pēc mirkļa avota laukumiņā parādījās arī pati saucēja. Nu, un ko tu tur blenz kā nolēmēta?

Dana neatbildēja, tikai pastiepa roku. Ieva pieskrēja klāt un uzreiz atmeta kareivīgo toni.

-    Kas, ellē… Ak, šausmiņas, kas noticis ar mūsu avotu? No kurienes rodas tik daudz ūdens?

Māsa paraustīja plecus. Ko lai atbild, ja nav ne mazākās jēgas par dīvaino notikumu cēloņiem un vēl svarīgāk to iespējamajām sekām.

-    Labi, arī tas vēl nav nekāds pasaules gals! Jaunākā māsa pēc brītiņa optimistiski nosprieda. Maz kas… Droši vien kaut kādi pavasara plūdi. Nav ko te nīkt, ejam atpakaļ saulītē, šeit ir vēss.

Viņas atgriezās apmetnē un mēģināja atsākt pārtraukto maltīti, taču ēstgriba bija pazudusi neatgriezeniski, toties bažas auga augumā. Pusdienai sen jau bija pāri, pulkstenis, visticamāk, varēja būt ap trijiem. Kur gan palicis Adrians?

Stundas ritēja. Lai gan Ieviņa, savus akmentiņus, dzintarus un zvērzobus aukliņā vērdama, visiem spēkiem pūlējās uzturēt sarunu, drudžaini meklēdama arvien jaunas un jaunas tēmas, viņas fantāzija pamazām sāka izsīkt. Jo vairāk tāpēc, ka Dana māsas pūliņus nekādi neatbalstīja. Viņa sēdēja, krūtīm pievilktos ceļgalus cieši apkrampējusi rokām; atrisušie un nesukātie mati gandrīz pilnīgi aizsedza seju. Laiku pa laikam Dana pacēla galvu un izmisušām acīm ieurbās egļu zaru ai/.karā, kam kuru katru brīdi vajadzēja pavērties, lai atklātu Adriana mīļo seju. Taču zaļais aizkars nevērās, tikai vienaldzīgi šūpojās, mostošā vakarvēja kustināts.

Pamazām satumsa, un drīz bija klāt arī nakts.

-    Māsiņ… māsiņ, dzirdi? Krietni sašļukusi Ieva glāstīja Danas raganīgi izspūrušos matus. Viņš noteikti atgriezīsies, tici taču! Un neklusē, lūdzama, citādi arī man ap dūšu paliek pavisam ērmīgi. Danīt, māšukiņ mīļo, lūdzu, pasaki jel kaut ko, kaut vienu vārdiņu!

-    Mums nevajadzēja viņu laist… Dana aizžņaugtā balsī nomurmināja, paceļot no asarām iekaisušās acis. Vienkārši turēt ciet abām rokām un nelaist. Ja Adrim kaut kas notiks, vari ticēt, es arī nedzīvošu, bez viņa es nevaru, un viss.

-     Nekas šim nenotiks! Adris ir vīrietis, stiprs un gudrs. Ja viņš vēl nav atgriezies, tātad ir pietiekami svarīgs iemesls, turpinādama glāstīt māsas galvu, vārdoja Ieva. Meitene neparko neatzītos, ka, mierinot Danu, drošina arī pati sevi. Īstenībā bail padomāt: divas gandrīz neaizsargātas meitenes naktī milzīga mūžameža vidū! Ieviņa nodrebinājās, bet tūdaļ domās aši pārskaitīja iespējamos draudus: cilvēki neuzbruks, no lielajiem ragulopiem nav ko bīties, tos tāpat kā vilkus un tamlīdzīgus lāčus atbaida uguns. Kas vēl? Nezināmi dabas spēki? Nu, tos, vismaz pagaidām, var izslēgt, nekā bīstama nejūt, un gan jau arī avots nomierināsies. Tātad var justies droši?

Ieva nekavējās izklāstīt savus apsvērumus Danai, vēl un vēlreiz atkārtodama, ka Adrians ir pietiekami spēcīgs, gudrs un attapīgs, turklāt iejuties šajā laikmetā tik brīvi kā zivs ūdenī kas zina, žemūni pierunājuši pavakarēt pie akrapils pavarda, un viņš nav spējis atteikties. Viņa runāja tik ilgi, kamēr māsa beidzot iemiga, galvu ieguldījusi Ievas klēpī.

Caur mākoņu aizklātām debesim kūtri un negribīgi atausa rīts daudzu nedēļu laikā pirmais rīts bez Adriana. Danas sejiņā bija sastindzis izmisuma vaibsts, arī Ievai vairs neizdevās noskaņoties uz. optimisma viļņa.

Mežā juta dīvainu spriedzi. Putnu balsis bija pieklusušas, bet austrumpusē palaikam spalgi klakšķēja zari, it kā tos mīdītu neredzamu kustoņu kājas. Rīta dziru sūcot, māsas pamanīja bariņu mežacūku Riekstukalna dienvidu nolejā; starp veco sarainajām mugurām kā svītraini spilventiņi juceklīgi vēlās sivēni. Pavisam tuvu šņākdamas aizlēkšoja divas aļņu govis, tām pēdās tecēja garkājains telēns. Taču vairāk par dzīvnieku neparasto uzvedību meitenes satrauca no tālienes atvēlusies dobja, nevienmērīga dunoņa, brīžiem vairāk sajūtama nekā dzirdama. Plecu pie pleca, drošākas dūšas dēļ sadevušās rokās, māsas stāvēja pie ugunskura un platām acīm lūkojās apkārt.

-     Ieviņ… Danai bija jānoklepojas, lai dabūtu lejā kaklā ieķērušos kamolu. Vai tu saproti, kas notiek? Atceries, ziemā pirms zemestrīces… tur, gāršā, bēgošās cūkas un citus meža zvērus?

Ieva mēmi pamāja.

-     Arī tagad izskatās, ka tie mūk no kaut kā. Vismaz izskatās pārbiedēti, jo nekad agrāk ne cūkas, ne aļņi un citi meža lopiņi nav nākuši mūsu mājai tuvumā dūmu un cilvēku smakas dēļ, tikai Valentīnītis, bet tas ir īpašs gadījums. Tad vēl dīvainie trokšņi… Vai tik tas nenozīmē, ka kuru katru mirkli zeme atkal var sākt drebēt… un Adris… Kungs Dievs, viņš taču netiks pāri tīrelim!

Ieva turpināja saspringti klusēt, tikai ciešāk spieda Danas plaukstu. Piepeši viņa sarāvās.

-     Avots! Šorīt mēs tur vēl neesam bijušas. Nāc, skrienam palūkot, kas noticis pa nakti! Ja nu tiešām tas viss kaut kā saistīts, tad… Ai!

Viņas vēl nebija tikušas cauri egļu saaudzei, kad abu kājas līdz puslieliem ieklupa ūdenī. Tā vairs nebija vakarējā peļķe. Ap simtgadīgo koku stumbriem nemierīgi skalojās īsts ezers.

-    Ārprāts! griezīgi iebrēcās Ieviņa un lēca atpakaļ, raujot māsu līdzi. Tas jau ir, velns zina, kas! Vēl drusku metru, pusotra uz augšu, un mēs būsim appludinātas. Pat mūsu laika ezers nebija tik liels!

Situācija bija draudīga. Tumšais vilnījums liecināja, ka satrakojies avots turpina pumpēt ūdeņus virszemē, turklāt biedējošā dunoņa pieņēmās spēkā un spieda ausīs tik spēcīgi, ka deniņos klauvēja asiņu pulss. Meitenes saskatījās, abu acīs plaiksnīja izmisums. Ko darīt? Kā paglābties? Un kas noticis ar Adrianu?

Pēkšņi uznākušā bezspēkā vilkdamas pa zemi samirkušās kājas, abas atgriezās pie ugunskura. Jā, ja labi ieklausījās, tad tagad arī te varēja skaidri saklausīt ūdens guldzēšanu un šļakstus, plūsmai skaujot egļu stumbrus.

-    Pēc dažām stundām mums nāksies mesties peldus. Danai klabēja zobi. Viņa sāka raisīt vaļā apavus, no kuriem pilēja ūdens. Nudien nezinu kāpt kokā, vai?

-    Tas nav nopietni. Ieva noliedzoši grozīja galvu. Kaut kas jāizdomā, citādi būsim pagalam. Pilnīgi traka pasaule, nepietiek ar zemestrīcēm, nu vēl arī plūdi?

-    Pagaidi! Danas pirksti atrāvās no apavu auklām. Bet te taču nekādu zemestrīci nejūt! Troksni dzird, tomēr nekas nedreb, tikai… bet tas nav svarīgi. Vai zini, kas man ienāca prātā? Atceries, kad vēl bijām mājās, es domāju Adra mājās, Ventspilī, un Valfrīds tikko bija atlidojis no Amerikas. To zemestrīci atceries? Bija taču baigā, bet pie mums Grietiņmežā neviens neko nebija manījis! Tētis vēl smējās, ka savulaik nopircis zemi īstajā vietā, ko neķer nekādas dabas katastrofas.

-     Tas nu gan būtu labi, jaunākā māsa gari, trīsuļojoši nopūtās. Tad jau zvēri muka tieši uz šejieni kā drošu vietu, ir tak lasīts par dzīvnieku instinktiem. Tie sajūtot visādas nelaimes tuvojamies daudz labāk nekā cilvēki. Labi, ja tā tiešām ir, tad no zemestrīces mums nav jābīstas, bet no noslīkšanas gan. Jādomā labi ātri, citādi…

-    Man šķiet, es jau izdomāju! Danas lūpās pavīdēja bāls smaids. Kamēr nav satumsis, mums jāpārvācas uz pauguru. Tas ir vairāk nekā četrdesmit metru augsts… neticu, ka avots var izvirst tādu ūdens daudzumu, lai appludinātu arī to. Mēs tur iekursim lielu uguni, un Adrians jau pa gabalu redzēs, kur atrodamies.

-     Ģeniāli, māsa! šķita, ka Ieva sāk atgūt omu. Iespēja darboties taču ir pavisam kas cits nekā trula sēdēšana, apcerot iespējamās nelaimes. Tad uz priekšu, evakuējamies uz Grietiņmeža pauguru nesmukā pērkondieviņa pajumtē!

Viņas sāka stiept savu iedzīvi uz pauguru. Pa attīrīto taciņas daļu nešana vedās viegli, bet tālāk nācās plēsties cauri kazenājiem. Negants dzelksnis iecirta asiņojošu skrambu Danas vaigā, bet Ievai, kas nesās pa priekšu, turot krūtīm piespiestu drānu kaudzi, rokas bija vienos pušumos.

-    Mēs izdarījām lielu kļūdu, vecākā māsa elsoja, dodoties atceļā. Papriekš vajadzēja atstiept smagākās lietas graudu maišeļus un žāvēto gaļu. Tā mēs izpumpēsimies, un visam pārējam spēka vairs nebūs.

-     Labi, tad tagad ņemsim ēdamo! Ieviņa piekrita, tusnīdama kā mazbānītis. Taisnība, bez lupatām var iztikt, bet bez ēdiena ja reiz paugurs būs kļuvis par salu nu nekādi!

Atgriežoties Riekstukalna apmetnē, viņas konstatēja, ka ūdens to jau teju sasniedzis, turklāt sūcās arī cauri bunkura sienām, it kā zem zemes pēkšņi būtu atvērušās agrāk nemanītas āderes. Meitenes steidzīgi cēla laukā mantas, vēla pa maisam mugurā un, salīkušas kā večiņas, tenterēja uz glābēju pauguru. Lai gan no pārslodzes un uztraukuma ļodzījās kājas, māsas neļāva sev ne mirkli atpūtas un tūdaļ devās atpakaļ pēc nākamās nešļavas. Tikai pēc ceturtās reizes, kad šķita viss ir pārvietots -, abas burtiski sabruka blakus pērkondieviņa akmenim un cīnījās pēc elpas.

-    Mēs nenoslīksim! Ieva pastiepa roku ar izslietu īkšķi.

-    Nekādā gadījumā! Dana tam piesita savējo. Un Adris drīz būs mājās! Klau, tu pamanīji? Mūsu taka arī kļuvusi slapja! No kurienes rodas tik daudz ūdens?

-     Ne jausmas… Ieviņa apmetās uz vēdera un drusku saviebās. Klau, man visu laiku tā kā viegli šķebina pakrūtē, arī galva brīžam sareibst kā ātrgaitas liftā, nez, ko tas varētu nozīmēt?

-     Patiesi? Dana pataustīja saskrambāto vaigu un atspiedās uz elkoņa. Tev arī? Tad jau… bet es iedomājos, ka…

-    Ko? Māsa nemierīgi viņu uzlūkoja.

-    Ka esmu stāvoklī. Piepūles sārtums no Danas vaigiem pārmetās uz zodu un pieri. Bet, ja reiz tu jūti to pašu, tad laikam neesmu vis.

-     Tā tik mums vēl trūka, Ieva noburkšķēja. Labi, kā saka, tas mums no nerviem. Nav ko vārtīties, jāpoš naktsmājas. Stāvoklī viņa… kas vēl nebūs!

Kamēr Ieva kūra uguni, Dana noāvās, izžmiedza ūdeni no zeķēm, nolika apavus žāvēties un sāka kārtot steigā nomesto mantību. Piepeši viņa sastinga, dīvaini ieelsojās, pēc tam iebrēcās nebalsī.

-    Kas nu atkal?

-    Ak Dievs, Ieviņ! Spogulis! Mēs esam aizmirsušas spoguli bunkurā!

-    Kā aizmirsušas? Vai tad tu to neizcēli no bunkura pašu pirmo?

-    Nē taču! Es grābu visu, kas bija sakrauts zemē, bet spoguļa maisiņš karājās pie sienas, un… vienkārši aizmirsu! Es tūlīt aizjozīšu pakaļ piemirsusi savas basās kājas, meitene metās skriešus.

Kazenāji nikni plosīja neaizsargātos stilbus, pēdās sadūrās desmitiem ērkšķu, ap potītēm šļakstījās salta un melna rāva, taču Dana to pat nejuta. Viņa skrēja, cieši savilktās dūres piespiedusi krūtīm, un spēja domāt tikai vienu par nenovērtējami dārgo priekšmetu, kas viņas nolaidības dēļ palicis nu jau pilnīgi applūdušajā bunkurā un, iespējams, ūdens to sabojājis… Ja tā ir, tad viņi nekad, NEKAD neatgriezīsies mājās, un vecāki… mīļie, dārgie, pasaulē vislabākie vecāki no bēdām sajuks prātā un nomirs.

Sirdij vai lecot no krūtīm, Dana iebrāzās apmetnes vietā, kas izskatījās kā aukas izpostīta, un nometās ceļos pie atvērtās lūkas. Viņas bažas bija piepildījušās bunkurā teju līdz augšai vilnīja ūdens, un tas vairāk atgādināja aku. Turklāt avota uzpludinātais ezers bija pienācis tik tuvu, ka, lielākais pēc pusstundas, viņu līdzšinējā mājvieta būs zem ūdens. Atlika tikai viena iespēja šausmīgi nepatīkama, bet ne mirkli neatliekama. Dana sakoda zobus, lai tie neklabētu tik briesmīgi, zibens ātrumā norāva visas drēbes, gandrīz saplēšot jau tā daudzcietušos džinsus, un uzmeta egles zarā. Piesaukdama visus labos garus, viņa iebāza kāju ūdeni un sameklēja trepīšu kāpsli, tad, turoties pie bunkura jumtmalas, laidās dziļāk. Kailais ķermenis noklājās ar biezu zosādu; ūdens bija tik auksts, ka burtiski svilināja. Caur sakostajiem zobiem izlauzās sāpīgs kunksts Dana saprata, ka no kāpnītēm viņai spoguļa maisu neaizsniegt! Nācās nolaisties līdz pašai apakšai. Ūdens vārda tiešākajā nozīmē smēlās mutē, biezā krēsla padarīja aklu. Meitene iecirta pirkstus bunkura sienā un parāvās uz priekšu; straujā kustība saviļņoja ūdeni, tas uzsitās līdz acīm, un Dana pamatīgi aizrijās. "Tikai bez panikas, mieru, mieru, citādi man beigas," galvā kala viena vienīga doma. Pamats zem kājām pazuda, tagad viņa karājās vienā rokā pie sijas, bet otra izmisīgi tvarstījās šļakstīgajā un tumšajā saltumā. Beidzot! Pirksti satvēra izmirkušu, spalvainu mučkuli un rāva ar visu spēku, cik vien bija palicis baiļu un aukstuma stindzinātajā miesā. Aukla pārtrūka, maiss palika rokā; augošā nelabumā Tīstīdamās, Dana iekoda tā stūri zobos un cīnījās atpakaļ, kur lūkas atverē virs egļu galotnēm aicināja dziestošā dienasgaisma. Šķebīgs nelabums raustīja kuņģi, pārsalušie locekļi atteicās klausīt, taču pēda beidzot sajuta kāpsli.

-    Trakā! Kā no milzu tāluma atplūda māsas balss. Dana, vai tu galīgi bez prāta, ko? Dod roku, mudīgi! Ārprāts, tu esi auksta kā varde… kāpēc tu mani nepagaidīji, es taču saucu, bet tu aizdrāzies kā tādā amokā! Taisi taču vaļā muti, dod šurp maisu! Vēl pārkodīsi… Dana!

Ieva bija pārbijusies ne pa jokam, bet bailes ne vienmēr atņem spēkus; diez vai Ieviņa citkārt spētu izvilkt māsas ļengano augumu no briesmīgās akas, par kādu bija pārvērties viņu bunkurs, taču baiļu uzjundītais adrenalīns ieplūda dzīslās kā šķidra uguns un piešķīra meitenei atlēta tvērienu.

-     Mums nav laika, māsiņ, Ieva murmināja, naski berzējot Danas puspamirušos locekļus ar adīto džemperi. Māsiņ, saņemies, lūdzu! Tu esi varone, absolūtā drosminiece, kaut arī traka, bet tas nekas, spoguli izglābi, pati dzīva paliki. Nu, vilksim kājās bikšeles… labi, tagad džinsus. Tavs krūšturis, nudien, izskatās pēc zirnekļtīkla, bet tas nekas… Nu, celies taču kājās!

-     Ievucīt, Dana nočukstēja kā pa miegam. Goda vārds, es atkal esmu dzīva, un tu mani izglābi…

-     Nu, tāds laikam ir jaunāko māsu liktenis, Ieviņa sīki, drebelīgi nosmējās, un tagad tecēsim, citādi dabūsim peldēt!

Kā abas aizkūlās pa kazenāju taku, kas palēnām izvērtās īstā striegonī, un sasniedza glābēju pauguru, vēlāk īsti neatcerējās ne viena, ne otra. Dana pilnīgi atģidās tikai tad, kad miesā iestrāvoja ugunskura glābjošais siltums un pleciem uzgūla Adriana aitādu apmetnis. Viņa izspaidīja no matiem ūdeni un pateicīgi tvēra karsta dzēriena trauku, bet Ieviņa nomurmināja kaut ko nesaprotamu un pazuda aiz pērkondieviņa akmens; tikai tagad, kad viss bija beidzies laimīgi, viņa īsti aptvēra notikušo cik tur trūka, ak, mīļo Dieviņ, ja viņa būtu pieskrējusi nieka desmit sekundes vēlāk, Dana būtu noslīkusi kā žurka! Un pat ne tāpēc, ka neprastu peldēt, bet aukstuma šoka dēļ! Ievas kājas ļima, it kā kaulu un muskuļu vietā būtu vilna, miesu kratīja sīki drebuļi, seja pret pašas gribu viebās uz raudām. Viņa pūlējās padzīt no iztēles baigo skatu māsas balto augumu tumšajā ūdenī, bet tas atkal un atkal atgriezās šausminošā realitātē. Pieri apžņaudza salta stīpa, kuņģis neģēlīgi noraustījās, un rīkles galā sakāpa vēmiens. Pēc vairākām mokpilnām spazmām kļuva vieglāk. Meitene paslējās uz ceļgaliem un ieklausījās uguns mājīgi sprakšķēja, tomēr sprakšķiem cauri lauzās pirmītējā dobjā duna. Taču tur bija vēl kaut kas…

-      Ieviņ, kur tu paliki? Danas balss bija klusa, tomēr diezgan mundra.

-    Es, es tepat, ē-ē, pačurāt biju… Nu jau varēja tīri labi nostāvēt kājās, un Ieva, liekot kājas tik plati kā jūrnieks uz klāja vētras laikā, laimīgi sasniedza ugunsvietu.

-     Dzirdi? Vecākā māsa tramīgi grozīja galvu, acīm taustot tumstošo apkārtni un mēģinot noteikt virzienu, no kurienes joņiem atplūda gari vilkta, žēlabaina skaņa. Kāds sauc… Varbūt Adris?

-    Diez vai. Ieva pavilka kājas zem sevis un pastiepa vēl arvien trīcošās rokas pret uguni. Neizklausās pēc vīrieša balss, drīzāk… Arī viņa ieklausījās, atglauzdama matus no ausīm. Man šķiet, tas ir jūras pusē, un tad jau droši vien tie ir mūsu paziņas Tuomisē un citi ukkas pielūdzēji, kas netiek pie sava dieviņa.

-    Tu domā? Dana ieklausījās vēlreiz, tad papurināja galvu un vāri pasmaidīja. Laikam jau tā, jācer, ka viņi nav pagalam applūduši. Bet Adriana joprojām nav. Smaids vēl aizvien bālajās lūpās apdzisa.

Miegs nenāca, to aizgainīja ik pa laikam uzplūstoša trauksmes sajūta. Dobjā dunoņa turpinājās: brīžiem pieklusa, tad ar jaunu sparu pieņēmās spēkā, liekot sirdīm strauji dauzīties. Vaimanas viņpus Riekstukalna bija pieklusušas, iespējams, tās apslāpēja ap pusnakti sacēlies ziemeļrītenis, trenkājot pa naksnīgajām debesīm smagnējus, pelēksudrabainus mākoņus, kam cauri lauzās iezilgana gaisma, it kā rūsas atplaiksna. Meitenes ciešāk sakļāva plecus, ko no dzestrā vēja sargāja biezais apmetnis, meklējot mierinājumu viena otras siltumā. Taču piepeši trauksmes sajūta strauji pieauga, panisku baiļu dzirkstis sāka pātagot miesu ar tādu spēku, ka nosēdēt vairs nebija iespējams.

-    Sākas, Dana nomurmināja, krampjaini saspiežot māsas pirkstus. Tas pats, kas toreiz…

-     N-nekas, Ieva izspieda caur cieši sakostajiem zobiem. Tagad m-mēs zinām z-zāles! Ko, Pērkon, tu domāji… nu, Danīt! Dziedāsim, cits n-nekas mums neatliek!

Abas uzslējās stāvus un, basām kājām neveikli mīņājot uguns sasildīto zemes laukumiņu, sāka dziedāt. Baiļu žņaugtās rīkles sākumā neklausīja, vārdi lauzās kā caur brikšņiem un žogiem, melodija lēkāja kā malduguns, taču viņas spītīgi turpināja. Kad Pērkona dziesma bija izdziedāta, Dana nekavējoties uzsāka citu par straujo upi, ar sevišķu sparu skandējot vārdus jāj, balini, droši pāri, neslīks tavs kumeliņš. Ieva turpināja:

-    Rikšiem bērīt' es palaidu…

Skaistās, kopš bērnības zināmās melodijas un vārdi vijās un ritēja, no nebeidzama kamola tīdamies. Minūtes lāsoja kā rasa kadiķu pazarītēs un krājās stundās. Kaut kas bija mainījies. Dana un Ieva turpināja dziedāt ne tāpēc, lai padzītu bailes to vairs nebija -, bet tādēļ, ka skanēja tik skaisti kā nekad! Meitenes vairs nejutās kā pirmatnīgu dabas spēku pārbiedētas un zemei pieplacinātas radībiņas, bet gan jaunas, stipras un drošas. Dievs vien zina, kā viņas šajā nakti neaizsmaka. Kad austrumos sāka sārtoties ausma, māsu vaigi atkal bija sārti, lūpas tvīka kā zemenes, acis mirdzēja. Dziļajā klusumā pamazām ievīterojās meža putni, un Dana, atliekusi galvu, viņiem atbildēja:

-     Stāvēju, dziedāju augstajā kalnā… Ievas skanīgais alts savijās ar māsas dzidro soprānu. Dzidra atbalss lēnām dzisa rīta migliņā virs tīreļa. Meitenes saskatījās, iesmējās un apkampās, sak, tā tik bija naksniņa! No bargās dunas vairs nebija ne vēsts, pasaule bija rāma un daiļa, baiļu nezinoša kā tikko dzimis bērns.

