Eriksons Ulfs

Stikla cilvēki

Ulfs Eriksons

Stikla cilvēki

I

... pats tur esi cits, cits gaismas grauds tavas aizmirstības lielajā rītā... Šis savādais piedziedājums ir pēdējais, ko atceros no mūsu kopā pavadītā laika. Bet sāksim ar to, kas attiecas uz sākumu, - ar apgalvojumu: mūsu tikšanās bija nejauša. Un ar jautājumu: vai mūsu tikšanas tiešām bija nejauša? Tikpat nejauša, cik sniega pika, kas trāpa pa pakausi? To mēs nekad neuzzināsim.

Tomēr tagad, kad jau ir par vēlu, viss šķiet tik skaidrs un saprotams. Es redzu attēlu mozaīku, kas (aujas sakārtoties. Bet es zinu, ka man šajās ainas vairs nav savas ēnas. Es vienīgi varu pastāstīt, ko redzu, un tas attiecas arī uz to, kas stāstījuma laika notiek manā galvā.

Pirmo reizi mēs cits citu ieraudzījām vestibilā pie garderobes, mūs visus četrus bija sagūstījis liels spogulis ar zeltītu rāmi. Iemesls, kādēļ to atceros, nav tas, ka man tagad vairs nav spoguļattēla, un ari ne tas, ka mēs toreiz ar spožās virsmas starpniecību būtu cits citam kaut ko slepeni paziņojuši. Es to atceros tikai tādēļ, ka mēs pēc dažām minūtēm - tad, kad bijām nodevuši meteļus, apmeklējuši tualeti un uzsmēķējuši pie ieejas, atkal tikāmies zālē. Jo izrādījās, ka mēs sēžam blakus - vienā un tajā pašā rindā, un tā bija doma, kas izskatījās pēc rīcības, vai rīcība, kas līdzinājās domai, bet kurš gan to būtu izdomājis?

Man šķiet, ka tur, astotajā rinda, mūsu starpā jau bija izveidojusies zināma afinitāte, tonis, kurā skanējām tikai mēs četri. To pārņēma mūzika, patīkams un nedaudz satraucošs mūzikas vēstures ceļojums, kura tema bija portugāļu follia. Mes droši vien būtu aizmirsuši šo triviālo sagadīšanos -vispirms tikšanos spoguli un pēc tam sēdēšanu blakus tajā pašā rindā - ja ļoti drīz nebūtu notikusi trešā satikšanās.

Es, starp citu, koncertu atceros tikai tādēļ, ka atceros šīs savas domas. No mūzikas vispār neko vairs neatceros.

Dažas dienas pēc koncerta lauzām kāju - visi četri un vienā un tajā pašā vietā. Ne jau ģeogrāfiski - visi salauzām augšstilba kaulu. Ortopēdam nebija ko teikt, tikai “savādi, savādi” pedagoģiskā paraugstundā ar rentgena bildēm un dažiem studentiem turpat pie mūsu slimnīcas gultām. Tad parādījās kāds svešs speciālists, kurš nepacietīgi gribēja redzēt bildes. Pārējie naidīgi nostājās apli, un viņš bija spiests pacelties uz pirkstgaliem, lai kaut ko saskatītu pāri viņu pleciem. “Labi, pieļauju, ka saņemšu kopijas,” viņš noteica un pazuda. Ortopēds skaļi čukstēja studentiem, ka tas esot kaut kāds dīvainis nez no kurienes: gan Karolinska institūta pētnieks, gan fraktūrsta-tistikas speciālā arhīva vadītājs, kā viņš pats mēdzot apgalvot. “Dīvainis” uzpeldēja arī nākamajā dienā, tiklīdz bijām pamodušies. Viņš stādījās priekšā kā dakteris Kristāls un nosauca mūs par porcelāna figūriņām, jo visi bijām lauzuši kāju, darot ko ikdienišķu. Bērbele bija labojusi mašīnu un lauzusi augšstilba kaulu, lienot lauka no mašinas apakšas. Hektors bija paslīdējis uz sintētiskā paklāja savas mammas dzīvoklī, kurp viņš tajā laikā devās vairākas reizes nedēļā - apraudzīt māti un ngpirkt viņai nepieciešamo. Ar Hariju tas notika fitnesa klubā, tomēr viņa kāja nesalūza, veicot sarežģītu vingrojumu, bet strauji pieceļoties pēc pusstundas sēdēšanas pirtī. Es pats lauzu kāju, sperot greizu soli uz kāpnēm, kad pār plecu sveicināju kaimiņieni. Tagad mēs tur gulējām, un mums neatlika nekas cits, kā trīt mēli.

Fakts, ka tik drīz atkal tikāmies šajā slimnīcas istabā, mūs, protams, sabaidīja. Katram no mums bija sajūta, ka esam kāda nezināma spēka plānu priekšmeti, un, gulēdami savās gultās, pat neuzdrīkstējāmies cits citā paraudzīties. Bet balsis bez sejas (tāpat kā spogulim nav tēlu, tas var tikai atspoguļot) vēlējās tikties virs mūsu galvām.

“Ar stāstu stāstīšanu ir tā,” teica sievietes balss - es domāju, ka nekad to neaizmirsīšu, - no blakus gultas, “ka tai vienmēr ir introspekcijas, pašspoguļošanās, līmenis, kur viss sacītais tiek mazgāts un gludināts, līdz bezpersoniska tumsa sāk spīdēt cauri personiskajām krāsām. Katrai TV intervijai, katrai tuvai mīlas tikšanās reizei zem vasaras pusnakts vēsās lapotnes ar sarunām par bērnības atmiņām, katrai zēniskai pasaciņai, iedzerot piektdienas aliņu, kad fonā ekrāns ar futbolistiem dabīgā lielumā, - viņu dvēselē tam visam ir sava īpaša vērtība. Bet viss sacītais arī vēsta kaut ko par pašas stāstīšanas tumšo matēriju, tās neitralitāti un (jo valodai nav bals-saišu) tās beztoņu ritmu ķēdes izlaidi mūžībā. Kā?”

“Viela,” turpināja Bērbele (kas izrādījās tulkotāja ar īpašu specializāciju), "bieži vien ir tikai skelets. Šis karkass pārklāts ar rituālā dzīvo miesu un ādu.” Es pagriezos, cik nu ģipsis to vispār ļāva, un domāju tā, ka man viss zem piereskaula sakrunkojās. “Vai stāstu nevar vienkārši ņemt un izstāstīt?” “Nē,” atbildēja Hektors (viņš bija arhitekts, taču pēc profesijas drīzāk melanholiķis), “ja papēta tuvāk, izrādās, ka arī vistīrākie nodomi atdarina visai stingrus pasūtinājumus, par kuriem izpildītājam ir tikai aptuvena nojausma. Varētu teikt, ka šī stingrības un duļķainības kombinācija ir stāstījuma iedzimtais grēks.”

Harijs nīgri piebilda (viņš bija gulējis slikti, jo viņam kāja sāpēja, kā viņš apgalvoja, vairak nekā mums), ka noteikti ellē esot apļi, ka tas pat esot īsti zemiskai ellei raksturīgi (un ar citām, kā izrādīsies, viņš nemaz nerēķinājās), ka esot terases Pandemoniumā, pretenziju līmeņi un īstu ciešanu gradācijas, kas tiekot sajauktas ikdienas stāstījuma virpulī. Kāda veca mežstrādnieka atmiņās par paražām sen jau pamestā Ziemeļdālarnas ciematā, Norvēģijas robežas tuvumā, kādā ar saviem varenajiem ledus šļūdoņiem slavenā apvidū, pierakstītās vecā, nobružātā grāmatā (burtnīcā?) ar zilām līnijām.un sarkanām marginālijām, paliek guļot blakus gultai, kurā viņš izdveš savu pēdējo nopūtu, kamēr pāris sniegpārslu ievirpuļo pa loga spraugu un nogulas uz viņa aizvien vēsākā vaiga, protams, ir daudz mazāk pašspoguļošanās nekā filosofiski skolotas jaunas sievietes daudzslā-ņaina teksta kolāžās romānā par dzimuma valodu, kas rakstīts no rītiem ateljē - dzīvoklī, kuru viņa aizņēmusies no sava bijušā drauga, kamēr tas studē ārzemēs, un ko ik dienas revidē, ietekmēdamās no visai ezotēriskas popmūzikas tajā pavasarī, kad atklājas, ka viņa tomēr ir alerģiska pret ziedputekšņiem. Jeb?

Harijs bija bezdarbnieks un, kā izrādījās, aiz sevis atstājis vairākas interesantas sakāves: teoloģijas students, defektējis izpletņa lēcējs, atraidīts dzejnieks, izraidīts ceļojumu vadītājs. Dzejoļi, kurus tam nācās atstāt mantojumā, nemaz nebija tik slikti, es tos vēlāk dabuju redzēt manuskriptā - ar nosaukumu “Mirušie mūziku neatceras” -, kuru Hektors un es atradām viņa mājās. Bet nu es aizsteidzos notikumiem pa priekšu. Tomēr te viens no Harija dzejoļiem, kuru viņš pēc tās tirādes skaitīja no galvas, it kā nopietnība būtu vajadzīga, lai apturētu savu vārdu pludus:

Vientuļi

Dažreiz neesmu spējīgs iztulkot citu ilgas.

Daudzi gribēja kaut ko no manis, bet zuda aiz redzesloka nesadzirdēti.

Nedzirdēti! Vieni!

Starp visām manām sejām ir neitrāla seja, beznolūka, caurspīdīga plēve bez vaibstiem.

Kad mēs mirstam vientuļi mokās un zaņķi, tā uzliesmo un pelnos pārtop.

Vai sniegā, nodomāju un no savas gultasvietas paraudzījos pa logu. Pirmā saruna apklusa. Ziemas pēcpusdienas zilā grūtsirdība nogūlās pār mūsu baltajiem ģipša apsējiem, Dienvidu slimnīcas ortopēdiskās nodaļas septītajā palātā. Kad aizvēru acis, varēju sadzirdēt lielās pilsētas satiksmes dunoņu kā skumja milža dungošanu.

Pēc slimnīcā pavadītā laika man drīz vien pienāca vēstule no Bērbeles. Dažas dienas biju nodarbojies ar stikla cilvēku problēmu un gandrīz nemaz nebiju atstājis dzīvokli - ko gan būtu iesācis ar kruķiem dziļajā sniegā! Tas bija tieši pēc Ziemassvētkiem - puteņoja, sniegs starp celtnēm valstijās šurpu turpu. Zem debesīm, kuras saredzēt varēja vienīgi sapņos.

Mēs nebūt nebijām kaimiņi. Hektors ar savu ģimeni dzīvoja savrupmājā ar privātu krastmalu Lidingē, Bērbele dzīvoja viena milzīgā vecmodīgā dzīvoklī ar gāzes apkuri Humlegordena ziemeļpusē, un Harijs viens pats - Stokholmas dienviddaļā Sēderā, divistabu dzīvoklī, tajā vietā, kur Sēdermanagatana krusto Skonegatanu. Nē, kaimiņi mēs nebijām. Bet tajās dienās slimnīcā starp mums bija radusies savāda tuvība. Tajā pašā dienā, kad saņēmu vēstuli no Bērbeles, zvanīja Harijs un pastāstīja par kādu rīta vīziju: biezi krītošais sniegs it kā samazināja šķūrēšanas mašīnas, un tās izcīnīja nevienlīdzīgu cīņu ar sniega daudzumu. Kā spēļu traktori un smagās mašīnas ar gaismām un bēdīgi kaucošiem motoriem griežas riņķī, riņķi, riņķi. Daži depresijas paveidi noved pie izmēra halucinācijām, tā es biju dzirdējis, nocitēju vienu no mūsu dzejniekiem - “Tas, kurš koncentrējas,/ zaudē spēju noteikt savu lielumu./ Detaļas aizzib ka klints bluķi,/ kontinentāli negaisi iet apkārtceļus ap gājēju šallēm.” Un man ienāca prātā, ka depresija varbūt īstenibā ir sava veida koncentrācija, kas mūs attālina no lietām un liek tām izskatīties vai nu mazām, kompaktām, klusām, it kā iesaiņotām skaņu absorbējošā laikā, vai milzīgām un porainām, kas skaļi triecas cauri saplēstā laika strēmelēm. Bet es neteicu vairs neko, vienīgi “ak tā, savādi, jā, varens gan tas sniegs”.

Es nodomāju, ka tieši to tajā rītā teica balss no spoguļa: “Kādu dienu nāks lielā tumsa, un tā izskatīsies citādi, nekā mēs domājam. Tā nenāks no izplatījuma, un tā nenāks no pazemes, tā nāks kā dzēsējs vējš tieši no lietu sirdīm. Tas vējš mūs sasniegs, un mēs šķērsosim virsmu, kas atspoguļo mūsu dzīvi, un mēs to nejutīsim un pēc tam vairs nebūsim mēs paši, un mūsu bēdas būs veids, kā pastāstīt, cik viss kļuvis dīvains, pat visvienkāršākās lietas, arī mūsu tuvinieki, arī bērni un dabas parādības, arī mūsu vārdi un bērnības atmiņas.” Tā teica balss.

Ja es jau tad būtu zinājis to, ko tagad - veltīgi! - zinu, es to spoguļbalsi būtu uztvēris kā pavisam nopietnu zīmi. Taču es tikai laipni paraustīju plecus savā ikdienas augstprātībā un vientuļā nemierā. Un teicu savam spoguļattēlam: “Zini, domājot par mūsu nīcību, mums vajadzīgs laiks.” Laiks apstāties, laiks nedarīt neko, laiks no jauna vērot akmeni vai taureni, nomestu čūskas ādu vai plaisu murī. Tas īstenībā izklausās gan jauki, gan cienīgi. Bet tieši tajā bridi jau jāsāk steigties! Jo tad, kad doma par nīcību izpleš savu trīsuļojošo dzīvsudrabu pār lietām, visas nodarbes ieslīd atpakaļ aizmirstībā ar ātrumu, kas pārvērš vakardienu pelēkā virsmā. Un tad pienākumi, kurus veicam, aizsteidzas priekšā mūsu visbūtiskākajiem impulsiem. Labākais, ko var darīt, ir apstāties un sākt stāstīt. Jā, tieši tā es savā naivumā nodomāju.

Bērbele vēstulē man atklāja mazliet vairāk par savu pagātni un apvaicājās, vai mēs tuvākā nākotnē varētu kopā papusdienot. Viņa bija divvalodīga, vārda vistiešākajā nozīmē, dzimusi sešdesmito gadu sākumā Berlīnē, bet drīz vien kopā ar māti pārcēlusies uz Stokholmu, jo māte beidzot pēc skolotājas darba ar gariem vasaras brīvlaikiem, kas pavadīti kādā Dālslan-des fermā (kas, kā es vēlāk uzzināju, bija atstājis dziļu iespaidu uz Bērbeli un viņas brāli), bija dabūjusi akadēmisku darbu galvaspilsētā. Pēc studijām Berlinē un Parīzē Bērbele bija atgriezusies Stokholmā un satikusi vīrieti, kas drīz vien viņu pameta. Viņa nolēma uzsākt daiļliteratūras tulkotājas karjeru, jo domāja, ka vienlīdz labās vācu un zviedru valodas zināšanas, kā arī labā franču valoda būtu izmantojama maizes pelnīšanai. Tas nebija tik viegli, kā viņa bija iedomājusies, tomēr pēc vairāk nekā desmit gadiem viņai paveicās ar labiem apgādu kontaktiem un tulku apmācibas darbu Upsalā, uz kurieni viņa devās regulāri. Mani aizkustināja tas, ka vēstulē viņa man uzticēja savu pagātni. Bet es pabrīnījos, ka viņa ne ar vārdu nepieminēja savu tēvu.

Vēstulei bija pievienota arī maza turziņa ar uzrakstu: “Vai tu ari saņēmi šādu?”. Tajā bija daļēji caurspīdīga stikla šķemba. Paņēmu šķembu zobos un, joprojām balstoties uz kruķiem, aizlēcu pie saules apspīdētā loga to papētīt tuvāk. Mani acumirkli caurstrāvoja kāda atmiņa: es strīdos ar savu bijušo draudzeni, ir marts, vējš drebina loga rūtis, un zema, asa saule pārklāj ēkas virs mazā tirdziņa ar ieliektu reflektējošu gaismu. Kaut kāda iemesla dēļ atrodamies blakus atkritumu pārstrādes punktam, un smagā mašīna ar ceļamkrānu tieši pacēlusi gaisā stiklam paredzēto atkritumu tvertni iztukšošanai. Bet kaut kas noiet greizi, stikli izbirst pa zemi un tiek sašķelti šķembu miriādēs, radot apdullinošu troksni. Mana draudzene stāv troksni un kliedz, es redzu viņas zobus, tumsu viņas mutē un stulbo tetovējumu - mušu lūpu kaktiņā.

Pie loga, gaismā es pētiju stikla šķembu. Svētītā gaisma. Vienīgi gaisma acu dzīlēs toreiz spēja radīt joprojām-mošanās sajūtu, citiem vārdiem - sajūtu, ka esmu ilgstošā pamošanās stāvoklī. Tagad mani pētījumi par stikla cilvēkiem liek man secināt, ka īstenībā mēs esam neatgriezeniskā nomodā un tādējādi nekad vairs nepamodīsimies. Bet tomēr eksistē šīs ilgas pēc mošanās pārejas stāvokļa. It kā mēs būtu slepenība turēti bērni un vēl īsti nebūtu auguši tajā gaismā, kas ir tumsas barība. Varbūt šīs ilgas ir tikai atmiņas par bērnības un jaunības rīta snaudu, kad uzpeldējām no sapņu upes dzelmes un caurlauzām jaunās dienas gaismas virsmu.

Un varbūt vīzija par nemitīgu mošanos nav nekas cits kā noslēpums, kas pazūd, kad cilvēki, to atklājot, piesavinās, padara par daļu no sevis un aizmirst, tāpat kā viņi aizmirst visu, kas kļūst par daļu no viņiem. (Ko es saku - viņi, es domāju - mēs, bet tas tomēr nozīmē arī dažus citus: tātad, lai paliek “viņi”.) Un tā viņi aizmirstībā dodas talak dzīvē, un pār viņu sejām klājas iluzora mošanās turpinājuma atblāzmu kārtas, kas īstenībā ir katras parādības tukšuma eksponēšana. Redzamais ir pamats pelēcībai: es atceros, kā Harijs apbrīnoja dzejnieku, kurš raksta, ka acīm redzamā iekšienē visi logi ir tukši un dienasgaismu sašķeļ spējš lietus - mūžības kustīgais attēls.

Es liku gaismai skart stikla šķembu. Tai piemita opāla efekts, proti, stikla izliektā virsma mirguļoja varavīksnes krāsās. Enciklopēdija ziņoja par “optisko efektu, ko sauc opalescence, proti, gaismu izplata daļiņas, kuru lielums gandrīz vienāds ar gaismas viļņu garumu”. Tad sekoja ideju vēstures iestarpinājums, kas lika man viegli nodrebēt: “Senatnē opāli tika ļoti augstu vērtēti, tad tos ieguva tagadējā Čehijā un dēvēja par ‘laimes akmeņiem’. Laika gaitā tiem radās pretēja nozīme, un vēl 20. gadsimtā ASV, Lielbritānijā un Vācijā opālam bijusi ‘nelaimes akmens’ slava, tādēļ tas nebijis piemērots dāvināšanai. Tas varētu būt tāpēc, ka opāli ir diezgan trausli.”

Bet vai šajā gadījumā bija runa par opālu? Stikla šķembas šķautnes bija asas, un viena no tām atgādināja āķi, kura forma liecināja, ka tas nolūzis no tāda paša materiāla vēl lielāka ķermeņa.

Fakts gan bija tāds, ka Dienvidu slimnīcas ekscentriskais ārsts, tātad Kristāls, man iedeva plastmasas turziņu ar mīklainajiem vārdiem “ārstēšana padara šo te nevajadzīgu”. Es to biju ielicis savā somā un aizmirsis. (Toreiz biju tik vienaldzīgs, jo viss vēl bija pie rokas!) Jāpiemin arī tas, ka mēs visi, savstarpēja bikluma pārņemti, uz kruķiem izlēkājām pa slimnīcas ieeju: kaunpilni un cits citam apnikuši pēc samākslotā vaļsirdībā pavadītajām dienām, kā tas var notikt, kad tu pārāk strauji, kādos kursos vai tamlīdzīgi, esi spiests iepazīt cilvēkus vai ārēju spiedienu dēļ juti pienākumu uzturēt labas attiecības ar ļaudīm, kuru raksturu neesi paspējis pakļaut pat ne visvienkāršākajai pārbaudei.

Tādēļ katrs no mums devās mājup taksītī, nevis bariņā uz musu topošo galveno tikšanās vietu - tapas bāru El Rinoceronte Ojeroso, “Izvāķeto degunradzi”, iedzert alu vai divus, lai atzīmētu mūsu brīvlaišanu. Mēs taču īstenībā bijām visai nesaderīgi, es ar savu biklumu un hameleonisko domi-nanci, Harijs ar savu nīgro intelektualitāti, Hektors ar savu svina raksturu, it kā kāds milzīgs putns no netīra ledus būtu piesalis pie viņa slīpajiem pleciem, un Bērbele, kuras pragmatisko nostāju bija radījis viņas vēl brieduma gadu ārkārtējais skaistums, kas noteikti bija domāts citam, nevis vienam no mums trim, tādiem, kādi mēs tolaik bijām, varbūt pat kādam jau mirušam, kas to lai zina?

Slimnīcā pavadītajās naktīs viņa dažreiz runāja miegā par kādu, kas viņai pietrūkst. Tu atkal esi aizgājis pār pauguriem, Migel, viņa varēja sacīt, jeb, tu esi dzīļu vējā, amor. Amor, kā visi zinās, spāniski nozīmē mīlestību, un varbūt viņas gaudas attiecās uz kādu nelietīgu spāni, bet Amors arī ir romiešu mīlas dievs, un varbūt viņa domāja par to, ka mīlestības dievs pazudis, ka viņas spējas mīlēt iznīkušas. Tā es domāju lejupceļā pa trepēm, pārņemts no ilgām pēc ielas šajā drūmajā janvāra dienā, kad īstenībā (kā man tagad šķiet) vajadzēja tikai palikt sēžam, pusaizmigušam kādā kaktā. Izpostītam, kā spējai milēt angļu baroka dzejnieka Bžoca Donna dzejolī The Broken Heart, kura ir runa par to, kas, mīļoto ieraugot, notiek ar viņa sirdi:

Ai, Mīla vienā sitienā to šķembās saplēsa kā stiklu...

Bet nekas nesašķīst par neko,

Un neviena vieta nevar būt pavisam tukša,

Tādēļ domāju, visas šķembas ir vēl manās krūtīs,

Kaut katra atrodas tā citā vietā;

Un kā salūzuši spogulīši rāda Neskaitāmas mazas sejas, lai

Manas sirdslauskas joprojām var iepatikties, vēlēties un apbrīnot, Kaut pēc tādas mīlas nekad vairs nemīlēt.

Nu un. Tas ir pats par sevi saprotams, ka tagad manas domas galvenokārt nodarbina viens jautājums: kāds sakars mūsu kaulu lūzumiem ar maniem stikla cilvēkiem? Vairāku gadu pētījumi par stikla cilvēkiem laikā no 1550. līdz 1630. gadam tika apkopoti arhīvā, kā arī atzīmēti Eiropas kartē, kur katrs sarkanais punktiņš norādīja uz atklātu stikla ilūzijas vai trausluma psihozes gadījumu, kā to īstenībā varbūt vajadzētu saukt. (Pēdējās dienās neesmu varējis pretoties ilgām pēc savas agrākās dzīves un esmu ielavījies pilsētas bibliotēkā starp visiem čatotājiem un mēģinājis pieslēgties tiklam, lai papildinātu vienu no savām esejām par šo fenomenu, bet visi datori uzkaras, tiklīdz tiem pieskaros.)

Kaut kad ap pretreformācijas kulmināciju pēc Trentas baznīcas koncila 1563. gadā stikla cilvēki sāka kļūt tik parasti, ka rakstos uz viņiem atsaucas kā uz pazīstama, varbūt pat lipīga, taču Dieva dota, cienīga trakuma paveida nēsātājiem, tajā pat laikā slimo rīcība un runas veids lika noprast, ka viņiem piemīt arī īpašas dāvanas, kam stikla ilūzija nepieciešama kā trauks, kurā tām uzplaukt.

Šie slimie domāja, ka viņu ķermeņi pilnībā vai daļēji ir no stikla un ka viņi saplīstu, ja apsēstos uz pārāk cieta krēsla, kāptu pa trepēm vai izpildītu jebkādu darbību, kas prasa piepūli.

Ja nu dakterim Kristālam bija taisnība un stikla šķemba, kuru man atsūtīja Bērbele, bija no viņas augšstilba kaula, tad visas pazīmes liecināja, ka viņa ir stikla cilvēks. īsts stikla cilvēks; un īsta stikla cilvēka eksistence 21. gadsimtā būtu tik liela sensācija, ka manas studijas - sākotnēji necila universitātes eseja ideju vēsturē - vienā mirkli kļūtu par sensacionālu atklājumu, īpaši attiecībā uz daudzveidīgo fenomenu, kuru mūsu laikā dēvē par izdegšanu. Un tagad arī es biju saņēmis tādu šķembu. Tomēr nolēmu to pagaidām turēt noslēpumā - vismaz līdz tam brīdim, kad būšu mazliet labāk iepazinis savus jaunos trauslos biedrus. Cieši nolēmis sevī apkarot visas stikla psihozes tendences, biju sapakojis somu, lai līdzīgi Harijam pa-vingrotu Underground fitnesa klubā, kur griestos var redzēt vecas tramvaja sliedes vai kaut ko tamlīdzīgu.

Pēc tam aizgāju mājās paēst un pagulēt, un sapņoju, ka kopā ar kādu sievieti peldu melnā un nekustīgā ezerā. Ai, sapņi! Šajās dienās es vairs vispār nevaru gulēt. Bet dažreiz mani piepilda vīzijas, kas atgādina sapņus. Tad ir tā, it kā mani apciemotu tas es, kurš es pats vēl nesen biju. Viņš pārliecas pār manu dvēseli, un tā sašķobās: dvēseles vaibsti pieder kādam zēnam, kas ieskatās kristāla lodē.

Starp citu, kādreiz dažāda lieluma kristāla lodes bija ieejas durvis cilvēka paralēlajās pasaulēs. Bērni joprojām to zina, raugoties stikla bumbiņās, un dažam seno lietu tirgotājam ir pietiekoši daudz saprāta aizmukt no sava neienesīgā biznesa uz pasaulēm, kur valda citi - varbūt maigāki, varbūt aukstāki, bet - allaž brīvāki likumi. Taču vairums kristāla ložu, kā man pirms pāris gadiem pavēstīja kāds stikla cilvēku pazinējs Seviļā, ir iznicinātas atkritumu pārstrādē, vai arī tie, kas vairs nevar izturēt ilgošanos, tās aprakuši zemē.

(Andalūzija 1565. gads)

... Dakteris Andress Velaskēzs ienāk virtuvē. Viņš parausta plecus, sapurina savu ķermeni pēc īsa, bet dziļa miega, atver vēdlodziņu un pārlaiž skatienu apkārtnei. Jau pāris dienu pūš sauss vējš no neapdzīvotajām kalnu ielejām, tas viņu padara drūmu, sabojā garastāvokli un pakļauj viszemākajiem kārdinājumiem: žāvētām vīģēm, kuras dara galvu skaidru, bet ķermeni smagu, kā arī apgrūtina gremošanu; lielajam, zaļajam smaragda gredzenam, kas izskatās labi pie bārdas, kad viņš pieliek roku zodam, pirms izmeklē pacientu; un Klārai - tik jaunai būtnei, jau astoņpadsmit gadu vecai, bet jaunākai par mūžību, kam vecuma vispār nav.

Viņš aizgriežas prom no nekustīgās ainavas un vēro Klāras kājas. Viņa atstutē papēžus pret krēslu, kamēr viņš mizo karsētās mandeles, kas domātas kūkai, ar kuru kundze cienās viņas brāli, kad tas atgriezīsies no Medinas Sidonijas, apmēram pus dienas palēna jājiena attālumā no šejienes. Pat privātpersonai ar visai stabilu sabiedrisko stāvokli dzīve var būt ārkārtīgi sarežģīta: pārcelšanās uz palikšanu šeit, Arcos de la Frontera, mazā augstu kalnos novietotā pilsētiņā ar baltām mājām, taču bija domāta, lai tiktu va[ā no visām šīm pretrunām.

Bet dēmoni atrod cilvēku visur. Tie viņu atrod, tā ārsts iedomājas, jūras dibenā vai debesīs. Vismaz deBesu redzamajā daļā, kas, tā viņš secina, varētu būt tikai Visuma atloks. Tagad kāds mazāks dēmons uzklājis viņam galdu ar vīģēm, gredzenu un Klāras vingro mitrumu. Tam jābūt dēmonam, tā sev saka ārsts Velaskēzs: jo ir jau tā, ka vīriešu niknums pret sievietēm rodas no tā, ka viņas vīriešos modina ilgas pēc kaut kā tāda, ko neviena šīspasaules sieviete nespētu piepildīt, pat ne - jo īpaši ne! - tāda, kas ir pieredzējusi un slīpēta mīlas mākslās. Un viltus solījumi jāsoda stingri. Bet šīs sievietes nevarētu modināt tādas muļķīgas ilgas ar savu parādīšanos vien, un tādēļ viņas nav vainojamas vīriešu bēdās. Dēmoni, tie ir tie sodāmie, nevis pašas par sevi tik daudzējādā ziņā teicamās sievietes, par šīm lietām ārstam un abatei klosterī pie katedrāles reiz bija visai vaļsirdīga saruna...

Pēc vingrošanas un snaudas - sapņoju, ka skrienu pa garas nogāzes pļavu ar stikla zāli, kas sašķīst zem manis un kļūst par varavīkšņainiem putekļiem, - aizgāju uz Izvāķēto degunradzi, kur Harijs sēdēja pie alus glāzes un lasīja. Slimnīcā viņš bija stāstījis par tēvu, kas nule nomiris. Es iedomājos, ka tas varētu būt pietiekami nopietns sarunas temats, un savā prātā pārcilāju dažas anekdotes no mana tēva dzīves. Bērbeles vēstule čaukstēja manas žaketes iekškabatā kā ieslēgta bezdelīga, un fragments no viņas stāsta par kaut ko tādu, ko viņa nosauca par negatīvajām kartēm, traucās caur manu galvu, savdabīgs darbs, izveidojot pilsētas aizmirsto vietu karti, ar to viņa dziļā vienatnē nodarbojusies daudzus gadus.

Mana interese par svešiniekiem, ko es gadu tecējumā attīstīju, dažreiz manī, un to es tagad saku bezcerīgā pēcgudrībā, izraisīja šaušalīgu neērtības sajūtu. Man taču bija jādarbojas ar studijām ideju vēsturē, jāmaksā īre, jākultivē mana vientuļā ikdiena ar brīvu lasīšanu, pastaigām, makšķerēšanu (Runmarē salā līdakas oktobrī), fitnesu, vīna dzeršanu un vairāk vai mazāk nopietniem kustīgu vai stacionāru mērķu aplidojumiem: pirmie izvairīgā sievišķīgā izskatā; pedējie dažādu kultūrredaktoru veidolā, kuru interese par maniem stiklu pētījumiem izrādījās - neitrāli izsakoties - visai mainīga. Taču pietika ar to, ka nejaušība (segvārds kam?) man pāris reižu pieskārās, lai visa mana dzīve apgrieztos otrādi. Tagad es, piemēram, ieraugot Harija vēl pirms pāris nedēļām man gluži nepazīstamo seju, nevarēju sacīt neko citu, kā: “Bet čau, Harij, ak, tad te tu sēdi!”

Ārā sniegpārslas uzņēma ātrumu. Harijs mani atbrīvoja no visām ilūzijām, pastāstīdams, ka arī viņš saņēmis Bērbeles vēstuli, ieskaitot jautājumu par vakariņām. Mēs salīdzinājām vēstules un sapratām, ka tās kopētas ar teicamu kopēšanas aparātu, kura melnumam bija neliels tintei līdzigs zils spīdums. Roka, kura, kā es to biju iedomājies, kustējusies pāri papīram tikai manis dēļ, izrādījās dublēta.

Es sadūšojos un vaicāju Harijam, vai arī viņš, tāpat kā Bērbele, bija saņēmis šķembu no daktera Kristāla. Neteikdams ne vārda, viņš to nolika uz galda man priekšā. Es izņēmu Bērbeles šķembu un tāpat vien sāku izmēģināt, vai tās ir saderīgas, impulss, kas man šķiet samērā dabīgs. Gabaliņi izrādījās īsti saderīgi: tie noteikti piederējuši tai pašai opālveidīgajai matērijai. “Vai tev ir Hektora mobilā numurs,” mēs teicām gandrīz reizē. Harijs bija nedaudz iereibis pēc dažiem aliņiem, un viņa skatiens ik pa brīdim aizslīdēja kaut kā neredzama virzienā. Es ieslidināju abas šķembas savā kabatā.

Tagad Bērbele sēž, domāju pa ceļam, sniegputenī ar adītu jaku uz pleciem un tulko. Viņa vairs nespēj tik labi koncentrēties. Viņa domā par savu brāli, nelaimīgu vīrieti, kura personība kaut kādā veidā atgādina Hektoru. Tieši šovakar viņa vēlas, kaut nekad nebūtu satikusi šos tipus: Hariju, mani un Hektoru. Stikla šķemba viņu vēl neuztrauc, viņa domā, ka ir vienīgā, kas tādu saņēmusi no Dienvidu slimnīcas daktera. Podiņu krāsnī sprakšķ pagales, un tējas kanna ir silta zem micītes. Datora ekrāns spīd, kaimiņu logi spīd, sniegpārslas spīd. Un kā tālumā gaismās nogrimušā vai izgaisušā pilsētā aiz nepārtrauktu tagadnes mirkļu lietuspelēkā aizkara Bērbelē spīd atmiņas par bērnību un mīlestību.

Kamēr rakstu šīs rindas, man ienāk prātā, ka atmiņas pašas par sevi, tāpat kā cilvēka ķermenis, nav neiznīcināmas. Taču citā nozīmē tās ir mūžīgas. Jo katrs notikušais labais mirklis ir izglābts no iznīcības neatkarīgi no tā, vai mēs to atceramies vai ne. Ļaunums nespēj iznīcināt vai padarīt par nepadarītu to labo, kas ar mums noticis. Labais turpretim var dziedināt ļaunuma brūces. Jo ļaunums tiek mums dots un savienojas ar mūsu iznīcību. Bet labais tiek mums nemitīgi atņemts, tas caurkrusto mūs un aiziet mums garām pieskardamies, tad laiks to aizzīmogo un tādējādi pasargā no visiem destruktīvajiem spēkiem.

Man nekad neradās izdevība Bērbelei to pateikt, un varbūt labi, ka tā: viņa droši vien būtu tikai smējusies un uztvērusi kā komisku ideālisma paveidu, pārpalikumu no vecā vertikālā ideālisma ar tā metafiziskajām hierarhijām. Kāds, tā viņa būtu teikusi, protams, stāv uz mākoņa maliņas un garantē to, ka laiks aizzīmogo tikai labo, lai to nekas neskartu.

Bet Bērbele nebija ciniska. Viņa nepārstāvēja, kā es vēlāk uzzināju, mūsu laikmeta dominējošo vertikālo materiālismu, kas ir hierarhisks domu stils, kur metafiziku un cerību aizstāj determinisms un visai izvērsti apgalvojumi par vēsturiskajām un sociālajām netaisnībām. Nē, Bērbelesprāt, mūsu glābiņš meklējams grūti iegūstamā horizontālā ideālismā, individuālās pieredzes vērtībā un patiesībā, par spīti tam, ka pārdabīgi galvotāji nav sameklējami, un par spīti tam, ka likumsakarību bruņas bez jebkādas pretestības, tāpat kā rita gaisma, caurstrāvo mūsu dvēseles. Un tomēr - rīta gaisma taču top.

Kad es pārtraucu domāt par to, ko Bērbele atceras no savas dzīves, un zvanīju pie viņas durvīm, viņa atvēra, un man šķita, ka viņa nostaigājusi labu gabalu, lai nonāktu šajā šaurajā priekštelpā. Tā tas arī bija: dzīvoklis sniedzās dažādos virzienos uz to, ko varētu nosaukt par pagalmu, bet kura vienīgā funkcija likt gaismai iekļūt ēkas vidusdaļā. To gaismu Bērbeles dzīvoklim tiešām vajadzēja, jo tas atradās pirmajā stāvā. “Nē,” es meloju. “Neesmu kā tu, saņēmis stikla gabaliņu vai kaula šķembu. Bet Harijs, viņš vienu saņēma, un tā sader ar to, kuru saņēmi tu un atsūtīji man.”

Mēs klusēdami dzērām tēju bibliotēkā. Es domāju par savu šķembu, vai tā saderēs ar Bērbeles - doma, kas man šķita vilinoša, - vai ar Harija, kas šķita pretīgi, jeb ar abām šķembām, kas laikam būtu vislabāk, es sacīju sev, apjucis vēlmē samierināt, vai ari tā bija stikla cilvēku pētnieka cēlā tiekšanās pēc pārskata. Cits aiz cita ienāca četri kaķi un mani klusi vēroja, pirms bez skaņas pagriezās, saāķēja astes un pazuda koridora krēslā.

“Kristālam nebūt nav jāsaka patiesība,” es piezīmēju. “Varbūt gabaliņi ir saderīgi tādēļ, ka nāk no viena un tā paša: priekšmeta, vāzes vai kaut kā cita, haha, vienradža raga vai narvaļa zoba. Viņam varbūt patīk cilvēkus izjokot. Bet ja nu šie gabaliņi nāk no Harija, respektīvi, tavas kājas un sader tā, kā tie taču dara, tas nozīmē, lai cik vājprātīgi tas neizklausītos, ka jūsu skeleti reiz piederējuši kādam citam radījumam. Tā varētu arī būt,” es piemetināju, galvenokārt, lai mierinātu sevi, “neticama sagadīšanās: lūzuma vietas kļuvušas tādas, ka perfekti sader, neskatoties uz to, ka gabaliņi kopā nekad nav bijuši.” Mēs nolēmām, ka Hektora šķemba izšķirs visu šo lietu. Taču izrādījās, ka vēl jāpaiet kādam laiciņam, pirms tiksim klāt šim smagnēja rakstura arhitektam.

Caurspīdīgs, kustīgs palags pie griestiem, kā dejā. Odens attēls. Odens attēls, uzticīgāks ūdens īpašībām nekā pats ūdens, kas vienmēr slēpjas aiz atspulga vai sava caurspīdīguma, aiz krāsas, ko debesis vai gultne tam piešķir. Izgulējušās nojautas.

Negribīgas vai lēnīgi augstprātīgas maņas iepazīstina ar to pasauli, kas tiek dēvēta par Hektora pasauli, tā ir ļoti līdzīga kada rītasvārkos tērpta vīra spoguļattēlam garderobes durvīs, kad tas pagriežas un iziet uz terases. Kad viņa sieva kādu novembra pēcpusdienu sagribēja guļamistabas garderobi ar spoguļdurvīm, viņš nedaudz protestēja. Viņa to vēroja no sāniem mašīnā, kas lietus gāzes dēļ tikai lēnām līda uz priekšu pa Lidingē tiltu: tu redzēsi, spoguļi guļamistabā būs tik erotiski. Var jau būt, ka tā ari bija, bet tikai tad, kad viņš bija īsti labā omā, un tas negadījās bieži.

Pasaulei, kurā viņš kust caurām dienām, ir it kā pārvilkta plēve, kas atņem visiem radijumiem to sejas un ietin balsis klusinātā mierā, kas aptur viņa prieku. Katrs atsvaidzinošs fenomens: logs, koks, bērns uz riteņa, sastingst aizlieguma zīmē: nē, ne te, ne tagad, ne tu, ne tas, nemaz! Melanholija pieņēmusies, kopš vecākais bērns aizvācies pie kāda drauga pēc strīda, kas visiem ģimenes locekļiem radīja tukšuma sajūtu. Arī viņa sievai strīds bija ķēries pie sirds, viņai, kas gadu tecējumā parasti mācējusi uzburt ikdienas dzīves iekšējo gaismu un ļaut viņam tur smelties barību, - tā vismaz vēsta laimīgā versija, viņš to ir uztvēris.

Viņš apsēžas-sauļošanās krēslā un ar skatienu seko lielam buriniekam, kas, motoram rēcot, dodas jūrā. Kaijas dažkārt ļaujas neticamam kritienam cauri gaisa telpai. Viņš iesmejas, bet ziņkārība par pasauli ir un paliek kā bez mājām, un ūdens klunkšķieni pie laipas zem terases vilina ar miegu dienas tēlu iekšpusē, gaismas otrā pusē. “Taču gaismai,” domā Hektors, “nav tādas otrās puses. Tā iet manas dzīves virzienā, manā dzīvē dienu no dienas līdz tā beidzas, tā gaisma, kas ir manas dzīves gaisma.” Pārvarēdams sevi, viņš pieceļas un iet caur guļamistabu uz dušu un pēc ātrām brokastīm brauc ar mašīnu uz kantori.

Uz virtuves galda guļ zīmīte no sievas: “Zvanīja Lū, viņa beidzot bēdīga, mums visiem jātiekas, jāizlīgst." Lū ir vecākā no bērniem, neparasti apdāvināta, lecīga un untumaina. Viņš nezina, vai viņai maz vairs patīk, un nav ari vairs drošs par savu mīlestību pret šo dīvaino cilvēku, kas tagad, četrpadsmit gadus vecs, aizņēmis mīļotā bērna vietu.

Dažas dienas pirms follia koncerta, kur Harijs, Bērbele, Hektors un es pirmoreiz tikāmies, Hektors bija dežurējis skolas ballītē kā viens no iesaistītajiem vecākiem ar koka-kolas glāzi rokā un ausu aizbāžņiem pret skaļo mūziku. Viņš bija vērojis dejojošos jauniešus skolas ēdnīcā. Ķermeņi vijas augšup kā jūras zāles, nekur netikdami, ņirboņu raustīti vai dīvainas ultravioletas krāsas klāti, tā padara viņu maigās sejas spokainas. Vairākas reizes viņš bija pacēlis roku, pamājis savai meitai, bet viņa nebija likusies ne zinis. Jau pēc vienas stundas viņš bija aizgājis.

Neskaidra sašutuma pārņemts, viņš bija gājis kājām caur ziemas vakaru uz mājām, gar dižmanīgām savrupmājām ar mazu lampiņu pieblīvētiem dārziem. No nekurienes sijāja smalks sniedziņš, tas cirtās acīs. Ar strauju kustību izvairīdamies, viņš zaudēja līdzsvaru un nosēdās uz dibena aizsalušā peļķē. Kāds vīrs, tīrīdams sniegu no sava nedabīgi lielā pilsētas džipa, viņu kādu mirkli vēroja, saukdams kaut ko nesadzirdamu, pieklusinātu penteri no melna cauruma papīrpelēkos vilcienos.

Šoziem Hektora darba grupa bijusi atbildīga par lielveikalu pārbūvi pilsētas nomalē. Virknei galeriju un tirgus laukumiem zem jumta vajadzīgs jauns izturīgs materiāls ar rūpigi izstrādātu ieguldījuma lesi. Šī zemjumta labirinta nolūks ir piedāvāt piedzīvojumu paketi citu nedēļas nogales kārdinājumu līmenī. Reizēm šis uzdevums Hektoru fascinē. Tas prasa iedziļināšanos vēsturē, viņš lasa par galerijām un pasāžām Parīzē un Prāgā, domā par publiskās telpas veidošanas priekšnosacījumiem un pārmaiņām. Bet tikpat bieži viņš jutis tumšu izmisumu vai tikai riebumu par to, kā iepirkšanās iegrožo sociālās dzīves izmaiņas starp cilvēkiem, kuri ir viens otra tuvumā. Klientu uzraudzīšana, viņu ceļu virzīšana cauri tirgoņu videi - kā to visu nomaskēt par kaut ko prieka pilnu? Sarunājoties ar patēriņa dzīvesveida piekritējiem, šajās dienās visai populārai nostājai inteliģences aprindās, viņš bieži vien juties kā balsi zaudējis izbijušais. Neviens negrib uzklausīt viņa rūpes par to, kā izvēle starp savstarpēji maināmiem priekšmetiem cilvēku degradē tādēļ, ka šī izvēle nevar notikt ārpus tiem rituāliem, kuri ir šīs izvēles priekšnosacījums (nevis iegūšana, bet pati izvēle), šī izvēle ir nepieciešams apstāklis cienījamai dzīvei. Tas, kas virspusē ir brīvība, sevī iekšā satur bezvalodas spaidus. Katra šķietami brīva un izvēli apliecinoša rīcība uztur tukšumu, kura rīklē jāgāž aizvien jaunas lietas. Hektors atceras kādu ķīniešu pētnieku, kas ar visdziļāko izbrīnu atbildēja uz jautājumu, kādēļ viņš izvēlējies kļūt par fiziķi: tā, protams, bijusi vectēva izvēle, ko viņam studēt. “Uz tādu nostāju patēriņisma atpestītie raugās ar sašutumu un vīp-snāšanu, jo viņi ir akli pret to brīvību, kas atrodama aiz izvēles. Bet no otras puses - tieši tā sprieda dullie kreisie,” sev saka Hektors, “kā arī viss iemigušais, svētību neguvušais sociālutopiskais mākslas avangards. Sešdesmito gadu situacionisti un pret pieaugumu kritiskie ekosofisti septiņdesmitajos gados gribēja iznīcināt visu, kas oda pēc samaksas. Pēdīgi viņi, akli savā īste-numa aizrautībā, nokļuva tādā pašā tukšumā kā izvēles komunisms jaunajā galerijā: Allessi vai Braun kafijas automātu, Hugo Boss vai Armani uzvalku, Omega vai Certina. Es esmu vecs,” viņš domā, “un kļūšu vēl vecāks. Es esmu stulbs un kļūšu vēl stulbāks. Es esmu neglīts un kļūšu vēl neglītāks. Urrā!”

Viņš izdzer kafiju, šis mūžīgais espresso aromāts, kura sākotnējo kodienu viņš atceras no septiņdesmito gadu ceļojumiem. Raugoties uz sievas zīmīti, viņam nāk prātā stikla gabaliņš, kuru doktors Kristāls bija pienesis pie gultas un iedevis mazā atkalaizveramā plastmasas maisiņā ar uzrakstu: “Atmiņai. Dienvidu slimnīcā 05. g. 18. janvārī.” “Tā ir,” dakteris bija teicis, “šķemba no tava gūžas kaula, dziedēšanas gaitā tā kļuvusi lieka, tās vietu tagad ieņem jaunie, veselie kaula audi."

Ceļā uz mašīnu viņš jūt maisiņu savā kabatā. Viņš izņem priekšmetu, mazliet ieliektu šķembu - asu kā žilete ar varavīksnes krāsās mirdzošu virsmu. Viņu pārņem viegls riebums par to, kas bijis daļa no viņa ķermeņa iekšpuses, kā raugoties uz bērnības draugu pataupītajiem piena zobiem. Tad viņš brīnās par gabaliņa paskatu. Tāds taču skelets neizskatās savā ceļā caur miesas naktīm: kā stikla skulptūra varavīksnes krāsās?

Kantorī daži kolēģi spēlē monopolu, kāda pazīstama celtniecības uzņēmuma reklāmas variantu. I lektors paslīd tiem garām, pavirši sveicinot, un iegrimst savā krēslā. Bū un Lū arī labprāt spēlē monopolu ar saviem draugiem, viņam pēc tam jāizsūc paklājs, kas parasti tiek nobārstīts ar čipsiem un sālītiem riekstiņiem.

Monopols, viņš nesen lasija kādā laikrakstā, nav spēle par būvēšanu, bet spēle par nekustamiem īpašumiem. Uzvar tas, kam izdodas novietot savas mājas un hoteļus vislabākajos kvartālos un izputināt pārējos spēlētājus ar augļošanu. Veco celtniecības spēļu cilindri, prizmas, piramīdas, kubi, sijas un loki no krāsota koka iemācīja bērnam ģeometrisko kārtību un statiskā līdzsvara likumus. Monopolspēle turpretim māca bērnu domāt par ieguldījuma stratēģiju un veikt gadījuma rakstura riska kalkulācijas. Pilsētas bilde, kādu rāda monopols, ir dinamiskāka par veco celtniecības spēļu rādīto, varbūt patiesāka, bet katrā ziņā ciniskāka. Salīdzinājumā ar agrāko spēļu ģeometriskajiem ķermeņiem, kurus salika citu uz cita un savienoja vertikālās konstrukcijās ar simbolisku nozīmi, monopolspēles horizontālā un plakana ainava reprezentē ekonomisko spēku un patēriņa impulsu enerģijas dominanti pilsētas kultūrā. Šajā plakanajā pasaulē katastrofa nav tad, kad ar pūliņiem celtā māja sabrūk, bet tad, kad kritās mājas vērtiba pēc kļūmīgiem ieguldījumiem pilsētā, kurā valda mežonīga konkurence, kuras esence atrodama fotogrāmatā “Bagāti un slaveni”: “Uzvar tas, kam mirstot ir visvairāk spēļmantiņu.”

Hektors sāk caurskatīt e-pastus un sev par pārsteigumu redz, ka viņa kantora priekšlikums jaunajai vēstniecības ēkai Limā guvis žūrijas labvēlību. Bet vai mēs tik tiešām gribam tur darboties? Viņš aizmirst sevi, un aizmirstais dod vietu bezizteiksmes laimei, kuru viņš nejūt un neviens neredz.

Mēs kustamies caur telpu, kur viss ir apgriežams otrādi: kreisais var kļūt par labo, augšā var kļūt par lejā, iekšpuse var kļūt par ārpusi. Jo mēs esam pakļauti laikam, kur nekas nav apgriežams otrādi, bet viss ved tālāk kārtu pēc kārtas ar ķieģeļiem, ģipsi un tapetēm oderētiem brīžiem, dienām un nedēļām. Un telpas formu vienmēr var grozīt kā tavā datorā un sagrozīt par savu spoguļattēlu, samazināt, izstiept un aizbīdīt, bet pasāžu caur laiku, to varbūt varētu saukt par brīvo kritienu, nevar apgriezt savā pretstatā, tā var tikai pastāvīgi izrietēt no sevis. Nav punkta, kurā kritienu varētu apturēt un uzsākt kāpienu...

Viņas balss bija brīžiem čukstoša, brīžiem asa un skanoša, it kā viņa cīnītos, lai pārliecinātu mani par lietām, par kurām viņas apnikums nākamā mirkli informēja, ka es par tām jau ļoti labi zinu. Viņas runā katras frāzes beigās ielavījās nopūta, dažreiz gandrīz vai izsauciens, izsauciena miniatūra, it kā kāds kaut kur tālu projām kādā necaurejamā teritorijā būtu pārslīdējis aizas malai un paguvis vienīgi iekliegties, pirms viss garām, bet tas, kurš gadījuma pēc sadzirdējis kliedzienu, pat nebija paguvis aptvert, no kurienes nāk balss. Bērbeles apnikums parādījās manā apziņā pēc ilgāka laika nekā Hektora, bet tas šķita vismaz tikpat intensīvs, kaut arī tā izpausme bija savādāka.

“Kad atceros savu dzīvi,” viņa saka mana pirmā apciemojuma vakarā, un viņas seja ir pa pusei apgaismota podiņkrāsns atvērto durtiņu uguns spīdumā, “kad es atceros savu dzīvi, man ir sajūta, ka staigāju pa stikla karti. Nevis ledus karti, kas taču varētu izkust un gandrīz vai garantē pavasara atnākšanu, bet karti no stiklaina, reiz izelpota un pēcāk aizplūduša laika: labirintveida zimoga, kas ir debesu dibens, no kura pilsētas formas paceļas kā savu isto pirmavotu atspulgi, māju attēli, kas stateniski karajas.”

Tā viņa, miera pārņemta, runāja kā kāds vecs vācu filosofs, kas pavadījis daudz laika kopā ar dzejniekiem: “Par stiklu kļuvušu, reiz izelpotu un pēcāk aizplūdušu laiku...” Es sapratu, ka viņas doma atrodas kādas fantastiskas arhitektūras iekšpusē, kur jēdzieni parādās kā veseli kvartāli, kamēr vijīgas universālijas uzņem rentgena bildes no fiziskās pilsētas telpas atmiņu masas, vēja ātrumā tās lidinājās starp sniegpārslām. Un viņa turpināja: “Zem šīs stikla kartes zīmēm un pēdām atveras dzīvotā ainava ar tajā savāktajām uztverēm, bet tā ir redzama tikai kā izlīdzināta pamatkrāsa kartes stiklā. Tu taču zini,” viņa teica, “ka blakus tulkošanai es nodarbojos ar īpaša paveida kartēm. Es domāju, ka notikumi Berlīnē pēc mūra krišanas, viss celtniecības haoss Potsdamas laukumā un pastaigas pa to ar manu veco māti deva to impulsu."

Tad viņa izņēma dažas mapes ar melnām kartēm, kur spidīgas svītras, zīmes un šķērssvītrotas vietas veidoja savādas paslēptu nozimju ainavas. Kartes attēloja parkus, stāvvietas, trīsstūrainas, novārtā atstātas pļavas starp lielceļu uzbrauktuvēm, trepes ar vai bez nosaukuma, spēļlaukumus, tirgus, krustveida vietas, kur virs kājnieku ielām stiepās satiksmes ceļi, jumtu ainavas ar ugunsdzēsēju trepēm un skursteņu kvadrātiem un režģu brasli, kas saauguši taisnos leņķos iztamborētos tiklos, kurus pārcirtuši pa starpām esošo pagalmu neregulārie tumsas laukumi. Karšu malās bija atzīmētas koordinātas un teritoriju un vietu vārdi: Hudinge, Hēgdālena, Slusena, Bolmūra, Svartbekena, Skarpneka, Kungsengene, Lielā un Mazā Skugana...

Es domāju, aizkustināts, vai viņa atradusi šos zimējumus Pilsētas muzejā, vai pati tos veidojusi, vai arī tās ir tīrās fantāzijas, skribelēšana, lietojot arhitektonisku plānu kā sintaksi. “Tās ir patiesas kartes, ” viņa mierīgi atbildēja. “Tām ir dažāda izcelsme, vienu daļu esmu nokopējusi, palielinājusi un pēcāk pārveidojusi vai nosegusi ar savām tušas un grafīta pastas formām. Citas esmu ar lieliem pūliņiem zīmējusi pati. Piemēram, tās ar spēļlauku-miem un parkiem esmu veidojusi pati ar līmeņrādi un latu, kuru paturēt pierunāju kādu garāmgājēju, kamēr mērīju zināmu punktu augstumu virs jūras līmeņa un šo vietu attiecību pret iepriekš zīmētu, valsts pieņemtu koordinācijas sistēmu. Tu te vēro desmit gadu kartografēšanas darbu, sapņošanu par un ap vietu iespējamām, bet slepenām nozīmēm.”

Tad es pirmoreiz satvēru viņas roku.

Tagad man vairs nav laika izjūtas. Mans stāvoklis ir līdzigs tam, kādā biju, kad man bija temperatūra: varēju sēdēt atzveltnes krēslā desmit stundas no vietas, nemaz negarlaikodamies. Starpiba tikai tā, ka tagad tikpat labi tās varētu būt desmit dienas.

Vismaz man palicis atmiņā, ka ziema togad pagāja ātri. Mūsu kaulu lūzumi sadzija, un kopīgā ceremonijā kādā maigā apriļa sākuma dienā Hāgas parkā mēs kruķus aizmetām. Pat ja neviens no mums nebija redzējis visas trīs šķembas kopā, ap to laiku bija kļuvis skaidrs, ka šīs šķembas, Hektora, Harija un Bērbeles, ir pilnīgi saderīgas, tās pavisam noteikti bija no viena un tā paša matērijas gabala, kaut kādas vielas. Nākamais solis būtu, kā bijām sapratuši, pieprasīt pieeju doktora Kristāla fragmentu kolekcijai.

Mēs nezinājām, vai viņam ir tāda kolekcija, bet kaut kas mūs par to bija pārliecinājis, varbūt mazie plastmasas maisiņi, kuros tika glabātas mūsu šķembas: tādi maisiņi, kādus lieto arheologi, arhivējot dažādus priekšmetus: kaulu gabalus, krūžu lauskas, krama šķembas, Harijs zināja stāstīt, viņš kādu vasaru bija piepelnījies, strādādams izrakumos Sermlandē, kur gribēja būvēt lielceļu.

Es klusēju kā mūris par savu šķembu, nelokāmi to noliedzu par spīti atkārtotiem pārējo jautājumiem, kaut apzinājos, ka viņi varētu mani izstumt no savas trauslās kopības. To viņi nedarīja. Maijā tomēr no viņiem izvairījos. Stikla cilvēki man bija līdz kaklam (īpaši aforismi Servantesa novelē "Licenciāts Stikls”, kurā stāstīts par vienu tādu stikla psihopātu), turklāt man bija viena otra akūtāka problēma, slims onkulis un dzīvokļu īpašnieku biedrība, kas cietusi no neparedzētas cilšu maiņas. Dzīve ap mani materializējās kā skumīgs saņurcītu kulišu labirints ar apnicīgām dekorācijām no cietsirdīgas un ļaunas domu pasaules, zemisku un netalantīgu figurantu apdzīvotas, to vaibsti tādā vai citādā veidā atgādināja manus.

Tā es domāju tumšajos brīžos. Bet tad kāds iekšējs vējš aizvēza dūmaku, pilsēta izpletās aiz manas vienkāršās dzīvojamās istabas loga, un es saplūdu ar savu dabīgo stāvokli: plēvi starp maņu raibo ugunsjūru un atmiņu nogrimušajām pļavām. (Kaut gan tagad vairs nav starpības starp maņām un atmiņām...) Hektors taču bija, to kādu dienu aptvēru, - viņa brīnišķīgais Globena projekts ar kaktusu dārzu, viņa rūgti saldenie stāsti, kā ari viņa aizkustinošā, bet komiskā atteikšanās šķirties no sievas, kas viņu nemitīgi krāpa ar aizvien jaunākiem un aizvien stulbākiem vīriešiem. Tās vasaras gaitā man Hektors patiešām iepatikās. Viņš apmierināja manu vajadzību interesēties par kādu un tajā pašā laikā viņš nedaudz atgādināja manu nelaiķa tēvu. Un Bērbele bija - viņas vērīgais biklums un metāliskā integritāte.

Bez tam bija Harijs harryboy savā mūžīgajā Cafedello Sport micē, va-gabondēdams, ar divriteni apkārt braukādams, dzīvodams no bezdarbnieku pabalsta, solārijbrūns, labā formā, bet posmiem mazliet nodzēries, masīvi vientuļš, to biju sācis saprast, un lēnām iekļauts kā joprojām dzivs saliekamās bildes fragments ielu ainavu nežēlīgi garāmripojošu mirkļu mozaīkā. Kādu sestdienas pēcpusdienu viņu sastapu Odenplānā. Viņš bija trenējies, sēdēja saulē un ēda milzu suši porciju ārēji uzvedīgu jauniešu ielenkumā, visi bija tērpti smilškrāsas drēbēs, tie šķita piederam tam pašam uzņēmumam, organizācijai vai sektai. Jaunieši sarunājās pie galdiem apvaldītās balsīs. To neizglītotā un rupjā vārdu izvēle rādīja to īpašo bezpalīdzības paveidu, kas mitinās vēlmē pēc panākumiem.

Harijs, kas atradās vienā no saviem intelektuālajiem posmiem, sēdēja un lasīja kultūras žurnālu, eseju par to, kā sociālā dzīve tiek iesūkta sociālās dzīves attēlos. Šie attēli, viņš čāpstināja, kamēr acis asaroja no vasābi tvaikiem, ir caurcaurēm pozēšana. Nav vairs autentisku situāciju, vienīgi pozētas un aranžētas.

Es vēroju divus bomžus kaujamies par telefona grāmatu un domāju par Andresu Velaskēzu un melanholiju, kuru viņa laika galminieki esot jutuši: gadiem ilgas gaidas, intrigas, aprunāšana aiz muguras un bezjēdzīgas izklaides, lai gūtu iespēju parunāties ar īsto personu vai vispār nekad pie tās nenokļūt. Beigu beigās tu tur stāvi, tērpies melnajā, neizturami biezajā galma tērpā, ar sunīti un bumbu rokā pie augsta mūra, pret kuru dauzās palmu lapas, kā tavu plaušu ēnains palielinājums beržas nemanāmā vējā. Kafkas mērnieks K. un viņa gaidīšana, lai runātu ar pili, attēlo izmisumu, kas valdīja jau sen pirms modernās ēras. Pēdas putekļos vai sniegā pie pilīm, skribelēšana piezīmnīcā, kamēr tu gaidi telefona rindā, grafiti tags betona kājām zem kāda infrastrukturāla brontozaura, kurš nekad nenokļūs līdz ūdenim padzerties, viss runā vienu un to pašu valodu par gaidīšanas vientuļo neievērojamību. Ja tā vairāk padomā, tas ir pilnīgi nesaprotami, kā cilvēki paaudžu paaudzēs samierinājušies ar šo gaidīšanu savās mājās, gultās, rindās, lidostās un uz vējainiem peroniem tuneļu caurspri dziņā tā lielpilsētu pazemē. (Un es tagad dzirdu sevī kā no nepārtrauktas atmiņas gaidošo kori, balsu antifonu par satikšanos un pārmaiņām...) Visam jābūt labākam par to putekļa balsi, kas, lēnām kritot tevī, runā par zaudēto minūšu, stundu, dienu ieiešanu pagātnes noslēgtajā impērijā. Visam, varbūt izņemot vienu, - nebūt. Tā arī nāve bieži bija nepacietīgā sods, un katras rindas balss tādēļ reti kad bija kaut kas vairāk par murmināšanu. Apspiešanas māksla ir mācība par to, kā piespiest cilvēkus gaidīt, lidz tie aizmirst, ko gaidījuši.

Pat bez mirstīgo murmināšanas - droši vien bija kaut kāda patiesība Harija teicienā par autentiskuma izgaišanu no visiem dzīves attēliem. Bet tāda doma man šķita tikpat triviāla kā vaicājums par to, kādēļ izpaliek sacelšanās. Nekad taču nav bijušas “autentiskas situācijas” tādā nozīmē, lai tās būtu uztveramas savā tīrajā esamībā - sakņotā sākotnējībā.

“Harij,” es tādēļ teicu, “cilvēks ir radījums, kas komunicē pats ar sevi ar visdažādāko zīmju palīdzību. Vienīgais, kas atšķir koruptīvu cilvēku no sirdsšķīsta, ir tas, ka pirmais tikai spēj atdarināt pieskaršanos, bet nekad pa īstam pieskarties vai ļaut citam sev pieskarties. (“Pavest," teica Bērbele kādā no mūsu pēdējām tikšanās reizēm, “nav tas pats, kas pieskarties. Savā jaunības erotiskā un sociālā uzvaras gājienā daudzi iedomājas, ka pavest un pieskarties ir viens un tas pats, bet agrāk vai vēlāk viņus panāk baismīgs aukstums...” Es netiku gudrs, vai viņa runāja no pašas pieredzes, un tajā reizē izvēlējos nepieskarties viņas rokai, tagad tas var šķist kā sirdi plosoša zīme tam, kas drīz pēc tam notika...) Bet no ārpuses nevar pamanit šo ko-ruptīvā indivīda pieskaršanās invaliditāti: vienīgi viņš vai viņa par to zina, un tādi cilvēki lieto aizvien lielākas paša pieredzes teritorijas, lai zināšana paliktu tikai viņos - neredzama, mēma un nekustīga, līdz kādu dienu ak-mensbērna aukstums sasniedz sirdi.”

Es redzēju, ka Harijs nav koruptīva persona, bet resursiem bagāts zēns, kam mazliet nav palaimējies, bet viņš nav tik ļoti nobažījies par neveiksmi, lai kaut kur pieķertos. Viņa rūpīgi izsvērtajā bohēmiskumā bija kaut kas nenoliedzami lielisks. Šad un tad viņš parādījās ar kādu sievieti, kas vilkās mums līdzi neilgu laiku, bet garus laikposmus, to viņš man uzticēja, viņš bija viens pats savā dzīvoklī Stokholmas dienviddaļā Sēderā. Un, kā es to tagad saprotu, viens savā caurspīdīgu sienu cietumā, kur viņš kaut kādā veidā vienmēr ar saules zaķi sirds vietā maldījās visu savu dzīvi.

(Andalūzija 1565. gads)

... Šo te rīta dēmonu, domā dakteris, vajadzētu pacensties noķert un darīt tam galu ar pareizajiem vārdiem un pareizajiem dūmiem, bet viņš stāv pāri melnajai maģijai. Dēmonam, kuru apmierina dzīve kādā nenozīmīgā provinces ārstā un kurš nevar piedāvāt lielākus kārdinājumus, jābūt maziņam, varbūt trīsdesmit centimetrus garam, zaļganam un jāož pēc āža.

Ir laiks iet laukā, pa apakšējo ceļu, caur bezpajumtnieku un čigānu pilsētas vārtiem un augšup caur olīvu birzi un tālāk gar pamestajiem pakalniem, uz vietām, kur jūra pavīd kā spoža lente. Šī ar ūdeni atšķaidītā sudraba lente tieši zem debesīm, iespējams, ir mirāža, un viņam tā patīk tādēļ, ka mazākajiem dēmoniem nav par to nekādas saprašanas un tie parasti pazūd ar skaņu, kas atgādina drēbes plēšanu, tiklīdz ierauga šo ūdens asmeni. Pēc šīvakara lūgšanas brālis gribēs dzert alu vai varbūt pat vīnu. Doktors Velaskēzs savējo atšķaidīs ar ūdeni un uzkodīs speķi. Skaidra galva ir labākais vairogs pret dēmoniem. Vai, viņam pašam par pārsteigumu ienāk prātā, vislabākā ķivere...

“Mans tēvs, pavisam droši, bija nacists,” teica Bērbele kādā lietainā vakarā, kam tikko manāma rudenīga nojauta pagalma krokainajās peļķēs. Divi zēni spēlēja minifutbolu (ar handbola bumbu), un viņu lenie saucieni šķita nākam no cita laikmeta, aizkavēti, atbalsodamies starp nodeldētajiem māju mūriem, žēlabaini, bet varbūt tomēr - ai, jo žēlāk! - eksistēja tikai manā galvā.

Pagalma pretējā pusē, kā parasti, kustējās nepazīstamie (un zināmi tieši kā tādi!) cilvēki savās nenovēršamās bilžu telpās. Kāds vīrs dzēra vīnu pie loga, kāda sieviete aplēja kādu dramatisku papardes šķirni, kas meta milzīgas ēnas uz viņas mājas iekšsienām tādēļ, ka ārā viņas luktura kailā simtvatu spuldze bija sadauzīta. Vēl lielāka, joprojām caurspīdīga tumsa sekundi pēc sekundes sabiezēja pagalma gaisa klucī.

Es atceros savādu un bēdīgu stāstu, kuru Harijs man pastāstīja, par draugu no skolas laikiem un viņā aizvien augošo apjukumu pēc liela, bet galu galā neiespējama mīlestības piedzīvojuma. Stāsts bija savāds tādēļ, ka es nevarēju atbrīvoties no sajūtas, ka tas īstenībā ir par I Iariju pašu. Šā vai tā, bēdīgs tas bija katrā ziņā.

Harija draugam bija bijis slepens, diezgan ilgs romāns ar precētu sievieti. Abi tik smalkšķiedraini satvēra viens otra trūkumus vai ilgas pēc pie malas nobidītā (viņas gadījumā: dēkas un neuzticīga erotika, intelektuāla domu apmaiņa un nīčeānisks k|ūsti-kas-tu-esi-reibums, tātad, uz sevi centrēta raudzīšanās, Harija specialitāte, uz nemitīgi neīstenotām iespējām; drauga gadījumā: ģimene, bērni, cēlums ikdienas dzīvē, atbildība, drošība, konstruktīva darbība, samierināšanās), līdz beidzot situācija kļuva viņam neizturama. Viņš pārtrauca attiecības ar savu precēto mīļāko, un viņa to akceptēja, pēc nedaudziem protestiem un asarām (arī viņš raudāja). Bet pēc tam drauga ikdienu pārsedza pelēkums, kuru neviena saule nespēja izkliedēt. Viņš sāka nelūgts apciemot savus nedaudzos draugus, palikt pārāk ilgi, dzert par daudz, zvanīt laikā un nelaikā, izplūst asarās publiskās telpās.

“Tā, vispirms šķietami nemanāmi, tad nelokāmi, viņa dzīves celtnes sasprēgāja un pārtapa par strauji aizmēztiem putekļiem ap viņa trīsošo ķermeni,” teica Harijs, vērodams degunradža galvu pie bāra sienas. “Kad es vēroju sabrukumu vai trūkumu, vai sāpes, kad brūces un traumas vai nolietojuma nenovēršamais deldējums rāda savu mirdzošo struktūru tumsā starp dvēselēm, tad,” es teicu, zīmēdams miroņgalvu uz apsarmojuša alus kausa, “vienmēr jau ir par vēlu.” Bet varbūt tas attiecināms uz dzīvi vispār, vienmēr jau ir par vēlu. Daži cilvēki iznāk tāda ieskata otrā pusē ar lielu mieru un mostas lielākām rūpēm par citiem un sevi. Pārējiem lemts nokalst starp saviem nelietošanas dēļ sažuvušajiem spārniem vai nodzīties pavisam, meklējot kaut ko, kas slēpjas tā dēvētās mīlestības attēlos. Kamēr asinis, šis lielais klāt neesošais, mazgāt mazgā mūsu iekšējo dienasgaismu, lai nakts kļūtu redzama no jauna un patiesie vārdi sadzirdami.

“Vai tu dzirdēji, ko teicu?” sacīja Bērbele. “Protams, cik interesanti,” es atbildēju. Kad tavs tēvs nomira? Bērbele atnesa vēl tēju. Svešo kustības logā mani fascinēja, atmiņas par Harija stāstu (kas varbūt bija atzīšanās), par nelaimīgā drauga romānu, vājprātu un pašnāvību mani iespaidoja, un pēkšņi atminējos Harija mirušo tēvu un Harija dīvaino četrdesmit gadu jubileju radiem par godu apmēram gadu pirms viņa tēva aiziešanas.

Harijs bija stāstījis par tām svinībām Dienvidu slimnīcā kādu nakti, kamēr Hektors un Bērbele gulēja. Pēkšņi varēju sevī skaidri sadzirdēt Harija balsi no zilu ēnu pilnā stūra slimnīcas zālē ar lielajiem logiem. Tā bija tēva pēdējā ciemošanās manās mājās, viņš čukstēja starp Hektora krākšanas lēkmēm. Vakars, kad lietus nevis lija straumēm, bet tika spiests lejup starp mājām...

Harijs tā stāstīja, ja pareizi atceros un ja man ļauts izveidot mazu biogrāfisku lēcu no viņa “šķembas”:

“Vai redzējāt, ka vienā no mašīnām tepat ārpusē piepūties drošības spilvens?” teica viens no maniem brālēniem, iemezdams sauju sālītu riekstu zem beisbola cepures naga.

“Pilnīgs ārprāts, ka viņi nepārbauda tehniku, pirms to laiž masveida ražošanā. Riebekļi, avīzes raksta par bērniem, kas saspiesti līdz nāvei,” mana meitene atbildēja, ieliedama vīnu tik strauji, ka putoja vien. “Vai kādam salst?”

“Trīspadsmit pie vārda, nodomāju," no savas gultas turpināja Harijs, pārējo čalas nomākts. “Tagad visi bija atraduši savas vietas ap galdu. Iestiklotais balkons aizmiglojās piecu minūšu laikā, un, tiklīdz kāds palaida foto zibsni, mazās istabas sienas iznira kā baltas ledus plāksnes no apkārtējās tumsas.

Galda otrā galā, vistālāk prom no balkona durvīm, sēdēja mans tēvs, aiz tumšām acenēm paslēpies. Tad sievas māte, sievas tēvs, mana meitene, mans tēvocis, mātes brālis un viņa sieva, mani trīs brālēni, kuri parasti agrāk vai vēlāk iekļūst neskaidros strīdos par kaut kādu tur melno darbu kādam zemniekam vai pelēkās zonas lūžņu tirgotājam, manas nelaiķes mātes veca draudzene, kā arī desmitgadīgā kaimiņu meita, svešiniece šajā kopībā, par kuru jutu kaunpilnu atbildību. Pirms vairākām nedēļām viņas tēvs bija man prasījis, vai viņa varētu būt pie mums tieši šajā vakarā, un es neapdomīgi biju atbildējis, protams. Tas bija iemesls, kādēļ viņa piedalījās manās četrdesmit gadu svinībās...”

Tieši šajā vietā, to es atceros (savāda tā atmiņa, citas svarīgas lietas kā projām aizpūstas tajā lielajā izejas caurumā, par kuru pārtapusi mana dvēsele...), Harijam nācās uz mirkli stāstījumu pārtraukt. Milzīga, mīksta forma ar stateniskām svītrām tuvojās palātai šņākdama un stenēdama. Tā staroja spilgtā mirdzumā, kas, neapšaubami, caurstrāvoja miegu, piepildīdama telpu ar iedzeltenu mazdūšību. Spēji un šķietami aizvainoti Hektors pārtrauca krākt, Bērbele nemierīgi grozījās savā gultā, līdz ģipsis pret kaut ko atsitās, un viņa iekliegdamās pamodās. Tas izrādījās nomaldījies siltā gaisa balons, kas iedrāzies logā un tagad lēnām slīdēja lejup gar slimnīcas fasādi uz stāvlaukumu, kur varēja nojaust pulsējošas zilas gaismas. Neviens no mums nebija spējīgs piecelties un pieiet pie loga, mēs varējām tikai vērot svītraino milzi, kas noraudzījās uz mums un lēnām pazuda aiz sienas, atdodams atkal vietu zvaigznēm, kā arī retai lidmašīnai, kas lēnām kā piecdesmitajos gados līda pār tumši zilo izplatījumu.

“Cerams,” murmināja Bērbele, kura tūdaļ bija atšifrējusi, ka balonā nav bērnu. “Kāpēc,” gārdza Hektors (varēja dzirdēt, ka viņš labprāt būtu kliedzis, ja vien būtu jaudājis), “vienmēr jācer, ka bērni necietīs avārijās? Bērniem taču nav dzīves, nav nekā zaudējama. Starp Austrālijas aborigēniem ir ciltis, kas neapbedī savus bērnus, ja tie mirst pirms septiņu gadu vecuma: viņus neuzskata vēl par cilvēkiem, viņi ir mazi dēmoni, kas izjoko cilvēkus.” Es pacietīgi, atbildēju, ka mēs dzīvojam modernā, uz nākotni vērstā laikmetā, mums dzīves vērtības atbalsta punkts ir atlikušā laika potenciāls, nevis kā agrākajās civilizācijās jau patērētais laiks. “Un bez tam,” Bērbele piemetināja, “mūsu vēlme bērnus pasargāt no ciešanām un izbailēm nebalstās tikai uz racionāliem vai ideoloģiskiem apsvērumiem, bet galvenokārt uz jūtām, kādas neaizsargāta dzīvība modina jebkurā veselā pieaugušā.” Hektora krācieni atsākās, vispirms vārgi, ik tā taustoties, tad ar aizvien pieaugošu pašapziņu. Harijs atsāka savu stāstījumu čukstus, tiklīdz Hektors izelpoja:

“Tātad mēs tur sēdējām, saspiesti uz iestiklotā balkona. Kas par laiku, ko, kāds teica apmēram reizi minūtē. Vējš svieda lietu pret balkona stiklojumu, viss čīkstēja, un aizvēja puses šaurā ventilācijas sprauga viena pati nespēja aizvirzīt tabakas dumus. Es iedzēru,” turpināja Harijs, “vēl vīnu, nolēmu, ka tikpat labi varu piedzerties. Kad tad būtu jāpiedzeras, ja ne savās mājās savā četrdesmitajā dzimšanas dienā, dzīves vidū vai varbūt drīzāk jau aiz dzīves vidus?” Novērojot pārējos, man iešāvās prātā, ka es faktiski biju bijis vienatnē ar ikvienu no viņiem, nu, ne jau ar “Mazuļiem”, brālēniem, kuru naģenes patlaban kratījās pēc kārtējā veiksmīgā joka. Pat ar kaimiņa meitu reiz biju viens kādu brīdi, autobusā, pirms neilga laiciņa. Cik atceros, mēs pārrunājām jaunatnes sportu, par nepieciešamību būt rezultatīvam un par to, ka par spīti visam sportošana tomēr sagādā lielu prieku, taču patlaban nevaru atcerēties, tieši ar kādu sporta veidu viņa nodarbojās, varbūt ar florbolu vai basketu, bet viņa bija neparasti īsa, varbūt viņas vecumam grozi tika nolaisti zemāk, tad gan neparasti garās nevarētu piedalities, varbūt viņas spēlēja uz ceļiem ar volejbolistu ceļgalu aizsargiem kā grieķu apraudātājas, mans onkulis gribēja mani nofotografēt, un es piecēlos, mazliet noreibis, juzdams nelabu dūšu.

Patiesību sakot, visa diena bija bijusi nepatīkama. Jūs zināt, bailes vienmēr sākas apakšā, caur pēdām un pēcpusi, vientulība no aizmugures - mugura ir tās skrejceļš - un mīlestība vienmēr no priekšpuses - vai kaut kas nāk no augšas, to gan nezinu, varbūt lāsteka - un niknums, jā, tas nāk no iekšas kā aukstums no kaut kā, kas ir kuņģa sastingušajā tumsā. Jau ceļā uz darbu es sastrīdējos ar šoferi, un manas kājas kļuva vārgas no tā tur - no iekšpuses nākošā niknuma, biju spiests nokāpt no divriteņa un iedzert kafiju Seven Eleven veikalā, kas atradās pusceļā uz manu toreizējo darbavietu, biju kāda apbedīšanas biroja šveicars. (Tieši tā, biju. Jo pāris nedēļas vēlāk mani atlaida, joprojām nesaprotu, kādēļ, bet laikam jau ar darba pārvaldes piedāvātajiem darbiem ir tāpat kā ar dzīvi: nelūdzis tu to saņem, un tā jāatdod tieši tad, kad esi sācis pierast, es domāju - piešauties, tādā nozīmē.)

Pēc mokošā satiksmes negadījuma es paliku sēžam pie veikala loga letes, kamēr dusmas izplēnēja. Ārpusē ļaudis steidzās garām ar saviem portfeļiem un mobilajiem kaujas gatavībā. Vējš stūmās smagi pa ielām. Tas piešķīra trotuāra steigai savādu mieru: steidzīgo drēbes strauji plīvoja, kamēr tie cīnījās katrs savā bezgalībā, lai paspertu vēl vienu vienīgu soli uz priekšu. Tur pie kafijas turziņas jutu, ka manī kaut kas atrod mieru. Nemaz nebija nogurdinoši šo domu paturēt prātā.

Tādēļ, projām ejot, pie kases, kad maksāju par kafiju un snus tabaku, uzdrošinājos pajokot.

“Ja tā nebūs svaiga, es nākšu atpakaļ, un likšu tev to norīt.”

Mana humora izjūta, labāk atzīšos tūlīt, nekad nav bijusi pārāk trāpīga. Sapratu uzreiz, ka biju krietni vien pāršāvis pār strīpu. Vīrs aiz letes sastinga un ieskatījās man acīs, kamēr viegls smaids izplūda no viņa vaibstiem. Viņam bija svarcēlāja vai cīkstoņa masīvais kakls un cietsirdīgā seja: tāda vīrieša pārlaicīgais skatiens, kas zina, ka godīgā cīniņā spēj pieveikt patlaban novēroto pretinieku.

“Nu, tad cerēsim, ka snus būs svaiga”, viņš nočukstēja un pagriezās sāņus, lai apkalpotu nākamo klientu, taču neatdeva sīknaudu, atlikumu no manis pasniegtā simtnieka.

“Tu aizmirsi man atdot naudu.”

“Kādu naudu?”

“Es tev iedevu simtnieku.”

“Nē, nē, tie ir tik līdzīgi, tu man iedevi divdesmitnieku: tev man jādod vēl divas kronas un piecdesmit plus piecpadsmit par kafiju.”

Visu laiku čukstot, visu laiku ciešs skatiens tieši man acīs.

Es viņam iedevu vēl piecas monētas un izgāju no veikala. Diena pēc tam turpinājās tādā pašā garā, ar neveiksmīgiem jokiem un pēkšņiem aizrādījumiem vai tikai vēsu vienaldzību no maniem, kaut gadījuma rakstura, tomēr darbabiedriem. Tā tas ir, kad paliek četrdesmit, tā tam laikam jābūt.

Mans tēvs piecēlās, lai ietu uz mazmājiņu. Pārējie tajā galda pusē pagriezās sānis, lai viņš tiktu garām. Ievēroju, cik tēvs kļuvis tievs, viņš paguva paspert vairākus soļus, pirms uzvalks sakustējās. Viņa kaulainās un zilām vēnām klātās rokas, satverot galda malu, kļuva baltas. Šīs reiz tik nežēlīgi stiprās rokas, kas lampas gaismā mēdza veidot jokainas ēnu figūras pie gultas gala - trušus, žirafes, vilkus, gulbjus, tauriņus. Un es atcerējos atgadījumu no sešdesmitajiem gadiem, kad alus bundžiņas nebija tik plānas kā tagad un tukšu bundžiņu nemaz tik viegli nevarēja ar vienu roku saspiest. Mājupceļā no brīvdabas muzeja Skansen (es biju dabūjis balonu truša formā, par to vairāk tūlīt) daži parkā uz sola kvernoši jaunieši tēvam adresēja ņirdzīgas piezīmes, piegājis pie viņiem pāri zālājam, pagrābis vienu no viņu neatvērtajām alus bundžiņām, ar vienu roku to saņurcīja tā, ka alus pašķīda uz visām pusēm. Tādas lietas arī šodien var novērot, ja iznāk darīšana ar spēka sporta veidiem, taču ar divām rokām un bieziem cimdiem.

Nekad tēvs neizrādīja nepacietību, ja es reizēm neaizmigu pēc viņa ēnu figūrām. Allaž šī vēlme iepriecināt, neskatoties uz nastām un atbildību. Un vīrs, kas vismaz reizi gadā samērā lepnās vakariņās pēkšņi uzliek kāju uz krēsla, pavelk bikšu staru uz augšu, tur savas acenes pie ceļgala un saka: “Urho Kekonens tomēr ir kaut kas īpašs.”

Bet tagad šis pelēkais tēls vairāk atgādināja maziņu, zaļi-brūni-pelēkā halātā tērptu marioneti, kādu reiz redzēju Brunsgatana leļļu teātrī, velti pūloties kaut kur nokļūt nezināma lieluma kastes formā veidotā skatuves telpā. Tā bija aizkustinoša figūriņa, tā vibrēja šajā telpā, kas varēja būt gan jūdzēm dziļa, gan tikai dažus decimetrus liela. Tā trīcēja kā lapa, pati par lapu pārtopot, uz priekšu tiekdamās milzīgajā, aklajā vējā, kas pūta lejup no apkārt esošās tumsas, lai saplosītu un līdzi paņemtu visu aizsedzošo drēbi, tiekdamās, bet netikdama uz priekšu it nemaz, drīzāk atpakaļ dažus metrus jeb kā tajā attālajā miniatūrpasaulē tos dēvēja, kamēr fonā skanēja sirdi plosoša klaviermūzika un aktiera balss runāja tekstu - tagad diemžēl vairs nevaru atcerēties nevienu vārdu, tas bija Bekets - taču pilnīgi pietika ar mazo trīcošo tēlu, šo par cilvēku pārvērsto rudens lapu, kas vecumā no jauna mācījās staigāt ačgārnā laika skaitīšanā, vērstā nevis pret augšanu un briedumu, bet pret sastingšanu un kļūšanu par skeletu...”

Atkal pārtraucu Harija stāstījumu. Ugunsdzēsēji bija aizbraukuši no Dienvidu slimnīcas stāvlaukuma. Nākamajā dienā varējām avīzē lasīt par pazīstamu rakstnieku un matadoru - amatieri, cietis avārijā - pārlauzis kāju! - lidojot ar manuāli darbināmu ugunsmetēju. Kaut kādas derības. Rakstnieks, labi zināms ar savām, piemēram, labirintveidīgajām un omulīgajām Stokholmas šēru dzīves intrigām, vīrišķīgajiem džungļu romāniem un grāmatu par spāņu viduslaiku mafiju La Mesta, bija pirms dažām nedēļām man prasījis, ko patlaban daru. Tā kā stikla cilvēki bija slepens projekts, liku saprast, ka rakstu dzeju, tas parasti ir visai labs veids, kā nomierināt ziņkārīgos. Bet Kristiāns Petri gribēja zināt, vai tā ir episka vai liriska dzeja, vai varbūt metapoēzija vai sistēmiska dzeja, seriāla, ekspansīva vai koncentrēta dzeja, kā arī vai sintakse ir normāla vai dīvaina, kantaina vai sagrozīta, cerību un lēcienu pilna vai maiga kā vasaras vējš pār pļavu pirms lietus, kādos musturos vai citādos aranžējumos - lūk, tāda bija viņa interese par cilvēkiem. Es mēģināju atbildēt, un mēs palikām sēžot “Izvāķētā degunradzī” ar absinta pudeli, kamēr viņš man izskaidroja savus pētījumus (kurus veic kopā ar šaušalīgi apdāvināto Aleksandru Andorilu un viņa ģeniālo sievu

Aleksandru, kas arī raksta un bez tam ir viena no mūsu zemes lielākajām Fernando Pesoa speciālistēm). Viņi meklē brūvējumu, kas padara neredzamu, rakstnieks Jalmars Sederbergs to esot zinājis jau pirms simt gadiem un reiz pat dzēris, kad viņam vajadzējis recenzēt lugu, kurā viņš pats parādās kā papīra lelle, origami figūra, kuras vārds kļūst pavisam nepieklājīgs, transkribējot tā skaņas basku valodā, izrunājot tās korekti un pēc tam noklausoties it kā tā būtu zviedru valoda. Ar naktsmāsiņas palīdzību Harijs bija pačurājis un labprāt gribēja stāstījumu turpināt:

“Tagad tēvs bija atgriezies savā vietā pie galda un atlocīja, nē, acīmredzot jau aizlocīja papīriņu ar runu, kas, kā tikai tagad sapratu, tuvojās beigām. Glāze jau atkal bija tukša, es to piepildīju no vienas magnuma pudeles, kas veidoja drūmu rindu galda vidū un samazināja visu sejas, vēroju savu tēvu caur mitrajiem dūmiem, klausījos viņa svilpieniem līdzīgo balsi, vārdus nemaz nedzirdot. Saproti,” - Harijs man par pārsteigumu uzsita pa ģipsi ar izvelkamu teleskopisku pildspalvu no sešdesmitajiem gadiem, pirktu, kā vēlāk uzzināju, Vigerdāla veikalā Uplandsgatanā, - “man bija sajūta, ka lēnām, bezgalīgi lēnām grimstu, un tad, pilnīgi pretēji, ceļos, slīdu sāniski, tieku izvests cauri mājas sienai, zemākā augstumā krītu līmeniski istabām cauri, laukā lietu, ārā no pilsētas, prom pār blāvi mirdzošajām pļavām, patukšajiem stāvlaukumiem bez redzama piebraucamā ceļa, neizīrētajām fabriku teritorijām, skolu pagalmiem, savrupmāju rindām, aklajām ielām, īsākajām takām ar spīdīgiem māliem, kur vardes tādā pašā krāsā kā marionete - lelle Beketa lugā stāv uz vietas un elpo savā lielajā dienā virs zemes, tālāk pāri ezeriem, mierīgiem kā svins, skuju jūrai, kur ir viena vienīga dvēsele, reiz gaiši zaļa un svaigi ieskābena, tagad zili zaļa, stīva un rūgta kā visas citas, viena vienīgā, kaut kur, ar savu sniegumu vēja balsij, savu īpašo tikšanos ar vienu vienīgu lietus lāsi, kuru. Saproti?”

“Un kad noslepkavo Palmi, tev ir divdesmit trīs gadi,” turpināja tēvs no sava stūra - istabā, kur gaiss bija sabiezējis, smacējošs ap mani, - “un kad viņi sāk postīt labklājību, tu jau zini šo to par dzīves īstenību.” Tagad redzēju, ka mana meitene mani nikni vēro: viņa bija pamanījusi, ka neklausos. No kurienes tādas dusmas, es domāju, tādas pretenzijas, ko viņa iedomājas, kas viņa vispār ir! Jau tagad viņa visu uzskata par pašsaprotamu, jau tagad sākusi mazliet iekšēji mirt un par šo nāvi atriebjas, šo septiņu mēnešu laikā arvien vairāk sākot savu vīru kontrolēt.

Tagad tēvs bija beidzis un visi aplaudēja, arī es. Mazuļi sita plaukstas vienā ritmā, kaimiņu meitenei bija nelaimīgs ģīmis, lietus rimās, mans tēvocis pasniedzās un atvēra stiklojumā mazliet lielāku spraugu. Nāca vēsma, kaut kas atvieglinājumam līdzīgs. Mans brālis bija uzlicis plati, viņš zināja, ka man tā patīk, es skatījos uz vecajiem un domāju: es nevaru jums palīdzēt un jūs nevarat palīdzēt man, kāpēc mēs te sēžam, kā tas vispār ir, te nonākt?

“Cik ilgi vien atceros, esmu cietis no tā, ka izskatos tik jauns,” turpināja Harijs, “bet tagad tas ir garām, tagad man tas nesāp. Ja četrdesmit gadu vecumā mani uzskata par trīsdesmitgadīgu, tas ir tikai patīkami, tas dod slepenu pieredzes pārākumu pār koķetējošām sievietēm. Savā ziņā esmu labākajos gados - ja nu tikai šis dīvainais kaulu lūzums neizrādīsies kaut kāds auļojošs skeleta sabrukums - kaut gan šie “labākie gadi” sejā ir tikai ārišķīga iedoma par to, kā ir izskatīties jaunam, un ciest no tā veidā, kuru dzīve būtībā atlīdzināt nemaz nevar. Varbūt es nekad neesmu izskatījies pārāk jauns? Vai gluži pretēji - es iekšēji biju pārāk vecs?...”

Es atkal pārtraucu Harija stāstījumu, ne tādēļ, ka tas man šķistu gluži nejēdzīgs, bet tādē], ka jutos spiests to salauzt mazos gabaliņos, lai izturētu tā sāpīgo saturu, kas pauda tādu pašnoniecinājumu, mizantropiju, mizandriju un mizoginiju savādā sajaukumā, kas, tā šķita, varēja izaugt par kādu moku stila monstru un izsviest jebkādu tuvibu kaut kādā stāstījuma renstelē. Man tikai nāca prātā, ka varējām uzsākt sarunas par vecumu. Kaut tagad saprotu, ka tur, nakts krēslā Dienvidu slimnīcā, mans dzinulis bija puslidz apzināta vēlme īstenībā runāt par bērnību.

“Kā es to redzu,” čukstēju, “cilvēka cieņu un nodzīvoto laiku nevar saprast atrauti vienu no otra.” Ko es domāju ar nodzīvoto laiku, tu vaicā. Vienkārši laiku, kuru tu piedzīvo no unikālas, galējas dzīves maņu iespaidu, atmiņu nospiedumu, maņu nospiedumu un atmiņu iespaidu plūduma iekšpuses. Bet paklausies! Kāds nodzīvotam laikam sakars ar cilvēka cieņu, to tu sapratīsi, ja padomāsi par cieņas abiem balstiem. Ja vispār ir kaut kas tāds kā cilvēka cieņa, tai ir sakars ar konfliktu starp mūsu saprāta spējām un nosacījumiem. Šo konfliktu varētu šķetināt niansēti bezgalīgā meditācijā, bet to var arī vienā vārdā dēvēt par šķēlumu: starp mūsu kapacitāti jēdzienu pārskatam no vienas puses un no otras puses mūsu perspektīvu ierobežojumam un galīgumam jeb vēl vispārīgāk - starp mūsu spējām un mūsu nepilnīgumu.

Mēs dzīvojam laikā, kas dievina spējas, bagātību un vīzdegunību. Ir jau vai cik iemeslu apbrīnot prasmi, uzņēmību un pašpaļāvību. Bet ja tu, Harij, mazliet padomāsi, tu sapratīsi, ka mazāk laba, nekā varētu domāt, nācis no spējīgo, mundro, jauno cilvēku darbošanās degsmes.

Viņi ir paātrinājuši kapitālisma iznīcinošo ekspansiju, palielinājuši atkritumu kalnus, pastiprinājuši nepiederlbas izjūtu, palielinājuši ieroču arsenālus un tā tālāk. Kamēr vājie un nogurušie, un vecie nav sekmējuši iepriekšminēto ļauno: viņi turpretim bieži vien sēdējuši aizmirstībā un intensīvi pārdomājuši, ko nozīmē būt cilvēkam, un viņu atradumi ir kļuvuši mums neiedomājami vērtīgi. Ar to es negribu teikt, ka labāk būt apātiskam nekā apņēmīgam! Insulīns, antibiotikas un kortizons prasija milzīgu gribasspēku. Bet kompetento kļūdas bieži vien noved pie briesmīgākām konsekvencēm kā nekompetento.

Tu stāsti par kļūšanu četrdesmitgadīgam. Piedod, bet tā ir banāla pieredze, saistīta ar triviālu domāšanu desmitgadu kategorijās. Vecums tev var uzbrukt jebkurā brīdī kā mežonīgs zvērs, kas, tapat kā tavas dusmas, tev uzbrūk no iekšienes, vai kā atvieglinājums, dzestrs atkusnis, kas liek kristalizētajiem maldiem izkust - prom no tavas iekšienes. Pirms kāda laika lasīju eseju par novecošanu: mēs kļūstam vecāki, līdz ar to laika svars samazinās. Es pamāju piekrītoši. Bet es nebiju izlasījis pareizi: esejists rakstīja, ka laiks uz vecumu sāk svērt vairāk. Viņa spriedumi bija interesanti, bet spriedumi bija attīstāmi arī no mana kļūmīgā lasījuma. (Tāpat kā fakts, ka apgalvojums par laiku man šķita vienlīdz interesants kā tā paša apgalvojuma negācija - un bez tam neviens no apgalvojumiem nezaudēja savu uzmudinošo specifiku.)

Tas esejists - ideju vēsturnieks, kuru biju sastapis sakarā ar saviem stikla cilvēku pētījumiem, - domāja, jo mazāk laika mums palicis, jo lielāks tā svars: uz nāvi notiesātam ceļā uz soda izpildīšanu atlikušais dzīves laiks ir svina smagumā. Bet mana kļūmīgā lasīšana nozīmēja pretējo: jo vecāki kļūstam, jo vieglāks laiks, mēs negaidām vairs tik daudz. Atmiņām nav svara: ja tās ir jautras, tās palīdz dzīvot, ja bēdīgas, mēs varam priecāties par to, ka tās pieder pagātnei.

Pēdējā doma Harijam šķita virspusēja. Tuva radinieka zaudēšana nekļūst vieglāk panesama tikai tādēļ, ka laika attālums pieaug, tu pats kļūsti vecs un slims, un drīz vien mirsi arī tu. Jautrās atmiņas var sūrstēt kā brūce no uguns caur izjustā trūkuma lēcu. Pāridarījuma sajūta var padziļināties no domas, ka tagad par vēlu atriebties.

Es biju spiests piekrist, un palūdzu viņa teleskopisko rakstāmo, lai varētu sasniegt niezošo vietu zem ģipša. Kamēr es uzmanīgi taustījos ar savādo, antenai līdzīgo rakstāmo, viņš turpināja runāt par laiku. Cilvēka cieņai droši vien bija, viņš uzskatīja, tas “divkāršais balsts”, par kuru es runāju, bet zīmīgā punktā manu domu vajadzēja modificēt. Jo nevar taču būt tā, ka nodzīvotā laika nozīme ir uz mūžu fiksēta tikai tādēļ, ka mirklis aizgājis? ,

Un nodzīvotā laika raksturs, turpināja Harijs, nevar but iepriekš noteikts tikai tādēļ, ka pagājības lietusaizkars iztraucies caur smadzenēm un uz visiem laikiem mūs šķīris no notikušā sausās aktualitātes. īsi sakot: pagātne var būt uzmācīgāka par tagadni, jā, pat nākotnes cerībām, atraktīvāka kā nākotne, kas savukārt var ieaicināt uz bezcerību ar lielāku spēku kā pagātne (kas tik mierinoši guļ izbijušās gaismas neoptiskajā, tīri mentālajā skaistumā) un tagadne, kas dažreiz ir aizslīdošu atmiņu muarē, lai atkal nākamā mirklī mūs iekļautu tenterējošās vīzijās par visu, ko domājam par to, kas mūs sagaida.

Izšķirošais tādā gadījumā būs tas, kādu valodu tu attīstīsi no konflikta starp izmisumu un cerībām vai starp trūkumiem un spējām. Par to mēs vienojāmies, un es grasījos turpināt runāt par to, kā vecie cilvēki galvenokārt cieš no sociālas izolētības laikmetā, kas dievina jaunību, kad Harijs bez jebkādas stostīšanās komentēja manu teļu - uz nāvi notiesāto, kura laiks ir svina mētelis uz pleciem - ar anekdoti no neticamā nule mirušā čīlieša Ro-berto Bolanjo romāna “Mežonīgie detektīvi”. Anekdote ir šāda:

“Meksikas ziemeļos divdesmitā gadsimta sākumā uz nāvi notiesātu vīru kādā agrā rītā uzmodina šerifs ar palīgu. Ir pienācis laiks iet pēdējo, garo promenādi uz soda izpildīšanas vietu diezgan dziļi mežā, kādas akmeņlauztuves tuvumā. (Bolanjo romāna filmas versijā šīs epizodes muzikālajā pavadījumā smieklīgā kārtā ir dažas taktis no zviedra Dana Andersona “Spēlmaņa apglabāšanas”.) Cietuma, vienkāršas ķieģeļu celtnes ar divām kamerām, no kurām viena ir pilna ar vistām, iekšējās sienas naktī bijušas klātas ar sarmu.

Tātad ir drēgns, un no trīs klusējošu vīru mutēm nāk redzama dvaša, ar sāpošām rokām viņi rindā iet zem augstiem kokiem, kur bezjēdzīgi šalc skops vējš. Pie akmeņlauztuves malas, pār kuru kritīs virs, kad šauteņu lodes būs viņam trāpījušas, šerifs piedāvā pēdējo cigareti. Viņš to paņem un, kaut gan dreb no aukstuma, smēķē smaidīdams. “Par ko tu, mērkaķi, smejies,” prasa palīgs. “Es,” atbild uz nāvi notiesātais, zobus klabinādams, “smejos par to, ka man drīz vairs nebūs jāsalst, bet jums abiem pimpji būs nosaluši, pirms tiksit pusceļā no šejienes!””

Pēc tam Harijs atsāka savu stāstījumu vietā, kur ticis pārtraukts, attēlojot situāciju ap dzimšanas dienas galdu tieši pēc vecuma salauztā tēva runas:

“Es vēroju cilvēkus pie galda. Sarunas šķirās gausi, šķita, ka vairāki viesi mani tikko vērojuši, viņu vaibstos bija redzama nomāktība. Vai es tikai iedomājos, vai viņiem īstenībā bija manis žēl? Es biju dabūjis avansā kompakto stereo, kam visi bija sametuši, un mans brālis bija to ātri vien izsaiņojis, pievienojis un iedarbinājis. Nākamajā dienā es veco nonesu atkritumu telpā. Reiz kopā ar tēvu nopirku šīs vecās ierīces milzīgos skaļruņus no Cerwin-Vega, tie piepildīja visu bagāžnieku, lietus arī lija visu dienu, joprojām atceros slapja kartona smaržu, kad nesām skaļruņus no garāžas. Saproti?

Pirms divdesmit gadiem, toreiz man bija tieši divdesmit, 1983. Ko tad mans tēvs teica tajā lietainajā dienā? Proti: “Man tagad ir sešdesmit, bet sevī joprojām jūtos kā divdesmitgadnieks.” Kas ir divas desmitgades, kas var notikt ar cilvēku, sabiedrību? Starp abiem pasaules kariem bija nedaudz vairāk kā divdesmit gadu. Milzīgie skaļruņi tika samontēti, tie bija piemēroti četru izeju pastiprinātājam, es joprojām dzīvoju mājās, lai pirmajos universitātes gados ietaupītu naudu. Tajā pašā vakarā ziņoja par krievu zemūdeni, nākamajā vakarā gāju uz ballīti, kur vairākiem bija melni uzvalki un īsi mati un es jutos galīgi muļķīgi savā izrakstītajā vestē un ar garajiem matiem. Jauns laiks, tagad jau vēsture.

Mani pārņēma aukaina vajadzība pēc vientulības. Es tur - pie galda sajutu, ka gribu pārspriest šīs domas: kas ir aizvainojums, kā tas tiek iekap-sulēts dienu lapotnē, kas ir īsta atzīšana, kas draudzība, tēva mīlestība, kā panest tuvāko pārvērtības, viņu pazušanu apžilbinošā gaismā? Vai es varēju runāt ar desmitgadīgo kaimiņa meitu, nē, viņai, tā man šķita, vajadzētu pēc iespējas drīz tikt mājās, kas ir mājas, tam, kas ilgojas pēc mājām, vēl daudz jāmācās, tas, kas uztver visu pasauli kā mājas, jau ir gudrs, bet vieds ir tikai tas, kas sapratis, ka tādu māju vispār nav. Meitenes tēvs bija apkalpotājs kāda gangstera restorānā pilsētas centrā, māte naktīs tīrīja lielas, klusas kantortelpas - nodzēstas rakstāmgalda lampu gaismas, bērnu zīmējumi, kas lēnām plīvo gaisa kondicioniera saceltajā vējā, aizmirsts elektronisks aparāts, kura lampa mirkšķina vēstuļu grozā, smagais putekļu sūcējs, pulēšanas mašīna, tīrīšanas līdzekļi, parfimēti plastmasas cimdi, melni datoru ekrāni, atvērti pret nakti bez fona, bez beigām, bez vārda - tie tērpās, tie abi, nobružāti eleganti, spodrām kurpēm, zīmoggredzenu, hūti, zīda kaklautu, viņam elvisfrizūra un nešaubīgi apgalvojumi, tas viss vēstija par iesaiņotu izmisumu. Vai man kāds vispār patika tajā vakarā?” turpināja Harijs. “Jā, mans brālis, viņa pārdabiskās spējas ap sevi radīt omulību, klusēt par paša ciešanām, spēja saredzēt to, kas pie citiem cilvēkiem ir stiprs un skaists.

Kādreiz mīlēju atvērtus klajumus, vientuļas vējainas pastaigas, gaidas tukšā dzīvoklī, ilgus braucienus ar divriteni, smaiļot ar kajaku, kas man kādu laiku bija, bet ko es pārdevu, kad pārvācos uz studentu kopmītni. Kajaks, divritenis, dvēseles miera darbarīki un ģitāra, ar kuru nekad tā pa īstam ne-sadraudzējos, bet tomēr spēlēju katru dienu, vēlu vakaros, pārāk grūtus gabalus: Villa-Lobos, Tarrega, Sor, Ponce, Bach, lēnām, ar daudzām kļūdām, kā taustoties, dzīvojam, bet brīvi, cik nu brīvs vari būt, kad esi sevi iebūvējis atkarībās, nesaprotot kā dēļ.

Kas atvērtībā, vientulībā, retumā bija bijis tik biedējošs? Citu griba? Rinda iemīlēšanos, seksuālas atklāsmes, laikmeta nosacītas, ārpus laika, tukšums, bet tajā pašā laikā tas bija melnums ar garšu, iekšēja spēka pieaugumu, pārsteidzošais ieskats, ka tu faktiski vari kādam citam iziet cauri un turpināt otrā pusē, pats kļūt caurejams kā satrunējušas durvis ar odu tīklu, mazliet nočaukst no lapām, plēvēm, zirnekļu tīklu šalkas, veca āda, nesataustāma, dūmaka un migla, kur krāsas kādu mirkli paspīd un pēc tam nobāl vai iztek zemē. Daudzus gadus dzīve bija pagarināta jaunība gandrīz bez jebkāda kontakta ar paša bērnību, tikai šad tad sapņos: zālaina taka caur vieglu lietu, magoņu lauku, putnu bars, dažas rudens lapas pār melnu ezera virsmu un piloši airi. Tagad es dažreiz sapņoju, ka izraudos par tēva nāvi viņa klēpī.

Vīra ķermenī palicis zēna ķermenis, attālums līdz sievišķībai ir tikpat liels, kā lēmums izdzīvot. Kas ir zēns? Nomads, vientuļa liesma līdzenumā, saulrieta atspīdums nojaucamas mājas logos, divas lakotas kurpes un vijoles apvalks, Reflex spinings un Abu makšķerkāts ar rokturi no korķa, rūpīgi izkrāsotas kartes, lielais nopietnais kara kuģa Bismarck modelis... Klusuma dievs Sygalion bija grieķu zēnu dievs, mirkļa dievs noteikti ir puisis īsiem matiem, ātrām kājām, viņa matus tik viegli nesatversi. Bet zēna nevainība tiek lietota ļaunuma dienestā, bandās un hierarhiskos audzināšanas iestādījumos, un tā rodas baru vīrišķīgums, mērkaķveidīgā riešana, sabiedriskās varas robotveidīgā pašcildināšana noteiktā taktī, darba idiotisms, trakošana pēc aparātiem. Tādai stāstīšanai, iedzerot piektdienas aliņu, par kuru Bērbele nupat murmināja ar lielu siltumu, es nedodu ne pieci, kūtspuišu būdiņas, kliegšanas halles, tēviņu bari, kur tiek nodotas zēna tiesības uz vienatni. Kā cilvēks kļūst par cilvēku, dzīvu, klātesošu, tādu, kas ir spējīgs mīlēt cita brīvību? Bet tie jau tikai vārdi, es nodomāju, es esmu pillā. Zvanīja pie durvīm.

(Andaluzija 1565. gads)

... Saule tiek strauji pacelta pret zenītu, neskatoties uz to, ka pulkstenis nav vairāk par septiņiem, kad viņš sasniedz mazo, irbulenēm un timiānu pilno plato, tur arī akmeņozols un kaut kādi rubīnsārti ziedi joprojām bez nosaukuma; tie veido ciešas kolonijas, kas nav augstākas par sūnu un kuru formās dažreiz parādās zīmes. Tur mums ir jūra, un kaut kur gar spīdošo lenti jābūt Cādiz, pilsētai, kas līdzīga sudraba bļodai uz bezdibeņa malas. Viņš varētu ņemt brāli līdzi uz turieni, viņi varētu sadabūt drēbes un garšvielas, nopelnīt mazliet, pirms reģions atkal kļūs nemierīgs un tirdzniecība apgrūtināta.

Lejupceļā uzrodas vēl lielāks nogurums: šonedēļ jāizmeklē ne tikai pilsētas prostitūtas, arī tiesnesis un tas hombre de vidrio, tas stikla cilvēks, kas viņdien ieradās uz salmiem noklātas ķerras un nu bija skatāms vecās sinagogas drupās. Viņš nolemj, ka vispirms tiks galā ar meitenēm, tad stikla ūgūru un pēdīgi tiesnesi. Tādējādi pienākumi nostājas pirmajā vietā, un likuma kalps varēs izbaudīt interesantu stāstu: par dīvaino fenomenu, kas tagad izplatās kā mēris, ka cilvēki iedomājas esam no stikla un ļauj sevi vadāt apkārt uz salmu paklājiem, aptītus lupatām, kas viņus pasargā pret saules gaismu, viņi ar putām uz lupām apgalvo, ka ilgojas, bet acīm redzami vairās. Jo stikla slimība sadzīvo, to dakteris ievērojis, allaž ar mokošām, divdomīgām ilgām pēc gaismas...

Man priekšā stāvēja laipnā kaimiņiene ar ļoti daudzveidigu (gan sirsnīgi līdzjūtīgu, gan vainīgi izsalkušu) sejas izteiksmi: "Biju pagrabā, un man gadījās ievērot, ka jūsu noliktavā notikusi ielaušanās, viņi visu to štelli izvandījuši laukā, saproti, es mēģināju iegrūst atpakaļ, bet nevarēju aizvērt durvis un tad dzirdēju kaut kādas dīvainas skaņas, jā, piedod, bet it kā citā noliktavā būtu ieslēgts milzīgs krabis, tu zini, kā tie krabji izklausās savos Hētorga halles būros, bet tas varbūt ir tikai interneta kabeļu raidītājs, kas viņiem tur pagrabā novietots, vai vispār tāds raidītājs atmaksājas, es esmu dzirdējusi, ka starojums iet cauri betonam un mazi bērni no tā dabū vēzi, mums vajadzētu pavaicāt, bet tagad es vismaz to pateicu, piedod, piedod...”

Gadījās ievērot visu to štelli, krabis, kas tev darāms manā jezgā, nodomāju visai netaisnīgi, paņēmu atslēgas un jaku un nogāju lejā pa trepēm, pari pagalmam līdz smagajām pagraba durvīm. Es ievēroju, ka lietus pārstājis un melnais strazds dzied augsti un skaidri kokā virs manas galvas. Zem ēkas šauras kāpnes lokās lejup starp raupjām sienām, pret kurām es reiz diezgan stipri nobrāzu vaigu, pārvietojot ellīgi smagu skapi, mēs dažreiz ielaižamies uz stulbiem pasākumiem, vai ne, bet toreiz ķermenis vismaz nebija no stikla, to jutu, bet tas bija pirms pāris gadiem. Tagad dienasgaismas spuldze iezibas: nodziest, iedegas, sāk mirkšķināt. No šādām lietām var dabūt epilepsiju, es domāju, kāds autobusa šoferis saulainā vasaras dienā brauca caur lapkoku gatvi Anglijas dienvidos, un viņam uznāca lēkme pie stūres, daudzi bērni nomira, viņš raudādams par to stāstīja televīzijā.

Manas pagraba noliktavas durvis tiešām bija līdz galam vaļā. Papīra maisi un kartona kastes saplēstas, to saturs sabērts čupā uz betona. Es pazinu kartes no kalnu pārgājieniem, kursu grāmatas, to sarežģīto statistikas grāmatu, vēstuļu kaudzi no meitenes, ar kuru biju kopā dažus mēnešus, mēs apmeklējām Grona Lunda Lunaparku, tas bija maijā, uzbraucām skatu tornī (tajā, kas tagad piedāvā brīvo kritienu krēslos ar magnētiskām bremzēm) un tur stāvējām sašvīkātā loga iekšpusē simts metru virs zemes, redzējām cilvēkus tur apakšā, pilsētu savā gaiši zaļajā lapu migla, laivas, baznīcu torņus un mākoņu krāvumus. Tai skuķei patika celšanās augšup, viņa dzimšanas dienā man uzdāvāja izbraucienu ar balonu, bet pati negribēja pievienoties, tagad redzu viņu stāvam zālājā, samiegtām acīm, vicinot: atā! Atāāā! Nu, bet saprotiet - patiešām! - jo balona kurvis pēc laba laika piezemējās Lūvē salā, un es atgriezos mājās tikai pēc pusnakts, mēs vairs negribējām satikties, viņa un es, viņa piezvanīja pāris reižu, un tad bija cauri, tas atāāā, ko bļāvām, izrādījās pilna nopietnība, un likās, ka viņa to kaut kā bija aranžējusi, varbūt viņa pazina to džeku, kas darbināja ugunsmetēju, ko es zinu, viņam visu laiku bija saulesbrilles, arī naktī (kas gan bija gaiša), tas pret uguni, vecīt, viņš teica.

Kaut kas gaitenī tālu aiz manas muguras čīkstēja. Es pagriezos, bet redzēju tikai dažas aizvērtas neēvelētu dēļu durvis, ventilācijas caurules, kabeļu viju tieši zem griestiem kā kāda monstra muskuļu šķiedras un tad tumsu, kur joprojām skanēja vāja, bet bieža čīkstēšana, liela skaņa - iedomājieties, ka koridors nebūtu pilns tumsas, bet pilns ar beržamā sariņiem, kas tiek lēnām saspiesti.

Papīra maisa ieplīsumā bija redzama aploksne ar fotoattēliem. Es noliecos salīgodamies un sāku šķirstīt: tur biju es pats, Harijiņš, mazulītis, tikai pāris mēnešu vecumā tādā jaukā veclaicīgā izvelkamā bērnu gultiņā: mazā sejiņa sašķobīta kliedzienā, māte un tēvs stāv blakus, mans tēvs ir jauns, tievs, bet rokas viņam milzīgas un spēcīgas. Galvas augstumā pacēlies piepūsts balons truša formā. Un tad es uzreiz atceros, pagrabā stāvēdams, ka truša balons ir sabiedējis bēbi, un vēlreiz ar gandrīz vai četrdesmit gadu nobīdi es jūtu, kā tas ir, bīties tieši no tā balona, un man jāpieceļas un jāatspiežas pret sienu.

Bet vai tādas lietas var atcerēties, vai atmiņas nerodas no fotoattēla, vai tam kāda nozīme, mēs taču nepārtraukti visu pārveidojam, to viņi aizmirst, tie, kas gvelž, ka viss ir konstrukcija, paražas, dzimums, viss ir “tikai konstrukcijas”, un savā ziņā viņiem ir taisnība, bet konstrukcijas īpašība nav tā svarīgākā, bet gan tas, ka katra konstrukcija ir pārkonstrukcija no kaut kā, kas līdz ar konstruēšanu mainījies, citādi nebūtu konstrukcijas, mēs konstruējam un konstruējam atkal un atkal visu laiku, vai mēs to neteicām nupat sakarā ar laiku? Mamma un tētis nesaprata, ka balons bija mani nobaidījis, es biju sniedzies no ratiņiem tā virzienā, un viņi nekad nenoņēma balonu, tas palika manā bērnistabā zem griestiem vakaru pēc vakara, un gāze lēnām no tā izplūda, un tas mani biedēja, un sarāvās, un biedēja, un sarāvās, lidz tas sarāvās pavisam un iekrita manā gultā - es ceru, kamēr biju aizmidzis - un tika aizvākts.

Sāku saraust grabažas atpakaļ noliktavā, atbīdīju uz āru izvirzīto jumta režģi, lietoju to kā iekšējos vārtus, aizspiedu durvis un piekāru atdauzīto piekaramo slēdzeni. Ja grib uzlauzt piekaramo slēdzeni, jādauza ar āmuru pret to slēdzenes daļu, kam pievienota savienotājskava, tas savienojums ir vājāks par slēdzi, un tā arī vandāļi bija darījuši.

Es uzgāju atpakaļ pagalmā, stāvēju uz vietas, aizelsies, bet savādi mierīgs. Ap sevi nojautu asfaltā daļēji iegrimušos smukuma zvirgzdus, krūmu lapotnes, lielā koka mizu, saplaisājušās vai nesen apmestās mājas sienas no visiem redzes leņķiem un visu pilsētu (to pārstāvēja tās troksnis) ar ielām, parkiem un ūdensceļiem kā kāda milzīgu seju, kuras rievās es nepamanīts kavējos, mierīgs, bet savādi aizelsies, it kā kāds radījums no liela attāluma un vienlaikus no iekšienes man tuvotos gar kāpnēm un izvirzījumiem, pāri šaurām šahtām un brūkošām mūru drupām, mani izsekoja, kustēdamies tik viegli kā viscaurspīdīgākais gars vai dēmons bez taustāma ķermeņa. Varbūt lielais klāt neesošais, kas tuvojās no milzīgā attālā lauka - it kā Mazā zirga miglājam būtu jātnieks - bija tikai dzīves plašuma sajūta un neizprotamība, pārtulkota bērnišķīgā astronomijā, kamēr iekšējais sekotājs bija sirds un asins taustīšanās pār manu ilgu fizisko pusi - pēc klātbūtnes un turpinājuma uz mūsu zemeslodes virsmas.

“Tieši tā tam jābūt,” es sev atkal sacīju, “nav nekāda no ārpuses nākoša glābiņa, jāturpina acumirkļiem cauri. Tas, kas vairās, ir zaudējis, dabū pa galvu ar krītošu mūra akmeni vai paliek stāvot visu atlikušo mūžu pie loga bez ārskata.”

Tajā absurdajā vakarā es jutu, ka būtu gribējis savam tēvam pavaicāt: kurš, ellē, noknipsēja to bildi, kurā es kliedzu? Gadu no gada man likās pašsaprotami, ka tētis to darīja, bet viņš taču redzams pilnā augumā, ir tikpat nejēdzīgi viņam piešķirt autortiesības, kā viņa azotē meklēt mierinājumu pēc viņa aiziešanas, tā gadijās manā sapnī, kas allaž atkartojas. Kas fotografēja? Mans onkulis, vecāmāte, kāds draugs, kas pēc tam pazuda, tāpat kā es un mani draugi tagad pazūdam ģimenes dzīvē jeb laukā slapjdraņķa pilnās vai nospodrinātās ieliņās un koridoros, vientuļās pažobelēs, lejup pa līkumotām kāpnēm, kur atbalsojas soļi un nekad nedarītā ēnas maldina, gar sienām bērnu smieklu čalu pavadījumā, kas ilgst sekundi, kamēr klusums ap viņiem izplešoties sniedzas dzīvei garām, matērijā iekšā un prom.

Izgāju nopirkt cigaretes. Dežūrveikaliņa gaisma spīdēja caur lietu, kas atkal atsācies, ar lieliem, gareniem, lēni vientuļiem, nopietniem, bet smieklīgi stieptiem pilieniem. Es uzsitu kreklam krāgu, reiz jaunībā bija tāda mode, īslaicīga, varbūt tikai manu draugu starpā, varbūt tikai uz vienu vakaru, kas to lai zina. Svīteri ar augstu atlokamu apkaklīti zem krekla arī bija mode, tu kļuvi elektrisks un izģērbjoties varēji radīt mazu uguņošanu nevienam par godu.

Kad iegāju veikaliņā, sapratu, ka pārējie manā dzīvoklī nebija dabūjuši zināt, kādēļ es aizgāju. “Jānoiet mazliet lejā,” biju nomurminājis, nemaz nenoskaidrodams, vai mani kāds vispār sadzirdējis. Rindā pie letes domāju, ka reiz bija viegli iziet laukā, nevis uz krogu, bet vienkārši ārā: reiz bērnībā bija vienkāršāk par vienkāršu pēc sviestmaizītes ņemt un iziet ārā, ļaut ritenim ripot pār pasaules ārpusi, un pie stūres šai fregatei uz diviem riteņiem vest dvēseli pilnām “burām” (gaismas atspīdumi ēku logos), un vēja brāzmu pēc brāzmas tikt piepildītam ar lielāku īstenību, tāda vienmēr ir pilsēta, nekad mazāka, nekad tikpat liela vai līdzvērtīga, nekad apturēta, lai taptu par putekļus savācošu modeli, bet vienmēr lielāka, sekundi pēc sekundes augdama cauri lietiem un gaismu, kad tā uzar mūsu asinis - ko mēdzam dēvēt par laiku. Bet tagad pat parasta pastaiga ap kvartālu vairs nav vienkārša, viss tev nostājas ceļā un pretim nākošo skatienos nolasu viņu naidīgumu pret sevi (it kā tas būtu vispār zināms noziegums).

Zem Seven Eleven veikaliņa letes bija novietoti vīriešu žurnāli, vienai meitenei uz vāka smiltis uz gurniem un slapjas kājas, dzērumā tu redzi tikai detaļas (kad esi skaidrā, tikai šarādes), bija nopērkams līdzeklis pret paģirām, deviņdesmit seki par saujiņu tablešu, tad jau labāk aliņu un agri gulēt, nodomāju. Agrāk pēc ballītes gāju četru stundu pastaigās, vieglas paģiras (bez dūmu traumas) veido labu spiedienu ķermeni, ja nodarbojies ar svaru celšanu, tagad pienāca mana kārta.

Pārdevējs - mans otrais tā pašā uzņēmuma veikaliņā todien - bija neticami slaids un ļoti skaists jauns vīrietis, jeb. Zem pilnīgās apakšlūpas viņam bija maza strēle izbalinātas bārdas un metāla lodīte tieši tur, kur sākas lupa. Vai viņam gadījumā nebija arī skropstas ar tušu? Laiki samežģīti, jeb. Pats es svēru pāri simt kilīšiem, man bija sarkanas acis, īstenībā biju labā formā, bet tagad jutos uztūcis, nejēdzīgs, grotesks. Paciņu Marlboro, lūdzu, mazo. Mūsu skatieni sastapās, mazā zēna bija leduszils, laipns, uzvarošs. “Sūdu muša," domāju truli.

“Vēl kaut ko?” viņš teica.

“Nē, tas viss. Tu nupat tik veikaliņā, ne, ko?”

“Tu nupat kā atvācies?”

“Nē, paklau, es prasīju, vai tu nupat kā sāki strādāt šinī veikalā.”

“Nomierinies, tu laikam nupat kā atvācies, jo es te vienmēr esmu bijis, kamēr veikaliņš eksistējis. Vari aizņemties lietussargu, tu taču nāksi atkal.”

“Okei.” (Es biju pieveikts, jau bēgu.)

“Cik tev gadu?”

“Trīsdesmit, izskatos vecāks, tā tas vienmēr bijis.”

Jauneklis pasmaidīja, viņš it kā dzirdēja, ka meloju. Bet pārsteidzošā kārtā smaids lika viņam izskatīties vientiesīgam, varbūt tādēļ, ka smaids atklāja, cik nezinošs viņš bija par šo efektu. “īstenībā, iedomājos,” turpināja Harijs no savas gultas, “ka šis smaids iznīcinās viņa karjeru. Jā, kā neredzams un uzbāzīgs ienaidnieks tas viņam sekos līdz pat nāvei un tikai tad, kad seja uz visiem laikiem būs iznīcināta, uzziedēs pilnā plaukumā pirms liesmām.

Atpakaļceļā vairs nelija. Kad tuvojos mājas durvīm, redzēju savu radu milzu formātā uz pretējās ēkas sienas. Tur bija mans brālis, jeb. Ēnas runāja, roka pacēlās, viņi parādījās un pazuda. Mašīnā, kurā drošības spilvens piepūties, radio vēl skanēja. Jūs man neticēsit, jūs domāsit, ka tas mans izdomājums, bet faktiski pazinu Baby, you can drīve my car.”

Beidzot I larijs apklusa. Labā stāstījumā patiesam jāšķiet izdomātam un izdomātam jāšķiet patiesam, kāds reiz teicis. Diez vai Harijs tam piekristu, es domāju un atvēru mauti vaicāt, bet tad dzirdēju, ka viņš elpoja kā aizmidzis cilvēks. Mūsu kopdzīve, nu kā lai vēl to dēvē, bija beigusies, vismaz šim vakaram. Varēja dzirdēt vieglu, čaukstošu lietu pret lielajiem slimnīcas logiem. Hektors bija (miris aiz saprāta robežām) beidzis krākt, Bērbele gulēja tikpat kā bez jebkādas skaņas. Labi stāstīts, čukstēju sienām.

Mana pēdējā doma pirms aizmigu bija tāda, ka vecajiem mūsu zemes virsū nevajadzētu uztraukties par to, ka viņi vairs nesaprot pasauli. Neviens to nedara, arī ne jaunajie, kaut gan šķiet, ka viņi to dara. Jaunajiem nav jāsaprot pasaule, tāda ir jaunība: dzīvot bez vajadzības saprast pasauli.

Bet ja tu vairs nevari dzīvot bez vajadzības saprast pasauli, kas tad? Jā, tad vairs nav jaunības. Tad tā kategorija tiks aizvietota ar citu, un jaunība kavēsies tikai dažus gadu desmitus kā kultūrindustriāls farss. Bet varbūt to izgudros no jauna, pēc divsimt gadiem. Salīdzini ar cilvēku: neviens zvērs nav cilvēks, bet visi cilvēki ir zvēri. Tātad nav cilvēka, un tādēļ cilvēks jāizgudro, katru dienu jāceļas no pīšļiem, kas dejo rīta gaismas strēlēs caur žalūzijām, vai ne?

(Andalūzija 1565. gads)

... Vējš iespiežas domās un izkliedē nakts paliekas. Dakteris raugās debesīs, kur vientuļš piekūns riņķo augšupvērstā spirālē. Viņa sapnis, Seviljā izdot mazu traktātu, kam nosaukums varētu būt Sobre la melancolīa, “Par melanholiju”. Ilgāku laiku viņš caur pašanalīzi un augstu un zemu radījumu izpēti attīstījis pats savu teoriju par melnās žults īpašībām.

Smadzenes, gluži kā sēnes, uzsūc pasaules melno vielu, jo pārāk tuvu vēro tumšas lietas, no kurām daudzas neapšaubāmi pārģērbušās par baltām. Bet tiem dēmoniem, kas ielavās dvēselē, nav nekāda sakara ar dabu, tas atgādinātu tādas cēloņu attiecības. Dakterim liekas interesanti, ka melanholija, tā šķiet, var but gan dēmonu izraisīta, gan ilgāka laika tvērumā nozīmē to izsīkšanu. Bet cilvēks ne vienmēr izveseļojas no savas melanholijas: tā pavisam noslāpēt tās īsteni ģeniālās dzirkstis, kas mīt melnā žultī kā zelts, kas kalnos tik skopi sadalīts, ir neiespējami. Ja melanholija padziļinās, tā kļūst par acedia - dvēselisku vienaldzību un nāves ilgām, vienu no lielākajiem grēkiem. Kad melanholija “nosēdusies”, uzrūgusi kā mīkla, tā, liekas, agrāk vai vēlāk sāk cilvēkā žūt. Dēmonu, kam no tā paliek slikti, pēc slimnieka nāves var atrast galvaskausa iekšpusē kā kristalizētus musturus, kas līdzīgi šālim vai sarmai. Šos kristālus ēdot, cilvēks iegūst spējas runāt daudzās valodās, dāvana, kas dažu dienu laikā sairst putnu klaigās un slāpēs, kuras nāve steidzami dzesē...

Bērbeles klātbūtne mani uzmodināja no pārdomām par Harija četrdesmit gadu svinēšanu un viņa stāstījumu. Es Bērbeli vēroju, kamēr viņa ielēja tēju caurspīdīgās stikla krūzītēs TV ekrāna ieapa|ajā četrstūra formā. Viņas tēvs tātad bijis nacists. Nolēmu, ka tieši šajā brīdī viņai par to nejautāšu, likšu šo tēmu pagaidām pie malas. Mēs tagad saderējām kopā kā neviens cits visā pasaulē: Hektors, Bērbele, Harijs un es. Kaut kādā veidā, kas vēl bija tikai nojauta, es sapratu, ka mūsu kaulu šķembām, spirālveidīgajiem stikla fragmentiem no mūsu kājām, bija kāds sakars ar mūsu dzīvju negatīvajām kartēm. Pilsētas iekšpusē ir pilsēta, aprakstīta pilsēta maņu, iespaidu pilsētas iekšpusē, negatīva pilsēta vai tukšu istabu veidota pilsēta, nevis meta-pilsēta, bet kenos-pilsēta: Kenopolisa. “Urrā!” es iesaucos, “nu es zinu kā nosaukt šo dēku: Kenopolisa, varbūt Katapolisa?” Viņa smaidīdama skatījās uz mani un vaicāja, vai negribu aizbraukt uz Berlīni. Tad viņa man parādīja vācu izstādes katalogu (Galleri Mies vari der Rohe) ar manipulētiem arhitektu zīmējumiem no dažādu lielpilsētu pazemēm: neizprotamas, sagrozītas, sašķobītas formas, pilāru meži, kāpņu ārpuses, septiņus metrus zem pasaulslaveniem tirgus laukumiem un celtnēm paslēptas šahtas. Šīs formas izpletās manu acu priekšā kā izmētātas šķembas, taču īstenībā tieši tās nesa visu to, kas virs zemes. Uz kataloga bija rakstīts: Katapolis - die Unterseiten der Stadt. Jenseits von Angst und Sicherheit.

“Nav tāda ļaunuma. Ir tikai lietas un radījumi, un kopsakarības, kas saplīst: agri, neglābjami un pēkšņi vai galīgi, pa daļai un ar laiku. Nav arī nekādas īstenības, un nav nekādas fantāzijas. Ir toties emfāžu kontinuitāte, kas spiež mūs turpināt runāt, turēties kājās, iztulkot redzēto, atcerēties un cerēt.”

Aizvēru Bērbeles kāda jauna vācu filosofa aforismu grāmatu un viņu vēroju. Rindas par ļaunuma neesamību biju lasījis skaļi un gaidīju kādu viņas komentāru. Bet viņa tikai noteica: “Tas nenozīmē, ka vārds “ļaunums” būtu bez satura. Gluži pretēji, šis vārds un tā tradicionālā nozīmju sfēra pilnībā izpauž visas tās bēdas un šausmas, ko gadsimtu tecējumā mums nodarījušas netaisnības un pārestības.” Es pārvaicāju varbūt pārāk zobgalīgi: “Mums?”

Vēlāk tai vakarā nolēmām braukt uz Berlīni, kur dzīvoja viņas māte un vecs onkulis, kas visu mūžu pavadījis austrumdaļā un tagad uzsācis vadīt kaut kādu veģetāriešu kafejnīcu ar biezpiena maizītēm, zāļu tējām un guarana dzērieniem netālu no Alexanderplatz. Pirms pāris gadiem biju apciemojis tā saukto jauno Berlīni. Doma pastaigāties gar ledusaukstiem skatlogiem starp ādas žaketēs tērptiem panākumu bērniem mani nemaz nevilināja. Pēkšņi jutu apnikumu pret Bērbeli: kāds viņai sakars ar mani un maniem pētījumiem par vientulības un trausluma tradīciju? Bet drīz vien mīlestības gara aptumsums mani apņēma atkal, un es tiku iesūkts viņas skaistumā. Bet es paguvu paturēt prātā apnikumu un tā tuvumā lokalizēt bēgšanas ceļu nākotnes vajadzībai.

Mēs, protams, varam doties uz Berlīni, es teicu, bet vispirms mums jāatrod Hektors un visiem četriem kopīgi jākontaktējas ar dakteri Kristālu. Viņa piekrita. Taču Hektors, tā teica viņa darbvietā, pieteicis atvaļinājumu, pat neatstājot savu mobilā numuru, - ķeizarisks žests, kas nāca modē pirms pāris gadiem. Mēs ieprogrammējāmies uz gaidīšanu, Bērbele tajā pašā laikā iekārtojās aizvien tuvāk zem manas ādas ar vienu no savām kaulainajām dūrītēm ap manu raustīgo sirdi.

Vakara gaitā, kamēr viņa īsiem posmiem tulkoja, lai ik pa brīdim iegrimtu dīvānā mīlīgi padraudzēties (es neatrodu labāku vārdu šiem mulsinošajiem vieglajiem glāstiem), kā sacīt, ieraudzīju Bērbeli vēlreiz: mazā savādā spogulītī, kas atstutēts pret datoru, blakus augstam grāmatplauktam. Spoguļa ķirškoka rāmis bija izgrebts par varenu pūķi ar zeltītām zvīņām. Pūķis cīnījās pret bruņinieku zirgā, bruņinieka sudraba pīķis virzīts pret nezvēra kalna kristāla aci. Pirmo reizi man Bērbeles galva šķita ikdienišķa un sveša, kā priekšmets un nedaudz atbaidoša: citiem vārdiem - es viņu sajutu īstu nevis kā savas iemīlēšanās apliecinājumu. Tagad nebiju viens ar mentālu bildi un tādēļ jo vairāk iemilējos.

Man ienāca prātā, ka mums - nejaušības bērniem, visiem piemīt kaut kāda dīvainiba: Hektoram vasaras raibumi uz lupām un spilgti sarkani mati; Harijam smails, mezglains deguns un komiski bieza (operešu bandīta) bārda; Bērbeles pārāk vīrišķīgais žoklis un savādi velvētā piere. Un tad es...

Ugunsgrēki mežos veido varenas ainavas. Mežs jau bieži vien retināts, palikuši melni sadeguši koku skeleti, varbūt desmit procentu no sākotnējā sastāva. Tas nav daudz, bet pietiekami, lai varētu gūt intīmu meža sajūtu, manīt neskaidras bažas par apmaldīšanos, just virzienu daudzpusību un atcerēties, ka visi svešie radījumi ir neizdibināmi. Jeb nebezdibināmi! Piemēram, Blēžu Paskālu 1654. gadā īsi pirms otrās atgriešanās, braucot ar karieti, auļojošie zirgi gandrīz iemeta Sēnā. Kopš tās reizes viņš vienmēr savā kreisajā acī redzēja bezdibeni. Šīs bailes no bezdibeņa radīja bagātīgas spekulācijas par dažadu veidu telpiskām fobijām, parasti sakopotas zem nosaukuma agorafobija, bet bieži vien diferencēti kā bailes no virsmām, bailes no augstuma, no lieluma, stāvām nogāzēm, kāpnēm un garuma. Filosofs Viljams Džeimss savā The Principles of Psychology saka, ka visas šīs “bailes” var atvasināt no cilvēka agrākās, viegli ievainojama mērkaķa, eksistences. Nesargātam šķērsot plašu klajumu bija vienkārši bīstami, tāpat kā būt redzamam uz klints bluķa vai tuvoties nezināmiem lieliem priekšmetiem. Atšķirībā no Freida, kas nekad nesaprata iedzimtības nozīmi, man šķiet, ka Džeimss notvēra kaut kādu patiesības dzirksti.

Pēc ugunsgrēka mežā tu jūti visus virzienus, tajā pašā laikā tu redzi daudz tālāk nekā parastā mežā pār kaulaini baltām klintīm un oglēm līdzīgu zemi. Un tas tiešām ir galvu reibinoši: tas ir tā, it kā tu no sava paša skatiena tiktu iekatapultēts kādā izdegušā, katastrofas piemeklētā, ārpus pasaules apvidū jeb nogāzies uz monstrozas un nožēlojamas planētas zem bālām debesim ar melnām, kraukšķošām zvaigznēm. Šis reibums tagad kondensējās manī, un to pastiprināja pavisam skaidra megaphobia, bailes no lieluma, redzot abas trīssimt metru garās antenas, kas pēkšņi, zemajiem mākoņiem pašķiroties, izšāvās virs manas galvas tepat, dažu akmens sviedienu attālumā.

Jo todien es slaistījos ugunsgrēkā cietušā rajonā dienvidaustrumos no Šeltorpas ezera Nakā, Stokholmas tuvumā. Dažas sēnes, īpaši laimzaļā trompešu sēne (kas-smaržo pēc safrāna, ar saviem moka spalvainiem radziņiem tā aug milzīgās kolonijās, un indiāņu vasarā, kad pūš vējš, tā liek skanēt grabēšanai tādēļ, ka iekšupvērstās malu paliekas ar laiku atlūzt un ieripo radziņos, kur darbojas vairāk vai mazāk kā marakasa saturs) zaļo un zeļ tādās no ugunsgrēka cietušās augsnēs, un varbūt es mekleju tieši tādas.

Varbūt es vienkārši gribēju būt viens kā Kirkegors, kā Rosso, kā Una-muno, kā Paskāls vai Nīče. (Ai! Atceros, kā jutos viņus lasot, ar viņiem atkal atklāt vientulību un vienā mierā to nolaupīt attiecību kultūrai, lai pastaigās vienatnē to koptu kā ilgi gaidītu lietu, nevis kā tagad - visu valdošu stāvokli!) Bet man nebija lemts būt ilgi vienam. Drīz vien biju spiests novērot cilvēku plānā, vienmērīgi nokrāsotā virsvalkā, kas virzījās uz priekšu starp koku skeletiem tā, ka ogļu putekļi virmoja ap viņa kājām. Kādu gabaliņu no manis viņš apstājās, cieši uzlūkoja plastmasā iepresētu papīra gabalu, kas, tā es driz vien sapratu, bija apkārtējo kvadrātkilometru karte. Es, protams, biju dzirdējis par šādu izpriecu - skriet caur mežonīgu apgabalu un, cik īsā laikā vien iespējams, mēģināt atrast zināmu skaitu “kontrolpunktu”, kas ainavā atzīmēti ar zīda lietussardziņiem, tie dažkārt ir visai dekoratīvi, īpaši lietū, kad apkārtējais zaļums pavasarī vēl košs, vai rudenī, kad virpuļo dzeltenās lapas. Orientierists atkal uzņēma ātrumu pārdrošiem lēcieniem pa stāvu, plakanu akmeņu pilnu, nogāzi. Tad viņš pazuda, un, kamēr gāju pa šo, savas neuzņemtās filmas “Cilvēku planēta” scenāriju, domas atkal atgriezās pie maniem jaunajiem draugiem.

Kaut kas Hektora noslēgtībā mani skumdināja, un es paraustīju plecus - žests, kas šajā sadegušajā pamestībā kļuva tik smieklīgs, ka man uznāca vēlme nolikties jaunajās mētrās un līdz galam izsmieties (tagad esmu izsmējies līdz galam), pirms eju tālāk pa lielisko, mazo šūpojošos braslu sistēmu pār lielā muklāja kalna plato iegrimušajiem kūdras un dubļu līčiem - šie brasli, starp citu nodomāju, būtu Bērbelei ko atzīmēt kartē, ar spīdoši oranžu vai fosforzaļu ar grafītu ieziestā kartē. Hektoram jau no paša sākuma bija visvairāk ko stāstīt: kaut gan uzbāzīgs un (savai sugai uzticīgs, viņš taču bija sarkanmatis) ar spalgu balsi, bet galu galā pievilcīgs ar savu atklātību un konfidenciāliem paziņojumiem, kuri nekļuva grūti panesami vai neērti arī tad, ja tie spēja izaicināt tavas saprāta dāvanas.

Tāds nu cilvēks ir, domāju kādu vakaru, kad Hektors, es un Bērbele bijām izgājuši pastaigāties Stokholmas dienvidu daļā, mazliet uzkoduši kādā indiešu restorānā. Hektors bija pasūtījis ēdienu, kas nosaukts Vindalu provinces vārdā, tik karstu, ka viņa acenes aizmiglojās. Tajā vakarā pēc vairākām spilgti dzeltenām vodkām (manā stāstījumā laikam būs krāsu pavediens, vai ne: laimzaļa trompešu sēne, fosforzaļi brasli, spilgti sarkani mati, spīdoši dzeltenas vodkas glāzes...) uz bāra letes, kas melnāka par Prusta kapa plāksni, viņš stāstīja par saviem šaušalīgi apdāvinātajiem bērniem Bū un Lū un par aukstumu, kuru viņa ģimene bija sākusi izraisīt savas optimi-zētās strukturas iekšienē.

Izrādījās, ka Hektors bieži vien domāja konkrētos modeļos. Kadu sajutu viņš varēja salīdzināt ar tirgus laukumu vai ēku, kluci vai kaut kādā veidā saņurcītu papīru, vai burai līdzīgu izstieptu jumtu par trotuāra restorānu vai monstrveidīgu debesskrāpi fantastiskā lielumā (kilometra augstumā Jur-gordena salā), vai sudraba brezentu ap jaguāru (ar radio darbinātu, tādu līdz ceļiem) renstelē, vai balzamkoka kāpnēm lapotnē... Viņš bija civilinže-nieris un arhitekts, melanholiķis un lielo žestu dzejnieks, un varbūt, blakus Bērbelei un tam dzejniekam, kuru Harijs tik ļoti apbrīnoja, inteliģentākā persona, kādu jebkad esmu saticis. Kā pirmais no zviedru arhitektiem viņš bija sadarbojies ar itāļu Stalker grupu un īstenojis vairāku gadu semināru sēriju par kustību un laiku arhitektūrā. Tā bija rosinājusi jauna kulturālas sarunas klimata rašanos, kur filosofi, dzejnieki, inženieri un arhitekti pulcējās ap telpas pieredzi, kas pārsniedz celtniecību un pilsētas plānošanu, nepieviļot tās tradīcijas un uzdevumus. Turpretim Hektora Stalker filiāle nonāca konfliktā ar TV, pēc šī medija - mirušu bilžu kastes, kā Bērbele teica -mēģinājuma izjokot visu kustības un laika ideju arhitektūrā. Visa lieta nekļuva labāka no tā, ka Hektors kādā intervijā teica, ka vajadzētu “dzimumu jautājumu izmest no kultūras diskursa”, lai būtu iespējams ieraudzīt to, kas patiešām svarīgs, aiz “dažu masu mediju feministu” partikulārās intereses turpināt “savus daudzvārdīgos un apšaubāmos apgalvojumus”.

Taču Hektoram un viņa birojam bija pietiekami daudz solīdu, tradicionālu uzdevumu, lai paciestu dažus skandālus, kuri bez tam dažus pa-sūtinātājus pievilka. Tas bija, piemēram, gan renovējis Stokholmas pili, gan cēlis stāvvietu garāžu un atstājis savas pēdas daudzās vietās priekšpilsētās (jauna armatūra gar parku celiņiem, jauni tirgus stendi uz sliedēm, jaunas rūpnīcu klētis ar saules šūnām un vējdzirnavas, jauni uzkārti kājnieku tilti, jauni lifti ēku ārpusē: tie gan ir izolēti pilotprojekti, bet tomēr guvuši ievēribu), viņa modeļi rūpīgi glabājās darbistabā aiz slēgtām stikla durvīm.

Mana pirmā apciemojuma laikā tikai dažas dienas pēc atkalredzēšanās, kad bijām nometuši kruķus, viņš nemaz nepievērsās modeļiem, bet iekļāva mani konfidenciālā izklāstā par savām ilgam pēc arhitektūras piepildīta laika, “kas atvērts tam, kas top, un tam, kas kļūst redzams, tas, ko citās valodās mēdz dēvēt par poētisku emergenci un metamorfu avatdru, tātad savā formā mainīgu parādību vai inkarnāciju”. Tas vīrietis taču runā nevainojamos meandrveidīgos teikumos, nodomāju, jo sagadīšanās pēc tajā rītā biju uzšķīris vārdu “meandrs”: no Mazāzijas upes, kas šodien tiek dēvēta par Lielo Menderesu, latīniski Meander, grieķi to dēvēja Maiandros. Savā novelē “Dārzs ar takām, kas sazarojas”, veltītā Viktorijai Okampo, Borhess devis vārdam tā aktuālo nozīmi - līkumots, lauztām un liektām līnijām un bagāts ar digresiju: “pielietot nepamatotas metaforas un pārāk pašsaprotamus netiešus izteiksmes veidus” Borhesa uztverē ir visacīmredzamākais veids, kā rakstīt “duļķainā Cui Pena” pārdrošajā manierē. Man, protams, kā jūs saprotat, bija tikpat grūti izsekot meandriskajam Hektoram, kā atrauties no viņa harismātiskā snieguma, neskatoties uz to, ka man tas šķita pārāk detalizēts, koriģējumu un korugējumu pārbagāts, kas lika noreibt, kad doma milzīgā ātrumā meklēja sev ceļu caur tām pārsteidzošajām pasāžām, ko viņa maigi drudžainā, mīksti līkločainā valoda nenogurstoši atklāja manam iekšējam skatienam. (Tas attiecas uz viņa maniakālajiem posmiem, kuri mūsu kopīgā laika gaitā kļuva aizvien īsāki un pēdīgi beidzās pavisam, tāpat kā visas upes agrāk vai vēlāk ietek svina pelēkā jūrā, kurā es patlaban izklaidīgi navigēju.)

Savā pirmajā biroja apciemojumā redzēju vienīgi runājošu galvu un aiz viņa lielajiem, bet apaļīgajiem pleciem modeļus ka sava veida kubiskus milzu kukaiņus jeb kāda pāragri nobrieduša bērna spēļmantiņas. Atminējos, kā mans brālis ar šķiltavām izkausēja un “salodēja” savus plastmasas modeļus jaunos, unikālos veidojumos, jutu uz brīdi, atkal sajutu plūstošas plastmasas smaku un redzēju vieglās, melnās pārslas ceļamies līdz ar siltumu no brāļa rakstāmgalda lampas pret griestiem, kur notika Otrā pasaules kara gaisa kaujas, iejaucoties nākotnes amerikāņu Phantom lidmašīnām un vācu Fokker uzbrucējiem pārāk spilgtās kamuflāžas krāsās.

Savas ģimenes aukstumu Hektors minētajā bāra apmeklējumā salīdzināja ar dzīvsudrabu, kas naktīs kā spidošas lodītes guļ uz grīdas glīti izveidotās piramīdās, bet no rītiem sāk plūst visapkārt, kāju uzvandītas paceļas gaisā, piepildot plaušas ar aizvien smalkāk sazarotām stīgām. Veids, kā viņš bieži un ar savādu nopūtu un degsmi pieminēja savu sievu, lika saprast viņa lepnumu par to, ka savā laika (un viņam tomēr tikai četrdesmit) viņu ieguvis un ka viņai ar savu skaistumu (nenozīmīgu blakus Bērbelei) joprojām bija kaut kāda vara pār viņu. Pēc visa spriežot, viņa, tādi bija tikumi, viņam to nenojaušot, šo krāpa. Bet savā sāņus apziņā viņš bija spiests nodarboties ar ēnu, kuras vārdu viņš sapņos izmisīgi meklēja, līdz ap četriem no rīta asarām acīs uzmodās, nevarēdams atkal aizmigt - tādēļ viņa aizvien pieaugošās problēmas darbā un viņa apkārt esošajiem neizprotamās dusmu lēkmes. Citiem vārdiem: gan apbrīnojams, gan nožēlojams vīrs.

Pēc mūsu bāriņu izgājiena, kad grasījāmies šķirties, uznāca sīks lietus kā adatas uz Gētgatanas un Hēgbergsgatanas ielu stūra, it kā lai mūs uzmanīgi izšķirtu un ar savām ielas apgaismojumā kā varavīksnes mirdzošām rokām dāvātu mums draugu naktij, Hektors, pa pusei murminot, pieminēja, ka tajā pašā dienā viens pats apmeklējis dakteri Kristālu, lai iegūtu izsmeļošāku informāciju par kaulu šķembu nozīmi. Vai tiešām?! Bērbele un es reizē izsaucāmies. Bet viņš tikai noraidoši pamāja ar roku, noguris, iecietīgs, ķeizarisks, un ar baismīgu smaidu ielēca taksītī, pirms kāds no mums paguva savākties, lai viņu aizturētu. Negribēti apbrīnodams veidu, kā viņš kāpināja mūsu saspringumu, es atvadījos no Bērbeles un devos nakts atpūtā.

Ko tas Hektors, kas ieslīdēja taksītī, īstenībā bija piedzīvojis? Tad mēs ar Bērbeli to nezinājām. Bet tagad, kad jau ir par vēlu, atmiņas mani piepilda kā glāzi. Jo ilgu laiku pēc tam, viņa atveseļošanās laikā, viņš man iedeva mazu diktofona lentīti, kur ierakstīta tikšanās ar Kristālu, un šo to citu mūsu stāstam interesantu.

No lentes uzzinām, ka Hektors un Kristāls sarunājuši tikšanos pie kafijas automāta slimnīcas vestibilā. Hektors ieradās, viņš lentē saka, par agru. Kādu mirkli viņš palika stāvot, rāmā grūtsirdībā apcerēdams jauno, patiešām ļoti skaisto Narcišu kā ceļos nometušos zēnu bronzā, kā ari viņa mītisko pielūdzēju, klātesošu sava vārda formā, kas darināta no tās pašas vielas. Zēnu spogulis bija divkāršojis ūdens atspīdumā, kur vējš radīja musturus, it kā viņš runātu pats ar sevi. Un “viņa”, tātad vārda burti, stāvēja līdz pusei iegremdēti - un tātad līmeniski ūdens sadalīti - ūdenī, kas tieši caur šo dalījumu pilnveidoja viņas formas, zīmes, no kurām viņa sastāvēja horizonta līmenī, bija simetriskas: ECHO. Viņa uzbudinātajā apziņā viss kļuva pavisam mierīgs, un viņš ierasti paraustīja plecus mirklī, kad dakteris Kristāls materializējās. Tas sveicināja ar ciešu, sausu, aukstu rokas spiedienu un plakanu, pelēku skatienu.

Tad viņš pagriezās un sāka iet lielās slimnīcas iekšpuses virzienā. Mēs esam, viņš teica, pa pusei pagriezies atpakaļ pret Hektoru, kas čāpoja nopakaļus, pārslogoti ar pacientiem, kuru simptomi ir vāji, bet viennozīmīgi: viss ļogās un grīļojas, neviens vairs nejaudā painteresēties. Tajā pašā laikā visiem dzinulis ir aizvien agresīvāka kāre pēc kaut kā, kas varētu atlīdzināt kādu neaptveramu zaudējumu, vētrainu pāridarījumu. Izpostītām privātām ekonomikām, salauztām laulībām, atlaišanām no darbavietām, apvainojumiem, apkārt traucošiem taisnības meklētājiem, kas, no vienas puses, ir pamatoti satraukti, bet, no otras puses, pilnīgi pamesti, vai sastingušiem prag-mātiķiem, kuriem naktīs vairs nav sapņu, bezcerīgiem darba narkomāniem, ļaudīm, kas atsakās iet mājās no darba, kurus jāatraida ar policijas palīdzību kā Melvila novelē Bartelbijs, kopētājs, vai jūs to esat lasījis... Kā, ko, elpoja Hektors. Nūjā, es jau neesmu nekāds tur shrink, teica Kristāls, bet jaunībā studēju pie agorafobijas eksperta. Viņš uzskatīja, ka šīs bailes ir tikai īpašs brīvības baiļu paveids, kas savukārt tikai ir izbīļa baiļu paveids, citiem vārdiem, fobiju fobija, bailes no bīšanās - uzmanieties! Sieviete uz gaiši zaļa, aerodinamiska skūtera aizšalca dažus centimetrus no Hektora sviedrainās pieres.

Viņi iegriezās vairāku simtu metru garā gaitenī, kura nospodrinātā grīda rādīja viņu dubultniekus, spoguļattēla un ēnas maisījumu (tā Hektors lentē). Dakterim bija gumijas zoles, tās nedaudz iekliedzās ik uz soļa. Ap to laiku Hektors jutās izslāpis un saērcināts ne tik lielā mērā no slāpēm, kā no tā, ka nespēja beigt par tām domāt, varbūt tas ir apstāklis, kas apvieno visus saērcinājumus: to ne-neiedomājamība. Apziņas fonā, kur tumsa un gaisma cīnās, lai iegūtu samanāmas pieredzes rangu, kustējās arī viņa meitas seja, lūdzoša un nicības pilna.

Tēvam un meitai tajā rītā bija bijis vēl viens strīds, nebūt ne pirmais pēc atgriešanās no Maginas salas iepriekšējā gadā: viņa bija apsūdzējusi tēvu par to, ka viņš esot pametis amerikāņu arheologus un viņu smilšu piļu celšanu, kā ari par to, ka viņš bijis neuzticīgs mammai ar bizāro vīru biezajā, visu ķermeni nosedzošajā kažokā. Ak, tāpat kā ritoša siena guba - rit-guba, Hektors bija atbildējis, mēs tikai skatījāmies uz mēness aptumšošanos, un jums taču esot gājis labi restorānā, tā vismaz jūs teicāt, Hektors bija atbildējis un tad, tā viņš lentē saka, bija zaudējis valodu.

Stāstīt par trauslu dvēseļu savienošanos un izsekot visiem sarežģījumiem, kuros mūsu stāsts it kā uzplaukst, ir it kā būt ieslēgtam filmu alā, kuras sienas ir ekrāni. Šis, bez šaubām, ir bridis, kad Hektora tikšanās ar dakteri Kristālu kļūst īpaši interesanta (ja nu vispār jebkas mani vairs spēj ieinteresēt). Tomēr man pavisam īsi jāpakavējas pie Hektora vārdu izvēles attiecībā uz acīm redzami katastrofālo Maginas ceļojumu, par kuru, starp citu, turpmāk būs runa jo vairāk. Vārds, par kuru es domāju, ir ritguba'. Lū, kas dzimusi 90. gadu sākumā, droši vien to nebūs varējusi saprast, bet būs to uztvērusi kā aklu, kaut krāšņu, nonsensa vārdu. Tā tas nebūt nav. īstenībā eksistē savādas saites starp Hektora vectēvu, kažokā tērptu teātra Intiman uzraugu, arī statistu vairākās rēvijās, un nenovērtējamā pseido-dokumentālā darbā “Ritgubas” (1961. g.) radītāju. Šīs riteņotās, uz priekšu traucošās siena gubas, kas mazliet atgādināja milzu pūces, parādījās populārākajā TV sarunu šovā, izlamāto un iemīļoto “bārdu” Ingves Gamlīna, Bepes Volgersa un Moltas Eriksona prezentācijā. Ritguba bija Gamlīna izgudrojums, radījums, kas līdzinājās morrai un grīlai - skatiet fērsalieša Viljama Heinesena krāšņi grotesko noveli Grilan - kā arī vienam otram svešākam folkloras radījumam. Šis fenomens pat atradis ceļu uz mondiālo kultūras industriju: padomājiet par to, kā Disneja filmas Aristocats sulainis Edgars bēg no suņiem - viņš atrodas riteņa nestā siena gubā, kuru no augšas kopā tur lietussargs. Es šeit pieminu ritgubas tikai divu šķietami atšķirīgu iemeslu dēļ: filmas pirmizrāde notika mana mazā brāļa dzimšanas gadā, un ritgubu pastāvēšana atkal kļuva aktuāla tajā laikā, kad pārējās trauslās dvēseles krustoja manu dzīves gājumu, proti, daktera Kristāla stāstos par gigantiskajām vemjbumbām zviedru ainavā, arī par to turpmāk būs vēl.