Meža koris pieņēmās skaļumā; spārnotie solisti centās pārspēt cits citu par godu austošajai pavasara dienai. Grietiņmeža pauguru iekļāvušajā ūdens bagātībā spoguļojās rīta debess un izbrīnā sastingušo koku stāvi. Ugunskurā lēni izdega pēdējie zari; zīdmaigas pelnu plēnītes liegi atlobījās no rožu krāsas oglēm un sabira. Neviena roka nepacēlās, lai sabikstītu dziestošo uguni, jo Ieviņa un Dana, saritinājušās uz mīkstās aitādas, beidzot bija iemigušas īstā Ērkšķrozītes miegā, tādā, no kura var uzmodināt tikai princis.

Un princis ieradās. Pašā gaišākajā stundā dienvidū Grietiņmeža paugurā no skaisto akmeņu zemes puses uzkāpa pagalam pārguris, līdz jostasvietai rāvā nobridies jauneklis, turot nobrāztajā rokā šķēpu, māliem notrieptu caunu cepurīti galvā. Ieraugot pie atdzisušā gunskura aizmigušās meitenes, viņa drudžaini degošajās acīs iemirdzējās prieka asaras. Adrians bija atgriezies.

♦ <$> ♦

-    Es gandrīz nespēju noticēt, ka tas viss notika pa īstam, ka tas nav sapnis… ka es neesmu to izdomājis. Pēc pirmajiem prieka saucieniem, dedzīgiem apkampieniem un skūpstiem Adrians beidzot varēja apsēsties un izstiept pārgurušās kājas. Viņš kāri iedzēra dažus malkus ūdens, noskaloja dūņām, māliem un smiltīm aplipušās delnas un gandrīz vai svētlaimē uzlūkoja meitenes.

-     Nu, neklusē, stāsti taču! Dana cieši saņēma mīļotā roku no vienas vietas klātu nobrāzumiem, ar aplauztiem, vietām asiņojošiem nagiem. Stāsti visu, kā bija! Mēs tik ļoti baidījāmies par tevi, tā uztraucāmies, un tad vēl mūsu avota plūdi, un tā rīboņa…

-    Avots pārplūda? To jau varēja gaidīt. Droši vien pārbijāties līdz ārprātam. Puisis mazliet gurdi pasmaidīja. Spēju iedomāties. Kolosāli, ka izdomājāt pārvākties uz šejieni. Es jau baidījos, ka būsiet zaudējušas dūšu un… nedod Dievs! Un vēl visas mantas atstiepāt, visus smagos maisus. Kas ar spoguli?

-    Tas arī ir te… Dana saminstinājās un piesarka. Tiesa gan, spogulis drusku samirka, jo…

-     Bunkurs pieplūda šausmīgā ātrumā, māsa metās Danai palīgā. Adrim, vismaz pagaidām, nav jāzina visas spoguļa glābšanas detaļas, būtu drīzāk klājis vaļā, ko pats piedzīvojis šajās divās diennaktīs.

-    Jūs to vismaz noslaucījāt? Adrians nervozi paskatījās apkārt. Ja nē, tad…

-    Es tūlīt! Dana atlaida puiša roku un steidzīgi raisīja vaļā spoguļa maisu, mocīdamās pašpārmetumos un no visas sirds cerot, ka pulētā virsma nebūs cietusi. Ieviņa, elpu aizturējusi un lūpas kodīdama, ar acīm sekoja māsas roku kustībām un, kad no miklo drānu un ādu vīstokļa iznira sudrabainā bļoda, izgrūda skaļu atvieglojuma nopūtu uz tās nebija ne plankumu, ne rūsas, vienīgi spīdums šķita mazliet blāvāks.

-     Mēs nospodrināsim. Ieviņa, ilgi nedomājot, noplēsa pamatīgu gabalu no sava krekliņa, pārrāva un iegrūda vienu pusi māsai. Nemoki ilgāk, stāsti, bet mēs pa to laiku savedīsim tēta spoguli pilnīgā kārtībā.

Un Adrians stāstīja.

Tai agrajā rītā ("vai tiešām tas bija tikai pirms divām dienām," viņš brīnījās) izjājis no Riekstukalna apmetnes, akrapili viņš sasniedza apmēram pēc stundas. Ziņa par avota uzmutuļošanu tik agrā pavasarī žemūnus pārsteidza, taču Adriana patiesīgumu neviens neapšaubīja. Kamēr Dandars puisi iztaujāja par mutuļu sparu un augstumu, Pūpauks nekavējoties devās uz aploku, kur ganījās zirgu pulks, lai izvēlētos Pērkonam ziedojamo upuri. Savukārt Žeimants sauca kopā labo ļaužu vīrus, lai izvēlētu tos, kam šajā reizē piekritīs gods piedalīties upurēšanā. Kaut arī satraukti un uzbudināti, vīri tomēr darbojās un rīkojās samērā mierīgi virsaiši zināja, kas darāms, pārējie bija gatavi izpildīt pavēles.

Drīz vien zirgs bija izvēlēts, izsukāts, noberzēts ar rupju linu drānu un pabarots ar alūtā mērcētām auzām. Pūpauks, Žeimants, Dandars un seši jaunāki vīri, viņu vidū arī Elnis, kāpa saviem jājamajiem kumeļiem mugurā; primitīvo seglu aizmugurē tika piesieti maisi ar līdzņemamajām mantām un steigā savīkšto ēdamo. Adrians uz sava Pinkainīša jāja blakus Dandaram, pa brīdim uzmezdams ziņkārīgu skatu maģiskajam upurēšanas cirvim labrirn aiz melnacainā sirmgalvja jostas. Dandars apvaicājās, kā viņiem klājies, kā veicies medībās, vai pietiek ēdamā un vai aluoga tuvumā nemaisās tumsonīgie jūrmalas ļautiņi, kas zina tikai vaimanāt un pievākt visu, kas nav piesiets, bet nemāk pienācīgi godāt zibeņmeti Pērkonu. Adrians labprāt atbildēja un cita starpā pastāstīja arī par iepriekšējā naktī novēroto krāšņo ziemeļblāzmu. To padzirdējis, Dandars burtiski sastinga. Vecā vīra lūpas notrīcēja, acis zaudēja žirgto mirdzumu un it kā izbalēja. Vēl satriecošāku iespaidu vēsts par gaismas deju nakts debesīs atstāja uz Pūpauku tas sagrīļojās seglos, un šķita, ka valdonīgais priesteris teju, teju zaudēs samaņu.

Tad viņi sāka strīdēties, atveldzējis lūpas ar ūdens malku, Adrians turpināja. Pūpauks kliedza: ja naktī Pērkons pacēlis savu lāsaino apmetni, bet no rīta uzmutuļojis svēto avotu, tad tas liecina par ļaunā Saules dēla pamošanos, kam sekos briesmīgas dieva dusmas un zemes tricināšana, tāpēc jāsteidzas, jājāj aulekšos uz Pērkona namu un tūdaļ pat jāziedo nevis viens, bet septiņi kumeļi, citādi žemūnu nami un lauki nogrims vai arī tos aprīs ūdens. Dandars deva pretī: tik draudīgas ugunszīmes debesīs nav redzētas kopš viņa vectēva jaunības, la tā, tad posts var nākt tikai no jūras puses, jo tieši tur Pērkons naktī plandījis apmetni. Tamdēļ žemūniem nevis jāziedo kumeļi Pērkona namā, bet gan nekavējoties jāgriež zirgi uz ziemeļiem uz septiņu rūnu kalnu un jāskandē spēles, kā to savlaik darījuši žemūnu senči Dandara vectēva vadībā.

Pūpauks krita panikā; drausmu pārņemtā vīra brēcieni grieza ausīs kā svaigi šķelti krama naži. Žeimants nesaprata, kurā pusē nostāties, tāpēc bažu pilns un saspringts gaidīja strīda iznākumu. Jaunākie vīrieši izskatījās apjukuši un valdīja ķildu satrauktos kumeļus.

Ķīviņš notika gāršā, pa vidu starp akrapili un tīreli. Ne Pūpauks, ne Dandars negribēja piekāpties, tomēr Pūpauks bija uzstājīgāks, un jātnieku pulciņš atkal sāka kustēties iepriekšnolemtajā virzienā, līdz nonāca tīreļa malā. Adrians, kurš kopā ar Elni un vēl diviem jaunekļiem tobrīd jāja citiem pa priekšu, pirmais sasniedza dūksnaino vietu un apstulba, ieraugot, ka vēl pirms pāris stundām līdzenā un mierīgā virsma tagad uzblīdusi kā rūgstoša mīkla. No akačiem cēlās burbuļi un bez skaņas pārplīsa; visapkārt, žēli klaigādami, laidelējās ligzdas pazaudējušie putni. Zālainās saliņas bija gandrīz pazudušas zem uzplūstošā ūdens, bet laipas lēnītēm cilājās, it kā tās no apakšas kāds kustinātu.

Ieraudzījis tādu ainu, Pūpauks nobālēja kā kaļķis; rūsgano uzacu kumšķi baltajā sejā šķita uzliesmojam. Pat nejēgam skaidrs, ka šobrīd šķērsot tīreli ar zirgiem nav iespējams. Kamēr valdonīgais vīrs nespēja izšķirties, Žeimants, drūms kā negaisa padebesis, teica galavārdu: Dandaram taisnība! Ja Pērkons mutuļo avotu, cilā tīreli un nelaiž žemūnus uz savu namu, tad viņš negrib kumeļu asinis. Palikusi tikai viena iespēja ņemt spēles un steigties uz septiņu rūnu kalnu!

Dzirdot noslēpumaino vārdu un spēļu pieminēšanu, Adrianam pār kauliem pārskrēja karsts. Viņš saskatījās ar Elni un izlasīja tā acīs svētas šausmas. Pārējie bailīgi sačukstējās, taču Pūpauks bija atzinis Dandara taisnību un pieņēmis lēmumu.

Tu jāsi mums līdzi un nokāpsi kalnā! Viņš paziņoja Adrianam tādā tonī, kas nepieļāva nekādas iebildes. Tev būs deivan sirdis dieva sirds!

Neļaudams nevienam vairs bilst ne vārda, Pūpauks pagrieza zirgu atpakaļ un laida aulēkšiem. Pārējie sekoja, cenšoties neatpalikt, un tā līdz pašai akrapilij. Kamēr Žeimants un Pūpauks dalīja pavēles uz visām pusēm, neskopojoties ne ar uzkliedzieniem, ne dunkām tiem, kuri, viņuprāt, nekustējās pietiekami ātri, maz ko saprotošie jaunieši un samulsušais Adrians mīņājās priekšpils pagalmā. Visapkārt valdīja neiedomājams troksnis. Pēkšņi uzvilnīja dīvaina skaņa neskaidra rūkšana un šalkoņa, it kā tuvumā būtu uzradies ūdenskritums. Skraidelēšana un klaigas uz mirkli pierima, bet tad upmalas pusē kāds iebļāvās nebalsi, un tūdaļ vesels ļaužu bars brāzās uz apžoga pusi. Sievietes vaimanāja, zemē nogrūstie bērni brēca, bet neviens tiem nepievērsa uzmanību visu acis bija kā piekaltas upei, senajai Ventai Vindotei.

-    Goda vārds, es neticēju savām acīm, Adrians nočukstēja, pārlaidis skatu bezmaz pamirušajām meitenēm. Iekniebu sev rokā, lai pamostos no murga, bet tā bija īstenība Venta tecēja atpakaļ\ Un nevis lēnām, līdzeni un klusu, bet rūkdama, milzīgiem viļņiem, īstām bangām… Putas šķīda līdz pat žogam, vienu brīdi likās, ka pilskalns tūlīt pazudīs zem ūdens. Cilvēki visapkārt auroja tā, it kā būtu sajukuši prātā, arī man tobrīd bija sajūta, ka paša jumts brauc projām. Atjēdzos, kad Žeimants mani parāva aiz rokas un lika nekavējoties kāpt zirgā.

jātnieki, kuru pulks bija pieaudzis līdz diviem desmitiem, aiztraucās pa paplatu taku, kas stiepās līdztekus upes krastam. Vīru pulkā bija arī divas sievietes Varūne un jauna, pēc skata necila meitene vārdā Velga. Ūdens rūkoņa nemazinājās, taču, mirkļiem ritot, ar to kaut cik aprada gan cilvēki, gan lopiņi.

-    Vai tu zini, kurp mēs jājam? Adrians čukstus apvaicājās Elnim.

Tas, lūpas sakniebis, papurināja galvu.

-    Bet šis ceļš kas to taisījis un kam tas domāts? Adrians nerimās, lai gan neziņa par turpmāko spieda sirdi, ziņkāre ņēma pārsvaru.

-    Lai jātu mīt labumus ar ažuomaris ļaudīm, kad tie atbrauc lielajās laivās uz Vindotes ostu, Elnis negribīgi izgrūda, tad aizgriezās, nevēlēdamies vai nespēdams turpināt sarunu, un paskubināja zirgu.

Ap pusdienlaiku tirgus taka, kā Adrians to domās nosauca, noveda pašā ūdensmalā. Citkārt te noteikti bijis gauži ērts brasls, kur šķērsot upi, nesamērcējot kājas augstāk par ceļgaliem, bet tagad pretējā virzienā pagriezusies krāčainā straume kājāmgājējam sniegtos vismaz līdz jostasvietai. Žeimants, Dandars un Pūpauks sajāja kopā un pusbalsī ātri apspriedās.

-    Jāj pāri! Pūpauks pavēlēja kādam puisim, kura apģērbs liecināja, ka tas ir no mazļaudīm, un pasvieda garas virves rituli, vienu galu paturot sev.

Puisis pameta apkārt izmisušu skatu, tomēr paklausīja un, bikstīdams zirģeļa sānus ar papēžiem, piespieda lopiņu brist putojošajā straumē. Kā redzams, viņš šim pārbaudījumam bija izvēlēts kā mazvērtīgākais vīru pulka loceklis. Nežēlīgi, pie sevis nosprieda Adrians, bet… kādam, vienalga, jābūt pirmajam.

Ar lielām pūlēm puisim izdevās pārkļūt pretējā krastā. Žeimants izkārtoja rindā šaipusē palikušos, un pats nostājās priekšgalā; virvei pieķērušies, visi kā nebūt tika Ventai pāri. Lai gan pēc smagā bridiena gan cilvēkiem, gan zirgiem noteikti būtu derējusi atpūta, Pūpauks neatvēlēja ne brītiņa, bet lika dzīties rikšos.

Ērtās takas vairs nebija; visapkārt slējās varens priežu sils. Zem zirgu kājām lūza sausi zariņi, ņirkstēja samītie virši, švīkstēja mētras. Pēc triju stundu nepārtraukta jājiena zirgi bija putās un pārgurumā krāca. Kad priekšā pavīdēja neliela upīte, Pūpauks beidzot apstājās. Visiem sadalīja ēdienu sausus plāceņus ar žāvētu gaļu un lakšiem, padzirdīja arī zirgus. Primitīvo seglu vairākkārt pārlocītu un šā tā kopā sašūstītu ādu un kāpšļu trūkuma dēļ Adrianam sāpēja viss ķermenis, gurni smeldza kā salauzti. Droši vien citi nejutās labāk, tomēr neko neteica, tikai klusējot košļāja savu ēdamā tiesu. Nepagāja ne pusstunda, kad Pūpauks, drūmi viebdamies un tuklās ciskas braucīdams, lika turpināt ceļu.

Un tad viņi sajuta pirmo pazemes grūdienu.

Tas nebija sevišķi stiprs, tikai viegla zemes sadrebēšana kā kādreiz mājās, smagi piekrautai automašīnai garām pabraucot. Taču ar to pietika, lai Pūpauku un vēl dažus pārņemtu baiļu vilnis. Žeimants un Dandars gan turējās, taču pēc nākamā jūtami spēcīgāka grūdiena arī viņi sakoda zobus, lai apspiestu baiļu kunkstus.

Tomēr neviens neapstājās, tieši otrādi trieca zirgus vēl ātrāk, riskējot nokrist vai pazaudēt kādu no kustoņu mugurās uzsietajām mantām. Koku stumbru starpās ņirbošie saules stari žilbināja Adriana acis, Pinkaina nosvīdusi mugura izgaroja sīvu smārdu.

"Kā gan šie ļaudis zina ceļu uz noslēpumaino rūnu kalnu, ja neviens no viņiem tur nav bijis?" viņš prātoja. Tad Adris pamanīja, ka Žeimants ik pa laikam atskatās, sekodams saules ceļam. Ja pirms vairākām stundām saule atradās tieši aiz muguras, tad tagad kreisajā pusē. Adrians uzmanīgi ieskatījās pulkstenī; ja vien viņam bija izdevies to noregulēt kaut cik pareizi, tad vajadzētu būt ap četriem pēcpusdienā; savukārt kompasa bultiņa šaudījās, it kā zaudējusi spēju rādīt precīzi uz ziemeļiem…

Piepeši ausīs iespiedās pazīstamā dobjā dunoņa, un tūlīt sākās īsta panika. Zirgi zviedza, cilvēki saķēra galvas, kāds kliedza, dažs vīrs vaimanāja kā sieva. Pūpauks kratīja galvu tā, ka matu mezgls izjuka taukainās pinkās, cēla rokas pret debesīm un lūdza Pērkonu sargāt. Adriana deniņos draudīgi klauvēja asinis, viņam šķita, ka tūdaļ zaudēs samaņu. Kājas nejuzdams, puisis noslīdēja no trīcošā Pinkaina muguras un sāka to lēni, ritmiski pliķēt. Tas līdzēja, zirdziņš kļuva rāmāks. Tad viņš nometās blakus ceļos notupušajam Dandaram un Varūnei un vēlreiz lika lietā savu ritmiskās bungošanas metodi, un pamazām pievērsa tai arī pārējos. Pēc kāda stundas ceturkšņa gandrīz visi atkal spēja turpināt ceļu, bet Adrians nemanot bija iekļuvis virsaišu statusā pat augstprātīgais Pūpauks viņu tagad uzlūkoja ar bijāšanu.

Adrians mēģināja izjautāt Dandaru par kalna atrašanās vietu, iekļūšanu tajā, bet visvairāk par lomu, kas šajā rituālā piešķirta viņam, taču vecais vīrs neatbildēja, tikai bažīgi šūpoja galvu un murmināja nesaprotamus vārdus.

-    Es tad vēl nesapratu, kāpēc viņi ir tik briesmīgi nobijušies galu galā zemestrīce šiem nav nekas jauns, pāris, nu, augstākais trīs grūdieni, un cauri, nejaukais Pērkons nomierinājies, var mierīgi dzīvot tālāk! Man nebija ne jausmas, ka… Paklau, Adrians pētoši uzlūkoja meitenes, kas klausījās viņā ieplestām acīm. Vai jūs patiesi neko nejutāt? Ne mazāko zemes drebēšanu?

-    Nē. Abas sinhroni papurināja izspūrušās galvas. Nekas nedrebēja, tikai ūdens plūda un plūda… brīžam apšķebinājās dūša, bet citādi viss labi, tikai otrajā naktī atkal uznāca bailes, bet mēs tās aizdziedājām!

-     Laimīgās… Adrians nopūtās, gan bez nožēlas, pat ar manāmu lepnumu. Pirmajā dienā mēs līdz galam netikām, zirgi bija pusdzīvi, redzēt neko nevar, un, galvenais, zeme arī pierimusi, toties no rīta sākās īsta elle pamodos no tāda grūdiena, ka aizvēlos vairākus metrus!

Simtgadīgi koki cilājās kā uz atsperēm, zirgi trakoja, vairāki vīri paģība, Velgai uznāca īsta histērija, Žeimants pārsita galvu, Elnis pret akmeni izdauzīja pāris zobu un samīcīja degunu plācenī. Pūpauks izmežģīja plecu, bet Dandars momentā to ievilka tas tik ir večuks, es teikšu bumbieris nepaspēja pat iebļauties! Bet tas vēl nebija pats baigākais, ne tuvu! Trakākais sākās tad, kad zemē parādījās plaisas! Iedomājieties, es pūlos noturēties kājās, apķēries Pinkainīša kaklam, un pēkšņi dažus soļus tālāk zemē veras milzīga šķirba, plešas arvien platāka, koku saknes lien laukā, dārdoņa tāda, ka ausis džinkst. Ja godīgi, viņš mulsi iesmējās un paberzēja pieri, es pat īsti neatceros, kā tas beidzās. Atjēdzos, kad Žeimants ar asiņainu ģīmi streipuļoja apkārt, mūs skaitīdams. Pats īstākais brīnums visi bija dzīvi! Apdauzīti, saskrambāti, bet citādi nekas. Tikai viens zirgs pagalam ieklupa plaisā un laikam nolauza kaklu. Jā, un tad mēs kūlāmies tālāk.

Pārdzīvotās briesmas, par spīti nāves bailēm, vēl vairāk stiprināja rūnu kalna meklētāju pārliecību un apņēmību novest nodomāto līdz galam. Viņi it kā vairs nejuta gandrīz nepārtraukto zemes drebēšanu, pazemes trokšņus, cilājošos koku krakšķēšanu un joņainos šaušalu uzplūdus; apejot zemē iešķēlušās plaisas, kurās burbuļodams sūcās ūdens, visi kūlās uz priekšu, vilkdami līdzi zirgus. Debesis bija nomākušās, tādēļ pēc saules bija grūti noteikt pareizo virzienu, bet kompass uzvedās kā sajucis. Spriežot pēc aprautajiem vārdiem, ko pārmija Žeimants, Dandars un Pūpauks, un viņu saspringtajām sejām, mērķis bija tuvu. Piepeši biedējošo skaņu fonā ielauzās daudzu skrejošu soļu dipoņa un satrauktas balsis.

Tas bija kā filmā milzīgs cilvēku pūlis drāzās uz mūsu pusi ar tādiem ģīmjiem, it kā nupat būtu skatījuši elli. Ko viņi kliedza, es nesapratu, bet Žeimants ar Pūpauku gan. Tie cilvēciņi bija no mums zināmo jūrmalnieku cilts. Viņi brēca, ka jāglābjas, jo jūra nākot virsū rūkdama, zeme esot pārplīsusi, un jūras ūdens apslīcinājis visu viņu ciemu. Lai mēs ar bēgot, kamēr vēl ir kur bēgt… ukka trakojot, citi dieviņi neklausot, un pasaules gals klāt! Daži mūsējie patiesi bija gatavi likt ļekas vaļā, bet trīs skarbie veči, drusciņ jau arī es, viņus vedām pie prāta. īsāk sakot, jūrmalnieki aizlaidās lapās, bet mūsējie kāpa tālāk. Tad sākās pats trakākais!

Pēkšņi no mākoņiem izlīda saule; priedes un milzu egles šķita uzliesmojam kā vikingu sāgā par ragnarjoku. Žemūnu vīrus un pusnemaņā streipuļojošās Velgu un Varūni laikam vadīja nezināms, pārpasaulīgs spēks un izmisīga drosme, kas dzina uz priekšu un neļāva atkāpties. Pavisam netālu trakoja jūra; vēja auri, plīstošo bangu duna saplūda ar pazemes pērkondārdiem, un cilvēku balsis pilnīgi zaudēja skaņu.

Viņi nonāca kokiem un krūmiem noaugušā palejā. No stāvas kraujas plūda spēcīgs, sīvs ziedošu lakšu smārds. Pūpauks deva zīmi atraisīt no segliem ādās ievīstītās nastas; Dandars ar zīmēm lika Žeimantam, Adrianam, Elnim un vēl kādam jauneklim celt tās plecos; Velgai tika pavisam mazs maisiņš, bet Pūpauks palika tukšām rokām. Pārējie steidzīgi tvēra zirgu pavadas un griezās atpakaļ, bet šie septiņi devās uz priekšu.

-    Tas bija tīrais ārprāts. Adrians pievēra acis, atsaucot atmiņā pārdzīvoto. Apkārt viss dārd, žņerkst, kustas, ļogās, koki gāžas pa labi un kreisi, ausīs džinkst, acīs ņirb… Grava tik dziļa, ka knapi var saskatīt dienasgaismu. Aizdedzinājām lāpas. Žeimants ar Dandaru kliedz, Pūpauks ceļ rokas pret debesīm un piesauc Pērkonu sargāt, saka kaut ko par spēlēm. Drausmīgs brīkšķis, un gravas stāvais krasts, ko viņi sauc par kalnu, sāk kustēties… cilājas. Neiedomājami tajā paveras caurums liela, iešķība plaisa…

-     Un jūs tur līdāt iekšā? Dana iekliedzās, baiļpilnā sajūsmā žņaudzot Adriana pirkstus.

-    Jā, tieši tā. Tā arī bija apdziedātā nokāpšana kalnā. Tas nav ne izstāstāms, ne aprakstāms, sajūtas nepakļaujas nekādai definīcijai. No vienas puses, baismīgi, no otras tik aizraujoši, ka es, goda vārds, būtu gatavs darīt to vēlreiz!

-    Nospļaujies trīs reizes! Ieva pavēlēja izkaltušu muti, bet Adrians tikai pasmējās un stāstīja tālāk.

Septiņi cilvēki ļoganām kājām pārkumurojās apdrupuŠajiem smilšakmens bluķiem un iekļuva tumsas valstībā. Lāpas vairāk kūpēja, nekā gaismoja un nedeva ne mazāko priekšstatu par alas augstumu un dziļumu. Adriana vienigā doma bija noturēties kājās un nezaudēt dzirdi griezīgajā šņirkstēšanā, akmeņiem beržoties pret akmeņiem, un apdullinošajā dārdoņā, kas tagad nāca no visām pusēm. Žeimants pacēla lāpu augstāk. Raustīgā liesma izrāva no tumsas ieplestas acis, asinīm piekaltušu un smiltīm piebirušu bārdu, un aiz viņa muguras Adrians pamanīja smilšakmens sienā iecirstu zīmju rindu. Pirmā izskatījās kā divi trijstūri viens virs otra; viena smaile uz leju, otra uz augšu, un virs augšējās trīs punkti. Pārējās viņš nepaspēja salūkot, jo nākamajā mirklī ieraudzīja TO! Milzīgu, smiltīm apbirušu bungu virsmu, apakšpusi slēpa tumsa un putekļi! Pūpauks iegrūda puisim rokās divas koka vāles; vīra acis stiklaini spīdēja, šķita, ka viņš jau pārkāpis robežu starp saprātu un neprātu. Mute pavērās; lai sadzirdētu, ko tā kliedz, Adrians pieliecās viņam klāt.

-    Deivati širdisl auroja Pūpauks, rādīdams uz bungām. Tagad tā sit dusmīgi un ātri, vajag remdēt… Tu to dari!

-     Kad pirmoreiz uzbliezu pa tām elles bungām, domāju, ka ausis pārplīst. Šis rībiens pārspēja visu, ko esmu jebkad dzirdējis, goda vārds, un tobrīd es pilnīgi un absolūti noticēju, ka tās bungas patiesi ir dieva Pērkona sirds! Pats nezinu, kā pieskaņojos zemes dārdiem, uzķēru kaut kādu mistisku ritmu, ellišķīgas sinkopes. Kā rībināja apakšā, tā es augšā. Man likās, ka tas turpinās bezgalīgi ilgi, tad dzirdēju, nē, drīzāk sajutu, ka bungo vēl kāds Pūpauks uz tām bungām, ko man ziemā parādīja, bet pavisam citā ritmā. Viņš kliedza: Žemūnan širdis\ Tas nozīmē zemes cilvēka sirdsl

-     Pēc tam pievienojās arī Klnis uz mazajām, spalgajām bundžiņām, Adris turpināja savu neiedomājamo stāstu. Mēs bungojām un rībinājām katrs savā ritmā un tempā, mugura pludoja, kaut gan tajā caurumā bija baigi auksts. Ausis man bija aizkritušas, bet samanīju, nezinu, pēc pusstundas vai īsāka laika mūsu bungu trio pievienojās taures lielākajā pūta Žeimants, bet Velga vismazākajā kā stabulītē. Izklausījās pēc vētras auriem skurstenī, bet mēs tik dimdinājām katrs savas bungas, cik nu bija palicis spēka. Dārdoņa vairs gandrīz nebija dzirdama, tikai mūsu bungas un taures. Tad pievienojās vēl kāda skaņa stigas! Palūrēju sānis, cik nu varēja sajaust… pēdējā lāpa taisījās uz dzišanu, tas bija vecais Dandars, baltie mati plivinās kā pasaku dieviņam, acis zvēro kā ogles trinkšķina kaut ko, skaņa apmēram tāda, it kā arfai būtu uzvilktas kontrabasa stīgas vienkārši pārpasaulīga mūzika, ak, kaut mans tētis to būtu dzirdējis!

Adrians apklusa, atlieca galvu un aizvēra acis, kā ieklausoties viņam vien dzirdamā skanējumā.

-     Es nesaprotu… Dana nočukstēja, tad atkārtoja skaļāk. Nesaprotu, kā tas var būt! Kā mūzika, lai vai cik fantastiska, spēj ietekmēt tādu nekontrolējamu procesu kā zemestrīce? Ja tie gabali zemes garozas plātnes kustas tik pamatīgi, ka virspusē rodas plaisas, cilājas koki, apakšzemes ūdeņi laužas uz āru… visas tās briesmu lietas, tad kā gan satrakojušos dabas spēkus var savaldīt ar bungošanu un taurēšanu? Varbūt zemestrīce vienkārši beidzās, un viss?

-     Arī es par to domāju, bet tomēr šķiet, ka mūsu kakofoniskais priekšnesums radīja kontrastējošu vai zemestrīcei pretēji vērstu vibrāciju. Varbūt zināt stāstu par tilta sabrukšanu, kad tam pāri gājuši karavīri marša solī? Vienots, ritmisks solis rada ļoti spēcīgu vibrāciju, kas burtiski sairdina ķieģeļu mūri, betonu un dzelzi, tāpēc kopš tās reizes aizliedza iet pāri tiltiem marša solī. Nu, un, ja viena veida vibrācija vielas daļiņas atrauj citu no citas, varbūt iespējams arī atgriezenisks process cita veida vibrācija tās var salipināt. No fizikas viedokļa jebkāda mūzika ir gaisa tricināšana ar instrumentu radīto skaņu viļņu palīdzību, konkrētas frekvences vibrācijas. Danīt, atceries, tu man vēl akrapilī atgādināji par akustikas brīnumiem. Viņi, mūsu senči, kaut kādā veidā sapratuši vai aizguvuši no Dandara tautiešiem prātam neaptveramas zināšanas, kā ar īpašu instrumentu palīdzību novērst vai apturēt dabas katastrofas. Tas ir neticami, tomēr fakts es esmu liecinieks! Nav zināms, kā un kāpēc šīs gudrības pagaisušas no tautas apziņas… dainās palikusi tikai fragmentāra simbolika, par ko mana mamma mēnešiem lauzīja galvu. Tāpēc divdesmit pirmā gadsimta seismologiem atliek tikai noplātīt rokas vai saistīt visu ar globālo sasilšanu.

-     Labi, labi, bet kas notika pēc tam, kad jūs beidzāt savu pazemes koncertu? Ieviņa nepacietīgi skubināja, atsliedama nospodrināto spoguli pie lielā akmens.

-     Pēc tam? Pēc tam visi bezspēkā nogāzāmies turpat zemē. Apkārt bija elles tumsa un tāds klusums, ka varētu dzirdēt zāli augam. Man sāpēja visas maliņas, domāju, citiem tāpat. Mēs tikai gulējām un elpojām. Nezinu, cik ilgs laiks pagāja, tad Žeimants uzšķīla uguni un aizdedzināja lāpu. Pūpauks apjēdzis, ka joprojām ir dzīvs, sasparojās un viedi paziņoja, ka negandelis Saules dēls atkal esot iedzīts dziļi jūrā, Pērkons atgriezies savā namā un iemidzis, septiņu rūnu kalns aizvēries, un zeme atkal ir drošībā.

-    Aizvēries? Dana neticīgi uzlūkoja Adrianu. Kā tad jūs tikāt ārā?

-    To es nezinu. Puisis paraustīja plecus un iesmējās. Tā plaisa, pa kuru iegājām, tiešām bija ciet, bet Žeimants teica, ka izeja jāmeklē pretējā pusē. Bungas un taures palika turpat alā, bet mēs spraucāmies cauri šķirbām un plaisām, divreiz ieplunkšķējām kaut kādos pazemes ūdeņos, rāpojām uz ceļiem, šļūcām uz vēdera. Visu laiku tumšs kā ellē! Manuprāt, tas vilkās vismaz pāris stundas. Tad Žeimants viņš līda pirmais sauca, ka jūtot vēju no ārpuses, pēc tam sataustīja akmeņus. Iesprendzāmies tai caurumā kādi četri un tikmēr kustinājām, kamēr dabūjām lielāko akmeni nost. Kad bijām tikuši laukā, mūsu vadonis sāka pūst ragā, un pēc kāda laiciņa atkūlās pārējie ar lāpām, zirgiem un visu citu. Bija milzīgi prieki, mūs godināja kā pasaules glābējus un Pērkona brāļus, kas viņu apziņā tas pats vien ir. Ierīkoja nakts nometni, visi ēda un dzēra. Pūpauks laida apkārt savu sēņu sulas blašķi, tomēr es nedzēru tikai izlikos. Pagaidīju, kamēr Dandars ieiet citā realitātē, un izprasīju par sienā cirstajām zīmēm septiņām rūnām. Tās nozīmē trīs sirdis: dieva, cilvēka un putna, trīs elpas: jūras, zemes un vēja, bet stīgas, ko tā arī nedabūju apskatīt, saucas saules pirksti. Vīri atkal skaitīja savas sāgas, tad cits pēc cita atlūza, bet es… Man bija tāda sajūta, ka tūdaļ pat jāsteidzas atpakaļ pie jums. Nakts bija gaiša, mēness spīdēja, Pinkainis atpūties un nomierinājies kāpu šim mugurā, noteicu pareizo virzienu pēc zvaigznēm un kompasa un laidu rikšiem vien.

-    Kur tad palika mūsu Pinkainītis?

-     Atstāju žemūnu pilskalnā, nebiju drošs, ka viņš tiks pāri tīrelim. Pareizi vien bija, pats dabūju lēkāt kā varde no laipas uz laipu, ar visu to pāris reizes iemūdījos līdz vidum striegoņā.

-    Ak, Dieviņ mīļais! Tas taču nav ar prātu aptverams. Teiksmas izrādījušās par visīstāko īstenību, un tu… Adri, tu laikam patiešām esi glābis pasauli, nu, vismaz kādu gabaliņu, mums vistuvāko. Dana pieglaudās viņam, apskāva abām rokām, ļaujot pēdējām prieka asarām iesūkties Adriana mudžeklīgajos matos.

-    Nejau es viens. Septiņi ļauži, septiņas rūnas, septiņas spēles katrs darīja, ko spēja.

Adrians maigi atbrīvojās no Danas rokām un piecēlās.

-    Ja jūs varētu kaut ko ēdamu. Pēdējoreiz dabūju iekost pirms stundām piecpadsmit vai vairāk, un nu vēders sāk rauties čokurā.

Kamēr meitenes steidzīgi iekašņāja oglēs podiņu ar vakarējo putru un grieza gaļu, Adrians palūkojās apkārt takā uz Riekstukalnu ūdens vairs nebija. Interesanti, kas tagad notiek apmetnes vietā.

-    Es tūliņ būšu atpakaļ, viņš uzsauca, tikai paskatīšos, kas tagad notiek mājvietā.

Kazenāju dzēlieni pēc zemestrīcē gūtajiem ievainojumiem bija tīrais nieks, un vēl vairāk nobristies nebija iespējams. Kājām grimstot melnajā žurgā līdz potītēm, Adrians aizkūlās līdz egļu ielokam. Zeme bija slapja, ugunsvieta izskalota, taču ūdens līmenis jūtami krities, kaut gan bunkurs vēl pilns. Žūstošās ogles saulē vizuļoja, jaunā zālīte spirgti zaļoja. Bet… kas tad tas? Tieši zem egles, rūsganajā skuju pēlī gulēja vesela kaudze olu.

Adrians izbrīnā pakasīja pakausi kā te varēja uzrasties lielas, skaistas olas? Vesels ducis! Varbūt plūdi uznesuši Riekstukalnā kāda putna perējumu, bet kurš savvaļas putns dēj tik daudz un tik lielas olas? Viņš salika atradumu krekla stērbelē un devās atpakaļ.

-    Kur tu tādas dabūji? izskatījās, ka Ievas acis teju izsprāgs no pieres.

-    Atradu Riekstukalnā, Adrians attrauca, bet kāpēc tu tā uztraucies? Droši vien tās sadējusi kāda zoss vai pīle.

-    Tās nav ne zosu, ne pīļu olas! Dana pakratīja galvu. Vari būt drošs, es zinu, kā tās izskatās. Bet šīs…? Ieviņ, tev neko neatgādina?

-    Un kā vēl! Māsa iesaucās. Tieši kā mūsu vistu dētas! Mūsu, es domāju, mājās, mammas vistiņu, nē, tas taču nav iespējams!

-     Varbūt tās nesusi Tuomisē kompānija, bet nav tikusi līdz galam? Adrians iesmējās. Pavasara upurzieds nesmukajam dieviņam ar lūgumu beigt plūdus!

-    Diez vai. Ieva kļuva pavisam domīga. Kamēr mēs te esam, neviens no viņiem nav manīts.

Daudz nedomājot, meitene vienu pārsita. Ola bija svaiga.

-     Vai nav vienalga, kur radušās, galvenais laikā, būs mums īsta svētku maltīte, secināja vecākā māsa. Kāda jēga lauzīt galvu par nez no kurienes uzradušos olu duci, ja Adrians atgriezies sveiks un vesels, visas briesmas aiz muguras un dzīve tik jauka, kā vēl nekad.

Trijotne pieēdās līdz ūkai un atlaidās turpat zemē uz paklātajām segām un ādām.

-    Ak, pasaulīt, cik man tagad labi! Ieviņa izpleta rokas un kājas un tīksmē apskurbušām acīm skatījās zili zeltainajās debesīs. Es jūtos tā, it kā jau būtu ceļā uz mūsu īstajām mājām.

-    Es tāpat, čukstēja Dana, ierotīdamās pie Adriana pleca. Man ir vairāk nekā labi, es esmu laimīga kā nekad…

-    Es arī esmu laimīgs, nemaz nevar izteikt, cik ļoti! Tik fantastiska sajūta pēc pagājušās nakts, kur nu vēl tagad, kad atkal esam kopā. Puiša acīs bija īsts zvaigžņu mirdzums. Tagad es droši zinu ja mums bija kāds uzdevums, tad tas ir izpildīts. Viss būs labi, zini, kā mūsējie priecāsies, kad mēs…

Vakarīgo debesu dzelmē stīdza caurspīdīgas dūmu grīstītes. Saules stari iekrāsoja egļu galotnes bronzas krāsā un meta ugunīgus atspulgus laika spogulī. Pēc aizvadīto dienu un nakšu pārdzīvojumiem iestājies miers,

putnu trelļu caurvītais klusums un pavasara glāsti iežūžoja miegā visus trīs.

♦ ❖ ♦

Eglons Ķesteris, pēc slimnīcā pavadītajām nedēļām atkal atgriezies dzimtajās Vecķesteru mājās, pamodās līdz ar rītausmu tikko noredzēta debešķīga sapņa jutoņā; proti, viņa lolotā cerība, ka saprāta brāļi no kosmosa piezemējušies Grietiņmeža paugurā, beidzot piepildījusies, un tieši viņš, Eglons, ir pirmajam kontaktam izredzētais Zemes civilizācijas pārstāvis… Kamēr draugs Otomārs, iepriekšējā vakarā pēc ilgiem laikiem reiz atkal paēdis un iztukšojis divlitrīgo alus trauku, vēl saldi krāca, Eglons mudīgi uzrāva bikses, svīteri un teciņiem metās uz zināmo vietu tādi sapņi nekādā gadījumā nav pa tukšo!

Diemžēl lidojošo šķīvīti virs paugura planējam nemanīja, tomēr Eglons vīrišķīgi pārvarēja vilšanos un, aizdusaini elsdams, rausās pa kadiķiem noaugušo nogāzīti augšup. Nāsis uztvēra tikko jūtamu dūmu smaržu. Kas zina, varbūt saprāta brāļi pirms tikšanās ar Zemes pārstāvi nolēmuši apsildīties pie ugunskura?

Nedomājot par tikko apārstēto asinsspiedienu, Eglons mudīgi pārvarēja pēdējos metrus, un viņa nepacietīgajām actiņām pavērās paugura virsotne. Paspēris dažus solīšus, vīriņš apstājās tik strauji, kā mietam uzdūries. Ko tad tas nozīmē? Kāpēc Zigmunda meitas un viņa drauga muzikanta dēls sadomājuši likties garšļaukus šai svētajā vietā un vēl tik nepiedienīgā paskatā? Kā tik inteliģentu vecāku bērni var uzvesties kā tādi mežoņi, un ko nodomās kosmosa ciemiņi par Zemes civilizāciju, ieraugot tik netīrus, noplīsušus, matiem un bārdu noaugušus subjektus?

Nē, te kaut kas jādara un nekavējoties! Taisnīgās dusmās vai vārīdamies, Eglons Ķesteris bezmaz noripoja lejā un elsdams pūzdams nesās uz Riekstukalnu.

-    Zigmund! Grumbainā dūrīte sāka rībināt loga stiklu. Zigmundiņ, man ar tevi jārunā un bez kavēšanās!

Pagāja daži mirkļi, bet Eglonam šķita, ka aizritējusi vismaz puse mūžības. Beidzot iekšpusē varēja manīt kustību, un rūtij no otras puses pieplaka Zigmunda Reizemaņa bālā, neskūtā seja ar tumšiem lokiem zem acīm.

-    Ko ārdies? Zigmunda balsī nebija nenieka no agrākās laipnības un draudzīguma. Jucis esi, vai?

-     Es nu neesmu jucis, bet taviem skuķiem un tam garmatainajam džekam gan visi prāti nav mājā. Eglons ievilka elpu dziļāk, gatavodamies izskaidrot, cik milzīgu kaitējumu Zigmundiņa atvases kuru katru brīdi var nodarīt Zemes prestižam, taču nepaspēja izrunāt pat pirmo vārdu, kad Zigmunds kā trasējoša lode izšāvās sētsvidū. Viņa acis bez brillēm izskatījās neparasti dziļas un drudžaini spīdēja.

-    KO TU TEICI? Zigmunds nogrāba veco draugu pie krūtežas un sapurināja tā, ka Eglonam iesprūda dvaša. Maniem skuķiem? Kur tu viņas redzēji? KUR???

Parunāt nespēdams, Eglons tik vien varēja, kā pamāt ar roku. Turpmākais gāja pāri viņa saprašanas robežām.

Zigmunds tā kā ieķērcās vai iegārdzās, atlaida Eglona krūtežu un ieķērās lēkšķainajos matos tik sparīgi, ka gandrīz norāva pats sevi zemē. Pēc tam palēcās un iebļāvās tā, ka Eglonam aizkrita ausis.

-    Vize-e! Kate! Valfrīd! Ātrāk! Tūlīt! Bērni!

Un pa namdurvīm izvēlās arī pārējie trīs; abas sievietes izspūrušas kā raganas, izbolītām acīm, pusplikas, basas un vīrietis vēl trakākā paskatā nekā Zigmunds, rokas šim trīcēja kā Otomāram pēc daudzdienu plosta. Visi uzklupa nelaimīgajam, pārbiedētajam Eglonam, pieprasīdami paskaidrojumus, nesakarīgi klaigādami juku jukām ar histēriskiem smiekliņiem un asarainu elsošanu. Eglona rīkle izbīlī bija izkaltusi sausa, taču, tikko viņš izdabūja no tās pirmo saprotamo vārdu, prātu zaudējušais kvartets ar Riekstukalna saimnieku priekšgalā aizlēkšoja Grietiņmeža paugura virzienā.

Adriana, Ievas un Danas piedzīvojums bronzas laikmeta dzīlēs bija ildzis apmēram pusgadu; četriem vecākiem divdesmit pirmajā gadsimtā pagāja tikai sešpadsmit dienas, toties kādas! Starp citu, dienas ne ar ko neatšķīrās no naktīm, jo par normālu gulēšanu nebija ne runas laiku pa laikam kāds vienkārši atslēdzās, uz pāris stundām iekrītot murgainā miegā, kamēr pārējie čurnēja turpat tuvumā.

Pirmo diennakšu laikā četrata izgāja cauri galēju izjūtu gammai: vispirms pilnīgs apstulbums un nespēja noticēt acīmredzamajam, pēc tam neaprakstāms uztraukums un izmisums, kas pārauga īstās nāves bailēs. Viņi metās haotiskos un fantastiskos prātojumos, drudžaini apcerot jauniešu trijotnes dūšu, attapību, drosmi, zināšanas, mākas un talantus; apveltītiem ar tādām spējām, Adrianam, Danai un Ievai ar visiem pārbaudījumiem, kādi varētu nākt priekšā absolūti nezināmā vēsturiskā laikmetā, taču vajadzētu tikt galā ne sliktāk kā savulaik viņu vecākiem. Diemžēl, atsaucot atmiņā pašu piedzīvojumus, katrs no četriem atcerējās arī dramatiskākās epizodes, kad no bojāejas šķīra vien mirkļi vai centimetri… un cītīgi koptā cerība izvērtās apātijā drūmā klusēšanā, mēmās lūgsnās un bezjēdzīgās darbībās.

Zigmunds runāja vismazāk; viņš bija savilcies kamolā dīvāna stūrī un uzrāvis segu pāri galvai. Atšķirībā no pārējiem Zigmundu plosīja arī neremdināma vainas apziņa: kāda sasodīta velna pēc viņš visus šos gadus glabājis spoguli bēniņu skapī un kāda vēl sasodītāka velna pēc nav apracis bīstamo daiktu dziļi jo dziļi zemē vai vēl labāk iznīcinājis pavisam? Brīžiem izdevās izrauties no vainas apziņas smacējošā žņaudziena, apcerot inkvizīcijas cienīgas darbības, ar kādām derētu apstrādāt draņķa gabalu Otomāru, taču agrāk vai vēlāk Zigmunds apjēdza, ka pat tad, ja Grietiņmeža lielāko pļēguru saraustītu gabalos ar četriem zirgiem, notikušais par nebijušu nekādi nav pārvēršams.

To pašu aptvēra arī Katrīna. Pirmajos neprāta mirkļos viņa bija gatava pakļaut visbaigākajām eksekūcijām ne vien Otomāru, bet arī Zigmundu, lai vai cik ģeniāls, tomēr noziedzīgi, nolādēti dumjš!!! Kā gan Zigis varēja tik vieglprātīgi nogrūst spoguli, līdz galam neizprasto laika mašīnu, burtiski blakus vietai, kur gadiem ilgi dzīvojas trīs nevainīgi bērni, viņu lolojumi un dzīves jēga?! Baiļu, niknuma un bezpalīdzības asarām šķīstot, viņa vairākkārt izbrēca sakrālo, bet galīgi neatbildamo jautājumu ar kuru galu tu domāji, bāzdams spoguli tai blakšu sagrauztajā skapī, ko? un sāka neganti kāsēt, taču tad, kad rīkle atkal bija gatava klausīt, Kate apklusa Zigmunda skatienā bija tādas mokas, ka katrs turpmākais pārmetums būtu līdzvērtīgs kājas spērienam pa bezpalīdzīga, aizstāvēties nespējīga cilvēka seju.