Pēkšņi, turpina Hektora balss lentē, dakteris pagriezās caur atvērtām smagām metāla durvīm, kuras neredzami iegrimušas mākslinieciskā izpušķojumā, kas sastāvēja no milzu vabolēm, tauriņiem, spārēm un dadžiem, gigantiskas vasaras pļavas, skatītas no apakšas, un pāri pļavai veikli sadalīta, šķietami no visurienes nākdama, gaisma un viegli mākoņi, kas redzami augstu kalnos un kas, garām plūstot tikai kādus pāris desmit metrus virs zemes, ceļiniekā rada sajūtu, ka vienlaicīgi vēro pasaules galu un tās sākumu, pavisam rets omas līmenis, kur samierināšanās ar nāvi un savākšanās jaunam startam ir vienādi svarīgas. Tik ilgu laiku viņš bija iegrimis šī nāves gaiteņa gleznojumos, kur mirušiem dažreiz jāguļ rindā ārpus sekcijas zālēm un ledusskapjiem, ka durvis paguva aizkrist, pirms Hektors tur nokļuva. Viņš tās dauzīja ar izmisumu, par kuru skaļākas bija vienīgi tā paša izmisuma modinātās bailes. Dakteris atvainodamies durvis atvēra, un viņi turpināja iet caur jaunu gaiteni, gar kura malām bija veci arhīvu skapji, gultas un kaudzēs sakrauti krēsli.

Ļauj man sacīt tā, Kristāls iesāka, rādīdams Hektoram diagrammu. Neizskaidrojami kaulu lūzumi, kā arī pārsprāguši asinsvadi un asins izplūdums smadzenēs jaunos gados, tas ir - zem piecdesmit, palēnām, bet noteikti piedzīvo pieaugumu visu 20. gadsimtu. Mans materiāls, protams, ir nepietiekams, lai būtu iespējami galēji secinājumi - kopā tikai pāris simtu gadījumu. Bet tajos redzama visai interesanta regularitāte. Tā, piemēram, šādi kaulu lūzumi nav parasti fiziska darba strādnieku vidū, tas runātu par labu šodienas veselības padomiem: mērena piepūle stiprina skeletu. Turpretim skeletu fraktūras, gadsimtam ejot, kļūst aizvien biežākas jaunu cilvēku starpā, neskatoties uz viņu dzīves veidu, te ir runa par vecuma grupu zem trīsdesmit. Tu jau esi mazliet vecāks, bet pārējie kumpeļi pieder tieši pie šīs kategorijas, nē, tas I Iarijs gan ne, viņam laikam četrdesmit divi, un varbūt arī tā sieviete ne, jeb.

Vai tas, kurš stāv man priekšā, es domāju, saka Hektors lentē, ir nemākulis un šarlatāns, jeb viņam tiešām kas svarīgs stāstāms? Viņam ienāca prātā dažas rindas no Valtera Benjamina vēstulēm dāņu tulkojumā, histēriskā pasāža, kurā apgalvots, ka galvenais revolucionārais tikums ir dzīvot stikla istabās, dāniski: vozrelser av glas. Hektors ķiķināja un domās uzskicēja stikla mājiņu uz kāpurķēdēm. Bet daktera skatiens izurbās cauri šiem eskapistiskajiem nomoda sapņiem. Kristāls bija uzskatāmi līdzīgs kārnajam itāļu futbola tiesnesim Kolinam, četras reizes izraudzītam par pasaules labāko. I lektors vēroja dziļi iegrimušās acis zem dienasgaismā spīdošās pieres un nodomāja, ka te nu, mīļie ļautiņi, mums gadījies īsts, tradicionālā nozīmē pilnīgs vājprātīgais. Bet Kristāls šķita nolasījis viņa domas, jo piecēlās un teica, ka I lektors, ja grib, var paskatīties viņa spirālveidīgo stikla šķembu kolekciju. No sabuktēta metāla skapja viņš izdabūja pāris plastmasas turziņām pilnas kurpju kastes. Tieši tādām, kadas es, Hektors, Bērbele un I larijs bijām saņēmuši pastā.

Hektors lasīja uz turziņām: Alberts Johansons, dzimis 1889. g., miris 1959. g., stacijas priekšnieks. Ēriks Šelds, dzimis 1919. g., miris 1977. g., revidents. Anita Stēna, dzimusi 1960. g., kuratore. Frūde Eskilsens, dzimis 1974. g., zvejnieks. Jalmars Sederbergs, dzimis 1869. g., miris 1941. g„ rakstnieks. Ivonne Brantinga, dzimusi 1957. g., mirusi 2002. g., policiste. Egons Tekss, dzimis 1919. g., dārznieks.

Gaisa kondicionēšana apstājās. No Hektoram blakus esošā radiatora bija sadzirdama tekošas smilts skaņa. Viņš dzirdēja daktera elpošanu, strauju, šņācošu, tuvāk klausoties, nepārtraukti šņācošu kā iemutis pār dažām zaļumu un augļu letēm, kas mūžīgi izplata plāniņu, plīvuram līdzīgu miglu pār biržu un lauku polivinilhlorīdspodrām veltēm. Tā skaņa nepiederēja elpošanai, bet citam procesam, varbūt viņš to tikai iedomājās, dakteris tik tiešām ieelpoja, izelpoja kā visi citi, bet dīvaini gan tas skanēja, it kā viņam būtu sūce kaut kur vai smēķēšanas izraisītas elpvada problēmas. “Jūs smēķējat?” vaicāja Hektors nobažījies, bet ar humora dzirksti acīs, Kristāls pamāja noraidoši, nevis, kā “nē” atbildot, bet tā, lai tiktu vaļā no jautājuma kā tāda, noguris, pēkšņi defensīvs, noslēgts un bēdu nomākts, kamēr viņš trīcošiem pirkstiem savāca turziņas un lēnām piecēlās. Hektors atminējās dzejoli metro, kuram Harijs bija pievērsis viņa uzmanību:

Tu vienmēr vari

griezties šurp ar lietusgāzes

krišanas spēku,

kas vienalga kā sasniedz seju,

pārvērš loga spraugu par

stāstīto zemi.

Attālumi, kas pilda mūsu dienas ar iztukšojamām telpām, ir tās domas, kas nepārvēršas tēlos. Un attālumu domās nekad neesam dzīvi. Kā tās klejo lielo lietu iekšienē, unikālas izbrīnā par tās sugas vientulību, kas aprauta vienā eksemplārā.

Bet tu tos aizmirsīsi. Un to savādais lielums ikdienas sapņos tiks aizmirsts.

Un bez tēva, un bez dēla tu vērsīsies

zem straujiem padebešiem mītošās spraugās: tavs

iekšējais skatiens lidos pāri

zaļi kvēlojošiem zāļu sliekšņiem, dzenoties

pēc visa plašā un nīkulīgā jēgas elpas iekšienē, kad gaiss un ļaunumam svešā zemi zinošā lietus smarža ir te ķermenī, te griežas atpakaļ.

Dzejolis toreiz Hektoru satrauca. Viņš sadusmojās uz metro pārvaldi, kas pakļauj pasažierus ļaundabīgiem saprotamības eksperimentiem. Tajā pašā laikā viņš saprata, ka reklāmas ievērības eksperimenti ir tūkstoš reižu ļaunāki. Bez tam dzejolis taču, pēc brīža pētīšanas, galīgi kristālskaidrs kā uzrunā, tā arī jēdzienu īstenošanā. Hektors bija pietiekami izglītots, lai spētu uztvert dzejoli kā meditāciju par pagriezienu panta beigās un radniecību starp šo pagriezienu (tās izcelsme ir araja pagrieziens vagas galā), kā arī elpas pārvērtību no insipratoriskas (iesūkšana) uz ekssipratorisku (izpū-šana) kustību, ar visu to, ko tas nozīmē iekšpuses un ārpuses savstarpējai saprašanai, to varējām nojaust dzejoļa fikcijas arhitektūrā: logs un lietus šaltis ietrauc istabā. Viņš juta, ka frāze “pārvērš loga spraugu par stāstīto zemi”, bija brīnišķīgi skaista un nolēma veidot semināru par celtnēm un klimatu Stalker filiāles režijā ar jauniem dzejniekiem un arhitektiem.

Bet visilgāk tomēr palika īpatnā vārda “tādējādi" lietošana: “un tas tādējādi sasniedz seju”; “tādējādi viņi klejo”, “tas tādējādi ļaunam svešais”. Jaunībā Hektors labprāt raudāja, tiklīdz sāka līt. Tagad viņš juta tās sensi-bilitātes atbalsi. Kamēr smiltis turpināja tecēt radiatorā, es sapratu, ka man jātiek prom no šejienes, viņš lentē saka.

“Nē, to riebīgo paradumu esmu atmetis,” teica Kristāls.

Bet daudzi no tiem, kas lauza lielākus vai mazākus kaulus ķermenī, droši vien to darīja smēķēšanas dēļ, arī ja tas nebūt nepieder pie interesantākajiem faktoriem šajā gadījumā. Smēķēšana 20. gadsimtā taču samazinās tikpat strauji, kā pieaug neizskaidrojamu skeleta lūzumu skaits. Bet tagad nakts kļūst vēsāka, ja jūs saprotat, ko domāju. Mums būs jāturpina saruna par trausluma mēri citreiz. Jums ir mana e-pasta adrese: krakšķis@brak-šķis.com

Pēc tam Kristāls viņu atkal izveda šaurajā ejā. Dziļi tumsā spīdēja sarkana lampa. Šķērskoridors, kuru Hektors turpceļā nebija ievērojis, pārplūda ar gaismu, bet neviens neparādījās, tikai varēja just spēcīgu vēju no sāniem, kā metro vilcienam lielā ātrumā tuvojoties pieturai, kad gaisa masa gāžas pāri peronam. Nākamā krustojumā parādījās vēl viens baltā tērpies cilvēks uz skūtera. Koridors satumsa, un baltais ķitelis izskatījās pēc mutautiņa, kas naktī aizlido projām. Liftā viņš redzēja pats savu seju, bezspēcīgu, ar apdzisušu skatienu. Esmu bēdīgs, bet mans izbrīns vēl palicis, viņš modri domāja. Ko tas nozīmē, viņš prasīja Kristālam, ejot uz izeju, piederēt šim trauslo radījumu bariņam? Es šaubos, teica dakteris mierīgi, vai vēl esam tai atbildei nobrieduši. Bet agrāk vai vēlāk būsim spiesti to izteikt. Varbūt dažās Karla Magnusa Stolta grāmatas “Medicīna un cilvēcīgais” pasāžās varam kaut ko nojaust: “Neorganisku slimību slimnieki jūtas nesaprasti. Tajā pašā laikā droši vien ir tā, ja medicīna spētu pilnīgi caurstrāvot un racionāli izskaidrot stresa un izdegšanas stāvokļus, rastos atkal jauni stāvokļi. /.../ Citiem vārdiem, varbūt šad tad rodas vajadzība pēc slimības.”

Hektors lēnām gāja augšup pa trepēm Ringvēgena virzienā. Spēcīgas vēja brāzmas lika lampām pār ielu spēji šūpoties un koku un mašīnu ēnām plīvot. Es aizmirsu pataustīt šķembas, viņš domāja, sajust, vai tās tiešām ir no stikla. Viņš atcerējās draugu, kuram kāds durvju sargs iedauzīja pieri, taču citu traumu nebija. Varbūt dažiem ir pretējā īpatnība: ekstrēmi spēcīgi skeleti, varbūt pat no cita materiāla, paraaramīda šķiedrām, tērauda. Mediju atmiņā pazibēja kāds holandiešu perverts, kas licis ieoperēt radziņus paura kaulā no materiāla,’ kuru audi iekapsulētu un vēlāk nākotnes arheologi to uztvertu kā dabīgu. Viņi domās, ka es biju citplanētietis vai Nelabais, viņš smejas savā virtuve kopā ar savu tetovejumiem nomaskēto sievieti. Lai veicas, Hektors bija nodomājis.

(Andalūzija 1565. gads)

... Dakteris raugās debesīs, pakratot galvu, iegroza vairāk gaismas dvēselē, pavelk mēteli uz augšu un skrien gabaliņu lejup, viņš domā, ka viņš vienīgais starp vīriem atbildīgos brīžos tā dara. Viņš apraujas, nometas ceļos (vēl četrdesmit gadu vecumā bez jebkādām grūtībām) pie strautiņa, padzeras. Viņu novēro kāda bezkaunīga varde ar oranžiem pleķiem uz muguras. Ideja par debesīm kā vietu, viņš domā, nevarētu nākt no debesu vērošanas, jo debesis ir viens vienīgs neizdibināms bezdibenis vai tikai zila siena.

Nē, ideja par debesīm kā vietu būs cēlusies no mākoņu šķietami stabilās ainavas vērošanas, pazīstot to nemainīgo kustēšanos. Vai varēja būt citādi? Priekšstatam par citu pasauli jāgūst kaut kur prototips. Vienīgais pieejamais ir zemes ainava, tās ūdens un cauri gadsimtiem klejojošo acumirklīgo mākoņu tēli. Dievs visu redz, un, saskaņā ar jauno mācību, viņa providence gādā par cilvēku, proti, dodot viņam brīvu gribu darīt labu. Tas ir saprotams arī kā drauds: tas, kas nedara labu, to providencei nesasniegt, kaut arī viņš ticētu Dievam. Kaut kādā veidā ainavas prototips vai modelis iekļauts kā dārgakmens cilvēkā, lai viņš, debesis vērojot, mākoņu masīvā iepazītu zemiskos kalnus. Dakteris raugās debesīs. Ne mazākā mākoņa. Zilā siena ietriecas viņa acīs, cauri galvai un nosedz pakauša iekšpusi ar vārgām sāpēm un nojautām par likstām...

Viņš zināja, ka ģimene viņu gaida mājās, tas ir: viņi sagaida, ka viņš pārnāks, nevis burtiski sēž un gaida. Viņš redzēja sievu acu priekšā, Lū un Bū TV priekšā, iesūktus kādā policijas seriālā ar visu attiecīgo menažēriju: goth-girl patalogi, kaujas mākslās zinīgu geju, melno šefu, vīrieti labākajos gados, labprātīgu īru - izsmiekla objektu ar alus vēderu un pārmērīgi režisētu, atbilstošu birokrātu pensijas gados, vēlams brīvmūrnieku ar fašistiskām un seksiskām tendencēm, tas katras daļas beigās saņem pelnīto rituālo sodu.

Tiklīdz viņš ierastos, apsēstos, ģimene, nepagriežoties pret viņu, sacītu, ka laikam paliek vēls, un cits pēc cita aiztītos. Viņš paliktu viens pats sēžam lielā istabā, kamēr mīklainā slepkavība, tumšās sekvencēs, tiktu atklāta, un viņu pārņemtu smieklīgas ilgas būt policistam: padomā, sēdēt pie tā melnā rakstāmgalda ar tuklo post-it paciņu blakus telefonam, ar rūtaino kreklu un alumīnija žalūzijām deniņu tuvumā.

Tagad vējš kā aizpūtis - lentē dzirdams, ka Hektors to saka smaidot, -un sāka gāzt. Kādā no Rosenlundsgatana strauji topošajām peļķēm kādam bērnam nokrīt piena paka. Es apstājos, tā viņa balss, un redzēju kā baltais šķidrums dūmiem līdzīgās vijās sajaucas ar lietus ūdeni. Tas man atgādināja, viņš turpina, radioteleskopa foto attēlu no Zirga galvas miglāja, objektam lidzigu fenomenu, it kā pīpes dūmu vija, bet tādā lielumā, ka visas dzīves nepietiktu pat ceļojumam starp zirga ausīm. Lietus pilieni veidoja apļus, kas ieauga cits citā un pazuda. Drīz vien peļķe bija zilgani balta. Maigi aizrādīdama, mamma ar bērnu iekāpa autobusā, aiz kura pilošiem logiem saspiedās seju traipi. Es atrodos, tā domāju, saka Hektora balss, kādas vispārīgas patiesības neatklātajā kaktā. Diezgan neredzams.

Mājās viss notika tieši, kā viņš bija paredzējis. Ģimenes sieviešu daļa pazuda zibens ātrumā, bet Bū kavējās virtuvē kādu brīdi ar tasi kakao, un Hektors mēģināja runāt ar dēlu, kas atbildēja izvairīgi uz viņa caurspīdīgajiem jautājumiem par skolu un draugiem. Vai tu nevari stāvēt mierīgi, kāpēc tu visu laiku grozies šurpu turpu, viņš domāja un juta mežonīgu vēlēšanos noglāstīt dēla galvu, kuru sargāja lipīga, nesakarīga frizūra ar laim-zaļām stīpām. Ar slīpētu rūpību dēls mazgāja krūzi, to noslaucīja, ielika skapī un teica: “Esmu pasācis ienīst krūžu brūno kārtu." Kad Hektors pacēla roku, lai paglāstītu galvu, arī viņš metās prom.

Lielajā istabā kaut kas kustējās: daži mednieki Kalahari tuksnesī ēdot sapuvušu zebras gaļu; kamēr viņi filmētājiem skaidroja, ka viņu kuņģi jau kopš bērnības pieradināti pie tādas barības, Hektors aptvēra, ka redzējis aizkustinošo dokumentālo filmu jau agrāk. Viņš izslēdza televizoru, izgāja uz terases un apsēdās zem markīzes. Viņš raudzījās lietus jūdzēm dziļajos sudraba aizkaros un nolēma pārdomāt pēdējo gadu.

Tajā Maginas rudenī viņš bija, kā saka, depresijā, nesaprazdams kādēļ. Viss taču saprāta robežās bija labi: kundzei un viņam pašam karjeras grūtākais posms jau garām, un bērni tādos gados, kad vecāku pienākumi bieži vien ir mierīga klejošana no vienas prieka noras uz otru: divpadsmit un četrpadsmit gadu, labi mācās, ziņkārība par visu, savādi humorpilni - ne Hektors, ne viņa sieva nebija pārāk lieli jokotāji un dažreiz pilnīgi apmulsa no bērnu zīmīgajiem skatieniem un bezmērķīgajām vārdu spēlēm. Kaut kādā veidā laikam tomēr esam viņiem iedvesuši ko tādu, ko vajadzētu dēvēt par mīlestību, viņš nodomāja un iegāja pēc džempera.

Bū toruden sāka sesto, Lū astoto klasi. Pat skolas maiņa sakarā ar pārcelšanos uz Lidingē, šķiet, viņus netraucēja, gluži otrādi, viņi no rītiem devās laukā ar laikmetam neraksturīgu, priecīgu akurātību vaibstos. Hektora kundze ar līdzsvarotu omu un to dāvanu, kas piemīt daudziem veciem, tuviem draugiem, ap to laiku bija tikai pa pusei precējusies ar viņu: viņješu un TV programmu interjera dizainera darbs viņu posmiem nodarbināja pamatīgi, dažreiz viņa iemiga mājās pie datora.

Kādu vakaru viņa bija aizmigusi tieši tā, ar vaigu pret pītu sedziņu, kur parasti stāvēja tējkanna. Vadot savu pusaizmigušo dzīvesbiedru līdz gultai, viņa piekļāvās viņam veidā, kādu viņš atcerējās no veciem laikiem, bet tikai uz mirkli, un viņš saprata, ka tas bija fiziskās ērtības labad. Viņas vaigs bija rūtains no sedziņas, un varēja just sviedru un veca parfīma smaku. Viņa bija aizmigusi, pirms viņš paguva sasegt, viņš palika stāvot kādu mirkli ar skatienu tajā ādas krāsas pinuma rakstā, it kā viņš cerētu tur atrast savu bēdu noslēpumu.

Pats viņš tajā laikā bija spiests vilkt, stiept un grūst sevi uz darbu, mazītiņu arhitekta kantori Vecpilsētā, kur viņam toruden bija atbildība par milzigu ātriju, kas iekļaus visu Globena rajonu, jāpiepilda tas ar eksotiskiem augiem, tostarp daudziem kaktusiem. Starp citu, lustīgas debates tieši par kaktusiem pagājušā vasarā palīdzēja noturēt labu omu. Kādam šie augi šķita pārāk bīstami ar saviem dzelkšņiem dažām šķirnēm pat desmit centimetru garumā, dažreiz pildītiem ar indi, kas varētu izraisīt nopietnas alerģiskas reakcijas. “Nebūtu prātīgi,” teica Hektors Svenska Dagbladet intervijā, "ka ļaudis kāpaļātu pa kaktusiem, tie vairāk domāti apskatīšanai. Kaktusa dārzs ieaijā apmeklētāju tieši tai miera pilnajā rāmumā, kas mūsu laikos tik vajadzīgs.”

Viņam bija pietiekami daudz grūtību ar stikla domu, un viņš nejaudāja turpināt kaktusa debates ar tādu emfāzi, kā būtu vēlējies. Kaut kā viņam šķita, ka diskusiju dalībnieki viņu neņem nopietni un ka neuzticību neizraisa tas, ka viņš pārstāv vienu pusi, bet tas, ka viņš bija lietojis vārdu “pa-rastība”. “Viņiem liekas, ka esmu kaut kāds vecs dīvainis,” viņš kādu vakaru teica savai sievai, kas skrēja uz ruļļu lentes bīstami tuvu laivu laipai. “Tas jau tu arī esi,” viņa elsoja, “vecs dīvainis.” To sacīdama, viņa smaidīja, bet, kad viņš pabāza galvu no laivas kajītes, viņas seja bija kļuvusi dīvaini cieta, varbūt no piepūles. Viņa bija sākusi skrtet pirms pusduča gadu un lēnām izveidojusies par fantastisku gargabalnieci, pieķērusies iluzorai šķīstīšanai fiziskās mocībās.

Nemaz nemanot, Hektors tajā rudenī nonāca depresijas varā: ikdienas priekšmeti iznāca laukā no saviem viltus apvalkiem, vientulīgi, neizšķīlušies, baisi apaļīgi vai briesmīgi plakani, palikuši bez jēgas, izņemot telpisko, šo neganto paildzināšanu, kas apdraudēja ķermeņa robežas pret dabas bezdibeni vai pret gaismas niecību. Kādu dienu viņš iegāja grāmatnīcā pašķirstīt dzejoļkrājumus, atrada dzejoli, kuru saprata pilnīgi:

■

Tādēļ ka katra lieta izstaro savu attēlu pēc kā saprotam lietas mieru pāri bezdibenim ko piedzīvojam visi kopā katrs atsevišķi ikviens.

Kopā esam vieni - iekļauti, viņš domāja. Jaukā pārdevēja Džilda Ro-mero no Limas smaidīja viņam, un viņš pazina savas ēnas savādi gaišo spoguļattēlu viņas tumšajās acīs. Viņš atradās Saturna, melanholijas debesu ķermeņa, iespaidā.

Tādēļ viņš ar visai mērenu entuziasmu ļāva sevi pārliecināt par domu pavadīt ģimenes atvaļinājumu kādā no salām pie Āfrikas ziemeļrietumu krasta. Bet bērni bija svētlaimīgi, viņus bez kādas ierunas skola atlaida, jo viņiem visos priekšmetos gāja tik labi. Bū bija jālasa grāmata angļu valodā ceļojuma laikā, Lū vajadzēja veikt vietējo arodgrupu inventarizāciju - valodu viņa jau bija sākusi mācīties papildstundās.

Pēdējā vakarā pirms brauciena, kad viss jau bija sapakots, viņš ar mašīnu aizbrauca uz Globena rajonu, lai kādu brīdi pastaigātos gandrīz jau gatavā stikla burbulī. Vecā Globena dimensijas bija respektu iedvesošas, bet tas nu reiz par visām reizēm aprīts no jaunā, caur kuru vārgi varēja nojaust nakts zvaigznes. Kādā kafejnīcā - arī tā no stikla un formā, kas atdarināja kugveidīgu atombumbas patvertni, tās zīmējumu Hektors bija redzējis, -stāvēja viens Tiranosaurus Rekss ar Bārbijlelli vienā no savām rudimentārajām rokām. Apteksne kustējās lēnām kā zem ūdens un kustināja rokas, savādi taustīdamās, gandrīz akli, no espresso automāta roktura līdz kafijas krūzei un ap siltu maizīti aptītajai papīra salvetei, varbūt viņa arī bija depresijā.

(Hektors to nekad neuzzināja, bet viņa tik tiešām tajā rudeni bija nelielā depresijā, Kaisa, vai varbūt tā drizāk bija maiga, paleontoloģiska melanholija, kas viņu nelika mierā. Zem kafejnīcas griestiem kāds milzīgs stiklašķiedras Ornitohiruss izpleta savus spārnus, un viņa kustējās tā ēnā, pasniedzot arhitektiem, inženieriem un būvstrādniekiem pīrāgus un šokolādes torti, domādama, cik bezdibenīgi bēdīgi, ka lidojošo ķirzaku vairs nav. Cik dīvaini, īstenībā Kaisa un es būtu varējuši (citā pasaulē) sev sacīt vairākus gadus pēc šī stāsta, kad stikla cilvēku īpatnība sāka kļūt pamanāma un ieguva sabiedrības atzinību, pat savs festivāls, un dakteris Kristāls bija kļuvis par pazīstamu personu, cik savādi, ka dinozauru mode šķiet nebeidzama ar datoranimētām filmām, spēļmantiņām un grāmatām, kas šīs lielās baismu ķirzakas padarijušas pazīstamākas par daudziem tiešām dzīviem zvēriem uz mūsu zemeslodes, jā, cik dīvaini, ka neviens cilvēks nekad nav dinozauru savām acīm redzējis...)

Daži no kaktusiem jau stāvēja savās vietās, bet ievietoti koka būros, lai sargātu to dzelkšņus. No kaut kurienes pūta vējš, un no stāvlaukuma skanēja kādas mašīnas trauksmes signāls, bet citādi valdīja klusums. Viņš bija pūlējies celtni izolēt no ārējām skaņām, tādējādi atņemot tai tās vieglumu. Ziepju burbulis, tā to jau dēvēja mediji, un faktiski, no Getgatanas puses raugoties, tā tiešām atstāja mirklīga materiāla iespaidu. No griestiem karājās virves un plastmasas strēmeles, kas starmetēju gaismā pārtapa par plēnējošu ēnu dārzu.

“Tajā vakarā pirms gada,” domāja Hektors savā terasē, “man būtu vajadzējis justies apmierinātam un priecāties par novembra braucienu uz Atlantijas okeānu. Taču tā nemaz nejutos, mani pārņēma izmisums, un kaktusi kļuva par mana izmisuma ārējo ekvivalentu. Un tagad man ir sajūta, ka esmu pielaidis Lū to izmisumu.”

Starp koka dēļiem kaktusu adatas spīdēja naidīgi, jā, nicinoši. Es vēroju adatas un jutu milzīgo attālumu starp mums, nesaprazdams, ka tieši bažas par attālumu no kaut kādiem bezdvēseliskiem tuksneša augiem bija skaidra zime, ka ar mani kaut kas nav īsti kārtībā. Savādi, ka tajā naktī man miegs bija tomēr itin labs, kā vienmēr, kad vakaros izdevies aizšmaukt no ģimenes uz kādu brīdi, un atkal atrast sevi vai svešuma skaņu, kas ir mana paša, un es atceros nākamās dienas lidojumu kā jautru epizodi ar mākoņiem un stjuaršu gurniem, lasīšanu un pļāpāšanu ar bērniem par cīņu pret terorismu, nevalstisko organizāciju nozīmi un bēgļu plūsmu no Āfrikas uz Spāniju.

Piepūle, lai atcerētos, nāk Hektoram par labu. Balss lentē kļūst aizvien skanīgāka un dedzīgāka. Viņš pieliek un atņem, maina gaismas un krāsas, analizē lietas, par kurām viņam ir redzes atmiņa, bet kuras viņš nesaprata, kad viņa skatiens tām uzdūrās: sēžot uz terases, runājot diktofonā, tas viņam faktiski ir radošs process. “Mēs dabūjām bungalo,” viņš saka gandrīz vai maigi mazajam spīdīgajam metāla aparātam, “mums iedalīja bungalo nepatīkami tuvu lielam lēto ceļojumu klientu hoteļu kompleksam. Bet mūsu mazajam ciemam bija noslēgta pludmale, kuru vīri sarkanos pārvalkos regulāri tīrīja. Katram dzīvoklim bija visa vajadzīgā sadzīves tehnika, kā arī izcils stereo. Kad bērni pirmajā vakarā bija aizmiguši, es sēdēju ar Takemitsu savās austiņās, vērodams jūru. Mana sieva uzpildīja espresso automātu rītdienai, apsēdās un sāka lasīt grāmatu. Tad atskanēja klauvējiens pie durvīm.

Ārpusē stāvēja vīrs rūtainā žaketē. Viņš sniedza roku, kas varētu būt bijusi mērkaķa ķepa: no krekla apkakles plūda tādi paši gandrīz visu nosedzoši mati, kaut ko tādu nebiju redzējis. “Nebīstieties,” teica vīrs, “es tikai gribēju jūs apsveikt ar ierašanos. Mana sieva un es, mēs dzīvojam tepat blakus, noīrējām uz septiņām nedēļām. Brīnišķīga vieta, arī bērniem. Jūsu zināšanai, mēs esam no Kopenhāgenas. Rīt būs smilšu piļu celšanas sacensības pludmalē. Es piedalīšos ar bāku. Vai drīkstam jūs ielūgt uz aperitīvu? Ap septiņpadsmitiem?”

Vīrs atstāja draudzīgu iespaidu, bet viņa balss bija vienmuļa un acis sērīgas. Es piekritu ielūgumam. Nevajadzīgas sirsnības uzplūdā apsolījos, ka visa ģimene nāks skatīties viņa smilšu torni, pēc tam aprāvos, mans redzesloks bija kļuvis traipains no kauna par sirsnīgo atbildi. Traipi drīz vien izplēnēja, un es stāvēju mierā kādu brīdi mūsu mazajā virtuvītē, kamēr tie mainīja formu, savstarpēji mainīja krāsas, līdz beigās visai aši pazuda tumsā, izdvešot skaņu, kas būtu varējusi būt pēdējo ūdens lāšu sūcošā skaņa, no vannas iztekot. Es uztaisīju sev tasi nomierinošas tējas un iegāju lielajā istabā šaipus terasei. Kad mana sieva vaicāja, kas zvanījis pie durvīm, es teicu, ka kaimiņš, dānis, kas izskatās pēc mērkaķa. Pēc tam strīdējāmies divas stundas, par ko tieši, tagad vairs neatceros.” (Lentē atskan gara nopūta un krekšķi, kas it kā nekad negrib beigties, varbūt tā ir motorlaiva reidā.)

“Nākamā diena,” balss turpina, “ieradās ar brīnišķīgu laiku.”

“Mana sieva devās paskriet pa pludmali, kamēr es gatavoju brokastis un bērni lasīja zviedru un spāņu rīta avīzes internetā. Dažas reizes zvanīja telefons, kāds strādnieks bija paklupis un apsēdies uz kaktusa, kāds kolēģis gribēja manu piekrišanu naudas pārskaitījumam, lai tūlīt varētu salabot Burbuļa vaļīgos savienojumus. Tad viņš man ar savādu izrunāšanos novēlēja jauku atvaļinājumu: izklausījās, it kā viņš taisītu grimases, lai uz mana rēķina kādus uzjautrinātu. Mana sieva atgriezās nosvīdusi un pievilcīga. Priekšpusdiena uzņēma ātrumu. Bija sajūtu, ka manis nemaz nav, tikai redzu lietas.”

Hektors izslēdza diktofonu. Bija beidzis 1it. Viņš bija izsalcis un iegāja pēc alus un sviestmaizes. Pēc tam viņš vēlreiz pateica pēdējo teikumu.

“Bija sajūta, ka manis nemaz nav, tikai redzu lietas. Bet šo apstākli varbūt dalīju ar cilvēkiem vispār. Lidmašīnā biju sēdējis blakus diviem zēniem, kas katrs izdzēra piecas minipudeles viskija. Dažas dienas pirms brauciena biju lasījis par šodienas zviedru dzeršanas paražām. Problēmu nostādīja tā, it kā pastāvētu risks, ka pieaugs smago alkoholiķu skaits. Tāds risks ir acīmredzams, un daudziem alkoholiķiem dzīve ir šausmīga. Taču, nodomāju, viņi nav tā lielākā problēma. Tā lielā problēma ir musu dzīvesveids, mūsu kultūra, un mūsu sabiedrība atbild uz cilvēku dzīves apstākļiem tādā veidā, ka vairākumam zviedru vīna pudeles atvēršana kļuvusi par viņu visjaukāko nodarbību. Bet tā pat nav īsti nopietna problēma. Īsti nopietnā problēma ir tā, ka nav iespējams to mainīt.”

Bija sajūta, ka manis nemaz nav, tikai redzu lietas. Mēs savācām mantas, lai ietu uz pludmali, tā ir apmēram divsimt metru pastaiga caur savrupmāju kvartāliem, kur no dārzu dzīlēm nikni melni suņi metas pret režģu vārtiem. Mūķene platos svārkos pārraudzīja skolnieču rindu, viņas seja bija kapuces ēnā. Viņi šķērsoja ielu pie savāda dizaina luksofora: ampelmanis skrējienā.

Pēc pāris stundām (biju saulē iemidzis, saka Hektora balss ķiķinādama, un sapņojis par savām bērnības mājām) parādījās dānis ar sievu. Pirmajā brīdī es viņus gandrīz neredzēju, jo krāsu traipi, “kauna traipi”, bija atgriezušies manā redzeslokā. Pusakls, paliekot sēžam, iepazīstināju viņus ar Bū un Lū, kuri tūlīt pieklājīgi, patiešām baudāmi skandināviski sāka skaidrot, ar ko patlaban nodarbojas. Viņi jau paši uz savu roku bija sākuši veidot smilšu cietoksni ar kvadrātisku aizsarggrāvi un mūriem, kas nedaudz liecās uz iekšu pēc smailo leņķu shēmas, kuru iepriekšējā vasarā kopīgi ar zēnisku un meitenīgu entuziasmu bijām apbrīnojuši, apciemojot baroka pilsētu Sa-bionetu netālu no Parmas, kuras garīgi slimo plānošanu es vēlāk atradu vairākos Vinifrīda Georga Maksa Zēbalda pret varu kritiskajos arhitektūras atstāstījumos: mūra locījumi darīja iespējamu no iekšpuses apšaudīt visu pilsētas ārējo virsmu, lai neviens uzbrucējs nevarētu atrast patvērumu kādā aklā leņķī mūra tuvumā. Ja uztver pilsētu kā apziņu, tā kļūst par britu psihoanalītiķa Biona slavenās frāzes, ka psihoanalīze ir kā “domāt, kamēr kāds uz tevi šauj” oriģinālu inscenējumu. Kaut gan daudzi uzskata, es turpināju domāt, kamēr tie paši traipi dejoja manu acu priekšā, ka mēs tagad dzīvojam postapokaliptiskā laikmetā: šodien katra ikdienas varoņa nomoda sapnis ir šaut tik ilgi, līdz kāds par viņu iedegsies.

“Mēs esam staigājuši vairākas stundas,” teica dānis, atsvešināti, rejoši smiedamies, glāstīdams vēderu. “Jā, gar jūru,” teica viņa sieva, kuras seja šķita darināta no porcelāna. Nekad nebiju redzējis cilvēku ar tik skaidru ādu, ne caurspīdīgu vai baltu, bet tieši skaidru, un deniņu zilie asinsvadi izcēla viņas ļoti gaiši blondos matus. Viņi šķita kā radīti viens otram, vismaz ārēji.

Viņa kažoks trīcēja aizvien pieaugošajā vējā, un man radās iespaids, ka viņš šī vibrējošā ēnu ķermeņa iekšpusē bija biedējoši tievs, pīpju tīrāmā vecis, kura spalvainums paplašinājies un sakrājies ārpusē melna spalvu tepiķa formā.

Es viņus sūtīju pie mūsu bērniem un izmantoju izdevību vēlreiz piekrist vakardienas ielūgumam: mēs būsim ap pieciem uz glāzīti. Tagad krāsu traipi bija jau tālu jūrā. Tiiil h-a-a-a-vs, ti-il haavs, domās dzirdēju tenoru Jusi Bjerlingu un piecēlies lūkoju dziedāt tāpat kā viņš, bet man iznāca tikai tāds gārdziens, tāpēc devos taisnā skrējienā pret viļņiem un gandrīz apgāzu balonu pārdevēju, kas vienā mierā pastaigājās pa krastmalu. Izrādījās, ka tie bija viņa baloni, kurus biju uztvēris kā krāsu traipus, mana paša traipi bija sarukuši par ņirbu plēvi starp telpu ārpus mana ķermeņa un melno telpu iekšpusē.

Kad nometos zemē blakus sievai, viņa draudzīgi pārlika dvieli man pār pleciem. “Uzmanies no saules,” viņa maigi teica. “Tie tur abi izskatās pēc Miesas un Dvēseles,” viņa smējās, diskrēti rādīdama uz mūsu jaunajiem draugiem, kas gāja pa liedagu tajā virzienā, kur mūsu bērnu smilšu cietokšņa komplicētība strauji pieauga. Es murminādams piekritu, bet turpināju, ka īsti nevar pateikt, kurš būtu miesa un kurš dvēsele. “Gandrīz vai grūti,” es turpināju, “iedomāties, ka viņi abi vispār tādi ir,” es domāju, “vai tu jebkad esi redzējusi tik dīvainus ķermeņus?”

“Ikdiena ir pilna dīvainu ķermeņu, ja tikai vērīgi ieskatās,” viņa atbildēja, atāķēja krūšturi un nogūlās uz vēdera.

Vēlāk tajā pašā dienā vējš padarīja dzīvi pludmalē neizturamu. Pātagojot ar smilšu plīvuru, tas traucās uz priekšu, sizdamies pret saulesbrillēm, dedzinādams ādu. Nolēmām pēcpusdienu pavadīt vecajā, vēsturiskajā pilsētā, apskatīt katedrali un varbūt arī īpatnējo, kā teikts brošūrā, flīžu muzeju. Bet vispirms pusdienas krasta promenādes otrajā pusē, kādā lētā vietā, kas uzņem cilvēkus peldkostīmos. Mēs apsēdāmies pie plastmasas galda netālu no caurspidīgās telts sienas, caur to varēja vērot it visu tādā kā izdaiļojošā neskaidrā gaismā, kas ātri vien izraisīja viegli nelabu dūšu, kā braucot satiksmes līdzeklī. Aiz šī vēja aizsega bija silts un maz vietu. Man uznāca miegs: kļuvu par vieglu upuri savam tikai gadījuma pēc ar māņu kustību sānis aizbīdītajam melanholijas dēmonam. Prātā nāca slimīgas domas par kaktusiem, kas pārāk daudz lieti, uztūkuši kā novārtā atstāti gurķi. Pretēji ieradumam pasūtīju vienu Asiņaino Mēriju jau tik agrā dienas laikā, kā arī bļodu mīklā ceptu kalmāra riņķu. Bērni ēda salātus, tāpat kā māte, ar minerālūdeni un stipru kafiju.

Lū sniedza mums, cik sapratu (caur manu smadzeņu mitro turbānu), interesantu monologu par refleksīvo marķieri se (sev) mūsu indoeiropiešu valodās: ka tas nepieciešams, bet īstenībā ārpus savas situācijas bez satura, ka tas nekad nevar būt nominatīvā, ka tas komunicē par to, ko nevar izteikt valodas ārpusē, ka viduslaiku teoloģija uztvēra se problēmu kā to vietu valodā, kur sakrita Dieva eksistence un esence. Viņa lasīja savas piezīmes no kāda valodas portāla: “Deus est suum esse: Dievs ir pats sava esme (vai esence). Te prātam izaicinoša ir mīkla ‘suum’, ‘pats sava’.” “Kā kaut kas var būt pats savs cēlonis, tas ir kā melns caurums valodā, tēti, vai kā maza smaila adata, kas izdur caurumu visās valodas modinātās pasaulēs, ko tu domā, tēti?”

“Noteikti,” es atbildēju, “varbūt problēma ir tā, ka “valoda” tomēr nav vairāk kā notēsts vārds, kas tikai ciešami slēpj mūsu nezināšanu par šiem apstākļiem, mans bērns. Bet lai nu kā tas bezdibenis izskatītos, kur Dieva eksistence un esence, kopā savijusies, iekrīt tumsā, mums jāturpina radīt pasaules, vienalga, cik iluzoras, apkārt tam tukšumam. Atvērt muti likās kā iekustināt akmens tārpu.”

“Bet ja tu,” es domāju, “visi, vienkārši beigtu runāt,” piemetināja Bū. “Mūsu dienās lielākā daļa lietu šā vai tā darbojas pašas no sevis, lai strādātu, vajag tikai ielogoties datorā, un bez tam ir daudz jauku lietu, ko varam darīt kopā bez pļāpāšanas, skatīties filmas un trenēties, un pastaigāties dabā. Kad vispār nepieciešams runāt?”

“Tu taču tieši tagad runā,” Lū iesāka, bet mana sieva viņu partrauca. “Kad tu runā ar kādu citu," viņa teica, “tu cita tēlā vērsies pie sevis. Tas ir tiešām nepieciešami, citādi tu tiksi ieslodzīts monstrā, kuru tu nekad nespēsi saprast, tikai verdziski tam klausīt. Bet šī sevis adresēšana cita formā būtu neiespējama, ja tu nevarētu uzrunāt to otro sevī: vērsties pie vīra sevī, kuru tu nepazīsti. Tādēļ mēs runājam, un mēs to dažreiz darām arī ar aizvērtu muti, kā tētis.”

“Mani nav neviena cita,” īgni teica Bū.

Pēc tam aizgājām uz katedrāli. Tur atkal redzēju sievieti no blakus galda, jaunu amerikānieti arheologu grupa, kas rakņājās kalna nogāzē virs hoteļiem, es biju redzējis viņu baltās rīta saulē mirdzošās teltis. Katedrālē nonācām blakus apbrīnojamam sudraba altārim, kur attēlots viss svētceļnieku gājiens. Amerikāniete griezās pie manis vaicādama, vai arī mēs piedalāmies smilšu piļu sacensībās. Es satrūkos, jo parasti dievnamā svešiniekus neuzrunā: tādā vidē sociālā ziņkārība atkāpjas, pārsvaru ņem ieskats par paša dvēseles garīgo līdzību ar visām citām. Taču šīs jaunās sievietes skatiens bija tik atklāts, ar pašsaprotamām alkām pēc citām dvēselēm. Varbūt viņas skatiens pauda ziemeļamerikāņiem visai ierasto vajadzību pēc Eiropas, tas nozīmē ilgas pēc šaubām un bezmērķīguma, atminēšanās un klusuma, bikluma un grūtsirdības - ilgām, par kurām viņi kaunas un tādēļ piepilda ar familiārām runām kā nešpetni bērni vai analfabēti, kas apskribelē sienas. Citiem vārdiem, es viņu sapratu tūlīt.

“Nē,” es atbildēju, uz mirkli atlabis, “es nepiedalos, bez tam mēs dzirdējām, ka sacensības atceltas lielā vēja dēļ. Viļņi jau iznīcinājuši dalībnieku uzcelto, nav palicis nekas, ko novērtēt, viss ir izsena ainava ar brūkošām smilšu kaudzēm!” (Hektora balss lentē te komunicē ar manāmu entuziasmu, sava veida omulīgu miniapokaliptisku dedzīgumu, kas ātri vien tiek pieklusināts.)

“Žēl,” atbildēja amerikāniete. “Bijām uzbūvējuši pēc mēroga modeli no ciema, kuru izrokam tur, nogāzē, ar pavardiem, labības glabātavām, staļļiem, kapiem un visu pārējo. Vai jūs zinājāt, ka tur ir ziemeļu vikingu priekšmeti, šķiet, ka jūsu mežonīgie senči no Skandināvijas burāja tālāk uz dienvidiem, nekā mēs līdz šim domājām. Te, redziet, fotogrāfijā rokassprādze ar dzīvnieku ornamentiem. Viņa izvilka melnbaltu attēlu, kurā mazi lāčiem līdzīgi radījumi izbolītām acīm pieturēja cits citu aiz rokām un kājām, veidojot lenti velvētā, nedaudz sagrieztā virsmā. Tā ir rokassprādze spirāles formā, viņa teica, tā grozot jābīda pa roku augšup, noteikti rotaslieta sievietēm. Sievietes stāvēja stabili sētās un uz zemes ar atslēgu saišķiem, kamēr vīri devās pasaulē postīt, izvarot, laupīt un izplatīt kultūru.”

“Un viņi tika nogalināti,” teica Hektors laipni, “un mūsu atmiņās palikuši, pateicoties tukšiem izsalkušu trīsstūru formā veidotiem kapiem, tā saucamiem kenotāfiem.” “Jūs nu gan esat zinīgs,” viņa atbildēja, uz mirkli pieskaroties viņa rokai.

Pēkšņi apmēram simt personu lielais bars ap sudraba altāri apklusa. Varēja šķist, ka kāds vai kādi jutās aizgrābti no mazo metāla reljefaino tēlu spēka, to vientulības un ciešanām, to stiprās gribas, kas sakausēta ar dieva gribu metāla autiņos sastingušā niknuma gaismā, to mīlestības un pašcieņas dzīves gājumā. Un šī aizgrābtība tūristu grupā bija - gluži kā vadoņzivs manevri barā - izplatījusies mūsos visos. Mēs vērojām svētceļniekus zem olīvkoku zariem, viņu apģērbu un nūjas, viņu nastu nesējus lopus ar aizkustinoši lielām ausīm, garos sudrabainos saules starus pāri kalna melnējošām ielocēm, mazās, pārāk skaidri izteiktās pilsētas tālumā, graviera pedagoģiskās perspektīvās puslīdz ačgārnas, svēto tēlus rāmī - Bū čukstot rādīja uz evaņģēlistiem - un svētos, mežonīgos zvērus priekšplānā, meža cūku, briedi un pūci, kā arī mazo vienradzi ar koķetīgi paceltu pakavu, kas tur stāvēja un, kā šķita, introducēja visu scenāriju mūsu atpalikušai sugai te uz aukstās grīdas, raupjo pīlāru ēnā, lai apņemtu tos, vajag kādus divdesmit cilvēkus. Gaisma krita nekustīga - jūs saprotat, balss lentē pati sevi pārtrauc (un jājautā, kurus tā uzrunā), ja laiks, kā Platons raksta Timaijā, ir kustīgs mūžības attēls, tad šāds reljefs ir rāmas pēdas pēc tā, ko grieķi dēvēja aion, mūžīgais laika aspekts, kur kustība un nekustība beiguši būt pretstati, gluži kā lietus, kas ielīst pats sevī un samazinās, mums to nemanot, bet ko es te pļāpāju - tātad, no sienas dziļajām nišām gaisma krita nekustīga blīvos, varbūt tikai šķietami balstošos kvēlojošu putekļu baļķos. Šad un tad atskanēja bērnu balsis no kora, kas kādā sāna kapelā kaut ko mēģināja.

(Andalūzija 1565. gads)

... Karstums ceļas pāri kārniņu jumtiem un terasēm. No Pepes bodegas iemirdzas daži acu pāri. Dakteris iet gar stūri, kur dirš dēmons, kura pārāk apjomīgie paud ir rūpīgi izkalti smilšakmenī. Caur visai plašo anālo atvērumu lietainās dienās šļakst uz trotuāra ūdens. Viņš nezina, ka šī mazā, smieklīgā dēmona pauti tiks nocirsti pēc trīssimt septiņdesmit gadiem, to izdarīs cilvēki, kas ārēji ir kā baltas kapelas un iekšēji kā cūkkūtis ar rež-ģotiem un svēto ūdeni apšļakstītiem lieveņiem, ar smaržojošiem dārziem zem zoda un pagrabiem, kuru pelējums kāpj augšup līdz staklei.

Vakar ierādās brālis no tuvējās kalnu pilsētas Medina Sidonia, kur AI -fonso viedā alabastra madonna no savas tumšās nišas novēro dvēseļu miglu. Viņš ir strādājis kādu laiku Medinā kā koku grebējs, arī altāra skapi, bet viņš īstenībā dzīvo Seviljā un ieradās pilns ar stāstiem par arodu strīdiem, par baumām, kas saka, ka lieli karaspēki ir ceļā caur Sjerru Morēnu, par saviem bērniem un viņu palaidnībām, par milzīgu, ķieģelsārtu sienāžu baru fregates formā, kas esot redzēts pāri jūrai ārpus Huelvas, par mācītāju, kas uzsācis un tīnansē peldēšanas skolu kā zēniem, tā meitenēm pēc tam, kad divi bērni noslīka Gvadalkiviras upē. Tas pēdējais padarīja dakteri Velaskēzu duļķaini skaudīgu, iniciatīvas vai lielpilsētas dēļ - viņš pats nevarēja saprast...

Ejot laukā, smagi bruņoti zaldāti no jaunās paneiropeiskās antitero-risma vienības mūs pārmeklēja. Amerikāņu arheologi pieprasīja paskaidrojumu, bet paskaidrojuma vietā saņēma rukšķienus no ietiepīgajām sejām zem ķiverēm. Tikai atgriežoties atvaļinājuma ciematā, Lū internetā redzēja, ka iepriekšējā nakti bija noticis atentāts pret prezidenta mazo jahtu blakus esošā ostā. Laiva tika uzspridzināta, lietojot tālvadību. Prezidents ar ģimeni bijis krastmalas restorānā un tādējādi izglābies.

Ne tikai smilšu celtnes, arī mans vēsturiskais svētbrīdis tika sagrauts. Klusēdami gājām mājās pa ieliņām, kuru logu ailēs vēja brāzmas radīja baisas, it kā mocītu senlaiku zvēru, skaņas.

Aiz mūsu terases pāris uzsvārčos tērptu vīru laistīja kaktusus. Jā! Fakts ir tāds, ka zem mūsu terasēm stiepās iespaidīga dažāda lieluma kak-tusaugu josla, lai pasargātu (varbūt, bet laikam jau ne) pret iebrucējiem. Bet pirmām kārtām tie veidoja tieši domu atpūtas dārzu, par kādu es biju ierunājies tajās stulbajās debatēs par Burbuļa kaktusiem. Viss caurspīdīgais un trauslais prasa kaut ko asu, kompaktu un kareivīgu, es pārgalvīgi biju rakstījis. Tūlīt man uzbruka kāda sieviete, kas uzskatīja, ka frāze skan gana diži, bet slēpj sevī nicinājumu pret sievietēm, tadu pašu kā seksisms, proti, ka sievietes skaistums vienmēr nosodāms, jo sola daudz vairāk, nekā spēj turēt. Viņai bija taisnība, kaut nepareiza: viss skaistums, arī vīriešu, sola vairāk, nekā spēj turēt, kā gan citādi varētu pavedināt? īstenība mēs visdziļāk alkstam tos melus, kas slēpjas skaistuma kodolā: grimt un grimstot redzēt kaut ko tādu, kas atspoguļo mūsu nāvi labāk, nekā mūsu prāts jebkad to spēs.

“Odens šļauka, kas sapinās adataiņos un riskēja jebkurā brīdī, perforēta, šļākties visos virzienos pāri raupjās smilts ogļu melnajai segai, saulē kvēloja zaļi - kā mamba,” teica Bū un sāka nostalģiski runāt par savu, kā viņš uzskatīja, “aizkustinošo” aizraušanos ar čūskām pirms trim gadiem.

Mēs sarunājām, ka bērni paliks iekšā mācīties un sērfot internetā, bet mēs nāksim viņiem pakaļ uz pusdienām pēc pusotras stundas. Kā pēc signāla gan es, gan mana sieva piecēlāmies. Bija laiks apciemot Miesas un Dvēseles kungu un kundzi pēcpusdienas drinkam. Pirmo reizi daudzu gadu laikā mani pārņēma viennozīmīga vēlme piedzerties.

Fakts ir tāds, ka es tiešām piedzēros tajā vakarā, bet tagad es domāju, ka tas nebija tikai alkohols vai pat ne pirmām kārtām alkohols, kas no iekšpuses ietina manu gribasspēku miglā, kuras iekšienē viss šķita tik maldinoši skaidrs. Sākumā stādījāmies priekšā mūsu jaunajiem draugiem, viņš kāda papīram līdzīga materiāla svītrainā žaketē un ādas biksēs, viņa asins sarkanā kleitā, kuras dziļais dekoltē atstāja absurdu iespaidu par dzidrajām, gandrīz plakanajām krūtīm. Viņi bija izvēlējušies drūmu vācu tehno mūziku un piedāvāja vodkas drinkus, ar kāda vietējā laima spirālveidīgo mizu un rubīnsarkano mīkstumu. Klusēdami apsēdāmies terasē.

Vēlajā pēcpusdienas svelmē valdīja tāds klusums, ka starp retajām cikādēm un ūdens sauso švīkstēšanu kaktusu zvirgzdos, dzirdējām abu dārza strādnieku sirdis pukstam. Nē, tā bija tikai manis paša sirds, kuras pukstiem klāt pievienota atbalss no tā, ka viena mana auss pēc dušas aizkritusi, varbūt ūdens bija samaisijies ar smiltīm no vējainās pludmales, tagad mana bungādiņa iekaisīs un es būšu spiests apmeklēt aptieku un iegādāties pretsāpju līdzekli un vēlams arī penicilīnu.” (“Tā tas arī notika,” smejas Hektora balss lentē, “bet to jau tad nevarēju zināt. Nākamā dienā pustraks no sāpēm streipuļoju uz aptieku, kamēr uz mani skatījās smaidoši mazi bērni pavērtām mutēm.”)

Te seko pauze lentē. Es iedomājos, ka Hektors noliek diktofonu uz terases koka klāja un raugās lietū. Pilienu aizkars uztver āra lampu gaismu un kļūst metāliski necaurspīdīgs.

No sava tagadējā augstā skatu punkta pāri dzīvēm (nevienam par mierinājumu manā bezjēdzīgajā situācijā!) redzu, kā Hektors reiz bērnībā piecēlās un gāja pačurāt mājā pie Vetterna ezera, kur viņa ģimene pavadīja vasaras. Tēvs, kas ar panākumiem tirgoja mašīnas, bija licis izveidot garu, nedaudz slīpu zālāju līdz pat nemierīgajam ezeram. Tajā nakti nebija vējains, bet uznāca karstuma vilnis, varbūt māte bija viņam iedevusi papildu glāzi ūdens pirms gulētiešanas. Mazais Hektors līda gar mēbelēm un palika stāvot, caur lielās istabas lielajiem, klusajiem logiem raudzīdamies tumsā. Pēkšņi milzīgs no mazām ķēdēm darināts spoks šņakdams metās viņam virsū. Viņš sarāvās un juta urīnu tekam gar kāju uz paklāja. Spoks bija pazudis, bet pēc desmit sekundēm atgriezās: tas bija smidzinātājs, kas regulāri meta ūdens kūli pret naksnīgo logu. Vēl ilgu laiku viņa mamma un tētis strīdējās par to, kā radies tepiķa traips.

“Savādi,” domā Hektors trīsdesmit piecus gadus vēlāk, “kā katra atrašanās kādā noteiktā vietā tiek iebūvēta atmiņā kā attāluma atklāsme. Attālums var būt tumšs kā atmiņa par to, kā smidzinātājs izslīd no nakts stikla otrā pusē, un tas var būt biedējošs vai nu tādēļ, ka kaut kas tur parādās (kā spoks), vai tāpēc, ka nekas neparādās (kā pēc tam, intervālā starp ūdens šļakstiem). Bet attālums ap atrašanās vietu arī var būt gaišs un “aizsegt” laika caurspīdīgumu ar tām pašām stabilajām ģeometriskajām nojautām, kādas tas pats caurspīdīgums piedāvā mums - radībām. Kad es kādu lielu svētku laikā staigāju pa iztukšoto Stokholmu, pa klusām ielām, kuras gadījuma pēc šķita sasniedzam debesis, es tajā pašā laikā jutu, ka trotuārs, uz kura es tieši tad liku savu kāju, arī ir tālu prom, pasaulē."

Viņš atkal paņem diktofonu. Kad es atvēru muti, lai lauztu klusumu ap aperitīviem, pamanīju, ka mana sieva jau vairākas minūtes runājusi par savu darbu un par savu “veco sapni” - man līdz tam brīdim nezināmu - kļūt par arheologu, stundām tupēt uz ceļiem smiltīs un zīmēt trīsdimensionā-lus plānus - skeletu kapu vai māju pamatu, vai krama gabalu izplatību kādā ražošanas vietā, ap kuru ēnas tik vecas, ka kļuvušas gaišākas par vēju, trīs-desmitgadīgu veceni ar tukšiem redzokļiem un krūtīm kā ādas strēmelēm, piecdesmitgadīgu māti ar bērniem ķekaros un pirkstu jaundzimušā mutē, otru savā mutē pret visādu veidu izsalkumiem. Mēs klausījāmies gluži fascinēti viņas dzīvīgajā daiļrunībā, un es iedomājos par to amerikānieti - kur viņa varētu but.

Nakts uzkrita pēkšņi, iedegās apstādījumu malās zemi novietotās lampas. Tas netraucēja visai bagātigi parādīties zvaigznēm, pilsētas centrā neko tādu nevar piedzīvot. Kamēr spalvainā dāņa sieva pasniedza čipsus un mērces, es sāku, aptuvenos formulējumos, stāstīt par savu ceļu no studijām žurnālistu augstskolā līdz arhitektūras skolai. Nesaprazdams, kā tas noticis, pieķēru sevi pilnigi atklāti stāstām par savu depresiju, par dienām, kad gaismai ir piecu procentu svina piejaukums, asinīm piecu procentu smilšu, atmiņai tāds pats daudzums sniega, smiekliem asaras, izsalkumam piesātinājums, dzīvesgribai ilgas doties prom.

Mana sieva, kurai nepatīk manas vājuma izpausmes, teica, ka viņai laiks iet pieskatīt bērnus. Viņa ierosināja, ka mēs varētu satikties vēlāk restorānā, vienā no īsti spāniskajiem šeit. Es māju ar roku, negribēti frivoli, nejēdzīgā veidā, kas lika man justies kā piekabei pašam sev, ar roku, kas jutās liela un pavirši pievienota, kā kāda joku mantiņa.

Ingrida, tā sauca gandrīz caurspīdīgo sievieti, vaicāja, vai es negribētu paskatīties fotogrāfijas, un es pamāju ar galvu, nemaz neprasīdams, kas tās par fotogrāfijām. Nestabilo alumīnija galdu viņa noklāja ar savām bildēm. Tās bija nepatīkamas, viņa pusplika sēdēja vai gulēja dažādās pozās slimnīcas gultā, viņas āda bija krāsā, kas jādēvē par gaļassārtu.

“Es apdedzinājos saulē,” viņa vienmuļi teica, “Austrālijā. Mēs bijām sasmēķējušies zālīti, un es aizmigu ārpus mūsu bungalo, nogulēju astoņas stundas. Saules dūriens un apdegums. Melburnā viņi bija attīstījuši tādu ādas transplantācijas metodi, kas pielietoja lāzeru. Tas mani izglāba.”

Es paskatījos pulkstenī. Bija laiks atgriezties pie ģimenes, vienīgās drošības šajā trakajā pasaulē. Tajā brīdī telpa pārvērtās.

Dekorācijas apgaismojums ārpusē nodzisa. Lielajā logā parādijās istabas kopija. Rutgers spoguļattēlā tūlīt atvēra durvis, pabāza galvu, konstatēdams, ka joprojām karsts un spiedīgs. “Es dodu priekšroku visam mākslotam,” viņš teica, “gaisa kondicionēšanai, functional food, solārijiem, fona mūzikai, fona telpām.” Un tad ar iekšup vērstu neprātu: “Paliksim taču iekšā, ārā kukaiņi čum un mudž.” Kaut kā es sapratu, kādēļ viņam bail no kukaiņiem. Tie, protams, ieķērās viņa kažokā, tur paslēpās un sagādāja visādas nepatikšanas. Mani piepildīja maigs katastrofas nojautas reibums. “Bet daži," es čukstēju, lai viņi klausītos jo īpaši rūpīgi, “daži joprojām dzird cikādes.” Redzēt svešus, mazus rāpulīšus nākam pāri galdam, tas gan būtu jauki. “Vai nevaram pasēdēt ārā kādu bridi,” spītīgi noapaļoju. Pie apstākļiem jāpieskaita arī tas, ka Rutgera skatiens nekad neapstājās, bet satrauktā, kustīgā spirālē tik turpinājās uz priekšu. Bet tad viņš nolūza pavisam, varbūt tādēļ, ka Ingrida tiešā tekstā lūdza mani palikt vēl uz pēdējo glāzi terasē. Rutgers nevaldāmi žāvājās un teica, ka viņam vajagot iet gulēt, ka viņš nevar ciest būt iereibis, bet katru vakaru tāds kļūst šā vai tā. Tad viņš nīgri saritinājās dīvānā.

Ingrīda un es ilgi palikām uz terases.

“Vai tu zini,” viņa teica no peldmēteļa kapuces iekšpuses (pret odiem), “ka drīz būs mēness aptumsums? Viņi saka, ka mēness kļūšot asinssārts. Es esmu iegādājusies tālskati uz statīva. Skatīsimies kopā. Varbūt viņi šonakt nodzēsuši āra apgaismojumu mēness aptumsuma dēļ. Amatieru astronomija dažviet ir kā tautas kustība, vai ne?”

“Kad esmu depresijas varā,” saka Hektors lentē, “es viegli kļūstu par virtuozu sarunbiedru: tagad izgudroju, ka nesen lasīju par to, ka Spānijā politiskās enerģijas kvantitatīvo pieaugumu bremzē mūžigie astroloģijas fantastu un amatieru astronomu savstarpējie strīdi.” Pēc tam man bija iemesls just izbrīnu par Ingrīdas zināšanām par mēnesi. Kamēr mēs dzērām vodku, viņa stāstīja par visiem lavas līdzenumiem, kurus mēs, Zemes iedzīvotāji, saucam par jūrām, par meteoru krāteru kārtām un vairākus tūkstošus metru biezo sadrupušo materiālu segu ap, kā vēl šodien eksperti domā, joprojām šķidro kodolu. "Pastāv,” viņa turpināja, kamēr es teleskopā redzēju sārto aptumsuma ēnu traucamies uz priekšu pāri Mare Serenitatis, Mare Tranc/uillitatis un Mare Fecunditatis - trīs teorijas par mēness izcelsmi: tas atdalījās no zemeslodes; tas nonāca zemes gravitācijas lauka gūstā; tas tika radīts vienlaicīgi ar zemi saskaņā ar ne pārāk neiespējamo hipotēzi, ka planētas var rasties pa pāriem.

Mēness tagad bija gluži sarkans. Kādu mirkli ļāvu acīm atpūtu no smalkās tālskata caurules. Kamēr Ingrīda pievilka savu krēslu tuvāk, mans skatiens lidinājās cauri dārzam, pāri jūrai, kur joprojām vētras bangas vareni vēlās pāri smiltīm. Tās iekrāsojās sarkanas, un es sākumā domāju, ka tas no aptumšotā mēness atspīduma, taču aptvēru, ka tas nav pietiekami spēcīgs. Tā izrādījās rītausma, kas nokrāsoja viļņu paugurus sārtus. (Var dzirdēt lentē, ka Hektors jūtas nedaudz aizkustināts par savām stāstītāja spējām.)

No kurienes dzīve nāk, nezina neviens pats cilvēks. Tas, ko visi zina par to, nav pasakāms. Vienīgais, ko es gan zinu, gan varu ko pateikt par to, ir tas, ka dzīve kaut kur sākas un tad dodas uz āru. Mans skats planēja viens pats pāri gaiši sarkanajiem viļņiem. Es aptvēru, ka man nav ne mazākās jēgas, kādēļ es esmu. Bet es nojautu, ka tieši paliekošais, nevis acumirklīgais, ir bēgošs.

Te magnetofona ieraksts beidzas, tā varētu domāt. Bet liekas, ka Hektors nolicis diktofonu, to neizslēdzis. Ar turpmākās skaņas palīdzību redzu kā acu priekšā, ka viņš pieceļas un ieiet sameklēt pats savu tālskati. Viņam patika šad tad nakts laikā vērot kuģus, lidmašīnas un debesu ķermeņus, un viņš pēkšņi atcerējās, ka viņam kaut kur bijis adapters, kas padara iespējamu fotografēšanu caur tālskati, bet kur palicis statīvs, tas bija, viņš atcerējās, reiz lietots mājās kādai teātra izrādei, kad bērni bija mazi, pāri statīvam tika pārklāts spoku palags, un Lū bija staigājusi šīs konstrukcijas iekšpusē un šaušalīgā balsi monotoni skandējusi kaut ko par mirušo atgriešanos. Viņš smaidīja, to atceroties, un palika nekustīgi stāvot.

Terases durvīs stāvēja - cik ilgi jau? - viņa meita. Viņas acis pēdējā laikā bija sākušas sarauties, nevis kā lielākai daļai padsmitgadnieču, augt. Ar mazajām, bargajām acīm viņa skatījās, lēnām šūpojot galvu. Tad viņa teica, un tas ir pēdējais, ko izdodas dzirdēt: “Tas ir tieši tas, ko es domāju, tu vienkārši esi dulls, pilnīgi ķerts.”

Harijs grozījās savā gulta. Vasara šogad bija nākusi slīdot, tuntuļiem, plēnējot ka kvēlojošs daudzroku nezvērs pa Sēdera, Stokholmas dienviddaļas, ielām. Līdzīgi visiem citiem idiotiem viņš februāri bija stāvējis rindā, lai uz vietas tiktu lētā ceļojumā uz sauli, bet nebija jaudājis piecelties pietiekami agri, tādēļ dabūjis sliktu vietu rindā, līdz beidzot nonācis pie nogurušas, bet laipnas un uzkrītošas pusmūža sievietes, kas tikai varēja piedāvāt ceļojumus, sākot ar Jāņiem. Nesaprātīgs aiz garlaicības Harijs nopirka trīs nedēļu braucienu uz Kanāriju salām jūlijā un mājupceļā priecājās kā muļķis par labo cenu. Pēc uzturēšanās tur, ar saules ekzēmu un rindu bezjēdzīgu bāra apmeklējumu starp astoņpadsmitgadīgiem skotiem, viņš ilgojās tikt atpakaļ uz vēsajiem ziemeļiem.

Kad viņš augustā atgriezās, valdīja tāds pats karstums, nereāls, gandrīz vai baismīgs, kas lika stokholmiešiem visai smagi ciest tādēļ, ka viņu mājas un citas celtnes ir būvētas tā, lai pasargātu no aukstuma, nevis no karstas saules. Ielu ēnas, piemēram, Koksgatana un Bondegatana, k|uva asas un dziļas. Dažreiz, ieejot šajā asfaltētajā dienasgaismastumsā, bija sajūta, ka sper soli bezdibenī. Tagad es pazūdu, tagad neesmu nedz kaut kā iekšpusē, nedz ārpusē, bet kaut kur aiz starpības starp iekšpusi un ārpusi, tā viņš būtu varējis domāt. Bet ēnā nebija vēsuma, tikai vērīgāks skatiens gar ielu, kur ik brīdi kāds gājējs varēja pēkšņi parādīties un pazust, nošņaukt degunu, vai, lai tikšanās kļūtu jautrāka, uzkliegt - uzkotublenztuneglītaisdraņķi.

Tagad, uz vasaras beigām, karstuma vilnis bija, ja tas iespējams, pieņēmies. Seno dienu sadegusī gaisma šķita savākusies ēnās kā ārkārtīgi plāni brezenti, no garāmgājēju radītās vēja brāzmas paceldamies un nedaudz čaukstēdami, locījumos nostāvējušies, lipīgi kā zirnekļu tīkli pie acīm. Harijs tos redzēja sapņos, iepinās tajos, tie sāka lipt viņa mutē, un viņš uzmodās ap trim, jo “Izvāķētā degunradzī” izdzertais alkohols bija sācis atstāt viņa ķermeni. Logi stāvēja līdz galam vaļā, bet istabā tomēr bija intensīva veca spirta smaka. Palagi bija cauri slapji, sirds dauzījās.

Savādais sapnis, pielikums tām gaismu kaudzēm uz ielas, kavējās starp smadzenēm un guļvietas tapetēm. Tas viļņojās un locījās kā maziņa ziemeļblāzma, kurā parādās sejas. Dažreiz tās bija baltas vai puslīdz caurspīdīgas, vai līdzīgas želejai, kvēlodamas no iekšējas, Harijam neizdibināmas, gaismas. Pagājības kvēle vai tikai suņu sarga drudža dziestošais spīdums viņa pierē? Viņš piecēlās, izgāja virtuvē, apsēdās un uzsmēķēja pie atvērtā loga. Ja izliecās laukā, varēja redzēt ielu, aleju un debesis, kas karājās vertikāli kā milzīgs drēbes vēders starp ēkām, kuru logiem, tā šķita, nebija stiklu un kuri bija melni kā sodrēji. Lai būtu redzams tādā logā, domāja Harijs, laikam jābūt pilnās liesmās vai tamlidzīgi. Vēl viena karsta diena bija ceļā.

Tas sapnis ar sejām, sakļautām ap slepenu gaismu, viņam bija bijis jau pāris reižu agrāk, un tas bija tik intensīvs, ka viņš tagad sev vaicāja, vai īstenībā nebija runa par pasāžu starp līdzvērtīgām realitātēm drīzāk nekā gulošu smadzeņu radītām ilūzijām. Viņš varbūt funkcionēja savādāk nekā citi, viņš varbūt nesapņoja, bet kustējās starp pasaulēm, kurām ir salīdzināmas realitātes pakāpes un kuras piederēja viena otras iekšienei kā labirinta līkloči. Nekādas “paralēlas pasaules”, bet nemitīga svārstīšanās starp viena un tā paša mokošā mentālā klimata domēniem, lūk, Harijs - datorspēle.

Tā lipīgā roka, kas pret viņu sniedzas no apakšas, it kā slepeni, bet lūdzot viņa uzmanību. Mazais zēns, kas gribēja dot viņam šokolādes gabaliņu un būt viņa draugs, bet kas tieši ar šo žestu Harijā atmodināja visu viņā mītošo riebumu. Viņš nevis paņēma saldumu no krampjaini sakļautās rokas, bet iesita zēnam pa seju tik stipri, ka asinis sāka tecēt tumši un nopietni. Zēns nebija pat atvēris muti, nemaz nerunājot par raudāšanu. Viņš bija tikai raudzījies Harijā, kas dzirdēja sevi runājam un runājam: kas tās par muļķībām, ei, izbeidz, ko, un tā tālāk. Tad kvēlojoša gaisma no visām pusēm ielien atmiņu bildē, it kā gulošais ilgotos aiz kauna sadegt no iekšas. Bet es, stāstītājs, varu šo uguni apturēt. Es zinu, ka mazais zēns pēc tam nekad vairs nerunāja ar 1 lariju, neatbildēja uz viņa uzrunu. Vairakus gadus tur bija tikai tās acis zēnu grupas ārienē, maziņš zēns, kas sekoja Harija rīcībai ar mierīgu, tumšu nolemtību, nedomājot par atriebību; gluži pretēji - viņam bija skaidrs kā diena, ka nav nekādas vajadzības pēc atriebības, jo Harijs ar savu kaunu atriebās viņa vietā nemitīgi.

Un Harijs nodušojas, saģērbjas un iziet ārā tādēļ, ka nav citur, kur iet, kad sienas sāk ieaugt viņa galvā un lietas atsakās sniegt tās mazās nākotnes ilūzijas, kas īstenībā ir to nolāpītais uzdevums. Viss īstenības monstrs šodien Hariju pieviļ. Viņš ilgi klīdīs apkārt, līdz slāpes ņems virsroku un būs laiks pirmajam aliņam, lielam stipram, pie Nitorgeta tā ap vieniem, kad dzejnieks Magnuss Viljams Ulsons ar divriteni, roku vicinādams, brāzīsies garām kā Indurains ceļā uz jauniem varoņdarbiem un sievietes kafejnīcās nopūzdamās pagriezis galvu kā puķes pēc saules, kad viņš trauksies garām kā zeltīts zibens. Tā kā viņi ir nedaudz pazīstami - pēc rakstīšanas kursa, kurā Harijs piedalījās, bet Magnuss bija vieslektors - Harijs arī vicinās un viņam izdosies radīt iespaidu, ka viss ir vislabākajā kārtībā, kaut viņš iekšēji vārīsies aiz vientulības un sevis paša nicināšanas, bet visvairāk kauna būt vienam - vairāk par kaunēšanos par savu vientulību. Pusdienas stundas dēmons pusmetru garumā ir vienacaina cūka netīrā lidotāju cepurē, kas visā savā pieklājīgā neredzamībā nav licies zinis par spēļlaukumos esošiem tēviem un mātēm pāros, pat nomaksu rūpju pilnos tēvus ar maziem bērniem tas atstājis mierā, aizplanējis garām nule izšķirtām mammām ar bērnu ēdiena burkām, salvetēm un pirkstu nospiedumiem aptraipītām dizaina saulesbrillēm, toties omulīgi rukšķēdams devies tālāk cauri burzmai pie saldējuma bāra kafejnīcas galdiņiem līdz Harija galdam, paliecies uz priekšu un pieskūpstījis viņu pilnu ar kausētu stiklu.

Neatliek nekas cits, kā palikt sēžam un dzert, līdz dēmonam apniks un āda būs k|uvusi pelēka kā svins pēc desmitā smēķa. Beidzot dēmons beigs šņaukāties un draudēt, un skrāpēt ar nagiem Harija stilba kaulu. Tas karāsies uz galda malas un tad saritināsies uz maza plisēta papīra gabaliņa, tur tas paliks pusapēstas smalkmaizītes formā, kādu Harijs agrāk nav redzējis. Tad uzrodas bailes - ne no gaismas, bet no nakts bezgalības. Un gaismā viņš pēkšņi pavisam noteikti pazīst bezgalīgās nakts maskēšanos. Tā ir tā nakts, par kuru Bērbele, es un Harijs runājām “Degunradzī” dienu pirms tam, tā vientulības nevaldāmā mūžība, kas atrodama cieši aiz ikkatra uztveres robežas. Bērbele bija rādījusi mums dzejoli no dzejnieka, kuru viņa augsti vērtē un kurš, viņasprāt, šajā dzejolī pateicis visu, kas jāsaka, Harijs atceras atsevišķus pantus no šīs garās poēmas:

Naktī gaisma ir palikusi, bet caurspīdīga.

Rokās gulēja agrīnā gaisma, vilkti dienas redzamie cimdi.

Tad gaisma kļuva caurspīdīga, lai nakts nokļūtu pie dvēseles, un dzīvās un mirušās lietas guva mieru no mūsu degsmes.

Tā tas notika, un tā tam jābūt, jo nakts ir mūsu mājas un mūsos tā dzīvo.

Maza un saliekusies vai lēkājoša un mežonīga nakts dzīvo ķermeni no pašas pirmās bērnibas vasaras, kas ir mūsu vienīgā.

Kad diena kļūst caurspīdīga, kad redzes rokas aizmieg un lietu dzīve vairs nav pamanāma, mēs ieraugām paši sevi.

Un mēs redzam stikla lelles, kas karājas tumšos padebešos un sapņo kļūt par ēnām pāri Stokholmas dzeltenām sienām.

Taču stāsts par ceļu no mazā ķermeņa uz lielo nav nekāds šifrs: ziņojums nav nekāds noslēpums.

Tikai adresāts ir nezināms.

Visu dzīvi meklējam formas, lai modinātu nepazīstamos.

Atrastās formas tiel< zaudētas tūlīt, atbrīvotas.

Tās kļūst par tumsā peldētājiem, kas parādās caur gaismu, kad tā naktī ar savu caurspīdīgumu mums ļauj redzēt.

Vai tā gaisma, vai tumsa, kas ar savu caurspīdīgumu ļauj mums vislabāk redzēt? Lai kā nu būtu, gaisma pāri Nītorgetam šajā 2005. gada augusta

trešdienā piedāvā Harijam vilinošas formas: izkārtnes, lapotnes, skaistus divriteņus, saldējumus un mutes, bērnu galvas un putnu spalvas cauri trīsošam gaisam. Bet katrā formā viņš tikai saskata iznīcības draudus. Viņš saprot (kā caur segu, bet viņš saprot), kādēļ: katra forma, kas parādās uz gaismas slēptās, tumsas atklātās skatuves, viņam sola, ka viņš to varēs dabūt un tā būt, un darīt, lai tā kļūtu cilvēcīgi piedzīvota. Bet solījums ari saka, ka viņš zudīs, ja neizdosies dabūt, būt un piedzīvot šīs formas, kas maldina, saldina, valdzina viņa acu priekšā, kad cigarešu dūmi sūcas augšup un sūrstot ietek aiz saulesbrillēm, it kā viņa galvā acu vietā būtu divi sūcoši caurumi. Varbūt arī tas tā ir. Divi sucking fucking caurumi, nevis acis ar dvēseli. Tad karstums sāk kļūt pavisam sūdīgs. Viņš iet vairāk vai mazāk, kur deguns rāda, līdz Renšērnasgatanai un tālāk pāri Folkungagata-nai un pa Katarinavegenu, pagriežas pie La Mano pieminekļa, kas celts par godu Spānijas pilsoņu karā kritušajiem zviedriem, nokļūst līdz Klevgren-dai mazliet augstāk un iet cieši zem Migela Ibaneza darbistabas loga, kur redzams savāds atspīdums, ēna pret sienu no šķēpa, kas pacelts, un vizlra, kas atveras, plīvojoša plimāža, nē, tas ir porron (stikla karafe ar šauru snīpi, no kuras jāmāk dzert lieliem klunkšķiem, tā ātri vien var būt pilnās burās) un tad ass profils, izkāpis no vienīgā bruņinieku romāna, kuru Donkihota autors Servantess piemin ar cieņu, proti, Joanota Martorela Tirants baltais, kuru Migels ar plašu žestu mums uzdāvāja, pirms atvadījās no mūsu pasaules, tālāk Harijs atkal iet lejā pa Katarinavegenu līdz vecpilsētas krastmalai, neskaidri domādams par peldi, vienkāršu peldi, tikai ienirt un izdarīt vienu vēzienu, dažas kāju kustības, galva noskalosies tīra no ciešanām un bēdām, un vientulības.

Jo lielajā tumsā nav nekādas vientulības. Tāda ir tikai gaišajā pusē, tur, starp jums, kas ejat pa ielām mēmā vai runīgā izbrīnā, ka ir vēl citas līdzvērtīgas, bet nepazīstamas domas par visu to, par ko domājat arī jūs. Tā es staigāju apkārt ar auklu no vienas auss un svarīgu ģīmi un domāju, ka var dabūt, būt un piedzīvot visu kaut ko un ka pietiek ar to vien, ka pēc tā ilgojas. Kā es kļūdījos, kādā nožēlojamā apjukumā es iztērēju savas plānās dienas! Nē, es jums apsolu, tajā tumsā, kas tagad aug lejup virzienā pār manu muguru, nav nekādas vientulības, nekāda aukstuma, nekādu baiļu.

Tai pašā dienā, kad Harijs pazuda, Hektors nolēma pārgulēt kantorī. Viņš nevarēja atkal braukt mājās, tas bija kā stāvēt stikla mājā un kliegt ēnām, kas saprot viena otru, bet nevar sadzirdēt viņu. Viņš piezvanīja Bēr-belei, lai apvaicātos, ko viņa šovakar domā darīt, bet viņu dzirdēja tikai atbildētājs, jo Bērbele strādāja ar vēsturisku romānu par viduslaiku kauju pie Aginkortas. Ja Hektors būtu zinājis, ka es itin mierīgi sēžu tikai dažus metrus no viņas un dzirdēju viņa apšaubāmo mājienu, viņš droši vien būtu bijis klāt kā nagla, ļoti sabiedrisks, bet ne lai cīnītos par Bērbeli. Kaut arī sajūsmā par viņu, viņš bija viens no tiem zēniem, kas nekad neļautu sāncensībai par sievieti sagandēt draudzību vīru starpā.

Viņš nolika klausuli pēc dažiem īsiem vārdiem par to, kur viņš sasniedzams. Bērbele pat nepagrieza galvu, viņa pie datora tulkoja kā ložmetējs. Es ielēju vēl viskiju (dzēru nikaragviešu veidā no lielas glāzes, kas vispirms līdz malām pilna ar ledu, tad viskiju līdz pašai augšai, kamēr ledus kūst, tu vari malkot cauri visiem tik dažādajiem stiprumiem, vienlaicīgi radot un remdējot visdažādākā veida slāpes kopā ar šo dzērienu, kas labi der pie izteikti karstiem ēdieniem), jo bija piektdiena un es nākamajā dienā brīvs no jebkāda darba, joprojām valdīja karstums, es vēl arvien biju noguris pēc intensīvā darba ar stikla cilvēkiem visu jūliju, kamēr citi skribelēja atklātnes un pārsauļojās lupatu lēveros.

Viens manu pūliņu rezultāts bija, starp citu, mazs avīžrakstiņš, kas ir sava veida kopsavilkums par maniem ieskatiem šajā, tas ir stikla cilvēku, fenomenā. Rakstu iespieda ar varbūt nedaudz smieklīgu virsrakstu “Šaubīgi stikla tipini no agrākiem laikiem”:

Andalūzijā ir dažas baltas, augstu kalnos novietotas pilsētiņas, kuru nosaukumiem ir pielikums “de la frontera” (pie robežas), kas nozimē robežu pret atpakaļ triektajiem arābiem. Vienā no šīm skaistajām pilsētiņām Arcos de la Frontera netālu no Kadisas un Seviljas pretreformācijas ēnā dzīvoja un darbojās nepazīstams provinces ārsts, dakteris Andress Velaskēzs (1535-1615). Viņa domas par dvēseles un miesas attiecībām pieder pie tradīcijas, kas joprojām mūs uzrunā.

Šis dakteris ir, varētu sacīt, pirmais no trim “varoņiem” meksikāņu antropologa Rodžera Bartras īpatnējā pētījumā par renesanses laika melanholiju Spānijā: Cultura y melancoh a. Las enfermedades del alma en la Espana del Siglo de Oro. Bartra uzskata, ka mūsu pašu gadsimta interese par melanholijas stāvokli - manifestējas studijās, kuru autoru starpā ir, piemēram, Klibanskis, Panofskis un Saksis (1964. g.), Starobinskis (1960. g.), Telenbahs (1961. g.) un Kristeva (1987. g.) - atspoguļo sākotnēji pēckara laika sāpes par masu iznīcību un nestabiliem vērtību pamatiem. Bet tas, kas šīm studijām pilnīgi gājis secen, ir spāņu renesanses fundamentālais pienesums melanholijas vai melnās žults būtības saprašanai.

Triptiha, kas veido Bartra grāmatu, vidusdaļā sastopam viņa otro varoni, proti, Servantesa vājprātīgo bruņinieku Alonso Cļuijano, vairāk pazīstams kā Donkihots. Taču viņam ir tikpat interesants dubultnieks Tomas Rodaja, tas ir Licenciāts Stikls, galvenā figūra Servantesa novelē ar tādu pašu nosaukumu. Abas figūras iemieso melanholiju kā simptomu un resursu, ciešanas un zāles, kaiti un veikumu.

Grāmatas trešās daļas varonim nav sejas: tā ir melanholija pati. Dakterim Velaskēzam un viņa laikabiedriem humorālpatologiskais ideju mantojums no 1 Iipokrāta un Galenosa (mācība par četriem temperamentiem un tiem atbilstošiem garastāvokļiem) bija galvenais un neaizskarams. Bartra grib parādīt, kā šis ideju mantojums caur reliģiskiem un literāriem tekstiem mainījies, dzinis saknes un vairojies līdz pat mūsu dienām it kā pats ar saviem spēkiem. Aiz Donkihota drudžainajām acīm liesmo šis spēks: melanholija, kuras izpausme ir radošais cilvēks, viņa utopijas un nostalģijas.

Bartras atradumi ļauj mums apgriezt mucu otrādi: varbūt kultūras radīšana vispār nav nekas cits kā viena no melanholijas dēmona formām, kuras tas pieņem, lai pārdzīvotu - it kā tas būtu sava veida kultūras gēns, tā saucamais mem (lietojot angļu biologa Ričarda Davkinsa terminu), kas turpina dzīvot tālāk mūsu darbību mainīgajos maskējumos.

Dakteris Velaskēzs dzīvoja pilsētiņā, kas laiku pa laikam izskatījās pēc armijas nometnes, jo atradās nemierīgā robežjoslā netālu no Kadisas nozīmīgākās ostas. Viens no viņa uzdevumiem bija gādāt par prostitūtu veselību, un noteikti viņam nācās rūpēties par viņu dvēseļu likteņiem. Es iedomājos viņu, staigājam tādā kā morālā dubultapgaismojumā. Viņš bija pārticis vīrs ar uzticības posteņiem, viņš dāvāja līdzekļus baznīcas ērģeļu iegādei, viņam bija vairāki vergi (parasta lieta tā laika Andalūzijā). Droši vien viņš atļāvās seksuālas vaļības ar savām kalponēm, kas viņu varbūt, varbūt ne, izglāba no erotiskās melanholijas.

Vēstures vēru mežā šis dakteris iesoļo, pateicoties mazai plānai grāmatiņai, kas iespiesta Seviljā 1585. gadā: Libro de la melancoh'a (Grāmata par melanholiju), īstenībā visvecākais zināmais rakstu darbs kādā tautas valodā par melanholijas fenomenu. (Bet melanholija bija modē: Velaskēza grāmata tika publicēta tikai gadu pirms Timoteja Braita A Treatise of Melancholy, kuru izdeva hugenotu izdevējs Vautrolliers 1586. gadā Londonā, un Šekspīrs to esot lasījis ar lielu interesi.) Savā grāmatā Velaskēzs vēršas pret četru temperamentu tulkojumiem, kurus desmit gadus agrāk ieteicis ārkārtīgi ietekmīgais Huans Huarte. Robežlīnija iet caur visgrūtāko no visām problēmām: miesas - dvēseles problēmu. No Velaskēza viedokļa dvēsele nebūt nevarēja tikt traumēta dabīgā - pasaulīgā ceļā, tikai morāli - garīgā. Bet tajā pašā laikā slimnieka ķermeniskos simptomos taču runāja dvēsele - cietēja. Dēmoni tātad kaut kādā veidā, kam sakars ar ķermeni, piekļuvuši dvēselei.

Viņa oriģinālais atrisinājums bija apgādāt kā dēmonus, tā dvēseli ar sava veida no ķermeņa neatkarīgiem, ideāliem “instrumentiem” vai maņām. Kad dēmoni ievaino dvēseles ideālās maņas, parādās simptomi. Bet dvēseles skaidrība paliek neskarta, pat ja instrumenti ir traumēti. Arī šeit dakteris redzams dubultapgaismojumā, kur arī mēs, kas dzīvojam tagad, metam ēnu: atvieto, piemēram, daktera ideju par dvēseles ideālajām maņām ar šodienas domām par cilvēka vērtību un cilvēka tiesībām.

Šajā laikā cilvēkiem noteikti būs bijusi liela vajadzība saprast jauno pretreformācijas mācību: ka brīvā griba noteic dvēseles likteni, ka ar ticību vien nepietiek, ka pestīšanai nepieciešami labi darbi. Kā vispār lai saprot brīvās gribas ideju? Un kā saprast attiecību starp baznīcas dēmonmācību un paša ķermeņa izpausmēm? Velaskēza grāmata tika rakstīta, jādomā, lai pildītu tādu pedagoģisku uzdevumu.

Taču Bartra lieto Velaskēza mazo traktātiņu kā ievadu tam literārajam posmam, kas tiek dēvēts par spāņu zelta laikmetu, un it īpaši Servantesam. Bet viņš ir arī atjautīgs pret to, ko grāmata saka par sava autora personiskajiem motīviem. Vai Velaskēzs pats cieta no melanholijas, un tādā gadījumā no kāda veida, to mēs nezinām. Varbūt viņš bija ebreju izcelsmes, un viņam piederēja da|a ebreju atsvešinātībā. Viņš noteikti zināja, ka Arkosā reiz atradies ebreju kvartāls, uz kura zemes tagad stāvēja žēlastības kapela, kur apglabāja ubagus, uz nāvi notiesātos un tādus, kas bez līdzekļiem. Varbūt viņam bija mazvērtības kompleksi pret galmu cienošo lluanu Huarti, un viņš jutās sarūgtināts.

Arī Servantess noteikti juties melanholisks, tā uzskata amerikāņu Servantesa pētnieks Otiss Grīns. Visai lasāmā domrakstā lil licenciado Vidriera (pieminētais licenciāts Stikls) Grīns parāda, kā Servantess - kas zināja par Huana Huartes dvēseles mācību - apstrādā pats savu svešniecību īpatnējā Tomasa Rodaja tēlā: šis licenciāts Stikls īstenībā ir kaut kas vairāk un interesantāks par kuriozu ģēniju.

Viņu sauc Stikls tādēļ, ka viņš domā, ka sastāv no šis trauslās matērijas. Tādēļ viņš liek sevi vadāt apkārt guldinātu salmos kā trauslu krūzi un pēc pieprasījuma sarkastiskās sentencēs izsakās par it visu.

Kā norādījis britu spāņu kultūras pētnieks Džils Spiks dažās studijās, Rodaja nebūt nav viens: tajā laikā Eiropā stikla cilvēki, šķiet, čum un mudž, tie ir melanholiķi, kas kļuvuši par upuri ilūzijai, ka viņu ķermenis (locekļi, kauli, galva) sastāv no stikla, kas kurā katrā bridi varētu sašķist. Dažus izārstēja ar pāris sitieniem pa dupsi vai aizdedzinot biezās salmu gultas, kādas šiem drūmajiem stikla tipiņiem patika. Citi toties ieslīdēja neārstējamā trauslumā, kuru bieži vien pavadija ekstrēms jutīgums pret gaismu. Jau renesanses laikā melanholija, tā sacīt, nēsā saulesbrilles, tajā pašā laikā nojaušot dvēseles radniecību ar gaismu.

Savā intelektuālajā vidē (viņš ir pētnieks Mexico City Autonomā Universitātē UNAM) Rodžers Bartra ir mantinieks tam Oktāvio Pāsam, kas “Vientulības labirintā” (1950) sprieda par meksikāņu identitāti. Bet, ja Pāsa grāmata piedāvā atklāsmes un patiesības, tad Bartra ir attīstījis bezilūziju skatienu uz kultūru kā jēgas veidotāju: tā nav atklāšana, bet pārsegšana zem vairākām konstrukcijas kārtām. Melanholija bieži vien salīdzināta ar trūkuma stāvokli, bet šis trūkums viņa skatījumā ir priekšnosacījums kulturālai jēgai. Tas var šķist diezgan drūmi, bet Bartra to saredz kā cildenāku bagātības formu. Jau viens no Aristoteļa nepazistamajiem skolniekiem kādā rakstā uzsver melanholijas kreatīvo potenciālu. Vēl šodien, piemēram, amerikāņu dzejniece un kritiķe Suzanna Stjuarte, asociē poetizētās nakts ainavu ar Orfīska nox un saturniskās melanholijas ekspresīvo un dziedējošo potenciālu. Skatiet labprāt nodaļu Out of the Darkness: Noctumes, grāmatā Poetry and the Fate of the Senses (University ofChicago Press, 2002).

Bartras jaunā grāmata ne tikai saglabā, bet arī paplašina priekšstatu par melanholijas kreatlvā spēka nozīmi kā sabiedrībā, tā ari kultūrā. Tāds metaforu komplekss kā melanholijas turpina pastāvēt bez aizmugurē esošas gribas vai skaidra mērķa. Un tomēr, process, kas to virza, līdzinās dabiskai izlasei. Bartra saredz izskaidrojumu tajās vēsturiskajās mutācijās, kas diferencējušas melanholijas iztulkošanas jomas. Pseidoaristoteliskais raksts Problemata ar ideju par melanholiķi ka radošu ģēniju bija viena tāda mutācija. Nākamā notika tad, kad Psalmu 91. dziesmas grieķu tulkotāji kļūmīgi izmainīja “pusdienas stundas lāstu” pret dēmonu, “daemonium me-ridianum", kas vēlāk tika asociēts ar Sātanu, kas pārģērbts par gaismas nesēju, tas piepildīja cilvēku trauslos traukus ar acedia (gribas lēmēšanu) un grēku.

Varbūt ari Bartras paša grāmata pieder pie tādas mutācijas. Ja nu melanholija pastāv, un tā nedarbojas ne kā datorprogramma, ne kā vientuļa, pašreflektējoša apziņa, tad tas varētu būt tādēļ, ka tie miljoni prātu, kas piedalās šī kompleksa metamorfozē, nespēj simtprocentīgi cits citu saprast: “bez zināmas neizpratnes [incomunicacičn] pakāpes, nebūtu nekādas kultūras (vai valodas, vai zinātnes)”, viņš uz beigām saka. Un: Cilvēka sabiedrība eksistē tikai vientulības un neizpratnes dēļ. Grūti atrast skaistāku argumentu pret šodienas optimizācijas histēriju un informācijas pielūgšanu.

Citiem vārdiem, tas, ko varam mācīties no kultūras un melanholijas, ir, ka nevaram novākt metaforiskas un mītiskas konstrukcijas tikai tādēļ, ka esam ieraudzījuši to izdomāto būtību. Nav, kā raksta Spīks, tādas “pases uz nākotni bez mītiem” tādēļ, ka “dzīve ir nešķirami saistīta ar literatūru”. Katra šķietami objektīva vai “taisnīga” kartografēšana vai rentgena bilde izveido pati savu mitoloģiju par patieso un nepatieso, par iekšpusi un ārpusi, ortodoksiju un heresiju. Uz tāda fona filoloģija, kritika, daiļliteratūras radīšana un vēsture iegūst centrālo vietu katras kultūras pašuztverē.

Spekulēt par melanholijas mantojuma formu izpausmēm šodien būtu vilinoši, bet tas prasītu vairāk par vienu vienīgu rakstu. Stikla sindroms dzīvo tālāk, esmu manījis, literatūrā, ja ne tieši Jalmara Sederberga Dakterī Stiklā (kaut rakstnieks varētu būt zinājis kādu zviedru tulkojumu novelei par nelaimīgo Rodaju un patapinājis sava romāna nosaukumu no Servantesa noveles), tad noteikti Bertila Malmberga dzejolī “Neprātīgie”, kur lasām: “Ceturtā ir dārga vāze/ caurspīdīga stikla glāze.” Filmā, kā, piemēram, Naita Šīamalana (Jnbreakable no 2000. gada, Brūsa Vilisa pārdabīgā spēka pretstats ir viņa ļaunā, bet zinošā ienaidnieka (kuru spēlē Semjuels Lī Džeksons) stikla trauslais skelets.

Varbūt tomēr stikla cilvēku bailes no saplīšanas atkārtojas šodienas izdegšanā (kam īstenībā, manuprāt, nav sakara ar izdegšanu vai pārkarsē-šanos, bet uz to jāraugās kā uz sociālu apsaldējumu). Spēja panest stresu samazinās laikos bez paļāvības un cerības balstiem. Tādā nozīmē mēs visi dzīvojam eksistences “frontera”, robežjoslā, kas ir ne tikai geogrāfiska, bet iet kā plaisa cauri visiem, kuru dzīves tapušas apgrieztas otrādi, kuri redzējuši, kā ticības sistēmas tiek sagrautas un kā jaunas nesaprotamas gaisa pilis paceļas no patiesības sājiem pelniem.

Nu jā, neskatoties uz uzticību iedvesošajām literatūras norādēm, šis raksts īstenībā bija tikai paplašināta vēre manam darbam par stikla cilvēkiem mūsu laikā. Bet tas parādīja, tā man šķiet vēl šodien (cik nu es vispār caur savas irstošās apziņas gaismas kukuržņiem varu tekstu saredzēt), diezgan labi mana projekta vēsturiskās dimensijas esenci.

Kad es noliecos sāniski, varēju aiz statujiņas ar bruņinieku un pūķi ieraudzīt savu bālo seju, veidotu no apņēmības, kas jutās kā negatīvs no kaut kā. Es zinu, ka “negatīvs no kaut kā” ir abstrakcija noteiktā formā un kā tāda skan stulbi un frankofilosofiski, bet es pastāvu uz to, ka, ja vispār varēju ieslīdēt kādas sajūtas vai domas, vai identitātes negatīvā (nevis pretstatā), tad tieši tas apstāklis bija piemeklējis manu seju. Vai tam bija kāds sakars ar Bērbeles negatīvajām ikdienas realitātes vietu kartēm? Es blenzu uz savu aplamo spoguļattēlu: tāds, protams, izskatījās dakteris Velaskēzs, cīnoties ar dēmoniem, es nodomāju. Viņš taču noteikti pats būs bijis stikla cilvēks. Bet viņam izdevās iegrožot savu trauslumu un vadāt apkārt savus gaiši skanošos kaulus cauri dienām, rūpigi slēptus zem atbildiga pilsoņa izšūtā apģērba. Es pamēģināju, puslīdz aizgriezies no Berbeles, strauji kratīt roku šurpu turpu, lai sadzirdētu, vai ari mani kauli sākuši šķindēt. Bet tie joprojām bija iekļauti dzīvajā miesā vai “wetware", kā Hektora dēls būtu teicis.

“Ei, ko tu tur dari,” teica Bērbele smaidot, ar brillēm uz deguna un mēli spīdam lūpu kaktiņā. Un tad viņa metās man virsū.

Bet fakts ir tāds, ka Bērbele vēlāk tajā vakarā, kad viņa no jauna apsēdās tulkot, juta neskaidru apnikumu ar gandrīz visu, faktiski arī ar, gan patīkami, uzlecamo “stikla ekspertu” viņas ādas dīvānā. Viņa atkal atvēra dzelteno sējumu, pievienoja lappušu spraudi un novietoja grāmatu uz balsta, kas rakstāmgaldam piestiprināts ar skavu. Pēc tam viņa izgāja virtuvē un aplēja tēju.

Dzīvoklī tagad bija klusu un patīkami. Zēns apmierināti nelieliem malkiem dzēra viņas viskiju un lasija korektūru savam darbam par stikla psihozi renesanses laikā, pulkstenis tikšķēja, dzīve turpinājās. Ārpusē mirdzēja vasaras vakars, caur sienām skanēja maigi būkšķi no kaimiņiem, kurus, Bērbele teica, viņa tikai dzirdot, nekad neesot redzējusi. Un pa pagalma logiem cauri šaurā, tumšā pagalma lapotnēm savukārt neskaidri pazibēja tie kaimiņi, kurus viņa tikai redzēja, bet nekad nedzirdēja. Viņa sāka rakstīt:

“... no gaisa, kas iespiests kaklā un tad vilkts laukā, kā asins pika lipīgs, tāda ir sajūta pēc desmit dienu maršēšanas pa šīm dubļainajām upesleju ieplakām, mēs varam redzēt teritoriju izstiepjamies pret ļodzīgās perspektīvas miglaino dibenu, gar šī izļodzījuma tekošo ūdens grīdu: upi, kurai sekojam jau vairāk nekā nedēļu. Standarti un karogi ir aptraipīti, kaut gan karalis saka, ka to spīdums svarīgāks par viņa paša dzīvību, es nesaprotu, kā var ko tādu teikt, viņš šad tad te rindā parādās uz savas spēcīgās, rudās ķēves, kam putas ap laužņiem, un ar savu tērauda cimdu noglāsta viņas skaustu, un aiz aizvērtā vizīra redzu, ka viņš notievējis un vairs ne|auj sevi noskūt. Ka tik saule atkal neparādās, es nezinu, vai varu izturēt vēl vienu dienu ar šo svelmi uz pleciem, bet ķiveri ar skārda savienojumu pakauša aizsargā nedrīkstam novilkt, garo loku strēlnieki smejas, tie, kuriem nav Sātans zarnās, tie savukārt klusē, mēli līdz pusei laukā aiz slāpēm, viņi neuzdrīkstas dzert, jo tad tiem drīz vien jāizstājas no ierindas, un tad sūrstoša brūna sula šļakst no viņu pakaļpuses, viņiem paiet stundas, lai mūs panāktu, tie redz mūs dažus simtus metru priekšā, bet jaudā pieveikt tikai kādu metru minūtē, un mušu mākoņi nāk dārdēdami un uzbrūk nelaimīgajiem, ielien zem ādas krūšu un muguras bruņām, cauri bruņukrekla cilpām, degunā, ausīs, acīs, un viņi nes, šie slimie garo laivu vīri, ne tikai abas makstis ar apšu bultām, kuram dzelzs smailes, bet arī savus lokus un katrs savu noasināto mietu, kas jāiedzen slīpi zemē un jāslēpj ar saviem ķermeņiem tik ilgi, cik vien iespējams, kamēr franču kavalērija uzbrūk, bet stāsta, ka daudzi no francūžiem ir bruņās un ka to zirgi arī ir bruņoti pret tādiem paņēmieniem, bet redzēsim, ja būšu vēl dzīvs tai dienā, kas nebūt vairs nav tālu.

Visu laiku pāri apvārsnim nāk gājputnu kāši, un vienu rītu, vakar vai aizvakar, redzēju maziņu smieklīgu pūcīti, kas mani vēroja, bez šaubām, lasīdama manu likteni kādā tā lielā plāna, no kura mēs visi esam daļa, vērē. Dzirdēju kādu augstu kungu sakām, ka īstam vīram nevajadzētu palikt ļaužu atmiņā, un ilgi to pārdomāju, saprazdams tikai to, ko viņa sudraba stiepļu skaņa un samta švīkoņa vēstīja: īstam vīram nevajadzētu palikt atmiņās, un tādējādi tieksmē palikt ļaužu atmiņā ir kaut kas nepiedienīgs, bet lai tad mūsu mazā armija būtu nepiedienīga, šī karavāna, kas sastāv no mušu džemperos tērptām dubļu figūrām!

Rūgtumu agrāk nebiju nogaršojis, ne tādā mērā, redzēju saules strēli tumsā pāri slieksnim uz ainavu, kur mans tēvs vadīja arklu cauri mirdzošai zemei rudeņos, un tādā dienā atradām miroņgalvu vietā, kur zeltīta gaisma no kokiem nepārtraukti pildīja acu dobumus, pār to dibeniem, plāniem kā papīrs, nekādi attēli nebija redzami klīstot, un redzi, teica tēvs, redzi, ka ir kaut kas tāds kā gals, tādi nu mēs esam, tāda ir dzīves seja, un aiz tās sākas vienīgi tumsa, apzināsimies to ik dienu un paturēsim godam šo noslēpumu, jo tas dara mūs par zvēru radiniekiem, kas pazīst radību labāk nekā mēs. Viņš aizsvieda miroņgalvu lielā lokā pāri kazeņu krūmam, kur tā satrauca zvirbuļu baru, bet es nedomāju, ka putni māk lasīt nāves seju, kurai, kā to tagad zinu, ir daudzi un dažādi vaibsti, arī maigi, bet mana māte nomira, kad es piedzimu, un tām sievietēm, kas par mani gādāja, bija stingras rokas, un viņas oda pēc sviesta un sālījuma kā manas māsas, no kurām visas, izņemot vienu, tagad arī nopļautas un izkliedētas tajā apturētā dienā, kuras mūžīgo formu priekšā cilvēki staigā, ēnas ēnu dzīvē, kaut arī mirdzot no labības graudiem, sinepju sēklām un debesu krusas ar virsmu varavīksnes krāsās, to atceros, nosedzot zemi šajā vējainajā dienā, kad es devos prom un, sirdsapziņas pārmetumu dēmonu vajāts, atstāju savu veco tēvu nabagmājas aprūpē, kur ķērcoši veči ar vaļīgiem zobiem sēdēja tumsā ar melnajām kājām pret grīdas aukstumu.

Neilgi pirms burājām uz šo daiļo un ļauno zemi, es pirmo reiz mūžā saņēmu vēstuli, mazu, krunkainu, gadu vecu vēstuli, kuru man atšifrēja un kuras vēsts par tēva nāvi mani iecēla visskaidrākā atvieglojuma stāvoklī tādēļ, ka viņa ciešanas vairs nav pakļautas zemeslodes nepilnīgajiem, bet gan Dieva nekļūdīgajiem, likumiem, par kuriem viņš savos sirds dziļumos šaubījās. Es mēģinu elpot rāmi, saudzēdams rumpja vēja sēklu, un ir taču tā, ka atmiņas par ārēju vēju ir visdārgākā valstība, kas cilvēkam pieder, jo tur viņš vientuļš klaiņo, atrodas vienā vienīgā kustībā un pārvērtībā, pats savas muguras apsargātājs, savas nākotnes sējējs, ar acīm skaidrām un krāsām daiļām, pie dvēseles ādas piekļautām.

Nāk ziņojumi, ka franču armija nepārtraukti mums tuvojas, un tās priekšā es nejūtu bailes, bet vēlmi nenomirt no pīķa dūrieniem, labāk tad no spēcīga vāles belziena vai kakla pārciršanas ar zobenu. Nogalināt kādu, nezinu, vai spētu, bet visai ticami, ka nebūs laika svārstīties, šausmas ir saritinājušās kaut kur aiz krūškurvja, tā ir eļļaina čūska, kuras spēkus neapjaušu. Mēs rakstām 1415. gada 23. oktobri, ap mums virpuļo lapas un pielīp katra pie savas iepriekš nosacītās vietas upes melnajā virsmā. Lapas ir līdzīgas dzirkstelēm no kalēja ēzes, uz kurieni tēvs mani aizveda, pirms es spēju āmuru vēzt, kur nu vēl veseri. Mēs gājām pa izsenu aizas ceļu, posmiem jājām uz viņa vienīgā zirga un ieradāmies pēc pāris dienām, es utains, viņš nodzēries pēc divām naktīm iebraucamās vietās, milzīgā vīra būdā. Lija ļauni un raupji, bet kalēja durvju atvērums laida laukā kādas svešas pasaules kvēli, pasauli, kuru biju redzējis sapnī un par kuru zināju, tikai nedomāju, ka tā būs šeit, manā nenozīmīgajā, gandrīz vai neredzamajā īstenībā. Visi darbarīki karājās kā savādas tērauda alfabēta zīmes pie dēļu sienas, un kalējs ar savām savādi biezajām un iekšpusē kokainajām plaukstām satvēra balti kvēlojošu vielu garās stangās un tad vēza veseri, mierīgi un ritmiski, kā es tagad mēģinu elpot, kaut tāda šņaukāšanās vien sanāk un drīz varbūt ari šņukstēšana, jo tagad jūtu baiļu čūsku mostamies un kustamies starp plaušām, meklējam ar savu cieto purnu un ar mēli uztaustām vēdera ieeju un augšupceļu caur rīkli, uz rīkles galu un galvaskausu, kur es domāju, dvēsele mīt kā liels, atspoguļojošs piliens, rasas piliens ķermeņa trauslajā lapā.

Un daudz vēlāk domāju, ka vēlos būt kā tas kalējs, plats vīrs bez daudziem vārdiem, dēļ kuriem tērēt savu elpu, virs ar spēku izvilkt no uguns paliekošas formas, bultu smailes, šķēpu smailes, lāpstu vairogus un zirgu pakavu dzelžus. Bet kad mans tēvs teica, ka virs esi, ja tu esi kaut kā vērts, jo, mans dēls, par vīru nepiedzimst, bet ar smagu darbu un cīņu par tādu kļūst, un šī cīņa gulst ap katru gatavu vīru kā cēls gaismas apģērbs, tad domāju, ka mana cīņa varbūt nav tāda kā tava, vai tāda kā šī kalēja cīņa.

Kad mēs tagad esam apmetušies šī nedaudz slīpā tīruma malā starp divām varenām birzīm, no kurām lapas putniem līdzīgi mainīgos tēlos plūst - kā spirāles, buras un augsti irstoši kvēlojoša pergamenta logi -atminos to otro vīru, viņu, kura tiekšanās kļuva man par priekšzīmi, tas bija provinces galvaspilsētas lēcu slīpētājs, turp ierados vēlāk kopā ar savu skolotāju, tajā skolā, kurā vēlāk netiku atrasts par cienīgu, kārns virs kā jau visi nozīmīgi vīri mācītā pasaulē, izņemot dažus mūkus un prelātus, kuri tiek bagātīgi apveltīti par savu dievbijību jau miesiski, un tādēļ viņiem reti kad salst.

Augstu stūra istabā, ar skatu uz tirgus laukumu un baznīcas torņa pulksteni strādāja šis vīrs, kas arī bija pulksteņmeistars un kustējās, galvu tik-tak raustīdams, kā mehānisks putns, kādu reiz redzēju meiteni no smalkas ģimenes rādām pa karietes logu.

Lēcu slīpētāja locekļi nemaz nebija kā kalēja raupjie un ietilpīgie, bet smalki un tievi, viņa pirksti nebija ar sabiezējušu ādu un kustīgiem taukiem, bet skaidriem kauliem savienoti, ziliem asinsvadiem, auksti, jutīgi un ar sārto pirkstu spilventiņu mazām neizteiksmīgām sejām, kad viņš starp īkšķi un rādītājpirkstu manu acu priekšā turēja apaļīgu stiklu, un es pats varēju redzēt gobelēna formas traucam man pretī, palielinātas, un vienradzis vairs nebija vienradzis, bet valnis no virvēm līdzīgām inkrustācijām starp šķiedrām, un pestītāja nimbs vairs nebija zeltīts spīdums no tēva sejas neizdibināmās labvēlības, bet bezdibenīgs matainu locījumu šurumbu-rums, mans dēls, viņš teica, tev jātrenē sava acs saredzēt visa klāt esošā mā-nīgumu, jo tikai tā bruņota tava dvēsele varēs izvairīties no visa, ko miesa un valdošie uzskati tev maldīgi piedāvās, un lai būtu šī lēca tev par palīdzību šajā prasīgajā vingrinājumā. Viņš teica, dāvādams man vāveres ādā ietīto lēcu. Vēlāk tā man kalpojusi kā dedzināšanas stikls nometnēs, bet šovakar, kad nāk ziņojumi, ka francūžiem izdevies mūs ar līkumu apiet un tie tagad atrodas mums priekšā, starp mums un mūsu glābēju, ostu, vārdā Kalē, un no kaujas tātad nevaram izvairīties, es gribu paņemt stiklu un apdomāt, kā ainava krēslas stundā, kad debess kvēlo, tajā tiek satverta, tāpat kā pasaule ap mani parādījās ar mājām un kokiem, un mākoņiem, un putniem, kaut klusa, rasas pilienā uz zāles stiebriņa pie izklātās ādas, tur, kur sēdēju un spēlējos ar čiekuru un zariņu zirgiem un zaldātiem.

Kad es tajā rītā pamostos, neredzu nekā cita kā vienīgi bezsvara baltu masu, kas šķiet turpināmies caur acīm un tālāk visu ceļu ķermenī iekšā, piepildām tā vissīkāko atmiņu un sajūtu ar tādu pašu ripojošu baltumu. Bet driz vien saule izkliedē miglu pār tīrumu, un es redzu, kā mūsu nometne atdzīvojas. Es manu, ka esmu gulējis sēžot, atspiedies pret diviem biedriem, bet kaut kad nakts laikā mēs esam zaudējuši līdzsvaru un sakrituši kaudzē.

Gaidīšana uz franču uzbrukumu kļūst ilga, četras stundas, saka annāles. Daļa no mums nevar nostāvēt kājās, citi ir piedzērušies, jo mūsu vienīgais palikušais dzeramais ir vīns. Tad redzu nedaudz vairāk, kā plīvojošu krāsu vilnis trauc mūsu virzienā, bet tiek apturēts un aizklāts ar loku šāvējiem, kas pēc brīža izdara stangas manevru. Pēc tam atrodos uz zemes ar ļoti ļaunu substanci, uzspiestu pāri pus sejai. Es iemiegu, un manām maņām laiks zaudē savu jēgu.

Naktī, kad zvaigznes parādās un drudžaini trīcu, arī no slāpēm, domāju, tam, kas uz mana vaiga, jābūt kāda iekšām, tā sulas ietek manā ausī, bet es nevaru pakustēties, tikai vilkt elpu turp un atpakaļ zem plaušu saplaisājušiem logiem, kas vairs nekustas kā tīras buras pār skaidru virsmu. Kad augstie kungi pabeiguši savās teltīs vakariņot un kaujas norise ieprotokolēta, tie izraudzījuši uzvarētāju un piešķīruši notikumam nosaukumu, viņi paguļ kādu brīdi, lai savāktu spēkus maršēt uz Kalē, burāt uz mājām un tikties ar gavilējošām tautas masām Londonā.

Bet pirms demarša viņi atnāk pie mums, kas vēl palikuši tīrumā, lai mūs noslaktētu. Man deniņos ietriec vāli ar dzelzs naglām. Es jūtu ķermeni attālināmies, ieplūstam tumsā aiz acu plakstiem, kas salipuši ar gļotām, izkārnījumiem un asinīm, un es jūtu to tur staigājam, viegli kā bērnībā, bez drēbēm, un kustīga gaisma grimst ap mani un rāda ainavu ar augstiem, taisniem ozoliem, pļavām un līkloču strautiņu, ziediem, mākoņiem, vēju, un es esmu vējš...”

Bērbele izstiepjas tā, ka nobrikšķ vien. Vasaras vakars nav vairs jauns, un tā ir skaistāk. Viņa nolemj iziet, klīst apkārt pa ielām. Savu krācošo viru viņa aiznes no dīvāna (viņš, kā jau visi stikla cilvēki, aizmidzis kļūst daudz vieglāks), ieliek viņu gultā un sasedz, uzvelk mēteli, nodzēš visas lampas, bet aizmirst izslēgt datoru, vai arī viņa grib mums nosūtīt kādu sveicienu.

Ekrāns ar viņas radīto tekstu ir iekšup mirdzošs logs uz citu, pilsētas iekšienē aizmirstu pasauli.

Bērnībā Bērbeles tēvs viņu vajāja. Ja viņa sēdēja un zīmēja vai laimīgā pašaizmiršanā kaut ko dungoja, šuva vai tēsa, tad, kā likts, viņš uzpeldēja ar kādu nepatīkamu aizrādījumu, kādu pārāk grūti darāmu darbu vai kādu stulbu, bieži vien varmācīgu vai biedējošu joku: papīra turziņu blīkšķi vai asas strūklas no brāļa ūdenspistolēm viņai uzbruka brīžos, kad viņa to vismazāk gaidīja. Dažreiz māte vārgi mēģināja apvaldīt tēva infantilo humora izjūtu, bet niknums, ko viņa tādās reizēs viņā pamodināja, garantēja tikai to, ka paies labs laiciņš, pirms viņa atkal mēģinās šo problēmu risināt.

Kopš tiem gadiem Bērbelei bail no ēnām, kas parādās redzes lokā no aizmugures. Brīvā dabā viņa var palikt stāvot kā lēmēta, ja kāds ātri peldošs mākonis bīda plašas ēnas pāri zemei. Bet šovakar ēnas nav draudošas, tās stikla skaidrumā klājas pāri cilvēku celtnēm. Stāvot pie autobusa pieturas, viņu piepilda divaini maiga svētku sajūta, kas liek viņai nokaunēties, jo grūti noticēt kādai žēlastībai vai atvieglojuma paveidam vispār. Tomēr viņai caur apkārtējo telpu, no kuras viņa dažkārt tā bīstas, tagad, šķiet, tiek pasniegta dāvana. Nav taču pašsaprotami, ka tu dzīvo! Ka tu vienā mierā vari būt ārā un novērot citus. Ka vari redzēt debesu gaismas augšanu, kaut lapotnes satumst un maigs vējiņš plūst starp skaistām mājām, kur var domāt par to, kā silts un auksts ūdens tek kā ipatni stikla diegi pa caurulēm bez sūces.

Viņa iet lēnām pa Narvavegenu līdz Djurgordena tiltam un pagriežas City virzienā. Gar Strandvegenu viņai visi radījumi šķiet interesanti: tur vecais vīrs, kas uzmanigi manevrē starp krastmalas tauvām pie ūdens, kas klīst, tek, kārtojas par atvērtu, bezdibenigu marmorētas miglas ceļu ledū. Putni, nomelnējuši līdz metāla būtnēm, ienes vakara dilstošo svelmi dziļāk starp mājām, kas izceļas ar mirdzošiem dakstiņu jumtiem, kapara torņiem, skursteņiem, neona vārdiem un antenām, un tās arī aug savā tilpumā, šīs mājas, ar katru viņas soli tās spiež asfaltu aizvien spējāk uz sāniem tā, ka tas saliecas zem mirdzošajām mašīnām.

Ēku nišas un tumšie logi ar savu sarindoto tukšumu atspoguļo ķermeņus, kas atpūšas uz dīvāniem. Vairākums ir jauni un skaisti, un kopā, bet vismaz viens, kuram viņa paiet garām, ir netīrs, vientuļš un strauji mirstošs. Vējš zvirgzdos meklē pats sevi, iecērt nagus pats savā iznīcībā.

Viņa šogad varēja atļauties īsu atvaļinājumu. Tas nemaz neizveidojās tā, kā viņa bija cerējusi. Kaut kas svešs to pārņēma. (Vispār tas bija sagaidāms: viņa devās prom, lai izvairītos no tā “trauslo dvēseļu savienojuma”, kur viņa kādas stulbas sagadīšanās pēc bija iekļuvusi, bet jau lidostā saprata, ka katra tāda bēgšana ir slikts iemesls ceļojumam.) Tas, kas īstenībā visu pārņēma, bija pati vientulība, lielā nezināmā. Pārģērbusies par asinīm vai ēnu, vientulība vienmēr parāda uzmanību mūsu bažīgajām dvēselēm, kas dažreiz nespēj skatīties citā virzienā, bet ļauj skaidrai tumsai sevi apskaut. Iemesls vientulībai, kas atvaļinājuma braucienā nogūlās ap viņu, bija pāri darījums, kuram kaut ko padarīt bija jau par vēlu. Acumirklīgs iemesls bija arī nodevība, kam nebija nekāda sakara ar stikla cilvēku kompāniju: kad draudzene, ar kuru viņai būtu bijis jābrauc (roka mūziķe un teātrniece ar haotisku kalendāru), atteicās, tas izraisīja šoku, kuru viņa pati negribēja atzīt. Tikai tagad, dažas nedēļas vēlāk, viņa saprot, ka vientuļais Portugāles brauciens bijis krīzes stāvoklis. Kas notika tajā atvaļinājumā?

Viņa izkāpa no vilciena Lisabonā un sāka lasīt ceļa norādījumus, kad vakars strauji nāca viņai pretī pa peronu. Pa gabalu, kamēr viņa devās uz priekšu pa šoseju, viņa vēlāk varēja redzēt mazas uguntiņas kustamies mitrās nakts iekšienē. Jūra nebija tālu, viņa juta smaku, kas nāca no Atlantijas okeāna. Nebija sadzirdamas nekādas skaņas, izņemot cikādes un no kāda sānceļa pa mašīnai vai mopēdam, bet paši braucamie, izņemot to gaismas kūļus, palika neredzami aiz augstās kukurūzas. Aizdārdēja kāds smagais. Klajumā starp koka būru dēļiem iemirdzējās slapji cūku purni. Viņa sagrīļojās smirdošajā brāzmā.

Viņa mēģināja domāt par savām negatīvajām kartēm. “Daži cilvēki raksta dienasgrāmatu,” viņa sev sacīja. “Es taisu savas kartes vai plānus no vietām, kuras esmu atstājusi, vai vietām, kuras es bērnībā būtu gribējusi izmantot kā midzeņus vai atbalsta punktus, bet kur man nekad neļāva atrasties, kā, piemēram, zēnu divriteņu brīvdabas trase vai vecais sasprēgājušais tenisa laukums aiz izgāztuves šefa neglītās, vēlāk pamestās mājas, vai savādi neitrālais zālājs gar metro sliedēm starp Hegdalena un Bandhagena pieturu, kur mēs pēc atgriešanās no Berlīnes kādu laiciņu dzīvojām. Tas lauks tika uzskatīts man par lielu, bet es to vien gribēju, kā tajā pazust ar metro vilciena mierīgo klaboņu kā kompāniju zviedriski runājošā, bērnu balsīm piepildītā vējā.

Tāpat kā dienasgrāmatu raksts diferencē izteiksmes vēlmi un aizvirza sevis izmeklēšanu no taisnākā ceļa starp nolūku un pilnveidošanu (uz iekšējās skatuves arī nav iespējams griezties pie sevis bez tā, ka paša balss līdzīgi dvašai iegrimst spogulī un uzrāda ačgārnu seju), arī šīs savādās kartes no vietām, kur es vairs neesmu vai nekad neesmu bijusi, sākušas iegūt minitopogrāfisku fragmentu kopojuma raksturu. Tādā nozīmē šīs kartes ir šķembas no saplīsušas kristāla bumbiņas, kas kādreiz atvēra durvis uz citu pasauli! Tagad tā pasaule palikusi vienīgi negatīva formā.

Varbūt tas arī nozīmē to, ka dzīvajiem vairs nav palikušas paralēlas pasaules, doma, kas mani baida un tirda zīmēt aizvien vairāk karšu par vie-nigo doto zemi, iespējams, cerot kaut kur sastapt varena sliekšņa fosilu.” Bet - un viņa tumšajā atlantvējā pasmaidīja, to iedomājoties - nebūtība tomēr nav tas pats, kas it nekas, tāpat kā nebalts nenozīmē melns, bet visas citas krāsas, kas nav baltā (neskatoties uz to, ka baltā gaisma sevī ietver visu citu krāsu spektru).

Ja lasītāju garlaiko šīs varbūt pārāk savdabīgās domas, tad viņš vai viņa var just mierinājumu, ka tās deldēja arī Bērbeli. Viņa tās izgaiņāja. Bija pietiekami grūti būt tik tālu prom no arhīva, čībām un mūzikas, pamestai un izstumtai savas dzīves ārpusē starp naidīgi čaukstošu kukurūzu un šaušalīgi lieliem nakts lidotājiem, kas, izlidodami no vēja, ietriecās viņas acenēs. Viņa kātoja uz priekšu - no mugursomas sāpošiem pleciem.

Garām skrejošā doma par dienasgrāmatas rakstīšanu bija atmiņā atsaukusi mātes dienasgrāmatas. Bērbele tās bija atradusi pēc mātes nāves papīra maisiņā, bēniņos, un kādā lietainā nedēļas nogalē tās izlasījusi no sākuma līdz beigām. Toreiz viņa bija apakšīrniece kādai draudzenei Repslagargatanā, tiešos kaimiņos, starp citu, blakus vecajam labajam veselības sporta klubam (Frisksportarklubben), kas tagad vairs nav, bet no kura toreiz nodeldētajām bēniņu telpām viņa varēja sadzirdēt vājas svara bumbu skaņas un mierinošu rokmūzikas pulsu mērenā skaļumā. (Es labprāt gribu - arī kā atmiņu no Harija, kas dalīja šādu skatījumu - cildināt to vidi un kādu mirkli atcerēties laiku, kad sporta zāle, protams, bija vieta krutiem svarcelšanas veikumiem un visādām dullībām, bet bieži vien izveidoja jaukāku, labdabīgāku vīriešu pasauli nekā šodien, kad spēka sporta tempļi pilni ar hiperseksuāliem ste-roīdu monstriem, dižmanīgiem gangsteriem un pomomodeļiem ar akmens sejām.) Pirmo lietaino rītu kopš ilgāka laika Bērbele pavadīja, guļot uz dīvāna ar mātes dienasgrāmatām blakus, kaudzītē uz grīdas. Viņa tūlīt pamanīja, ka māte rakstīja savādāk nekā runāja: viņai bija vingra, eksakta un auksta valoda, grūti apvienojama ar to dvēselisko un apņēmigi pļāpīgo sievieti, kuru Bērbele uztvēra kā savu māti. Otrs novērojums dažas stundas vēlāk bija grūtāks: mātes naids plūda lasītājam pretī no katras lappuses. Bija acīmredzami, ka viņa jau agri vien redzējusi cauri savam vīram un tik tiešām viņu ienīdusi, bet bija nolēmusi nešķirties, varbūt Bērbeles un viņas brāļa dēļ. Daudzas lappuses bija par riebīgajiem strīdiem ar vīru, kā arī par bērnu ciešanām. Bērbele bija šokā, kad saprata, ka māte tik tiešām nožēlojusi, ka laidusi šos bērnus pasaulē un spiedusi tiem dzīvot tādas laulības ēnā. Kāpēc tu mūs neaizvedi projām, kāpēc tu nešķiries, viņa čukstēja un pēkšņi dzirdēja, cik spēcīgi lietus sitas pret skārda jumtu ainavu ārpus draudzenes dzivokļa. Toreiz, viņa sev vēlāk sacīja, es pirmo reizi dzirdēju vientulības lielo, senseno balsi.

Kad viņa vairs nejaudāja staigāt pa mazo saplaisājušo asfalta ceļu, viņa apstājās un pacēla īkšķi. Pati pirmā mašīna, kas parādījās, viņu uzņēma un veda pa serpentīna ceļu augšup uz ciematu, kur viņu gaidīja večiņa, kas viņai izīrēs savu māju. Tā neko neteica, bet pie katra ielas stūra pamāja, kamēr viņas bija galā. Tikusi iekšā un augšstāvā, Bērbele saprata, ka šajā mājā gadiem neviens nav dzīvojis.

Vienīgā istaba ar visplatākajiem grīdas dēļiem, kādus viņa jebkad bija redzējusi, melniem, caur terasi vērās pret ainavu, kur kvēloja gaismas maliņa: jūra dienas pēdējā atblāzmā. Večiņa paņēma īres maksu un viņu atstāja uz augsta, nopietna krēsla ar kājām pulekļu gubās un skatienu uz āru starp franču durvīm, pret balustrādes brūkošo cementu, kura plaisas, kā izrādījās, savā veidā slēpa puslīdz caurspīdīgas, vārgi klaigājošas salamandras.

(Andalūzija 1565. gads)

... Dakteris Velaskēzs bija juties noguris brāļa sabiedrībā pēc garas dienas bez jebkāda atelpas brīža. Klāra bija nozudusi, sieva ar kaimiņieni bija aizdevusies garā pastaigā līdz zemāk esošajiem sakņu dārziem, kurus jau apdraudēja sausums, un meitenes, kuras viņš izmeklēja, bija visādā ziņā nožēlojamas un pretīgas. Tad, ceļā uz stikla vīra Pepes klēti tieši aiz pilsētas mūra, dakterim bija ienācis prātā apciemot karantīnas alā otrpus tam pauguram, kur pēcpusdienas ēnā izšķiļas pieauguši dēmoni no dūmu grūdienus izdvesošām olām, tos, kas nesen ieradušies.

Uz šo alu ar cirtieniem un sitieniem, un hilebardu dūrieniem veda visus iebraucējus bez dignitātes vai veselības apliecības. Jo mēris atkal izpleta savas neredzamās rokas cauri gaisam, bet ala jau agrāk ir bijusi pilsētas glābiņš. Kad dakteris tuvojās šai vietai, kāda jauna sieviete piekliboja, vaicādama, vai viņš neesot redzējis viņas bērnu - četrgadīgu meitenīti zilā kleitā un koka tupelēs. Dakteris atkāpās pāris soļus. Sieviete bijusi alā kādu nedēļu kopā ar visvisādiem salašņām dažādās slimības vai vājprāta stadijās un caur šauro kazas kaula acu aizsarga spraugu viņa noteikti varēja viņu saredzēt vienīgi kā garu ēnu uz akmeņainās takas.

Viņš pagriezās pa pusei apkārt un raudzījās pāri kviešu laukiem un akmensbluķu joslām, kur mitinājās čūskas. Nē, viņš nebija redzējis mazu meitenīti, vai tad viņa nezinot, ka ala ir ļoti dziļa, ka tās iekšienē ir šauras pasāžas un stāvas nogāzes. Tur viņai vajadzētu meklēt, pie kalna saknēm ar eļļas lampu pirms nav par vēlu, stulbā sieviete! Viņš noplātīja rokas, un viņa sāniski atkāpās alas virzienā.

Tas tātad bija vakar, kad viņš beidzot bija apciemojis Pepes klēti un stūmies cauri bērnu baram. Slimnieks bija jauns vīrietis ar nenormāli lielu degunu kā savādu ādas knābi, no kura caurumiem līda cūkas sari. Un kas tev sakāms? Dakteris vaicāja...

Divas nedēļas Bērbele palika šajā mājā. Viņa nedevās izbraukumā uz jūru vai uz kādu atzīmētu vēsturisku vietu. Viņa pat neatvēra savu grāmatu somu. Vienīgais, ko viņa darīja, šad un tad aizlavījās uz mazu veikaliņu kāda šaura tirgus laukuma malā, lai nopirktu nepieciešamo un gatavotu visai vienkāršas maltītes uz sarūsējušās gazolīna plītiņas.

Telpās dienu stundas aizritēja savos dzirkstošos putekļu tērpos. Ārpusē mūžigie mopēdi un motocikli braukāja šurpu turpu, un vakaros viņa pa gabalu dzirdēja mūziku no kāda ciemata bāra. Viņa būtu varējusi turp aiziet, lai atrastu cilvēcisku sabiedrību, sarunas, sejas, varbūt pat piedzīvotu kādu dēku. Bet viņa palika mājā. Viss ap viņu bija nepazīstams, un pamazām viņa arī pati sev kļuva arvien vairāk nepazīstama.

Dzert ūdeni drīz vien kļuva par īstenu notikumu. Skaidro šķidrumu stikla cilindrā varēja novietot pie viena no logiem, tur tas darbojās kā palielināmais stikls - skatoties caur to, mirušas mušas izskatījās pēc citplanētiešu satiksmes līdzekļiem. Šķidrums, joprojām auksts, vēlāk sazarojās ķermeņa iekšienē, dzēriens izplatīja savu vēsuma žestu kā nodzisušu atmiņu tieši zem sirds. Domās viņa sastādīja sarakstu ar draugiem, kurus viņa nekad vairs nesatiks; sarakstu, kas istenībā - to viņa saprot tagad, staigādama tālāk garām Bersēlija parkam, Kungstrēdgordena parkam, operai, valdības ēkai un Stokholmas pilsētas pašvaldības ēkai un atrazdamās Normēlars-tranda krastmalā - bija kodētas atvadas no pašas jaunības, laika, kad tādām galējām domām varēja būt atbrīvojošs spēks.

Kas ir mīlestība? Aginkorta zaldāta balsī bija vaicājis kāds bagāts, jauns franču bestsellera autors. Viņa atceras viņu vienaldzīgi tērzējam kādā vēsturiskā grāmatu tirgū, grandiozā dzīvoklī ar skatu uz Luksemburgas dārzu, viņa tur bija izdevniecības viešņa, vakars, sniegs, un kokteiļvakara viesu sanoņa viņai sekoja lidz pat miegam kā viena vienīga vārga, nožēlas pilna balss. Kad viņa vēlāk sāka tulkot tekstu zviedriski, zaldāta balss atmodināja mīlestības sajūtu. No kurienes tā nāca? Varbūt pasaule savā dziļumā ir tukša, tas ir nojaušams un to iespējams kartografēt, bet neiespējami uztvert dvēseliski. Tādā gadījumā mūs glābt var vienīgi mīlestība. Bet erotiskai mīlai, viņa domā, klaiņodama gar vasaras nakts bālajiem ūdeņiem, tagad būs jābēg no savas sejas tukšuma bez manis. No savas sejas tukšuma? Šo frāzi bija rakstījis kāds pēc meža izbraukuma Hudinges apkaimē pazudis zviedru

dzejnieks, kura gramatas viņa vienmer pirka. (Dzejolim nosaukums Aske-5/5, un tas ir da|a no diptiha, kura otra daļa saucas Ekstasis):

Acumirklis nav laiku savācoša lēca, nekāda labestības sirds, kas līdzenumā ir, kur attēli virpu|o, kad ikonas sen noskrāpētas tukšas.

Laikam, kas gāž kā lietus vai krūtis cilā, ir melna mugura, un no plašumiem, kur atmiņa un cerības dziest, pūš antikrāsa.

Tu, kas neesi ne tu, ne es, ne

mēs bez vārda, izturēsi,

kad daudzus gadus mīlestība

gar plānām takam bēgs no savas sejas tukšuma.

Izturi, kaut neviens tur nenāk un nekādas beigas nav redzamas kā pļava, kur tu pazīsti un piedod sev, ka esi.

Tik bezgaumīga ir žēlastība, ka to nevar nopelnīt un tā laimi nedāvā nevienam: ieej skaidrības pilnā ugunī.

Tu jau esi savu slāpju ārpusē.

Kad tu stāsti savu dzīvi, tavā mute burbuļo avots, no kura nedzert.

Portugāles brauciens bija atvadu dienas, tās dienas, kad beidzu iekarot dzivi un sāku mācīties garo atvadu mākslu, “avotam, no kura nedzert” burbuļojot mutē. Mēs nenākam pasaulē, lai uzvarētu un kļūtu par zināmiem vārdiem. Mēs nenākam šeit, lai mums kaut kas piederētu un lai sevi parādītu. Mēs nākam šeit, lai būtu kāds izejas punkts tad, kad pazudīsim. Varbūt šās zināšanas apspiešana ir tas, kas rada stikla cilvēku sabiedrības! Šī doma, viņa tagad sev saka, man jāpārbauda uz sava stikla vīra. Ar maigumu un ilgu vēsmu viņa domā par to, cik uzjautrinošs un pēc lieluma piemērots viņai ir šis vīrs, kas tagad guļ viņas gultā.

Fakts ir tāds, ka pēc Portugāles brauciena Bērbele vairs nav pati. Viņa nepārtrauc attiecības ar draugiem, viņa palikusi uzticīga savām ikdienas rutīnām. Bet cita viņa ir tādēļ, ka lietas un telpas ap viņu mainījušas nozīmi. Viņa tagad ir ceļiniece, viešņa, svešiniece, kas sākusi atcerēties, kā ir raudzīties uz pasauli kā bērnam.

Un kā tad tas bija, raudzīties uz pasauli? Bet bērns taču neraugās uz pasauli? Tā taču ir pasaule, kas raugās uz sevi ar bērna sfēriski skaidro dvēseli, jo bez bērniem pasaule būtu akla, akla masa, riebīgs, caur izplatījumu traucošs fosilā laika vraks. Tagad pasaule redz pagalmu ar ieliektām fasādēm, kas pārliektas krāsās mudžošai galvai. Roka kustas pāri papīram, karte veidojas, logā, kur koku ēnas krītot nekrīt, tur, kur caurspīdīgās ēnas nāk un nāk, bet gaida un gaida. Pasaule, tās mēmums un plašums, tās neizdibināmā atvērtība: kāpnes, sveši logi, nepazīstamas balsis, kāds vecs klabošs divritenis, kas novietots pagalmā un tur paliek stāvot visu ziemu, pamests, piesalis. Kopš aprīļa tam ir piloši ledus spieķi, auksti, skaidri un ķēde ir oranža no rūsas. Klusa struktūra, ar plakanām, sasprēgājušām riepām, uztūcis sēdeklis, liels priekšējais lukturis ar traipainu hromu. Kluss braucamais. Bet, ja pieskaras ķēdei, lai redzētu, vai rūsa būs krāsa arī uz pirksta, uz balkona parādās īpašnieks kliedzot - nost no mana riteņa, stulbais sīkais! Visu ziemu viņš šo brīdi gaidījis. Tagad viņš tur stāv, uz sava balkona, bāls kā līķis, basām kājām un izbadējies, ar rītamēteli piesalušu pie gūžām un padusēm, no mutes kūp dvaša, nost, nost. Dienas un gadi.

Viņai patika zīmēt, vēlāk rakstīt, dzejot, dziedāt. Ēna dažreiz nāca no mugurpuses un lēnā, sagrozītā balss: ko tu te sēdi, ej ārā spēlēties, saliec lelles rindā, pienu ledusskapī, novelc kurpes, ej pačurāt, notīri spoguli, aizver durvis, nesmaidi tik stulbi, iepriecini mammu, nē, nu tu esi pretiga, sakārto zīmuļus, izlej ūdeni, uzklāj gultu, nezimē tur, nē, tā nedrīkst zīmēt, kāpēc tu tā zīmē, kas tev to iemācījis, tā nedrīkst teikt, kāpēc tu neatbildi, uzvelc džemperi, saloki, ieliec, noliec netīrā veļā, te jāiztīra, izņem putekļu sūcēju, jā, tu jaudā gan, izvelc visu vadu, izdzer pienu... Gadi viņa seju padarīja bālāku, plānāku, beigās tik bārdas rugājs kā skaidrība punktains mēris, tad arī tas pazuda. Palika vienīgi tā ēna, kas nāk no vēl lielākas, joprojām caurspīdīgas tumsas, kur pat miegs guļ, beidzot tas tur tiek pie atpūtas, tai nomodā, kas ir aiz uzmošanās, tā ir atvērta kā tumsa mūsu kaulu iekšienē, kur zvaigznes virpuļo, kur Zirga galvas miglāja neizprotamie jātnieki planē cauri kosmosam, pasaulē, bērna galvā, ap kuru logs un pagalms saliecas, saturas kopā, pirms viss tiks saplosīts un vējš izraus dvēseli no mājām, un nebūs vairs māju, un nebūs pasaules, kuru vērot, tikai telpa iekš telpas, iekš telpas, kur tu vajāji, bēguļoji, meklējies tālāk un dziļāk lejup, zem pilsētas, iekšā, garām apraktām antiformām, dobumiem, pārcirstām caurulēm, jucekļiem un nāvīgi klusiem, aizdambētiem zvirgzdu nogruvumiem, bet-jo tālāk iekšā, jo tālāk lejā tu tiec, jo tālāk laukā tu esi, jo tālāk prom no telpas, kur dzima krāsas, jo vairāk vinds.

Kāds, viņa atminas, ir teicis, ka 20. gadsimta dienasgrāmatu rakstītāji nekad nerakstīja, lai uzzinātu, kas viņi ir (bezjēdzīgs projekts, kuru psihoanalīze jau grasījās pārņemt un kurā tā vēlāk aizgāja bojā). Nē, viņi rakstīja, lai liecinātu. Un viņi neliecināja par tiem, kas viņi ir, bet par tiem, kuros viņi patlaban pārtop: Viņi vienkārši lika apkārt esošām katastrofām iezīmēties caur viņu pašu aizvien vairāk izstieptām dvēselēm. Viņi - Gombrovičs,

Kafka, Pavēse, Pesoa, Vulfa, Klemperers, Ribeiro - mums nepiedāvā nekādas patiesības parādīšanos, bet vēsu mutācijas procesa reģistrēšanu, kad jaunas izdzīvošanas stratēģijas jāizmēģina pasaulē, kas pēkšņi izsprāgst no vecās pasaules šķembām un tagad guļ te visur mums apkārt. Tā ir pilna atkritumiem un vējaina, gluda un nopulēta, vairākkārt kondicionēta un mediju nomedīta, agrāk arī bija mediji, bet šī pasaule, dēvēta daudzveidība (jaunais vārds, kas noslēpj valdnieku nievājošo nostāju iepretim masai), tagad tik tiešām izveido vienīgo pasauli, bez paralēlēm, vai blakus kabinetiem, pat ne balkoniem vai pakaļdurvīm, jo viss ir atlocīts no viena un tā paša telpiskā pamata, viss vijas vienā un tajā pašā ķermenī, iekšpuse, ārpuse, iekšpuse, ārpuse, stūris, kāpnes, nogāze, slidkalniņš, rampa, caurule, lūka, režģi, perons, tunelis, viļņlauzis, balustrāde, kravas platforma, trotuārs, jumta terase, perons, niša, sprauga, plaisa, laiks...

Te uzreiz man ienāk prātā, ka Bērbeles atvaļinājuma brauciens viņu aizveda uz Fernando Pesoa zemi. Kaut tagad jau par vēlu to pievienot manam stikla cilvēku pētījumam - kā jau minēju, tiklīdz pieduros, datori uzkaras - tāpēc varētu būt vērts tepat pieminēt kādu hipotēzi. Vai Bērbele cieta no heteronīma Bernardo Soaresa “mal de viver" (dzīvošanas kaites), kad viņa sabojāja savu atvaļinājumu, izvēlēdamās tukšās vecās mājas klusumu nevis bāru jautro kņadu, vakara koncertus un patīkamas pēcpusdienas stundas pludmalē kilometru tālāk? Doma, ka Pesoa bijis stikla cilvēks, man tagad šķiet diezgan ticama, kaut nevarētu teikt, ka polimmija (daudzvārdība), vēsturiski raugoties, piederētu pie stikla cilvēciskuma visuzticamākajiem identifikatoriem. Varbūt tad, kad mans pētījums reiz tiks publicēts (izdevniecībā Ariadne, ja tāda vēl pastāvēs tad, kad šīs rindas tiks lasītas), kāds no šo rindiņu lasītājiem varēs iepriekš minēto ievietot kādā vērē.

Redzēt pasauli kā bērns. Ar spēku, kas viņai gandrīz aizsit elpu, Bērbele atceras cilvēku, kura vairs nav, kādu, ko viņa tiešām mīlēja, bet kas pazuda. Viņas brālis. Viņš nav miris, tikai pārvērties kādā citā, arī viņš.

Viņa iekāpj autobusā. Divas padsmitgailnieces, kas sēž dažus solus viņai priekšā, runājas, acīm redzami gribēdamas, lai visi viņas dzirdētu. Autobusā ir arī vientuļa večiņa ar smirdīgu, plastmasā ievīstītu paunu klēpī un daži labi ģērbti aziātiski tūristi, kas, šķiet, izbauda brīvās vietas autobusā un ar lielu ziņkāri seko garām slīdošiem pilsētas skatiem.

Šoferis brauc mierīgi, izsaukdams visas pieturas labskanīgā balsi. Bērbele ļauj braucamā nelielajām vibrācijām sevi ieaijāt. Viņa jūt savu skatienu skrienam pāri mājām. Viņa domā: tētis visu mūžu valkāja kāda nepazīstamā seju, un es to neredzēju. Bērns vienmēr raugās uz vecākiem ka uz pazīstamiem. Atpazistamībā slēpjas aklums, kurā savukārt slēpjas pasaule. Laikam tēvs kaut ko tādu nojauta. Varbūt tāpēc viņš nekad mums nerādīja savas jaunības fotoattēlus. Ģimenes vēsture albumos sākas ar tēva un mātes kāzām. Pēc tam viņi mīlīgi smaida pretī mums - bēbīšiem. Bet savā milestībā vecāki slēpj to, ka nelabprāt vēlas, lai bērniem būtu pieejama tā pasaule, kur viņu māte un tēvs ir anonīmi svešinieki. Tomēr tieši par to pasauli vajadzētu runāt visai audzināšanai: kā tikt galā pasaulē, kurā māte un tēvs varētu būt kas cits.

Viņa atceras izbraucienu ar mašīnu, kad viņa nojauta, kādu viņas tēti varētu ieraudzīt tie, kas neko par viņu nezina. Sena atmiņa: viņa sēž mašīnas pakaļējā sēdeklī un šķērsām no aizmugures redz tēva pazīstamo zoda līniju, kamēr viņš ved viņu un viņas brāli uz četrdesmit kilometru garo ezeru, kur sāksies viņu kanoe brauciens pa vienu no Rietumzviedrijas lielajām ūdens sistēmām. Grants ceļš ir likumains un bedrains, un dažreiz viņi sastop kravas mašīnas ar baļķiem, kas brauc ātri un ar riteņiem bīstami tuvu ne pārāk stabilai ceļmalai. Bērbelei ir desmit gadu, un viņa joprojām ir miegaina pēc agrās (ir taču vasaras brīvlaiks) celšanās. Tēvs visu ir sapakojis jau iepriekšējā vakarā: viņi dabūjuši katrs savu mugursomu ar sauso ēdamo, lietus drēbēm, gazolīna plītiņām un visu citu, kas būs vajadzīgs triju dienu smaiļošanai, jo māte apciemos draudzeni Stokholmā un ies uz teātri, kamēr tēvs brauks uz kursiem Skonē, ļoti svarīgiem tālākizglītības kursiem ar lektoriem no ārzemēm, tie ir kursi par nākotni, viņš saka.

Kanoe ir piesieta pie mazās mašīnas jumta, pie loga augšmalas viņa redz gabaliņu no braucamā andra. Viņa ir miegaina, un galva liekas neskaidra, nezin, vai viņa vispār šai karstumā grib doties ezeros un stundām smaiļot. Bet priekšlikums netika izteikts kā priekšlikums, tas bija tēva rīkojums, un neviens negribēja viņu “apbēdināt” (tas ir - saniknot). Viņi izmēģinājuši peldvestes, īpašas vieglas kanoe vestes, kas netraucē brīvi kustēties. Viņa vēro savu lielo brāli, kas ari snauduļo ar vaigu pie sāna loga. Viņš ir četrus gadus vecāks un joprojām viņas lielā priekšzīme un labākais draugs.

Pērnajā rudenī tajā apkārtnē, caur kuru viņa tagad brauc, plosījās ugunsgrēks. Uguns siena piecu sešu metru augstumā strauji izplatījās un padziļinājās, strauji izpletusies rēcošu liesmu fronte vēza gaisā versmi, kas sagrīļojās un salocījās kā milzīga folija, lejā esošās apkārtnes sētas un lauki, puslīdz caurspīdīgi, cēlās un grima. Ugunsdzēsēji nevarēja nekā vai tikpat nekā padarīt, jo tad vēl nebija attīstītas tehnikas ugunsgrēku apkarošanai no gaisa. Bet no rietumiem, gar spodrām nodeldētām kalnu mugurām starp augšzemes bijušajiem, tagad purvainajiem fjordiem, klejoja gausi, blīvi lieti, kas dienām appludināja silus. Pēcāk visur kūpēja un garoja, it kā uz zemes iekšieni būtu atvērušās spraugas nosvilušajā zemē. Izskatās, domā Bērbele, it kā milzīga ēna būtu piedegusi visai ainavai. Bet ne uz visiem laikiem.

Atsevišķi melni, apdeguši koki vēl palikuši stāvam cirsmu ceļu dubļu jūrā ar pusmetru dziļām mašīnu pēdām, kur jau sadīguši pusmetru gari brikšņi. Krauklis, kas paceļas gaisā no klints bluķa, kas ir tik liels, ka tur mitinās mazas eglītes ar gaiši zaļiem pirkstiem, liek Bērbelei mosties un priecāties. Šis ir gaišs dzīves posms, kur uzticība un piedzīvojums ir vienas un tās pašas realitātes divas puses. Bet tas nenozīmē, ka Bērbele un viņas brālis nemaz nepazītu bailes. Ir daudz kas neizskaidrojams, varbūt nepanesams, un daudzu cilvēku likteņi līdzinās neizprotamam sodam.

Piemēram, zāģētavas ārpusē tieši aiz mežmalas viņi uz mirkli redz garu vīru ar neizteiksmīgu seju nenosakāmā vecumā. Viņš stāv jāteniski pāri savam augstajam, vecajam, melnajam divritenim ar nemitīgi skanošu radio zilā brezenta somā ar baltiem rokturiem, skolas soma, uz kuras vecāki uzdrukājuši viņa vārdu un dzīvesvietu. Reti kad var redzēt viņu kustamies, braucam ar riteni vai staigājam. Viņš vienmēr rādās nekustīgs, it kā tikai pārvietotos citu izklaidības aizsegā - piemēram, svētdienās mazas baznīcēnu grupas maliņā vai blakus gaļas bodes sasprēgājušām betona trepēm, kur apkaimes bērni parasti sēž un ēd oblātu mīklas kosmosa kuģus, pildītus ar salmiaka garšas putojošu pulveri. Bet parasti viņš uzturas zāģētavas tuvumā, dažreiz iekšpusē starp dēļu kaudzēm, kur viņa seja atrodas ēnā un garais augums, ja viņu vispār pamana, šķiet vēl tievāks nekā parasti, izkāmējis no apkārt esošās masas, sastindzis no apkārtnes drudžainās aktivitātes: dēļu augošiem apgriezieniem, zāģu skaidu kalniem, mūžīgi ar ūdeni salaistītām kaudzēm ar tūkstošiem baļķu un mašīnām ar smagām kravām vai tukšiem šūpojošos ķēžu ķekariem, kuru dīzelis sajaucas ar koku mizas smaku, sveķu smaržu un nule pārzāģēto virsmu noslēpumainiem terpentīna aromātiem. Bērbelē iekšā saistās garā vīra seja un lielā, apaļā zāģa ļaunās skaņas, kas dzirdamas kilometriem tālu.

Garajam varētu būt ap divdesmit, viņa vecāki ir veci un sagrauti. Viņi netiek ar viņu galā un ļauj viņam klīst apkārt pa apkaimi, ēst vienalga kur, ja kāds žēlīgs cilvēks viņam padod sviestmaizi. Tad viņš laimīgi smaida, kamēr šmakstina un sparīgi koš|ā ar saviem dīvaini mazajiem zobiem. Pienākot viņam tuvāk, var sadzirdēt radio mūziku no somas un just viņa atkritumu, urīna un dažreiz saldena puvuma smaku.

Pirms pāris vasarām bērni viņu atrada guļam kādā grāvī joprojām ar divriteni starp kājām. Zemes bišu pamatīgi sakosts un asiņainu galvu viņš tur gulēja piespiedies pie riteņa, dungodams ar gārdzošiem māvieniem. Pēc laiciņa ieradās ātrā palīdzība, un kādas nedēļas viņš nekur nebija redzams.

Bet kādu dienu viņš atkal stāvēja kapsētas malā blakus augstam, saulē mirdzošam melna granīta akmenim. Viņam bija jaunas drēbes, džinsu jaka un naģene ar uzrakstu The Monkees uzlocītā naga apakšpusē.

Viņš tad redzēja baznīcas apmeklētājus, dažus tumšos, citus raibos tērpos, plūstam laukā no baltās tempļa celtnes ar zāģu skaidu jumtu. Bērbele atminas, ka šis vīrs labprāt sacījis: “Skaidas jums ir iekšpusē, skaidas!” vai “Jūsu dvēseļu iekšpusē ir balta līme, balta līme.” Varbūt viņš tik tiešām redzēja, ka visi ir pilni ar zāģu skaidām: skolotājs, no kura mutes kaktiņa tecēja zāģu skaidas, kaut visi domāja, ka tā ir šņaucamā tabaka: vasarnieki, kurus varēja uzlaist gaisā skaidu eksplozijā, pieliekot špicku pie viņu pakaļām, kad tie sēdēja mazmājiņā; jaunais mācītājs ar vientuļiem pleciem un zāģu skaidu pilniem matiem - bet varbūt ne ap savu sarkano muti ar lielām pūlēm savāktā sieviete puķainā kleitā (gaļas bodnieka sieva), par kuru teica, ka viņai aizklaiņojot pāri pļavām ar jebkuru, kas to vēlas, izņemot plānprātīgo, jo viņa dvēsele kropla un viņš smird. Un varbūt viņš redzēja mūs - bērnus, domā Bērbele, it kā caur krītošu zāģu skaidu priekškaru. Viņa uztverē mēs bijām mazas, ar dzidrām balsīm apbruņotas ēnas, un ar neskartā saprāta skatienu šīs ēnas lika viņam aizgriezt seju, tiklīdz virzījās uz viņa pusi.

Kanoe brauciena dienā valdīja karstums, un atkal šajā piemeklētajā zemes daļā veidojās ugunsgrēka risks. Kamēr vēl putekļu čūska guļ gaisā pāri grants ceļam aiz zāģa, viņš, kas tiek dēvēts par nespējnieku, metas ritenim virsū un sāk, vispirms grīļodamies, tad arvien drošāk, sekot mašīnai ar kanoe laivu uz jumta. Kamēr viņš minas pa pirmo garo pakalnu augšup pāri degumam, viņa sejas izteiksme svārstās starp rūpēm, sāpēm un svētlaimi. Nav iespējams uzzināt, kas notiek viņa galvā, bet var minēt, ka viņš pazinis brāli un māsu mašīnas pakaļējā sēdeklī un grib viņiem kaut ko pavēstīt. Zem mainīgās izteiksmes paliek bažas viņa sejā, varbūt tās attiecas uz šiem bērniem, no kuriem vecākajam ir tikai četrpadsmit, vecums, ko tolaik vēl pieskaitīja pie bērnības.

Pēcāk rits ir brivs no ziedputekšņiem un bez vēja uz garā ezera, kad tēvs, pietupies, ielaiž kanoe laiviņu ūdeni pie laipas. Bērbele un viņas brālis noliek mugursomas vidū un uzmanīgi iekāpj, kamēr tēvs tur laivas malu. Tad viņu pārņem bažas, un viņš pagriež galvu pret ceļu, kur starp zaļumiem pavīd viņu mašīna: mēs esam aizmirsuši airus. Bet nē, bērni smejas, tie taču guļ tev blakus uz laipas. Tad tēvs saviebjas par savām bažām, sapīkums viņa sejā Bērbeli un brāli nedaudz nomāc, jo viņi nojauš, ka sapīkuma īstenais iemesls viņiem nav zināms un grimase tādēļ kļūst par zīmi tēva vientulībai. Bet tikai uz mirkli, tad tāpat kā tumšums viņa sejā tas ir zudis.

Airiem ir mahagonija inkrustācijas un rokturi, un emblēma ar devīzi latīņu valodā, kuru neviens nav mēģinājis atšifrēt. Tad tēvs viņus aizstumj pa spodro virsmu. Viņi sāk lēnām irties uz pirmajām salām, kas, kā šķiet, planē kadu metru pāri ūdenim dažus kilometrus tālāk.