Valfrīds klīda pa istabām kā mēnessērdzīgs un raudāja smagām vīrieša asarām, sūrām kā sērskābe, katra noritējusī lāse iededzināja jaunekligajā sejā pa nedzēšamai grumbai, platie pleci saguma kā večukam, acu tumšais zilums izbalēja līdz nodilušas drānas paisumam.

Visbrašāk turējās Vize. Arī viņai nobira pa asarai, taču bez neviena pārmetuma. No cieši sakniebtajām lūpām paspruka tikai viens jautājums.

-     Vai mēs kaut ko varam darīt, lai atdabūtu viņus atpakaļ? Vize noprasīja.

Valfrīds, šķiet, nedzirdēja neko, Katrīna izgrūda aprautu nē, Zigmunds zem savas segas iekaucās nebalsī. Vizēs lūpas sakniebās vēl ciešāk, viņa sērīgi pašūpoja galvu, iededza galda lampu un paņēma adīkli.

-     Ellē, kā tu tagad vari adīt? Un kāda ķēmu būšana tev tur top? Kate iešņācās pēc vairākām stundām, kad aiz loga jau metās gaišs. Dzirdamu un nedzirdamu nopūtu piesātinātajā klusumā Vizēs adāmadatas klikšķēja kā kastaņetes, un katrs klikšķis sāpīgi bakstījās pārkairinātajos nervos.

-     Nav ne jausmas, bet tas mani nomierina, Vize atteica, turpinot prātam neaptveramā ātrumā ņirbināt pirkstus virs adīkļa, kas jau sen bija zaudējis sākotnēji iecerēto cepurītes apveidu un tagad atgādināja varavīkšņainu ķeseli.

Katei paspruka histērisks bezprieka smiekliņš, viņa izmetās laukā, kur varžu apvienotais koris patlaban atskaņoja pagalam avangardisku Ave sol, un sēdēja saltajā rasā, kamēr sāka klabēt zobi.

Kad rīts izvērtās dienā, Vize ņēmās skaidrot Zigmundam un Katrīnai, ka viņu izpalikšana darbā kaut kā jāatrunā, un burtiski piespieda piezvanīt un palūgt ārkārtas atvaļinājumu. Pārliecinājusies, ka abi to tiešām izdara, viņa sāka rosīties: izveda Rozīni un Rosinanti ganībās, pabaroja vistas, kaķi un suni, aplaistīja puķes, pastarpām gatavoja kādu nebūt ēdienu un mudināja apātijā ieslīgušos bēdubiedrus kaut cik ieēst pat tādos kreņķos nav iespējams pārtikt vienīgi no kafijas, cigaretēm un aizvakara (vai tiešām tas bija tikai aizvakar?) svinību pārpalikušajiem dzērieniem. Taču vēl pēc diennakts Riekstukalnā vairs nebija ne grama kafijas un ne sīkākā cigaretes galiņa. Katrīna no raudāšanas pusaklām acīm ģeņģerēja pa virtuvi, spītīgi pūlēdamās atrast to, kā nav, kamēr paklupa pret cilvēku nevērības satriekto Resno Bosu. Runcis neganti iebrēcās, uz mirkli izraudams Kati no apmātības. Tuta! Tuta Otrā tur, mājās, palikusi bez ēdiena, Tuta Adrīša mīļais kaķis! Ak Dievs, ko gan teiks dēls, kad atgriezīsies (atgriezīsies taču!) un uzzinās, ka vecāki ļāvuši viņa mīlulim nobeigties badā! Jābrauc un bez kavēšanās! Vizēs uzbukņītais Valfrīds kā nebūt savācās, apjēdzis, ka nedrīkst ļaut Katrīnai braukt vienai, un pēc brīža apalītis aizstreipuļoja pa Riekstukalna gatvi.

Kā Katei izdevās pieveikt sešpadsmit kilometrus, neiebraucot ne stabos, ne grāvjos, neietriecoties purnā nevienai pretimbraucošai mašīnai, laikam zināja tikai mīļais Dieviņš, taču abi sveiki un neskarti aizkļuva līdz Saules ielai. Par laimi, Tuta bija dzīva un vesela; izkļuvuši pa vaļā pamesto vēdlodziņu, gudrā kustonīte bija patukšojusi dažu labu ligzdu, nesmādējot ne olas, ne plikos putneļus. Katrīna izkratīja aplaimotās Tūtas ēdamtraukā veselu kārbu kaķu barības, pielēja tasi ar pienu, vismaz tikpat daudz izgāžot uz grīdas, un, nevis domu, bet refleksu vadīta, uzvārīja kafiju un salēja to divās krūzēs. Tikmēr Valfrīds bija sameklējis pustukšu smēķu paciņu un aizkūpinājis cigareti, nolikdams uz pianīna pa tvērienam viskija pudeli. Abu acis sastapās sausas kā smilšu aizbērtas akas. Asaru krājumi bija izsīkuši. Viņi apskāvās, krampjaini iespiežot pirkstus viens otra miesā. Katrīnas garās skropstas pie Valfrīda zoda trīsēja kā mirstoša tauriņa spārni.

-    Ak kungs, kā gan Vize spēj, kā viņa var kaut ko padarīt, Kate nomurmināja dziestošā balsī. Kur viņa ņem spēku un kāpēc mums tāda nav?

Valfrīds mēmi paraustīja plecus. Kate juta, ka vīra roka atraujas no viņas muguras, un no guldzošās skaņas noprata, ka viņš ievilcis kārtīgu malku tieši no pudeles.

-    Tu negribi?

Gribējās, patiešām gribējās… Gribējās apreibt pa īstam un vismaz tā notrulināt sāpju un bēdu asumu, tomēr viņa papurināja galvu. Jāņem piemērs no Vizēs, jā, jā, tieši no Vizēs, kura, izrādās, no visiem četriem ir pati stiprākā. Jādara kaut kas… vienalga, kas, piemēram, jāaizbrauc uz veikalu iegādāt produktus, kafiju un cigaretes, un barību Tūtai, bet pirms tam jānomazgājas un pirmo reizi divu diennakšu laikā jāsasukā mati, citādi ļaudis, viņu ieraugot, pārbīsies.

Šoreiz Valfrids nebija izkustināms, taču Katrīna no savas apņemšanās neatkāpās un brauca viena pati. Iepirkšanās paņēma vismaz trīstik vairāk laika, nekā domāts Kate vairākkārt aizmirsa visnepieciešamāko, tamdēļ nācās atkal un atkal atgriezties pie kases. Iesēdusies apalītī, konstatēja, ka benzīna līmeņa rādītājs nokritis līdz sarkanajai iedaļai, vajadzēja piestāt degvielas uzpildes stacijā un pēc pāris nobrauktiem kvartāliem vēlreiz tajā atgriezties, lai savāktu aizmirsto tvertnes vāciņu. Tikai pēc divām stundām gurdu roku un ļimstošu kāju vadītā automašīna iezvalstījās šaurajā ejā, kam vajadzētu novest pie Saules ielas namiņa ārdurvīm… ja vien priekšā neatrastos nepārvarams šķērslis bezbēdīgajā saules gaismā vizoša toijota, ar kreiso priekšējo riteni iebraukta dzelteno narcišu dobē nepārprotama liecība, ka ieradies Zigmunds un, pats par sevi saprotams, arī Vize.

Katrīna vēl nebija paspējusi nospiest durvju kliņķi, kad viņu bezmaz atsvieda atpakaļ apdullinoša skaņu brāzma dārdēja nežēlīgi apstrādātas klavieres, vijole gaudoja kā pārbraukts suns, un šo kakofoniju papildināja nikni vīriešu rēcieni. Velkot produktu maisiņu kā svaru bumbu, Kate steigšus klumburoja iekšā un palika stāvam uz sliekšņa kā triekas ķerta: Valfrids ar neaprakstāmu izteiksmi sejā dauzīja taustiņus; matu pinkas virs nosvīdušās pieres lēkāja vienā ritmā ar viskija pudeli, kas bija nevērīgi atstāta uz instrumenta vāka un kuras līmenis bija paspējis nokristies līdz pusei. Turpat blakus Zigmunds svīda vēl trakāk un nesakarīgi šļūkāja lociņu pār vijoles stīgām, pūlēdamies sablenzt kaut ko uz pults šķībi samestajās notīs.

-    Ej ellē, ākst! Vai tu apjēdz, ka šito vājprātīgo Bēthovena gabalu mēs pēdējoreiz spēlējām pirms vairāk nekā divdesmit gadiem? iMani pirksti sen jau atradinājušies no stīgām! Saprati, tu, klavieru bende!? Zigmunds brēca un atvēzējās ar lociņu.

-      Pats esi āksts! Valfrids deva pretī. Mums tas jāizspēlē, vai skaidrs? Ja mēs gribam, lai bērniem viss beigtos laimīgi, tad mums jāizdara kaut kas šausmīgi grūts vai šķietami neiespējams!

-     Absolūtā plānprātiņa teorija! Tu to tikko izzīdi no pirksta vai jau aizvakar?

-    Aizveries, tu, datoržurka, un labāk pievelc tapiņas, tev jau G nobraucis uz Fis… ja kas, šī teorija ir ļoti iedarbīga un pat ne manis izdomāta. Valfrīds iekampa pamatīgu klunkšķi, vienlaikus uzstājīgi bungādams sol.

-    Tapiņas… Es tevi tūlīt nožņaugšu ar to pašu G stīgu vai, vēl labāk ar visām četrām! Zibenīga kustība, un pudele mainīja īpašnieku.

-     Atradis, ar ko draudēt! Drīzāk es nožņaugšu tevi klavierēm ir daudz vairāk stīgu!

-     Bet tās ir daudz grūtāk nomontējamas. Zigmunds beidzot bija uzskaņojis atslābušo G.

Abi saskatījās un it kā pēc komandas ieķiķinājās neirotiskā falsetiņā. Nākamajā mirklī skaņu haoss atjaunojās, un Katrīna tajā saklausīja aptuvenu līdzību ar Bēthovena "Kreicera sonātes" pirmās daļas dramatiskākajām taktīm.

Vai tiešām vīri no kreņķiem sajukuši prātā? Kaut gan Valfrīda teiktajā ir sava jēga, tomēr… Un kur palikusi Vize?

Atklājās, ka Vize sēž uz kāpnēm un ada; rokdarbs slīga pāri džinsu apkļautajiem ceļgaliem kā teltene. Katrīna piemetās viņai blakām.

-    Tā šie tur ņemas jau veselu stundu, Vize atbildēja uz jautājumu, vēl pirms tas tika izteikts. Valfrīds piezvanīja, lika Zigim paņemt vijoli un tūliņās pat braukt. Tu neuztraucies, Katiņ, viņa piebilda, kad pēc īpaši griezīga skaņu sakopojuma tā izmisīgi aizspieda ausis, lai viņi izplosās, pēc tam kļūs vieglāk. Ja iekšā tāds trakums, tad tas jādabū ārā, citādi zaudēs prātiņu. Vīri jau nav tik stipri kā sievas, tā tak veca un senzināma lieta, un arī Dieviņu nemāk lūgt kā mēs.

Kate nolaida plaukstas klēpī un uzlūkoja Vizi tā, it kā redzētu viņu pirmo reizi mūžā. Lai gan arī Vizēs plaksti bija apsarkuši, dzidri pelēkās acis izstaroja mieru. Ļoti grūtu, tomēr mieru.

-    Viss būs labi, Katiņ, Dieviņš palīdzēs. Klau, tev tak atradīsies kādas dzijas? Es steigā paķēru tikai vienu kamolīti, un tas drīz būs cauri.

-    Nē, es to nevaru, NEVARU!!! Tu, vecā, trulā viskija cisterna, vai tu zini, ka šito spēlē tikai visaugstākās klases mūziķi un viņu vidū bijis pats

Rostropovičs? lejā pēc neveiksmīga mēģinājuma pāriet no legato uz sarežģītu pizzicato iebļāvās Zigmunds.

Jā, un turklāt kopā ar Rahmaņinovu! Un kas tad ir? Pupu mizas! Tagad to nospēlēs Reizemanis un Sauleskalns un ne sūdīgāk kā pirms divdesmit vai cik tur gadiem muzičkā. Nečammājies, noliec pudeli un sākam vēlreiz! Valfrīds bija nepielūdzams, un Zigmunds, kā dzirdams, paklausīja.

Tas gāja pāri Kates spēkiem. Iemetusi Vizei klēpī pa zaļam un violetam dzijas kamolam, katru bērna galvas lielumā, viņa paņēma klēpī Tutu Otro un iebēga Adriana istabā varbūt te, dēla mīļo lietu tuvumā, viņa elpas un smaržu piepildītajā telpā varēs vismaz izraudāties, ja reiz ne uz ko citu viņa atšķirībā no tiem trim nav spējīga.

Tuta vijīgi izlocījās no Katrīnas rokām un, labpatikā ņurdēdama, apstaigāja pazīstamo istabiņu. Gandrīz neapzināti Kates acis sekoja dzīvnieka gaitām… apgalvo taču, ka mājkustoņi ļoti labi jūtot, ja ar viņu saimniekiem noticis kas nelāgs, tāpēc… Taču Tuta bija pilnīgi mierīga; vēl vairāk izskatījās, ka tās ņurdieniem piemīt īpašs, mierinošs tonis. Kate lēni atslīga uz Adriana dīvāna un atspiedās pret sienu. Tūdaļ uz dīvāna uzlēca arī Tuta un, omulīgi murrādama, saritinājās viņai klēpī.

Tādā pozā sieviete un kaķis pavadīja apmēram stundu. Piepeši Katrīna atģida, ka klavieru dauzīšanas un vijoles zāģēšanas vietā dzird mūziku īstu, lielisku Bēthovena sonāti, sacīsim, ne nu gluži Rostropoviča un Rahmaņinova līmenī, tomēr visnotaļ pieņemamā interpretācijā, un trešā daļa izskanēja gandrīz nevainojami… vismaz Kates ausīm.

Vai Valfrīdam un Zigmundam izdevies piesaukt brīnumu? Tas vēl nebija zināms, taču izmisums un bailes šķita zaudējušas asās šķautnes, viņa sajuta, ka ķermenī atgriezies kāds krislītis enerģijas.

Sonātes pēdējās skaņas izdzisa. Sekojošajā klusumā nodunēja apslāpēts bunkšķis, kāds rodas, tukšai pudelei aizripojot pa paklāja segtu grīdu, pēc tam vairs ne čiku, ne grabu…

Katrīna uzmanīgi piecēlās, lai neiztraucētu Tutu Otro, un devās lūkot. Vize joprojām tupēja uz kāpnēm adīdama, bet abi vīrieši bija nogāzušies uz stūra dīvāna kājas kopā, galvas katram uz savu pusi un atslēgušies.

-    Mums tagad nevajag dzīvot katram par sevi vieni te, otri tur, vēlāk, kad abas sievietes dzēra kafiju, nosvērti sacīja Vize. Kamēr bērni nav sagaidīti mājās, darīsim tā: vienu dienu šeit, otru Riekstukalnā. Tā būs vieglāk pārciest šo laiku, tici man.

Pēkšņi Zigmunds uzrāvās sēdus un nomurmināja dažus mīklainus vārdus. Droši vien nelabs sapnis, Katrīna un Vize saskatījās, taču pāris sekundes vēlāk viņš atkārtoja iepriekšteikto krietni skaidrāk un skaļāk.

-    Viņas cepa zivis un smējās… Zigmunda acis bija vaļā; izskatījās, ka paša balss izrunātie vārdi viņu milzīgi pārsteiguši.

-    Par ko tu runā? Kate metās viņam klāt. Kas cepa? Kas smējās?

-     Dana un Ieva. Es pats dzirdēju, bet domāju, ka tā ir halucinācija vai sapnis. Zigmunda acis bija ieplestas tik plati, ka bija jānotic viņš ieskatījies pasaulē, par kuru pārējiem nav ne jausmas.

-    Vīrs, tu taču nebūsi sajucis, ko? Piesteigusies Vize satvēra viņa roku, bet Zigmunds turpināja blenzt tukšumā.

Paceltās balsis pamodināja arī Valfrīdu. Beigu beigās raustīts un purināts Zigmunds atguva jēgu tiktāl, ka spēja atstāstīt ērmīgo piedzīvojumu pērnajos Ziemassvētkos.

-     Es skaidri dzirdēju un saodu ugunskura dūmi un ceptu zivju smarža. Likās, ka skuķi ir turpat blakām, jau gribēju rāties, ka mani nes cauri, bet tad tā migla pagaisa.

-    Cikos tas bija? Vizēs acis savādi uzdzirkstīja.

-    Pēc pusdienas, kādu stundu pēc iziešanas no mājām. Zigmunda skatiens beidzot koncentrējās uz Vizi. Vai tas ir svarīgi?

-    Nezinu, bet tieši tajā laikā man no groziņa izgaisa divpadsmit olas!

-    Olas? Katrīna un Valfrīds iesaucās vienā balsī. Kā izgaisa?

-    Vienkārši. Bija un tūlīt vairs nebija. Vize noplātīja rokas.

-    Es palikšu traks! Valfrīds vīlies iebļāvās. Vai jūs abi esat prātu zaudējuši? Dūmi, ceptas zivis, izgaisušas olas… Kāds tam sakars ar bērnu pazušanu? Tobrīd taču spogulis vēl atradās tajā sūda skapī!

-    Tā nesaki. Katrīna iekoda lūpā. Atceries tā Zigmunda vēstules, vietu, kur bija rakstīts par Schreckenturm jeb šausmu stūri! Toreiz, labi, mēs ar Zigi bijām izsūkuši konjaka blašķi, taču tas neko nemaina, ļoti iespējams, ka tur tiešām atrodas kaut kas līdzīgs laiktelpas portālam un zināmos apstākļos var rasties visādas novirzes, notikt tāda kā ieskatīšanās vai pat pārceļošana. Zigi, tu pats piedzīvoji, ka tajā vietā nojūk pulksteņlaiki un debespuses.

-    Laiktelpas portāls, caur kuru ceļo olas, Valfrīds nikni iesmējās, ieklausieties taču, ko jūs melšat! Tas jau ir pilnīgs spiristiķu repertuārs, vēl trakāks par maiju kalendāra nemieriem!

-    Zini, ja mēs publicētu to, ko paši piedzīvojām pirms divdesmit gadiem, tie paši spiristiķi mūs pasludinātu par krīvukrīvu reinkarnāciju vai kosmiskā saprāta kontaktpersonām! Katrīna iekaisa. Pat nerunājot par to, kas nupat… Acīmredzot ir jābeidz dalīt iespējamais un neiespējamais. Kaut kas notiek notika agrāk un notiek tagad, mēs nezinām, kāpēc, bet TĀ IR!!! Un es pilnīgi ticu, ka Zigmundam Ziemassvētku priekšvakarā uz mirkli atklājās gan nākotne, gan pagātne vienlaicīgi, un Vizēs olas arī kaut kādas ērmīgas sakritības dēļ ieripojušas tai pašā laika caurumā.

-     Bet tad jau. Vizēs saspringtie vaibsti atslāba. Ja Zigis dzirdēja Danīti un Ieviņu smejamies, tad viņiem tur nemaz neklājas slikti. Tad tak var droši cerēt, ka bērni no tās nezinkurienes atgriezīsies, vai ne?

-     Šaubu nav! Zigmunds pielēca kājās. Taisāmies un braucam! Kate, tas būs jādara tev, jo man iekšā skalojas puspudele viskija. Tagad, kad mēs zinām vai vismaz domājam, ka zinām, tā vieta kārtīgi jānočeko. Kas zina… Viņš nepabeidza teikumu, jo pārējie, kā viesuļvētras rauti, jau metās uz durvīm.

Pa ceļam nerunāja neviens. Kate sakoda lūpas līdz asinīm un pūlējās koncentrēties tikai uz ceļu; pārējie, saprazdami, cik viņai grūti, saspringti klusēja.

-    Šī ir tā vieta? Valfrīds aprauti izgrūda, kad priekšā kā cietokšņa siena izslējās gigantisko egļu audze.

Zigmunds pamāja, bet Katrīna jau lauzās biežņā. Sausie zari plēsa matus, dūrās miesā, nošņirkstēja ieplēstās drēbes, kājas sprūda starp saknēm un akmeņiem, bet neviens pat neievaidējās. Dažās minūtēs biežņa bija pievarēta, un…

-    Lai Dies nogrābstās, izdvesa Zigmunds, stīvi blenzdams ainā, kas pavērās elsojošās četrotnes acu priekšā.

Akmeņu loka iekšpusē nesenējās egļu jaunaudzes vietā bija bieza, blīva pelnu kārta. To izvagoja it kā milža rokas ievilktas koncentriskas švīkas. Vize spēra soli tuvāk riņķim, bet Zigmunds viņu parāva atpakaļ.

-    Pat nedomā! Es nezinu, kas tas ir, bet jūtu, ka tas var būt bīstami! Lai vai kā redzot šito, es skaidri zinu, ka neesmu sapņojis, un tur kaut kad patiešām bija manas meitas, dzīvas un veselas.

-     Varbūt paliksim šeit? Katrīna nedroši ieminējās, cīnīdamās ar pēkšņām, nežēlīgām galvassāpēm. Ja nu…

-    Nē, tas neko nedos. Zigmunds pakratīja galvu. Kaut kas līdzīgs portālam te tiešām ir, bet ne jau caur to viss notika, kaut kāda sabalsošanās varbūt, bet ne vairāk. Mums jāiet mājās un jāgaida, jācer!

Turpmākās trīspadsmit diennaktis viņi pavadīja kopā, turēdamies cits pie cita kā dūrē savilkti pirksti un gaidās saspringuši kā stīgas, Zigmunda Ziemassvētku vīzija bija cerību karoga vietā.

Un tad pienāca rīts, kad Dieva cilvēciņš Eglons Ķesteris pieklauvēja pie saltas rasas klātās loga rūts.

Prieks! Vislielākais prieks, kādu spēj piedzīvot tikai tie, kuri tukšojuši bēdu kausu līdz rūgtākajām mielēm! Prieks, kad divu roku šķiet par maz, lai apskautu un piekļautu, ar vienu mēli par maz, lai izteiktu tūkstoš un vienu mīļu vārdu, ar vienu sirdi par maz, lai izbaudītu laimes saldos pukstus. Dana, Ieviņa un Adrians puspamodušies kā brīnišķā sapnī ieraudzīja pār sevi noliekušās mīļas sejas, un vecāku asaras pilēja uz viņu vaigiem, pierēm un deguniem kā silta lietus lāses.

-    Tas, tas laikam nav sapnis… nomurmināja Dana.

-     Tas patiešām nav sapnis! Adrians pirmais aptvēra notikušo. Mamma un tētis, un… Mēs esam atpakaļ!!!

Nākamajā mirklī visi septiņi sakusa kopā juceklīgā, laimē starojošā kamolā un ilgi nespēja atraisīties.

-    Mēs patiešām esam mājās! īsajā brītiņā, kamēr Zigmunds ievilka elpu un palaida apkampienu vaļīgāk, Ieva pāri tēva plecam acīm vai aprija tīro, sauso mežu un taciņu uz dārgajām Riekstukalna mājām.