Tu, Bērbele, kurš tev teica, ka bērns galvenokārt ir pieaugušais, kas tieši tagad piedzīvo savu bērnību, un pieaugušais galvenokārt ir bērns, kas paguvis pieaugti Maigums, kuru tāda doma var piešķirt novērojumam, tagad man ir slēpts. Es nevaru redzēt to meiteni, kas biji tu tajās vasaras dienās. Jo es redzu vientuļu sievieti autobusā atvaļinājuma laika izretinātā Stokholmā dažus gadus pēc gadsimtu mijas. Es redzu izvelvētu pieri, īsu, taisnu degunu un mieru, bet arī bēdas turpat tuvumā pār skaistajiem vaibstiem. Ka lielas gaismas loksnes, nemitīgi atvērtas pret zaudētām telpām, tādas nojaušu tavas atmiņas. Šajā stāstā tās kļūst par caurspīdīgām ainavām, par to, kā tas ir - joprojām būt mirstīgam, un vēl priekšā ir viss zūdošais, kuru es arī pavisam nesen saucu par dzīvi. Kā es tagad ilgojos sēdēt tev blakus un redzēt pilsētu, un dzirdēt tevi stāstām par tavu bērnību! Bet tajā vakarā, kad tu klejoji pa pilsētu, es izgulēju dzērumu, un droši vien labi, ka tā, jo ar savu klātbūtni būtu apturējis tavas atmiņas.

Bērns Bērbele mēģina turēt airi mierā tajā pašā punktā ūdenī un maigi pavilkt kanoe garām tam punktam, nesaceļot šļakatas. Tas rada īpašu baudu, maigu, mierinošu vienkāršību, kas šķiet tikpat liela kā viss ezers. Tēvs jau ir maziņš uz laipas. Viņš tur stāv ar paceltu roku, bet vairs nevar redzēt, vai viņš smaida, vai viņa paskats ir nopietns. Uz laivas malas mirkli nolaižas spāre ar zili zaļu galvu un zeltītu asti. Ar metālisku sanēšanu tā laižas pāri ūdens spoguļa varenajai mākoņu ainavai un debeszilajām aizām.

Uz vairākumu no šīs ietilpīgās ezeru sistēmas līčiem, izņemot tos, kuru turpinājums ir purvāji vai cita veida dumbrāji, ved takas vai braucamie ceļi. Dažas no šīm pasāžām pasargātas no aizaugšanas, pateicoties meža zvēriem, kas regulāri nāk pie ūdens padzerties, citas - cilvēcīgiem radījumiem. Kad taka izveidojusies - īsts skuju paklājs bez dzīviem augiem -, nevajag pārāk daudz klejotāju gadā, lai iznīcinātu trauslos asniņus, kas tomēr uzdīgst, un tādā veidā taka paliek redzama. Bet katra taka liecina, ka tieši šis maršruts pirms desmit vai desmit tūkstošiem gadu, bijis pietiekami intensīvi izmantots, salauzti pat spēcīgākie augi. Par to visu stāsta Bērbeles dabzinīgais brālis.

Ja raugās uz ezeru iedomātā šķērsgriezumā, mulsina tā dziļums: vairākas jūdzes garš, līkumains ķīlis jeb satumsušu ūdeņu asmens, pa kura gludo, bet pret asmens platumu (dziļumu) pārsteidzoši šauro muguru, bērni iras uz priekšu. Viņi tātad kā divkāršā līdzsvara numurā slīd caur ainavu, kas daļēji slēpj savas monumentālās dimensijas, kā tas bieži notiek ar senām jūru un krastu vietām, kur ģeoloģisko drāmu slēpj zemes pacelšanās rezultātā atdalīti ūdens rezervuāri. No otras puses šī ir ainava, kas nekļūdīgi izraisa pavisam cita veida izbrīnu: reizi no reizes tā atveras pret telpām sevis pašas iekšienē, kur parādās pavisam cits, negaidīts ainavu tips.

Pēc pāris stundu iršanās ir laiks atvērt kanoe ratiņus un veikt dažus kilometrus garu braucienu pa zemi pāri gandrīz desmit kilometru garā raga visšaurākajai vietai. Egļu aptumšota taka aiziet līkumā, kas tajā pašā laikā ir lēzena nogāze ar puķēm visvisādās krāsās, starp kurām dejo mazi zili un rūsgani tauriņi, spīdigi lidojoši kukaiņi, visvisādi rāpojoši vaguliši kopā ar pēdējām rasas lāsēm apgaismo biezo zāli no iekšienes, it kā pļava būtu milzīga zvaigžņu lente, izmesta pāri gaismā neredzamam bezdibenim. Pļava turpinās kalnā ledus zaļa auzu lauka formā, tā galā mirdz balta muiža. Bērni noliek savu kanoe zem kādas egles un dodas gar auzu lauku uz muižu. Virs viņu galvām paceļas vairāk nekā simtgadiga celtne ar koka kolonnām, kuru krāsa nolupusi, un augstiem, šauriem logiem. Brālis pieiet tuvāk un palūr iekšā, pamāj māsai. Dziļa zāle pilna ar baltiem tēliem: mēbelēm zem putekļu palagiem. Tagad pūš vairāk no ūdens plašumiem, un čīkstošs tonis ceļas no auzu lauka, kur gaiss vijas uz priekšu kā caurspīdīgs pūķis.

Viņi apiet mājai apkārt līdz aizaugušam zālājam, kas beidzas pie balta, dakstiņiem kronēta mūra. Grants ceļā aug gaiļbiksīšu kušķi. Resns, divdesmit centimetru garš simtkājis pēkšņi tek pāri Bērbeles kurpei un projām zālē. Riebīgais kustonis kustas tik ātri, ka bailes tam nepagūst pielipt, bet paliek bezdarbīgi karājoties Bērbelē iekšā, paslēptas aiz atvieglojuma, kas vienmēr zina, kā sevi parādīt. Viņa klausās pēc putnu skaņām, bet aiz celtnes valda dziļš miers, tikpat kā klusums, ja nebūtu attālās šalkoņas kastaņas kronī un viņas pašas sirds kustības. Bailes ir palikušas. Jāatceras, cik viņi jauni, cik agri bijuši spiesti celties, kādā tvērienā tēvs ar savām omām tos parasti turēja. Tagad viņi pirmo reizi mūžā ir vieni, viens ar otru vairākas dienas svešā vidē.

Un uzreiz Bērbelei sajūta, it kā tā savu brāli nemaz nepazītu. Varbūt viņi abi tagad, kad ilgu laiku pārrunātā laivas ekspedīcija beidzot iesākta, sākuši saprast, ka būs spiesti raudzīties viens otrā veidā, kādā ģimene nekad nebūtu ļāvusi. Brālis stāv pie ūdensmucas ar sarūsējušu grābekli rokā. Bērbele pieiet pie viņa un pieskaras plecam, viņš salecas ar strauji zūdošu, bet tomēr nepārprotamu riebuma izteiksmi sejā. Bērbeles viena puse ir silta no mīlestības, otra auksta no vientulības, un klusēdami viņi iet atpakaļ tos piecsimt metrus lidz grants ceļam un laivai, kas pustumsā zem egļu zariem izskatās kā svešs priekšmets, lieta, no kuras jāvairās, kliedzoši oranža, kaula kāts no milzīga kukaiņa. Tiklīdz viņi sāk irties, garenā auzu lauka gaismas atvērums un skuju sienas suligums viņiem izslīd no redzesloka, un ainava atkal ir mežonīga un mezglaina, pūkaina un nikna, ar mazām līkām priedēm, blīviem egļu mūriem un lielu klints bluķu nogruvumiem. Viņu pirmās pēcpusdienas beigās pērkona mākoņi sākuši vākties pie apvāršņa, un viņi pārmijuši dažus vārdus par attālo rūkoņu. Bet nekāds lietus vēl nav tuvojies, un saule vēl ir tikpat svelmaina.

Šīs atmiņas par kanoe laivas braucienu sen atpakaļ Bērbelei nav nākušas no nekā. Nupat pie Sankteriksplana laukuma autobusā iekāpa viņas brālis. Viņš apsēdās dažus solus pirms viņas, nemanot vai nepazīstot (jeb negribot pazīt) savu mazo māsu. Kamēr jaunais autobuss izcili gludi uzņem ātrumu, viņa apdomā brāļa sakumpušo tēlu dārgajā vasaras mētelī, viņa pliko pauri un dzeltena metāla aceņu rāmjus. Bija laiks, kad viņi satikās, arī pēc tam, kad brālis bija izvācies no mājām pēc strīda, kurā māte bija gandrīz nogalinājusi tēvu ar urbjmašīnu. Bet tas tikšanās posms bija īss, jo Bērbeles brālis mainījās.

Kanoe izbrauciena laikā viņa vēl nav sākusi apšaubīt lielā brāļa varu un spējas. Tas notiek vairāk nekā gadu desmitu vēlāk, viņš jau kādu laiku studējis Stokholmas ekonomikas augstskolā, kad viņai rodas iemesls pārvērtēt savu priekšstatu par viņu. Tieši kad viņa saprot, ka viņš ir gļēvulis? Drosme, tāpat kā inteliģence, var sevi manifestēt daudzos dažādos veidos. Bet gļēvumam ir tikai viena seja, un to nekad nevar noslēpt. Varbūt viņa saprot, ka brālis ir gļēvs, tajā lietainajā vakarā, ceļā no viena bāriņa uz otru, Sergelgangenā, kad kāds narkomāns sāk apstrādāt meiteni ar sitieniem un spērieniem. Bērbele - fiziski drosmīga, kā jau daudzas maza auguma sievietes, - pieskrien, lai viņus izšķirtu, bet brālis viņu negaidīti spēcīgi sagrābj un šņāc, ka nav nekādas jēgas, lai tie plosa viens otru, tādiem bez cimdiem vispār nevajagot skarties klāt, un tam čalim droši vien esot nazis, saindēts nazis vai šļirce, kuru ietrieks vēderā vai acī, ja mēģināsi ko darīt: tu taču negribi mirt, vai ne, ko? Neskatoties uz to, ka mazais skatītāju pulciņš ir tikpat, varētu teikt, dedzīgi pasīvs kā Bērbeles brālis, viņai paliek slikti no kauna, ejot garām vardarbībai, un viņa redz kārnās, netīrās sievietes vaigu piespiestu pie Sergelgongena ejas plāksnēm, kamēr viņas brālis savādi spalgā balsi attīsta kaut kādu sabiedrisku analīzi par “elitāro” aprindu tiesībām uz sacelšanos.

Tajā rudenī Bērbele sāka iedomāties trešo, neredzamo brāli: iztrūkstošs, bet kā tāds jo uzstājīgāks viņu tikšanos novērotājs. Kas viņš īstenībā bija, šis trešais, neredzamais brālis? Viņš, kuram nebija lemts piedzimt vai viņš, kas vienmēr ir, tieši tādēļ, ka nepastāv veidā, kādā cilvēki to dara.

Kāds vīrs ar atklātu izteiksmi iekāpj autobusā un apsēžas blakus Bērbeles brālim. Jaunais pasažieris nemitigi kustina kādu ķermeņa daļu, pagroza galvu uz āru vai uz autobusa iekšieni, pieliek roku zodam, aizskar matus. Vai nu viņš ir piedzēries, vai narkotiku ietekmē, viņa domā, bet tomēr tā neliekas, tad nezināmais vēršas pie viņas brāļa (kurš nepiekāpīgi turpina skatīties taisni uz priekšu) un sāk stāstīt: “Es nezinu,” viņš saka, “tu mani nepazīsti, tev droši vien liekas, ka uzbāžos, bet man tas kaut kā nebūt jādabū laukā, es nevaru paturēt šo prieku sevī, un manai sievai vajadzīga pauze: ja es mācētu rakstīt, es uzrakstītu tādu kulturņiku sleju vai kaut ko par šo vareno, brīnumaino prieku, es nezinu, kur to likt, un es nezinu, kur griezties, man jārunā par to, kas pie manis nācis no augšas maza bērna tēlā - rokas vicinādams un ar neizdibināmu izbrīnu mazajā, senzināmajā, apaļajā, veselīgajā sejiņā; tas vienkārši ieradās, kamēr es stāvēju pagalmā, biju pieslēdzis savu divriteni, kad tas nokrita no balkona trīs stāvus augstāk, es tieši biju raudzījies augšup, lai uzzinātu, vai mākoņi pašķirsies, un redzēju, ka mazulis uzrāpies uz balkona margas, un tad uzreiz tas pārvēlās pāri un krita lejā, es izstiepu rokas un paliecos mazliet atpakaļ, lai mikstinātu atsitienu, tas bija spēcīgs, un mēs abi novēlāmies puķu dobē, mazais pavisam neskarts, viņš apsēdās uz mana vēdera un sāka smieties brīnišķīgus klukstošus smieklus, kas lika arī man sākt smieties, pa pusei raudāt faktiski no šoka vai atvieglojuma, vai sava ieskata par notikušo, un mēs piecēlāmies, viņam varbūt ir divi gadi, viņš pacēla savas mazās rociņas, bija sācis smidzināt, smējās, un es arī pacēlu savas rokas, vai tu esi domājis par to, ka mēs pārāk reti paceļam savas rokas, ne, un es vēlreiz paraudzījos augšup uz balkona margām, kur bija redzama sievietes seja, es viņu nepazīstu, bet, protams, māju un saucu: izgāja labi, vai vari iedomāties, izgāja labi, viņš ir dzīvs, viņš ir neskarts, es viņu noķēru, un es sāku raudāt, es to daru tagad arī,” - un Bērbele redz asaras tekam pajaunā pasažiera vaigu -, “kad stāstu par šo notikumu, kuru es nezinu kur likt, tas mani pārvērtis, man ir sajūta, it kā es būtu no stikla un ka caurspīdīgs ir viss, ko agrāk domāju, ka zinu par esamības tukšumu, sistēmu nepielūdzamību, vientulību un mūsu sabiedrības barbarismu, ir tādas žēlastības noras, brīnumi, savādas šahtas, kas atveras, piedod, paliek neērti, man jāizkāpj un jāpastaigā te, gar ūdeni...”

Autobuss sāk atkal kustēties. Bez brīdinājuma Bērbeles brālis nākamā pieturā izkāpj, un Bērbelei tik tikko izdodas viņam sekot. Pastaiga izvēršas garāka, neka viņa bija domājusi, un viņš iet samērā ātri. Viņa seko cauri vakaram brālim, kas tagad iet slīpi lejup pa Hantverkargatanu, kur viņš pēkšņi iegriežas bārā un strauji izrauj lielu glāzi vodkas, pirms turpina iet garām Stadshuseta un Rosenbada ēkām (viņas nesenais maršruts, tas liekas tik sen, pretējā virzienā) uz Operas kafejnīcu, kur viņa apsēžas pie garās bāra letes dažas vietas tālāk nekā viņš. Patiesībā, viņa sev saka, mēs esam atsvešinājušies, ne tikai tavu pārvērtību dēļ, bet arī kaut kā tāda dēļ, par ko mēs nekad neesam runājuši. Mūsu vecāki laikam, neskatoties uz visu, bija diezgan laimīgi tādā nozīmē, ka viņiem bija aktīvas seksuālas attiecības. Bet

viņiem bija nelabs ieradums: viņi regulāri nodevās briesmīgiem strīdiem kā tam ar to urbi, pēc kuriem viņi tikpat regulāri salaba, sentimentālā veidā, kas mūs, bērnus, pilnīgi izslēdza.

Bērbele uzrakstījusi dzejoli par māju:

VECA MAJA, 60. gadi

Iekšpus noplukušām sienām plosījās spēcīgi strīdi un divi no pašu vārdiem akli klusi sēdēja spodrajā naktī, ar

sirdīm ķildā un kurli vējam

kas apgrieza koku dienām lapu gadsimtus

un rīta rasai notīrīja zāli.

Daudz gadu pagāja, diendienu pagales aizklāja vārdu naglas.

Bērni izstiepa rokas gaismā, devās projām.

Neatbildētās vēstules pildīja spoguļus ar traipiem un balsis bez sejām rītausmā veidoja pļavas miglu.

Tā mums vasarbrīvlaiku bērniem stāstīja par nelaimīgu ģimeni. Cauri vārtu sarūsējušam vārdu šifram redzēju pāraugušu zāli, dzirdēju vēja šalkas.

Kāda māja? Viņa nekad nav rādījusi savu dzejoli nevienam, viņa pati to nevar skaidri saredzēt. Viņa, piemēram, domā, ka dzejolis ir par “pamestu māju ciemata tuvumā”, bet īstenībā tas ir par maju, kuru viņas māte un tēvs vasarās noīrēja, par viņas māti un tēvu un viņu mūžīgajiem strīdiem, kas izdzina viņu augusta tumsas dārzā stāvēt vienā naktskreklā, just rasu krītam uz pleciem un pa logu redzēt siluetu ķildu petrolejas lampas maigi mainīgajā gaismā.

Viņas vecāki reti dzēra alkoholu, likās, tas nebija vajadzīgs. Šķita, ka strīds kā tāds bija pietiekama droga. Viņi abi ar brāli iemācījās visu par smalkajiem signāliem, kas vēstīja, ka tuvojas strīds, tas jau bija mājā iekšā, piepildīja mazo būdiņu kā biezi, trekni dūmi. Vai mazo dzivoklīti. Ziemās nebija dārza, kur slēpties. Tad Bērbele un viņas brālis, pamanot strīda veidošanos, zvanīja kādam draugam, paķēra jakas un dažus banānus un pazuda priekšpilsētas ziemas naktī.

Un tā tas palika arī turpmāk, Bērbele, ka tev vairs nebija dārza, kurā slēpties. Un tā tas ir ar jums - visiem dzīvajiem: tādēļ jūs zvanāt saviem draugiem, tādēļ velkat mēteļus un izejat naktī, kur šķembas no kristāla lodes, kas reiz tika iesprausta starp jūsu pasauli un to otro, krakšķ zem pēdām un liek jums sūdzēties par to, ka jaunieši sasit logus...

Bērbelei un viņas brālim vajadzēja, tā varēja domāt, buntoties pret šiem rēcošajiem nespējniekiem vecāku iemiesojumā un viņus nolikt pie sienas. Viņi būtu varējuši izmantot to nemaz ne tik mazo varu, kāda diviem padsmitniekiem ir pār diviem tik tikko pieaugušiem. Taču viņus savstarpēji skāra strīdu blakusiedarbība: vecāku strīdi lika Bērbelei un viņas brālim kādā vēl šodien neizskaidrojamā veidā justies kā vienam otra ienaidniekiem. Abi niknojās par to, ka tas otrs varēja pieļaut šiem strīdiem turpināties mēnesi pēc mēneša, gadu no gada, un par to, ka neviens no viņiem pat neizskrēja caur tām nolādētajām kartona durvīm, lai pārtrauktu salabināša-nās aktu, kas agrāk vai vēlāk sagrāba abas bļaurīgās marionetes, kas pēc tam parādījās kā viens vienīgs savijies glāstu un pretīgu mīļvārdiņu pārņemts pasaku tēls.

Jā, Bērbele, tā tas ir: tikpat steidzīgi, kā atvieglojums grib parādīt savu derīgumu un nostāties ce|ā patiesākām jūtām, tikpat gatavi mēs esam paši pārvērst vainas sajūtu par pašu vientulību pasaulē par trūkumu citos. Bet mums, gluži otrādi, vajadzētu lepoties ar savu vientulību un lietot tās dāvāto spēku, lai palīdzētu citiem pārvarēt maldīgos priekšstatus, ka viņiem jābūt perfektiem. Ai Sokrāt, ach Friedrich Wilhelm aus Glas, varbūt drīz, kad viss ap mani nobālēs pavisam, es varēšu jūs satikt? Tai otrā pasaulē aiz šķembām mēs varētu sākt no gala, bez dvēselēm, kas ir kādas publiskas patiesības blakus parādības.

Jā, varbūt Bērbeles atsvešināšanās no brāļa sākās jau šo strīdu laikā, kad viņi verbāla kūts kautiņa iemiesojumā guva apliecinājumu tam, ko jau kopš agrīna vecuma zināja: mātē un tēvā dzīvo monstri, ko viņi tikai ar lielām grūtībām iegrožo un ved cauri ikdienai.

Viņa uzmanīgi palūr uz savu brāli, to uztūkušo, jau diezgan iereibušo veci blakus ar misiņa ērgli kronētai espresso mašīnai. Tagad viņu skatieni uz mirkli sastopas spogulī, viņa mana, ka viņš neredz, kas viņa ir, vai nejaudā to redzēt. Viņš bez tam nav tikai mazliet, bet diezgan pamatīgi iereibis. Kad viņš neveikli noslīd no bāra krēsla un aizstreipuļo uz mazmājiņu, viņa iziet laukā, nostājas zem gobām pie tējnīcas, lai viņu sagaidītu.

Vakars ir apaudzis ar zaļumu, ēdienu smakām no restorāna, festivāla daudzajām teltīm, parfīmu norām, balsīm, kas atrautas no visiem vārdiem, motociklu dārdošo laika tumsu starp cilvēkiem, kur viņa pa aleju seko brāļa sakumpušai mugurai, pēkšņi sērīga, līdz nāvei nogurusi un sērīga un ar krūti, caurredzamu kā kukaiņu tīkls visam, kas pārejošs šajā smagnējā vakara burzmā.

Un viņai ienāk prāta tas, ko kāds teicis par Franci Kafku, ka viņš pavisam skaidri - kā caur spodru stiklu - saredzēja funkciju, ko rakstīšana pildīja viņa dzīvē: tā viņam palīdzēja saprast dzīvi un ilgi turēja viņu prom no nāves reģiona, bet tā viņu ari turēja viņa paša dzīves ārpusē. To, kas ar abstraktu terminoloģiju dažreiz dēvēts par kustību starp pārskatu un piedalīšanos, var, saprot Bērbele, labāk izteikt kā ekspansiju, kuras cēlonis ir pieaugošais iekšējais spiediens, kuru intensīvā vērošana piepilda ik acumirkli, līdz acumirklis kļūst par sava veida kristāla lodi, pa kuras ārpusi rāpo rakstītājs, augstu pāri savām atmiņām, un maņu karti, kas uzrāda bijušo. Agrāk vai vēlāk lode plīst un iekšupceļš ir slēgts uz visiem laikiem, tas var tikt atvērts tikai tam, kurš ar savu rakstos pārtapušo raudzīšanos panāk acumirklīgu uztūkšanu un sava paša ķermeņa pacelšanos prom no savas izcelsmes un tālāk uz āru.

Kafka nomira ziedu pilnā sanatorijas istabā mazā ciematā Klosternei-burgas tuvumā. Tas bija 1924. gada 3. jūnijā, kad mans tēvs bija divdesmit centimetrus garš embrijs manā vecāmātē. Kafkas pēdējais skats no pirmā stāva istabas bija uz mazu dārziņu. Spāņu rakstnieks Enrike Vilja-Matass (kuru Bērbele grasās pārtulkot kopā ar Manni Kesleri, draudzeni un spāņu valodas speciālisti) stāsta par ciemošanos tajā mājā, kas tagad ir dzīvokļu nams. Vecā sieviete, kas dzīvo istabā, kurā mira Kafka, viņu uzņem laipni un piedāvā tēju. Viņa ir pieradusi pie apmeklētājiem un izrāda respektu to pārdzīvojumam, bet, kā noprotams, pati viņa daiļliteratūru nelasa un no Kafkas nekad nav lasījusi nevienu vārdu. Bet viņa ļoti apbrīno fiziķi Stīvenu Hokingu, tas dziļi aizkustina ar literatūru impregnēto Vilja-Matasu. Stāsta, ka tad, kad Kafka jutis beigas tuvojamies, viņš esot teicis dakterim: “Neej prom.” Dakteris atbildējis: “Nē, es neeju prom.” Tad sekojuši Kafkas pēdējie vārdi: “Es gan.”

Un tagad Bērbelei jāiet prom no hamburgeru kioska lipīgā galda, pie kura viņa vienkārši apsēdusies un šūpojusi kājas. Jo viņas brālis ir drūzmas maliņā izdzēris savu alu, tajā lielajā teltī, kas nosedz sauso strūklakas baseinu. Viņš sāk atkal iet, krusto aleju, iegriežas Vārendorfsgatanā, laiž tālāk pāri Normalmstorgam, gar Bibliotēksgatanu un Stureplanu, kur kuģu bojāejas prieks jaunajās sejās viņai atgādina jaunatklātu Džuzepes Ungareti dzejoli, kuru viņas agrākais mī|ākais, Boloņas filosofs, nesen atsūtīja un kuru viņa pārtulkojusi grasās varbūt sūtīt žurnālam “Lirikas draugs” kā savu. Bet tā, Bērbele, būtu divkārša kļūda, pirmkārt, no morālā viedokļa, otrkārt, no taktiskā, tādēļ, ka tava slava kā Ungareti dzejoļa atdzejotājai būtu lielāka nekā (viltus) zviedru autorei, vai ne:

STROFAS Tu iekaro

savas atvadas, garas kā dienas, kuras saņem.

Starp iekarojumu un atvadām nepieciešamā kuģu bojāeja.

Jura, kas sasniedz visu no iekšienes.

Buras,

kas joprojām elpo.

Gaisma viņu debess tumšā iekšpusē neko neapgāna, vienīgi mūsu pretenzijas uz pastāvēšanu.

Kadu dienu sirds nezina, ka bijusi jauna.

Ar iekšup vērstu seju sirds dziedātājs gaida vēju.

Bet atmiņa pieplok pie zemes, kur vējš meklē sevi,

dzen saknes iznīcināts.

Tu atvadies no sava iekarojuma, tas īss kā diena.

Gaismas iekšpusē, kuru mīlestība ielika delnā, put melnas zvaigznes.

Brālis ir apstājies nopirkt desu - tādu stipru, argentīniešu, kuras nosaukums skan kā šķavas: Čorico! - kioskā, kas atrodas otrpus Lidmāra restorānam ielā, kur bagātnieku bērni žūpo. Aiz lielā loga viņa pazīst rakstnieku Pēteru Čīlgordu, kas tur stāv un raugās naktī ar neizsakāmi sērīgu sejas izteiksmi, viņš izskatās divreiz lielāks par visiem citiem. Bērbele kavējas zem lapotnēm pie Karaliskās bibliotēkas, kur viņa parasti nāk lasīt žurnālus, ļauj brālim uzkost, mazliet savākties no karstās maltītes, streipuļot tālāk pa nedaudz slīpo Humlegordenu, uz šī skaistā parka ziemeļaustrumu stūri. Kad viņš jau gandrīz tur nonācis un viņa joprojām atrodas vietā, ko varētu saukt par parka dibenu, viņš pagriežas, bet viņa zina, ka viņš nevar viņu pazīt, tādēļ viņa nemaz neapstājas.

Viņas brālis aizvācās no mājām vecumā ap divdesmit, mazliet par vēlu, lai būtu tai bandā, kurai viņš piederēja. Viņai bija grūti nociesties līdz savai pilngadībai, viņa atceras pēdējos gadus pie vecākiem kā nepārtrauktu aplenkumu: viņa savā istabā, viņi aiz viņas durvīm, vaicādami, kādēļ viņa klusē, vai viņa nevarot uzlikt mūziku klusāk, kas bija kopā ar viņu iekšā un ko tur darīja. Tagad viņa sen jau ir brīva, kaut viņa to vārdu nemēdz lietot, bet tomēr brīva, piemēram, izvēlēties, vai sekot savam brālim šajā pēkšņi ļaužu tik iztukšotajā vakarā, vai iet mājās. Tā viņa domā. Bet viņš šķērso ielu un ieiet viņas kvartālā.

Viņa atceras agrīnās jaunības tusiņus, kuros viņš vienkārši varēja uzpeldēt, tas bija tajos gados, kad viņš studēja literatūru, pirms pārgāja uz Ekonomikas skolu, un notika tas, kas viņu ievainoja. Bērnībā viņa labprāt sekoja brālim visur, cauri dārza ziedošajiem brikšņiem vasarās, gar viņa slepenajām takām mežmalā vai ar divriteni gar tīrumiem, kur strādāja zemnieki. Kamēr viņa vēl bija maza, viņš reti izrādīja nepacietību, bet vēlāk bargi viņai aizliedza vilkties pakaļ. Tusiņos viņa dažkārt varēja atslīdēt atpakaļ tādā pašā atkarībā no viņa vai no kāda cita tēla ar kaut kādu auru: viņa sekoja tai personai no istabas uz istabu, malkodama sarkanvīnu, apreibinot sevi gan no vīna, gan no atkarības. Vēlāk, gluži pretēji, bija bauda stāvēt kādā stūrī vienai uzdzīves kņadā: viņa manīja, ka cilvēki beigās viņu sameklē, ka viņa nebija tik viena, kā iedomājās ir būt vienai.

Tagad viņas brālis stāv pie viņas durvīm. Viņš zvana uz viņas mobilo, ko viņa kāda koka aizsegā izņem no somas.

“Šau, t rruddigers.”

“Sveiks, Rudiger, te Bērbele. Over.”

Vecs joks, un viņš faktiski arī iesmejas.

“Kā iet, brāl?”

“Domāju tev aciemot. T si mājs vai zvnu nelāgi?”

“Nē, nemaz, es domāju, es esmu mājās, nāc vien augšā, durvju kods ir 1958.”

Viņa pagaida kādu minūti, tad pieskrien pie ārdurvīm, atver tās un lēnām uzļāvās pa vītņu kāpnēm pāri lieliem rūtainiem kāpņu laukumiem ar dubultdurvīm un spīdošām misiņa plāksnēm. Maja ir pārtikusi, dzīvokli dārgi, bet viņai bija pirms nojaukšanas kontrakts, un, kad iemītnieki nodibināja biedrību un nopirka namu septiņdesmitajos gados, viņai bija jāmaksā tikai divdesmit pieci tūkstoši. Šodien viņas noplukušais dzīvoklis ir vērts vairākus miljonus, apstāklis, kuru brālis nekad neapnīkst atkārtot: viņš uzskata, ka viņai to vajadzētu ieķīlāt līdz griestiem un naudu ieguldīt trešās paaudzes IT fondos, viņš varētu būt viņas padomnieks un saņemt nelielu bonusu. Tāda saruna bija pirms dažiem gadiem, un viņa atceras, ka viņu toreizējais strīds būtu darījis viņu vecākus lepnus. Bērbele paliek stāvot pēdējā kāpņu posma vidū. Viņš joprojām ir aizelsies, to viņa dzird apkārt valdošā tumsā. Viņš zvana pie durvīm.

“Rudiger, te es.”

Viņš piespiež gaismas pogu, un viņi skatās viens uz otru. Viņš mēģina saņemties.

“T tu biji gndrīz mājās.”

“Nāc vien iekšā, es biju ārā mazliet pastaigāties, nezinu, bet cilvēki un vasaras vakars nāk man par labu.”

“Jāzinu. Nē, nēē nezinuviss. Mēssam tālu viesnotra.”

“Ei nu, apsēdies.”

“Atceries pēdējo vasaru?”

“Atceros un atceros, visvairāk atceros atmiņas.”

“Tas šķūns kurbijtā paujmašīna, vaitu aceries.”

“Atceros kanoe laivas braucienu, kad uznāca pērkona negaiss, kā mēs ar to tikām galā, un tukšo muižu ar pārsegtajām mēbelēm, kā tāda spokaina izstāde, un cik uztraukusies bija mamma, kā viņi par to vēlāk strīdējās, viss prieks tika mums pēc tam atņemts, viņi stridējās par visu.”

“Ei, tas laivasbrausiens. Es gribējut ikt mājāsvis laiku. Bet aseries to muļķi, togaro arradijo somā.”

“Jā, vai viņš tagad miris?”

“Varbūtās, nezinu, drošvien, viņitik ilgnezīvo, laikam, bet essāk domāt-vienreiz, vienlietu, saproties grūtstāstit vaine.”

“Kad mēs pēdējoreiz tikāmies, tu gribēji procentus no naudas, kas man vispirms būtu jāaizņemas un tad ar to jāriskē.”

“Zinmēsviņu tik ievilkām šūnī, teicām, kavišs varēs iešāies klubā pēs pabaudījuma. Mēs aišējām viņam asisun tateisām, lai izsiep rokas, unta is-mmērējām argossdiem un iskrējām, unpa ņēmām viņariteni, unto ielaidam puvā, jauno ri teni.”

“Tie bijāt jūs! Kāpēc tu pēkšņi to stāsti, māsai, kas negrib tevi vairs pazīt, velns ar ārā, tu atnāc galīgi piedzēries un sāc muldēt, un atzīties nakts vidū, laidies lapās!”

Viņa bija pilnīgi nesagatavota niknumam, kas pēkšņi viņai iebelza no iekšpuses, trīcēja, juta asaras sariešamies.

“Mana sieva mani atstāja.”

“Haha! Labais! Tu beidzot esi brīvs kļūt par citu cilvēku, par to, kas tu būtu varējis būt.”

“Brīvs? T domā bērniisaugušijā.”

“Es domāju, brīvs sākt no jauna.”

“Vaita cillēks varsāk tno jauna, mazā? Estik akkal tur stāvē tuāpus du-rīmun dzirdē tukā viņi strīd āsbries mīgaslietas.”

“Nē, tādi kā tu varbūt nevar sākt no jauna. Bet ir iespējams tulkot, starp dzīvēm un starp stadijām dzīves ceļā. Dot no tā, kas tevi pārvērtis, ļaut sev kļūt pārvērstām. Drosmīgs virs pasaulē meklē mājas, gudrs vīrs uzskata visu pasauli par savām mājām, vieds vīrs zina, ka nav tādu māju. Vai tu gribētu ar mani pārgulēt, ja es nebūtu tava māsa?”

“Mans tikumsman aisliec, tikumsun krikums, tasko taga nedaru, nekādus akcijukrikumus, nedrātēju musaskā dāņi saka."

Viņam trūkst elpas no smiekliem, viņš pagrūž viņu sānis un aiztrauc izvemties. Atrada ateju, Bērbele ir atvieglota.

“Mēs nemitīgi nemanot kļūstam citi,” viņa saka nevienam. “Nav citas jēgas kā pārmaiņas. Bet, lai spētu pārmaiņas saredzēt, jāpiedzīvo vēl kāda cita jēga.”

Brālis atgriežas uz dīvāna ar slapjiem matiem. Absurdā saruna turpinās kādu laiciņu, līdz viņš, vēl nomodā, sāk krākt. Bērbele saņemas un saka, ka viņa tagad grib iet gulēt, ka viņš var atkal meldēties, ka viņa atvainojas par savu izvirdumu, ka viņam tagad jāiet, jo viņai daudz darāmā, un tā ir tais-niba. Viņš izstreipuļo koridorā, kur paliek stāvot. Viņa palīdz viņam uzvilkt mēteli un mazliet šķebinās no viņa skūšanās odekolona. Bet tieši pirms viņš grasās iet, viņa viņu skauj, spēcīgi apskauj pēc daudziem gadiem. Viņš elpo smagi, bet iekšupvērsti kā ievainots zvērs. Kad viņa atgriežas dzīvoklī, sadzird pirmos pērkona dārdus un redz lietu aiz logiem vijamies uz pagalmu. Dīvāns ir tukšs, stikla kumpelis guļ aiz zaļajām durvīm.

Tekstu par viduslaiku kauju viņa pataupa uz disketes, izslēdz datoru, apguļas blakus savam dziļi šņācošam draugam un skatās pa istabas abiem logiem. Tiem nav aizkaru, jo viņai patīk gulēt gaišā istabā. Lēnām, kamēr pērkona negaiss plūst pāri pilsētai, satumst tās vasaras debesis, kurās visas ielas, skvēri un pagalmi beidzas. Parādās viena otra zvaigzne, tad mākoņu barjera tās aizsedz. Bērnībā viņa domāja, ka varētu visas zvaigznes saskaitīt, ja tik mēģinātu: ja viņa, piemēram, tagad uzietu bēniņos, izrāptos caur lūku un apsēstos uz jumta. Tieši to viņa sapnī dara, un sapnī ir nakts bez negaisa. Sapņodama viņa saprot, ka pasaule atveras bezdibenīga gan iekšpus, gan ārpus viņas, un ka tas, kas starpā, ir plāna dūmaka, kur viņa dienu no dienas pārtulko kādu cilvēku cilvēkā pašā. Pēc tam viņa redz savu brāli kā zēnu: viņi kopā smiedamies skrien pāri pļavai, un viņas ķermenis ir viegls kā bērnībā, bez drēbēm, un kustīga gaisma grimst ap viņiem un rāda ainavu ar augstiem, taisniem ozoliem, pjavām un līkloču strautu, puķēm, mākoņu tēliem, vēju, un viņas brālis ir vējš.

Kad es uzmodos no rīta pēc lielā pērkona negaisa, Bērbeles nebija. Viņai, spriežot pēc tīri noskalotajiem un mašīnā ieliktajiem brokastu traukiem, droši vien bija uznācis viens no viņas efektivitātes grūdieniem, un viņa nolēmusi iepirkties vai sameklēt kontaktpersonu kādā izdevniecībā. Kā jau bieži tādās situācijās, es nejutos atstāts, drīzāk atvieglots. Jautājums tikai, kā tāda sajūta iztulkojama.

Starp cilvekiem, kas nokļuvuši tuvākā saskarē cits ar citu, pastāv intimitāte, kas prasa abu vientulību un tātad pagrūti attēlojama sociālo attiecību formās. Vai, mostoties vienatnē, es jutu tieši tāda veida atvieglojumu? Laulības bieži vien nesabrūk neuzticības dēļ vai tādēļ, ka bērni pārāk prasīgi, bet gan tādēļ, ka nav ņemtas vērā katra indivīda tiesības uz to vientulību, kas ir viens no kopdzīves svarīgākajiem avotiem. Daudziem sociālajiem debatētājiem vispār ir savāda tieksme sajaukt kādas konkrētas vērtības modeli - teiksim kopības, demokrātijas, taisnības, brīvības - ar situācijām, kurās cilvēki uzvedas pēc šīs vērtības šabloniska priekšstata inscenējuma, piemēram, attiecībā uz priekšstatu par to, kas ir kopīgs, demokrātisks, taisnīgs vai brīvs. Jo tas, kas dod garantijas šo vērtību turpmākai izdzīvošanai, bieži vien ir rīcības, kurās vērtības pašas ir neiespējami pazīt: patvaļa, valdonība, vēlme izcelties, spaidi. Demokrātiska sistēma nekonso-lidējas, kad pilsoņi demokrātiski uzvedas, bet tad, kad viņi atceras noteikumus un aizstāv savu sistēmu pret draudiem. Dažkārt šāda aizstāvēšanās prasa dziļi nedemokrātiskas formas. Tāpat kā mīlestība nedzīvo tikai mīlestības pilnas rīcības klimatā. Kādas konkrētas vērtības rīcības kopija nav šīs vērtības nākotne, bet tās kaps - noslēpts šīs rīcības (izņēmuma kārtā) apburošajā vinjetē.

Bērbele taču nebija mana sieva, bet kairinoša svešiniece, kas, pazūdot no mana redzesloka, varētu būt prom uz visiem laikiem. Varbūt mans atvieglojums tomēr nebija nekādas gudrības barots, bet tikai plāna filma, kas pletās pāri saredzamai, man lielākoties nepazīstamai telpai, pieklusinot izjustā trūkuma krāsas, pārvēršot tās manu iedomu par “nobriedušas” intimitātes skanējumu bīstamā kopijā. Es to sadzirdēju savas dungošanas melīgajā apmierinātībā, kamēr vēroju kafiju gatavojamies viņas espresso aparātā. Lielais priekšmets, pilsēta, drīz vien visu pārņēma un samala šīs manas domas. Gāju mājās ar (ari man pašam) savādi nedrošiem soļiem caur apmākušos un pēc pērkonlietus vēso Stokholmu, ar lietu, joprojām nojaušamu, un untumainiem vējiem (dažkārt, tā šķita, tie pūš tieši no asfalta) pāri zemes piemēslotai sejai un joprojām daudzām zaļām lapotnēm.

Mājās gaidīja īss ziņojums no I lektora, rakstīts uz atklātnes, uz kuras viena no Ragnara Sandberga klusajām dabām ar apgāztām šņabju glāzēm: Esmu izvācies. Tie grib šķirties. Esmu sasniedzams ofisā. “Tie”, gudroju, kamēr griezu viņa mobilā numuru, laikam domāti sieva un bērni. Kā viņš izpelnījies pat savu bērnu niknumu?

Taču tas, ko tajā rītā, kad daudz kas manā dzīvē, ne tikai gadalaiks, kā sacīt, pāršķīra lappusi, nebūt nevarēju nojaust, bija tas, ka mūsu trauslo dvēseļu apvienība grasījās izšķīst tikpat strauji, cik strauji tā bija izkristalizējusies. Nākamaja dienā pie manis atnāca policists, kas bija atradis Hariju - beigtu ūdenī pie Šepsholmena - un manu numuru viņa mobilajā.

Pēc tam es ilgu laika posmu nodevos vientuļai apkārt klejošanai, kas vēl nav beigusies. Bet viena saruna man īpaši mīļā atmiņā. Tā notika starp mani un Hektoru, īsi pirms viņš pazuda arī no ofisa, un tā bija par dziļāko ieskatu, kādu stikla cilvēka būšana varēja mums dot.

Tajā dienā pēc lielā lietus un temperatūras krišanās es sameklēju Hektoru arhitekta kantorī un atradu viņu neizgulējušos, ar bālu un nemierīgu sejas izteiksmi. Kafija papīra krūzītē likās piemērotā stilā. Es sagatavojos uzklausīt īsti bēdīgu stāstu. To es arī dabūju.

Acīmredzot Hektora sieva bija viņu krāpusi ilgāku laiku, un viņas pirmais mīļākais - kāds godalgots dzejnieks ar ietekmīgiem draugiem pilsētas lielajās avīzēs - bija lēnām un viltigi, ar dāvanām un nebēdnībām nedēļas nogalēs pielabinājies viņa bērniem, bet Hektors to nemaz nepamanīja, jo viņš tajā gadā tik bieži strādāja virsstundas ar savu stikla burbuli. “Mana ģimene man gluži vienkārši pagriezusi muguru. Ar mani ir cauri,” viņš teica, “man ir sajūta, ka dvēsele dedzina un locītavas izšķīst. Varbūt es tiešām esmu no stikla, kā tas tur augstprātīgais vepris Dienvidu slimnīcā apgalvoja, bet tā, protams, bija tīrā muldēšana, vientuļa dulbura solitārās fantāzijas.” “Varbūt, bet stikla cilvēku doma tomēr ir svarīga,” es neatkāpos, “jo tā māca mūs, ka ne jau spēku un izdzīvošanas spējas mantojam no mūsu senčiem, bet trauslumu, mirstīgumu, galīgumu. Un tu nedrīksti aizmirst, kā mēs iepazināmies.”

Hektors raudzījās manī ar simpātijām, kas, man šķiet, pārsteidza pat viņu pašu un piešķīra viņa sejai komisku atturīgas sajūsmas izteiksmi. Viņš izgāja no istabas un atgriezās ar fotogrāfiju žūksni, starp tām dažas izdevušās no Berbeles, no kosmisku fotogrāfiju izstādes, kur viņš acīmredzot viņu bija aizvedis bez manas ziņas. Bez bikluma nav stikluma - man iešāvās prātā. Fotogrāfijas mani pildīja ar grūti panesamu greizsirdību, kas padziļinājās no attēlu telpiskā bezmēra un kļuva par smieklīgu aizvainojumu izplatījuma vārdā (viss lieliskais bija sarucis par lipīgu, nelegālu sekrētu intimitāti!), un tādējādi veicināja manas sliktākās īpašības: skaudību un kosmisko pilnvarotību, kuru dēvējam par sentimentalitāti. Tukši pļāpādams, mēģināju uzvilkt mēteli, bezgalīgi lēni, jo savā komplicētajā garastāvokli biju iedomājies, ka nenolikšu kafijas krūzi, bet vilkšu caur mēteļa piedurkni, taču tas man neizdevās. Kad grasījos iziet virtuvītē pēc papīra, beidzot ieraudzīju Hektora šķembu, to, kuru tik ilgi bijām medījuši (un kura, kā viņš apgalvojis, saderēja ar Bērbeles, kura saderēja ar Harija - to es jau zināju), guļam uz zīmējumu kaudzes. Kādā brīdī nevērīgi to iebāzu kabatā. Mēs sarokojāmies un es sapratu - tā domāju! - ka nekad vairs viņu neuzmeklēšu.

Bet ar to pārsteigumi nekādā ziņā nebija beigušies. Mājās skatījos uz visām trim šķembām: Harija doto, manis nozagto un manis paša. Tās, protams, saderēja un veidoja spirāles formu, no kuras, šķita, aptuveni ceturtās daļas trūkst. Vēroju vakara saules lūzumu šajā savādajā formā, kad to turēju pret logu. Zvanīju Bērbelei, bet klausulē neskanēja nekas. Tādēļ, ka trūkstošā šķemba bija viņas un manā apziņā bija tikpat fantastiska, cik perversa ideja, nolēmu viņu tūlīt atkal apciemot. Visu taksīša brauciena laiku uz Es-termalmu acu priekšā redzēju viņas bālo ķermeni ar zīdaino ādu visvisādās vilinošās pozās.

Tad pēkšņi atcerējos, ka viņas šķemba jau bija manās mājās viņas aizmirstajā adītajā jakā! Viņa bija man zvanījusi un lūgusi pievākt nevis apģērba gabalu, bet kaula vai stikla šķembu. Es lūdzu taksīti griezt atpakaļ uz manām mājām. Šoferis veltīja man mulsu skatienu un perfekti apgrieza taksīti pretējā virzienā, tas gandrīz maksāja mums dzīvību, liels pašizgā-zējs, kas nāca no mugurpuses, aizšmauca garām, dubļiem šļakstot no milzīgajiem riteņiem. Pilsēta ir liels priekšmets ar daudzām kustīgām daļām. Runājot par to pašizgāzēju un manu antireibuma sajutu (tātad akrofobija, bet no apakšas, kad no zemes vēro kaut ko augstu), Naka televīzijas mastus ieraugot no tuvuma, ienāca prātā, ka sociologs Džordžs Simmels reiz saredzēja saistību starp akrofobiju un bailēm no pieskāriena pilsētas pārāk lielajās formās. Tās, viņš uzskatīja, piespiež cilvēkus saspiesties, lai izturētu attālumu līdz tām milzīgajām lietām, kas veido pilsētu. Ķermeņu sa-bīdīšanās ātri vien kļūst tik intīma, ka indivīds reaģē ar vairāk vai mazāk slimīgu vajadzību pēc telpiskas nošķirtības. Kamēr taksītis lēnām rāpoja uz priekšu korķi pie Slusena, lasīju tālāk savā atmiņā (no kuras tagad, ai, palicis tikai sava veida grimstošs konfeti, un tādēļ mans šo pārdomu atstāstījums ir tikai īss kopsavilkums). Pilsētas telpai bija, teica Simmels (kuru savukārt komentē Antonijs Vidlers savā studijā Warped Space, “Sašķobīta telpa”) personību iznīcinoša perfekcija, kuras cēlonis bija redzamā dominante uz runātā un dzirdētā rēķina.

Un tik tiešām: vai mēs visi samērā drīz pēc mūsu trauslo dvēseļu apvienības nodibināšanas nebijām uzkrītoši lielā mērā devuši priekšroku nostā-kiem nostūriem, puslīdz paslēptiem parku soliem, restorāniem ar galdiem nodalījumos, maziem bāriņiem bez spoguļiem - viss, lai izvairītos no personības iznīdēšanas, ko panāk drudžaini vizuālā un uz izredzēm, skaudību un izlikšanos balstītā publiskā telpa. Allaž teorijās ieinteresētais Hektors bieži norādīja uz Simmelu un no mūsu laika arhitektūras filosofiem - uz Beatrisi Kolominu, minēto Vidleru un Elizabeti Grosu, lai pasvītrotu, ka redzamā dominante vienmēr noved pie tā, ka, kā viņš tik skaisti teica, dvēsele ierodas pasaulē par vēlu. Viss ir kustībā, bet kustība ir pakļauta vizuālajām reprodukcijas spējām; viss ir redzams, bet redzamība ir pakļauta pārvērtībai: beidzot dvēsele paliek tikai kā atvēsināts kondensāts pēc nemitīgas steigas, kas nekad neatrod savu formu.

Atsaucoties uz savu dienasgrāmatu, no kuras apdeguši fragmenti tika atrasti viņa podiņu krāsnī, Harijs toreiz bija salīdzinājis burzmu pilsētas telpā ar to papildu jēgu, kas piemeklē vientuļo rakstītāju. Tādā pašā veidā kā Franča Kafkas rakstīšana spieda viņu laukā uz acumirkļa ārpusi, ikdienas urbānā drūzmēšanās rada tukšuma sajūtu, kuras iekšējie attālumi mums piedāvā fiktīvu patvērumu pret alkatīgā otrā cietsirdīgo klātbūtni. Savā iekšienē mēs esam ārpus sevis, lai mums nebūtu jāsaplīst, kad daudzās ikdienas konfrontācijas sasmalcina to lēcu, kur mūsu atmiņas un mūsu pasaule savstarpēji komunicē vai būtu varējušas apgaismot viena otru.

Vai tad nav jārodas jaunām dzīvības formām, kas labāk spēj šajās vidēs radit jēgu? Uz šo jautājumu Hektors bija atbildējis: “Agrāk, dārgie draugi, es tiešām tā domāju, un tāpat domā ari daži no tiem filosofiem, kurus lasām. Es domāju, ka eksistēja kāds trešais piedzīvojums starp iekšpuses un ārpuses, līdzdalības un izslēgtības piedzīvojumiem. Tagad mazliet šaubos.” Mēs visai spēcīgi viņam pārmetām pesimismu, un vakars izira dzeršanā.

Taksītis bija stāvējis jau kādu brīdi pie mana dzīvokļa. Es izrāvos no atmiņām, samaksāju un palēkdamies devos augšā pa kāpnēm. Mājās elsodams uzliku visas četras šķembas uz tīra kabatlakatiņa un vēroju tās caur palielināmo stiklu. Es redzēju, ka tās sākušas pārklāties ar kaut ko krītam līdzīgu kā krams skābekļa ietekmē. Skat, skat, tās taču ir porainas, nodomāju.

Vakara gaitā zvanīju Bērbelei vismaz desmit reizes, bet nekāda signāla. Nākamajā dienā šķembas vēl joprojām gulēja uz virtuves galda, un es tiešām ar taksīti aizbraucu visu ceļu līdz viņas mājām. Uz durvīm vairs nebija viņas vārda. Tā vietā: Viajes Andaluces. Ceļojumu birojs, kurš organizē braucienus uz Spānijas dienvidiem. Domāju par Arcos de la Frontera, daktera Velaskēza mājvietu. Bērbele tik tiešām, to turpmākajās dienās konstatēju, bija pazudusi. Universitātē un Boniera izdevniecībā, viņas galvenais darba devējs, neviens nekā nezināja. Es nojautu, ka viņa savu pazušanu bija plānojusi ilgi, ka mūsu pēdējā vakara glāsti, pirms viņa sāka tulkot Aginkūra grāmatu, bija bijuši tik sirsnīgi tādēļ, ka viņa zināja, ka dosies tālu prom. Varbūt viņas aizbraukšanai arī bija kāds sakars ar Portugāles braucienu vai ar to nodevīgo draudzeni. Manas bēdas jaucās ar prieku, jo sapratu, ka mūsu pasaulē ir daudzas tādas sievietes kā Bērbele un visas klejo pa pasauli, kur neviens agrāk nav bijis, un vienīgais veids, kā viņas mīlēt, ir mīlēt viņu brīvību, gan brīvību piekļūt, gan brīvību pazust.

(Andaluzija 1565. gads)

"... Cilvēki,” atbildēja stikla jaunietis no salmu guļvietas (it kā viņš, domāja dakteris, pats nebūtu cilvēks), “visi ir lapas, kas spirālveidīgi iekrīt trauslos traukos. Tur tās kļūst par taureņiem vai dūmiem, krupjiem vai zibeņiem. Es reiz varēju dejot un paukoties, bet lielā tumsa kādu dienu sasniedza caur acīm manu prātu, kad es lasīju pārāk spēcīgā gaismā. Varbūt tumsa pacēlās no burtiem, varbūt tā bija alū, ko dzēru tāpat kā visi citi. Tā ir advokātu vaina un akmens kalēju ģildes, un viņas, ar stikla pudeli, kurā, tā es domāju, bija dzēriens pret mīlestību, bet kas bija pilna ar viņas urīnu, ko es dzēru, līdz atkal redzēju savas mātes seju un redzēju, ka tā bija sadalīta divās: viena puse no kaula un sažuvušas ādas ar sasprēgājušu, sastingušu, sausu kā dadži aci bez attēliem, otra puse no zaļojošām puķēm, gaišu ādu un kustīgu aci, izbrīna un mīlestības pilnu. ” Dakteris Velaskēzs mierīgi teica: “Tā jau mēdz aprakstīt nāvi...”

Pēc gandrīz veselas nedēļas pētīšanas biju vēlreiz viens ar četrām šķembām, kas, pēc visa spriežot, sen atpakaļ piederējušas pavisam citādam radījumam nekā mēs paši, radījumam, kas īpatnāks par dinozauriem un kas vēl gadsimtus (gadu tūkstošus vai gadu miljonus?) pēc savas nāves gribēja kaut ko no mums, tam bija spēks ne tikai ar kaula lūzumu, bet arī ar koncerta, kur es, starp citu, mūziķu ložā biju dzirdējis kādu novēlam obo-jistam, viņš bija atvietotājs, Hals- und Beinbruch (kas ir vāciski runājošo dīvains veids kā novēlēt otram labas sekmes), palīdzību savest kopā četras savstarpēji nepazīstamas personas.

Kā pa miegam piegāju pie CD plaukta un izvilku disku ar folijām. Folija ir viena no tautas dejām un dziesmām, kas vēlīnos viduslaikos radās Portugālē un ieguva savu formu Ibērijas pussalā. Nosaukums portugāļu valodā nozīmē gan mežonīgu prieku un vājprātu un attiecināms uz lēnām augošo ekstāzi, kas bieži vien raksturo tās uzvedumus. Sešpadsmitā gadsimta pirmajās dekādēs folijas muzikālā struktūra bija labi zināma visā pussalā. Izejot no divu segmentu basu struktūras, izauga bagātīga un virtuoza variāciju tradīcija, kas sniedzas līdz pat divdesmitajam gadsimtam, piemēram, Rahmaņinova “Variācijas par Korelli tēmu” (1931. gads).

Sērīgās un arī dēmoniskās mūzikas ietekmēts, paņēmu lielu glāzi, piepildīju to ar ūdeni un liku visiem četriem spirālē sagrieztajiem kaula gabaliņiem iekrist šķidrumā. Tie tūlīt sāka šņākt, jā, tie uzvedās kā šķīstošās vitamīnu vai aspirīna tabletes. Istabu pildija skaisti zili dūmi, kas cēlās no putām, kuras spirāles veidoja, kamēr izšķīda. Drīz vien uz galda man priekšā bija dzēriens, kas pēc krāsas atgādināja zilo Kurakao liķieri. Bez jebkādas šaubīšanās pieliku glāzi pie mutes un izdzēru dziļiem, apņēmīgiem malkiem.

II

Viņš atraisās. Kāds tiek atgrūsts, dejo pa gaisu pārgurušo zēnu priekšā tikai dažus metrus nostāk, bet neiespējami panākt. Neviens nezina, no kurienes nāk spēks. Var runāt par sagatavošanos, labu miegu, pareizu barību, gribu. Citā dienā kāds no mums varētu atraisīties. Šodien viņš. Kontūra, kas atraisās, sāk brīvi planēt tajā pašā telpā, kur mēs, bet citur. Citā telpā kā mēs, bet tajā pašā pasaulē.

Spēcīgās gaismas iespaids iekšējai redzei šķiet kā mainīgs traips. Dažreiz tāda veida atmiņa par apžilbināšanu ir līdzīga kādam reālam radījumam. Radniecīgus fenomenus tu vari attīstīt, ja, aizverot acis, mēģini fokusēties uz plakstu iekšieni: parādās kvēlojošas maskas, vaboles, miroņgalvas, simetriski nezvēri, miroņboles, vagalvas, puķes, uguņošana. Tu ātri aizmiedz, un no dvēseles atraisās sapņu dēmons, kā Ziemeļamerikas indiāņu priekšstatos par ķermeņdvēseli un brīvo dvēseli, kā tas aprakstīts OkeHult-cranca Conseptions of the Soul among North American Indians.

Viņš izraujas no apkampiena un iet viens pats projām pa ieslīpo skolas pagalmu. “Nolādēts, sūdi,” saka maza, resna meitene, aizkūpinot cigareti. Perifērijā ir rinda seju ar ziemas melnām acīm. Zvans. Klases telpu logu rindas spīd cauri zilganam sniegam, kas strauji piepilda Bandhāgena centra tirgus laukumā atstātās pēdas.

Ir 1970. gads. Ir 2005. gads. Ir 1958. gads. Ir 1968. gads. Laiks ir nepārtraukta vietu atmiņa.

Kas mums ir kopīgs: slēpotājs Tomass Magnusons 1978. gada Pasaules kausa nobeiguma posmā, kad viņš izraujas pēdējā kalnā pirms finiša un atstāj visus aiz sevis; zēns no Mēlarheidenas, kas ar izšķirošu tempa palielinājumu pēc garā kalna uzvar Lidingē sacensības junioru klasē, mans draugs Rihards, kas pārtrauc attiecības ar meitenēm un iet mājās uz savu automobiļu trasi un pie savām grāmatām; es pats kādā atmiņā (kas ir vairākas atmiņas), kurā es pēkšņi eju mājās no tusiņa, dažreiz kādu atstāju sarunas vidū, vienkārši aizplūstu projām no apmaiņas. (Atzīšanās ar esprit d’esca/ier raksturu, tādēļ, ka visai driz beigšu runāt. Daudzreiz esmu jutis baudu teikuma vidū vienkārši aiziet, īpaši tad, kad runāju ar cilvēkiem, kuri paši sev piešķir lielu nozīmi, un ar to domāju galvenokārt tādus, kas uzrunā citus, kad runā, nevis paši sevi. Kas attiecas uz mani, es vienmēr uzrunāju pats sevi, arī tad, kad runāju ar citiem: ja kāds sarunas vidū tīko iet, tas nekas. Es turpinu runāt ar sevi.)

Viņi atraisās. Prom no gaismas, tumsā iekšā, kur tie spīd. Vai top aizmirsti. Ir taču starpība, vai uzvari sporta sacensībās, ciet neveiksmi mīlestībā, pievil draugu vai apvaino žurnālistu, vai ne? Bet indivīdam sajūta var būt tāda pati. Vientulība nav diagnosticējams stāvoklis. Tā ir īstenības īpašība. Tā tur bija no paša sākuma, pirms kaut kas vispār bija. Pirms labā un jaunā bija vientulība. Kad tu atraisies, tu atceries, kā tas bija - nebūt. Tas ir apmēram kā bērnībā, tu staigā lietū gar dzīvokļu nama alumīnijam līdzīgajām logu rindām, starp augošajām ūdens peļķēm, kur plešas, apvienojas, nošķiras varavīksnes krāsu eļļas salas. Tu zini.

Vai ari esi aizmirsis. Mana dziestošā balss tev palīdzēs atcerēties. Visas šīs kartes pažobeles nav iespējams definēt. Daļa diezgan lielu rajonu atrodas blīvā ēnā. Bez tam dažas zīmes uz kartes ir neizprotamas, it kā tās būtu iegāzušās ainavā no kādas zudušas civilizācijas. Tu izej laukā un redzi to vietu, kur uz kartes atrodas sarūsējuša metāla zīme @ divdesmitpiecu metru diametrā. Mēs izvairāmies no šim vietām, bet atceramies to eksistenci, nesaucam par zīmēm, bet par zīmjuzīmēm. Dažreiz zīmjuzīmes ir no ledus un drīz vien izkūst. Dažreiz tās ir no salmiem un sadeg agrak vai vēlāk. Dažreiz tās ir tukšas diluma pēdas, taku musturi, piemēram, lielais Ufingtonas zirgs. Mēs turamies pie zimēm, kas apzīmē ne tikai sevi. Augstumu līknes, dzeltenā krāsa pļavu zemei, rastrs muklājam, punktainās līnijas mazākām takām un tā tālāk. Visur varēja vienoties par pozīciju: te mēs esam. Un visur tu varēji paiet sānis, atraisīties, nošķirties. Tā es to atceros.

Visu to piemiņai, kas gribēja atraisīties, visām meitenēm un zēniem, kas to izdarīja vai palīdzēja citiem, vai cieta neveiksmi. Par piemiņu, jo tagad kļūst grūti paiet sānis, grūti atrast citu pasauli, kurā planēt.

Kurš atklāja, ka tāda telpa vispār ir, nav vairs iespējams uzzināt. Mēs neesam tikušies trīsdesmit gadus, un es domāju, ka neviens no mums, ja būtu par to runa, negribētu teikt patiesību. Visdziļāk kādā attālā gaitenī, kur nonāca tikai apmaldījušies un turpināja iet gar braucamrīku tehniķu dubultā skārda durvīm, aiz kurām notika nemitīga kalšana, virpošana un lamāšanās, stāvēja rinda vecu stikla skapju ar putekļainiem paraugiem: viens fazāns pelēku putekļu kamuflāžā; viena lapsa bez acīm, kuru es vēlāk redzēju uz lapsu kašķa upuru attēliem; kurmis ar sačokurojušos galvu; pūce savā izpostītajā ligzdā, sakumpusi starp kaut ko, kas nebija putnēni, bet putna paša vemjbumbas (tās ir izvemtas nesagremota laupījuma daļas); dažas saberztas minerālproves uz pulksteņstikla un pasaules lielākā zelta tīrradņa atlējums.

Tas bija aklais gaitenis lielā ķieģeļu celtnē. Izejot caur vairākām smagām ugunsdrošām durvīm, pamazām kļuva vājāki aiz muguras palikušie skolēnu balsu simti kāpnēs, gaiteņos un klases telpās. Tās kļuva vārgas un kristāliskas, lai beidzot iznīktu pilnīgi - kā apklust publikas rēcieni futbola arēnā, kamēr tu ar divriteni dodies projām pa naktstukšiem ceļiem. Vai kā bērnībā - tu iegrimsti miegā, kas pārvērš daudzo balsu lielo balsi kādā raidījumā noMadisun Square Garden (tēvs, domājot par citiem, to nogriezis tik klusu, ka viņam jāpiespiež auss radiouztvērēja mazajam, ar zaļu un zeltītu drēbi segtajam skaļruņa atvērumam) par pavisam citu īstenību, par vēju caur zāli, ko atceries no vakardienas, vai par jūras bangu dārdoņu pret klintīm, kuras tu esi redzējis neskaidrā melnbaltā attēlā kādā avīzē: spāņu zvejnieki, kuru kuģi un darbarīki ir vētras iznīcināti.

Šajā gaitenī valdīja nopietna un graudaina gaisma. Gaismas graudu dejojošā drūzma brīdināja apmeklētāju: tu esi pārāk jauns, lai te uzturētos, šī skolas daļa nekad nav bijusi nevienā plānā, un būtu prātīgi nekavējoties atgriezties pie savējiem. Gaitenis bija viena no pilsētas vietām, kas pilsētā neatrodas. Salīdzini, mīļā Bērbele, ar tām ķermeņa vietām, kas nav uz ķermeņa, bet kāda cita radījuma miesā vai kādas citas dvēseles gaismā, un tu topi pārvērsts, vai ne, un vēlāk pilsētā meklē pats sevi, un tu domā, ka redzi sevi spogulī, bet tevi vajā aizdomas, ka tava paša seja ir tikai maldi, kas mitinās spoguļattēlā, gluži kā anekdotē par Mefistofeli un Paustu, kas viens otru vēro caur logu, un abi domā, ka redz sevi spogulī. Vietas, kas nav vietas: tādas vietas, vai ne. Tu zini.

Bet vieni tur nekad negājām. Vai to darījām slepeni, lai mēmi atgrieztos ar klusās gaismas putekļiem rīklēs un sirdīm, smagām no visām pusmetru garā plastmasas zelta gabala bēdām? Mēs labprāt tur gājām baros, ne jau sačokurotās kurmja galvas vai vemjbumbu, vai zelta tīrradņa manekena dēļ, bet zināmu skaņu dēļ, jā, ko tad dzirdējām. Varbūt tikai reizi mēs caur zināmām durvīm kļuvām par dzirdētā lieciniekiem kaut kam ļoti trauslam, knukstošai norisei, erotiskam metabolismam bez žēlastības. Vienam no mūsu skolotājiem bija jauna mīļākā, astoņpadsmitgadīga skolniece, kuru viņš regulāri veda uz šo istabu, midzeni ar virtuvīti, laikam domātu lietot, ja kāds kolēģis nonāktu krīzes stāvoklī (varbūt dēļ jaunas mīļākās vai mīļākā...) vai tālu ciemiņu pārnakšņošanai: mūziķiem vai aktieriem, kas dažreiz, pāris reižu gadā, ieradās, lai uzstātos mums - brēcošiem paviāniem.

Viņa atraisījās. Viņa gāja ģimnāzijās trešajā klasē un bija no atstatuma visskaistākā meitene visā skolā, īpatnēja un norūpējusies skaistule, tumša un traģiska, tāds tips, kas nes savu seju cauri dienām drūmu un smagnēju, drīzāk likteņa apēnotu, nekā tās varas vai brīvības, kādu skaudīgā apkārtne viņai pieraksta, apstarotu, un mēs visi, protams, bijām viņā iemīlējušies.

Kādu pēcpusdienu es atrados ar ausi pret attiecīgajām durvīm kopā ar diviem vai trim klasesbiedriem: cauri masīvajam, gaišajam kokam mūs sasniedza vārga murmināšana un kaut kas, ko ar zināmu fantāziju varētu iztulkot par apspiestiem saucieniem vai dziedošām nopūtām. Tad atkal klusums, un mēs reaģējām kā viens vesels, skriedami uz aklā gaiteņa pirmo ugunsdrošo durvju pāri.

Bija rudens. Pēcpusdienas saule traucās pāri priežu siliem aiz skolas un pārvērta gaiteņa nule bonierēto linoleju par kvēlojoša stikla strautu. Ja saule todien nebūtu stāvējusi tik zemu, kā tā atradās, tad mūs visus būtu redzējis skolotājs, kas tagad gan sauca: “Ej, jūs tur, ko jūs gribat”, bet ar sauli acīs droši vien mūs uztvēra kā mazu dejojošu ēnu grupiņu.

Ar laiku, tā esmu iedomājies šo drāmu, viņš sāka tulkot šīs ēnas fantāziju figūrās uz savas tīklenes, sapņu drumslas satrauktās smadzenēs uz robežas ar to, ko zviedru sabiedrība 1975. gadā pieļāva, un noteikti uz robežas ar to, ko dvēsele spēj izturēt no vientulības, ilgām, baudas un pašnici-nājuma. Viņš neatraisījās. Alku nomaskētās ilgās pēc sākotnējas vientulības viņš nejaudāja nokļūt līdz galam. Viņš izkrita cauri. Viņam uzteica darbu, viņš pazuda no skolas, un neviens skolotājs viņu pēc tam nekad nepieminēja.

Tām istabām, kurās mēs droši varam teikt “te mēs esam”, ir vajadzīgas citādākas istabas. Varam salīdzināt ar daktera Kristāla citātiem no minētā Stolta grāmatas par to, ka dažreiz pat pašai veselībai vajadzīga kāda slimība.

Tāpat jāsaprot, ka katrai reālai istabai, gaitenim, kā arī katrai gravai vai tirgus un ielu labirintam nozīmīgu pilsētu vecajā daļā, ir savas antitelpas. Tās var but mentālas dabas vai laiktelpas plūdumā likt sevi manīt kā neregulāri noformētu monolītu: kāpņu apakšpuse, tribīnes aizmugure, gaismas šahta ēkas ķermeņa vidū. (Tas, kas apciemos dzejnieci Mariju Silkebergu Stokholmā, kāpjot uz viņas dzīvokli, redzēs cauri kāpņutelpas logam šahtu, uz kuras iekšējās sienas karājās plāksne: ŠAHTA. Tā nav nekāda zīmezīme, bet antimīkla.)

Vēlāk, kad būsim kļuvuši vairāk pazīstami ar šo veco, notraipīto krāsaino karti, es arī pastāstīšu, ko dara, ja nevar atraisīties. Ir runa par to, kā tikt vaļā no mocītāja, kas mēģina nostāties ceļā un tev neļaut pakāpties sānis. Manam noziegumam soda laiks ir notecējis, viņam nebija arī māsu vai brāļu, un viņa vecāki tagad jau ir miruši. Tāpēc man nebūtu jābaidās no atriebības, ja vēl būtu starp dzīvajiem. Bet atpakaļ pie antiistabām.

Kad pārvietojamies cauri redzamajām istabām, mēs gan nepārtraukti kartografējam mentālās, netelpiskās, šķietamās telpas, kur mūsu dvēseles peld pāri dzīves laika pļavām, asfaltam un zvirgzdiem. Kā zināja jau ledus laikmeta cilvēki un mūsu laikos dadaisti un sirreālisti, tieši pārvietošanās ir tā, kas rada nozīmju vektoru kopsakarības (kartes sudrabkrāsas bultas), kur mēs lokalizējam un identificējam s.evi attiecībā uz tādām konstantēm kā zemes līmenis, apvārsnis un gaisma.

Bet antitelpas pilnībā pamatoti parādās tikai tam skatienam, kas pacenšas un izdomā ikdienā redzētā negatīvu. Pirms neilga laika kādai franču māksliniecei bija lieli panākumi ar Parīzes iekšējo pagalmu atlējumiem pēc mēroga. Šie, apmēram metru augstie, neregulārie betona bluķi šķita draudoši un aizkustinoši pazīstami, it kā mēs, izstādes apmeklētāji (Gallerie Mies van der Rohe Berļīnē), kādā agrākā eksistencē būtu bijuši putni un tik tiešām varējuši rudens vakaros no augšas novērot, kā šo pagalmu telpas lēnām piepildās ar zilu, istabu gaismām caurstrāvotu tumsu, ko savukārt no apakšas impregnēja nakts augšup plūstošais melnums, jo tumsa nekrīt, bet peld augšup gar celtņu sienām.

Un nule viens zviedru arhitekts pārsteidzis pasauli ar savām lielāku celtņu slēpto formu pasaules pazemes kartēm. Caurspīdīgi zīmējumi, apgaismoti no iekšpuses, un decimetru biezi objekti, radīti no grafīta pastas, kur apakšā esošā zīmējuma līnijas ir kā dziļas zīmes, kas atklāj daiļas formas apmēram trīs - septiņu metru dziļumā zem tādām vietām kā, piemēram, Slussena, Sergelstorgs vai Karaliskā bibliotēka: karšu kolekcija ar gigantiskiem, unikāliem hieroglifiem, apraktiem zvaigžņu attēliem, izpakotiem no kādām prātīguma apakšējām debesīm, kam lielāks smagums un baismas nekā mēs, krītošās ikdienas gaismas pārskalotie, esam varējuši iedomāties.

Ilgi staigāju apkārt viņas lielumā visai pieticīgajai izstādei, kur uz iekšējām istabām bija jāiet sāniski cauri šaurai pasāžai starp galerijas sienu un pagaidu sienu, ko viņa uzcēlusi iekšpusē, lai panāktu, ka iekšējā, mazākā istaba pēc šaurās pasāžas šķiet lielāka par ārējo, apkārtējo. Viņa pati stāvēja kaktā, bāla un nopietna, ar glāzi sausa, burbuļojoša vīna mazajā rociņā, un viss viņā bija proporcionāls un savādi aizkustinošs, it kā viņa būtu šūta pēc mēra tieši man. Mēs vērojām viens otru slepenā pārejošas ziņkārības mulsumā, un es pateicu kādu pieklājības frāzi par viņas bildēm. Vairāk toreiz netapa sacīts, bet kopš tās reizes, esot līdzīgos pasākumos vai pāris reižu gadā sagadīšanās pēc nonākot vienā kafejnīcā vai uz tā paša ielas stūra, sasveicināmies ar to īpašo smaidu, kurā, pašam nenojaušot, dzīve kā tāda, tā sacīt, šķērso mūsu vaibstus.

Gadiem ejot un galvenokārt strādājot ar stikla cilvēkiem vai līdzīgi mēģinot saprast Bērbeles “negatīvo karšu” jēgu, esmu sācis uzskatīt gadījuma rakstura tikšanos ar kādu svešinieku par vienīgo brīvības veidu. Kaut gan mēs bieži laimīgi tiekam saistīti cits ar citu tā saucamajās tuvajās attiecībās un tajās atpestām cits citu ar ziņkārību un izprastām iekārēm, nemitīgu pārmaiņu spaidu, vieniem krītot no formas uz formu nāves virzienā.

Un neapšaubāma taisnība bija tam rakstītājam, kas uzsvēra, ka šī brīvības forma - piederība kāda cita atmiņas ievērošanai - ir vairāk vērta par visām iluzorajām brīvības sugestijām, kas nav nekas cits kā pārmaiņu gūsta bezcerīgā āriene. Tomēr iekšējais reibums tikties ar kādu citu, kas uz īsu bridi krusto tavu dzīvi, ir nesamaksājams, jo palīdz tev pašam atcerēties savu dzīvi no pārsteidzošiem leņķiem, tāpat kā negaidītā šaurā pasāža var novest pie plašuma un atvieglojuma, kas ir smieklīgi, jo tu tik labi zini, ka īstenībā esi ienācis kaut kādā vēl mazākā nekā tā, kur tu agrāk uzturējies, kur pazemes formas spīd ar vāju laimzaļu gaismu un mazs tumšs sievietes formas talismans stāv stūri un noklausās sanākušo čukstus un pelnīto uzslavu.

Varbūt es joprojām esmu iemīlējies šajā aprakto zvaigznāju mediju-trīsē tāpat kā tērēju savu mīlestību daudzām citām, pirms satiku tevi, mīļā Bērbele, pēdējo šai rindā. Bet atminēšanās darbs, kas iesākās pēc Harija nāves, mani tagad ved cauri visām šīm sejām: tās kļūst par stikla maskām, kas pilnas ar tumsu no lielākas, ar kolektīvu bezspēcību pārpludinātas apkaimes, tās nozīmju ainava pieder kartei, kur visu augšā minēto varētu vērst savā pretstatā. Vientulības ģeogrāfija, saprasta kā ceļošanas spaidi un maņu laiks, ir teritorija, kas tagad tiek caurkrustota, kamēr es daktera Kristāla kaulu vitamīnu iespaidā uzsēžos jāteniski uz sava drosmigā rikšotāja, paceļu vairogu ar trim figūrām un aizjāju naktī.

Itāļu esejists Hoberto Kalasso vaicā sev par Nīčes Ecce Homo, viņa “intelektuālo autobiogrāfiju”, vai tā nav cēlusies no liktenīgas mutācijas: varbūt šajā gadījumā domāšanas lielais koks īsi pirms garigās slimības sākuma radījis monstram līdzīgu augli, kas attēlo pašu augli miniatūrā. Tiekšanās būt tikpat godīgam kā saulē nogatavojies ābola vaigs jau kļūst auksta tā nāves sprieduma ēnā, kuru Nīče pats sava garā krēslas ceļojuma tuvumā izteica par rietumu saprātu: kad tas grib iepazīt pats savus orgānus vai instrumentus, domāšana iznīcina pati sevi. Auglis vai lapas ir nāves raža, tāpat kā zinību. Un varbūt tas, ko tās pazemes balsis gribēja man sacīt ar savu gar

ielām un ieliņām, kuras, kad vilciens beidzot ierodas, jau ir nervi kādā citā lapā, ko es zinu tagad, kad jau ir par vēlu, izņemot spiedienu to izstāstīt, visu ceļu līdz galam, kas ir sākums.

“0 dark dark dark. They aligo into the dark”. To dzejoli es lasīju lidmašīnā no Rīgas 2001. gada 12. septembrī, dienu pēc uzlidojumiem Ņujorkas debesskrāpjiem, kad raudādami rīdzinieki (viņi saprata šausmas labāk nekā holandieši un vācieši, un poļi, un skandināvi) bija stāstījuši man par to notikumu uz ielas lietū pēc dzejas lasījuma, kas bija daļa no Round Table ofEuropean Poetrg konferences, un tas bija labākais dzejolis tai dienai, kad tikai reta lidmašīna pacēlās laikus, bet varbūt tas ir katrai dienai. Ir jau, ir, ka T. S. Eliots raksta, bet tumsa, kurā mēs visi iesoļosim, pirmkārt, ir kopā ar mums jau no paša sākuma, otrkārt, tā nav nekāds kompakts vai viennozīmīgs elements.