Turpmākās dienas sajuka kopā ar naktīm, kad tika izraudāts teju spainis prieka asaru, izglāstīts tūkstošiem glāstu, pārmīts ne mazāk skūpstu un uzdots vai miljons jautājumu. Klausītāji gan sajūsminājās, gan šausminājās, gan neticīgi purināja galvas. Jauno dēkaiņu piedzīvojumu stāsts ieilga, jo katra pieminētā detaļa, ikviens atdzīvinātajos mobilajos tālruņos uzņemtais attēls un līdzatceļojušais priekšmets izraisīja jaunus jautājumus; protams, šai ziņā visvairāk izcēlās Katrīna, un, ja Vize viņu nepiebremzētu, jaunie netiktu ne pie gulēšanas, ne ēšanas. No runāšanas izkaltušajās mutēs salija vismaz hektolitrs kafijas un tikpat daudz norūgušo bērzsulu; Vize cepa un vārīja, šmorēja un putoja, spītīgi laižot gar ausīm trijotnes apgalvojumus, ka ari senlaiku Riekstukalnā viņi nebūt nav cietuši badu un viņu pēdējā bronzas laikmeta maltīte karstos pelnos cepinātās olas bijusi vienkārši super.

-    Nu tu redzi, ka Vizēs olas tiešām bija ieripojušas tur. Kate uzsita Valfrīdam degungalā knipi, taču viņam olu ķīviņš vairs nebija prātā galvenais, ka Adrians ir šeit, tepat, acu priekšā, dzīvs un vesels, smaidīgs un laimīgs, un nepārprotami pieaudzis, īstenībā nobriedis vīrietis.

Trijotnes skolas kavējumus izskaidroja ar jauniešu pēkšņo iedomu doties ceļojumā uz Vīni pie māsu Reizemaņu vectēva. Ja viņu līdzšinējās sekmes nebūtu tik labas un ja viņu vecāki nebūtu pilsētā pazīstami un cienīti cilvēki (turklāt Zigmunda pārziņā bija visu ģimnāzijas datoru aprūpe), iespējams, izceltos pamatīgas nepatikšanas, taču, kad vainīgie apsolījās tā vairs nekad nedarīt un cienījamie vecāki garantēja, ka solījums tiks ievērots, vēl īsti neizcēlies skandāliņš noklusa.

Zigmunds un Katrīna pārtrauca savus ārpuskārtas atvaļinājumus un, kā no jauna piedzimuši, atgriezās darbā. Pētīdama un analizēdama no Adriana un E)anas mobilajiem tālruņiem datorā iekopētos attēlus, Katrīna vairākas naktis aizvadīja drudžaina darba nomodā. Vienīgais, ko viņa nožēloja līdz puņķiem un asarām, ka brīnišķīgās fotogrāfijas nav iespējams publicēt. Senās jūras Litorīnas un Baltijas starpstadijas saliņu arhipelāgs, somugru cilmes jūrmalnieku, Sārnates apmetnes iedzīvotāju iespējamo pēcteču ciems un pats lieliskākais žemūnu, tas ir, zemes iedzīvotāju, kalnapils vai akrapilis… Ak Dievs! Un šīs sejas īstu, dzīvu, un tai pašā laikā pirms vairākiem tūkstošiem gadu dzīvojušu cilvēku sejas… Pēc Adriana stāstiem likās, ka arī viņa tos pazīst kā savējos, sevišķi gudro ahaju pēcteci Dandaru un tik fantastiska informācija jāpatur noslēpumā! Prātā var sajukt, nemaz nerunājot par to, ko senās kataklizmas brīdī paveicis viņas dārgais zēns kopā ar drosmīgajiem senļaudīm. Vai šis riska pilnais rituāls pazemē tiešām apturējis vai citādi ietekmējis draudīgo procesu? To neviens nepateiks, taču, lūk, jums arī zelta spēles. Stāstītu kāds cits, viņa neparko neticētu!

-    Kā tu domā, mamm, kas tas varēja būt par kalnu, kura plaisā mēs nokāpām? Adrians kādu vakaru pajautāja pēc tam, kad bija vēl un vēlreiz pārskatīts vairāk nekā astoņdesmit attēlu.

-     Simtprocentīgi apgalvot nevaru, bet pēc jūsu noietā attāluma un virziena, un jūras tuvuma vienīgā iespējamā vieta ir Slīteres Zilie kalni. Tur ir milzīgi dziļa grava un arī smilšakmens atsegums tā sauktā Dāvida klints vai Dāvidpils. Esmu tur bijusi, taču nav dzirdēts, ka klintī būtu alas. Katrīna noņēma brilles un vairākkārt samirkšķināja pagurušās acis. Kur nu vēl tik dziļas, ja, kā tu stāstīji, līdāt pa to pāris stundas. Taču pagājis tik ilgs laiks gandrīz trīsdesmit gadsimti… nez kas varēja notikt.

-    Mēs varētu uz turieni aizbraukt visi kopā. Puiša acis iemirdzējās jauna piedzīvojuma alkās. Tad es uzreiz redzēšu, vai tā ir tā pati vieta, vai nav. Es to noteikti pazīšu!

-    Visādā ziņā aizbrauksim! Kate apsolīja. Tikko būsi nolicis eksāmenus, arī meitenēm skola būs cauri, savāksimies un laidīsim prom.

-    Un kā ar tavu zinātnisko darbu, mamm? Tagad taču tu vari to novest līdz pilnībai, tev ir tādi materiāli kaut vai tas pats seno grieķu ceļojums pa meteorīta krišanas pēdām un Pūpauka sāga tur iekšā viss iespējamais un vēl vairāk!

-    Ir! Un kā vēl ir!! Bet tu pats saproti, ka… viņa nopūtās tik izteiksmīgi, ka dēlam bija jāpasmaida.

-    Skaidrs! Lai tavi akadēmiskie sausiņi nomirst, tā ari neuzzinājuši, who is who… Toties mēs gan zināsim, būsim lielā, svētā žemūnu noslēpuma glabātāji un tālāknesēji divdesmit pirmajā gadsimtā, vai tad ne?

-    Būsim gan, Katrīna iesmējās un noskūpstīja dēla vaigu, kas atkal bija noskūts, sārts un gluds kā meitenei.

Pētījums par Sāmsalas Kāli meteorīta nokrišanas fiziskajām sekām un to atspoguļojumu Baltijas jūras apkārtnes tautu mitoloģijā un folklorā, kā arī rituāliem, lai novērstu bojāeju zemestrīces radītos jūras uzplūdos, pilnā apjomā bija gatavs maija pēdējās dienās. Ar neaprakstāmu tīksmi pārlasījusi, vienlaikus atvairot nožēlu par neiespējamību publicēt pilnā apmērā, Katrīna paziņoja šo priecas vēsti vispirms Valfrīdam un Adrim, pēc tam Zigmundam ar ģimeni.

-    Tad ir jāsvin! Zigmunds, entuziasma pilns, auroja tālrunī. Kārtīga dzerstiņa, apvienota ar gaļas cepšanu un nu jau septiņu laika ceļotāju jandalēšanos, mums nav bijis trīstūkstoš gadu. Saki datumu!

-     Tikai tad, kad bērniem būs cauri skola un Valfrīds pabeigs sava tautas likteņseriāla ieskaņošanu. Kate bija nepielūdzama.

-    Ak kungs, kad tas vēl būs! draugs neapmierināti ņurdēja. Zini, tu esi baigi neforšā, būs vien man pašam jāpieņem mēri un jāsper soļi…

Taču soļu speršana ieilga, jo pašam Zigmundam darbā bija radies pamatīgs sastrēgums, savukārt Vize ņēmās ar vairāk nekā divas nedēļas iekavēto sēšanu un stādīšanu lolotajā puķu un sakņu dārziņā. Ieva praktiski neizlaida no rokām saksofonu pusgada laikā pirksti bija kļuvuši raupjāki un vingrināšanās trūkuma dēļ zaudējuši agrāko lokanību, bet kursa noslēguma eksāmens specialitātē tuvojās baisā ātrumā. Danai un Adrianam tādu problēmu nebija; jaunākās māsas apskausti, viņi diezgan veikli sarāva iekavēto, paspēja noskatīties arī dažu labu filmu un paklīst pa Grietiņmežu, lai vērotu putnus un nodotos citām tīkamām lietām. Adrians bija pilnīgi samierinājies ar domu, ka matemātikā viņam vairāk par piecām ballēm nedabūt, taču, kā zināms, Vēstures fakultātē matemātiku neprasa.

Burvīgā jūnija vakarā, kad zemi rasināja silts un liegs pēcpērkona lietutiņš, Adrians, pavadījis mīļoto meiteni uz autobusu, devās mājup, kavēdamies domās, kur varavlkšņainas atmiņas jaucās kopā ar daudzsološām nākotnes cerībām. Līdz mājām vairs nebija tālu, kad viņš pēkšņi sagrīļojās šķita, ka viegli sareibst galva, taču jau pēc mirkļa nelabā sajūta pārgāja. "Tas no pārliekā ozona daudzuma gaisā," Adrians nosprieda un brītiņu vēlāk to jau bija aizmirsis, taču, verot vaļā mājas durvis, reibonis atkārtojās šķita, slieksnis pūlas atgrūst viņa pēdu. Galva diezgan sparīgi atsitās pret aplodu, un triecienu atbalsoja šķindošs blīkšķis no virtuves puses. Pakausi braucīdams, puisis kā nebūt aizkūlās līdz lielajai istabai un virtuves stūrī ieraudzīja māti nervozi burzām trauku dvieli; pie viņas kājām mētājās kafijas krūzes lauskas.

-     Laikam būsim piedzīvojuši kārtējo zemestrīci. Katrīna pūlējās pasmaidīt, par spīti jūtami nobālējušām lūpām.

-    Velns viņu zina, kas tas ir! Valfrīds atlaida krampī savilktos pirkstus no galda malas. Es nodomāju, ka… vai nu man tikai rādās, vai arī galvā sakāpis kaut kāds asinsspiediens.

-    Nekas traks jau nebija. Adrians vienā mirklī atguva dūšu. Zini, tēt, ar to, ko mēs piedzīvojām tur, nevar ne salīdzināt, jo…

-    Lai nu tā būtu, Katrīna nomurmināja un notupās, lai savāktu savas mīļākās krūzītes paliekas, tomēr gaužām jau bieži… Kopš iepriekšējās pagājis tikai pusgads. Tiešām savādi.

Kamēr Adrians ar lielisku jaunieša ēstgribu locīja iekšā vakariņas, Valfrīds nomierinājās pavisam. Strādāt vairs negribējās, labāk papļāpāt ar dēlu par piedzīvojumiem agrīnajā bronzas laikmetā. Kamēr Adris uz tīras nošpapīra lapas pēc atmiņas mēģināja uzskicēt septiņu rūnu kalna bungas, Katrīna, dīvaina nemiera pārņemta, uzkāpa augšstāvā un izvilka no plaukta mapi ar kartēm. Lūk, kur tā ir Latvijas karte ar profesora V. iezīmētajām zemes garozas dziļlūzumu līnijām! Toreiz, analizēdama un salīdzinādama latviešu dainas, "Kalevalu" un Jaunāko Edu, domājot par Kāli meteorīta krišanas sekām, viņa vairāk uzmanības pievērsa jūras pusei, taču… Kate uzlika brilles un sāka pētīt izdruku. Pagāja tikai dažas minūtes, un viņai vārda tiešākajā nozīmē pār kauliem pārskrēja karstums. Smalka, mazliet lauzta svītra šķērsoja Kurzemes ziemeļu stūri, veidojot gandrīz perpendikulārus krustojumus ar Jelgavas-Rīgas-Sāmsalas un rietumu piekrastes jūras līnijām. Ja tur patiesi ir cik necik nozīmīgs Zemes garozas lūzums, tad…

Nē, tas nevar būt! Katrīna aizelsdamās nosvieda karti, it kā tā būtu apdedzinājusi viņai pirkstus, un steigšus atvēra logu. Lietus atsvaidzinātais gaiss ieplūda plaušās un normalizēja elpu, ari sirdspuksti pamazām pierima. Viņa apņēmīgi saknieba lūpas, apgāja nomesto karti ar līkumu, izrevidēja Valfrīda cigarešu slēptuvi un aizsmēķēja.

Ļoti iespējams, ka viņa kļūdās. Lai Dievs dod, ka viņa ir kļūdījusies un ka arī profesors V. savos senlaiku ģeoloģijas un seismiski aktīvo zonu pētījumos pieļāvis kļūdu! Taču tas, par ko stāstīja Adris un meitenes, un tas, kas redzams šajā kartē, sakrīt kā kopā salikta pušplēsta bilde. Ja tā draņķa meteorīta gabali pirms trīstūkstoš vai cik nu tur gadiem ar negantu sparu ietriekušies Baltijas jūras Kurzemes piekrastē, Sāmsalā un vēl kaut kur Somijā vai Norvēģijā, tad tie nudien varēja deformēt Zemes garozu, kas pēc atbrīvošanās no kilometriem biezā ledus slāņa atradās īpaši saspriegtā stāvoklī, izveidojot vairākas miniplātnes, un viena no tām ir Ziemeļkurzeme no Kolkasraga līdz Užavai. Ja šī miniplātne kļūst nestabila, sākas zemestrīce, un notiek tas, par ko stāstīja Adrians: Ventas, droši vien arī Medoles, Užavas un citu upju straumes pagriežas pretējā virzienā, bet zemākajām vietām uzplūst jūras ūdens, tā var būt radies Vīdāles vai Dieviņezers… Bet, ja miniplātnes nošķiebšanās leņķis ir citāds, atkal izraisot zemestrīci, tad piejūras ezeri, piemēram, Vīdāle kā tas noticis 1838. gada pirmajās dienās dažu stundu laikā izsusē. Tādos apstākļos var mainīties arī upju gultnes, lūk, Ventas virziena maiņas noslēpums!

Ārprāts, jūtot pa pakausi tekalējam saltas skudriņas, Katrīna klusītiņām murmināja, nu jau vērdamās citā krāsainā kartē, kur Kurzemes ziemeļrietumos dominēja spilgti tumšzaļš tonis. Ja atkārtotos tāda mēroga plātņu kustēšanās, kādu bērni piedzīvoja tur, tad zemākās vietas pazustu zem ūdens. Kas paliks pāri, kļūs par salām… Tāda zema vieta ir arī Ventspils. Mana, mūsu pilsēta var ņemt un pazust no zemes virsas!? Visa piejūras zemiene kā Litorīnas jūras laikos? Nē, tas patiesi ir ārprāts… negribu par to pat domāt. Negribu!

Taču skatiens atkal un atkal pievērsās kartei; Kate aši salocīja to un iegrūda mapes pašā apakšā, tomēr tas nelīdzēja redzes atmiņā zaļie plankumi pletās vēl spilgtāk nekā uz kartes.

Niknā bezpalīdzības sajūtā viņa atkal izrāva karti no mapes un atlocīja; zaļajā teritorijā iezīmējās vairāki gaiši plankumiņi Ugāles novads, Puzes apkārtne un… Grietiņmežs? Sasodīts, Zigmundam gan laimējies! Lai vai kas, Riekstukalns paliks virs ūdens… nu, ko ja mūsu plātne atkal nošķiebsies, nāksies emigrēt uz turieni. Ak Dievs!

-    Tu esi traka, Katiņ! stundu vēlāk Valfrids neticīgi purināja galvu. Pulkstenis bija pāri vienpadsmitiem pēdējais laiks likties uz auss, ja nākamajā rītā jāceļas ap pusseptiņiem. Kas tev arī nāk prātā, nudien, kā tajā pasakā par gudro Elzu. Tā arī, vai zini, paredzēja visādas nelaimes gadiem uz priekšu, ieraudzījusi pie pagraba sienas pieslietu kapli… vai kas tas bija. Kur ir tavs veselais saprāts un racionālā domāšana, ko?

-     Tās nav identiskas lietas, nomurmināja Kate, kļaudamās viņam pie sāna. Man ir veselais saprāts, bet domāt tīri racionāli es nekad īsti neesmu pratusi. Es taču tev visu izstāstīju, vai tiešām tu neredzi sakarības?

-    Pupu mizas tās ir, nevis sakarības! Nevajag jaukt kopā to, kas noticis milzīgi senā pagātnē, ar šodienu. Tagad mūspusīte ir pavisam citāda. Mierīga. Kaut kādas sīkas zemes drebēšanas nevar ne salīdzināt ar Japānu, Turciju vai kādām citām aktīvo zemestrīču zonām. Beidz stresot, mīļo Katiņ! Zini, man ir priekšlikums: laižam rīt uz Rīgu abi! Ar apalīti. Piektdienas diena… Piezvani uz darbu un atprasies! Kamēr es kārtošu savas lietas, tu vari uztaisīt mazu šopingu, bet pēc tam aiziesim uz kādu izstādi, pablandīsimies pa Vecrīgu, paēdīsim pusdienas foršā krodziņā un, mājās braucot, pabaudīsim dabas skaistumu, nu?

-    Tas gan būtu jauki. Viņa paslējās uz elkoņa un ielūkojās Valfrida smaidošajās acis. Tad tev patiešām liekas, ka tas… nu, ko es tev stāstīju, ir tikai iedomas?

-    Simtprocentīgi! Vienkārši tu vēl neesi īsti atkopusies pēc tām šausmīgajām nedēļām. Es jau arī… tomēr sievietes ir emocionālākas.

-    Nu, labi. Katrīna atslīga spilvenā ar atvieglojuma nopūtu. Neparko viņa neatzīsies vīram, ka pirmāk, bažu un šaubu pārņemta, zvanījusi Zigmundam. Tas gan bija vairāk ieinteresēts, atzina, ka kaut kas tajā visā ir, tomēr ari īsti neticēja, ka mūsdienās varētu atgadīties tik baisa kataklizma.

-    Ja tu tā saki. Okei, brauksim uz Rīgu abi un izvēdināsim manu domātības pārņemto galvu.

♦ ❖ ♦

-    Cik fantastisks rīts! Kate izdvesa, pie vaļējā loga svētlaimīgi staipīdamās kā kaķene. Iepriekšējā vakara bažas un trauksmīgā sajūta bija pagaisusi. Debesis kā zīddrāna un vēl tie mazie, spīdīgie mākonīši. Valfrīd, nāc paskaties! Nekad neesmu redzējusi tādus mākoņus, izskatās gluži kā pieneņu pūkas.

-    Skaisti. Viņš pameta paviršu skatu logā, taču sudrabainie mākonīši nešķita īpašas uzmanības vērti. Valfrīdam vairāk rūpēja priekšāstāvošās dienas uzdevumi un viss to veikšanai līdzņemamais klēpjdators, pāris zibatmiņas karšu un nošlapu žūksnītis. To visu kopā vākdams, viņš tikai ar pusausi ieklausījās radio ziņās nekā jauna un interesanta, ja nu vienīgi tas, ka iepriekšējā naktī Kurzemes ziemeļos novērota ziemeļblāzma. "Žēl gan," Valfrīds drusciņ nosūkstījās. Tam vajadzētu būt kolosālam skatam. Būtu zinājuši, noteikti paskatītas."

-    Jūs braucat abi? Katrīnas steidzīgās rosīšanās pamodinātais Adrians saldi žāvājās. Tad es arī netupēšu mājās. Atstājiet man kādu drusku naudas našķiem un autobusam braukšu pie Danas, mācīsimies kopā, viņai parit vēstures ieskaite, un es varēšu palīdzēt.

-    Uzvedieties godīgi, Adrīt, un, ja redzi, ka Vizei vajag ko palīdzēt, esi džentlmenis. Katrīna noskūpstīja puiša pieri un cirtaino pakausi. Pirms dodies prom, kārtīgi sabaro Tutu, mēs varam būt atpakaļ diezgan pavēlu.

Ceļš līdz galvaspilsētai bija kā burvīga, zaļa pasaciņa. Saules sasildītie koki un zāle smaržoja, reibinot prātus un sirdis. It īpaši bērzu jaunās lapiņas. Valfrīds pievēra acis un dziļi ievilka dvašu.

-     Kā izlaiduma vakarā, vai ne? Šķita, Kate noklausījusies viņa domas. Lūk, saelpošos, būšu pavisam dulnā prātā un pieprasīšu, lai tu mani uzlūdz uz valsi!

-    Uzlūgšu ari. Viņš maigi saspieda sievas ceļgalu. Bez prasīšanas. Tu jau tagad vari noskatīt kādu romantisku ceļmalas stūrīti, šim nolūkam piemērotu.

-    Skati vien pats, man jāstūrē un jāievēro ceļu satiksmes noteikumi, Katrīna attrauca un mazliet atliecās sēdekli, lai saule tik traki nežilbinātu acis.

Viņiem palaimējās iesprukt Rīgā, neiestrēgstot nevienā korķi. Katrīna izlaida Valfridu pie skaņu ierakstu studijas un aiztraucās izbaudīt iepirkšanās iespējas, kādas var piedāvāt galvaspilsēta. Diezgan ātri izdevās iegādāties pievilcīgas vasaras kurpes romiešu sandaļu stilā, bēškrāsas linu žaketi un tai pieskaņotu somiņu. l,Idz ar to pašas pirkumiem paredzētais limits bija gandrīz izsmelts; atlikušo Kate iztērēja par pudeli mandeļeļļas no biežās roku mazgāšanas gan darbā, gan māju dārziņā āda kļuvusi nejauki sausa. Maksājot par pirkumu, viņa pamanīja blakus kasei ieslēgtu minitelevizoru; pārraidīja dienas ziņas. Katrīnu neinteresēja nedz amatpersonu nulles deklarācijas, nedz dzelzceļa pārbrauktuvē iestrēdzis traktors, taču pēkšņi viņas apziņu sasniedza draudīgais vārds zemestrīce.

…tās epicentrs, domājams, atrodas aptuveni Irbes jūras līča rajonā. Kurzemes ziemeļu piekrastes iedzīvotāji ir ārkārtīgi satraukti, taču speciālisti uzskata, ka panikai, vismaz pagaidām, nav nekāda pamata. Mūsu korespondente griezās pie…

-     Tas laikam par vakardienu, tiešām, nekā sevišķa nebija, Katrīna nomurmināja sev zem deguna, taču veikala formas kostīmiņā ģērbusies jauna sieviete, uztvērusi viņas teikto, dedzīgi purināja galvu.

-     Ko jūs, tas nav par vakardienu, bet šodienu. Ārprāts, kas tur notiek, paskatieties!

Sīkajā ekrānā bija redzama sabrukusi ēka, tad tuvplānā koka saknes, kas rēgojās no zemē pavērušās plaisas, milzu spēka pāršķeltas betona kāpnes. Kāds iekliedzās, kamera operatora rokās sazvārojās, un kadrā iekļuva krītošs zivju kūpinātavas skurstenis… tad viss pazuda, un ekrānā atkal parādījās moderatores seja, bāla un drebošām lūpām. Bija redzams, ka jaunā sieviete visiem spēkiem pūlas savaldīties.

…es ļoti ceru, ka mūsu kolēģiem nekas ļauns nav atgadījies. Par turpmākajiem notikumiem zemestrīces pārņemtajā Ziemeļkurzemē ziņosim raidījuma beigās…

Kate sastinga. Ķermenis vienā mirklī pārplūda saltiem sviedriem, no miklajiem pirkstiem izslīdēja sīknauda un bez skaņas nobira uz grīdas. Šķita, ka gaismas, smaržu un bezrūpīgo pircēju čalas piesātinātais veikals aizpeld nezināmā, mierpilnā laiktelpā, bet viņa palikusi ārpusē, pasaulē, kas kuru katru brīdi var sabrukt. Turklāt pavisam viena…

Kā noliegums šai domai no pavērtās rokassomiņas atskanēja Vivaldi Pavasaris. Katrīna tvēra aparātu, taču tas spītīgi nedevās rokās kā slapjš ziepju gabals. Beidzot viņa to dabūja un uzspieda īkšķi zaļajam taustiņam.

-     Mamrn! Mamm, kur tu esi? Adrians auroja telefonā tik skaļi, it kā mēģinot sakliegt viņu otrpus mežam bez mūsdienu sakaru palīdzības. Mamm!!

-     Es, es esmu Rīgā. Kas, Adrīt, kas mūspusē notiek? Vai taisnība, ka… No pārkaltušās rīkles izlauzusies balss šķita sveša, kādam citam piederoša.

-    Vai tētis ir tuvumā? Adrians turpināja kliegt. Nav? Mammu, sameklē tēti, viņa telefons ir izslēgts, es nevaru… un brauciet abi šurp ne jau uz Riekstukalnu, bet… mamm, es redzēju debesis, tāpēc mums visiem tūlīt pat jābrauc uz turieni un jāmēģina kaut kas darīt, tu saproti?

-     Es baidos, ka īsti nesaprotu… Nu jau viņa teciņiem vien skrēja laukā no veikala, vairs pat nejūtot savas kājas. Debesis? Kāds sakars ar debesīm? Televīzijā rāda zemestrīci Mazirbē, vai pie jums…

-     Paklau, mamm, mēs taču stāstījām par spožajiem plankumiem debesīs, kas uzradās pirms tam, kad… Un naktī esot redzēta ziemeļblāzma tā pati dinamika, nav ne mazāko šaubu! Riekstukalna ezers kāpj laukā no krastiem, vidū mutuļo kā traks! Mīļo mamm, es to visu vēl pavisam nesen redzēju, es zinu! Zigmunds jau ir atceļā no Ventspils, tūlīt būs šeit. Tu viņam vakar esot stāstījusi, un Zigmunds arī saka nekas cits neatliek, jābrauc un jādara tas pats, ko mēs toreiz… tad… Dēla balss aizlūza, un viņš sāka klepot.

-     KUR MUMS JĀBRAUC? Katrīna iebrēcās nebalsī; garāmgājēji pagriezās uz viņas pusi, daži smējās, citi izskatījās notrūkušies.

-    Uz Zilajiem kalniem, protams, uz klinti, par kuru tu stāstīji! Tā ir vienīgā iespēja, citas nav, vismaz es nezinu!

īsajā klusuma mirklī, kamēr Katrīna pūlējās aptvert, ko dēls no viņas prasa, varēja saklausīt Vizēs un abu meiteņu satrauktās balsis.

-    Kas tur tagad notiek? Kate noprasīja. Par ko viņas strīdas?

-    Vize runā ar Zigmundu, viņa domā, ka bērni… it kā mēs vēl būtu kādi bērni, vairs nedrīkstot riskēt, vajagot braukt tikai jums. Mamm, tas ir absurds, bez manis jūs tur neko… Turklāt tu padomā: tas taču ir septiņu rūnu kalns, tātad uz turieni jādodas septiņiem! Citādi nekas nesanāks! Nav laika, mammu mīļo, mums nav ne minūtes laika, Adrians kliedza. Meklē tēti un zvani, tikko esat laukā no Rīgas! Viss, Dana saka Zigmunds tikko iegriezis pagalmā.

Saruna pārtrūka.

Nekad vēlāk, šo dienu pieminot, Katrīna neatcerējās, kā nokļuvusi līdz automašīnai un kā pa pārblīvētajām galvaspilsētas ielām aizkūlusies līdz ierakstu studijai. Galvā rūca, dunēja un rībēja, it kā tur smags veseris uz laktas rakstā klaudzinātu vārdus: septiņu rūnu kalns… lajā jādodas septiņiem… mēs esam septiņi… MĒS ESAM SEPTIŅI… SEPTIŅU RŪNU KALNS…

Valfrīds bija nikns kā pūķis; zilās acis zvēroja dusmu ugunīs. Tā ielauzties studijā, pārtraukt svarīgo ierakstu, nudien, Kate ar savām iedomām kļuvusi traka un grib par tādiem padarīt arī citus. Kāda vēl septiņu ballu zemestrīce Kurzemē? Ventspils kopā ar visu piejūras zemieni var pazust zem ūdens? Kas vēl nebūs?!

Viņš pūlējās izraut piedurkni no sievas nagiem un atgriezties pie darba, taču tā turējās tik cieši kā piezīdusies ērce.

-     Pagaidi! Lūdzu, veltī man divas minūtes un tad varēsi izlemt, vai esmu traka vai ne. Dusmu un izmisuma asarām šķīstot, Katrīna ar brīvo roku izgrāba no somas mobilo tālruni un atvēra ziņu portāla aplikāciju.

-     Lasi! Viņa pagrūda Valfrīdam zem deguna tālruņa displeju ar tekstu:

Ziemeļkurzemi posta neredzēti spēcīga zemestrīce, cilvēki izmisumā pamet mājas… Ventspilī jūra pilnīgi appludinājusi liedagu… Ventas līmenis cēlies par trim metriem…

-    Nu!? Es esmu traka? Vai tu apjēdz, ka varbūt šajā pašā brīdī mūsu mājas, simtiem un tūkstošiem māju var sabrukt vai apslīkt? Un vienīgi mēs, tikai mēs un neviens cits zinām veidu, kā varbūt šīs šausmas apturēt! Tā teica Adris. Mūsu dēls Adrians un viņi visi Adris, Zigis, Vize, Dana un Ieviņa pavisam noteikti jau ir ceļā uz Slīteri, tāpēc nav laika kasīties un prātot. Kāp mašīnā, rauj velns visus ierakstus!

Drausmīgo ziņu apstulbinātais Valfrīds, juzdamies kā nevaldāmas palu straumes nests, paklausīja, vairs nebilzdams ne vārda.

-     Kas ar mums notiek, Katiņ? Viņš ierunājās tikai tad, kad apalītis, uzņēmis ātrumu, naigi tesās pa Ulmaņa gatvi un tuvojās Jūrmalas maģistrālei. Kāpēc tā atgadās tieši ar mums? Vispirms tas viss pirms divdesmit gadiem… Vēl nupat mēs bezmaz sajukām bērnu dēļ un nu gatavojamies kopā ar viņiem mesties vēl trakākā dēkā?

-    Tā sev varētu jautāt ikviens, kurš jebkad no brīvas gribas vai apstākļu spiests nonācis situācijā, kad tieši no viņa rīcības atkarīgi neskaitāmu cilvēku, zemju un valstu likteņi, atteica Katrīna, nenovēršot skatu no saulē versmojošās šosejas. Bailes un bezpalīdzības sajūtu no apziņas pamazām sāka izspiest visu maņu un spēku koncentrēšanās uz vienu mērķi ja viņu septiņnieks to spēj, tad arī paveiks. Ja ne… nu, tad vismaz būs darīts viss iespējamais.

-     Prātam neaptverami. Valfrīds beidzot ļāva mugurai atslīgt pret atzveltni un aizsmēķēja. Tas ir trakāk nekā Holivudas filmā! Vai tiešām tas varētu izdoties?

-    Mums viss izdosies! Kate pasmaidīja, tiesa, smaids bija samocīts. Padomā vien, lai kā arī gājis, vienmēr esam tikuši cauri ar veselu ādu. Zvani Zigim, nē, viņš ir pie stūres, labāk Adrim, un pasaki, ka esam jau labā gabalā, tūdaļ izbrauksim uz Jūrmalas apvedceļa, bet pie Ķemeriem griezīsim uz jūras pusi, pēc tam cauri Talsiem. Un aizdedzini man arī vienu cigareti, lūdzams!

Tikko ceļš kļuva tukšāks, Katrīna palielināja ātrumu, domās nospļaujoties par visiem radariem, cik vien to pasaulē ir. Ja kas, tad tas būs tikai pēc tam… un tikai Dievs zina, kā būs pēc tam.

-     Viņi iestrēguši briesmīgā korķī, Valfrīds izmeta, spiežot klausuli pie auss, taču pat caur motora dūkoņu Kate saklausīja Zigmunda lamāšanos. Nav vēl likuši pat līdz Popei. Šoseja pārblīvēta, cilvēku pilnas mašīnas, visi mūk no pilsētas. Velkoties ar kādiem divdesmit stundā.

-    Tas nekas, mēs esam daudz tālāk, viņiem, vienalga, nāksies gaidīt mūs. Pajautā Adrim, pa kuru ceļu Zigis taisās braukt? Valdemārpils? Nē, tad tā vilkšanās ieilgs. Saki, lai griež iekšā Popē un tad pa Virpes ceļu. Virpe, Jorniņi. Viņa saspringti domāja. Jā, pareizi, tālāk Lonaste, no turienes līdz Dundagai kilometri piecpadsmit, to es zinu droši… Kas tur bļauj?

-     Dievs žēlīgais… Valfrīds norausa no virslūpas sviedrus. Esot bijis šausmīgs grūdiens, asfalts iesprādzis… vairākas priekšējās mašīnas nobraukušas no ceļa… Katiņ!

-     Paliec mierā, neuztrauc sievieti pie stūres! Spidometra šautriņa pārlēca skaitlim 120. Zigis izkulsies, viņa toijota ir kā tanks. Mums nekas nenotiks!

-    Mums nekas nenotiks, Adrīt! viņš sauca tālrunī. Turieties, mēs esam kopā! Pasaki to pārējiem!

Kamēr Zigmunds pie Popes cīnījās par katru nobrauktu metru, Katrīnas stūrētais apalītis kā raķete ielidoja Ķemeru pagriezienā. Valfrīds un Adrians uzturēja sakarus, viens otru uzmundrinādami. Brīdī, kad garām pašāvās uzraksts Ragaciems, Valfrīds atviegloti uzelpoja.

-    Viņi jau laiž cauri Popei.

Talsus Kate un Valfrīds sasniedza pēc četrdesmit piecām minūtēm, bet Zigmunds ar savu komandu pa to laiku tuvojās Dundagai. Pretimbraucēju skaits strauji auga automašīnas, motocikli un pat riteņtraktori ar piekabēm, kur trokšņoja pārbiedēti lopiņi. Redzot panikas pārņemto ļaužu sejas, kas pavīdēja zibensātrā garāmskrējienā, pakrūtē uzvirmoja saltums. Kate ik pa brīdim notrina svīstošās plaukstas pie biksēm, Valfrīds gandrīz nepārtraukti smēķēja un spieda pie sakarsušās auss tālruni.

-    Pie Pāces ceļš applūdis. Bijuši vairāki šausmīgi grūdieni, Vizei uznākusi baiļu lēkme, un meitenes liek viņai dziedāt tas palīdzot. Adris saka viņi klausoties radio, un tur teikuši, ka Bažu purvs jau pārvērties par ezeru, jūras ūdens gāžoties augšā pa Melnsila upīti, Milzgrāvi un, jā, pa Lorumupīti uz Vīdāli. Katiņ, vai mēs paspēsim?

-    Mums jāpaspēj! Viņa ar plaukstas virspusi norausa sviedru lāses no pieres. Vairs nav tālu, kādi piecdesmit kilometri, pusstundas brauciens, ja vien apalītim nenosvils riepas.

Pirmo pazemes grūdienu viņi sajuta, tikko nobraukuši no Talsu augstienes. Automašīna dīvaini noraustījās, it kā lecot no tramplīna, redzamā apkārtne uz mirkli savirmoja kā bula dūmaciņā.

-    Ārprāts, Kate noelsās, un, pēc visa spriežot, tas ir tikai sākums, tālāk ies vēl baigāk.

-    Mēs esam traki, Valfrīds nomurmināja. Visi septiņi galīgi nojūgušies. Normāli cilvēki laižas lapās, glābj savu dzīvību, bet mēs… lienam pašā peklē, ticēdami, ka ar tevis apjūsmotajām zelta spēlēm izglābsim pasauli.

-    Trakam būt ir skaisti, bet to zina tikai paši trakie, viņa iesmējās izmisīgas jautrības uzplūdā.

-    Kas to teicis?

-    It kā nezināms spāņu mūks.

-    Arī viņš bija nojūdzies, Valfrīds papurināja galvu un sāka spaidīt tālruņa podziņas kopš pēdējiem sakariem ar otru pasaules glābēju automašīnu bija pagājušas veselas divdesmit minūtes.

-    Zigmunds jau viņpus Dundagas, bet esot jābrauc lēnāk, ceļš pamatīgi saplaisājis, arī koki šur tur izgāzušies… tricinot drausmīgi.

-    Ari mūs, ai! Katrīna klusu iespiedzās, jo tieši priekšā asfalts pēkšņi pārlūza. Plaisa nebija platāka par spridi, un apalītis pārlidoja tai pāri. Jēziņ, labi, ka tā! Klau, vai tikai man dūc ausīs, vai varbūt tu arī dzirdi?

-     Dzirdu gan… Vīrieša pietvīkusi seja vienā mirklī nobālēja. Baisi… tā laikam ir infraskaņa, par ko stāstīja Adris un meitenes, tam jāturas pretī, jādzied, vai?

Kate drudžaini pamāja. Pavisam nemelodiski dungodami Valfrīda nez kad sacerētu jautru bērnu dziesmiņu, viņi rāva cauri Dundagai, knapi paspējot apbraukt nogāzušās dižliepas galotni. Slavenais ūdenstornis bija jūtami nošķiebies, metot drūmu izaicinājumu savam Pizas vārdabrālim. Cilvēkus nemanīja, it kā pāri mīlīgajai pilsētiņai būtu gājis mēris, tikai pamestie vai aizmirstie suņi gaudoja drausmīgās balsīs.

Tālāk gāja kā murgos. Ainava šķobījās kā attēls greizā spogulī; netālā mežu uzraudzības torņa baļķi sabruka kā milzu sērkociņu sauja. Dūkoņa bija pārgājusi dārdoņā, plēšot bungādiņas vai pušu. Viņi bija laimīgi tikuši pāri vismaz sešām plaisām ceļa asfaltā. Sakari ar Adrianu uz brīdi aprāvās, bet, paldies Dievam, pie Jaunmuižas atkal atjaunojās.

-    Tēti, mēs jau esam pie Slīteres bākas… stāvam, bet grūti nostāvēt, vai jūs vēl tālu? Adriana balsi slāpēja pazemes dārdi.

-    Saki, ka pēc piecām minūtēm būsim klāt, kliedza Katrīna, cenšoties pa apmali apbraukt ceļam uzgāzušos kokus un visiem spēkiem valdīdama stūri, kas rāvās no rokām kā dzīva.

Piepeši mašīnas motors iegaudojās, ierēcās kā nesapratis kāpēc zem riteņiem zudis pamats!? Katrīna pārbīlī izlaida sviedru klāto ratu no rokām un satvēra galvu. Apalītis sazvēlās uz labo pusi; drausmīgs spēks svieda Valfrīdu pret durvīm ar tādu sparu, ka mobilais tālrunis izšļuka no pirkstiem un izkrita pa logu; veramajam rokturim uztriekušās ribas nokrakšķēja. Viņš ievaidējās spējās sāpēs… vaidam kā atbalss pievienojās Katrīnas kunksts sāka vētraini asiņot pret stūres ratu satriektais deguns. Ne viens, ne otrs nepaspēja apjēgt, kas īsti notiek, kad sāpes pārmāca vēl baisākas izjūtas kā sabojātā liftā. Viņi krita, pareizāk sakot, mašīna gāzās iekšā nezināmā tukšumā, un divi bezpalīdzīgi cilvēki izmisumā pieķērās viens otram. Kritienu pavadīja ne ar ko nesalīdzināma dunoņa un neaptveramas intensitātes vibrācija kopā ar šķebīgu reiboni un nāves bailēm. Valfrlds, kliedzienu slāpēdams, iekoda lūpā. Automašīnas smaguma nospriegotās priežu saknes trūka kā satrunējušas auklas. Pa kreisās puses vaļējo logu salonā gāzās grants un smilšu klumpatas. Katei un Valfrīdam nebija ne mazākās jēgas, cik ilgi turpinājās kritiens, pareizāk, šļūciens satrakojušās zemes dzīlēs varbūt stundas ceturksni, varbūt pāris minūtes vai tikai dažas sekundes, bet tad krišana pēkšņi apstājās; šķita, arī vibrācija pierima, un šķietamajā klusumā, smiltīm un sīkiem akmentiņiem bungojot jumtu, Katrīnas izmocītā dzirde uztvēra griezīgus smilkstus; pēc mirkļa kļuva skaidrs, ka tie laužas no pašas rīkles.

-     Katiņ… kaut kur zem viņas atskanēja Valfrīda aizžņaugtā balss. Katiņ, kas ar tevi, esi ievainota?

Bija jāpaiet vairākām sekundēm, līdz Katrīna aptvēra, ka automašīna sazvēlusies uz labā sāna, un viņa uzkritusi Valfrīdam virsū. Pārsistais deguns smeldzīgi pulsēja, pamatīgi sāpēja pret ātruma pārslēgu satriektais gurns, taču locekļi šķita veseli.

-    Pagaidi, es tūdaļ… kaut kā sāņus…

-    Nē! viņš iestenējās. Nekusties, netricini mašīnu, tā iešļūks vēl dziļāk. Ja vari, paskaties uz augšu… ārā vai redzi plaisas malu?

Viņa pieķērās sēdekļa atzveltnei un atlieca galvu.

-     Redzu… mēs esam vismaz pāris metru dziļi. Valfrīd, mums jātiek ārā! Jāpiezvana… mēs jau esam tikpat kā klāt. Zigmunds, Adris kaut ko izdomās, viņa murmināja, tverot satricinājuma trenkātu domu drumslas. Pa visiem viņi mūs noteikti dabūs laukā.

Katrīnas ķermeņa svars sāpīgi spieda Valfrīda satriektās ribas, mutē līda viņas putekļu pilnie mati. Starp vējstiklu un durvju vērtni iespiestā galva reiba, un likās, ka nejēdzīgi saliektā mugura tūlīt pārlūzis. Viņš domāja par to, ko Katrīna vēl neaptvēra, ja automašīna iekļuvusi tik dziļi, bet apakšā ir tukšums, tad viņiem no tās neizkļūt vismaz ne abiem. Viņa tālrunis ir pagalam; Kates telefons ir somiņā, bet somiņa nav sasniedzama, tātad palīgus sasaukt nav iespējams. Nākamais pazemes grūdiens var pavērt plaisu vēl dziļāku vai arī aizvērt to. Abi varianti nozīmē neizbēgamas beigas, tomēr Katiņa var izglābties, ja vien… ja vien viņam pietiks spēka to pacelt.

-    Klausies, Valfrīds pūlējās runāt mierīgi, lai gan tuvās nāves apziņā trūka elpas. Par telefonsakariem jāaizmirst, manējais ir beigts, bet tavu nevar dabūt, tāpēc mēģini piesardzīgi izspraukties pa logu, es tevi pieturēšu. Atsperies pret mašīnas jumtu un papūlies aizsniegt plaisas malu, kā nebūt noturēties, pēc tam uzvilkties augšā. Tu esi stipra, tu varēsi… Katiņ?

Viņa pusapziņā pamāja un jau pastiepa rokas, bet tad pēkšņa atskārta ietriecās smadzenēs kā zibens. Ja viņa atspersies lēcienam, tad satricinās mašīnu tā, ka tā iegrims plaisā vēl dziļāk. Tas nozīmē, ka viņš… ak, nē!

-    Nē! tas bija čuksts, bet skaļāks par jebkuru kliedzienu. Es neatstāšu tevi te vienu nomirt! Neparko! Ja mums lemts iet bojā, tad tikai kopā!

-    Nemuļķojies! visiem spēkiem pūloties pārvarēt reiboni, Valfrīds iesēcās žēlumā un dusmās. Vismaz vienreiz dzīvē paklausi mani! Abi mēs ārā netiksim, skaidrs? Tāpēc kusties, dari, ko saku… gribi, lai mūsu dēls paliek bārenis?

-    Adrītis… It kā es varētu ko tādu gribēt! Bet, ja nevaram izkļūt abi, es tevi neparko neatstāšu… Asaras pludoja pār Katrīnas seju, sajaukdamās ar asinīm, un tecēja uz viņa kakla. Adrītis jau ir liels, pieaudzis, kādreiz viņam tā vai tā nāktos samierināties ar mūsu aiziešanu, viņš izdzīvos arī bez mums, taču es… es bez tevis dzīvot nespēšu. Nemūžam!

-     Katiņ, vai tu… bez prāta? Baiļu reibonis it kā pierima, bet sirds dauzījās pret sāpošajām ribām kā aptrakusi. Katrīna neveikli pagriezās, un tūlīt automašīnas metāla sāni riebīgi nožņerkstēja pret akmeņaino smilti; viņas asarām un asinīm notrieptais vaigs pielipa vīrieša zodam, rokas apķēra kaklu. Valfrīds bezpalīdzīgi aizvēra acis. Stāsta, ka dzīves pēdējos brīžos paslīdot garām viss, kas kādreiz piedzīvots, taču viņš neredzēja neko. Tikai sārtena tumsa un bezgalīgs žēlums par visu labo, ko savā mūžā vēl būtu varējis paveikt un piedzīvot. Adrians, viņa kvēli mīlētais dēls… mīļās, svētu atmiņu un siltuma pilnās mājas. Katiņa, Katina, kura atsakās glābties, lai nomirtu kopā ar viņu… Dievs, visuvarenais Dievs, cik daudz muļķību viņš savā mūžā pastrādājis! Kam tas viss, kāda niecība bijušās dēkas un kārotā slava! Nekas no tā šajā brīdī nav ar viņu, tikai sāpes, ka jāzaudē savi mīļie, jāzaudē dzīve, kas viņam tos devusi.

Sāpes un Katiņas asaru siltie strautiņi.

"Kāpēc, ak Dievs, kāpēc tas notiek ar mums? Kāpēc tieši mēs, gribēdami glābt citus, glābt mūsu zemīti, tagad tiekam izrauti no dzīves un iegrūsti pazemē nomirt tik briesmīgā nāvē? Un ne Adrītis, ne draugi nekad neuzzinās, kur esam palikuši un kas ar mums noticis," Katrīna koda sev lūpās, lai no tām nelauztos izmisuma brēcieni. Miesu raustīja nevaldāmi drebuļi vai varbūt drebēja zem viņas stūrī ieļimušais Valfrīda ķermenis?

Apkārtni satricināja jauns grūdiens, apalīša metāla karkass nokrakšķēja pāršķeltās zemes slāņi sāka spiesties kopā, un mašīna sašķiebās vēl vairāk; kreisās puses logs nu bija vērsts tieši pret debesīm brīnišķīgi, neticami zilām, saules zeltītām. "Ak, Dievs, glāb taču mūs!" Katrīna neviļus pacēla galvu un ieraudzīja no zemes izrāvušos milzu laukakmeni tas šķita teju ziloņa lielumā veļamies viņiem tieši virsū.

-     Viss, cauri… asinīm apkaltušās lūpas dvesa, kamēr acis palika kā piekaltas pelēkajam akmenim, taču tas negaidot pazuda skatienam. Kaut kas neskanīgi nobūkšķēja pret riteņa riepu. Mašīna viegli sakustējās, bet tūdaļ aprima, un Kate beidzot uzdrošinājās ieskatīties logā aiz Valfrīda galvas smilšu miglas pilnajā tukšumā, kas draudēja kļūt par viņu kapu.

-    Vai jau? Valfrīds izrāvās no pusnemaņas un gurdi pavēra plakstus, taču Katrīnas saspringtā seja pēkšņi tā kā iedzirkstījās. Katiņ, ko tu redzi?

Viņa neatbildēja, bet spēji iespriedās ar plaukstām starp paneli un vertikāli slejošos atzveltni un no visa spēka iespēra pa sēdekli. Mašīna turpināja draudīgi krakšķēt, taču nenoslīdēja zemāk ne par centimetru.

-     Valfrīd! Kates lūpas bija tieši virs viņa acīm. Mēs varam tikt laukā! Abi divi! Tur noripoja akmens. Tas tagad ir tieši apakšā iestrēdzis, mēs uz tā balstāmies!

Atgūtā cerība, tik neticama, tik brīnišķa, ielēja dzīslās mutuļojošu spēku. Pēc desmit sekundēm Katrīna jau tupēja uz durtiņām un palīdzēja Valfrīdam izspraukties caur logu.

-     Ks tevi pacelšu, viņš elsa, tad tu sameklēsi kaut ko, kādu atlauztu zaru… vienalga ko, pie kā pieķerties.

Nagi aplūza, plaukstas svila, bikses plīsa, un uz ceļgaliem palika dziļas, asiņainas skrambas, tomēr Katrīna uzrāpās. Acis drudžaini meklēja zaru vai atlūzu, ko pasniegt pretī Valfrīdam, taču nekā piemērota neredzēja. Viņa iecirta zobus lūpā, lai apslāpētu vilšanās kliedzienu, taču tai

pašā mirklī ieraudzīja šurp skrejošos Zigmundu, Adrianu un Danu.