Pat gaišākajā dienā mana jaunība paliek stāvam ap mani kā tumšs, mežonīgs parks vai varbūt drīzāk pieradināta un retināta mežonīga zeme, kur viss ir melns. Vējš tur nāk no melnām lapotnēm, gaisu krusto melnas spārnu vēdas, melni parku ceļi ved cauri melnu zāļu stiebru paklājiem, malās lukturi, no kuriem nāk melns pulveris. Ainava, kas atgādina tādu, kur bijis meža ugunsgrēks, bet nedega ne stumbri, ne zāle, dega laiks, dega mans gars. Kā var šai noktirnes ģeogrāfijā fenomenus atšķirt citu no cita, to es nezinu, bet viss ir kontrastains un tikpat skaidrs kā dienas laikā. Vienīgā starpība, ka tas, kas dienasgaismā ir caurspīdīgs un attēlu pilns, tumsas ainavā ir melns. Varbūt nav nekādas dziļākas starpības starp caurspīdīgo un melno. Varbūt nakts un gaismas pilnais gaiss ir tikai divi līdzvērtīgi veidi, kā raudzīties uz laiku, kad tas ir skaidrs vai sadedzis guļ, pārsedzot katru mums saredzamu formu. Un kas iekšpuse, kas ārpuse - ir kļuvis mazsvarīgs.

Skaistā meitene nekad nenāca uz skolu un nekad negāja mājup kopā ar mums pārējiem. Mītus ap viņas tādējādi neredzamu padarīto tēlu droši vien veicināja tas, ka viņas tēvs katru dienu viņu atveda un aizveda savā vecajā zaļajā roverā ar koka stūri un melnu nolaižamo jumtu, kuru, cik zinu, nekad nenolaida, izņemot to reizi, kad viņš pēc ģimnāzijas beigšanas akta viņu savāca un aizveda prom no manas un pārējo zēnu un meiteņu dzīves, pretim liktenim, kas, cik noprotu, nenozīmēja neko citu kā vienīgi to, ka viņa (mums) pārsprāga kā trollis saulē un sadalījās, un jaunu meiteņu tēlos atgriezās pie mums ar to pašu jautājumu: kam tu esi? Bet varbūt jumts nekad netika nolaists tai dienā, kad viņš kapteiņa cepurē un saulesbrillēs, ar īsu cigareti bez filtra mutes kaktiņā ieripoja skolas pagalmā, lai savāktu savu meitu. Vai arī tai dienā tas nebija vecais rovers, bet lielāku apmēru noīrēts amerikānis, varbūt Chevrolet Impala ar spurām un vinila skaņu plašu atskaņotāju instrumentu pultī. Prom viņa katrā ziņā aizbrauca ar savu allaž smaidošo tēti, kas tagad jau droši vien ir vecs vecis, tāpat kā viņa pēc uz-sprāgšanas var būt palikusi tikai runājošas, kustīgas piecdesmitgadīgas sievietes čaula kaut kur sabiedriskās sistēmas pažobelēs. Vai viņa ir advokāte, kuratore, ārste, pārraudze, ekonomiste, H&M iepirkšanas šefiene? Kaut kas man saka, ka viņas liecība nebija vienreizēja, bet viņai bija spēcīgs atbalsts no mājām, un viņa īstenībā vispār nevarēja kļūt par neveiksminieci.

Viņš atraisās. No manas balss viņš atraisās, nepazīstamais zēns. Reiz mūsu apziņas sakrita, un es varu ar zināmu piepūli atcerēties, kā tas jutās, tikai septiņpadsmit gadu attālumā sajust lielās tumsas atmiņu aiz muguras. īstenībā esam tuvāk viens otram tagad, nekā pirms Bērbele un es kļuvām dzīvajiem caurspīdīgi. Viņš staigā, brauc ar divriteni, viņš skrien cauri tumsas vējainajam tunelim. Tas milzt pār viņa galvu kā čukstoša sodrēju lapotne.

Ai, atkal šie sodrēji. Lūdzu, piedodiet man dažas aptumšotas lappuses! Nezinu, vai mans tagadējais stāvoklis ir tas, kas padara atmiņu istabas tik melnas. Kad es tagad eju pa Stokholmas ielām vai kavējos Sergel-storga drūzmā vai Medborgarplatsenā, dzīvo dvēseles izskatās pēc vārgām liesmiņām zem lietus mēteļiem. Jo ātrāk es staigāju, jo skaidrāk man parādās (it kā man butu kāds dinamo galvā un staigāšana barotu atmiņu) sen aizmirstā atmiņu zeme. Tur sevi redzu kā to, kas atraisījās, tas ir: mani pašu tādu, kāds es biju savā garo distanču skrējēja laikā. Vientulības kartogrāfs, traucot pa pamestajām pļavām, kur svešas dzīves formas valdīja pār dzīvību un nāvi.

Kādu laiku viņam bija paziņa, kas skrēja Sporvegena klubam. Viņš attīstījās strauji un jau sešpadsmit gadu vecumā bija nobriedis sacensībām senioru klasē. Izplatita nodarbība tajos laikos, Lasses Virēna un Juhas Vē-teinena iedvesmota, bija, tā saucamais, kvantitātes treniņš, tas nozīmē, ka priekšroku deva kilometru kvantitātei, nevis skābekļa uzņemšanas paaugstināšanas intensitātei pieauguma fāzes laikā. Vēteinens, tas nezvērs, esot skrējis septiņdesmit kilometru dienā Āfrikas savannās, treniņa metode, kas šķiet destruktīva. Bet zēns, kas mēģina atraisīties no tumsas rudens vakaros septiņdesmito gadu vidū, atceras arī baumas par to, kā Sikstens Jernbergs un viņa biedri trenējās ziemeļu Dālarnas fjeldos vasaras laikā. Ja kāds būdiņā iepriekšējā vakarā bija par daudz iedzēris, to varēja manīt no viņa klusēšanas, kā arī no neparasti bagātīgās brokastu kārbas, kas tika uzsieta uz muguras ar vecu siksnu, gatavojoties astoņu stundu skrējiena dienai gumijas zābakos pa plašiem slīpiem dumbrājiem.

Viņa draugs no Sporvēgena kluba bija šo metodi piesavinājies un devās regulāri skriet tos piecdesmit kilometrus Nineshamnas virzienā, bet mājās viņu veda - arī viņš man tagad nāk prātā - viņa allaž smaidīgais tētis. Šie tēvu mūžīgie smaidi ilgu laiku piederēja pie epohas neatšifrētiem hieroglifiem. “Priecājies kā vīrs” toties ir frāze ar, kā sacīt, augošu nozīmi tādēļ, ka tu pats gūsti augošu pieredzi un tev var būt jāgādā par paša bērniem. Es gribētu iet tik tālu un apgalvot, ka prieks, tā jautrība, kas palīdz citiem dzīvot tālāk, ir vīrišķības raksturīgākā pazīme laikā, kad sievietes pārņēmušas heroismu un drūmo apmātību iekārot. Rejoice like a man, felloiv traveller into the dark dark dark!

Viņa kaula plēve nepanes kvantitatīvo treniņu tik labi, kā to panes Sporvēgena zēns. Agrāk vai vēlāk skelets protestē ar kaula plēves iekaisumu un tā saucamo pleznas kaulu maršēšanas lūzumu. Tādēļ viņš koncentrējas uz intervālu, skrējienu kalnā un intensitāti, pūlas kā rudeņos zvērs tumšā vientulībā caurām cieti sasalušām kailsala ziemām, nesaprazdams, kādēļ šī nešanās turpu un atpakaļ pa tukšo priekšpilsētas ainavu. Tik tālu viņu noved skriešana, ka viņš atradinās uz kādu laiku no staigāšanas: tā viņam šķiet smagnēja un nogurdinoša, jā, it ka viņš pārvietotos miegā vai zem ūdens.

Varbūt tādēļ no viņa laika tik labi atceros ziemas pastaigu, kas veda augšup līdz skaistās meitenes mājai, kas dižojās kāda attāla pakalna galā, kur viņa dzīvoja ar savu jaunāko brāli un abiem vecākiem. Tajā janvāra vakarā septiņdesmito gadu vidū valdīja neparasti stingrs sals. Dūmi pār dzīvojamo namu kooperatīva HSB rajonā toreiz vēl ar plānām šīfera plāksnēm apjumtajām trīsstāvu mājām cēlās tieši uz augšu pret, par spīti lielpilsētas gaismām, tomēr bagātīgi zvaigžņotajām debesīm. Sniegs bija kritis lielā daudzumā pēc Ziemassvētkiem, un mazais traktors ar arklu bija strādājis caurām naktim pa apkārtnes parku celiņiem un šaurajām asfaltētajām ieliņām. Robans, traktora vadītājs, bija vecs tēva pamatskolas skolnieks un parasti jauks pret visiem bērniem, kas ar savām īpatnējām palaidnībām padarīja sētnieku darbu par tīro elli. Kad es iedomājos viņu vienu apgaismotajā traktora kabinē, strādājot komplicētā sniega vaļņu labirintā, kas būtībā prasīja vairākus krāvējus un smago mašinu, lai pieņemamā laikā sniegu spētu novākt (“pieņemamā laikā”: to saka mana kopš 2000. gada sākuma ar efektivitāti bojātā acs), tā laika vientulība no jauna apņem mani. Tad es arī saprotu, ka ilgu laiku man bijis lemts klejot šajā bezskaņu zemē, pa kuru tagad eju un no kurienes tev visu šo uzticu.

Doma par skaistās meitenes seju vēl šodien ir kā ziemas tumsas slepenībā turēta gaisma un uz dažiem mirkļiem atsauc to vakaru kā tagadnes telpu. Tur šķērsoju rotaļlaukumu un jūtu svaigu aukstumu rīklē, kā arī īpašo smaržu no piepūles, kas ļauj pasaulei būt mierā savā formā, to netraucējot ar stulbiem jautājumiem - kas tu esi vai kam esi vajadzīgs. Varbūt sāpēja kājas nupat sasietajās slidās, bet pēc brīža sajūta ir aizmirsta, lūk, ko maza, cieta gumijas ripa spēj paveikt laukumā starp diviem vārtu būriem. Smilšu laukumā, kur rāpšanās siena un smilšu kaste piedāvā laika kavēkli mazākajiem, kā parasti visas lietas novāktas un, laukumu applūdinot, izveidota pietiekamu izmēru slidotava, savdabīgs kvadrāta formas hokeja laukums mazajiem pilsoņiem. No ledus, kam tādas pašas proporcijas kā ēdamistabu logiem (cik skaisti un iejūtīgi izveidoti bija tagad jau pusgadsimtu vecie dzīvojamo namu rajoni) šovakar skan dažu slidotāju skaudrā cīņa ar ripu un nūju par spīti skarbajam salam.

Es labprāt butu atradies uz tā rotaļu laukuma ledus, lukturu gaismā spēlējis kopā ar pārējiem. Bet kopš kāda laika tam jutos par vecu. Mani vienaudži sen jau bija beiguši spēlēt ar sīkajiem, viņu brīvlaika nodarbības bija slaistīšanās citam pie cita, dažreiz ar alkoholu un hašišu, dažreiz ar tējas dzeršanu un neveiklām politiskām runām, kas bieži riņķoja ap nesen notikušo varas maiņu pēc četru gadu desmitu sociāldemokrātu valdīšanas un noteikti šķita bērnišķīgas un neizglītotas salīdzinājumā ar iepriekšējās paaudzes brīnumainajām marksistiski-ļeņiniskajām vārdu formācijām. Mums vēl nebija vārdu tai tumsai, kas turpat zem ikdienas virsmas mūs gaidīja.

Bet par visu to es dzīvoju laimīgā neziņā. Taču kopš kāda laika sieviešu klātbūtne mani intensīvi ietekmēja. Skaistā meitene ar savu alabastra ādu un taisnajiem, īsajiem matiem uz pieres virs tumši brūnajām acīm bija modinājusi neizbēgamas ilgas pēc fiziskas tuvības un draudzības. Jāsaprot vientulība, kas tādējādi veidojas ap septiņpadsmitgadnieku: vecāku darīšanas piederēja pie pagātnes, viņi turpat blakus bija kā caurspīdīgi Muminu grāmatu murmuļi, svarīgi, bet patlaban radikāli (un netaisnīgi) noniecināti. Vienaudži bija iekļāvušies dažādās grupās un bandās, kamēr bērnības sporta spēles mirdzēja sērīgā attālumā, zudušās nevainības zilganā ledus gaismas laimē.

Tajā vakarā man šķita, ka ir tikai viens vienīgs glābiņš no iznīcības: izkopta saruna par nākotni ar skaisto meiteni. Šai sarunai vajadzētu risināties pie sprakšķošas uguns, kuru iekurinājis viņas, kā iedomājos, omulīgais tēvs, kura look ar īsi apcirptiem matiem un mēreni sarkastisku smaidu sejā ir pilns stateniskām krunkām, tādu es sev plānoju nākotnē piesavināties.

Sniegs kliedza zem maniem slidenajiem būčiem, kad, neuzdrīkstoties domāt “es iešu turp”, sāku iet iepirkšanās centra virzienā, kura otrā pusē atradās savrupmāju rajona augstiene, kur dzīvoja skaistā meitene. Tas bija drīzāk ciemats nekā savrupmāju rajons, drīzāk cietoksnis nekā ciemats, drīzāk daļa no pilsētas kā cietoksnis, un kā tāds tas izpletās gar visu ceļu, kur gāju, tādējādi bija neiespējami pateikt skaidri, kur mans ceļš beidzas un mans mērķis sākas.

Zem nelaimju vajātā Vardes bijušā balkona dega lielas āra sveces, kas nesignalizēja par svinībām, bet gan nāvi. Mēs, vientiesīgie bērni, viņu dēvējām par Vardi, jo viņam gadījusies plata mute un bija korpulents. Viņam bija ap piecdesmit, un viņš viens pats gādāja par puisi, vārdā Bertils, domājams, viņa paša bērnu. Tajā laikā mūsu pasaulē viens pats tēvs ar bērnu bija visai neparasti, un mēs, bērni, nojautām kaut ko ipatnēju. Tātad mēs, protams, Bertilu nelikām mierā, un dažreiz viņa tēvs viņu aizstāvēja visai patētiskā, bet drosmīgā veidā. Bet ap to laiku, kad notika mana pastaiga uz skaistās meitenes māju, jau bija pagājuši vairāki gadi, kopš Vardulēnu un Vardi (kas strādāja centra pastā) bija piemeklējusi katastrofa, kas bija mūs paralizējusi un sašķēlusi tādēļ, ka šī notikuma dēļ mums bija kauns citam no cita. Kāda lāsteka traucās lejup no tumsas un nogalināja Vardes puisīti turpat mūsu acu priekšā, kamēr mūsu runas koris skandēja apvainojošu skaitāmo pantiņu. Tas bija, atceros, tā, it kā mēs ar savām balsīm būtu nodziedājuši piecdesmit kilo smago ledus nazi uz mazā Bertila galvas, un varbūt tik tiešām tā arī bija. īsu laiku pēc tam viņa tēvs pārcēlās un neviens viņu nekad vairs nekur neredzēja. Kādi, kuriem bija svinības, protams, iededzinājuši lielu sveci, bet, kad tā uz mirkli šajā aukstajā janvāra vakarā uzmeta manu Golumam līdzīgo ēnu uz klintīm vārtu pretējā pusē, tā vēl piecus gadus vēlāk liecināja tikai par Bertila briesmīgo nāvi un miīsu pretīgo bara mentalitāti.

Pirms es sāku izbalēt un zaudēju kontaktu ar rakstu, kas ir dzīvo vairogs pret it neko, es periodiski rakstīju dienasgrāmatu. Te, no atmiņas, piezīme, kurā mēģinu tuvoties tai pastaigai:

“Mans ķermenis ir spraugu pilns, kuras visas satur mazus režģus sniega pārslu viduča formā. Kā jau tas dažreiz var būt, tajā ledus aukstajā vakarā sākās tāda veida snigšana, kas nenāk no mākoņiem, bet rodas tieši gaisā. Katrai pārslai bija sava vieta telpā, un tā palika tur karājoties, kamēr es iegāju snigšanā un pazudu uz visiem laikiem, jo atgriežoties vairs nebiju tas pats. Tās nebija sniegpārslas, bet Iedus pārslas, un tās nekarājās tumsā, bet nomelnējušajā laikā, un mans ķermenis īstenībā nebija ķermenis, bet gaismas traips, kas turpinājās aizvien dziļāk šajā melnajā asu, mazu ledus ritentiņu pilnajā laikā.”

Kas attiecas uz ķermeni, man jāuzskata tā piezīme par pravietisku! Cik daudz reižu es līdzīgos vārdu savārstījumos esmu mēģinājis aprakstīt savu tā vakara pārdzīvojumu, nezinu. Bet es zinu, ka mēģināšu atrast pareizos vārdus tik ilgi, kamēr vien manai atmiņai paliks jel kāda gaisma, kaut pareta, kā arī telpa, kaut tunelim līdzīga un aizvien klusāka.

Apmēram pusceļā man paslīdēja kāja uz aizsalušas peļķes, es izstaipīju muguru, dzirdēju knakšķi vai drīzāk plīkšķi un gaidīju sāpes. Bet nenāca nekādas fiziskas sāpes. Tas vakars deva man cita veida sāpes, mazāk paralizējošas, vairāk neizdibināmas, vairāk trulas un ļaunākas par fiziskām sāpēm, kas vienmēr, pietiekami kāpinātas, noved pie vājprāta un bezsamaņas, varbūt nāves, kamēr sāpe, par kuru te runa, koeksistē ar skanošu nomodu un fantāziju, kuras redzamais dziļums neatstāj nevienu no pieredzes jomām žēlīgā ēnā.

Tieši kurā brīdī viņi uzpeldēja aiz manis vieglajā ledus kristālu putenī, man nav ne mazākās jausmas. Nevaru arī pateikt, cik tuvu man tie gāja vai kad viņi saprata, ka seko skolas biedram. Augšup pa akmens kāpņu sistēmu, kas it kā pavirši karājās pie klints sienas un aizveda pie augstienes, kur atradās viņas māja vai daļa no nocietinājuma it kā uz rūpīgi izcirsta granīta bluķa paplātes, es cīnījos ar rokām kabatās un vientiesīgu popdziesmu galvā. Skaistā meitene un viņas kompānija laikam dzirdēja mani to dungojam, un es atceros, ka apmēram kāpņu vidū dzirdēju aiz sevis klusus smieklus. Kad pagriezos, ieraudzīju zem sevis bezdibenī tikai pāris, trīs akmens kāpnes. Pēc tam sāka velties tumsa ar ledus pārslām, kas sijājās cauri lēni šūpojošiem ēnu zariem. Smags, nāvējoši auksts vējš bija sācis pūst no ziemeļiem un padarīja stiprāku jau tā dzeļošo salu šajā klusajā vakarā, kad, kā vēlāk ziņoja, neparasti spēcīga ziemeļblāzma parādījās Stokholmas reģionā, ar pulsējošām, desmit kilometru augstām baltām un tirkīzzilām liesmām, neredzamām virs ņirbošiem nokrišņiem.

Pie lietas pieder ari tas, ka tad, kad es zvanīju pie plašās konstrukcijas, kuru vienkāršības pēc dēvēju par skaistās meitenes māju, biezajām ozolkoka durvīm, arī viņa un viņas kompānija bija sasniegusi īpašumu. Kad viņas tēvs atvēra durvis un smaidīdams mani vēroja, man ienāca prātā debila doma, ka viņš kaut kādā pārdabiskā veidā saprot manus centienus attiecībā uz viņa meitu un mūsu kopīgo nākotni. Uz īsu mirkli sajutu siltumu, kādu var radīt sabiedrotā skatiens. Tad viņš sauca pār manu galvu lejup tiem abiem, kas nāca pa grants celiņu: “Bet sveiki, man šķiet (rādīdams uz mani), ka jūs šovakar būsit vairāki.”

Kad es pagriezos, redzēju skaisto meiteni un viņas zēnu mazliet zemāk starp apsnigušajiem krūmiem, viņi bija cieši sakļāvušies logatā, ko izveidoja dažu lampu gaisma uz zemes, pat mazliet caurstrāvojot sniega segu celiņa abās pusēs. Tad redzēju tikai tumsu, zarus un krītošo sniegu. Varbūt viņi pavicināja ar roku. Varbūt viņi kaut ko uzsauca, pirms pagriezās un iegāja pa viņas pašas viltīgi paslēpto ieeju uz apakšējo stāvu, kas bija viņas rīcībā un kur viņa (cik esmu dzirdējis) labprāt rīkoja mežonīgus tusiņus pie baseina, kura zaļi zilo mirgoņu varēja nojaust cauri atklātajiem kalnu kristāla gabaliem, kas apspīdēja mājas mūri blakus garāžai.

Viņas tētis izstiepa roku un uzsita man pa plecu. Es atceros pieskārienu tādēļ, ka viņš roku mazliet paturēja, it kā gribēdams mani uzmundrināt pirms mājupceļa. “Es tikai tāpat vien atnācu paciemoties,” es teicu un pagriezos. “Tu esi laipni lūgts citreiz, piezvani vispirms, tad zināsi,” viņš teica, un balss skanēja jau no augšas, no silta, ar ķieģeļiem apšūta un afrikāņu maskām izdekorēta gaiteņa, gaismas rāmja, kas, jo es tālāk gāju lejup pa grants celiņu, milza virs manis kā NLO neiespējamības izplatījumā, iekļauts mirdzošu debesu ķermeņu, komētu un kvēlojošu mākoņu miglājā - fenomeni, kas eksistēja tikai uz manas nomocītās tīklenes, kuru durstīt durstīja vēja nestās ledus prizmas dzelzs skaidu lielumā. Tad šis maigais pilskungs aizvēra savas durvis un es biju viens ar vēja skaņām.

(Andalūzija 1565. gads)

... Slimais neklausījās, ko teica dakteris Velaskēzs. “Izārstē mani, izārstē mani, ” viņš čukstēja, “manas naktis ir garas kā nedēļas, un riebīgi mājputni joprojām mani moka ar neiespējamiem jautājumiem. ” “Tagad es pielikšu uguni tavai nometnei, ” teica dakteris, aizgāja pie ugunstrauka un lika ugunij pieķerties pie tieva malkas gabaliņa. Ar mazo lāpu viņš tuvojās stikla vīra gultasvietai. “Redzēsim tagad, nelaimīgais, vai tu nevarēsi kustēties tikpat labi kā es, ” viņš murmināja un pietuvināja uguni bīstami tuvu salmiem. Ar kliedzienu stikla vīrs uzlēca gaisā un nolikās uz grīdas kā varde. Bērni smējās un sāka apmētāt viņu mēsliem. “iMukā saulē, nelieti. Tu esi parādā Hosē Mendesam par triju dienu naktsmājām un uzturu, aizej uz viņa bodegu un piedāvā savus pakalpojumus, citādi es tevi apsūdzēšu dēmonu pielūgšanā. ”

Atpakaļceļā uz baznīcu viņš atkal iet garām Pepes bodegai. Tur iekšā, pustumsā, tik tiešām pazib milzīgais deguns, tas izskatās pēc mūķenes mices, ja iedomājas, ka viņas seja pieaugusi jauneklim un vaibsti pazuduši viņa miesās...

Saka, ka starp daudzajām pieredzēm, kas šodien draud izzust, atmiņa par vēja skaņu neapdzīvotā ainavā esot viena no būtiskākajām. Cita varbūt ir ķermeniskās zināšanas par attālumiem, kādas mums dāvāja gara pastaiga bez steigas pāri ļoti lieliem attālumiem. Trešā ir cerība, kas var piepildīties, ja visā nopietnībā ticam, ka mūsu iekšējai noskaņai ir reāla, ārēja atbilstība. Mēs patlaban kļūstam par radījumiem bez vēja atmiņām, bez attālumiem soļos un bez noskaņām: ļoti nemuzikālas radības ar citiem vārdiem, kas steidz no norādījuma uz norādījumu, ja vien nesēž un neskatās uz maldiem vai neatrodas muskulārā un diētiskā treniņā, lai vairotu mūsu lielisko seksualitāti. Tas, kas cilvēkā ir valoda, ir atmiņas par šīm izbalējušām pieredzēm. Pārējais nav valoda, bet informācija vai reklāma.

No kurienes nāk šis kultūrpesimistiskais izvirdums? No manis paša vai no tā spokainā rakstnieka, kuram esmu uzdevis “atraisīties” no manis un kartografēt stāstījuma teritoriju? Es nezinu, bet vecais radio dakteris būtu, ja vien šodien vēl dzīvotu, varbūt novērojis mūsu laikmetu ar līdzīgi apsūdzošu skatienu. Viņš bija visvientuļākais pieaugušais, kādu bērnībā gadījās sastapt, atbildīgs par smalkās elektronikas arodskolu, kas bija iemitināta apakšstāvā, tajā tika mācīti kūtri jaunieši, kuri bieži vien ne tikai atstāja stundu, izlecot pa logu, lai spēlētu futbolu, bet lai aizietu nopirkt alu. Par radio dakteri viņu sauca tādēļ, ka uzskatīja par mācītu, un tādēļ, ka viņš bez skolotāja uzdevumiem apkārtnes ļaudīm laboja arī radio aparātus un pastiprinātājus.

Cits nopietns bērnības vai jaunības vientulības čempiona nosaukuma kandidāts, protams, bija skolotājs, kurš salaida ar skaisto meiteni aklā gaiteņa istabā, kā arī ampelmaņu taisītājs un leļļu teātra rādītājs, kas dažus gadus nāca mūsu sētā, uzcēla savu telti un lika savām trauslajām dažādu krāsu figūriņām piedzīvot visfantastiskākās dēkas jautras mūzikas pavadījumā, kuru spēlēja mēms punduris autentiskā kādas izmirušas kontinentālās Eiropas armijas uniformā. Es atceros tos joprojām siltos vakarus kā cita laikmeta daļiņu, kas iesprausta mūsu laikā, šķembu, kas, starp citu, kādu vakaru tika izšķīdināta.

Kad tas notika, arī radio dakteris bija publikā. Savā baltajā neilona kreklā, ar pelēki mirdzošiem tieviem bikšturiem viņš sēdēja uz zili nokrāsotā parka sola, smēķēdams vienu no savām Commerce markas bezfiltra cigaretēm, kamēr vakara vējš pieskārās viņa plānajiem, gaiši sārtajiem matiem. Leļļu taisītājs runāja lauztā zviedru valodā, viņš izsauca savus aktierus nazālā, nedaudz smejošā balsī: “Dāmaz un kunngī! Tagad rejedzēzimm marveljēzu stikla radījumu ekspozīciju viņu ivunderzāmos maldu apju-kumoz!”

Radio dakterim bija pašam savs kantoris burta G veida īres mājas ārpusē. Palodze bija pielikta tieši sēdēšanai piemērotā augstumā pāri zālei, bieži logs bija atstāts mazliet pusvirus, it kā viņš gaidītu manas vizītes. Es vienmēr gāju viens pats pie viņa, apsēdos uz zaļās, saulē sasilušās palodzes un uzmanīgi pieklauvēju pie loga. Viņš priecīgi man pavicināja, nolika lodāmuru vai agregātu ar radio lampiņām pie malas un izstieptām, vasaras raibumu nosētām rokām izliecās pa logu. Mūsu sarunas vienmēr bija par to, cik dīvaina ir pasaule. Kā jau daudzi zēni tādā vecumā, biju atradis visdīvainākos faktus enciklopēdijās un no dažādiem, mana vecuma jaunietim domātiem kalendāriem: pasaules augstākā celtne, garākais dzelzceļa tunelis, mazākais putns vai lielākā tinteszivs, tie mani posmiem intensīvi nodarbināja, arī dažādi vairāk vai mazāk savādi fakti par izplatījumu un vīzijas no dzīves nākotnes zemeslodē - viss ar bildēm un anekdotēm tādās publikācijās kā “Zēnu kalendārs”, Tehnikas pasaule (no kuras tētis labprāt lasīja skaļi), dažus desmitus gadu veci zinātniskās fantastikas žurnāla “Brīnies!” izdevumi, tas bija žurnāls istiem nākotnes faniem, tos man iedeva viens gados vecāks skolas biedrs. Tajos solīja stāstus par “braucieniem izplatījumā, invāziju zemeslodē, dēkām uz svešām planētām vai dīvainās zemēs, kuru vispār nav uz kartes, par fantastiskiem izgudrojumiem un īpatnām teorijām”. Ja es neatrados uz Marsa, kāpjot baismīgi augstā Olgmpus Moris, “lēzenā vairogvulkānā", radniecīgā Kili-mandžāro Āfrikā vai Araratam Turcijā, bet divdesmit kilometru augstumā pāri apkārtējam līdzenumam un ar tilpumu, kas četras reizes pārsniedza Alpus, tad devos mikrozemudenē pa cilvēka asinsriti un vēroju varonīgos baltos asins ķermenīšus aizsargājam organismu pret naidīgiem baktēriju bariem.

Jā, empīriskajiem un utopiskajiem sapņiem nebija ne gala, ne malas manā kaulainajā zēna pasaulē, kas sastāvēja vēl arī no futbola, divriteņa labošanas, futbola, kakao brokastīs, futbola, Adidas galona somām (kas ziemā sastingdamas kļuva par bīstamiem ieročiem), futbola, saliekamiem modeļiem un mūžīgā sapņa par vasaras brīvlaiku, par mistisko, bet tajā pašā laikā reālo vasaru, kas gan šķita skolas semestru saraustīta, bet īstenībā bija viena vienīga - savāda doma, kuru Bērbele ieraudzīja viena mūsu dzejnieka darbā, un nevarēja beigt to grozīt turp un atpakaļ tādēļ, ka tā viņai atgādināja viņas pašas domu par mīlestību kā nepārtrauktu, vienmēr noderīgu žēlastību, kas, reiz sasista gabalos, tagad guļ pāri dzīvēm kā dažāda lieluma sašķaidītas kristāla lodes šķembas. It īpaši viņa domāja par sekojošo pantu (no viena, sakara ar Hariju jau citēta, dzejoļa, kuru viņa man bieži, it ka nebūtu iespējams to atcerēties, rādīja):

Maza un saliekusies vai lēkājoša un mežoniga nakts dzīvo ķermeni no pašas pirmās bērnības vasaras, kas ir mūsu vienīgā.

Tam pašam dzejniekam bija arī dzejolis ar nosaukumu “Lietus pilsētā”, kura pēdējais pantiņš skan:

Nāve tad mūsos guļ daudzus gadus, kamēr vasara

vasaru pēc vasaras sniedzas ar savu klēpi aizvien dziļāk mūsu pašu klēpī.

Un es noteikti piekrītu Bērbeles viedoklim, ka šai tumsai un šai bērnā augošajai vasarai ir sakars ar dzejnieka ilgām pēc atņemtā mātes maiguma. Varbūt tās ilgas attiecas ari uz mani: tādā gadījumā es no mammas prombūtnes veidoju caurspīdīgu tumsu, mūžgaru nāves vasaru, atmiņu par laipnu seju, kas grimst aizvien dziļāk zem zēna, kura vairs nav, spoguļattēla. Jeb arī viņš pastāv, kā pastāv tas, kurš pārliecies pāri pagājības akai, gaida savu izbalēšanu no kāda cilvēka irstošās atmiņas, bet kuram tomēr, tā šķiet, ir daudz kas vēl sakāms.

Atgriežoties pie radio daktera, viņš, bez šaubām, bija cītīgs tehnikas entuziasma veicinātājs, viens no tehniku pielūdzošiem nākotnes optimistiem, kuri noteica sabiedrisko klimatu manas bērnības Zviedrijā. Ja kāds gribētu uzzināt vairāk par to, iesaku palasīt ideju vēsturnieka Mihaela Gū-des disertāciju ar košo nosaukumu “Rītdienas eksperti”. Tehnika, jaunība un populārzinātnes un zinātniskās fantastikas panākumi Zviedrijā garajos piecdesmitajos gados. Šī pagarinātā desmitgade ilga, pēc vēsturnieka Ērika I lobsbavma (kas ari uzskata, ka 20. gadsimts bijis īss gadsimts, kas iesācies tikai 1914. gadā un beidzies jau 1989. gadā) domām no pirmā miera gada, 1946., līdz 1964. gadam. Bet radio dakteris varēja arī izteikt atpakaļ vērstu melanholisku domu, kuras pilno vērtību es sapratu tikai vēlāk dzīvē. Kādā dienā, atceros, runājām par ampelmaņu izgatavotāju un viņa lellēm, un sarunas laikā - kas notika tad, kad es un radio dakteris jau bijām pazīstami vienu vai pat vairākus gadus, - viņš pauda dzīves uztveri, kurai atbilstošas šodien varētu būt kultūrpesimistiski melanholiskās bēdas par zaudētām īstuma ilūzijām.

Viņš labprāt izmantoja pasakas un leģendas, lai sniegtu savam uzticīgajam klausītājam kaut ko no tās īpašās tāluma sajūtas, kas, kā viņš teica, raksturoja viņa attieksmi pret pasauli. īpaši atceros baismīgu pasaku par izlutinātu zēnu Seviljā.

“Kāds ļaundabīgs spēks,” teica radio dakteris, - dēmons!, nodomāju, jo mani ļoti nodarbināja gari pudelēs un tamlīdzīgas lietas, - “bija iečukstējis zēnam ausī, ka tieši viņš ir tas, karņ jāapēd visgardākais Seviljas dārzu ābols. Ilgu laiku viņš gāja pie dārzniekiem un vaicāja pēc ābola, bet neviens no piedāvātajiem zēnam negaršoja. Kādu dienu pie viņa durvīm klauvēja. Vīrs ar spalvainām rokām pasniedza augli, teikdams: “Šis te ir visgardākais ābols, šī dāvana no pilsētas visiem dārzniekiem ir domāta tev, bet ābolu tu dabūsi tikai ar nosacījumu, ka tad, kad būsi to apēdis, iziesi laukā un nostāsies plati jo plati atvērtu muti tā, lai kokam tiek gana saules.” Zēns nosmējās, paķēra ābolu,, aizcirta durvis un rīdams to norija. Tad viņš nostāvēja dārzā ar augšup pavērstu vaļēju muti visu siestas laiku. Dažas dienas vēlāk viņam bija grūti pieliekties, un kādā rītā viņa mute bija pilna ar lapām un zariem: no vēdera izauga ābele. Viņš ātri vien kļuva par koka gūstekni, kādā dienā, kamēr viņš lēnām un stīvi ar vaļēju, augšupvērstu muti pārvietojās dārzā, viņa pēdas izdzina saknes. Beidzot viņš nomira, tēva un mātes atstāts, jo viņi bija dziļi ticīgi ļaudis, kas notikušo nespēja saprast citādi kā Dieva zīmi, un tādēļ nopūzdamies laistīja koku, kamēr viņu dēla miesa atraisījās no tā mizas un kļuva par putnu baribu. Tā redz iet,” secināja radio dakteris negaidīti bargi, “ja skraida apkārt šķendējoties un brāķējot.”

Kaut kādā veidā gribu mēģināt ar šo vienīgo stingrības izvirdumu - jo parasti viņš bija maigs un laipns - izskaidrot to, ka tad, kad pagalmā notika atentāts un zemes brūnās pikas sāka lidot leļļu izgatavotāja mazajā ar samtu oderētajā skatuves telpā, tieši radio dakteris, nevis Volvo īpašnieki, ar savu rīcību izglāba leļļu izgatavotāju.

Kas ir drosme? Kurāža, kā tā rodas? Kāda ir sajūta, esot drosmīgam? Es gribētu apgalvot, ka drosmes sajūta ir baiļu bērns. (Bet tās nav tikai bailes, arī kaut kas cits, kāda tumša skaidrība: es pats atceros šo skaidrību no vakara, kad aizšķērsoju sava mocītāja ceļu ar mazu mūķīzeri rokā...) Katrā ziņā tas, kas izaicina draudošās briesmas, nejuzdams bailes, ir vai nu reliģiozs ģēnijs, vai vienkārši stulbs. Mums pārējiem paliek drosme, kuras iekšienes forma ir gan ķermenis, gan ainava.

Kad dubļu pikas lidodamas apgāza un saplēsa dārgās stikla marionetes - tikai daudz vēlāk sapratu, ka tas bija Ahillejs, kas grasījās pacelt šķēpu, kura bronza smaile, kā tas aprakstīts divdesmit otrās dziesmas trīssimt deviņpadsmitajā rindā, spīd kā vakarzvaigzne, piemērots salīdzinājums, jo tas drīz izsūtīs Hektora dvēseli mūžīgajā naktī - leļļu izgatavotājs tūlīt izskrēja no aizskatuves, mudinādams visus nomierināties. Tie bija divi mazliet vecāki zēni vidējos padsmitos, varbūt pat astoņpadsmit, deviņpadsmit gadu veci, bēdīgi slaveni kaušļi un huligāniski pret mums, mazākajiem, kas, lai uzjautrinātos, meta apaļas, gludas mūsu pagalmos visai parastas morēnu dubļu pikas. Šī matērija, atmiņā nedaudz zaļgana, bija pietiekami sīkgraudaina, lai turētos kopā, un mazākie bērni no tās veidoja mazus trauciņus, ko varēja nožāvēt un nokrāsot, dažreiz piedaloties arī meitenēm. Uz kādu brīdi mēs, bērni, tad izveidojām mazas akmens laikmeta sabiedrības šo hipermoderno dzīvojamo ēku piekājē, kas būvētas seštūkstoš deviņsimt gadu pēc lauksaimniecības ieviešanas Melāra ielejā un pēc formas diezgan līdzīgas dažiem gigantiskiem burtiem no nepazīstama alfabēta, kas nokritis no lielās nākotnes laktas. Bet, protams, dubļi tika cītīgi likti lietā pagalmu karos. Dabūjot ar tādu sīkstu piku tenisa bumbiņas lielumā, mestu ar pilnu spēku sejā, varēja aprimt jebkurš. Abi miera traucētāji bija saražojuši mazu dubļu piku bateriju un tagad pacēla katrs vienu, lai mestu uz leļļu izgatavotāju.

Tad radio dakteris piecēlās un gaja lēnām, joprojām smēķēdams, pie zēniem. Viņš bija maziņš, apaļiem pleciem, paresns un vecs, bet viņam bija viena iespēja triumfēt: mācības, kuras viņš pasniedza, radīja iespēju būvēt pastiprinātājus, un nekas nespēja tā imponēt šiem jauniešiem kā stereo HiFi iekārta. Tāpēc viņi viņu uzklausīja, nevis uzreiz ignorēja. Starplaikā leļļu izgatavotājs ar sava īsā kompanjona palīdzību paguva salikt kopā ar samtu apšūtās skaidu plāksnes, iepakot lelles zīdpapīra ar zelta uzrakstu Gallerie Lafayette. Pukšķinādams viņa divtaktu Saab pazuda, lai nekad vairs neatgrieztos, bet viņš neripoja uz stāvlaukumu un ielu, bet pagriezās, varbūt panikā, ap pirmskolas stūri un lēnām uz priekšu pa gandriz nepietiekami plato promenādes celiņu, un es joprojām brīnos, kā viņš tika laukā no šī šaurā parka ceļa, kur braukt ar automobiļiem principā bija aizliegts, tas sazarojās tālāk starp zālājiem, meža skupsniņām un pagalmu mājām, arhi-pelāgveidīgā bezizejā zem bēgošiem mākoņiem.

Tai laikā tas, ka jaunieši fiziski apdraudēja vecākas autoritātes, bija visai neparasti, un radio dakteris varēja vienā mierā atkāpties savā skolā un pabeigt darba dienu bez bailēm par atmaksu. Bet dažas dienas vēlāk tomēr liela dubļu bumba tika iemesta pa klases telpas logu. Iedams garām, redzēju to nedaudz deformētu, guļam uz viena no skolas soliem. Savās sasistu stiklu bruņās un ar mirdzošajiem putekļiem no sašķaidītām radio lampiņām un vadiem visapkārt tā manā fantāzijā izskatījās pēc ļauna “tehnomorfa” radījuma no izplatījuma tālēm.

Dubļu mežoņi nekad netika noķerti, un skolas logs šad un tad tika aptraipīts ar mazākām ūdenī mērcētām pikām, kas pielipa un lēnām kā bries-monīgas ērces slīdēja lejup pa slīpo virsmu, kamēr radio dakteris stoiski rakstīja savas formulas uz melnās tāfeles vai staigāja apkārt, rādīdams, kā jāveic lodēšana.

Mūsu sarunas laikā par leļļu izgatavotāju, kurā dakteris bija attīstījis kaut ko tādu, ko es tagad, gadu desmitus vēlāk apzinos kā melanholisku civilizācijas pesimismu, viņš teica, ka diezgan jauki sastapties ar dīvainu ebreju no Parīzes vai Barselonas, Romas vai Budapeštas, kas izmucis no dies-viņzin kādām briesmām kara pēcspēlē. Stikla marionetes dakteris nekad agrāk nebija redzējis, un es, domās fascinēts, klausijos šo alegorisko leļļu ķermeņu daļu vārgo klikšķēšanu, kad tās dejoja vai karoja cita ar citu, vai tikai dauzījās apkārt melodramatiskā konfliktā, kas lika mums, bērniem, smieties ar uzticības pilnu aizrautību, kas vēl joprojām var likt manai rīklei aizžņaugties, kad es par to domāju. “Viņš ir skumīgi smieklīgs," teica radio dakteris (vienā no saviem, cik atceros, samērā retajiem mēģinājumiem mani uzrunāt manā līmenī), “bet cilvēki vairs nevar tādā veidā spēlēties. Nav vairs nekādas noskaņas mūsu dzīvēs, nekādu pārsteigumu. Mūs pat neaizrauj seno cilšu panākumi, un mēs arī neļaujam, neskatoties uz to, ka visi runā par progresu, sevi garīgi stiprināt ar cerības iedvesošiem solījumiem par spožu nākotni. Viss, ko mēs gribam, ir būt derīgiem, un tas cilvēkiem ir bīstami.”

Es sapratu, ka viņš vienmēr nebija bijis radio dakteris. Bet, tā kā es ap to brīdi sarunā visvairāk gribēju zināt, ko “senie” nozīmē, aizmirsu viņam pavaicāt, ko viņš darījis, pirms nogruntējās par arodskolotāju jaunuzceltā priekšpilsētā nevis, piemēram, atvēra radio veikalu pilsētā un dzīvoja ar, man šķiet, plašāku vērienu un, katrā ziņā, raibāku dzīvi.

Kur radio dakteris palika pēc pabeigtas darbadienas, nesapratu. (Ja kāds būtu man jautājis, es atbildētu, ka viņš guļ uz skotu rūtainā dīvāna apvienotajā virtuvitē un darbistabā, kas atradās aiz skolas telpas.) Ticamāk, viņš gāja uz vējaino peronu iepretim pisuāriem. Tur viņu savāca metro un ieveda kaut kur dziļi zem pilsētas.

Kādā veidā bērna pasaule, kad tas pieaudzis, uzplaiksni kā atmiņu scenārijs, ir diezgan labi zināms, kaut nekada ziņā nav līdz galam izprasts. Bet kā bērna pasaule mainās, ir īsta mīkla. Kāpēc dažas figūras vai vietas, vai darbības vienlaicīgi kļūst maģiskas un pielādētas ar iekšēju, slepenu gaismu? Kāpēc no vienas dienas uz otru satikt dažus draugus kļūst neiespējami? Kā tas nākas, ka tāda darbošanās kā vienkāršs bērnu beisbols dažas nedēļas spēj apzīmogot visa pagalma dzīvi, lai pēc tam nekad vairs neparādītos dalībnieku bērnībā, pat ne kā kaut cik vērā ņemama rotaļu alternatīva?

Šīs tumšās mīklas gaismā es redzu sevi sākam izvairīties no radio daktera loga. Varbūt es nojautu viņa trauslumu vai nogurumu, kuru iemesls varēja būt mana vaicātkārā klātbūtne. Varbūt iemesls bija pa gabalu redzētais skats, kur mans tēvs, respektēts vidusskolas skolotājs šajā priekšpilsētā, runāja ar radio dakteri. Par ko?

Ir agrs rudens, lēzena gaisma šķiet triecamies no blakus esošās zāles augšup, piepildām sejas ar nemierīgām ēnām. Varbūt viņi nemaz nerunāja par mani, bet par saviem darbiem: viņi taču abi bija skolotāji un radio dakteris varbūt bija pārņēmis kādu no mana tēva agrākajiem skolniekiem. Visi, kas būtu varējuši atbildēt uz jautājumu, par ko viņi runāja, tagad jau aizgājuši. Man vienam jāstaigā pāri drosmes un vientulības enciklopēdijas karšu lapām, jāklausās vēja dziļo flautu viļņainos skārda drenāžas tuneļos, kā ari metro mūžīgajā čīkstēšanā cauri vakariem un naktīm.

Bioloģijas skolotājs stāvēja pagriezies pret skeletu, kas karājās savā pozīcijā pie loga, zilgans no gaismas augošā, bet vēl caurspīdīgā ziemas tumsā (ka arī tumsa var spīdēt, to zinu tagad, kad vairs nav starpības starp dienu un nakti). “Nav jau tā,” teica skolotājs, “ka individs vai pat suga izdzīvo. Gēni izdzīvo, un tie cīnās, lai turpinātu dzīvot ar indivīdu un sugu kā nesējiem. Tas, ko mēs visi nesam tālāk, ir mūsu gēnu izdzīvošanas spēja, to sīkstais spars un plastiskais pastāvīgums.” “Bet,” teica bikla meitene kaut kur klases aizmugurē, “bet tad jau nacisti drīkstēja nogalināt ebrejus. Viņi teica, fakts, ka ebreji ļāvuši sevi nogalināt, pierāda ne tikai to, ka viņi ir vājāki, bet arī to, ka viņiem nav īpašību, kas veicinātu izdzīvošanu, viņiem tāpēc nebija tiesību dzīvot."

“Trešā reiha ideoloģijas producenti bija pārpratuši Darvinu,” atbildēja skolotājs. “Kā tā - pārpratuši, man liekas, ka viņi ļoti labi saprata saukļa survival of the fittest jēgu,” teica meitene pārsteidzoši asā balsī. “Tev laikam būs taisnība, bet tieši tagad mums jāšķir zinātne no politikas,” atbildēja skolotājs, skatīdamies laukā pa logu. Daži zēni sāka nopūsties, viens no uzvedīgajiem zēniem pacēla roku, bet viņa sola kaimiņš, mežonīgi smiedamies, to nospēra no krēsla. Citi sāka vilkt jakas. Tad noskanēja zvans. Ar parasto, bet tikpat neizskaidrojamo nežēlību daži metās uz priekšu starp soliem, lai pēc iespējas ātrāk tiktu laukā.

Tie, kas bija nedaudz nobriedušāki, kavējās, viens otrs gribēja turpināt sarunu par sociāldarvinismu un sociobiologiju. Skolotājs savāca savus materiālus, salika portfelī, paskatījās pulkstenī. Pēc desmit minūtēm cita stunda, viņš knapi paspēs uz skolotāju istabu iedzert kafiju no automāta, varbūt pārmīt dažus vārdus ar kādu kolēģi, aprīt vienu ābolu, ja būs palicis kāds auglis, savādi tie augļu piegādes uzņēmumi, no kurienes nāk visi tie zaļie āboli ar spīdīgu mizu, tiem visiem ir vienāda garša, kamēr āboli no bērnības garšoja dažādi, tie uzsūca dienas un laiku, tiem bija mainīgas omas, vai tad tas dzejnieks, par kuru visi runā, nebija uzrakstījis dzejoli par āboliem, jā gan...

Vējš caurstrāvo ābolu domas,

lielais koks

apēno ceļu, atceras

visus, kas tur gājuši un

aizvien vairāk attālinājušies

zem milzīgām neredzamām debesīm,

kas skārušas zemi.

Gaisma pārsedz ābolus un kavējas uz tiem, to ārpuse kļūst silta.

Bet iekšpusē ledusauksti, un ābolu atmiņas ir vēja aiznestas projām cauri debesīm.

Zvēri, kas nebīstas nāves,

guļ aizvien ilgāk. Akmeņi kļūst aukstāki.

Bērni sapņo par stikla ainavām.

Decembrī ābolu iekšiene

tomēr ir siltāka, ārpuse aukstāka, un

cilvēki apliek tiem rokas

un atceras, kā tas bija - iet pa ceļu,

seju nest cauri ēnām.

“... ko tu teici?” Meitene palika stāvot pie katedras. “Mums vajadzētu,” viņa teica, “sarīkot tematisku dienu par šīm lietām, arī ar citiem skolotājiem, zviedru valodas un vēstures, un filosofijas.” “Varbūt vajadzētu,” murmināja bioloģijas skolotājs izklaidīgi, “ierosini to skolnieku padomes nākamajā sēdē.” Ejot laukā pa durvīm, viņš sāka dungot dziesmu, kuru zināja arī viņa. Viņa redzēja, kā viņš izzūd gaiteņa grīdas apžilbinošajā atblāzmā.

Ap to laiku viens pats šķērsoju skolas pagalmu. Un mana ēna raustījās un vilkās man blakus, un tas otrais manī gribēja atraisīties un pievienoties ēnai, kaut noguris un vientuļāks par vēju. Sniegs bija uzsnidzis smalks kā pūderis, un pa to staigāt bija kā uzmit uz īsās ziemas dienas jau pavecās gaismas. No baltās segapakšas, no viņa kurpēm cēlās nakts, raupja kā asfalts. Kad viņš atgriezīsies, būs izsalcis un ārā būs tumšs. Tomēr viņš apaus skriešanas apavus un skries divdesmit kilometrus pa šaurajiem grants celiņiem Magelungena ezera otrā pusē. Viņš cerēja, ka būs spējīgs noskriet zem 1.20, par spīti sniegam un nogurumam. Viņš bija rets talants skriešanā, bet vāji barots, svēra mazāk nekā pirms gada. Viņš bija 204 mēnešus vecs, nezinīgs par pasauli un gandrīz simbiotiski saaudzis ar gaismas mugurpusi, to nakti un to tukšumu, pie kura pieķeras viss redzamais. Kādreiz viņš bija brāzies cauri laikam un izkļuvis otrā pusē. Viņš nezināja, kā izskatīsies ceļš atpakaļ uz pārējo laiku. Tāpat kā viņš tajā septiņdesmito gadu janvāra pēcpusdienā nezināja, ka viņa skrējienam šoreiz būs pavisam pārsteidzošs finišs.

Pēc kilometra pa stāvu kalnu ceļš noved ielejā ar diezgan lielu satiksmi, viņš nogriežas pa mazāku ceļu. Skrējēju iekļauj niedru un lazdu ainava. Tad seko pagrieziens pa kreisi, var redzēt ezera ledu un lielāka meža egļu sienu otrā pusē. Vējš liek acīm asarot. Gar posmu, kas tagad seko, izvietojies vecs mazu vasaras mājiņu rajons. Sīkie dārziņi ir savstarpēji gan norobežoti, gan savienoti ar takām, zāles bārkstīs čaukstošām, starp sudrabpelēki nokrāsotām sētām. Maziņš viņš tur bija gājis kopā ar māti, kurai bija darbīga draudzene šajā vasaras mājiņu biedrībā. Es atceros viņa atmiņu un redzu kā caur šauru, šauru spraugu pēcpusdienu ar burkānu un zirņu, un pupiņu kaudzēm uz galda, pļaviņu blakus margrietiņām un aizmiglojušiem logiem verandu, kur vietas pietiek tikai sievietēm un man.

Laikā, kurā iekrīt šī ziemas diena, viņš katrā treniņā uzņem ātrumu, tiklīdz pamana kādu viņu vērojam. Tas kļūst par dabisku intervālu treniņu, ne pārāk atšķirigu no gargabala slēpotāja principa vienmēr uzņemt ātrumu pret kalnu. Bet zem uzvedības heroikas, domāju tagad, trīsdesmit gadus vēlāk, kad esmu izgājis cauri vēl vienai laika sienai, slēpjas tās pašas bažas kā sievietei, kas negribot aiztiek savus matus, tiklīdz kāds izskatīgs vīrietis viņai tuvojas pa ietvi. Starpība tā, ka viņa padsmitgadīgā koķetēšana notiek absolūti nošķirtā telpā bez komunikācijas vai nākotnes: pretim nākošie nezina, ka viņš tieši tagad uzņēmis ātrumu, viņi redz tikai traku džogotāju, kas, pēc visa spriežot, ir visai spēcīgs, varbūt pieder pie kādas elites un pārspīlēti skaidri mēģina veidot savu bezrakstura ģīmi par krampjainu mērķtiecības jēdziena karikatūru. Viņi nezina, ka viņš pēc nākamā līkuma samazinās tempu un gārgdams attapsies dusmās uz sevi par bērnišķīgumu, kas draud pavisam izjaukt treniņu. Šāda niecigā signālu valodā ir vēlme aizgrābt citus, kas iet galīgi zudumā manevra asociālajā un kodētajā palīgā saucienā: viņš taču to dara, lai patiktu citiem, nevis lai uzvarētu, bet lai citiem viņš patiktu uz viņa paša noteikumiem, nevis citu! Svētā vientiesība.

Fakts ir tāds, ka viņš nav spējīgs tos citus uztvert kā reālus. Gadu desmitus garš mācību process liks viņam lēnām saprast, ka atzīšanās nekad nevar būt paša atzīta gribas izpausme. Tas, kurš kļūst redzams un atzīts, vienmēr ir pakļauts, viņš nekad netop apliecināts, tik pārvērsts par objektu, tādā kārtā konsolidējot autoritātes - apstāklis, kuru tās grupas starp jums, dzīvajiem, kas uzskata par prioritāru individuālo īpatnību atzīšanu (seksuālo, etnisko, konfesionālo, profesionālo...), konsekventi noklusē vai varbūt pat neizprot. Vienīgās tiesības, par kurām vērts cīnīties, ir tiesības uz mieru, būt pazudušam un caurspīdīgam staigāt pa ielu. Urrā, es gandrīz teicu, es taču tur esmu! Bet vientulība, kas te valda, kad pasaules gaita un mana eksistence uz visiem laikiem nošķirtas, ir baismīga un spiež mani stāstīt tālāk, lai liktu vārdu plāno plīvuru starp mani un manu neierobežoti briesmīgo stāvokli.

Tajā laikā katrā ziņā bija pāri viņa saprašanai analizēt savu sportisko, anorektisko narcismu. Nedēļu pēc nedēļas viņš vienatnē skrēja pa aizsnigušo tumsas tuneli. Plānajā sniega segā viņa pēdas drīz vien piepildījās ar jaunām pārslām, kamēr salā sacietēja un viņa draugi no agrākajiem skolas gadiem cits pēc cita beidza viņam zvanīt uz mājām. Šodien, pareizāk - pavisam nesen, pirms es un Bērbele sasniedzamā attālumā iekritām vienvirziena laika caurumā, tāda pati patvaļība būtu absurdas un verbālu asprātību pilnas ēverģēlības jautru draugu pulkā. No frāzes “lai citiem viņš patiktu uz viņa paša noteikumiem” pēc gadiem bija palicis: mani kaimiņi mani apskauž, bet veidā, kādu zinu tikai es. Vai: ir jauki iedegt dažus vētras lukturus uz balkona, tas ari dod kaimiņiem mazliet cerības.

Bet tagad es aizmaldos pāri drosmes un vientulības aptumšotām karšu lapām. Tās, starp citu, arī veido mēmuma arhipelāgu. Šos padsmitnieka gadus izķidājis, kā arī pārdomājis “trauslo dvēseļu savienošanos”, tātad Harija, Hektora, Bērbeles un manas attiecības un stāstus laikposmā pēc mūsu mistiskajiem kaulu lūzumiem, kamēr es strādāju pie domraksta par dakteri Velaskēzu un stikla cilvēkiem, man šķiet, ka varu identificēt vismaz četrus mēmuma paveidus. Kad lieku skatienam kartēs pārmeklēt pamestos mežu apgabalus, saburzītās pļavas, vecās neapdzīvotās gala morēnas un dadžiem apaugušos šahtu paugurus starp automaģistrālēm un īres mājām manā vēja nomocītajā dzimtajā novadā (kāds tas šķita tajos naftas krīzes gados), izrādās, ka šis četru veidu mēmums okupējis atšķirīgus domēnus un tie parādās dažādās krāsās. Tātad, lūk, četru mēmumu krāsu gamma: lillā - pasaule ir zaudējusi jēgu; okera dzeltens ar nespodri spīdošu grafītu - valoda ir nepietiekama; rūsas sārts - nav neviena, kas klausās; sūnas zaļais ar zelta pārslu elementiem - neatrodu vārdus.

Zaļa ekipāža, pilna ar kaut ko, kas sākotnēji izskatās pēc pāraugušiem rabarberiem, bet pēc tam es tos pazīstu kā pārdabiski lielus, daļēji apsnigušus dadžus, novietota ielas pretējā pusē. Pavisam maziņš, varbūt metru divdesmit garš kungs ar ieliektām kājām, cīnīdamies stumj ekipāžu pāri ielai un tālāk pa grumbuļainu brauktuvi. Cik neticami tas arī neizklausās, es pārtraucu savu treniņu un piedāvājos palīdzēt. Vīrs, kuram ir maza, lustīga, smaila bārda, sakostiem zobiem man pamāj, un kopīgiem spēkiem mums izdodas aizripināt čirkstošo kravu prom no ceļa un tālāk pa braucamo taku, kur sasalušās peļķes šķind zem riteņiem.

Bērniem, kā visi zina, ir vispārpieņemts, ka dadži, arī latvāņi, ir miruši karotāji, kas jebkurā brīdī var atdzīvoties. Bērnu dvēseles kustas brīvāk attiecībā pret ķermeni nekā pieaugusi dvēsele (kā vienmēr, ar mūžīga četr-gadnieka neatlaidību velkas ķermenim pakaļ), tie var apvienoties ar dadžu karotājiem un veidot negantas laupītāju bandas vai gvardes ar labiem nodomiem, bet saviem likumiem. Viņu reidi un marši pāri mēmuma zemei nav pieaugušajiem redzami tādēļ, ka bērnu dvēseles savās dadžu dzelkšņu bruņās, ar pašu smagumam piemērotām naglu nūjām un duramiem, ir neredzamas. Kaujinieciskās bērnu dvēseles vidēja vecuma cilvēkiem nav uztveramas, bet vecie tās var nojaust: straujās ēnas un skaļie kliedzieni, kurus vecie sajauc ar šņākoņu ausī, kad viņi lēnām velkas mājup no lielveikala gar pamestu, sasprēgājušu parka celiņu. Sevī sapratu, ka esmu aizlaidis garām kādu mācību no karotāja gadiem dadžu armijā un ka mazais vīriņš sarkanajā tērpā bija ļoti varens, varbūt pat atsūtīts mani noķert un vest atpakaļ uz pareizā ceļa, pirms nav par vēlu.

Man ir visas kartes mājās kartona caurulēs. Bērbele reiz vaicāja, vai es esmu studējis arhitektūru, un smieklīgā veidā pamāja uz grāmatplaukta pusi, žests, kura tagad, kad mana roka par to raksta, man mežonīgi pie-trūkst. Grāmatplauktā bija dažas grāmatas par pilsētas plānošanu un arhitektūru, un es teicu, ka tā man tāda blakus interese. Nekad man nebūtu nācis prātā izrullēt šīs kartes, aptraipītas ar nenosakāmām substancēm, ne-nožuvušas vēl pēc gadu desmitiem, un mēģināt šai sievietei skaidrot kaut ko par drosmes, vientulības un mēmuma teritorijām.

Huligāns, kas gāja vienā no mana tēva klasēm, iepazinās tuvāk ar šo ģeogrāfiju. Daudzus mēnešus, varbūt piecpadsmit, varbūt astoņpadsmit, viņš bija terorizējis manu tēvu, sabojājis viņa stundas un mocījis mani un manu mazo brāli ar neķītrām vēstulēm, telefona sarunām un saviļņojošu propagandu pagalma bērniem. Tēti viņš sauca par mērkaķi un mani par mazo, balto nēģeri tādēļ, ka man bija sprogaini mati un pilnīgas, allaž pārāk sārtas lupas. Kādā vējainā oktobra dienā, kad atradu tēvu vešūzī raudam, nolēmu to huligānu nogalināt.

Es sapratu, ka mana darbība prasa rūpīgu sagatavošanos un varbūt kaut kādu nepārtrauktu meditāciju. Pēc vakariņām sāku klaiņot pa dadžu pļavām ārpus autobusu kapsētas un runāt ar tiem, kas tur valdīja. Vai varbūt drīzāk viņus uzrunāt: bet no melniem lietiem nesaņēmu atbildes, tikai nopūtas no trušu zemes alām un divdomīgus žestus no brūnām sasalušām dadžu bumbām un vējā knakšķošām lapām. Bet lēnām tomēr manī nobrieda plāns.

Huligāns bija trīs gadus vecāks un krietni vien lielāks par mani. Tātad man bija viņam jāuzbrūk no slēpņa un ātri jānotriec zemē. Ja tas varētu notikt mūsu mašīnas tuvumā, nebūtu gluži neiespējami ar kaut kāda dēļa palīdzību vai bloku un trici viņu iegrūst bagāžniekā. Pārējais varētu notikt vakara aizsegā, teritorijā, kas man bija tik pazīstama, ka tumsa man tur vienmēr šķita caurspīdīga. Absolūts priekšnosacījums netikt uzreiz noķertam, protams, ja varētu viņu notriekt mūsu garāžā, abu plato durvju aizsegā.

Kādu pēcpusdienu piegāju pie grupas, kuras centrā Huligāns kā parasti prezidēja, lielīdamies ar kādu bērniem aizliegtu filmu, kuru bija redzējis, vai melodams par to meiteņu intīmām vietiņām, kuru tuvumā viņš nekad nebija bijis. Es viņu pārtraucu ar pagaru izrunāšanos par mana tēta motociklu, kas atrodas mūsu garāžā. Tas bija Triumph ar dubultām slīpi augšupvērstām izpūtēja caurulēm. Huligāna acis iemirdzējās, un viņš blenza uz manu pieri: “Tu, mazo, balto nēģeri, kā parasti melo. Tas mērkaķis pat nemāk braukt ar divriteni. Parādi man nākamreiz, kad tur tiksimies, tavā mērkaķtēta mazajā neglītajā garāžā.” “Skaidrs, ritvakar pēc nedēļas," atbildēju ar strauji pukstošu sirdi.

Tajā vakarā bija īsts negaiss un ļoti maz cilvēku ārā. Ar brezenta palīdzību biju aranžējis kaut ko MC līdzīgu vienā garāžas stūrī. Zem mašīnas pakaļējā bufera gulēja dēlis ar diviem domkratiem apakšā, visai apšaubāma padarīšana. Vaļējā telpā bagāžnieka lūkas saturētāja iekšpusē biju atradis dažus caurumus un vienā no tiem iestiprinājis āķi pie trices viena bloka. Tas kļuva par manu glābiņu.

Jo tad, kad Huligāns bija noliecies, lai norautu brezentu, un saņēmis belzienu no mugurpuses - es pateicos tētim par rūpīgu apmācību malkas ciršanā - aiz gandrīz pavisam aizvērtām garāžas durvīm, un es pēc tam biju sitis ar kantāķi gulošā galvu pāris reizes nesavaldīgās, ilgi aizturētās dusmās, izrādījās, ka dēļu variants nederēja. Ķermenis visu laiku slīdēja slīpi, un Huligāna asinis veidoja melnu peļķi zem mašīnas. Ar skoču un zamšādu pārvērtu viņa galvaskausu par mūmijas galvaskausu un apturēju asiņošanu. Pēc tam nofiksēju bagāžnieka lūku pusatvērtā stāvoklī ar divu telšu maisu palīdzību, pieāķēju otrā bloka ķeksi viņa jostai un vilku viņu lēnām līdz bagāžnieka malai. Ar blikšķi pret tukšo rezerves kannu viņš ievēlās bagāžniekā. Lūka ciet.

Es izbraucu atmuguriski un novietoju mašīnu stāvlaukumā. Atpakaļ garāžā, izvilku šļūteni, kuru tēvs tik bieži svilpodams lietojis, mazgājot mašīnu. 1 luligāna asinis sajaucās ar ūdeni un pazuda grīdas notekā. Ar aso suku un auto šampūnu nošķūrēju grīdu un noskaloju ar labi daudz ūdens. Tā nebija bijusi tīrāka, kad ēka vēl bija pavisam jauna.

Man bija tikai trīspadsmit gadu, bet jau daudzreiz biju vadījis mana tēta mašīnu Ford Taunus. Ja es tagad rīkotos ātri neviens nekā nemanītu. Es biju paņēmis rezerves atslēgas un tās pakāris vietā, kur viņš neskatītos. Cauri lietum redzēju gaismu no viņa rakstāmgalda lampas, kad izgriezos no stāvlaukuma: viņš, kā parasti, laboja kontroldarbus. Nu, cītīgais tēt, es domāju, nāks gaišāki laiki. Un man bija taisnība, pat ja sākumā veidojās nervozitātes un nomāktības posms. Kaut gan policija rūpīgi izprašņāja visu Huligāna klasi, arī mani un manus draugus, viņi neatrada nekādas pēdas.

Pagājuši trisdesmit trīs gadi, kopš nogalināju Huligānu. Ja brauc no mūsu garāžas un tālāk Fārstas virzienā, tad garām aplim, kur var nogriezties veikalu rajona virzienā, bet tai vietā pagriežas pa labi un brauc pāri Ogesta tiltam, tad pa kreisi pēc pārsimt metriem, nonāk pie Ogesta brīvdabas sētas. Tagad tas ir konferenču centrs, bet toreiz bija vienkārša vietiņa ar kakao un sviestmaizītēm. Mēs turp esam braukuši vairākas ziemas, lai iegūtu Slēpošanas apvienības dažādos diplomus. Ar līķi kravā braucu garām tukšajam stāvlaukumam, garām kokiem, tuvāk Magelungena ezera dienvidu krastam. Enšēdes un Skogsluffarnas sporta klubu orientēšanās kartē, 1:15 000 mērogā, izdotā 1996. gadā, var redzēt, ka dienvidaustrumos no Mir-holmena ir “milzu katli”, citiem vārdiem sakot, akas, kas izurbtas vaļīgo akmeņu kalnā, akmeņus atkušņa ūdens gadiem grozījis zem šļūdoņa. Daži no šiem katliem tik tiešām ir lieli un dziļi, varbūt vienu metru diametrā un piecus, sešus metrus dziļi. Citi ir pieticīgāki. Pāri lielākajiem tagad uzlikti atverami koka vāki.

Ja tu aizietu tur un atlauztu lielākā vāka slēdzi, iespīdinātu gaismu katlā, tu sausā laikā, kad ūdens nav iesūcies katla dibenā, redzētu Huligāna kaulu kaudzi un viņa galvaskausu ar sudrabskoča lentēm. Es braucu mašīnu atmuguriski bīstami straujas nogāzes tuvumā, uzbīdīju viņa ķermeni uz dēļa, piesēju ar virvi, drausmīgs darbs ledus aukstā lietū. Kad sāku viņu vilkt pa taku uz katliem, viņš nedaudz stenēja. Varbūt būtu bijis labāk rakt kapu, bet tas būtu nozīmējis cieņas izrādīšanu. Tā vietā viņš ieslīdēja ar galvu pa priekšu milzu katlā, kas lejāk kļuva šaurāks, tādēļ viņa rokas tika pieķīlētas pie ķermeņa. Ar kabatas lampiņas palīdzību varēju konstatēt, ka viņš tur iesprūdis kā korķis pudelē ar Adidas kroseņu zolēm uz augšu. Es cerēju, ka viņš vēl atjēgsies un izjutīs klaustrofobijas baismīgo spiedienu krūtīs pirms nāves ierašanās. Dēli aizvedu uz mēslu dedzināšanas konteineru. Tur arī nonāca visas manas asiņainās un ar zemi noķēzītās drēbes, sabāztas plastmasas maisā, kurā pirms tam bija manas tirās drēbes. Viss notika divās stundās. Es biju nosvīdis cauri slapjš un ilgu laiku nostāvēju pie mašīnas blakus pamestai preču platformai rūpnīcu rajonā mūsu mājas tuvumā, pirms biju spējīgs saņemties un iebraukt mašīnu garāžā. Jaunais kantāķis gulēja spīdošs uz rūpīgi notīrītajām ziemas riepām.

Kad pārnācu mājās, tētis un mamma skatījās detektīvu par slepkavību, līdzīgu manējai. Es klusu apsēdos viņiem blakus, grauzu čipsus un čukstot solīju, ka šonakt nebūs grūti gulēt. Nebija arī, es sapņoju, ka es viens skaļas mūzikas pavadījumā staigāju brīnišķīgā vasaras dienā zem gaiši zaļiem bērziem. Bet pēc ilgāka laika tētis apvaicājās par zamšādu.

Varbūt tā bija kļūda, ka Bērbelei nekad neparādīju savas kartes. Varbūt tad viņa būtu palikusi pie manis, nevis pazudusi no manas dzīves tik nesaprotamā veidā, lai vēlāk atkal uzrastos, kad jau bija par vēlu un mūsu mīlestība tikai radīja salu, sastingumu un šausmas mūsu apkaimē.

Bet tā tomēr būtu bijusi kļūda - mēģināt padarīt šīs kartes par sava veida trūkuma teritoriju. Ne tās atzīmē, ne norobežo kādu trūkuma formu. Tiem dvēseles stāvokļiem, kas rādīti šajās lapās, visiem ir kāda daļa no pilnās klātbūtnes eksistences, pat ja tas ir atgriezts, niecīgs un trausls eksistences paveids. Varbūt pat daudzkrāsainie domēni izveido slepenu, bet tautas pastāvēšanai visai izšķirošu trausluma audzēšanu, kur trausluma formas aug, nomaskētas par lāstekām krūmājos, salnas lodēs un sniega tīklos plānajās zaru dakšiņās.

Ja arī dažus īsus gadus staigāju pa pilsētu un salonu, mācību iestāžu un izpriecu iestādījumu durvis man allaž bija atvērtas, ja tagad drīzāk piederu pie miglas pavadoņiem, kas aukstās ziemas dienās trauc pāri Stremmena ūdeņiem Stokholmas centrā, joprojām eju kā zēns tur ārā, pāri no salnas pelēki kļuvušām pļavām. Bars tēlu no Akanta cilts mani ielenc. Odens ziedos un uz lapām strauji sasalis pec lietus. Tie ceļas tagad, tie vienmēr ceļas no zāles, vieni un mirdzoši, ledusauksti un sapuvuši. Tā ir mana cilts, mani brāļi un mani tiesneši.

Kad es tagad, tik daudzus gadus vēlāk, dodos uz šo apkārtni un klīstu pa pagalmiem starp mitruma aptraipītajām īres mājām, un uztveru retos pretimnākošos tēlus - bieži vien ļoti vecus - kā matainas, planējošas ēnas ielu lukturu sfēriskās norās, atminos no bērnības pusgatavu būvi kādā no manā atmiņā allaž tikpat dzeltenām un sažuvušām, dadžiem bagātām mākslīgā kalnu masīva, kas apkļāva metro vagonu halles, nogāzes pamestajām pļavām.

Kāds antreprenieris, kam jābūt bijušam diezgan brīvam pret lielākiem spēlētājiem, bija kādreiz dabūjis atļauju šeit būvēt un iesāka lielā stilā. Piecpadsmit stāvu augsta dzīvojamā ēka, tā saucamā punktu māja vai dzīvojamais tornis, bija jāceļ ar laikmetam nepiemērotiem luksusdzīvokļiem kultūras darbiniekiem pašā augšā: divstāvu dzīvoklis ar pieeju peldbaseinam un ēdienu liftiem no restorāna apakšstāvā, pēdējiem priekšzīme ņemta no Alvas Mīrdāles svētītās kolektīvās mājas Joneriksongatanā. Monuments par godu jaunajam cilvēkam jaunajā pilsētā, kas redzama pat no Skanstulas iekšpuses.

Kādā punktā starp atļauju būvēt un izīrēšanu nauda acīmredzot bija beigusies vai arī tika atklātas nebūšanas, kas apturēja šo absurdo projektu. Šādi fenomeni bieži redzami - pusgatavas milzu celtnes - Dienvideiropā un varbūt ari citur pasaulē, kur aizvedusi mana pieticīgā ceļošana: atceros nepilnīgu hoteļu kompleksu dienvidrietumu Spānijā kādas garas krastmalas dūmakā, desmit stāvu augsts betona agregāts, atvērts Atlantijas okeāna vējam. Baismīgs tēls novembra vējā, tas iznira no jūras dūmakas, jo vairāk klejotājs tuvojās pamestajai krastmalai. Kā neveiksmi cietis kosmosa kuģis ar nesošām konstrukcijām, kas palikušas pēc gadsimtu dēdēšanas, šis nomelnējušais hoteļa skelets ar visām savām istabām blenž uz Ziemeļāfrikas krastu: brīdinošs pirmais iespaids tiem tūkstošiem laivu bēgļu, kas katru gadu ap gadsimtu miju šajā krastā ieradās pārpilnās, trauslās laiviņās.

Māja dadžu pļavā I lēgdālenā radīja tādu pašu sajūtu. Tas bija ļoti augsts monstrs, kas ticis tikai pusceļā, ari tikai pa pusei projām aizburts, jo tad vēl nevarēja pamanīt atkāpšanās tieksmes no būvkunga puses. Dienu un nakti spīdēja leduszili starmetēji, kas stāvēja uz zirnekļu kājām starp lēni plandošiem plastmasas paklājiem astoņdesmit dzīvokļos bez sienām. Miglā nedzimusi augstceltne izskatījās pēc šur un tur uztūkušas prizmas vai zaļa, putekļaina stikla mugurkaula. Tie nebija putekļi, bet sasalis lietus, kas darīja plastmasas aizkarus smagus un radīja griezīgi čīkstošu koncertu vējā.

Reālas vietas ir tikai kartēs, es reiz teicu, tikai dažas nedēļas pirms Harijs izdarīja pašnāvību, pirms I lektors uzteica darbu un Bērbele pazuda, kaut tikai uz laiku. Harijs smiedamies piekrita un piemetināja, ka īsti skaistas sievietes šajos laikos ir tikai fotoattēlos, īstenībā varbūt tikai “pieaugušo” komiksos. I lektors nopūtās un teica, ka skaistums varbūt ir tā mūsu epohas pieredze, kas novecojusies visvairāk. Skaistumam ir tik maz mums sakāms šajās dienās, viņš murmināja, tādēļ, ka to var nokopēt un pavairot bezgalīgi un reti kad vai nekad vairs tas neparādās negaidītās kopsakarībās, bet vienmēr tieši tur, kur mēs to varam sagaidīt. Bez tam skaistums negrib mums ne laba, ne ļauna, un šajā nožēlojamajā mūsu vajadzības neitrālajā zonā ielavās slēptu nolūku taustekļi mūsu uzmanībā, lai pamazām sāktu apstrādāt dvēseles liesmu un to pārvērstu par garenu ģipša kluci, kas mitinās tieši zem balsenes.

Es brīnījos par šo daktera Velaskēza dēmoniskās pārdomas stipri atgādinošo pavešanas tēlu: savā ziņā kukaiņu pasaulē patapinātu parazītisma paveidu. Varbūt man todien vajadzēja vaicāt Hektoram, ko viņš īstenībā domāja ar šo drūmo mūsu dzīves kaislību kopsavilkumu. Bet es nepaguvu, jo viņš pats mainīja tēmu (jeb man tikai tā šķita?) un turpinājumā mums uzticēja savas rūpes par meitu Lū, kas atstājusi ģimeni bez Hektoram saprotama paskaidrojuma.

Mazais vīriņš sarkanā apģērbā izslējās, pielika roku pie krustiem un iekunkstējās. Tējas katliņš ir silts, viņš tad teica un rādīja mazo vasaras māju virzienā. Viņš sāka iet starp sala apdedzināto nātru dzīvžogu un augsto žogu, kas nošķīra dārziņus no kanāla ar segto ūdeni, posms, kas koridora formā caur trīs metrus garām niedrēm turpinājās līdz ezeram.

Ja ziema gadījās bez sniega, tad agrā pēcpusdienā šis par ezeru topošais ūdens ceļš ar savu dzelteno, vējā svilpojošo niedru iekļauto ledus ielu spēja notvert zemu stāvošās saules gaismu un likt novērotājam domāt, ka pasaulē atvērusies milzīga sprauga, aiza, kur grimstošas kalnu masas atgūst savu seno izkusušo formu un tām seko lēni slīdošas dzīvokļu ēkas un auto maģistrāles, un elektrības stabi, kas, atmiekšķēti kā silts vasks, nokrīt uz ceļiem un kā lūgšanā vai kā upurēšanā noliek savas TV antenas, margas un vadus pirms nokāpšanas mutuļojošā magmā.

Es vilcinādamies sekoju dadžu vācējam. Viņš kustējās ātri pa šauro, nelīdzeno taku un pazuda spēji caur mazām durvīm, kas bija jāpaceļ no zemes un kas atklāja nesen lietas betona kāpnes. Pēc īsas tuneļveida pasāžas cauri, kā šķita, zemes valnim kā nocietinājumam, mēs stāvējām viņa mazajā dārziņā, kur dažāda lieluma un puvuma stadijas ķirbji dominēja salnas apdedzinātu stublāju juceklī. Kādā dārza stūrī atradās zaļi krāsota mājiņa, nedaudz lielāka par rotaļu būdiņu, ar miniatūru verandu, kurā dega parafīna lukturis. Neīsts mājīgums, man būtu vajadzējis iedomāties.

Pāri mūsu galvām pieaugošajā vējā brakšķēja priežu galotnes. Vārna nolaidās tieši man priekšā ar baismīgu būkšķi, it kā tai būtu guzā svina skrotis, un aizkliboja pie ķirbja, kuru tā sāka vienaldzīgi bakstīt ar knābi. Es tagad sajutu, ka man salst, un domāju, ir pēdējais laiks turpināt treniņu un atkal atgūt siltumu.

“Man jāturpina," es teicu. Bet viņš tikai pagriezās, nepacietīgi pamādams, lai pienāku. “Tase tējas nekad nevar nākt pa ļaunu,” teica viņa ādas izstrādājumam līdzīgā augšupvērstā seja, kurā acis kustējās neatkarīgi viena no otras. Pārņemts no bailēm, kas bija daudz lielākas par manām spējām tās just, iegāju pēkšņi tik rūmīgā verandā un iegrimu zemā, ar aitādu polsterētā, pītā krēslā. Kūpoša tasīte tika nolikta man priekšā uz galda, un siltums no radiatora ar skaistām, kvēlojošām spirālēm mani padarīja gurdenu.

Doma vēlreiz paātrināt pulsu uz vējainā, tumšā ceļa pēkšņi šķita absurda, un šī atziņa vēl joprojām, pēc visiem šiem gadiem, manā atmiņā joprojām sajūtama kā uzmošanās, neskatoties uz to, ka tā sakrita ar aizvien lielāka gurdenuma sajūtu, lai neteiktu miegainību. Vecā gnoma balss mani tagad sasniedza kā caur ūdeni. Es biju pateicis: “Varbūt man nav jāpabeidz treniņš, bet man drīz jātiek mājās, citādi mani vecāki sāks uztraukties".

“Tavi vecāki,” teica mazais, “tavu vecāku nav. Ja tev izdotos nonākt atpakaļ savā adresē caur pamesto ainavu ar tās zvirgzdainām pļavām un purvainiem laukiem, kas te nošķir apbūvētos zemes gabaliņus citu no cita, un tu zvanītu pie savas mājas durvīm, tie, kas atvērtu, būtu svešinieki un smietos par tavām izfantazētajām mājām. Visi tavas istabas priekšmeti ir izmētāti vai sadedzināti izgāztuvē. Tavs brālis, ar kuru tu priecājies šovakar skatīties TV, guļ starp visiem citiem dadžiem vāģī, ko ripinājām pāri sasalušajām ūdens peļķēm. Neviens negaida tavu uzvaras žestu kādā tur sacensībā, **• *

un skaistā meitene, pie kuras tu devies cauri sniegputenim, ir strauji un nožēlojami novecojusi, tu vari mierīgi beigt viņu dievināt. Mums šovakar

ir cits runājamais par svarīgākām lietām kā mājas, kuru tāpat kā nākotnes nekad nav bijis, nav un nekad nebūs.

Tu neatrodies ne pirms, ne pēc sava mūža. Tu atrodies savas dzīves otrajā pusē, antigaismā, kur tas, kas tu būtu varējis būt, ir īsts, un tas, kas tu k|uvi, ir tikai plīvojoša ēna fonā, caurspīdīga kā raupja stikla statuja, kā agrākos laikos dvēsele parādījās lietus gāzē un dvēseļu kontūras lietū joprojām bija redzamas.”

Es nezinu, kādēļ atmiņai no vakara pie dadžu vācēja jābūt marmorētai manī (kā dzeltenais un brūnais marmorkēksā) ar redzamo laika plūsmu no brīža āra kafetērijā kopā ar I lektoru, Bērbeli un Hariju. Kāda tukša pudele man garām ieripo renstelē, es to paceļu un vēroju vikingu kuģa attēlu ar sarkanbalti svītrotu buru, tajā pašā laikā rūpīgi uztveru katru vārdu Hek-tora stāstījumā.

Kaut kas neizprotams šķita piemeklējis viņa tuvākos, tā viņš gribēja izteikties, lai mēs saprastu, kas noticis pēc savādā atvaļinājuma brauciena, kur viņš bija iepazinis neparasto pāri no Kopenhāgenas, Ingrīdu un Rut-geru, un apskatījis lielo sudraba altārgleznu, kur divpadsmit apustuļi veic savu mūžīgo ceļojumu pa alegorisko ainavu, pilnu ar slepenām zīmēm, kuras tikai viņa abi skolotie bērni spēja iztulkot.

Pēkšņi ieraudzīju, ka Hektors raud. No sākuma to nevarēja redzēt, jo viņa sejā bija arī pilieni no pieaugošā lietus, kas visā drīzumā mūs piespiedīs skrienot meklēt patvērumu zem markīzes Odenplāna otrā pusē. “Nezinu vairs,” viņš neskaidri turpināja, “kas vispār ir laiks. Amerikāņu klejotāja mākslinieka Roberta Smitsona projektā Tour of the Monuments of Passaic ir dokumentēta klejošana pa Ņūdžersiju 1967. gadā, tā ir,” viņš šņukstēja, “fantastiska pasāža par entropiju. Smitsons saka par smilšukasti bērniem, kuru viņš nosauc par klejojuma pēdējo “monumentu”, ka smilšukasti var uztvert kā pravietisku tuksnesi miniatūrā, kur visu pārējo ainavu

tipu nākotne guļ skaidri saredzama. Tālāk tā droši vien noderīga,” Ilek-tors šņukstēdams turpināja, ““garlaicīgam eksperimentam”, kurā entropija jāpierāda. Jāiedomājas, Smitsons turpina,” teica Hektors, izšņaukdams degunu, “ka smilšu kastes viena puse ir pilna ar melnām, otra ar baltām smiltīm. Tad vienam bērnam jāskrien simtiem apļu pretēji pulksteņrādītāja virzienam, no viņa skrējiena smiltis sajaucas un kļūst pelēkas. Ja pēc tam bērnam liek skriet tikpat daudz apļu otrā virzienā, kas notiek tad? Smiltis vairs nekļūst melnas un baltas, bet kļūst arvien pelēkākās.”

“Lietus arī sāk stateniski līt, es zinu, bet tagad,” turpināja I lektors, “seko īsti sirdi plosoša vieta Smitsona iedomātajā anekdotē: varētu iedomāties atspēkot entropiju, viņš saka “prove the reversibility of etemity", notikuma gaitu filmēt un pēc tam rādīt filmu ačgārni. Bet,” nopūšas Hektors, kamēr mēs visi lēnām pieceļamies, “agrāk vai vēlāk, saka Smitsons, filma pati sāktu novecot un izirt, un kļūtu par daļu no neatgriezeniskā izkliedes stāvokļa.”

Bet tagad kļūst nepieciešami klausīties dadžu vācēja interpretācijā manas dzīves versiju. Ai, augstie lieti, ja jūs varētu nojaust cilvēka vientulibu, kad viņš klejo starp mājām pāri neapdzīvotām pļavām! Bija pagalmu karš, un viens zēns man iesita pa muguru ar dzelzs stieni, gribēdams kļūt par kungu pār mani un maniem draugiem. Uznāca lietus, izglāba mūs visus, un man mājupceļā izdevās pietiekami sadūšoties, lai viņam uzbruktu no sāniem ar asu koku. Viņš raudāja, viņam asiņoja vaigs, un izrādījās, ka mēs nekad vairs netiksimies. Bet kādu dienu viņš zvanīja pie manām durvīm.

Jeb, varbūt arī ne, es domāju. Komiksa žurnālā “Fantastiskais Četrinieks” bija varonis peldbiksēs, kura vārdu esmu aizmirsis. Viņš izskatījās pēc milzīga, staigājoša bēbja, bet viņa ķermenis sastāvēja no vaļīgi savienotiem akmeņiem ar asām malām. Viņa vārds bija Big BerP. (Si, st, ben\ Sacrametiskais idioto, es tev sadošu pa mizo... Solis no suņa uz cilvēku ir kaulu diētas atmešana... neandertālieši varbūt varēja sagrauzt kaulus ar dzerokļiem, viņiem bija lielāks smadzeņu tilpums nekā mums, spēcīgāki muskuļi, bez šaubām, viņi bija spēcīgi plēsoņas, bet itin maigi viņi bārstīja sarkanu okeru pāri savu mirušo vienkāršajiem kapiem, arī bērnu... bet daktera Velaskēza paleolītiskajiem senčiem tagad jāpagaida, te priekšā murminošu ēnu rinda, ar ogli zīmēta uz grumbuļaina kalna...) Citos zīmētajos komiksos cilvēks, kas iegāja sienā, varēja sasprēgāt un izirt. Vienā mirkli organisma mīkstums bija pazudis un palikuši vienīgi atkritumi, sasprēgājis tēls gaisā, kas sakrita mazā, perfektā, koniskā pulvera kaudzē. Es domāju par to, kad biju atvēris durvis, raudzīdamies tukšajā trepju telpā.

Piedošanu, zvanīja pie durvīm, es taču teicu. Es tieši ēdu, lietus lija. Vienigās sadzirdamās bija attālās fabrikas skaņas. Es sēdēju savās tukšajās vecāku mājās. Televizors bija sabojājies, es baudīju klusumu, man pat fabrikas skaņa - bezformīga šņākoņa, iedomājieties gari izstieptu drēbi, kas nemitīgi tiek locīta kopā, - šķita vērtīga (neatrodu labāku vārdu). Kad atvēru, noteikti neredzēju zēnu, kuram biju dūris sejā ar aso koku, tikai kvēlojošu putekļu tēlu gaisā, kuru tūlīt aizpūta trepju telpas caurvējš.

Es atceros, ka tik tiešām mēģināju izdurt caurumu viņa vaigā. Tas bija impulss, kas dzīvo tālāk manos sāpīgajos dienu sapņos, - paldies dievam, tagad izbalējuši, kā pats es balēju - par to, kā ar nazi cirstu cilvēkos no apakšas, cauri zoda mikstajai apakšpusei un mēlei tā, ka naža asmens ieķertos mēlē pie aukslējām un naža spals paliktu zem zoda, tos es varētu pieturēt un noteikt sāpju lielumu, kamēr asinis tecētu pāri manai sodītājai rokai, - dienas sapnis, kas par objektiem izmeklē tikai vīriešus ar lielāku ķermeņa tilpumu kā mans paša. Varbūt zvanīja manā galvā vai pa radio, vai pie kaimiņa.

Vairāk durvju zvans neieskanējās. Man tas domās šķiet nedaudz komiski, bet fakts ir tāds, ka darbs ar stikla cilvēkiem un daktera Velaskēza dzīvi Arkosā (pilsēta, kas vēl šodien, līdzīga pūķa mugurai, kāpj augšup pa augsto, brūno klinti, un kuras korē (kad tu beidzot esi tur ticis, pēc pauzes pusceļā, bārā, kas iet tieši cauri gludekļa formā veidotam kvartālam, kur iela sadalās divās, bārs, kur lielas, blondas sievietes pasniedz gardu ķiploku desu un stipru cafe con leche, kamēr Real Madrid vai Deportivo Bilbao, vai FCBarcelona kustas loti ātri kā kadā atmiņā pāri zaļajam paklājam stūri aiz stikla virs visām afišām ar šodienas un leģendāriem vēršu cīņu cīnītājiem), tātad pilsēta, kuras kore izrādās katedrāle, kur sargs Svētais Migels joprojām stāv pilnās bruņās kādā no vaska sveču sodrējiem nodzeltējušā gleznojumā, un tur, mazā laukumiņa otrā pusē pie katedrāles - šajos laikos pilnā ar mašīnām - sarūsējusi dzelzs sēta šķir apmeklētāju no kraujas, tā noteikti ir vismaz septiņdesmit piecus metrus, varbūt pat simt augsta, pie sētas, kas čirkst, kad bērni pa to kāpaļā, it kā bezdibeņa ainava būtu gobelēns, kas rotā sienu, un vējš tikai fikcija, stāv tālskatis uz statīva, tajā jāiemet viens eiro un tad ar skatienu var aizlidot pāri majestātiskajam Andalūzijas līdzenumam un, kad apnīk viļņojošās nogāzes ar olīvkokiem, mazajiem akmens šķūnišiem, noparkotajām smagajām mašīnām un papelēm gar upīti, var pagriezt galvu pa kreisi un, ja mazliet laimējas, ja ir svētki, var redzēt ģimeni savā dzīvojamā istabā aiz milzīga panorāmas loga sienā, kas atrodas tieši uz gravas malas, ģimene neseko futbola mačam TV, bet dievkalpojumam, kas notiek katedrālē piecdesmit metrus tālāk); fakts tātad, ka darbs ar stikla cilvēkiem un daktera Velaskēza dzīvi Arkosā bija mani ietekmejis tādā veidā, ka zviedru un Rietumu sabiedrība, kuru es iepazinu ar masu mediju starpniecību - nē, nevis ar masu mediju starpniecību, jo tā ir sabiedrība, kas eksistē tikai masu medijos, - man šķita aizvien atbaidošāka savā kliedzošajā un spazmatiskajā niecīgumā.

īsti nezinot, kas bija tas, pēc kā ilgojos, es tur stāvēju kā pārakmeņots gan no civilizācijas pesimisma, gan eksistenciālas bezcerības iepretim knapi redzamam, par simtām marļu kārtām atgādinoša koridora spogulim, kas slēpa tūkstošiem bilžu no tā bērna, kas es reiz biju, jutu trulu izmisumu meklējam savu formu: kaut kādā veidā arī maniem darbiem, nedarbiem un varoņdarbiem jāpiesaistās jēdzieniski vairāk caurstrāvotai prāta sfērai, no kuras es pēc tam, stiprāks kļuvis un ilūzijas zaudējis attiecibā uz maņu un materiālo dabu priekiem, varētu nokāpt lejā, lai darbotos ar pilnu altruistisku atdevi starp saviem līdzcilvēkiem.

Uzpūtības krampis atlaidās, un es iegrimu pārdomās par vispārīgo pagātnes ainavu. Manai dvēselei visapkārt skati, kas šķita atrodamies kāda cita bezvārda, varbūt miruša, varbūt nedzimuša cilvēka dzīvē. Skati piedāvāja savu redzamību pāri visdažādākajiem laika atstatumiem. Viss tur bija dūmakains, lai izceltu to, cik tālu skaidrība kādā laika skartā valstībā tomēr ļauj skatienam ceļot. Viss tur bija sabūvēts kā bezgalīgas lielpilsētu ainavas, kur vientuļi cilvēki jumtu terasēs gaidīja saulrietu vai skrēja, cik vien jaudāja, kamēr augsti torņi gāzās savos zūdošos bezdibeņos, vai klejoja ar nejutīgām rokām, klātām ar baltiem putekļiem kā cukurlelles, soli pēc soļa atkārtojošās gigantiskajā fasetes acī, kas nosedz visu pasauli. Viss tur bija nule salijis un neskarts, un paplašinoties kļuva par bezrobežu fenomenu pasauli, kur ozolu birzis un avotu kritumi, un brieži, un aitu bari, un jūdzēm augsti mākoņu stāvi sacentās, slavinot cilvēka vientulību, niecīgumu un pļāpīgumu. Viss tur bija klāts ar mirstošas gaismas svina mīniju, veidots kā teritorija tuksnesī, kur vārdi nav dzirdami, pat ne vārdiņi - vējš vai smilts vai frāze - mūžīgā vientulība. Tas, kas mainās, neesmu es, domāju, tā ir pasaule, un man tā vairs nav pieejama.

Varbūt tikai kā necienīgais tu vari apmeklēt šo planētu, kāds mani domāja. Es piegāju pie mātes mazā poēzijas plauktiņa. Tam bija durvis no leļļu skapja fasādes, kuru mans vectēvs, smalks galdnieks, kā jaunais tēvs pagatavoja viņai divdesmitajos gados. Mazo durvju misiņa eņģes pavērās bez skaņas, it kā plauktiņš būtu taisīts vakar. Es paņēmu dzejas antoloģiju, kurā jauni cilvēki bija rakstījuši par savām pirmajām atmiņām. Kāds jauneklis no Hedemūras, lokomotīvju vaditājs, pats izglītojies par frizieri, bija uzrakstījis šādu bažas raisošu dzejoli:

PIRMĀ ATMIŅA

Kāds, būdams skaidrs, bezkrāsains vējš,

izkāpa no sapņa

izsapņotām lapotnēm,

likdams kvartāla 170 cm augstajai

grāmatu kolekcijai kvēlot,

rītā vai vakarā

tā kļuva caurspīdīga.

Kāds, būdams garu gaidu apturēts, tika paņemts no sava zaļojošā fona, pagāja, iegāja aizmirstībā un nekristītā redzamībā.

Ja tas kaut ka gribēja, nebija redzams: tā dvēsele ar formām pildīja manu aklumu.

Tagad tas kāpj augšup gar lietam, vēju, iestrāvo iekša, iekšā, attēlā iekšā, redzams vienīgi visiem.

Tagad cilvēki pulcējas tirgus laukumos vieni.

Aiz nepadarītā nepaliek gaiss, valda tikai tas, kas redzēts,

kad neredzēju to, kas atstāstīts, bet redzēju tikai to, ko necienīgais redz:

vientuļš kā skaidrs bezgalīgs vējš un lapu dumpis pret it neko.

Iekšup redzamā gaidās uz dvēseli zuda manas dvēseles ilgas būt redzamai.

Tajā vakarā vējš kļuva stiprāks, un es atradu par labu atkal doties laukos starp apbūves formām. Es gāju lejup pa zvirgzdu pļavām, kur reiz atradās dadžu vācēja māja. Man mugurā bija garš ādas mētelis, kuru biju nopircis kādā pārpalikumu noliktavā Berlīnē manā otrajā (bezrezultāta) Bērbeles meklēšanas braucienā. Apakšējā malā bija iešūtas raupjas svina skrotis, kas neļāva mētelim plivināties, jā, tas šķita kā radīts motocikla braucieniem, ar to mugurā staigāšana bija smaga, gandrīz kā ar bruņu tērpu.

No dadžu vācēja mitekļa bija palicis tikai šķībs zvirgzdu laukums, daži akmeņi, kas veidojuši pamatus un daļu no žoga, kas piekleķerēts ar vārdu šifriem sudraba krāsā. Dūmu smarža, kas palikusi ainavā, plūda lēniem grūdieniem ar vēju un ar visai smalki smidzinošo lietu, kas atvēsināja seju un radīja labsajūtu, klejojot šurpu turpu pāri bezvārdu p|avām, kur tik daudz kas mani veidojošs noticis, taču es nekad nebiju veltījis domas vai vēl mazāk mēģinājis konsekventi sistemātiski izpētīt, ko mēs, bērni, tur darījām.

Kāda stalta figūra parādījās uz sliežu paaugstinājuma aiz vecās likvidētās šautuves. Bija pārāk tālu līdz turienei, lai es varēt saskatīt personas sejas vaibstus. Tad figūra ar pēkšņu lēcienu grāvī pazuda starp smilšu valni un mazliet zemāko uzbērumu, kur novietoti mērķi. Vai figūra man pamāja? Es sāku virzīties turp.

Mākoņu skrandas strauji slidēja uz dienvidiem zem sudraba gaismas, kas sūcās pāri debess vienai pusei. No ziemeļiem nāca bezformīga, izplūdusi tumsa, kas tecēja lejup gar egļu stumbriem un strauji it kā auga projām pa zemi. Vējš brīžiem uzpūta, bet tikpat bieži šķita vienkārši noguļamies. Klusums tad pildīja pļavu ar, neraugoties uz smidzināšanu, joprojām sausu auglību (pogaļu žvadzoņu, cieto lapu čīkstēšanu, pulversausu dzeltenu zāli punduriem vai rūķiem līdzīgās formās, kas švīkstēja zem manām kurpēm), kur kopš dažiem gadiem dominēja jauna veida melni dadži: ļaundabīgi tēli cilvēku lielumā ar paceltām helebardēm un naglotu nūju ķekariem, kurus kāds pārskaities liela auguma, taču tomēr vēl bērns būtu varējis izgriezt no skārda.

Kāda noslēgta ceļa otrā pusē - kas noveda vispirms pie auto lūžņa bez īpašnieka un tad īsi pirms bedrainā apgriešanās laukuma ezera tuvumā, tālāk garām sadauzītajām siltumnīcām, kur mēs bijām spēlējuši visu, no filmu uzņemšanas līdz nāves soda izpildīšanai un cirkam, - rēgojās drūmas saliekušos saulespuķu grupas bez krāsas un zemi, ar darvotu papi nosegti būdiņu jumti, joprojām audzēšanai izmantoti piemājas dārziņi, kur manas mātes draudzenei bija zemes gabaliņš un kur es viens biju klejojis šurpu turpu garajās svētdienas pēcpusdienās pa šaurajām ejām ar apkārt esošām puķu un zirņu, augu un ogu krūmu spēcīgi smaržojošām formām.

Bezdarbīgs un it kā noslēgts no paša atmiņām par to, kas es īstenībā biju, kas bija mans tēvs un ko es pēdējā laikā esmu mēģinājis īstenot, biju katrā tādā garā bērnības pēcpusdienā izgudrojis dziesmas kādā fantāzijas valodā, kas lika man nosarkt, ja kāds pieaugušais nejauši dzirdēja kādu frāzi. Bet šādām dziesmām bija neiespējami stāties pretim tādēļ, ka tās kopā ar apkārtni mani noveda laimīga transa stāvokli, kas atvieglināja vientuļo apkārt klīšanu pa dārziņu rajona laipni čirkstošo zvirgzdu celiņu musturu. Savādā kārtā manas atmiņas par uzturēšanos tur nepiedāvā nekādas ainas ar cilvēkiem, izņemot manu māti un viņas draudzeni ar saspraustiem matiem zem raiba šņaucamās tabakas mutautiņa un dzelteniem dārza cimdiem, aizspraustiem aiz rūtainās kleitas jostas.

Šis pārdzīvojums no dārziņiem un sievišķības ir atgriezies ari pieaugušā vecumā un man joprojām seko tagad - tas jau ir aiz pieauguša cilvēka, vecums, kādu tagad esmu sasniedzis (nezinu, kā to nosaukt): miega piedzīvojums maņu plēves iekšpusē, noklusināts, ietīts miers, kas mani vilina dziļāk puķu, īpaši Aconitums, indīgās vētras cepures rikles, mierā ieaijājošas kameņu dūkoņas un lielceļa dunoņas dažus simtus metru tālāk, pavadījumā. Šajā sieviešu un puķu mierā bija kāda nāve, un es zināju, ka aiziešana no turienes saistīta ar manu fizisko izdzīvošanu. Bet es arī nojautu, ka mana dzīve kļūtu par posta zemi, ja es aizmirstu šo vilinošo leģitīmas iegrimšanas sajutu un ļautu aizraut sevi uz zēnu panikas nomoda ārpusi, tām telpām un vietām, kur nekāds pusmiegs vai sapņaina uzkavēšanās nav pieļaujama, tikai fiziskā noguruma līdz bezsamaņai snauda, un varbūt tādēļ es, kā pieaugušais, attīstīju paražu pēcpusdienā doties mazā siestā, neņemot vērā telefonu vai citus mudinošus signālus no uz priekšu traucošās pasaules - šī pasaule, kuras skaņas no motoriem, mašīnām, fona mūzikas un dūcošām mediju balsīm, bez šaubām, sevī nes arī kaut ko no iemidzinošas murmināšanas, aizvien vairāk faktiski, jo vairāk un jo agresīvāk uz priekšu traucošie un dūcošie, tevi uzrunājot, atstāj novārtā tavu klaidoņa dabu vai tavu snaudai līdzīgo nošķirtību.

I

Pēdējā laikā bēdas par Hektora likteni, protams, nokavējušās, un varbūt tieši tādēļ visai spēcīgas, bija sekojušas man uz pēdām - kur vien gāju, ko vien darīju. Pats, būdams bez bērniem, nesapratu viņa meitas pilno nopietnību, projām dodoties: mīlestība starp vecākiem un bērniem nav pieejama ar sabiedrisko debašu starpniecību, tā, pieņemu, jāpiedzīvo no iekšpuses, tāpat kā tās baismas, kas, atzītas vai nepazīstamas, guļ kā bēdu ierāmējums ap ģimeņu nikno dzīšanos pēc laimes un drošības. Bet, neskatoties uz to, ka es tātad piederēju pie grupas, kuru I lektors bija nosaucis par bezbērnu dumiķiem, tātad pie tiem vecāku statusu nepiedzīvojušajiem, kuriem “nav priekšnosacījumu saprast dzīves īstenos dziļumus”, es kaut kadā veidā tomēr biju nojautis, kā izskatījās viņa bēdas. Tas varētu būt tādēļ, ka mana bezcerīgā Bērbeles meklēšana mani bija padarījusi neparasti spējīgu uztvert citu grūtsirdību, kurš lai to zina?

Es katrā ziņā intensīvi nožēloju, ka biju atstājis viņa ofisu tik nelaipns un pametis viņu liktenim, bez tam dienā ar smagu lietu gāzi, kaut zināju, ka viņam tādas riebjas. Tā doma lika man otro reizi šajā vakara aprauties dadžu lauka malā (kuru reiz kāds milzīgs kultivators apmetis ačgārni, jo tas bija arumos ar metru platām vagām un pusmetru dziļām starpvagām, kur vēl joprojām bija redzamas pārcirstas saknes kā kāda pieveikta un zemē iearta pūķa nervu gali) un stāvēt pavisam mierīgi, ar vienu kāju lēni grimstam zvirgzdainos, čīkstošos mālos. Netālu bija redzama kabatas vai pieres spuldze. Tas noteikti bija tēls no šautuves vaļņa, kas visai adekvāti reaģējis uz ieplūstošās mākoņu frontes paātrināto krēslas iestāšanos. Tas, kas man lika aprauties, nebija mirguļojošā gaisma apmēram divsimt metru attālumā starp staignajām bedrēm, milzu rievām un maziem privātiem smilšu karjeriem, bet doma, ka manas jūtas pret viņiem visiem -Bērbeli, Hektoru un nabaga Hariju - bija padziļinājušās un kļuvušas par nemitīgi mutuļojošām bažām - kopš biju iztērējis izšķīdināto kaulu šķembu dzērienu.

“Tu esi dabiski stiprs cilvēks, Harij,” biju teicis reiz fitnesa klubā. Viņš tieši bija izteicis priekšlikumu krogus vakaram ar meiteņu iegūšanu. “La cucaracha, vai ne, latlno meičas ir atvērtas un priecīgas, un man gribas te-kilu un rumu,” viņš teica un pavēlēja pielikt vēl divdesmit kilo svaru stieņu spiešanai guļus. Mēs kādu laiku bijām kopā halturējuši mēbeļu transporta firmā “Drošās rokas”, un es tiešām domāju tā, kā biju teicis. Viņš bija stiprs arī tad, kad darbs bija vienmuļš, darbabiedri nigri un lifti par maziem. “Tu esi stiprs cilvēks,” es teicu pēc tam pirti, ne tikai tāpēc, ka viņš varēja stāvēt, pacēlis ozola skapi, un mierīgi aprunāties ar kādu, tikai lai justu, ka ir dzīvs, un arī ne tādēļ, ka viņš ar svariem spēja šo to, bet visvairāk domājot par viņa omu un viņa spēju par jaunu iedegties pēc bezcerīgas muļļāšanās un vilšanās, kā tajā lietā ar pasta vāgi un eksplodējošo gazolīna tūbiņu. “Tu,” viņš teica vēlāk pirtī, kamēr sviedri pilēja no deguna uz viņa nodzeltējušiem kāju pirkstu nagiem, “nav tāda stipra cilvēka. Visi ir vāji, un tieši ar vājumu mums jāiemācās sadzīvot.”

“Tāpēc es tā trenējos, lai iepazītu sevi pie robežas, kur spēks pasaka paldies un ar dievu kā gaisma televizorā, ko izslēdz. Triumfējošais spēks, tas, kas neatvadās no sevis pie sliekšņa ar dzelzs garšu, kur mēs visi esam vieni, tas spēks ir tikai nomoda sapnis, kas sažuvis un aplipis ap dzīvi, varbūt tās ir nepieciešamas bruņas, bet tam nav daļas gar dzīves jēgu.” Es neatbildēju, jo viņu toreiz nesapratu, un butu priecājies, ja tiktu pie viņa roku apkārtmēra, tas būtu treniņa mērķis bez jebkādas sekularizētas streetsmart kaislību filosofijas kā sēru lentes.

Bet tagad mitrā tumsā dadžu vācēja vecajā teritorijā sapratu Hariju pavisam skaidri, un tas bija tā, it kā peldošās gaismas vilnis būtu skalojies starp kokiem un aiztraucis visu tumsu, visu veco mataino un lipīgo pagātni, lai es skaidri varētu saredzēt, kur atrodos.

Hektora meita, tagad aizbēgusī Lū, bija izstrādājusi eseju par situacio-nismu, kas bija nozīmīgs sešdesmito gadu avangarda aprindās. Situacionistu filosofijas vēstījums bija dērive, klejošana bez mērķa un dažādu notikumu radīšana, kas atklāja mietpilsonisko dzīves musturu apspiedošo, patvaļīgi ieviesto un tādējādi netaisnīgo pliekanību. 1957. gadā situacionisti nodibināja internacionāli, kas turpināja letristu kritiku par paredzamo, uz apspiestību un dažāda mēroga rutīnu balstīto un būvēto pilsētu, dodot priekšroku tādai pilsētai, kur pietiek vietas improvizācijai un inovatīvai nenoteiktībai. Viņi uzskatīja, un te es sekoju Lū domrakstam, ka sirreālisti nebija trāpījuši desmitniekā tādēļ, ka tie pārāk vienpusīgi lika visas kārtis uz zemapziņu un nejaušību. Pilsētu vajadzētu veidot nevis neapzinīgu un subjektīvu, bet par lauku apzinātai un kaislīgai rīcībai. “Sirreālistu mēģinājumi pielietot dzīvi jaunā veidā bija,” viņa teica kādā sarunā Hektora mājās, “neērti savienojami ar reakcionāru bēgšanu no reālajiem apstākļiem.” Klejošanas filosofija - franču dērive, itāliski andar a zonzo, spāniski errar, vagar, deambular, zviedriski irra, strāva, strosa, driva omkring, latviski klīst, klejot, klaiņot, klimst apkārt - toties balstījās uz gadijuma rakstura, taču stingru “kontroli” - ar intervencijām, draiskulībām, invāzijām un okupācijām - pilsētas piedāvātajās rīcības telpās. Nebija vairs laika, uzskatīja Lū, cildināt pilsētas zemapziņu vai tās ekstraordināro vietu dievus (parku un skvēru, krastmalu un skaistu pagalmu sargājošos garus). Toties bija laiks konfrontēties ar kārtības varu, eksperimentēt ar jaunām, “labākām” dzīvošanas formām, konstruējot vai izprovocējot situācijas reālajā ikdienā, ja nepieciešams, pat ar varu.

“Bet tas jau pirms četrdesmit, piecdesmit gadiem. Mēs atrodamies 00. gados,” teica Harijs, aiz Hektora rūtainās žaketes paslēpts, un stenēdams pārliecās pāri dīvānam, lai atrastu citu grāmatu par šo tēmu. Harijs tajā pašā laikā no avīžu groza galda galā izvilka rīta avīzi DN ar viņa paša uzrakstītu sleju, viņš bija panācis, lai avīze to iespiež ar virsrakstu “Ej tālāk, līdz ej”, un tā faktiski bija par tēmu:

“Mums atkal jāpadomā par ārējo tilpumu un iekšējo telpu. Savā nule publicētajā dzejoļkrājumā “Vinci, vēlāk” dāņu dzejnieks Mortens Sender-gārds raksta: “Iet./ Iet atmuguriski savās pēdās./ Soļi: Vārdi./ Gaita: Kustīgi vārdi./ Tu man vaicāji, vai gribu iet pastaigāties,/ un jautājums/ sazarojās ainavā. /.../” Vinci ir slavenā Leonardo dzimtais ciems. Kā jēgpilna sagadīšanās, šķiet, Sendergārda lielajai interesei par staigāšanu ir spēcīga itāļu atbilstība: tā saucamā Stalker grupa, pēc skaita mainīga jaunu arhitektu grupa, kas mēģina neordināri domāt par pilsētas telpisko pieredzi. (Skat: www.stalkerlab.it)

Viens no Stalker grupas pārstāvjiem ir idejām bagātais Frančesko Ka-rēri, kurš nesen izdevis tiešām burvīgu divvalodīgu grāmatu, kas ir interesanta ne tikai arhitektiem un pilsētu plānotājiem, bet it visiem, kas kādreiz jutuši vilinājumu piedzīvot pilsētu staigājot, pat tālu prom no ierastām ap-kārtklīšanas vietām, tātad pāri redzamām un neredzamām robežām.

Grāmatā Walkscapes ar spāniski-anglisko apakšvirsrakstu El andar como prāctica estētica/Walking as an aesthetic practice, Karēri vienkārši raksta arhitektūras vēsturi kā stāstu par staigāšanu. Menhīros, franču monumentos no jaunākā akmens laikmeta, viņš saredz pirmo ainavas pārvēršanos par artificiālu vietu. Menhīri piedāvāja pamatu rakstiem un attēliem, bet darbojās arī kā orientēšanās zīmes un ģeometriski marķieri. Vēlāk Ēģiptē vertikālais akmens kļuva par tilpumu, tāpat kā taka padziļinās par iekšējo telpu, principu benben (pirmā saules stara pārakmeņošanās) aizsegā, respektīvi, kā simbols cilvēka mūžīgai klejošanai.

Tuvojoties mūsu laikiem, Karēri veic idejām bagātus tulkojumus no tādām franču avangarda kustībām kā dadaisms, sirreālisms un letrisms. Pēdējo internacionāle 1957. gadā pārgāja situacionistu internacionālē, kustībā, kas atmeta sirreālistu ideju par to, kā teritorijas var lietot un kontrolēt. Šīs kustības domāšana un prakse tagad, šķiet, piedzīvo sava veida atdzimšanu: izdevniecība Daidalos šajās dienās izdod Gī Deborda “Spektrālo sabiedrību”,

Simon Sadler. The Situationist City, izdevniecībāMIT f^ress (1998. g.) tiek bieži pieminēta jaunā urbānā literatūra. Pēckara laikā ari ASV bija savi pienesumi šādai klejotāju domāšanai par pilsētu. Karēri ar lielu atdevi apraksta tā saucamās zemes mākslas (Land Art) tapšanu un domas par darbiem kā, piemēram, Robert Smithson. A Tour of the Monuments of Passaic vai Richard Long. A Line Made by Walking.

Tā tagad, protams, ir vēsture. Bet skaisti (un pārsteidzoši) dizainētā Walkscapes, kas vēl nav itāļu valodā, atgādina par to, ka staigāšana nebūt nav zaudējusi savu izaicinošo un atbrīvojošo nozīmi. Gluži pretēji, apvidu ceļi un pusprivāti uzņēmumu kompleksi turpina radīt vietu kopsakarības, kur nav sagaidāms, ka cilvēki pārvietosies kājām tikai kā pagadās. Gan apkārt lielpilsētām, gan to iekšpusē aug hibridainavas, kur apkārtstaigāšana ir cilvēka tiesības un varbūt pat māksliniecisks pienākums.

Bet nav nemaz jāstaigā apkārt pa starpposmiem, t.i., starp centru un nomali. Pilnigi pietiek paklaiņot pa ikdienišķo pilsētu.”

Harijs Stiklburgs Neatkarīgs autors un promenadieris

“Promenadieris,” es teicu. “Promenadieris.” “Pornomenadieris,” teica Harijs, nesavaldīgi smiedamies, ka grabēja vien. “Tad es arī,” viņš piemetināja, joprojām aizelsies, “mēģināju savā slejā ietilpināt dzejoli no Ulfa Erik-sona “Liesma dzīves brīdis auksta uguns”, to, kas saucas “Kur mēs dzīvojam” un kurā teikts, ka pilsētas telpa mūs neuztver, bet tā drīzāk jāsaprot kā milzīgs tukšums, kur nekas no tā, kas notiek mūsu galvā, piemēram, vietu vai braucamo, vai citu fenomenu jēga, īstenībā nav īsta.” To dzejoli es labprāt būtu noklausījies, un es redzēju, ka Lū, kad tas tika pieminēts, paliecās uz priekšu saslietām ausīm vai ar tādu sejas izteiksmi, it kā viņa būtu sacēlusi ausis, ja būtu bijusi kuce, bet skanēja virtuves gongs.

(Andaluzija 1566. gads)

... “Sapņus vairs nevar savaldīt. ” Tā viņš saka, vēl guļot istabā, kur vēdlodziņš atrauts vaļā un vējš nopūtis eļļas lampas liesmiņu. Bet tas noved tikai pie tā, ka vārds “savaldīt” sapnī rada mežonīga zirga tēlu ar miglas acīm un masīviem balti kvēlojošas dzelzs pakaviem. Beidzot viņš no aukstuma uzmostas un pieceļas, lai aizvērtu vēdlodziņu. Rītausma ir ceļā pāri līdzenumam.

Pēkšņi viņš atceras, ka Klāra ir mirusi, ka viņa atrasta ar pārsistu galvu kraujas piekājē pie katedrāles laukuma, viņā atrada embriju ar tādiem pašiem vaibstiem kā Viņa Augstībai Pāvestam. Un tagad viņš atceras zirgu, ne sapņa zirgu, nē, nē, bet to otru, viņa paša, kas pirms pāris dienām tika atrasts nokritis no kraujas Arkosa tuvumā. To viņš būtu varējis panest kā nelaimi, kā neizdibināmu pārbaudījumu. Bet kāds - neapšaubāmi dēmons - bija izmantojis izdevību, lai norautu zirgam galvu tā, ka palikusi tikai bezformīga asiņaina skranda, savādi līdzīga mazai zirga galvai arī tā. “Es kļūstu traks, ” domāja Dakteris Velaskēzs, “perfectamente loco. Varbūt es arī esmu no stikla, vai es jau nesāku sprēgāt te, aiz ausīm?” Viņš patausta, meklēdams smalkas plaisiņas, bet atrod tikai vecos parastos bumbuļus. “Klāra!” Viņš sauc, triekdams dūri galdā, gribēdams kaitēt sev un sašķaidīt šo smieklīgo trūkuma sajūtu...

Nogriezties sānis. Izstāties no ierindas. Ļaut sev nemanāmi palikt iepakaļus, pazust no citu apziņas vienlaicīgi ar to, ka viņu dūkoņa pamazām kļūst plānāka un tiek sadalīta starp šalcošām, sanošām, zvanošām apses lapām kādā pļavā jūras tuvumā, kur mūs aizveda skolas izbraukums...

Daudz ir atmiņu par nogriešanos, bet nekādu atmiņu par maniem vingrinājumiem šajā cēlajā un līkumainajā mākslā - pieaugušā vecumā bieži transponētas no telpiskiem manevriem uz strukturālu pievilšanu un atkrišanu, no darbiem vai izglītībām, vai uzskatu kopībām, no draudzībām, erotiskiem un mākslinieciskiem projektiem un mīlestībām - stāv man priekšā drošāk kā pārsteidzošā iespēja aizbēgt, kas radās pēc kāda iesākumā īgna futbolmača.

Nezināmi jaunieši bija ielauzušies mūsu sētā, sākuši traucēt spēli, lai vēlāk pievāktu bumbu, kā arī sākuši tramdit mūsu vecākos vadītājus. Tad es, sekodams cilts tradīcijām, izveidoju lielu dubļu bumbu un ar visu spēku to metu (mazas bumbas mešanā es biju labākais klasē) nepazīstamo baurojošā līdera sejā. Bez tam, apzinādamies savas skrējēja spējas, pilnīgi paļāvos uz to, ka izglābšos. Taču izrādījās, ka vairākiem no mazliet vecākajiem sekotājiem, bija tikpat laba kondīcija kā man. Pēc pārsimt metriem viņi man tuvojās, un kad likās, ka cerību nav, un es jau sāku domāt, kādiem baismīgiem sodiem tagad tikšu pakļauts, man ienāca prātā pēc spēja pagrieziena ap stūri mesties sānis un iekšā pa durvīm, kas, kā jau visas tajā laikā dienas gaišajās stundās, nebija aizslēgtas.

Pirmais, otrais stāvs, trešais, ceturtais. Es apstājos, domādams, ka patlaban māju nojauc, jo kāds trieca milzīgu veseri pret ārsienu vai arī tā bija ceļamkrāna māju nojaukšanas lode, kas ar apdullinošu dārdoņu trāpīja mājā, līdz es atskārtu, ka dzirdu pats savu sirdi. Doma, ka kāds būtu mani redzējis iešmaucam šeit, bija šaušalīga. Tā arī bija, viņi ienāca pa durvīm, aizelsušies un šņākdami, acīmredzot bez īpašas steigas. Es piespiedos pie kādām durvīm, izstiepis roku, nemaz neaptverot, ko daru, paspiedu rokturu uz leju un kā sapnī jutu durvis atveramies. Tiekot svešajā priekšnamā, man pietika prāta, lai bez skaņas pagrieztu slēdzi. Viņi aizgāja garām durvīm, turpinādami kāpt augšup. “Sūdi!” kāds kliedz. “Viņš ir aizlaidies pa pagraba eju.” Viņi drāzās lejā un pa durvīm laukā. Es biju viens svešā dzīvoklī, kur kāds laikam patlaban uzturējās, durvis taču nebija aizslēgtas. Sienas pulkstenis

\<r ■

tikšķēja sausi un savādi mierinoši blakus gleznai ar Nothamnas pilsētiņas Roslagenā pie jūras skatu. Uz maza televizora stāvēja stilizēts gārnis no gaiša koka, izstiepis knābi pret nikotīnā nodzeltējušām debesīm. Abi grozāmie atzveltnes krēsli bija no IKEA, apciemojot māti un tēvu, es biju redzējis lidzīgus un mēģinājis viņus pierunāt tādus nopirkt, galvenokārt tādēļ, ka modeļa nosaukums bija Džetsons kā tai zīmētajai komiskajai ģimenei, kas mani uzjautrināja tikpat ļoti, kā Flintstonu ģimene. Vienā no atzveltnes krēsliem gulēja aizmidzis svītrains kaķis, sāniski izstieptām ķepām.

Es iegāju virtuvē, kur uz marmora palodzes stāvēja vesela rinda fotogrāfiju. Tajās varēja izsekot kāda jauna puiša pārvērtībai par jaunu vīrieti, rekrūti un līgavaini. Kāds savāds fotoattēls it ipaši pievērsa manu uzmanību: divas sievietes pie Eifeļtorņa, abas korektos svārkos, viena ar militāriem uzplečiem, otra ar mazu pillbox cepurīti un tilla plīvuru. Viņas turēja rokas kā mīlnieki un raudzījās fotoaparātā. Attēlu priekšplānā bija redzama fotogrāfa ēna, viņa dzimumu nebija iespējams izdibināt. Tad bija arī vairāki attēli ar vecāku vīru jūrā, mašīnā un fotoateljē. Pēdējā fotogrāfija bija idealizēta, kā lai to saka, spēcīgi retušējot krunkas, un par jaunekli padarītā večuka seja zem viļņainajiem, baltajiem matiem radīja savādu iespaidu.

Es acīmredzot atrados vecas atraitnes dzīvoklī, tas mani nomierināja. Uz vaska galdauta gulēja žūksnis Husmodem, majasmāšu žurnāls, kāršu komplekts pus pilna paciņa Kent cigarešu, futbola derību kupons, kas no BIC rakstāmā mitruma bija sācis savelties, kā arī piezīmju burtnīca ar līnijām, kurā kāds ar to pašu rakstāmo uzrakstījis: Dakteris Vālbergs otrd. pīkst. 15. Tas izrādījās tieši šis bridis, un es, raudzīdamies virtuves pulkstenī, jutos nedaudz apveltīts ar asu prātu.

Nu gan būs ko stāstīt radio vecim, nodomāju, bet atcerējos, ka viņš pēc vasaras brīvlaika vēl nav parādījies pie sava loga. Šis apstāklis mani tūdaļ pamatīgi satrauca, un es apņēmos, cik ātri vien iespējams, apvaicāties tēvam, lai dabūtu kaut kādu skaidrību šajā lietā (taču tas man nekad neizdevās: pēc tās vasaras laipnais radio skolotājs tik tiešām bija prom. Skolu slēdza un pēc laiciņa pārbūvēja par veļas mazgātavu, tajā pašā laikā pārējās rajona mazgātavas modernizēja. Viens no kraviniekiem, kas tā gada oktobrī siksnās aiznesa veco veļas ruļļa ellīgi smago marmora bluķi pa lietus gāzi (es atceros viņu saviebtās sejas un lietus pilienu mazās kaskādes pret akmens spodro virsmu aknu krāsā), starp citu, bija tētis Lennartam, ar kuru es spēlējos un kurš vēlāk kļuva tikpat stiprs kā viņa rudmatainais tēvs, pat zviedru junioru meistars svarcelšanā, bet mira jauns, varbūt no kaut kādām vielām vai nelaimīgas mīlestības, vai stikla gabaliņa ēdienā, kā to lai zina, un šodien radio skolas telpas tiek izmantotas automātiskajam solārijam).

Atkal klusajā dzīvojamā istabā uzmodināju kaķi un noliku tam bļodiņu ar pienu no gandrīz tukšā ledusskapja. Cēlais zvērs mani tūlīt pieņēma kaķiski tikpat bezkaunīgā, kā uzticīgā veidā, laka pienu un pēc tam ielēca man klēpi, es sēdēju vienā no Džetson atzveltnes krēsliem, grozīdamies gan šurpu, gan turpu.

Tagad, kad viss pagājis un tumsa drīz vien caurstrāvos sienas ap manām atmiņām par šāda veida vidēm, es redzu, kā manu vecāku lēnīgā ikdiena tādā pašā dzīvokli jau agri nonāca plašā, no tālienes apgaismotā izolācijā. Spēcīgā gaisma no laukiem, kur augstsprieguma vadi klejo cauri gadiem, ieslēdza viņu atmiņas un palaida tās vaļā retā vārdu secibā: stāstus, anekdotes, blēņu stāstus, cilvēku portretus. Pāri manai bērnībai tas viss veidoja uzmanīgi izbārstītu uzticību, kuru es, diemžēl pārāk vēlu, iemācījos novērtēt un nekad nebiju pietiekami saprātīgs to atmaksāt, jo biju nodarbināts ar saviem manevriem, atraisīties, izkrist no ierindas, palikt iepakaļus, lai kļūtu līdz malām pilns ar savu vientulību un dzirdētu to vēju, kura balsi nevar dzirdēt visa vēja dēļ, un kur tu dzīvo savu bērna dzīvi mūžības tukšajā dēkainībā bez vainas un bez mājām. Jā, varbūt mājas bija tā kļūda, varbūt to tie dadžu karotāji gribēja man iemācīt redzēt. Tagad, kad nav nozīmes tam, ko redzu, es to redzu.

Es pagriezos gan šurp, gan turp atzveltnes krēslā. Kaķis sāka murrāt, un skaņa kopā ar sienas pulksteņa tikšķēšanu un piedzīvotās bailes mani padarīja miegainu. Es nedrīkstu aizmigt, es domāju, es pagaidīšu tikai vēl vienu mirklīti. Pēc tam vairs nedraudēs briesmas, varēšu izlavīties laukā. Bet tajā pašā brīdī biju iemidzis.

Gaisma no pieres spuldzes arvien tuvojās nomaļajai vietai, kur bija tik daudz ar ūdeni pildītu milzīgu uzartu vagu. Man bija tumšas drēbes, mani vispār nevarēja ieraudzīt, es domāju, ja vien tur tai personai nebija pieejama kāda nākotnes tehnoloģiska ierīce tumsas redzei. Tomēr viņš virzījās tieši pie manis, dakteris Kristāls. Es viņu pazinu tieši tai brīdī, kad viņš mani identificēja un apdomīgi nodzēsa spuldzi. Viņam mugurā bija melns gore-tex kombinezons, tāds, kāds ir maziem bērniem, lai tie varētu spēlēties ārā jebkuros apstākļos un, kā sacīt, iztrakoties. Mēs sarokojāmies. Viņš pasniedza nedaudz saburzītu cigarešu paciņu, kuru es noraidīju. “Vairs tikai seši procenti no Zviedrijas ārstiem smēķē,” es teicu. Nepasmaidījis viņš aizkūpināja cigareti un raudzījās šautuves virzienā ar savādu bēdu un rezignācijas izteiksmi citādi tik gribasspēka pilnos vaibstos. Ko viņš te vispār darīja?

Kādu mirkli viņš nekā neteica, gandrīz vai velnišķīgi smaidīdams, mani vēroja. Ko tad es pats te, diez, darīju, tālu no centra, kas taču bija mana dabiskā vide, mans habitāts, dažu akmens sviedienu attālumā no Hu-dinges pašvaldības, kas, starp citu, senākos laikos saucās Hundinge, vai es to zināju? Jā, zināju, tāpat kā to, ka Salemas pilsēta reiz saucās Salemas pilsēta, bet tas nepatika būvkungiem vai kas tie nu bija. Jā gan, zināju šo to par šiem “habitātiem”, kur daļa no manis (124. centilong lieluma ēnas futrālis) joprojām klīda pa dumbrājiem un salnā mirdzošām nogāzēm zem mūžīgās pagājības aukstajām zvaigznēm.

Ar zināmu apmierinājuma sajūtu tad stāstīju par dadžu vācēju un manu bērnības apkārt klīšanu šajā plašajā, starpposma, apkārtnē, kur benzīntanki un gatavu ēdienu kioski ir vienīgās bākas. Tad atcerējos Harija sleju. Vai dakteris, es teicu, bija dzirdējis par abiem ēgiptiskajiem mītiem

Benben un Kal Benben - iesākumu iesākums, lokalizācijas brīnums, kad saules pirmais stars pārakmeņojas un pirmais arhitektoniskais telpiskums paceļas pāri zemes plaknei: menhīri, piramīdas, kas visi saka: te tu esi, tieši te un nekur citur. Ka - iekšējā telpa, attīstījusies no takas, vaga zemē, radīta no cilvēku nākšanas un iešanas. Arējs tilpums un iekšēja telpa tātad varēja rasties no cilvēka iešanas pa ainavu.

Te, priekšpilsētu starpposmos (nav nomaļu), vējainos, tumšos ūdeņos starp skujām piebirušām senām saliņām, joprojām benben un ka bija pie teikšanas: atkritumu dedzināšanas stacijas oranžā gaisma simt desmit metru virs zemes, vecā grava starp autolužņu kapsētu un Magelungena ezeru (kura krastā iedurti mana ienaidnieka kauli, ačgārnā menhīrā, kas apvieno fallisku tilpumu un apkart esošo telpu!), halfpipe ar lapu oderi, ko reiz zemē iedzina aulekšojošu zirgu ekipāžas starp Stokholmu un Sēdertelji, un tam varēja izsekot pa ainavu kā fosilai čūskas ādai, kas dažreiz ienira zem velēnām, dažreiz kļuva redzama un iekļāva ceļinieku tai klusumā, kas valda paša dzīves ārpusē, kur lielu laika attālumu rentgena uzņēmumā tu kļūsti par bālu ēnu, nomelnējušu, nervu galu cauraustu lapu vājā rudens vēja apgaismojumā, kas trauc cauri acu dobumiem ar pārsteigtas nopūtas vārgi dziedošo skaņu. Tādas vagas vai motokrosa zēnu treniņa pēdas pauguros ap atkritumu dedzināšanas staciju, augšā lejā, šurpu turpu. Vai īsākais ceļš pāri zālājiem, no dubļiem nedaudz spīdošiem, iedomājies zīdu, cauri rudens lietainajām nedēļām, kad dubļainais ūdens palika uz zābakiem kā nespodra, plankumaina āda, kur atsevišķas partikulas iemirdzējās priekšnama gaismā.

Dakteris Kristāls ar interesi klausījās (tas ir, viņa parasti tik augstprātīgā sejas izteiksme bija atkāpusies dažus milimetrus dziļāk) un šķita atbrīvots no nemiera, kuru atcerējos no sava atveseļošanās laika, kad viņš bija drāzies pāri nospodrinātajām grīdām kā spārnots viesulis baltā halātā. Tagad nāca jautājums, kuru es biju gaidījis. Viņš ļoti labi atcerējās mūs četrus savādos pacientus: kur mēs bijām likuši savas kaulu šķembas? Kaut kāda iemesla dēļ es noklusēju patiesību. “Ir vairāk kaulu šķembu, nekā varētu domāt,” viņš turpināja, “problēma ir tās identificēt. Piemēram, tepat blakus esošā šautuvē ir liels daudzums kaulu fragmentu. Tie nāk no radījumiem, kas reiz, piecdesmitajos gados, bija dzīvi mērķi kādai slepenai armijas vadītai snaiperu skolai.” “Dzīvi mērķi, kādi radījumi,” es šaubīdamies vaicāju. Tajā pašā laikā es atminējos, ka manā bērnībā klīda baumas par vecās šautuves lāstu: tas, kas tur aizies ap pusdienas laiku, nostāsies starp tukšajām patronām un nezālēm, ļaudams saulei sevi apspīdēt, dabūs redzēt savu ēnu aiztekam smiltīs, lai vairs nekad tā neatgrieztos pie ķermeņa. Bez ēnas un tādējādi mēms viņš būs spiests turēties visu rotaļu fonā, viņam būs jānes hokeja nūjas un jāsargā divriteņi, un jāizņem bumbas no natrem. “Es nezinu,” teica Kristāls, “osteologi nevar noteikt kaulu šķembu piederību. Vienīgais, ko viņi saka, nevar izslēgt, ka tie ir cilvēku kauli, bet apjomi ir mazliet par raupju. No otras puses, droši var izslēgt visus mājlopus.”

Vai tad viņi izmantoja zvērus? Lāčus vai aļņus? Osteologi teica, ka ne, domāja Kristāls. Lietus pieņēmās. Vienbrīd nemierīgā, svinam līdzīgā ezera virsma aiz dažiem krūmājiem sāka šķist draudoša, it kā tā gribētu izrāpties sauszemē. Es jautāju, vai Kristāls doma te uzturēties ilgāku laiku. Viņš pakratīja galvu, ierosinādams ar viņa mašīnu aizbraukt uz pilsētu un tur uzēst vienkāršas vakariņas. Kļuva skaidrs, ka viņam ir vēl kas stāstāms. Bet mašīnā, ceļā uz centru, dzelteni svītrainā gaismā es miegaini domāju, ka viņš varbūt tikai bija vientuļš un jucis, un alka sabiedrības.

Kaķa murrāšana manā klēpī grozāmajā atzveltnes krēslā vecās dāmas dzīvoklī Hēgdālenā - sapnī - kļuva par mazu dārza traktoru, kuru vadīja zaļi tērpies vīrs, kas ar elegantu pagriezienu, laipni pamādams, apbrauca man apkārt, kamēr es gāju pa saules apgaismoto zālāju. Es tagad biju viesis ne jau kādā piemājas dārziņu rajonā, bet pie bagāta angļu lorda, kas man izrādīja parku ap viņa mazo pili. Vairāk kā baigi augsts, asi apgriezts labirints no kaut kāda tumši zaļa krūma pēkšņi dominēja manā redzeslokā. No spraugas tajā izskrēja maza meitene ar plīvojošiem matiem zem saules cepures platajām malām, ko pieturēja ap zodu apsietas bantes. Viņas baltā kleita, rozā cepure, daudziem trīsstūra ornamentiem krāsotā bumba, ko viņa meta augstu gaisā, viss bija tik pazīstams. “Čau, Bērbele,” es teicu, un lords smaidīja sargājoši, bet tūlīt arī pārbaudīja laiku no vestes kabatas izvilktā zelta sīpolā, tā zīda mugurpuse bija greznota ar vienradžiem uz asinssārta fona, kas pieslējušies pakaļkājās. "Laiks dzert limonādi,” viņš teica ar maigu autoritāti, vezdams mūs pils virzienā, kur plašā (pareizs vārds) saulessarga ēnā augsta, komiski koniska kristāla karafe ar spilgti dzeltenu dzērienu spīdēja kā bāka. Es gribēju nest bumbu, bet neuzdrīkstējos palūgt Bērbelei, kas gāja man pa priekšu ar saimnieces izteiksmi sejā pa bezgalīgo zālāju, kur pēkšņi neizturami lēns un viegls vējš sāka kustēties ka ūdens pāri stiebriem. Kad beidzot sasniedzām saulessargu, jutos kā maratona uzvarētājs, bet priekšā vēl gaidīja problēmas. Kā es varēšu pacelt, kā izrādījās, milzīgo karafi, lai ielietu Bērbeles piņģerota lieluma glāzē ar mikroskopiska lieluma medību motīviem? Es paliecos pāri galdam, tā sasvērdamies, ka mana galva nokļuva viņas klēpi. Divkārši apēnots, no saulessarga un no viņas cepures, raudzījos viņai acīs, kur viegli mākoņi peldēja zilgmē bez gala, bez malas. Viņa pieskārās manam vaigam, es pamirkšķināju, traktors piebrauca pie galda un apstājās.

Es atkal pamirkšķināju un raudzījos vecas, krunkainas sievas brūnajās acīs. Viņa bija tikko ienākusi, atraitne, savā dzīvoklī. Es uztrausos sēdus, kaķis nolēca uz grīdas, un es nožagojos. “Bet, dēliņ, kā tad tu te gadījies?” viņa mierīgi teica. “Durvis bija vaļā,” es kaut ko murmināju, baidīdamies uz viņu paskatīties. “Jā, jā, man bieži aizmirstas aizslēgt, laikam vecums jeb ieraža no mājām, kur mēs nekad neslēdzām, saproti.” “Bet, pag, durvis taču bija aizslēgtas, vai tev bija bail no kaut kā? Es redzu, kas tu esi, tu taču esi skolotāja puika, vai ta tev sanāk laiks ari palaidnībām? Vai tu gribi sulu?” “Vai tev ir limonāde?” teicu. “Nē, tās man nav, bet parastu sulu tu vari dabūt, citrona sulu ar cukuru. Cik tev gadiņu?”

Vēl šodien es īsti nezinu starpību starp limonādi un sulu, tikai to, ka pirmā vairāk skan pēc svētkiem. Varbūt tā ir gāzēta, varbūt tas ir vecmodīgs vārds no tiem laikiem, kad sulas dzeršana tik tiešām bija svētku brīdis. (Etimoloģijas vārdnīca dod dzēriena nosaukuma izcelsmi - itāļu limonata no limone, citrons, kas savukārt nāk no persiešu limun, citronkoks.)

Kad es šobrīd skenēju šīs vienu ar otru savienotās atmiņu telpas, mani pārņem bēdas par to, ko varētu dēvēt par esamības zaudētiem limonāžu brīžiem. Te ilustrācijai var derēt epizode no tēta dzīves.

Kādu dienu mans tēvs pārnāca mājās ar firmas Radiola stereo. Pēc pamatīgām konferencēm, nevis ar radio dakteri, bet ar veikala Expert pārdevēju, viņš bija iegādājies, tā sacīt, ārpus kārtas divus diezgan lielus grīdas skaļruņus. “Tagad klausies,” viņš teica pēc krietna brīža, ko bija pavadījis, izpakodams un rāpodams pa gridu ar vadiem. Viņš uzlika vienu Bēthovena stīgu kvartetu, tā bija mūzika ar tik graciozu sarežģītību, ka es kļuvu iekšēji pavisam tukšs. “Arī popmūzika skan labi,” teica tēvs, “un skaļi, ja tā gribi: vari to stereo kādu dienu aiznest uz skolu, novietot auditorijā, lai visi skolēni dabū dzirdēt.”

Vēl šodien jūtu bēdas, kas tai pašā mirklī mani pārņēma par mana tēva paļāvīgo entuziasmu: vai tad tētis nesaprata, ka šis stereo bija pārāk maziņš, pārāk vienkāršs un vājš, lai varētu piepildīt viņa skolas auditoriju ar skaņām? Vēl šodien neesmu ticis galā ar savādajām bēdām, kuras jutu tajā brīdī. Kā viņš - kura apziņu caurstrāvoja astronomijas grāmatu galaktiskie mākoņi un biedējošās protuberances ar tādu pašu vieglumu, kādu man prasīja iedzīvošanās Valsts dabas vēstures muzeja izbāztajās, Dienvidamerikas zaldātskudru sapostītajās jaunajās stirnās vai kādā man spilgtos skatos parādījās kara gadu uguns kūrēja un ieroču kalēja dzīve zviedru flotē, īsi sakot, cik vispār varēju nojaust ar visu cilvēkam pazistamo apziņu - jā, kā tādam esamības milzim kā mans tētis varēja ienākt prātā, ka varētu piedabūt piecsimt skolēnus sēdēt mierā un klausīties šajā mazajā mājas stereo no firmas Radiola?

Bet viņa ar gadiem arvien vairāk sarūkošajā tēlā kļūst redzams kaut kas lielāks: aptverošs spēks ir sācis sagrābt jaunos, ilgas pēc intensīvākām sensācijām, spēcīgākām skaņām, bezkaunīgākām attieksmēm. Jēdzieni brīvība un taisnība savienoti virknes slēgumos, un atmosfēra ap katru atsevišķo ķermeni sāk sprakšķēt. Pret varas metodēm jānostāda kolektīvs, bet vairs ne kā sarunas vedošā puse, bet kā baudās mežonīgs partikulu kolektīvs, kur spēka dievināšanu var sadalīt, līdz to vairs nevar pamanīt nevienā sejā, kad tās koncerta laikā apgaismo paceltās šķiltavas. Bet spēka dievināšana tik un tā tur ir. Šie priekšmeti ir elku rituālā pāreksponētais spēks, un tas ir pavisam cita veida spēks nekā kalpojošais un saprātīgais, bet nekad ārēji dekoratīvais, gluži pretēji, bieži vien slepenībā piekoptais un klusībā mitošais spēks, kādu iemiesoja mans tētis un neskaitāmi citi viņa paaudzes vīrieši. Šī jaunā tāda spēka dievināšana, kas vienmēr griežas uz āru un uz leju (nekad uz iekšu un arī ne uz augšu, vienīgi kā tukšas šarādes pār sastingušiem dumpinieciskiem žestiem), caurstrāvo un saindē to kapitālismu, kuru jaunatnes kultūra nākamajos gadu desmitos baroja un uzturēja.

Stāvot lielās istabas šķībajā, putekļu pilnajā gaismā blakus tēvam un dzirdot viņu sakām, ka varētu aiznest stereo uz skolas auditoriju, lai visi skolēni dzirdētu, cik labi tas skan, tas jau ir 1970. gadā, situacionistu internacionālei vēl palikuši divi gadi, līdz divi vēl palikušie biedri to anulēs un kulminēs jaunatnes dumpis. Citiem vārdiem - limonāde dodas prom, tā sarukdama pazūd spīdošā sulas glāzē bērna sapnī par kopību ar mīļoto draugu. Tagad vairs nav ne ikdienišķu svētku, ne mērenu prieku, tikai apni-kums vai ekstāze. Tajā mirklī es sāku atvadīties no bērnības. Tajā pašā laikā es atvados no pasaules, kuru mans tētis man izskaidroja, un izkāpju savā laikmetā. Es viņu redzu, turpmākajos gados ejam man blakus, bet ir sajūta, ka starp mums ir aizvien biezāka stikla siena, kuras dēļ mums grūti vienam otru uztvert. Atvadas no bērnības mītiskā citronkoka vēsajā ēnā nav vienkāršas atvadas, jo runa ir par kontaktēšanos ar dzīves izjūtu, kas vairs nav vecmodīga, tikai veca un tādēļ pilna ar svarīgām zināšanām: manas atvadas notiek joprojām, tās ir dzīvas šajās rindās.

Vecā dāma paņem fotogrāfijas, noliek pusaplī uz virtuves galda. “Kāds bija ļauns pret tevi, vai ne?” Viņa lūr pāri brillēm. “Varbūt, bet viņi nedabūja mani rokā,” es murminu. “Tev te nav jāpaliek, ja negribi, es varu tevi pavadīt, ja tev bailes iet vienam, man nav bail no nekā.” “Pēc brītiņa,” es atbildu, “varēšu iet, viņi te nedzīvo, viņiem būs apnicis meklēt.”

Viņa neprasa, kas notika. Bet es redzu viņas skatienā, ka viņa nav nezinoša par to, cik neatlaidīgi daži meklē, meklē mocīšanas upurus. Viens no maniem sekotājiem kļuva par to huligānu, kuru es dažus gadus vēlāk ar kājām gaisā novietoju milzu katla. Es vēroju savas dubļiem nenotašķītās rokas. Sapnis par meiteni zālājā, viņu, kas izskrēja no labirinta, sazarojās cauri gadu gadiem. Tas ir sapnis par meiteni, kurai patīk lasīt, tikt ievilktai vārdu pasaulē, un viņa kļūst par tulkotāju. Viņa uzaug Berlīnē un Stokholmā, viņa tiek vadāta turp un atpakaļ starp abiem vecākiem, kuri beigās ienīst viens otru. Viņa pavada vasaras ar mūžīgos strīdos iesaistīto māti un tēvu kādā Dālslandes mājiņā, kur viņa kopā ar brāli dodas kanoe laivas braucienā pa vienu no zobenveidīgajiem senfjordiem, braucienā, kas maina viņu abu dzīves, bet viņi paši īsti nesaprot, kā.

Vēlāk izrādās, ka tēvs ir iesaistīts Ziemeļeiropas nacistu pārziemošanas stratēģijās. Viņš bija teicis, viņa daudz vēlāk atceras (sarunā kādā bāriņā ar nosaukumu “Izvāķētais degunradzis” Stokholmas dienvidu daļā), kaut ko sakarā ar kāda garīgi atpalikuša vīra paradumu brīvi braukāt ar divriteni viņu apkārtnē, kaut ko par zemāk stāvošu dulburu trakošanas tieksmēm. Toreiz tas viņai, protams, pagāja secen. Bet divdesmit gadus vēlāk viņš saka ko līdzīgu par ieceļotājiem arodbiedrības sanāksmē, uz kuru viņu ielūgusi kāda mīļākā. Tas ir saiets, kur daudzu kultūras žurnālistu klātbūtnē piešķir slavena strādniecības rakstnieka vārdā nosauktu balvu. Viņš saka kaut ko par savu darbu ar jaunatni bez jebkādiem valsts pabalstiem, bet tagad, viņš turpina, visiem vajadzīgi valsts līdzekļi, arī no dzimšanas slimajiem, tiem, kas agrāk vai vēlāk dosies pa metro sliedēm ar kantāķiem un ledus cirtņiem, mačetēm un beisbola nūjām. Un ieceļotāji taču te ieradušies tādēļ, ka viņi nekur neiederas, viņi atrodas uz nāvi nolemtā bēgšanā no savas bezpiederības, agrāk vai vēlāk viņi visi kļūst psihopāti un kā tādi mirst no cita vai paša rokas, kaut vienmēr par vēlu, lai neļautu viņiem postīt taisnīgo ļaužu mieru.

Antirasisms ir modē, piepildīdams vienam otram kreisajam tukšumu pēc likvidētās šķiru cīņas. Kāds ar neparasti jutīgām ausīm klausās un lūdz slepenpoliciju noskaidrot, kas notiek suņu dārzā, kas joprojām pieder Bēr-beles tēvam. Tur nekas nenotiek, izņemot drāmu ap tīri nograuzto dober-maņa skeletu vienā no suņu būdām, kur pēkšņā caurvējā uzplīvo biezi zirnekļu tīkli, kad durvis pēc daudziem gadiem atkal atveras. Bet viņi atrod ieročus, automātiskas karabīnes, rokas granātas, mīnas, ugunsmetējus un patšauteni ar desmittūkstoš patronām kastē. Tas viss pirms vienpadsmit gadiem nozagts no militārās noliktavas barakām Stūrīmana tuvumā. Viņi atrod arī korespondenci: rēķinus, kvītis, vēstules. Ar roku uzkrāsotā zīme “Privāts ceļš” piestiprināta pie baļķa, kas pārlikts pāri dubļainajam ceļam, tā gali neveikli izcirsti par pūķu galvām. Tīkls izveidots, mājas izīrētas izglītībai un sanāksmēm, treniņnometnes improvizāciju veidā notikušas vecās grantsbedrēs. Viņas tēvs, nav zināms kādā veidā, iegūst informāciju par izmeklēšanas sākšanu un pazūd caur Gēteborgu un Angliju uz Argentīnu.

Meitene, kas tagad ir pieaugusi sieviete, redz savu māti nomirstam ar vēzi Dienvidu slimnīcā, tas ir pārdzīvojums, ko viņa nespēj pieradināt, bet vēlāk atrod visur ap sevi vārgu, matainu (kā putekļi sastingušos taukos) pāri priekšmetiem, sejām un drānām, līdz vientulība pamestā mājā Atlantijas okeāna tuvumā iedveš viņai ieskatu, ka iluzorais un neīstais viņas dzīvē nav šīs pamestības beigtais kažoks, bez jēgpilnais un drošais spīdums, kas, līdz tam brīdim, kad viņas māte tika lēnām nogalēta no iekšpuses, gulēja pāri priekšmetiem, vaigiem, cimdiem. Kādu ritu viņa noiet pagalmā ar kafijas tasi, noliek roku uz mūra un saka: “Mēs esam taisīti no tās pašas vientulības. Bet arī tā nav patiesība.”

Jo tad notiek viņas pirmais brīnums: kādas meitenes ēna atbrīvojas no mūra un veldzēdama kūst cauri viņas ādai. Viņa atkal dzird putnu dziesmas, redz lapas pastiepjamies pēc nakts lietus. Kopš tā brīža ne drošība, ne brīvība, pilnība vai tukšums nav vienkārši vārdi: viņas uztvere no lietām, sejām un drānām kļūst par muarē, kā Harijs rakstīja kādā nepublicētā esejā par grafiti, “no cilvēka apzīmējuma caurspīdīgās matērijas novērošanas nepārtrauktajām atvadām”.

Ir agrīnie deviņdesmitie, zeme, kurā viņa dzīvo, tiek izgriezta no mon-dalizācijas jaunās fāzes, kuru dēvē par globalizāciju, lai nebūtu jāatceras vēstures mācības. Spēka un varas dievināšana kļūst leģitīma ne tikai valdošajiem un viszemāk nospiestajiem, bet arī, higiēniskā un tehnoloģiski stilizētā formā, vidusšķirai, kam vajag aizvien lielākus saimniecības līdzekļus barikādēm līdzīgai dzīvošanai iekšpilsētas bunkuros, ārpus kuru ar kodu slēgtajiem vārtiem novietotas spēļmantiņās pārvērtušās mašīnas, gaidot, ka divdzimumu milzu bērns Ikdiena ar savu pamestības pilno rūkšanu viņus vedis pa ielām nopietni mirdzošās kolonās.

Viņa pelna naudu kā tulkotāja, iet garās pastaigās, apmetusi sarkanu šalli, kas lietainā tumsā spoži spīd. Kādu dienu, kad viņa labo savu veco mašīnu īrētā vietā zem Katarinas garāžas, viņa salauž kāju. Viņai tik ļoti sāp, ka viņa sagrābj domkrata rokturi un mašīna sāk lēnām slīgt viņai pāri. Bet tieši tajā brīdī, kad sarūsējusī priekšējo durvju dzelzs mala grasās saspiest viņas krūškurvi, mašīna beidz kustēties, tas ir viņas mūža otrais brīnums.

Noknakšķ, un mašīna atkal sāk celties, bet ne ar domkrata palīdzību. Kāda roka viņu, gulošu uz mehāniķa dēļa ar riteņiem, izvelk laukā, un kad roka bridi paliek viņai pāri, viņa redz, ka tā ir tik liela, ka bez grūtībām varētu aptvert viņas vidukli. Viņa redz milzīgu tēlu pazūdam ejā un dzird, kā vēlāk atstāsta, kaut ko, kas atgādina “spalvaina kristālprizmas tērpa šķindoņu”.

Tajā pašā laikā, kad atminos savu sapni par meiteni, kas iznāk no labirinta, vecā dāma sāk stāstīt par savu dzīvi - no otra gala. Es dzeru sulu un redzu, kā dzīve tiek apgaismota no domājoša citrona iekšpuses. Viņa sāk ar vīra nāvi, savu vientulību. Kā viņa kādu dienu saprot, ka mēs visi dzīvojam kāda milzīga tukšuma iekšpusē. “Bet,” viņa saka, “pēdējais laiks bija labs, jo Konrāds tad jau bija samierinājies. Mēs bijām ceļojumā, pensionāru izbraucienā uz Bolnēsu, labāko no visām vietām. Mums, kā arī citiem večiem un vecenēm, izrādīja apkaimi. Bija kvēlojošs rudens un lija lietus, bet mēs ļāvām sevi bīdīt iekšā un ārā no autobusa, kāpaļājām pa brasliem un tiltiem rekonstruētajā lauku vidē, ēdām garenas pirkstmaizītes ēdienu smakas pilnajās būdiņās, kurās, tā viņi laikam bija iedomājušies, mēs visi īstenībā ilgojamies atkal nokļūt. Bērnu mums nebija. Bet darbā, kādā Kungsgatana advokātu birojā, es atradu draudzeni, kas man bija ļoti mīļa. Bērnu biju dzemdējusi sen, tas nomira mēneša vecumā no kādas nepazīstamas slimības, viņa skelets vairs neturējās kopā.”

“Man ir desmit gadu,” es saku. Viņa tā kā pamostas, skatās uz mani. “Tad jau tu esi liels vīrs,” viņa saka, ar jaunu, it kā tālu balsi. “Šā vai tā, pirms kļuvu par labo roku, jau vairāk nekā piecdesmit gadus advokāta birojā biju bijusi tulkotāja no vācu un franču valodas, visvairāk tulkoju romānus, dažreiz kādu eseju krājumu, neskaitāmus avīžrakstus. Vai tu zini, kas tas ir, tulkot?"

“Varbūt kā sula un limonāde,” es saku. “Ja es vēl būšu dzīva, kad tu būsi mazliet vecāks, tu varēsi nākt pie manis mācīties vāciski un franciski,” viņa saka, “es jau zinu, ka skola vairs jums to nemāca.” “English is more important" es pieceldamies saku. “Who knows in the long run," viņa atsaka, sekodama man līdz priekšnamam.

Es nolavos lejā pa trepēm un bez bailēm dodos mājup pa vēl siltam asfalta takām. Lielā vēja dēļ grūti sadzirdēt pašam savas domas, un tas savukārt man rada ilūziju, ka esmu neredzams, apmēram tāpat, man tagad ienāk prātā, kā dumjība var dot neaizskaramības sajūtu. Es tomēr eju ar lielu likumu ap pagalmu, kur iebrucēji pārtrauca mūsu maču, aizklīstu pa pļavām, kur augstie dadži zīmīgi šūpojas vējā, radot lieluma ilūziju, ja raugās uz apvārsni caur to zariem: tad tie izskatās pēc milzīgām konstrukcijām, kuras attālie ceļamkrāni pacēluši gandrīz zem mākoņiem, kuru zemie vēderi krāsojas dzelteni un sarkani no pilsētas iekšienes gaismām.

Ilgu laiku pēc tam lasīju par to, kā franču-beļģu rakstniece Margerita Jursenāra trīsdesmit četru gadu vecumā apciemo savu britu kolēģi, vairāk kā divdesmit gadus vecāko Virdžīniju Vulfu, kuras romānu “Viļņi” tulko. Ir 1937. gada februāris un Vulfai, kas Jursenāras acīs bija “viena no četriem, pieciem angļu valodas virtuoziem”, vēl palikuši četri gadi, ko dzīvot. Vulfa savukārt tajā, acīmredzot visai piņķerīgajā dienā, pat neiegaumē ciemiņa vārdu un savā dienasgrāmatā raksta, ka viņu apciemojusi “sieviete, kurai laikam kaut kas slēpjams pagātnē, intelektuāla, ar sārti nokrāsotu muti, uzticīga mīlestībai, neatlaidīga. Kāda Juniaka kundze vai jaunkundzei?) Tas nav viņas vārds.” Jursenāra gribēja vaicāt par dažām romāna alūzijām, tās jātulko burtiski vai jātransponē kulturāli, atrodot atbilstību franču valodā. Tas bija jautājums, ko Vulfa īsti nesaprata tādēļ, ka viņa raudzījās uz tulkojumiem kā uz derīgiem, bet pakļautiem instrumentiem, nevis kā uz mākslas darbiem ar tādu pašu vērtību kā oriģināls. Divas dzīves, divas pieejas, kas arī izsaka daudz par strīdiem starp pasaulēm, kas var plosīties viena un tā paša cilvēka sirdī.