♦ ❖ ♦

-     Un mēs, kā tādi beidzamie idioti tur tupam un gaidām… Zigmunds skriedams elsa. Vajadzēja tak apjēgt sakari pārtrūkst, no jums ne zīmes uzreiz vajadzēja skriet pretī!

-    Mieru, vecīt, jūs parādījāties īstajā brīdī. No laimes, ka abi ar Kātiņu palikuši dzīvi, ka atkal redz dēlu, Zigmundu un pārējos, Valfrīds bija gatavs apkampt visu pasauli, lai arī tā dārdēja un ļodzījās.

-    Tā bija Dana, kas teica… Adrians mazliet palēnināja soli un ar neaprakstāmu skatienu uzlūkoja vecāku smiltīm, sviedriem un asinīm nomūrētās sejas. Viņa teica, ka jūtot ar jums noticis kas slikts, ka jāskrien palīgā.

-     Danīt, zelta meitiņ. Neatlaižot Adriana roku, Katrīna satvēra meitenes karsto plaukstiņu un no visa spēka saspieda to. Pats Dieviņš tev to pačukstēja! Ai!

Spējš pazemes grūdiens notrieca visus no kājām. Zigmunda brilles aizlidoja, bet viņš pats atsitās pret izgāzušās priedes stumbeni un iemantoja pamatīgu punu pierē. Valfrīdam palaimējās piezemēties smilšu atsegumā, trīs pārējie sakrita brēcošā kaudzē, taču Adrians tūdaļ uzķepurojās augšā un palīdzēja piecelties mātei un Danai.

-    Sameklējiet manas brilles, iebļāvās Zigmunds, pieri taustīdams, kamēr tās vēl nav aprijusi zeme, citādi man gals klāt!

Brilles atradās samaidzītajā virsājā, paldies Dievam, veselas, un visi pieci spītīgi streipuļoja uz priekšu pretī Zilākalna kraujai. Vize un Ieva apkampušās spiedās pie Zigmunda toijotas. Pazemes dārdiem pievienojās jūras krācieni, kas šķita aizvien vairāk tuvojamies.

-     Katiņ,Valfrīd! Kas ar jums? Mašīna pagalam? Ir nu gan posts, bet, paldies Dieviņam, paši dzīvi un veseli! Mēs gan… Vize gribēja stāstīt, kā viņiem gājis ceļā, taču Adrians, nu jau pilntiesīgs mazās grupas vadonis, neļāva viņai turpināt.

-     Maram, tu zini, kur tagad pa taisnāko tikt lejā! Puiša acis dega neaprakstāmā trauksmes un sajūsmas sajaukumā. Rādi ceļu! Es saprotu, ir baigi, es to jau esmu pieredzējis, bet mēs vēl varam paspēt, un tad viss atkal būs labi. Zigmund, neaizmirsti paņemt bateriju un ūdeni. Ieviņ, tev viss kārtībā?

Meitenes sejā bālums mijās ar sarkaniem uztraukuma plankumiem, taču viņa apstiprinoši pamāja, spiežot pie sāna mugursomu ar saksofonu.

-    Es viņai teicu, lai paņem, neticu, ka tur lejā… ja mēs atradīsim ieeju, ka vēl būs saglabājušies visi senie instrumenti… Adrians, par spīti dārdoņai, kliedza Katrīnai ausī, kamēr viņi kumuroja lejup pa stāvo krauju ērtās koka kāpnes un tiltiņi bija pārvērtušās izsvaidītās salauzītu dēļu čupiņās. Katei un Adrim sekoja Zigmunds, pūlēdamies kaut cik atbalstīt trīcošo Vizi un Ieviņu. Dana turējās pie Valfrīda rokas. Troksnis izvērtās neizturams visa pasaule bija pārvērtusies vienvienīgā dārdu kakofonijā. Stāvā nogāze salīgojās tā, it kā iekšpusē kaut kas būtu uzsprādzis; visi septiņi zaudēja līdzsvaru un pēdējos metrus vēlās kā maisi, kamēr kritienu neapturēja krūmu, paparžu un kritalu brikšņi.

-     Šī ir tā vieta! Kā neprātā kliedza Adrians, taču to neviens nedzirdēja, un viņš pastiepa roku uz augšu, kur slējās slavenā Dāvida pils… Katrīna aizcirta mutei priekšā abas plaukstas, nespēdama ticēt savām acīm. Pelēcīgi sārtenā klints bija pašķīrusies vietā, kur allaž bija slējusies ieslīpa šķautne, veidojot stūrenisku nišu ar vīteņiem apaugušu pārkāri. Nu tur melnoja plaisa, kas izskatījās pēc vertikāli izstieptas gotiskas arkas krietni šaurāka, nekā Adrians atcerējās, tomēr pietiekami plata, lai varētu iespraukties pieaudzis cilvēks.

Un tur mums jālien iekšā? Vize kliedza Zigmundam ausī. Tas pamāja kā apstulbis, ieplestām acīm raugoties, kā Adrians un Katrīna cīnās pāri gravas dibenā krustu šķērsu sakritušajiem koku stumbriem. Viņiem sekoja abas meitenes un Valfrīds, joprojām spļaudams smiltis, bet pilnīgi aizmirsis, ka viņam jelkad sāpējusi mugura vai kas cits.

"Mēs visi esam nenormāli, prātiņu izkūkojuši, un tas, kas notiek, ir pilnīgs sviests, tomēr tagad galvenais nepārlauzt kādu kaulu," nodomāja Zigmunds, aptvēris, ka kājas pašas nes viņu uz priekšu, bet roka stingri tur Vizēs plaukstu. Sievas sejā bija lasāma nelokāma apņēmība, ko varēja tulkot kā: "kas jādara, tas jādara, un neviens cits mūsu vietā to nedarīs."

Alas pamatne neļodzījās, bet pamatīgi vibrēja, virs galvas šņirkstēja ieži. Dārdi pārgāja apdullinošā rēkoņā, it kā pāris centimetrus zem viņu kājām joņotu ātrvilciens. Zigmunds uz brīdi sajutās ne vien kurls, bet arī akls, jo Adrians izņēma viņam no rokas lukturi. Baltais gaismas kūlis iespiedās alā, atklājot pārsteidzoši gludas sienas, kurās bija ievilktas vairākas švīkas kā virzienrādītājas bultas. Pamatne sliecās uz leju, un drosmīgais septiņnieks, izkārtojies zosu gājienā ar Adrianu avangardā un Zigmundu kā pēdējo, šļūkāja pa neredzamo grīdu lejup.

Pēkšņi Zigmunds uzgrūdās Vizēs mugurai, bet tā satvēra Ievas plecu. Adriana turētā luktura stari izrāva no tumsas sienā iecirstu zīmju rindu septiņas trijstūru, svītru un punktu kombinācijas.

Neko nesaprazdams, viņš apskāva Vizi un gaidīja… ja vien tā var nosaukt stāvokli, kad pasaule raustās neaprakstāmās konvulsijās un dārd drausmīgāk par visu, ko iespējams iedomāties. Tad laternas atspīdums pārslīdēja milzīgām bungām… un vēl vienām, uz pusi mazākām… likās, ka tās karājas virs bezdibeņa. Adrians iespieda Zigmundam rokā savādu

tauri laikam no bronzas, cik varēja spriest no sarkanīgā, metāliskā vizmojuma.

To sauc zemes elpa, Adrians iekliedza viņam ausī. Vispirms Ieviņa, pēc tam tu zīmju secībā! Vizei… Lukturīša staram lēkājot, viņš pagriezās un ielika tai rokā tādu kā spoži melnu stabuli. Vēja elpa pēc Zigmunda, saprati?

Katrīnas sirds dauzījās tā, ka krūtis sāka sāpēt. Nobrāztās plaukstas sataustīja apaļu, grumbuļainu malu un samtainu, nospriegotu ādu. "Tās ir otrās bungas," ausīs vēl skanēja dēla balss. "Žemūna jeb cilvēka sirds. Tev tās jāskandē pašas sirdspukstu ritmā, atceries, tas ir ļoti svarīgi!"

Un tad zem Adriana rokām iedunējās dieva sirds… Šķita neticami, ka jel kāda skaņa var pārspēt pazemes dārdus un tuvās jūras rēkoņu, taču dieva sirds to spēja. Dobjā duna iespiedās katrā miesas šūnā, katrā zemes pītē un ūdenslāsē baisma un aizraujoša. Katrīna skatījās uz savu dēlu kā fascinēta; raustīgajā gaismas atspīdā, ko meta zemē atstātais lukturis, Adriana profils ar pievērtajām acīm šķita kā bronzā lieta antīkā skulptūra. Viņa rokas cilājās straujā ritmā, kas saplūda ar dabas haosa skaņām. Piepeši Katrīna juta, ka viņas plaukstas sakustas pašas no sevis, un dieva sirdij pievienojās cilvēka sirds šausmu un baiļu tirdīta, tomēr par sevi, saviem mīļajiem un dārgu turēto pasaulīti cīnīties gatavas cilvēka sirds trauksmainie puksti. To apzinoties, viņa vairs nejutās kā pasīva vērotāja, bezpalīdzīga radībiņa, bet zinoša un dižam darbam izredzēta būtne. Sirds straujais skrējiens lēnītēm rima, elpa kļuva dziļāka; neizprotama gandarījuma pilna, Kate manīja ieskanamies vēl vienas bungas bundžiņas tas bija spalgs, augstas tonalitātes tik-tik-tik. "Tā taču ir Dana, Danīte meitene ar jūtīgo dvēseli, kuras nojauta glāba viņas un Valfrīda dzīvības. Danīte viņas dēla mīļotā."

Dana neredzēja ne mazās bundžiņas, ne savas rokas, taču viņai tas nebija vajadzīgs. Meitene pazina šos aumaļainos tikšķus, pārbiedēta putniņa pulsu sitamies savā saujā, sīko dzīvībiņu, tik trauslu un maigu, tomēr apveltītu ar spēju lidot un piepildīt debesis ar dziesmām. Pirkstgali kā dejot izdejoja straujo ritmu glāstot, drošinot, mierinot un mīlot; tik daudzi nelaimes piemeklēti putni ar viņas palīdzību atguvuši vismaz vienu d/īves vasaru… bet tagad tieši viņa, Dana, tiem un visai brīnumainajai Dieva radībai var dot vēl vairāk! Lūpas neviļus atdarināja žubītes līksmo pavasara dziesmu.

Soli aiz māsas stāvēja Ieva, kājas iepletusi, lai saglabātu līdzsvaru, un spieda pie krūtīm savu dārgo instrumentu. Viņai nebija bail ne miņas no šaušalainajām izjūtām, kas plosīja toreiz, kad abas ar Danu Kurzemes mūžameža vidū drebēja panikas lēkmē un bēga no plūdiem. Tagad blakus ir gan māsa, gan mamma un tētis, un pārējie… Ieva aptvēra, ko Adrians bija domājis ar vārdiem pasaules radīšanas simfonija. Treju bungu atšķirīgie ritmi un tembri šķita saplūduši vienā pārpasaulīgā dunēšanā, un tiem pievienojās jūras balss, jūras satrauktā, saviļņotā elpa nu tā plūda caur Ievas plaušām, celdamās no zemūdens haosa un ar skanīgu dvesienu skardama ilgoto krastu. Vēl un vēl, vēl un vēlreiz no dzelmes uz gaismu, no satrakotām dzīlēm uz rāmas mūžības apziņas cauraustu liedagu. Vēl un vēlreiz, vēlreiz un atkal. Viņa sajuta jūras spēku un varenību sevī un bija lepna par savu klātbūtni šajā brīdī un vietā.

"Tavu jocīgu verķi," Zigmunds prātoja, taustīdams aizvēsturisko pūšamo apmēram pusotra metra garu, dīvaini izliektu tauri, un piesardzīgi pielika to pie lūpām. Būtu trompete vai vismaz trombons tos viņš pazina tīri labi un pat bija pamēģinājis kaut ko izpūst, bet, velns viņu zina, ko var darīt ar šitādu. Taču tad, kad trejām bungām pievienojās meitas lieliskais saksis un varbūt tikai iedoma? pamats zem kājām vairs tik stipri nedrebēja, Zigmunds pievilka pilnas plaušas gaisa un palaida tādu kā izmēģinājuma pūtienu. Skaņa izdevās paskarba, taču savādi pievilcīga, mūžveca, bet vienlaikus svaigi sulīga. Zemes elpa, jā, tā tiešām šobrīd varētu skanēt zemes elpa elsaina, saraustīta. Ja tā labi apdomā, vai tad zemei gribas trīcēt un sašķelties gabalgabalos? Ne velti raksta, ka zeme ir dzīvs organisms, un kura dzīva būtne gan vēlētos plīst, plaisāt, sašķīst un jukt? Nē, nē, mīliši, zemei tāpat kā mums gribas būt veselai un smuki apaļai! Tāpēc jāsāk elpot dziļi un rāmi, elpot caur šo dīvaino, aizvēsturisko tauri, kuru johaidī! tak pūtis viens no tiem foršajiem večiem, par kuriem stāstīja Adrians. Zvērs, ne puika!

Vize visu laiku viņa neaptvēra, cik ilgi; pazemes grūdienos un spērienos laiks varēja arī apstāties bija saspringti gaidījusi un murminājusi lūgšanu. Tak jau Dieviņš zina, kāpēc tā noticis, kāpēc šajā briesmīgajā vietā, kas laikam atrodas pavisam tuvu ellei, atvesti tieši viņi! Un, ja tā ir noticis, ja pa kaut kādiem cilvēka prātam neaptveramiem ceļiem caur visādiem laikiem un pasaulēm te nonākuši viņi visi septiņi vecāki un bērni, tad tas ir Dieva prāts, kas jāpiepilda. Bībelē rakstīts par gaismas eņģeļiem, kas ietriekuši sātanu atpakaļ tumsībā. Lūk, tā tas notiek! Bez kādām šaubām par neizdošanos Vize pielika stabuli pie lūpām. Vēja dvaša… Vai gan var būt kas vēl skaistāks? Liega dvesma, kas atnes ziedošu pļavu smaržu, dzestra vējpūta, kas dzesē darbā sakarsušo miesu, spirgts rītenis, kas modina koku galotnes, spēkpilns ziemeļvējš, kas liek dziedāt šķilām mājas pavardā. Viņa pazīst vēja elpu, un stabule viņas pirkstos to izspēlēs no barguma līdz glāstam.

Pilnīgā tumsā, dabas veidotā nišā starp divām klints atšķilām bija iespiedies Valfrīds. Viņš trīcēja pie visām miesām, pilnām atmodušos sāpju, galva vai sprāga pušu, un zem plakstiņiem lēkāja sarkani punkti. Taču tad, kad Adrians ieskandēja lielās bungas, kaut kas notika. Tāds kā zibens caurstrāvoja kaulus, muskuļus un nervus. Kas par skaņu, kas par neiedomājamu spēku! Kāda neticama akustika šajā mistiskajā alā! Valfrīds juta plūstam sev cauri patiesi dievišķas frekvences vibrācijas. Tad tās kļuva bagātīgākas un pilnīgākas Adrianam pievienojās arī Katiņa un Dana. Viņš vārda vistiešākajā nozīmē peldēja skaņu viļņos; vairs ne sāpju, ne baiļu, tikai ekstāze un saldas tirpas pakausī. Nekad mūžā Valfrīds nebija iedomājies, ka pasaule var tā skanēt zemes, jūras, debesu un cilvēka pilnīga saplūsme, absolūta harmonija, kurā jāiekļaujas arī viņam, apvienojot visu redzamo un neredzamo ar saules pirkstu pieskārienu. Kur tad ir šie saules pirksti? Viņš pastiepa rokas tumsā un sajuta stīgas nepavisam ne smalkas, tieši otrādi… un tādas kā atslābušas ko nu? Tās taču neskanēs, bet bez saules pirkstiem nevar, tikai tā Saule var izlīgt ar Pērkonu!

Pazemes dārdus vairs tik tikko varēja saklausīt; trīs sirdis un trīs elpas kļuva arvien rimtākas, beidzot viņam bija izdevies noteikt stīgu turētāja formu ļoti liels, savādi izliekts priekšmets. Koks? Nē, koks tas nebija… varbūt kauls? Tik milzīgs? Bet, ja tas ir kauls, tad tam jābūt kaut cik elastīgam. Valfrīds uzmina apakšējam galam ar visu pēdu, pasprauca plecu zem augšējā un lēni iztaisnoja ķermeni. Ribas iesmeldzās, bet tūliņ pārgāja. Vēl mazliet… jā, nu septiņas stīgas bija nospriegotas pietiekami. Viņš dziļi ieelpoja un pārvilka tām plaukstu. Stīgas atsaucās. Šķita, blakus iedūcies vesels kameņu pulks. Mūziķa jutīgā auss vienā mirklī izvērtēja diapazonu un savstarpējos intervālus, un tad viņa pirksti ievibrēja saules pirkstus, un viņš pats pārtapa skaņā, rezonējot ikvienā nervu šķiedrā un asiņu lāsē. Dziļi lejā neaptveramajā un baisajā bezdibenī smilšu graudi saplaka kopā, cits ar citu sakļāvās atrāvušies slāņi, savienojās pārrautās plaknes, ūdens āderes atrada pazudušās gultnes. Dārdi pārvērtās tālā dunoņā, pēc tam tikko saklausāmā sanēšanā, un tad nāca klusums. Tāds klusums, kāds varbūt bija pirmajā mirklī pēc pasaules radīšanas.

Septiņi cilvēki cits pēc cita sašļuka uz vēsā smilšakmens, spēka pietika vienīgi elpošanai. Kaut kur laika pulkstenī lēni bira smiltis, un tikpat lēni atgriezās zemes nomierināšanai atdotā enerģija.

Zigmunds pirmais pacēla galvu. Aši pārliecinājies, ka viņa meitenes ir sveikas un veselas un arī pārējie pamazām sāk kustināt pārgurušos locekļus, viņš izdvesa gandarītu nopūtu.

-    Mēs to izdarījām… Goda vārds, mēs patiesi to izdarījām! Neviens pats visā pasaulē neticētu, taču mēs to dabūjām gatavu!

-    Dabūjām gan, atsaucās Adrians. Dana atglauda viņam no pieres sviedros salipušos matus. Es taču teicu, ka, ak, ko tur runāt!

Ieviņa izvilka no mugursomas ūdens pudeli. Tā gāja no rokas rokā.

-    Nudien, nekad neesmu dzērusi tik garšīgu ūdeni. Vize noslaucīja muti un, jau pilnīgi atguvusies, pavērās apkārt. Un ko tagad? Mums taču jātiek prom, vai ne?

Valfrīds pieslējās stāvus un pasniedza Katrīnai roku. Viņi ieskatījās viens otram acīs, tik dziļi, ka gandrīz noreiba galva.

-     Tas ir brīnums! viņš teica, jūtot, ka zobos vēl arvien čirkst smiltis.

-    Ir gan, Kate pasmaidīja un apklusa. Pēc visa, kas šajā dienā pārdzīvots, bija grūti atrast vārdus. Viss ir brīnums. No paša sākta gala. No brīža, kad mēs trīs cits citu pirmoreiz ieraudzījām, līdz šejienei.

-     Tu domā, ka tas viss notika tāpēc7 . Zigmunda roka aprakstīja plašu loku, ietverot gan tumšo alu un apklusušās spēles, gan sešus cilvēkus un arī pats sevi. Tāpēc, lai mēs varētu, labi, veči un dāmas, sauksim lietas īstajos vārdos… lai mēs īstajā brīdī izglābtu kādu ceturto daļu Kurzemes no apslīkšanas jūrā?

-    Tā varētu būt atbilde, jā. Tad viss iegūst jēgu, un katra nots ierakstās īstajā līnijā, Valfrīds domīgi sacīja.

Trīs jaunieši vecāku sarunā klausījās tikai ar pusausi. Dana bija cieši piekļāvusies Adrianam, bet Ieviņa, sameklējusi mobilo tālruni, steidzīgi ķēra kadrus un stenēja sajūsmā.

-    Paklau, tā nu gan ir ērmīga arfa. Viņa bijīgi aptaustīja saules pirkstus. Kas tas ir, Katrln, koks, vai? Prātam neaptverami, kā koks tik ilgi var saglabāties.

-     Nē, aptaustījusi pelēksnējo, līko veidojumu, Katrīna bijīgā izbrīnā noelsās. Nevis koks, bet gan mamuta ilknis!

Vairīdamies tuvoties bezdibenīgās plaisas malai, arī pārējie tiecās aplūkot saules pirkstus. Zigmunds uzmanīgi paraustīja vienu no resnajām stīgām un iesvilpās.

-     Uz sitām es gan neņemtos. Valfrīd, tu esi lauva, ka neapjuki. Kā viņi, es domāju tos senos Adriana paziņas, vienlaikus arī mūsu senčus, kā viņi tās dabūja gatavas? Turklāt vēl no bronzas!?

-    Tā nav bronza. Kate pacēla kabatas bateriju un pieliecās instrumentam cieši klāt. Ticat vai ne, bet tas ir zelts.

♦ O ♦

-    Pinti viskija, citādi es nojūgšos no laimes, auroja Zigmunds, jūsmīgi blenzdams uz krēslā slīgstošajām priedītēm, kuru galotnes zeltīja norietējušās saules pēdējais atmirdzums. Visforšākais mežs, ko es savā mūžā esmu redzējis!

-    Mežs pēc nepienākuša pasaules gala, tēvam pievienojās Ieva, tas ir ko vērts!

-    Tagad jāmeklē, kur palika mašīna, lietišķi noteica Vize, purinot no drānām un matiem smiltis un māla pikas. Man nav ne jausmas, uz kuru pusi jāiet.

-    Atradīsim! Adrians ar Valfrīdu steidzīgi krāva akmeņus virs cauruma, pa kuru viņi pirms dažām minūtēm bija atgriezušies virszemē. Man taču ir kompass.

Kamēr Dana un Katrīna grāba smiltis ar sūnām un sausus zarus, lai pilnīgāk nomaskētu izeju no septiņu rūnu kalna, Vize līdzjūtīgi apraudzīja milzīgo zilsarkano bumbuli vīra pierē.

-    Tas nav nekas, viņš izbaudīja mīļo pirkstiņu pieskārienu. Toties tagad es esmu CAP!

-    Kāds vēl cap"*. Ieviņa nesaprata.

-     Klasiku vajag lasīt, tad zināsi. CAP tas nozīmē cilvēks ar punu, kurš ir ieradies no kosmosa, lai uz linotipa saliktu manifestu.

-    Etaoins Šrdlu, lūk, kas tu esi, nevis CAP, Katrīna, kura atšķirībā no Ievas šo Fredrika Brauna fantastisko stāstu zināja no galvas, smējās.

-    Kāpēc tā?

-    Nu, tāpēc… Es, Etaoins Šrdlu, pieprasu…

-     Pareizi! Zigmunds gaviļaini piekrita. Es, Etaoins Šrdlu, pieprasu pinti viskija, kas glabājas toijotas bardaķelī. Kontrabanda, paslēpta no sievas modrās acs!

-     I nesapņo! Vize piemiedza acis. Tavu kontrabandu es atklāju vēl pirms izbraukšanas un iebāzu vilnas zeķē, lai zvalstoties nesaplīst.

Vakara klusumu pārrāva smieklu eksplozija. Katrīna slaucīja asaras, Valfrīds taustīja sāpošās ribas, Dana sita plaukstas, Ieva ķiķināja tā, ka atkrita sēdus. Arī tad, kad viņi jau bija sākuši soļot Adriana norādītajā virzienā, kāds ik pa brīdim no jauna iespurcās smieklos.

Tagad varēja smieties, varēja elpot ar pilnu krūti, atliekt plecus un droši likt kāju uz zemes darīt to, kas pazemē aizvadītajās stundās šķita grūti sasniedzams sapnis. Bija brīži, kad likās: ārā tikt nav lemts, sevišķi tad, kad viņi divas reizes uzdūrās zemes nogruvumiem un nācās rāpties atpakaļ, meklējot citu ceļu. Dažviet ala paplašinājās tā, ka sievietes varēja izslieties pilnā augumā, dažviet saraucās tik šaurā iežmaugā, ka cauri varēja tikt vienīgi līšus uz vēdera. Danai, Katei un mazliet arī Vizei uzmācās klaustrofobijas lēkmes, bet, kad Katrīnai šķita, ka pa viņas kāju kaut kas rāpo, viņa histēriski iekliedzās, pieprasot, lai Valfrīds aizvāc baismīgos zirnekļus. Arī vīrieši nejutās visai labi. Zigmunds krekšķināja arvien biežāk, Valfrīds apspieda vaidus, kas lauzās pār lūpām, satriektajām ribām beržoties pret kruvešaino alas pamatni. Tomēr Adrians visus uzmundrināja, atgādinādams par svaigo gaisu, kas taču no kaut kurienes plūst pazemē tātad izejai jābūt. Un, ja arī tā būtu pavisam šaura, viņam taču ir nazis, uzticams un izturīgs darbarīks, ar ko izrakties laukā, ja nu patiešām… Pārguruši, sāpošiem locekļiem un durnām galvām, septiņi varoņi sasniedza kārtējo alas paplašinājumu un sasēdās aplītī. Kabatas luktura baterija bija izsīkusi, apkārt valdīja piķmelna tumsa. Zigmunds izvilka no džinsu kabatas pagalam saņurkātu cigarešu paciņu, Valfrīdam atradās arī šķiltavas. Abi vīri un Katrīna aizsmēķēja, taču cigarete izšļuka no Kates samocītajiem pirkstiem. Lai to sameklētu, Valfrīds vēlreiz noklikšķināja šķiltavas. Dzeltenā liesmiņa paspēja paplīvot tikai pāris sekundes, kad Dana iekliedzās.

-    Dūmi! Paskatieties uz dūmiem!

Visi pacirta galvas uz augšu un redzēja, ka zilganās dūmu grīstītes ceļas līdz dobuļainajiem alas griestiem… un pazūd tajos.

-   Tur ir izeja! vienā balsī iekliedzās Valfrīds, Zigmunds un Adrians.

Būdams augumā visgarākais, puisis pietuvināja šķiltavu liesmu nelīdzenajai virsmai, un visi ieraudzīja nevis līdzenu smilšakmeni, bet diezgan simetriski izkārtotus akmeņus. Sievietēm lika atiet malā, bet vīrieši ķērās pie patiesi titāniska darba. Pēc atkārtotiem grūdieniem un spērieniem (abi vecākie pacēla Adrianu uz rokām) beidzot ārpusē nobūkšķēja vismaz viens no akmeņiem bija atvēlies sāņus. Tālāk gāja vieglāk, un jau pēc stundas ceturkšņa alkstošajiem skatieniem atklājās krāšņu, sarkanvioletu vakara debesu laukumiņš. Pulkstenis rādīja desmit minūtes pāri desmitiem, tātad pazemē pavadītas vairāk nekā piecas stundas!

Kad viņi sasniedza Zigmunda toijotu, bija gandrīz satumsis, taču pilnmēness ripa deva pietiekami daudz gaismas, lai zibensātrumā savīkstu pikniku, veltītu pasaules vai Kurzemes glābējiem un viņu pašu brīnumainās (un vairākkārtējās) izglābšanās faktam. Atvāza tilpīgo bagāžnieku un blakus ugunskuram noklāja Vizēs tālredzīgi līdzpaņemtās segas, attina sviestmaižu sainīšus un atkorķēja Zigmunda Ballentines. Izņēmuma kārtā pa malkam dabūja arī meitenes. Katrīna, nebūdama viskija cienītāja, novaibstījās, tomēr pamatīgi ievilka vaigos. Vīra gaumi pārņēmusī Vize iebaudīja ugunīgo dzērienu ar garšu, uzkoda olumaizi un atviegloti atlaidās garšļauku.

-    Tagad nu gan viss ir cauri, ko?! Tas izskanēja gan kā jautājums, gan atbilde vienlaikus.

-    Kā tad! Kādus tūkstoš vai visus trīstūkstoš gadus būs miers, attrauca Katrīna. Pilnīgi droši, ka mums to vairs atkārtot nevajadzēs.

-    Bet tas bija superīgi, vai tad ne? Adriana tumšzilajās acīs atspuldza ugunskura dzirkstis. Dana lūkojās savā draugā kā apburta.

-    Paklau, bet vai mums tagad nepienākas vismaz Triju Zvaigžņu ordenis? Zigmunds atspiedās uz elkoņa un pārlaida visiem mazliet ieskurbušu skatienu. Ja šitas viss nebija tēvzemes glābšana, tad es nezinu, kas ir!

-     Pilnīgi noteikti! Kate atkal jutās savā elementā. Izpūtusi naksnīgajās debesīs kuplu dūmu strūklu, viņa dziļā nopietnībā turpināja. Mēs esam septiņi… un, ja pareizina trīs zvaigznes ar septiņi, iznāk divdesmit viena! Tas ir ļoti nopietns un maģisks skaitlis!

-    Divdesmit viena zvaigznīte uz etiķetes tai gan jābūt vienai ellīgai dzirai, tādu es noteikti gribētu pamēģināt, irgoja Zigmunds.

-    Es runāju par ordeni… zināmā mērā paplašinātu ordeni, tu, šķērsais kapelmeistari Katrīna iemeta viņam pa degunu ar desas ripu, ko Zigmunds nekavējoties aprija. Taču no jauna uzvirmojušos smieklus pēkšņi pārtrauca Adrians.

-    Par to runājot… Es gribēju teikt, vārdu sakot, mēs ar Danu precēsimies!

Pēkšņajā klusumā, kas sekoja Adriana paziņojumam, atskanēja Vizēs rāmā balss.

-    Un kad jūs to darīsiet? Mums taču jāzina.

-     Nākamgad, protams, ap šo pašu laiku. Tad man būs divdesmit viens gads, un Dana beigusi skolu.

Citkārt kāds no vecākiem varbūt būtu bildis: sak, jūs vēl esat par jauniem, vai ko tamlīdzīgu. Taču, ja kādam aiz muguras tādi pārdzīvojumi, kā šiem mīļajiem bērniem, tad viņi nav par jauniem nekam, pat ne kāzām un kopdzīvei. Nu sākās līksms jandāliņš, apspriežot un apcerot nākamajā gadā cik tad vairs ilgi! gaidāmās un pošamās svinības, savstarpēja apcelšanās jaunās radu būšanas sakarā, strīdiņi par kāzu rīkošanas vietu un norisi, jautājumi, priekšlikumi un ierosinājumi, līdz beidzot bezgalīgā pacilātībā visi septiņi cits pēc cita ieslīga snaudā. Adrians un Dana aizmiga pēdējie, pirms tam vienojušies, ka laimīgāku cilvēku par viņiem pasaulē nav un nemaz nevar būt.

Rīts atnāca ar miglu. Balta un smaga kā slapja vate tā gūlās pāri izdzisušajam ugunskuram un septiņiem gulētājiem, kuru drānas bija tā piesūkušās ar miklumu, ka vai izgriezt. Zobus klabinādami, viņi neiedomājamā ātrumā savāca savu mantību un iespraucās automašīnas salonā, vienojušies, ka arī atpakaļ brauks caur Dundagu. Zigmunds iedarbināja dzinēju un atrāva krāsniņas aizvaru līdz galam. Visi saspiedās kopā, gaidot siltā gaisa plūsmu atdzīvinām sastingušos locekļus. Uzmācās viegla miegainība, taču Zigmunds to atvairīja un jutās patīkami pārsteigts, miglinieku dzeltenajos staros nemanām uz ceļa nekādu jūtamu nelīdzenumu vai plaisu, ja nu vienīgi parastos iesprāgumus asfaltā. Miglas dēļ nācās braukt diezgan lēni, tāpēc toijota Dundagā ieripoja pēc nepilnas stundas. Viss Vizēs līdzpaņemtais proviants bija notiesāts iepriekšējā vakarā, bet ēst gribējās zvērīgi.

-    Vai patiesi te nav nevienas bodes vai tirgus, ko? Zigmunds aizdedzināja cigareti un saviebās tukšā dūšā dūms šķebināja.

-     Beidz, pulkstenis tikai septiņi. Tādā agrumā viss vēl ciet. Valfrīds pikti atmeta ar roku. Nāksies ciesties līdz mājām.

-    Kaut kur tuvumā cep maizi. Vize ošņāja miglas pilno gaisu. Man šķiet baltmaizi vai rausīšus.

-   Mamm, beidz! Ieviņa ievaimanājās un aptvēra tukšo vēderu. Man no taviem tekstiem kuņģī krampji metas.

-     Klau, bet ja te ir ceptuve, kāpēc mēs nevaram palūgt, lai mums kaut ko pārdod? Vai kādam nauda ir?

-    Man nav nekā, nopūtās Katrīna, atcerēdamās savu rokassomiņu, kas kopā ar maciņu, tālruni un citām lietām nu atdusējās zem zemes. Kopā ar uzticamo apalīti, bet, paldies Dievam, bez viņiem ar Valfrīdu.

-    Man ir pāris latu, Zigmunds rakņājās pa kabatām, kur šķindēja sīknauda.

-   Nemeklē, rau, kur piečuks, Vize līksmi pavicināja zaļu naudaszīmi. Lai iet Adrltis viņš ir jauns un smuks kā brūtgāns, ari drēbes nav tik noplēstas kā mums pārējiem, gan jau ceptuves meitieši tādam neatteiks!

Gaidīt nācās labu laiciņu. Visi klusēdami rija siekalas un klausījās Klasiku, kas šajā rītā atskaņoja bezgalīga pesimisma piestrāvotu stīgu mūziku. Beidzot ceļmalas granti nočirkstēja steidzīgi soļi, un no miglas vāliem iznira Adriana staltais stāvs. Abām rokām turēdams, viņš nesa pamatīgu avīžpapīra tūtu, bet padusē bija iespiesta plastmasas pudele ar pienu.

-     Ļoti laipni un mīļi ļaudis. Pateicu, ka mēs esam pārsaluši un badaini tūristi, kas apceļo dzimto zemi un nejauši palikuši bez brokastīm.

Salons pieplūda ar svaigu speķraušu un rabarberu plātsmaizes smaržu. Septiņas mutes kustējās kā ekseļmašīnas. Laiku pa laikam kāds nogūstījās, un tūdaļ noguldzēja rīklē līstošais piens.

-    Par vakardienas zemestrīci neko nedzirdēji? Valfrīds, nodabūjis lejā puspīrādziņu, apjautājās.

-    Nē! Iedomājies, neviens neko! It kā tādas nemaz nebūtu bijis. īpaši prašņāt negribējās.

-    Labi vien ir, Katrīna rezumēja, apsūkājot grauzdēta cukura aplipušos pirkstus.

Ar pilniem vēderiem un apžuvušās drānās brauciens kļuva par tīro izpriecu. Pie Rindas migla sāka izklīst, bet vēl pēc kilometriem desmit atspīdēja saule, un pārpildītajā salonā kļuva karsti. No rīta drebējušie tagad svīda kā pirtiņā.

-     Mēs tak varētu piestāt pie kāda ūdens un izpeldēties, ieminējās Valfrīds.

-    Super, tā ir ideja! Ieviņa iesaucās. Noskaloties kārtīgi, izplunčāties. Nezinu, kā jums, bet man uz ādas uzaugusi garoza.

-     Vienīgā iespējamā vieta, ko es šaipusē zinu, ir Bušnieks. Zigmunds domīgi pakasīja aiz auss. Bet tur tik siltā laikā droši vien būs ļaužu kā biezs. Nezinu, kā citiem, bet man pilnīgi noteikti nav līdzi peldbikšu dodoties pasaules glābšanas ekspedīcijā, kaut kā neienāca prātā.

-    Nav jau jābrauc uz lielo peldvietu, ir viens foršs, nomaļš stūrītis, solīja Katrīna, ja vien varēs piebraukt.

Foršais stūrītis tiešām attaisnoja cerības. Aiz alkšņu saaudzēm, cilvēka auguma nātru un slepkavīgi aslapainu niedru puduriem pavērās sīciņš liedadziņš. Vilnīši skaloja krastā sausus meldrus. Uz vilkvālīšu lapām sauļojās spāres.

-    Tagad tā, Kate komandēja. Puikas sēž ar mugurām pret ūdeni un skaita alkšņu lapas, meitenes metas uz pliko un lec ūdenī. Pēc tam maināmies.

Ūdens bija dievīgi silts. Sieviešu četrinieks no ūdens izlīda visai nelabprāt, tikai tad, kad trīs nosvīdušo vīru protesti sasniedza bīstami augstu toņkārtu.

-    Trešdien man eksāmens, atcerējās Ieva. Kaut kā jocīgi pēc visa tā vēl kaut kāds eksāmens…

-    Tu noteikti nospēlēsi pa pirmo! Katrīna drošināja. Iedomājies vien tu stāvi komisijas priekšā ar to pašu instrumentu, kas…

-    Kas bija;'»ras elpa… meitene pabeidza un mulsi papurināja galvu. Tas jau ari ir pats jocīgākais.

Zigmunds atrāva bagāžnieku un izcēla pāris segu, ko noklāt smiltīs.

-    Drusku jāatpūšas! viņš paskaidroja. Jūs jau varat braucot snauduļot, bet man jāstūrē iekšā pilsētā un jābūt atbildīgam. Nu, ko, kad taisām baļļuku? Iemeslu svinēšanai mums ir vesels maiss: pasauli izglābām, dzīvi palikām, Adris ar Danu, nūjā, skaidrs! Es domāju, tikko mana meita noliks eksāmenu specenē un dabūs augstākās balles, tā laižam vaļā pēc pilnas programmas, lai norīb viss Grietiņmežs!

Šim priekšlikumam piekrita visi, un turpmākā stunda pagāja jūsmīgā gaidāmo prieku apcerē pirtiņa, vizināšanās ar laivu ezerā, kopīga muzicēšana, zivju un gaļas cepšana pēc bronzas laikmeta receptēm un visas iespējamās ēverģēlības piedevām. Galvu uz Valfrida pleca uzlikusi, Kate svētlaimīgi smaidīja un pat nejuta, ka iesnaužas. Saulītē bija tik jauki, tik tīksmi…

-    Paklau! Kāds sapurināja viņas plecu. Vai mēs vēl ilgi snauduļosim, ir jau pusdienas laiks.

-    Ko? Katrīna uzrāvās sēdus. Pusdienas…? Kā tad tā?

-     Nezinu, Dana smējās. Pati arī biju iemigusi. Paskaties visa mīļā kompānija šņāc kā mazbānlši. Trakums, vai ne? Mēģinām pa abām šos vest pie saprašanas, citādi tētis un Valfrīds vēl dabūs saulesdūrienu ģīmji pavisam sarkani!

Lai pamodinātu Zigmundu un Valfrīdu, bija nepieciešama vairākkārtēja burzīšana, raustīšana un ūdens riekšavu slacīšana ugunīgi nocepušajās sejās. Vize, Ieviņa un Adrians jau bija gatavi braukšanai, kad abi tēvi beidzot sāka atģisties. Zigmunds jutās tik apdullis, ka nolēma vēlreiz izpeldēties, bet, tikko iebridis, izsprāga laukā.

-     Baigi auksts! Pirmīt likās daudz siltāks, bet tagad kājās gandrīz krampji sametās.

-    Tas tāpēc, ka pārkarsējāmies saulē, Vize pamācīgi teica. Man šķiet, arī gaiss kļuvis vēsāks. Nāc taču šurp, vīrs, saņemies un braucam!

Tiksim līdz Katiņas un Valfrīda mājām, varēsi ieiet dušā.

♦ ❖ ♦

Mājās viss bija kārtībā, vismaz spriežot no ārpuses. Tuta Otrā sēdēja uz žoga stabiņa un saņēma mājiniekus ar jūsmīgiem ņurdieniem. Katrīna aizkavējās mašīnā, savākdama uz grīdas un sēdekļiem izmētātos plastikāta maisiņus, papīrus un citas drazas. Ņurcīdama savākto vienkop, viņa nevilšus uzmeta acis saburzītajai, taukainiem pleķiem klātajai avīzei, kurā Dundagas ceptuves ļaudis bija ietinuši speķraušus un rabarbermaizi.

Un sastinga, blenžot uz vienu vienīgu rindiņu pašā augšā zem avīzes nosaukuma.

-    Kungs Jēzu, tas nu vienreiz ir par traku… Kate nomurmināja, tik tikko spēdama pakustināt lūpas. Pakrūtē sarosījās jocīga tirpoņa. Viņa paskatījās apkārt jauki, klusi un mierīgi, kokos dzied putniņi, ceriņkrūms pilns ziedu, no kaimiņmājas loga skan Latvijas Radio 2…viss it kā būtu…

Acis no jauna pielipa avīzei. Melns uz balta, visparastākie burti un cipari, taču, uz tiem skatoties, viņai nāk ģībiens. Katrīna palūkojās uz pusvirus vaļā pamestajām durvīm, un viņas seja mazliet noskaidrojās. Durvju ārpusē glīta, zaļgana pastkastīte, bet tās lodziņā manāms kaut kas balts. Roka pacēla vāciņu, satvēra salocīto avīzi; elpa aizrāvās kā pirms lēciena aukstā ūdenī. Lūpas sakniebās, plakstiņi sakļāvās, bet Kate tos atrāva vaļā gandrīz ar varu, paskatījās un nākamajā mirklī izgrūda tik skaļu atvieglojuma nopūtu, ka abas avīzes noplīvoja ataugušajā zālē.

Iekšpusē gāja skaļi un jautri. Uz gāzes plīts karsējās ūdens kafijai, klaudzēja ledusskapja durtiņas, meitenes novāca zemestrīcē bojāgājušo trauku lauskas, Adrians stiepa uz virtuvi magnetofonu, Valfrīds našķēja tomātu mērci, Vize gatavoja sviestmaizes, Zigmunds, iegāzies virtuves dīvāniņa stūrī, tīksmi kūpināja cigareti.

Katrīna piegāja viņam klāt.

-    Zigi, panāc uz brītiņu, es tev gribu kaut ko parādīt! Viņas balss skanēja gluži ikdienišld. Abas avīzes bija ielocītas padusē.

-     Atkal jāceļas, viņš novaidējās, šīs sievietes… Vai tad vēlāk nevar?

-    Nevar gan! Kates pirksti iecirtās viņa delmā, un Zigmunds nepaspēja ne atjēgties, kad jau bija izrauts koridorā un iegrūsts šaurajā pieliekamajā kambarī. Plauktā aiz muguras nodžinkstēja zemestrīci pārdzīvojušās stikla burkas.

-    Kur tas ir? Katrīna iešņācās kā kodienam atviezusies kobra.

-    Kas tad? iekunkstējās pārbiedētais Zigmunds. Acis aiz briļļu stikliem iepletās apaļas kā iztraucētai pūcei. Nudien, Katiņai jumts sašķiebies, nav brīnums, pēc visa, kas notika vakar, un…

-   Nemierini sevi ar domu, ka es esmu sajukusi prātā, bet viss pārējais ir pilnīgi normāli. Es tev prasu vēlreiz: kur ir tas?

-    Nesaprotu, par ko tu runā? Viņš mēģināja Katrīnu atbīdīt no sevis, taču tas nebija iespējams. Vismaz nesasitot atlikušās burkas.

-    Es runāju par to mantiņu, kuru tu jau pirms gadiem teicies noslēpt, aprakt, noglabāt, ielikt bankas seifā vai aizsūtīt kosmosā. Kur ir spogulis, tu, nejēga? Vai tavas mašīnas bagāžniekā?

-     Tas? Johaidī, kā tu zini? Zigmunds māksloti noklepojās. Nu, saproti, pēc tā visa, kad bērni… lūk, es nodomāju, ka aizvedīšu to no mājām kaut kur labi tālu un noglabāšu tādā vietā, tikai vēl nepaspēju izdomāt, kur… Katiņ, ko tu plosies? Nekas taču nav noticis!

-     Nav noticis? Ak, tavuprāt, nekas nav noticis? Nē, kapelmeistar, es tevi tūliņ pat nomušīšu! Paskaties! Viņa piegrūda Zigmundam pie deguna taukaino un saņurkāto avīzi. Tā ir Dundagas avīze. Izlasi datumu! Un pie viena ari galvas raksta virsrakstu!

-    Datumu? Pieliekamajā bija patumšs, taču dažu rindu saboksterēšanai gaismas pietika. KO??? Tas… tas ir velns zina, kas! Varbūt drukas kļūda, ko? Viņa acis pāri nošļukušajām brillēm uzlūkoja Kati kā lūgdamās, tad atkal pievērsās avīzei. Nē… PAGĀJIS GADS PĒC LIELĀKĀS ZEMESTRĪCES LATVIJAS VĒSTURĒ. Tas taču nevar būt, tad jau iznāk, ka mēs esam…

-     Neesam vis, viņa apžēlojās par drupās satriekto Zigmundu un pasniedza viņam otru avīzi. Tai ir pareizais datums, un es to tikko izņēmu no pastkastes. Paldies Dievam, šoreiz mēs tā pļurkts, uz vienu pusi un pļurkts, atpakaļ. Zigi, tu esi pilnīgi un galīgi jucis prātam neaptverama vieglprātība un vēl tavā vecumā!

-    Bet kā tas varēja notiki? Viņš taustījās pa kabatām, meklēdams cigaretes, jo pusizpīpēto Katrīna bija saminusi. Kā mēs varējām iebraukt nākotnē nākamajā gadā?

-     Ir nu gan Ņūtona binorns! Sajūsma par bērnu gaidāmajām kāzām un pasaules glābšanas skurbums elementāri! Iedod man arī vienu smēķi, nervi raustās!

-    Labi, tā patiesi varēja būt! Bet atpakaļ? Kad? Kā?

-    Nebļauj! Manuprāt, pārējiem vismaz pagaidām to nevajag teikt, tāpat jau pietiek. Atpakaļ? Vienīgais variants ir tevis ierosinātās ballītes apspriešana superaugstos toņos. Lidz ar to ari kļūst skaidrs, kāpēc sākumā ūdens bija tik silts, bet pēc pēkšņi uznākušā miega ledusauksts. Viņa ievilka dūmu un gurdi atslējās pret sienu.

Zigmunds blenza uz pārrūgušas sulas pudeli, it kā tā būtu viņu nohipnotizējusi.

-     Klau, bet tad jau iznāk, ka mēs no Slīteres līdz Bušniekam esam braukuši nākamgad?

-    Iznāk gan. Vai tu apjēdz, kādas ziepes būtu savārītas, ja…

Viņš pamāja.

-    Tādā gadījumā vai tu vari man apsolīt, ka aizvāksi to spoguli kaut kur labi tālu? Vai, vēl labāk, izjauksi, sasitīsi, vārdu sakot, padarīsi nelietojamu? Katrīna atmuguriski atkāpās uz durvju pusi, nenolaizdama skatienu no Zigmunda.

Viņš pamāja vēlreiz.

-    Tu tiešām to izdarīsi? Viņa jau vēra durvis.

Zigmunds pamāja vēl sparīgāk, taču viņa acis caur briļļu stikliem uzdzirkstīja tā, ka Katrīnai kļuva pilnīgi skaidrs viņš to nedarīs vis.

2010-2012

Saturs

I daļa

II daļa

III dala

Grāmatas internetā ar piegādi mājās veikals.la.lv

Izdevējs AS "Lauku Avīze", Dzirnavu ielā 21, Rīgā, LV-1010 Iespiests un iesiets SIA "Jelgavas Tipogrāfija", Langervaldes ielā 1A, Jelgavā, LV-3002

Content

Sēle Laimdota Septiņu rūnu kalns

I daļa

II daļa

III daļa

Saturs