Mīļais Harij, tu zināji vairāk par to, nekā paguvi izteikt: “Vai es savu draugu acīs esmu iedzīvotājs pasaulē, kuru es pazīstu, vai īstenībā esmu tur kāds cits, kuru es nepazīstu, kāds nepazīstamais, kas runā pazīstamās frāzēs, kuras tomēr skan pavisam citādi ārpus manas galvas, neskatoties uz to, ka tās sastāv no man tik labi ar mēli pazīstamiem vārdiem, bet kurus nespētu identificēt, ja tos izņemtu laukā un sarindotu priekšā uz galda starp visiem citiem priekšmetiem?” Varbūt tādi jautājumi būtu varējuši atbrīvot mani un Bērbeli no lāsta, kas padarīja mūsu mīlestību par sērgu mūsu apkārtnei. Veltas domas! Neviens apmeklētājs nav laipnāk gaidīts kā mērnieks, kurš ierodas par vēlu ar laika aizzēģelētās ainavas kartēm.

Zem mana un daktera Kristāla brauciena no auto kapsētas pie Mā-gelungena ezera līdz pilsētas dienvidu daļai ir izveidojusies ledus iela. Ar lielām pūlēm Kristāls ir atradis stāvvietu Koksgatanā starp gangsteru BMW ar četriem izpūtējiem un viegli atpazīstamu Politi - vienas mazāk apzinīgas firmas kravas busiņš, tā šinīs dienās ar bezkaunīgām metodēm un nekompetentu, bieži vien nonarkojušos personālu - pa kāju pirkstiem uzsit ar āmuru, lai tiem būtu vieta zārkā, ceļgalus pārsit, iekārtas zog, līķautus piestiprina ar saspraužu pistoli - kārto līķu transportu. “Draudīga vide,” es saku, un viņš pamāj ar galvu. Daudz nelietību te naktīs, daudz vientulibas un ne mazums novārgušu miroņu, kas atrasti šur un tur aiz atkritumu konteineriem, pagrabos vai dzīvokļos, kur gaiss jāatgriež vaļā, lai varētu aizšķipelēt gubas ar tārpiem, kas mielojas ar kauliem, vai jāatbrivo mūmijas no dzīvā mušu kažoka.

“Bet mani velk uz šejieni,” te ir īstenība, viņš saka, uzreiz izklausīdamies nedaudz vientiesīgs. Kad viņš aizkūpina cigareti, redzu, kā viņa acis nemierīgi kustas šurpu turpu. Kur mēs iesim? Blakus porno pagrabam The Basement ir klubs, viņš saka, viņi spēlē latino mūziku, viņiem ir garšīgi dzērieni. “Es pazinu meiteni,” iesāku un saprotu, ka domāju par Bērbeli. “Tu zini Bērbeli,” es turpinu, “viņa mīlēja šo pilsētas daļu.” Bet Kristāls jau atrāvis vaļā kaut ko līdzīgu atkritumu kastes durvim. Mēs kāpjam lejā zem balti nokrāsotām klints sienām un nonākam lielā lobijā, kur kāds tips mūs mudina viņam atdot virsdrēbes. Tad atveras labirintveida naktsklubs ar vairākām no apakšas apgaismotām bāra letēm, skatuvi un daudziem maziem galdiņiem.

Atminos turpmāko kopā būšanu ar Kristālu kā ierāmētu vinjeti vai tālu stikla bumbiņu, kādu parasti dod bērniem uz Ziemassvētkiem, burbuli, kurā sniegs snieg pār kuģi vai lauku māju.

Dakteris Kristāls iegrima kluba dīvānā, iedzēra krietnu vodkas malku, nošņācās un teica: “Mežos atrastas jauna veida vemjbumbas. Tu zini vemj-bumbas, ko pūces izvemj, tas no nomedītajiem zvēriem, nesagremojamās daļas, mati un kaulu šķembas, ādas plēves, dzīslas un nagi sajaukušies kopā vienā vienigā bumbā, vemjbumbā.” “Jā-ā,” es lēnām teicu, vērodams sievieti, kas ar grūtībām uzstūmās uz baltā bāra krēsla, pārāk iedzērusi, lai paliktu, pārāk iedzērusi, lai dotos mājās. “Vemjbumbas,” tu teici? “Tieši tā, un savādi, ka tās eksistējušas jau ilgāku laiku, bet neviens to nebija pamanījis. Tu zini tos baltos ietvarus, kurus zemnieki, gandrīz gribēju teikt, atstāj aiz sevis uz lauka, tos ar sienu iekšā, vai ne?” “Jā,” es teicu, “tās ir tā saucamās izplatījuma olas vai dinozauru tabletes (dažreiz tie ir cukurgraudu formā), tas ir stulbs zviedru izgudrojums, kas gandrīz vai iznīcinājis seno ainavu: mierīgie zārdu bari, kas jūlijā dienām gāja pretī, pirms tos novāca tikpat mierīgas darba talkas, kur arī bērni varēja piedalīties, es atceros, ka mēs vienmēr dabūjām kraut paši savu vienu vai otru mazāku zārdiņu, kopt un beigās nojaukt, un ar savām mazajām siena dakšām no stumbra aiznest līdz lielajam vezumam. Pēc tam savāca visas vecās, laika sudrabotās zārdu kārtis žūkšņos, ko, mierīgi klabot, aizveda atpakaļ uz to patvērumu novāktā siena šķūnī, kas pustumsā nedaudz knakšķēja no tikko novāktā siena.”

Kristāls ar piepūli pasmaidīja, izsmejoši. “Bet dažreiz, draugs, tas nav siens, bet gaļa, es domāju izvemtās zvēru atliekas.” “Bet tie jau ir milzīgi,” es teicu, ar acīm sekodams, kā meitene sāniski nošļūca no bāra krēsla un nogūlās pusapli ap tā pamatni. “Parasti tie ir aļņi,” teica Kristāls. “Fakts, ka pēc mednieku apvienības statistikas aļņu vairs nav par daudz. Bet novērotā skaita samazināšanās, saproti, ir neizprotami liela.”

“Bet nevar taču tās būt pūces,” es teicu, tajā pašā laikā sajuzdams panikas vilni: tas vīrs neapšaubāmi bija traks, un viņam noteikti bija visai nepatīkami plāni vakara turpinājumam. Psihopātisks kaulu kolekcionārs, kas apzina nelegālas vietas, tādas kā šo, fantasts, kas ložņā apkārt, tērpies kombinezonā un ar pieres spuldzi, pa vecajām starpposma šautuvēm, meklēdams kaulu drumslas! “Nē, tieši tā,” viņš turpināja, “pūces noteikti ne, neteiksim nekā slikta par mūsu apaļacainajiem, kliedzošajiem kaimiņiem radības mulsinošajā lapotnē: bet tieši tagad mežos ir kaut kas cits, un tas pārtiek no aļņiem un iesaiņo pārpalikumus tādos pašos zemnieku izmantotos plastmasas ietvaros, un tas izvieto šīs vemjbumbas vai lodes starp zemnieku siena globusiem, un kad zemnieks kādā dzēlīgi aukstā ziemas vakarā grasās pasniegt smaržīga siena bonbongu paciņu saviem lāga mājas lopiņiem, tā vietā izveļas smirdīgi atlikumi no Itmīras aļņu ģimenes, kuru viņa sieva vai pus rudeni mēģinājusi uzgleznot pēc izprintēta digitālā fotoattēla. Es nezinu, kas mani baida vairāk, varbūt tā visa groteskais humors. Apmēram, kā Sonderkomando futbola mači ar SS laikā starp dežūrām pie krāsns, vai ne? Mums darīšana ar bīstamu inteliģenci, kam ir šaušalīga kapacitāte iznīcināt, mans draugs." Viņš pazuda tualetē.

Es nodomāju: es nu gan neesmu tavs draugs, un grīļīgs piecēlos.

Pēc tam: nepiespiesti, nevērīgi aiziet uz garderobi, maksa divi simti, kas man laimīgā kārtā gadījās cash, vienā rāvienā pa trepēm augšā un laukā uz ielas. Apjomīgajam ādas mētelim smagi plīvojot ap kājām, skrēju Gētgatanas virzienā, ielēcu taksītī un pateicu Hektora adresi. Lietus pārgāja slapjdraņķī, un es nodomāju, ka rīt jau Lūcijas, Bērbeles dzimšanas diena.

Kamēr taksītis līda uz priekšu ielas labošanas darbu izraisītā sastrēgumā pa Šepsbrūnu, man iešāvās prātā savāda doma: kļuva grūti atcerēties, cik ilgi pazinu savus nelaimes “brāļus”? Gadu? Trīs gadus? Divdesmit gadus? Trīs nedēļas? Katra atbilde šķita savā veidā jēdzīga.

Arī Bērbeles seja manā atmiņā sāka izbalēt. Gadījās, ka to sajaucu ar piecpadsmit gadus jaunāko Lū, tapat kā es sevi redzēju Bū - Hektora dēla -vaibstos, kad viņš ar šaubu pilnu smaidu stāvēja mūsu grupas mala tajā vakarā Goshāgā, kad Lū klāstīja situacionistu idejas un sāka kļūt skaidrs, ka viņa nebūt nedomā sekot sava tēva padomiem vai atbildēt uz viņa jautājumiem, jo viņai bija, kā viņa to visu laiku atkārtoja, jāturpina būt mentally unfucked or die.

Vai varētu būt tā, ka taviem draugiem ir pavisam cits uzdevums tavā dzīvē, nekā tu sākotnēji iedomājies? Padomā, ja viņi tur ir, lai kalpotu kā dzīvi, apkārt klejojoši viens otra tulkojumi. Ja tajā ir kaut kāds patiesības grauds - un kāpēc lai nebūtu, ja jau pat vārds “cilvēks” sevī neiekļauj visus cilvēkus tādēļ, ka visiem cilvēkiem ir kāda kopīga esence, bet tikai tādēļ, ka vārds cilvēks ir zīme, kas saskaņā ar norunu ir pavērsta pret visiem “cilvēkiem”, - tad es varētu labāk saprast Bērbeli caur Lū, pēdējo caur iepriekšējo un sevi pašu caur Bū, un viņu caur mani, ja es nenoliedzu to sevis daļu, kas bija klejotājs, dadžu seržants salnā mirdzošās pļavas atmiņu nomalēs, vientuļnieks bez uzticības jebkam citam, kā vienīgi pašai pilsētai, ielu spīdumam, pilsētas daļu milzīgajai debesgravas matricei augstu pāri galvai, ķermeņu spīdošām zīmēm naktī, kamēr upe, tumša no laika, gāzās cauri tiem visiem, kā čūska vīdamās garām kaulu alfabētam, garām, jā, bet kurp?

Vienīgais no draugiem, ko būtu uzrunājis tāds jautājums, taču bija Harijs, un viņš bija, tik daudz es vēl spēju paturēt prātā, miris un brīvs kaut kur tālu ārpus pilsētas negatīvo telpu režģa formas, kaut tieši tādēļ - man tagad nāk prātā - varbūt man tuvāk, nekā esmu nojautis. Tajā vakarā astronomiski dārgajā mājā ar vietu laivai, kuru Hektors un viņa kundze nesen bija iegādājušies, Harijs tomēr piedalījās, tas bija viens no viņa pēdējiem vakariem ārpus mājas, cik saprotu. Ļaujiet man mēģināt tuvoties jautājumam par Harija izmisumu nevis no vientulības, bet no pavisam citas puses.

Atceros, kā Harijs un es palikām sēžot diezgan ilgi (kamēr Bū un Lū krāsnī cepa veģetāru lazanju un atkorķēja pāris ekoloģiskā vīna pudeles -Hektora paša imports) uz laipas zem mājas, kurp Hektors bija mūs aizvedis, lai parādītu jauno mahagonija laivu ar motoru iekšpusē un zaļu pārsegu. Pēc brītiņa Hektors, rokas vicinādams, pazuda, lai iekurinātu pirti sievai džogotājai, viņai, kas pēc tam bija trīs nedēļas prom no mājām (jā. ne tikai tas vien, kā izrādījās). Harijs un es paraustījām plecus un sākām tā lēnītēm runāt par vecāku lietām pie iekšpusē izbūvētās krastmalas, kamēr ūdens atspulgu gaismas tīkls mirguļoja griestos virs mūsu galvām. “Ja ir kaut kas,” iesāka Harijs, “ko es būtu gribējis savā bērnībā savādāku, tas būtu, kā mamma un tētis pielietoja dzīves redzamo tēlu reprodukcijas fotogrāfisko tehniku. ” “Tu domā,” es teicu (man palika nedaudz slikta dūša no viņa filosofiskā toņa), “viņu neciešamo bilžu uzņemšanu vietā un nevietā?” “Jā,” atbildēja Harijs, pieliekdamies, lai sasietu kurpi, un tajā pašā brīdī viņa ķermenī kaut kas baismīgi nokrakšķēja, taču viņam nepakustējās ne vaibsts. Jā, man gadu gaitā kļuvis aizvien skaidrāks, ka šī fotografēšana un super-8-filmēšana veidoja sistemātisku un ilggadīgu atentātu pret tieši to pieredzes kategoriju, kuru varam dēvēt par situāciju. “Kas ir situācija? Lū pastāstīs vairāk pie vakariņām,” es teicu. “Sūds ar avangardiem,” teica Harijs, “viņu teritoriālā pretenzija par visa jaunā pārdimensionēšanu rezultējusi tikai fosilo šifru kopumā, grabažās, kurās intelbeņķu sterilās domas nogulst kārta pēc kārtas ar zirnekļu tīkliem, un viņu tekstus šis nabaga nepatīkamais meitēns pārlasījies. Šīs bezsmadzeņu ekstroversijas, matērijas, sistēmu, caurspīdīguma, kolektīva, metodes, kauzalitātes... kults!” Es viņam pieskāros, lai nomierinātu, bet viņš roku atvairīja un turpināja: “Bija tāds vācu plānprātiņš Ginters Feieršteins, kas 1960. gadā iesniedza priekšlikumu savas valsts situacionistu filiālei: nepraktiskus dzīvokļus, bez gaisa kondicioniera vai pat logiem, ar augstiem sliekšņiem, grūti iztirāmām pažobelēm un nodevīgām, uz priekšu vērstām malām un stūriem, pret kuriem varētu sasisties - viss tikpat grandiozā, kā delverīgā dumpī pret funkcijas un ērtības, un drošības, un higiēnas ideoloģiju, kas traucās pāri Rietumu pasaulei.” Lū runā tieši tā, kā tāds dzīvoklis ir izveidots, viņas muldēšana ir gājiens ar šķēršļiem, kas sastāv no ideoloģiski noformētiem maziem traucēkļiem bez transcendences, bez pazemības, iepretim tai pasaulei, kas izplešas ārpus tās telpas, kurā viņa sludina, cik svarīgi, ka stilbu kauli ir nosēti ar zilumiem. “Es domāju par to, kas notiek tuvāk dzīves elpai, tieši tā, dzīves telpai," teica Harijs, “piedzīvotā laika sirsnīgajā un maņas piekļaujošajā straumē: kas ir situācija bērnam?”

“Bet mēs neesam bērni,” es mēģināju, “pat ja tāda doma (Bērbeles?) nav zemē metama, ka pieaugušais ir tikai bērns, kas gadījuma pēc pieaudzis, kamēr bērns ir pieaugušais, kas patlaban piedzīvo savu bērnību, vai ne, Harij?” “Es dažreiz varu,” viņš turpināja, neliekoties zinis par manu piebildi, “staigādams pa pilsētu, just gandrīz vai neizturamu pacilātību par visu, kas, kā sacīt, vienkārši šķiet, liekas, parādās.” “Tu gribi teikt, ka pēkšņi vari redzēt ne tikai to, ko redzi, bet arī faktu, ka redzi?” es teicu. “Jā,” viņš atbildēja savādi niknā tonī. “I larijs bija,” viņš, skatīdamies apkārt, paskaidroja (ar kosmiski mokpilnu skatienu, kādu var redzēt cilvēkiem vecās mēmajās filmās, kad tie meklē kādu mietu, kamēr tuvojas izbēgusi gorilla), “sācis lasīt vairāk no tā dāņu rakstnieka, kas bija pieminēts viņa slejā, tā, kam interesēja piedzīvotā laika pārtapšana par telpu caur staigāšanu.”

Es jau agrāk biju dzirdējis viņu pieminam šo radniecību. Paklau, viņš kādu pēcpusdienu bija teicis, īsi pirms ciemošanās pie Hektora, kamēr mēs, cīnīdamies ar paģirām, ķērāmies pie trīs ēdienu korejiešu maltītes netālu no viņa dzīvokļa. “Persona noliec, vispirms no stāvošas pozīcijas (abas kājas uz zemes), tad no viena soļa uz nākamo, ķermeni uz priekšu, saliecot vienas kājas pēdu, celi un gurnus, kamēr otra kāja jāpaceļ, celi saliecot, un tagad tā, brīvi karājoties, kustas turp - atpakaļ kā svārsts, kamēr celis pamazām tiek iztaisnots...” “Autors te citē rakstu “Iešana” no Salomonsena Konversācijas vārdnīcas (varbūt tas izskaidro, kādēļ dāņu konversācijas ir tādas, kā ir), lai vēlāk pārietu pie sava kaislību pilnā un cilvēcīgā toņa, bet citāts no enciklopēdijas varēja,” Harijs šmakstināja, vērodams brīnumaini skaisto oficianti, kas klāja blakusgaldiņu, “būt mana tēta rakstīts, viņš runāja, kā rakstīja, un viņš rakstīja kā cūka, es domāju - kā birokrāts, kas viņš arī bija, viņš strādāja Valsts statistikas pārvaldē un pilnīgi identificējās ar ideju par prognozēm un to dzīves noregulēšanu, kas raksturoja mūsu uzaugšanu.” “Vai tev ir fotogrāfija no taviem pirmajiem soļiem uz zemes?” viņš pēc tam, nolikdams nazi un dakšiņu, vaicāja. Un tagad viņš uz mani skatījās ar galēju un tīru nopietnību savās glāžainajās acīs.

Kamēr mēs atvadījāmies no Hektora un Lū (Bu bija dīvānā aizmidzis, skatoties boksu Eurosportā), dzirdēju atkal to pašu knakšķi, kad Hektors, kuram nebija visai ciešs rokas spiediens, satvēra Harija delnu. Skaņa atsauca atmiņā Harija stāstu korejiešu restorānā par viņa tēva uzņemto fotogrāfiju, kur dēls gāja savus pirmos metrus pa zālāju spēcīgā saules gaismā. Tajā attēlā pār mazā Harija seju gulst kāda traģika, kad viņš, sažmiedzis acis pret gaismu, priecājas, neizsakāmi priecājas par to, kas grasās notikt, arhaiski gavilējošs, bet tikpat kā bez valodas, viņš smaida savu ceļu pie garās ēnas, kas ir viņa tēva, priekšā starp zāles stiebriem.

Pēc tam Harijs bija stāstījis, kā tas attēls kopā ar dažiem citiem - no viņa kā zīdaiņa uz segas, kā arī kristīšanas ceremonijā - veidoja prologu daudzgadīgai indoktrinācijai, kurā ģimenes albums bija galvenais instruments. Cits pēc cita šie attēli bija uzsūkuši viņa paša atmiņas, vispirms melnbaltas, tad strauji izbalējušās, allaž kaut kādās slimīgās krāsās.

“Veseli iekšējās dzīves domēni guļ mūsos tumsā,” teica reiz Harijs, neatceros, vai tas bija sakarā ar to, ka rādīja to staigāšanas attēlu, kuru viņš tātad kaut kāda iemesla dēj nēsāja savā naudas makā, tajā nodalījumā, kur citiem ir bērnu vai draudzenes foto. Parādīšanas spaids, fotogrāfijas deģenerācija reproduktīvajā attēlošanā ir pagriezusi mūsu apziņas ar iekšu uz āru un norāvusi saknes atpakaļ, uz iekšpusi. Mūsos iekšā ir laiks, pagājis laiks, bet tam nav dzīvības, tas tikai guļ pakausi kā ēdiens, kuru māgas slimnieks nespēj sagremot un tāpēc beidzot pēc diennaktīm divām, trim, izvemj. Tas ir tādēļ, ka mēs visi esam krituši par upuri maldus mācībai, kas apgalvo, ka vienīgais, kam mums jālieto sava brīvība, ir skatities uz lietāml

Harijs piederēja pie tā tipa cilvēkiem, kuru pļāpība pieaug līdz ar viņu izmisumu. Man varbūt vajadzēja saprast, cik sliktā stāvoklī viņš ir. Pielietojot mazliet fantāzijas, es būtu varējis nojaust viņā austošo lēmumu izbeigt savu dzīvi. Bet jautājums, protams, ir, vai es būtu varējis viņu atturēt. Cits, vēl nepatīkamāks jautājums ir, vai man vispār būtu bijušas tiesības mēģināt viņu atturēt: ja kāds cilvēks pēc pārbaudījuma atrod savu dzīvi bezvērtīgu un nolemj likt tai beigties, kāds pamats, kādas tiesības butu atturēt to, kas grib laisties prom no šejienes?

Ir, protams, suicīdu pētījumi un visvisādas gudrības, kas uzsver uz pašnāvību ejošo cilvēku vientulību un apjukuma stāvokli. Vēlme atņemt sev dzīvību to skatījumā ir nāvējoša slimība, kas prasa piespiedu ārstēšanos. Citi, piemēram, sociālantropologi, kas pēta svešu etnisku grupu rituālus, sauc pašnāvību par brīvnāvi un nevēlas šai ārkārtējai rīcībai piesaistīt nosodāmību. Pieņemu, ka viņiem nekad nav bijis jāpiedzīvo, kā kāds draugs atņem sev dzīvību, kā durvis pavisam elligi noklaudz, viņiem dodoties projām.

Dzīvojot mēs esam iekļauti cits cita iejušanās spējās un tādējādi rūpējamies cits par citu, katrs dodams otra dzīvei jēgu, kas plešas daudz tālāk par to, ko ikviens no mums var aptvert un izkalkulēt vai stratēģiski izanalizēt. Kad pazūd kāds draugs, tajā pašā laikā tiek iznīcināta daļa no palicēju dzīves, un doma par to bieži vien ir īstens šoks, saistīts ar kāda tuvu stāvoša nāvi. Pašnāvība kā rīcība (nevis kā simptoms) parāda to, ka mirušais gribējis līdzi paņemt daļu no mūsu dzīves, mums to atņemt uz mūžīgiem laikiem.

Reiz mašīnu rindā Ringvēgenā dzirdēju radio programmu par to, kā mūzika var atmodināt demento atmiņas, tādu, kas jau aizmirsuši vai sajaukuši gandrīz visu. Pēc tam dzirdēju dažus večus dziedam Everta Toba dziesmas, un es domāju par mana tēva iznīkšanu kaulu vēzī, nāve, kas mani bija satricinājusi un skumdinājusi daudzus gadus. Bet tagad mašīnā ar veču spalgo ķērkšanu auto radio uztvērējā, man ienāca prātā, tas nu ir galīgi skaidrs, ka tētim bija jānokļūst lidzīgā situācijā - jādzied Tobs mūzikas terapeita vadībā.

Bet es domāju, vai nenodarbojos ar sava veida apšaubāmu morālu maksimālismu? Vai nav tipiski vēstures mizantropiem un vairāk vai mazāk talantigiem “ļaunuma kolektīva” biedra statusa aspirantiem, ka viņi nekad nevar izturēt dzīves trūkumus un to izraisītos kompromisus? Tikai tādēļ, ka dzīve ir nepilnību pārbagāta, viņi arī uzskata, ka cilvēks jāpazemo un jāiznīcina. Bieži vien viņi runā par cieņu, to nesaucot vārdā: viņi domā, ka dzīve ir neizturama vai nožēlojams farss, vai absurds joks. Tie domā, ka apstākļi apvaino viņu cieņu, un lūdz visus just viņiem līdzi. Bet padomā, ja dementajiem Tobu dziedošajiem večiem tomēr ir labāk, nekā viņiem būtu, ja viņi jau būtu beigti?

Taču ir viena laba atbilde, kuru mizantropi atrod pārāk reti - jā, dzīve ir nepilnīga, jā, kompromisi ir neizbēgami, bet tāpēc taču šo apstākli nevajag cildināt ar tik nospiedošu un viduvēju dzīves stilu kā mietpilsoniskais? Te nu būtu jāpiekrīt - mizantropijai ir sava vieta kā pilsoniskā sangvinisma negatīvam, belziens smacējošai apmierinātībai, kādu, man šķiet, Hektors vairāk vai mazāk neapzinīgi radīja savās mājās un kas aizdzina viņa sievu un padarīja viņa sākotnēji fantāzijas apveltītos bērnus par tik nospiestiem, stīvi stērķelētiem sprediķotajiem.

Taksīša aizmugures sēdekli atradu pēcpusdienas avīzi Aftonbladet. Nejauši ieraudzīju rakstu par jauniešiem, kas “nosaka dienaskārtību”. Nevarēja nepazīt vienā atvērumā Bū un Lū. Viņi bija nodibinājuši skolēnu grupu "pret biedrošanās spaidu”, kuru, viņuprāt, kā personāls, tā vecāki uzspiež skolēniem. “Mobings vienmēr ir bijis, tas pieder pie dzīves likumiem,” rakstā teica Bū.

Citā attēlā viņi bija redzami kopā ar dažiem bezpajumtniekiem ārpus treileru pilsētiņas uz zemes nogruvumā daļēji aprakta parka ceļa bijušā Hēgdālena augstienes (veidota no zemes un akmeņu šķembām, kad cēla apkārtesošās priekšpilsētas) apkaimē, kas reiz bija sava veida alpu ainavas bonzai ar savu mazo kamanu trasi, savām stāvajām, vēja sukātajām zāļainajām nogāzēm un saviem parka celiņiem ar šur tur iejūtīgi novietotām serpentīnu vijām. “Mēs gribētu, lai te rastos jauna Kristiānija,” saka Lū. Es tīksminājos par acīm redzamo vientiesību viņu teiktajā.

Tagad Hēgdālena augstiene bija sapostīta ar jauniem šahtu izmešiem, saspridzinātiem akmeņiem, kuru šķautnes asas kā žiletes, baismīga ainava, ko vietām apgaismo intensīvi starmetēji un šķērso divaini knapi lidotspē-jīgi maitu putni, no attāluma nedaudz lidzīgi vistām, bet, tuvāk pieejot, biedējoši agresīvi un smirdīgi no savas atkritumu un maitu diētas un nepatīkamās paražas pa pusei ierakties starp simtiem izirstošas putu gumijas matračiem, kas kaut kāda iemesla dēļ veidoja paši savu mazo kalnu starp citiem kalniem šajā nāves apvidu.

Jā, tāda šodien faktiski izskatījās viena no manām bērnības ainavām. Dažus gadus agrāk biju laimīgas sagadīšanās dēļ apciemojis to otro. Kā bērns es pavadīju simtiem stundu mazā slepenā rietumu Ģētalandes ezermalā, bieži vien pa pusei zem ūdens, vērodams smalko smilšu dibenu vai nenogurstoši lecot no laipas. Trīsdesmit gadus vēlāk es caurbraucot nonāku tur un savām acīm redzu, kā ciemata kopiena ir kopusi to kopīgo vērtību, kas ir šis krasts bērzu vieglajā ēnā: ir pievestas smiltis, laipa ir turēta labā kārtībā, nav izbūvēts stāvlaukums un nav zīmju no lielceļa, es neatklāšu, kur šī brīnišķīgā ezermala atrodas. Bradādams seklajā ūdenī, iedomājos, ka daudzi no mazo bērnu vecākiem, kas sēdēja uz akmeņiem šur tur krastmalā, vērodami savus mazuļus, paši bija bērni un te spēlējās kopā ar mani 60. gados.

Bet Hēgdālena augstienes sasprēgājušajos un sabrukušajos ceļos nesastopu nevienu no vecajiem rotaļbiedriem. Tātad divas ainavas: gan ziemas, vientulības, tumsas, sabrukuma un brutalitātes; gan vasaras, kopības, gaismas, atmiņu, rūpju un iejūtības.

Cik gudri bija sameklēt Hektoru? Cik cieša īstenībā bija mūsu stikla cilvēku kopība? Vai viņš, akūti cietis no izšķirošas ģimenes katastrofas savā dzīvē, spēs dalīt manas bēdas par sievietes pazušanu pasaules trokšņainajās dzirnavās? Es palūdzu taksīti apstāties pie Kungstrēdgordena, samaksāju un izkāpju. Mirkli man šķiet, ka šofera roka ap stūri ir caurspīdīga, ka es varu saredzēt stūres uzmavas sapresēto šķiedru kažoku caur stikla dūri, bet es to atraidu kā halucināciju. Slapjdraņķis lielākā aukstumā bija kļuvis par aizvien sausāku, aizvien asāku sniegu.

(Andalūzija 1566. gads)

... Dakteris Velaskēzs ir bijis alā. Ziņnesis ar firsta rīkojumu bija ieradies greznā ekipāžā, kuras durvju greznojumi līdz malām pilni ar brūnajiem lielceļa putekļiem, Arkosa godīgie pilsoņi bija spiesti slēgt savu mēra un spitālīgo patversmi. Tos ap divdesmit pinkainos, smirdīgos radījumus, kas tolaik dzīvoja akmeņainajā pusgaismā, izdzina četri helebardu vīri, nomaskējušies ar dravnieku kapucēm, lai pasargātos pret aplipšanu. No savas pļaviņas dažus simtus metru augstāk dakteris redzēja smailās kapuces tuvojamies un sanākam kopā uz apspriedi pie alas ieejas. Bija karsts, un viņš no rīta bija iedzēris nepareizo dekoktu: zālei degot, cietušais līdzenums _ _ _

kaut kāda veida attēloja, ka viņam šķita, viņa kuņģa iekšpusi. Bet tas nebija neiespējami, tāds nu reiz cilvēks ir, ķiķinās par šiem salmu galvkājiem, kas likās stāvam, atslējušies viens pret otru kā vecas amforas. Slimos pēc tam izdzina no alas un pamazām izklīdināja apdegušajos laukos pie pilsētas. Dakteris Velaskēzs redzēja viņus aizejam, klusus, izkliedētās grupās.

Kamēr viņš ieejas iekšpusē pierada pie tumsas, viņš mēģināja atcerēties, ko kreditoru pamatīgi nomocītais brālis vaicāja savā vēstulē. Vai tas varētu but tā - dārgais brāli, viņš rakstīja, ka pirms iedzimtā grēka cilvēks pazina labo un ļauno: labo per experientiam (caur pieredzi) un ļauno per scientiam (caur iegūtām zināšanām). Kamēr mēs tagad, pēc iedzimtā grēka ieviešanās radībā, jutām ļauno no pieredzes un labo tikai no iegūtajām zināšanām?

Viņš juta, ka brālim taisnība. “Tā nebutu, ” domāja dakteris Velaskēzs, “nekāda sliktā lieta, ja vien varētu radīt kaut kādu mītu, kur iegūtās zināšanas par labo varētu izrādīt kā savdabīgu teātri vai rotaļu, meklēšanu, kur mes kļutu spējīgi labo iedzert kā pieredzi. ” “Kādēļ domāju “iedzert ”, ” viņš murmināja un, nolicies uz visām četrām, lēnām rāpoja uz alas zemāko galu...

Kad mirguļojošā sniegā šķērsoju Kungstrēdordena slidotavu, atcerējos savādo sarunu, ko kādu pēcpusdienu pirms laiciņa biju dzirdējis konditorejā, kas lepni sevi nodēvējusi par pilsētas vecāko kafejnīcu: kafe Fikss Sanktēriksgatanā.

“Jā”, viena no balsīm man aiz muguras bija teikusi, “te nu es sēdēju un klausijos, kā māte un viņas meita strīdējās, tas jau pirms divdesmit gadiem, pilsēta mainās, bet dažas vietas šķiet esam tādi laika konteineri.” Es nepagriezos, bet saspringti klausījos tālāk un tajā pašā laikā ieelpoju svaigi cepto kanēļmaizīšu gardo smaržu un lielos kafelate, kurus mums pienesa ātras, mazliet vecākas oficiantes. Tik citādākām ari pēc savas iekšējās dabas tām jābūt, nodomāju, šīm “mazliet vecākajām” oficiantēm, salīdzinājumā ar visām divdesmitgadīgajām folivora (sliņķis), kas sabojā pilsētas nakts dzīvi, izliekoties strādājam aiz letēm, kas lūztin lūzt no mufūns un broumies, un burkānu kūciņām, kamēr īstenibā patērē visu enerģiju, lai izturētu paģiras vai apvalditu savas sejas, lai meikaps izskatītos labi tieši šajā apgaismojumā.

“Ilgu laiku biju,” turpināja mīklaini pazīstamā balss man aiz muguras, “lolojis ideju par sava veida stikla dvašām, nodzīvota jeb, ja vēlaties, izelpota laika forma, iekļauta stikla priekšmetā - es domāju, stikla pūtēji taču ieelpo visāda veida gaisu pirms izpūš šos priekšmetus, un tādēļ tam gaisam vajadzētu būt reprezentatīvam priekš mums visiem, bet katram laikmetam īpašam, tātad gaiss simt gadu vecā stikla zirgā būtu citādāks, nekā ir gaiss tā paša materiāla vienu gadu vecā kaķī. Šīs dullās spekulācijas poētiskais rezultāts kļuva iespējams pēc tā, ko dzirdēju tai dienā, un interesantākās strofas būtu šīs te.” Tagad es faktiski biju spiests uzmanīgi pagriezties un apvaicāties pēc pelnu trauka, un faktiski ieraudzīju grāmatu, vienu no lielajiem dzejoļu krājumiem no 90. gadiem.

Grāmatā, kuru nākamajā dienā tik tiešām atradu Jonesa antikvariāta dziļumos, nobāztu vienā no vaļējiem plauktiem, bija, noskurinājies sapratu, varbūt visa šī stikla cilvēku epidēmija, ko savādā kārtā nojautis dzejnieks, ģēniju meklējot. Es lasīju:

Ir dzelžaina ziema, un daudzi no Stokholmas daudzajiem nabagiem dzīvo aizvien sliktāk, ģērbjas aizvien sliktāk, kustas aizvien lēnāk caur vētru, kuru bagātie nepazīst.

Jā gan, murmināju, jau tad, protams, bet tā nebūs bijusi tā strofa, kuru pazīstamais Stokholmas dzejnieks bija domājis, kad viņš kādā, droši vien intervijā, izskaidroja žurnālistam dzejoļa tapšanu. Tad sekoja divas strofas, kas tā kā lika nojaust kaut ko ar savu atkārtoto “naktī”, solījumu par stāstu, kas nekad īsti netika pildīts. Jo pēc tam seko, ar pārsteidzoši vispārīgu vietas

norādi: “tur” “tad” vietā, kas būtu daudz labāk saskanējis ar “nakti”, kaut kas, kas liek nojaust, ka tumsai šeit kaut kādā veidā ir skaidri manāma substance (starp citu - tipisks stikla cilvēka pārdzīvojums). Šā vai tā:

Tur elpo zila stikla ģimenes ieelpo izelpo

to dzelteno elektrisko gaismu kas silda

bet dara trauslu elpu

ka tā sašķīst putekļos

kādā pēcpusdienā mājupceļā

no pārtikas veikala un dvēsele pazūd

starp sniegpārslām un

zvaigžņu daudzajiem gadiem vecajām dienām.

Koks pie avota kur prieks sevi

pēc katra smiekliņa nomazgā

no tā siltuma pārstiklojas un dzeltena

gaisma veido nosalušu

graudainu dvašas plēvi uz iedzīvi

kas mēslu tvertnēs iemesta bet

vispirms salūzusi savā nevaldāmā

mīlestībā bez pilsētas.

Neviens cits

nekad nesēdēs pie tā paša galda kur tu pats esi sēdējis nekad neliks rotājumus ar miroņa elpu izpūstas smukuma lietas skapī kurā tu pats esi licis savus no vēja tukšos akvārijus nekad savas baltās tīrās drēbes kastēs kur pats esi licis vienu pēc otras

savas ēnas baltās tīrās ēnas.

Ar miroņa elpu izpūstas smukuma lietas, jā, nudien, es nodomāju un piecēlos no antikvariāta labi lietotā atzveltnes krēsla, lai samaksātu par savādo grāmatu, un tieši tad mana mugura noknakšķēja tieši tāpat - pātagas cirtiens lielā, atbalsi radošā telpā - kā Harija mugura ciemos pie Hektora. Šķibs un klibodams vilkos mājās pa sānu ieliņām, vārot tēju, sajutu ilgu dūrienu pēc Bērbeles (viņai vienmēr bijusi mendele uz tējām, aromatizētām, nearomatizētām, kūpinātām un žāvētām, raudzētām un smalki samaltām, zaļām un melnām, un dzeltenām, un sarkanām, tējām, lai aizmigtu un lai mostos, zobu sāpēm, seksam un nakts lasišanai, vientulībai un kopībai...) un apsēdos atzveltnes krēslā.

Ja grāmatu papētīja mazliet tuvāk, varēja redzēt, ka tajā bija vairākas īpatnas stikla meditācijas bez tās, kuru es, ticis mājās, sapratu kā galveno ar siltuma un smieklu kritiku rindās: Koks pie avota kur prieks sevi/ pēc katra smiekliņa nomazgā! no tā siltuma! pārstiklojas. Kritika, aizstāvot patieso, bet apdraudēto prieku par smejošās (mietpilsoniskās?) kopības siltumu un (slimīgi?) dzelteno gaismu.

Ar spokainu precizitāti ši kritika paredz stikla epidēmiju, kurā es tur, antikvariātā, - krakš, brakš, pakš - kā arī nupat no taksīša šofera caurspīdīgās rokas uz stūres, tiku ievilkts daiļāk iekšā, līdzdalībnieks un ārpusē stāvošs vienlaicīgi, kā jau visas topošās “miroņelpas”, es, par to domādams, sajutos mazliet šķebeni ap dūšu, atsvešināts no sava īstenā dzinuļa, kas taču bija priecāties par dzīvi, bet arī uzmundrināts no tā, kā saprašana burtiski ripoja cauri manam paurim.

Mugura tagad bija labāka, un man vairs nevajadzēja vilkties sāniski uz priekšu, bet es devos ļoti uzmanīgi pāri Kungtredgordena slidotavai, kamēr mani pāršalca brutāla mūzika no nenogurstošiem skaļruņiem, kas, pēc norunas ar pilsētas politiķiem, ir vienīgā, ko atļauts spēlēt pie šīs slidotavas, kā arī visos diennakts Seven Eleven veikalos, kas pārņēmuši ielas stūri pēc ielas stūra bez jebkādām iepriekšējām publiskām debatēm. (Tie, starp citu, smieklīgā veidā ir kā sliņķu, tā ari bezvērtīgā ātrā ēdiena apsolītā zeme, šie nejaukie un dārgie viltus pārtikas veikali.)

Nolēmu aiziet uz saietu, kura flaieris pirms pāris dienām bija nokļuvis manā vēstuļkastitē. Tas tika rīkots situacionistu piemiņai Kultūras namā. Ar fruhtvasera groku rokā (bija sākusi izplatities sava veida vecvectēvu kultūra, ar matu eļļu un vestēm, un kaklasaitēm, un galošām, un sifoniem, un grokiem) un skatu uz jaunceltu ciematu jumtiem virs Drotninggatanas varbūt man izdotos saglabāt distanci pret jaunākajiem notikumiem un nolemt, vai man būtu jāzvana Hektoram vai tikai jāļauj visam atkāpties ap mani, lai es varētu pamosties no šī labirintveida murga.

Pirmā persona, kuru pazinu, bija Hektora sieva. Tur viņa sēdēja, brīva un “neizpirkusi”, es dungoju, “savus šaušalīgos grēkus, nokaujot rietumu kodolfamīliju”. Es viņu negribot apbrīnoju. Tam pamatā, protams, bija mana sajūta, ka mājas kā projekts bijusi manas bērnības lielā kļūda. Te nu mums bija cilvēks, kas radikali izrēķinājies ar šo māju stulbumu! Es nolēmu sekot Bērbeles fantomam mani, pamēģinot, vai ir iespējams aplidot Hektora dzimumsakaros nekārtīgo bijušo sievu. Pa gabalu viņa neapšaubāmi izskatījās nedaudz satraucoši.

Viņai, vecam cilvēkam, bija miroņgalvu auskari, seja nokrāsota balta, un viņa sēdēja, kajas savādi šūpodama, uz bara krēsla netālu no eskalatora. Neapšaubāmi mazliet smieklīgie auskari man atgādināja kādu citu Stokholmas rakstnieku, prozaiķi un stikla dzejnieka vienaudzi. īpaši es domāju par vienu no viņa romāniem, kuru, atceros, Harijs sacīja, ka esot lasījis “ar rūgtu apbrīnu, kādu var just, kad ir darīšana ar suverēna intelekta pilnu sparīgu rotaļīgumu” (frāze, kuru viņš, starp citu, bija aizguvis no konservatīvā kritiķa F. R. Levisa). Kādā romāna epizodē bija runa par “skeletiem” ar perversām tieksmēm, varbūt tā bija pat kanibāls. Viņa bija aizvilinājusi grāmatas galveno varoni uz savām mājām padzert kafiju, bet sākusi šaušalīgā veidā tuvoties, starp citu, viņa bija no cilvēka skeleta nolobījusi gabaliņu, lidzīgu lielam puņķim, un to košļājusi, pie kam savu jauno viesi vēl visādi apvainoja. Domas klejo.

“Sveika, vai mani atceries?” es teicu Hektora bēdudienu cēlonim. Es piegāju pie šī piecdesmit gadus vecā, nepamatoti labi atalgotā kopiraitera, labi zinādams, ka viņa mani šajā troksnī nevar sadzirdēt. Viņa neskatījās uz mani, viņas skatiens bija lejupvērsts, it kā viņa novērotu mušas ceļu augšā pa kāju. Tur tiešām arī rāpoja muša, liela un zaļi mirdzoša.

Es uzpūtu kukainim dūmus un pēc tam raudzījos vai mēģināju raudzīties viņai acīs. Viņa ir mirusi, es domāju, pataustīdams vienu no aukstajām rokas locītavām. Nekāda pulsa. Kad es pakratīju viņu plecos, dzirdēju vāju šķindoņu kā no maisā iebāztas kristāla lustras. Glāzē viņai blakus bija kāda zila dzēriena paliekas, kas jau sākušas veidot asus kristālus. Kāds kārtības sargs mani vēroja, un es apkampu līķi, uzmanīgi noskūpstīju, iebāzu mēli starp ļenganajām lupām, nolaizīju smaganas un zobus un atkal jutu kaulu šķembu dzēriena neaprakstāmo garšu. Tad es viņu uzstutēju un sakārtoju mēteli, kas grasījās noslīdēt. Sargs, tagad garlaikots, bija pagriezis mums muguru. Nu, sapratu, tik tiešām ir laiks zvanīt Hektoram.

Trauslais arī ir monumentālais. To var iemācīties, ilgāku laiku vērojot Alberto Džiakometi bronzas tēlus. Varbūt viņš arī bija stikla cilvēks! Radoša cilvēka vēsturē ir rinda indivīdu, kas šķiet tuvāk stāvoši (ja atļauta tik mulsinoša izteika) nelaužami trauslajam kā citi. Kafka, protams, piesakās šajā šķindošo ēnu armijā, bet arī tāds dzejnieks kā Josifs Brodskis ar visu smēķēšanu un dzīvi apliecinošo spodrību. Daudzi no maniem draugiem, varbūt visi, īstenībā ir stikla cilvēki, vienā vai otrā pakāpē daktera Velaskēza pēcteči, kā arī tā Servantesa, kas sarakstīja “Licenciātu Stiklu”, bet, protams, arī stāstīšanas grabošā sargeņģeļa, Servantesa lielā dēla Donkihota, kura vajadzība lietot sargājošas bruņas uz šāda fona gūst pavisam citu skaidrojumu.

Kamēr es klidu apkārt burzmā, iedomājos, ka kādā citā pētījumā man vajadzētu sekot citām pēdām, kur ir tas dvēseles un ķermeņa trauslums, kuru esmu nosaucis par stiklcilvēcismu, tā varētu būt pirmā stadija pasaulīgām kļuvušām pārdomām par visām tām noskaņām, kas dažādu klimatisku apstākļu formā klīst apkārt pa zemes virsu bez mājām. Ir jābūt atšķirīgai saitei starp stikla cilvēkiem un lietus radījumiem: pats es jaunībā sāku rakstīt dzeju, tiklidz lija lietus, vai īstenībā te vēl kas piebilstams?

Kad es dažas nedēļas pēc viņa sievas nāves Kultūras namā beidzot tiku pie iespējas Hektoru apciemot atpūtas namā jūras tuvumā, viņš sāka runāt par kaut kāda veida histēriju, kas Bū un Lū augšanas laikā bija izplatījusies sabiedrībā. Tā tur bijusi jau agrāk, bet tieši viņu bērnība tā pieņēmusies spēkā. Hektors bija nokrities par piecpadsmit, divdesmit kilo, bet, kad apetīte tā lēnām sāka atgriezties, viņš gribēja tikai dzert Chablis un ēst Ap-penzeller, savāda un diezgan bērnišķīga kombinācija, kuru mēģināju viņam piegādāt vēlīnajā ziemā, kamēr gaisma ausa pāri līčiem aiz viņa skaistās istabas loga un mūzika no mazā stereo atvēra iekšēju logu pēc iekšēja loga mūsos abos klusējošos draugos.

To histēriju Hektors sauca - un viņa papīra bālā seja sakrunkojās, to vārdu izrunājot - par optimizēšanas histēriju. Kāda tad bija šī optimizē-šanas histērija? Par to mans draugs, neskatoties uz vai varbūt, man tagad ienāk prātā, sava vārguma dēļ, zināja stāstīt šo un to. Lai daži fragmenti no viņa stāstītā vairāku apciemojumu laikā pabeidz šo stāstījuma daļu par mūsu svarīgāko mantojumu: mūsu trauslumu.

“Man nekad,” viņš, piemēram, teica, “nav bijusi sajūta, ka esmu laipni lūgts šajā pasaulē. Vecāki ar mani apgājās labi, draugu arī bija gana, man bija galva uz pleciem, un es mazliet patiku sievietēm. Nē, nekā dzīvē man nav trūcis, un nauda nākusi ar piepūli, tā, kā es domāju, tam vajadzētu būt.

Dažreiz esmu saņēmis atzinību vai uzslavu par to, ko esmu paveicis, un tas paplašinājis manu krūškurvi un |avis vieglāk elpot. Bet es nekad neesmu juties laipni lūgts šai pasaulē. Es zinu, kādēļ tas tā ir, un mums ir daudz nosaukumu tām norisēm, kas atņēmušas cilvēkiem šo sajūtu: kapitālisms, masu sabiedrība, specializācija, sekularizācija, optimizēšanas histērija.”

Es izgāju koridorā paņemt karafi, kurā vēdināt vīnu. Laipna sieviete ar austrumniecisku izskatu man palīdzēja atrast priekšmetu un nāca līdzi, lai uzzinātu I lektora izvēli vakariņām. Kad viņa bija klusi aizvērusi durvis, es rūpīgi vēroju un redzēju, cik caurspīdīgi kļuvuši viņa deniņi. Viņš pavicināja noraidoši ar roku kaut kam - gaismai, mušai, manai klātbūtnei, atmiņai? - nokrekšķinājās un teica:

“Bet problēma, saproti, ir tā, ka es nekad neesmu zinājis, ko gribu darīt šai dzīvē. To es sapratu, kad atskārtu, ka man nav tikpat kā nekādas nojautas par to, kas es esmu. Un bez tādas nojautas, pat ja tā būtu ilūzija, tu kļūsti gluži paralizēts. Es nerunāju par pārdomām sakarā ar studiju virzienu un aroda izvēli: nē, dīvaino neitralitāti, kādu esmu jutis dzīves alternatīvu priekšā, drīzāk varētu attēlot kā vienaldzību iepretim tam, kas kļūst redzams man visapkārt, vienaldzība iepretim vietām. Ko es te daru? ir jautājums, kas manī pašā nekad nav saņēmis jēdzīgu atbildi, tikai pārsegts ar apmātu fotografēšanu.”

Es viņam jautāju: “Bet agrāk, daudz agrāk dzīvē, bērnībā, tad taču tev tomēr bija vēlmes?”

“Nē, nē,” viņš teica, “arī tad nezināju, ko gribu. Es vienmēr esmu tikai pārņēmis dažādas idejas par to, kā jādarbojas pasaulē, neesmu mēģinājis radīt pats savu personību.”

“Bet,” iebildu, “tā taču tas ir gandrīz visiem!” Bet Hektors manai domai bija jau tālu priekšā.

Neliekoties zinis par manu komentāru, viņš teica: “Vai tu zini, kas ir tas īsti sūdīgais?”

“Nē.”

“Tas īsti sūdīgais ir tas, ka, pat ja man būtu izdevies sev radit oriģinālu personību, neaizejot bojā no ārpusniecības, tad to ātri vien būtu iznicinājuši visi sekotāji, kuri ar savu atdarināšanu pārvērstu manu dvēseli par preci.”

“Tad,” es noguris teicu, “indivīdam šai stāstā nav nekādas žēlastības, ko?”

“Paklau, varbūt te ir runa tikai par to, ka katrs indivīds mūsu pasaules daļā joprojām rezonē par protestantisma centrālo jautājumu: konfliktu starp likumiem un žēlastības solījumu.”

Uz mirkli es ieraudzīju veco degsmi. Bet viņa skatiens ātri vien ieslīdēja atpakaļ mulsumā, un viņš turpināja: “Nē, šai stāstā nav nekādas žēlastības. Bet ir iespējams piepalīdzēt, lai saruna turpinātos. Tā ir vienīgā, slepenā žēlastība saņemt citu dzīves piedzīvojumus un nest tos tālāk.”

Ja pēdējais komentārs bija samērā sājš, tomēr redzēju, ka Hektors pārdzīvos notikušo. Viņš bija bāls un noguris, un, kā jau teicu, nepārprotami caurspīdīgs. Bet viņš bija pārāk ziņkārīgs pēc dabas, lai viņa dvēsele galīgi izsīktu.

Un pilnīgi pareizi, tagad redzu (kad pats kļūstu pavisam neredzams) visur pilsētā viņa priecīgo seju sludinājumos par viņa siltumnīcām, ziemas dārziem un stikla balkoniem.

Manu pēdējo apciemojumu laikā atpūtas namā Hektors bija visu izraudājis līdz galam. Par homēriskā Epiktēta raudām, kopš viņš atstāts viens uz salas (tādēļ, ka viņa brūces smirdēja), ir sacīts, ka tās nekad nevarētu uztvert, ka tās raudas sniedzas pāri mūsu saprātam. Tādi arī šodien ir vientulības nosacījumi. Nav tā, ka mēs labprāt atsakāmies no klausīšanās vai nevīžojam apciemot vientuļos: vienkārši nav iespējams dzirdēt, kā skan žēlabas un nopūtas, kurām nav klausītāju.

Tas pats attiecināms uz nabadzīgās sievietes četrgadīgo meitu, viņu, kas, neilgi pirms māte sastapa dakteri Velaskēzu, ārpus Arkosas bija apmaldījusies karantīnas alās un iekritusi šahtas dibenā, no kura neviens nevarēja sadzirdēt viņas saucienus. Meiteni, kas nomira badā tikai piecus metrus no gaismas pāri pļavām, kur dakteris (kā izriet no daļēji iznīcinātās dienasgrāmatas) vēlāk tajā pašā dienā klaiņoja apkārt, aizrāvies ar “taureņiem, kam mazas sejiņas uz spārniem, un mazāko dēmonu palaidnibām turpat apkārtnē...”

(Andalūzija 1566. gads)

... Pēc kāda mirkļa, nometies četrrāpus, viņš aizdedzināja vaska sveci. Ēnu bari aizplivinājās bez skaņas tieši tajā akmens padebesī, kas viņam bija visapkārt. Viņš parāpoja vēl vienu soli un juta kaut ko cietu zem vienas rokas: mazās pazudušās meitenes lelli, kas izgrebta no pagales. Kādus desmit metrus tālāk priekšā atradās šahta, kurā viņa bija iekritusi. Gulēdams uz vēdera, viņš laida sveci, cik vien zemu uzdrīkstējās. Mazais ķermenis gulēja kā sfinksa uz visām četrām, galvu uz rokām.

Atkal āra gaismā viņš kādu brīdi nevarēja sajust spēcīgo vēju, ko redzēja caurstrāvojam zālāju. Acīm redzamā pasaule ir raibi meli! Klāras bildinājums bija patiesu ilgu izpausme: dakterim vajadzētu precēties no jauna ar mani, mums varētu but daudz veselu bēmu, viņa vienu ritu bija sacījusi. Viņš bija sitis viņai pa muti ar plaukstas ārpusi, stingri ņemot vērā sava laika noteikumus: mīkstā plauksta bērniem, cietākā ārpuse spītīgām sievietēm un savilkta dure vīriešiem. Tā viņš bija viņai iesitis un lūdzis nekad vairs nerādīties. Dažas nedēļas vēlāk viņa bija beigta.

Dakteris pieliek vaigu pie vecas ābeles, bet atlec, jo atminas mātes stāstītu, nepatīkamu pasaku par zēnu, no kura vēdera izauga ābele, velnišķi sagrozīts, viņš sev saka, svētais stāsts par atzīšanas koku.

Mājās dakteris pārmaina drēbes un mēģina nodoties rēķiniem. Bet viņš nevar koncentrēties un atšķir Psalmus. Tur viņš atrod “Nospiestā lūgšanu” un sāk skaļi lasīt:

"Weena luhgschana kahda behdiga, kad tas irr apbehdinahts un sawu zchehleschanu ta Kunga preekschā isgahsch. Ak Kungs! klausi mannu luhgschanu... Jo mannas deenas irr isnihkyschas kā duhmi, un manni kauli irr isdegguschi kā weena pagale. Manna sirds irr sasista un kaltuzi kā zahle, tā ka es arri aizmirstu mannu maizi ehst. Manni kauli peelihp pee mannas meesas caur kaukschanu un nopuhschanu. Es esmi itt kā dumpis tuksnesģ, es esmu kā appogs eeksch ispohstitahm iveetahm... ”

Te viņš nevar nepasmieties par salīdzinājumiem. Tad viņš dzird sievas soļus kāpnēs, redz viņas pazīstamo ēnu kustīgās sveces liesmas gaismā, ko viņa nes un ir viņam nesusi rītu pēc rīta cauri gadu velvēm. “Par ko tu smejies?” viņa vaicā. “Es biju alā, ” viņš saka, neskatīdamies viņai acīs. Viņa uzliek savu roku. “Kas tev tur bija meklējams?” Viņš nobīstas no atbildes, kuru nes sevī, tai vietā uzsāk dievbijīgu penteri. “Mums jāgodā radība katru dienu, ” viņš saka. “Jo mēs esam, ” viņš turpina, “pārāk dedzīgi, kamēr viņi dala siera gabaliņu un mazliet maizes pie krāsns, mēs esam, mīļo sieviņ, domājošas liesmas tumsā, kuru dēvējam par gaismu, bet šī gaisma ir Dieva ēna!”

“Jā, jā, manu večukiņ, ” viņa saka, “esam gan, bet, ” un viņa šķielē viņam pār plecu, ““cilvēka dienas”, saproti, ir “kā zāle, viņš zied kā zieds virs zeme, un kad vējš iet pāri, tad viņa vairs nav, viņa vieta nezin par to”, un tādēļ es šodien nopirkšu kāpostus un aitas gaļu, un tad nāks seglinieks un ērģeļu labotājs, un tavi kolēģi no Kadisas būs uz vakariņām. Ja es būtu tu, es, starp citu, ietu nomazgāties, ” viņa pēc tam saka un pieceļas ar pazīstamo noteiktību, iekaltu sejas vaibstos. !t kā viņas seja būtu apgaismota no kādas nākotnes, kur valda citas zināšanas par cilvēkiem nekā tās, kuras ir dakterim Velaskēzam...

III

Es stāvu, topu stacija, nekustīga, mudžoša. Te ir mans stāvs, statuja ar tumšu strāvu iekšienē. Es esmu daudzi, un es stāvu un topu stacija, un stacija stāv un krīt ar mani. Šeit un nekur, šeit un visur. Mans laiks ir spodrs vai nespodrs, vai domājošs kondensāts pāri flīzei. Dzīve sākas katru dienu: visa dzīve tik sākas. Nekad skatiens neapstājas flīzes spogulī, un kādā dienā - ir tikai siena palikusi no visa tā, ko domāju. Piecdesmit gadus garas ēnas. Nu/ Nē. Nu/ Nē. Nu! Nē. Nu/ Nē. Nu/Nē. Nu! Nē. Nu/Nē. Lietu mugurpuses, nerviem klātas. Sekunžu gadsimtus esmu stāvējis, kļuvis stacija, nekustīgs, mudžošs. Aiz manas krūts krīt veca gaisma lejā pa nogāzēm. Dziedi nu, tērauda sliede, skani, vecā smadzeņu ausma, dziedi, ledus krāsa, dimdi, mēmā bungādiņa, dārdiet, skārda zārdi! Nu! Nē! Viscaur, tik ne te, ir tā, ka varu būt visur, tik ne tieši tur. Ja grafīts būtu caurspīdīgs: laika krāsa. Ja laiks butu caurspīdīgs. Ja laiks nebūtu caurspīdīgs. Pelēks piliens nepārtraukti pil, planējoši pelni sejā, drīz būs jāmirkšķina. Dziļi skeletā: skaņa.

Miglājs Zirga galva, kā jau teicu, ir milzīgs (vārds nav pietiekams) putekļu apkopojums, vairums grafīta, silicija un dzelzs, blakus Zeta Orio-nis Oriona miglājā, kas ar zināmu piepūli var izskatīties pēc zirga galvas. Viens no Čīles teleskopiem nule uzņēmis jaunus fotoattēlus ar šo slaveno gigantu, un tie ir tik skaidri un telpiski, ka nobaida skatītāju: it kā tas būtu priekšmets, ko tu ar savu cilvēka pieredzi un skatienu spētu aptvert. Dūmu vija izplūdušas zirga galvas formā karājas bezgalīgā tukšumā, kur spīd miriādes sauļu, tomēr nekarājas, tā ir piestiprināta, drīzāk, tā izriet no vēl milzīgāka gāzes mākoņa, tāds kā uz priekšu veldamies mākoņu valnis, kura lielumu vispār nav iespējams aptvert, ja padomā, ka pati zirga galva, kas veido mazu šī mākoņu vaļņa izcilni, ir desmit gaismas gadu diametrā, attālums tātad divtik liels kā attālums līdz mūsu tuvākajai zvaigznei, bet nekas īpašs salīdzinājumā ar tiem 1100 gaismas gadiem, kas šķir Zemi no Zirga galvas. Kāda avīze publicēja vienu no čīliešu attēliem, un man tas ilgu laiku mājās bija piestiprināts pie ledusskapja, kaut īsti nezināju, ko tas grib teikt par mani, ja vispār ko.

Pagāja mēneši, un atnāca jauns pavasaris. Kādu dienu es noņēmu attēlu un ieliku naudas makā, izgāju uz ielas un braucu ar autobusu uz Vecpilsētu. Gāju līdz Vesterlonggatanai, tā ir pasāža cauri viduslaiku Stokholmas kodolam, kur tūristi labprāt klejo centra virzienā cauri parlamenta ēkai, zem fasādes ar valsts āboliem un par akmeni nokrāsota plastmasas lauvas un tālāk ziemeļu virzienā pret Sergelstorgu. Es vispirms stāvēju nekustīgs pie kāda bezjēdzīga veikala, kas piedāvāja vulgārus suvenīrus, un atcerējos vecā Hemlīna grāmatveikalu, kas te ne pārāk nesen atradās. Bērbele un es bijām tur, neilgu laiku pirms Hektora bērni izvācās no mājām. Mēs bijām atraduši sējumu ar Rilkes kopotiem dzejoļiem, un Bērbele gribēja man uzdāvāt to skaisto, mazo grāmatiņu, bet tā bija dārga, un mēs to nopirkām kopā, sacīdami, ka tā būs mūsu pirmais kopīpašums. Viņa to ielika rokassomiņā un maigi mani noskūpstija uz lūpām. Tas droši vien nebija pārāk nopietni domāts, bet par viņas mīlestību uz Rilki nu gan nevienam vairs nebūtu jāšaubās. Es atceros vakaru Harija mājās, kad mēs runājām par īpatnējo 1922. gadu. Tas bija gads, kad nomira Prusts, kad Džoiss izdeva Ulisu, kad Eliots publicēja The Waste Lanā, kad Vitgenšteins izdeva Trac-tatus, kad Kafka pabeidza “Pili”, kad Virdžīnija Vulfa izdeva The Waves... “Un,” teica Bērbele, “gads, kad Rilke rakstīja “Duino elēģijas” un “Soneti Orfejam” sākumu.”

Kāds pūlī mani pagrūda, manas maņas saasinājās. Pazīstama smarža aizplūda garām. Es neticēju savām acīm, bet tai bija jābūt Bērbelei - iesirmām šķipsnām melnajos matos. Tajā pašā laikā kaut kas notika ar manu dzirdi: tā pavērsās iekšup.

Ielas sanoņa biezajā ļaužu pūli samazinājās, it kā es lēnām grimtu zem ūdens. Bet es paliku stāvam. Arējās sanoņas vietā radās tāds kā koris no pazemes, kuru es pēkšņi varēju sajust ar pēdām. Tas bija mans skelets, kas bija sācis vibrēt kopā ar šo dziesmu, dažbrīd unisonā, dažbrīd atsevišķu solo balsu nests, dažbrīd dominēja sprediķojoša vai lekciju lasoša balss.

Tam jābūt manas savādās kūsājošās tabletes iespaidam, es saviļņots domāju. Pilns ar šīm balsīm virzījos cauri cilvēku straumei, cenzdamies nepazaudēt Bērbeli no redzesloka. Un mans stikla skelets dziedāja pazemes iekšpolitisku dziesmu, kas paplašināja nakti zem ādas, padarot vientulību atvērtāku, aizvien mazāk biedējošu neskaidrajā seju dūmakā garajā ielā.

Nepazaudēju Bērbeli no redzesloka. Vai viņa bija mani redzējusi?

Likt roku mierīgi uz skrienošās gumijas lentes. Iziet uz perona, ieiet vējā, laukā no kalna. Nekrist, tikai šķist rāmam, mierīgam: vaibsti kvēlo, bet iekšpusē, bet mierā. Būt atpakaļ “der Seelen wunderliches Bergvverk", un bez viņas beidzot. Ka iekšienē stāv visi citi: ka Iekšējais, vārda vārds, kas tā nesaucas, allaž viss laiks ir bēgošs, pa kaklu pa galvu starp izplestām plaušām, bet tas izskatās tieši kā telpas te: spodras, zem miglas gara degsmes. tMiks dzīvot, laiks mīlēt, laiks ienīst, laiks sekot, laiks līksmoties, izspiesties caur asiem režģiem, sastingušiem par stiklu un flīzi, ledu un sniegu ar pārslām, ceptām UFO-vafeļu dedzinātāju miriādēs. Mūsu ķermeņi iegrimst, kļūst par tieviem gliemežvāku spokiem pārakmeņotos akvārijos ar zīmēm no murgainas vēstures. Būt ciemos, vienmēr un nupat ciemos. Un atcerēties mazu figuru, tālu spīduma iekšienē, aiz ēnu dejas: vientuļais metro biļešu kasē, brālis, kuru tu nekad nesaprati, zēns, kas svinībās vienmēr bija grupas malā un prombūtnē nekad netika pieminēts, vīrs no attālas vietas, par kuru neviens nerunāja, neviens nedomāja, bet kas mūs visus saskaitīja no sava, sasalušu dienu būra iekšpuses.

Mani piepildīja dedzigas ilgas pēc ritma. Apkārt staigājošo sejas pieteicās skatiena pagarinājumā, auga un izslīdēja no acu kaktiņa - viss ātrumā, kas bija jūtams visā ķermenī. Tas pats notika ar mūsu spoguļattēliem skatlogos: tie dejoja uz priekšu zem tagadnes plūstošās plēves virsmas. Šis fenomens atsauca atmiņā Bērbeles sevišķo tieksmi pēc tā, ko viņa nosauca par blakus telpām: iekšējiem pagalmiem, protams, bet ari mazāk redzamām slepus telpām starp dažādu ēku nesošajām sienām, neiespējamām, asimetriskām pažobelēm zem kāpnēm un tiltiem, kā ari novārtā atstātām virsmām (ar labpatiku biju ievērojis - ar dadžiem apaugušām) starp lielceļiem un uzbrauktuvju rampām. Šīs virsmas bija - rampu ieliekumu dēļ -jocīgā kārtā bieži vien veidotas, kā uz iekšu ieliekti trīsstūri, tātad tādi paši kā dzelzs laikmeta kenotafi, vikingu celtie tukšie kapu monumenti radiniekiem, kas gājuši bojā svešās zemēs. Varbūt viss mans stāstījums ir tāds kenotafs?

Es aizgaiņāju šo domu, nebija nekāda stāstījuma, tāpat kā nav tādas īstenības vai fikcijas. Vienīgais, kas ir - ir iespējamu emfāžu turpinājums, strukturēts kā atmugurisks kritiens pagājības kalendāriski taisnstūrainu rūtiņu baseinā, kur detaļas un monumenti peld garām vai caurdur ķermeņa ēnu ar tādu pašu vieglumu kā sniegpārslas, kas sadala tumsu aiz loga, kur bērns sēž un domā, pirmoreiz tiešām doma par pasaules lielumu un izplatījuma bezgaisa mieru. Bet mans mīlas stāsts ar Bērbeli bija tieši tāds kenotafs: tēvs bēglis, nenotikusi kopība, defektēšana un bezcerīga meklēšana bez formas?

Man nebija atbildes pašam sev, un mirkli es iztulkoju iekšpolitiskā kora izskanēšanu no skeleta kā rājienu par neatbildēšanu. Bet tad atkal kļuvu priecīgs, redzot, ka viņa, lai aizsargātos pret salu no diskrētā mēteļa apkakles izrullēja oranžu kapuci, kas uzreiz padarīja vieglu viņas identificēšanu pat pa lielu gabalu. Es palēnināju gaitu un kādu mirkli vēroju vīru spēlējam akordeonu, kā arī viņa palīgu, kādu aktieri ar marionetēm, līdzīgu tam, kas reiz bija pārsteidzis mūs, bērnus, priekšpilsētas pagalmā. Kas precīzi bija redzams mazās skatuves tumšajā telpā? Gabaliņš zālāja un mājas fasāde ar mazu kvadrāta formas logu, protams, uz kura zaļās palodzes sēdēja puik-lelle ar basketbola kedām un sprogainiem matiem. Logā stāvēja vecāka lelle ar uzrotītām baltā krekla piedurknēm, melniem briļļu rāmjiem, iesarkaniem, atpakaļ saķemmētiem matiem: tas taču biju es un Radio dakteris!

“Man jādomā par figūru,” saka kāda sieviete burzmā aiz manis, un mani pārsteidz, kur ši gadījuma rakstura banālā frāze mani aizved. Bija iemesls, raksta kāds filosofs, ka SS nesauca koncentrāciju nometņu mirušos par līķiem vai ķermeņiem. Tos sauca par “figūrām”, lai atšķirtu viņu nāvi no normālo cilvēku nāves. Kādā citā no mazā leļļu teātra daudzajām melnajām istabām, iekārtota vienīgi ar šķību dzeloņdrāti, kustējās divi tēli strīpainos tērpos, turēdami viens otra rokas, stutēdami viens otru, dažbrīd sagrīļodamies, bet neatlaidīgi karādamies ar vienu roku pāri otra pleciem. Es stāvēju pavisam mierīgi, līdz atskārtu, ka gandrīz zaudēju kontaktu ar Bērbeli.

Pirms cik ilga laika, diez, mēs pēdējoreiz tikāmies? Varbūt pirms gada, pieciem? Es jutos savādi noreibis, bet tajā pašā laikā neievainojams, vienlaicīgi caurspīdīgs un viegls, it kā es no itin vieglas sadursmes ar kādu citu tai burzmā būtu ticis notriekts gar zemi. Bērbeles kapuce vafeles formā attāli iespīdējās, tuvu pie Sergelstorga kāpnēm. Es skrēju gar sienu, kamēr telpa pēc telpas ar piedāvātajām precēm mirdzēja manā acu kaktiņā, lelles seja pēc sejas, tur stāvēdama, kaut ko gaidīja. Visi viņi bija puslīdz caurspīdīgi, es it kā ievēroju savu roku, caur kuru viegli sniega graudiņi nu krita bez sāpēm. Vasara tātad jau garām.

Bērbele bija nošmaukusi lejā uz tirgus laukumu un iegāja lēnām burzmā pie metro biļešu kasēm. Es gāju gar citu kasi un nonācu varbūt desmit vietas aiz viņas uz eskalatora, kas veda uz peronu.

Visi mūsu skatieni gadu gados atver reibinošu ceļu uz stropa miriā-dēm, stropu ar stacijām staciju stacijās: kristālu kristāls, pilēdams lielā Vārda sienu iekšpusē, kur dun dun dun. Varētu domāt, ka skatiens pāri cietiem materiāliem ar laiku deldēja telpas skaidrību, padarīja sienu saburzītu, sabužinātu, zvirgzdainu un porainu. Bet šis ūdens no skatienu lietusgāzēm ir ēnu peldes upe zaļajām bērnu dvēselēm, zaļām no ieslēgtām ziemas ielas mikrozvaigznēm, zaļām no izpalikuša rīta bez gala. Bet spiedies norūdīts cauri staciju hiperlabirintam: jūti ķermeni notirpstam, noskaidrojies, kļūstot par tukšuma fantomu, spoguļdziesmām no baltās sienas virsmas, kur mīts par jauno cilvēku izskanējis, sastindzis par nesavācamu rūdu, un nekādai dzīvei nav jāslēpjas aiz sirds nemiera jēgas. Un stāvi un stāvi, un stāvi gaišā mierīgā liesmā ap mūsu tukšumu.

Es atceros nelaiķa Harija izklāstu par staigāšanu, atceros pats savus nakts klejojumus gar metro sliedēm, uzkrita it kā no iekšas dunošs ritms, pati Staigāšana, kā mēs (vai pareizāk: jūs), kas vēl dzivi, to darāt dienu no dienas, zem zīmēm, gar smagām sienām, kas turpinās lejup zemē četru cilvēku garumā. Celis, papēdis, potītes locītava, augsts, viegls pēdas izliekums, ja tev ir skrējēja talants, ieliekums, ja tev nav tāda elastiguma. Talants, ievainojamība, vientulība, otra neizdibināmā seja, tikpat sveša, kaut kas jāpērk, kā tad, kad tai pierakstām sirsnību. Tādas domas ņirbēja man aiz piereskaula pussekundi, kamēr sekoju Bērbelei pa pārpildīto peronu. No Parlamenta ēkas gājām gar mākslas galeriju, ieroču veikalu, antikvariātu, bezcerīgu “gleznu mālētāju”, kas vērsās pie tūristiem ar savām naivajām krāsu orģijām, veikalu ar apdrukātiem džemperiem, ātro ēdienu ķēdi, krogu, ceļojumu biroju, skaņuplašu veikalu, kur jaunieši šķirstīja šķirstīja šķirstīja kompaktdiskus lādītēs un radīja vāju klabēšanu, nedaudz atgādinot rakstāmmašīnas. “Vai tev kāds palīdz'!" “Nē, man nevajag apkalpošanu," es īgni atbildu, dodoties atpakaļ ļaužu straumē, pasperu soli, tad vēl vienu, ritms mugurkaulā, paša profils skatlogu blāvajā spogulī. Tad sekoja hotelis ar restorānu, siera veikals, kurpju veikals, vīriešu apģērbu veikals, juvelier-veikals, kur Šveices pulksteņi spid aiz dūmakotiem logiem ar signalizāciju. Tirgus laukums jau redzams, daži stendi ar ādas jostām, mazām mugursomām, saulesbrillēm, neskatoties uz ziemīgo laiku, ausu sildītājiem spilgtās krāsās, aitādām, sudraba gredzeniem, automātiskām rotaļlietām, atklātnēm, mehānisku repojošu rūķīti, kas šūpo gurnus vēja brāzmas pavadi-jumā, vējš, tas bārsta vieglas, sausas, skaidras kā stikls, dzirkstošas pārslas pāri mūsu galvām, radot klusumu burzmā, kad eju lejā pa kāpnēm, sāniski, mugura seko, muskuļi atvaira sadursmes, es elpoju, es noriju, vārdi rodas uz runas centra sliekšņa, mēģinu daļēji tos izrunāt, ē inu a ēji os i u nāt, pūšu dūmus no mutes, piesaistu kāda cita skatienu uz sekundi, divām, seja aizgriežas, nekad vairs. Kur ir Bērbele, viņas kapuce ir pazudusi, bet redzu viņu uz perona kādu gabaliņu man priekšā. Tagad viņa pagriežas, kā modele uz mēles viņa pagriežas ap flīzētu pīlāru ar reljefiem krama veidojumiem, gan paleoliti, gan neolīti, ziemeļvalstīm nav paleolīta formu tādēļ, ka šļūdonis noēvelēja to zemes kārtu, diez vai viņa mani pamanījusi? Cik priecīga viņa izskatās, ja viņai būtu bijis Freesti/le, viņas sejas izteiksme būtu saprotama vai līdz galam kodēta, bet tagad viņas smaids šķiet nedaudz baismīgs, it kā viņa sevī nēsātu šoku, traumu, bet varbūt es redzu pats savas bēdas, varbūt mūsu visu.

Un bēdām, kuras apvieno visus uz šī perona, ir iekšā slapjdraņķigi auksta odere, mūsu bēdas un mūsu konferences, un piemiņas dienas nekad nevar patiesi izteikt Primo Levi stāstīto par vārdu wstawac, vārds “pacelšanās” poļu valodā, kā viņš kādus gadus vēlāk, īstenībā visu mūžu, brīnišķīgos saietos ar draugiem vasarīgi gaišā dārzā, vēja veldzēti zem ziedošiem zariem, laipnu seju iekļauts, kā viņu tādos brīžos varēja pārņemt mērens angst, agonija, ņudzoša, pelēka garša zem aukslējām, kas vēstīja, ka viss tev apkārt esošais ir sapnis, kuru tu sapņo, viens no visiem sapņiem par prieku un žēlastību, un atvieglojumu, tu sapņo, kamēr guli barakā uz lāvas, bet drīz visi šie sensorie iespaidi, kafijas smarža no porcelāna kannas, vējš no sāniem deniņos, bērnu rotaļu trokšņi ārā - zālājā, miers mugurā, draugu miļie vaibsti, drīz tas viss izgaisīs no vārda wstawac, un tu esi atpakaļ nometnē, februāra slapjdraņķa ierindā, Aušvicē.

Jūs dzīvojat savās augstajās virsdrēbēs. Jūsu baltie ģīmi ir cits citam līdzīgi kā zirgi vai ķirzakas, vai ruku maskas. Manā mugurenē ir helikopters. Un man ir grāmata par plankumainiem trušiem un slepens, spīdošs bruņinieks no citas planētas. Es skrienu tuvu malai! Es lecu pāri kāpņu čumā spodriem nagiem! Es zinu, ka esmu ātrāks par visu! Lai tikai neviens nenāktu. Bet jūs visu laiku nākat, ar lielām, smagām rokām. Ko jūs no manis gribat ar jūsu zelta maskām, jūsu pelēkām dvašām? Kāpēc jūs tik pēkšņi tā skatāties cits uz citu, un tad vairs nekad? Vai jums te jāstāv, visiem reizē? Kļūst tukša zeme, tukša pļava, kur jūs gājāt, nu sasalst rasa, kur jūsu nākotne mirdzēja, tā veido dzirksteļu bruņas pret dadžu neliešiem, kurus nopļauj nost un saliek kaudzē. Es, jā, es skrienu tuvu malai! Es lecu pāri kāpņu čumā spodriem nagiem! Es zinu, ka esmu ātrāks par visu! Lai tikai neviens nenāktu. Savās mājās esam tikai trīs, un mamma, viņa vienmēr nogurusi. Drīz aizmigšu tētim klēpī, un varbūt vilciens pacels mus no kalna.

Kas bija Bērbeles tētis? Cik neiespējami zināt, kas bija kāds tētis. Mans paša tētis, viņa vaibsti ar gadiem skaidrāki, lēnām novecodami, ar skatienu nemainīgi pazīstamu. Viņš, kas dziedaja vai mēēēnesi tu vēēēlies pavilkt un zvaiiigznes aiiiztikt, tā aiiijāāā žūūūžūūū, kad es biju maziņš, viņš, kas man mācīja iesist vārtos vienpadsmit metru sodus un kaut ko par kaušanos (pilnā sparā, tūlīt), bet galvenais, ka atvērta delna labāka par savilktu dūri, ka meitenes vienmēr tikpat labas kā mēs - zēni, ta viņš teica. Bet tas bija viņš, mans tētis: svešo acīs viņam visu mūžu bija cita seja, seja, kuru viņa vaibsti veidoja to apziņā, kas nezināja, kas viņš bija, un nekad nebija dzirdējuši viņa balsi, bet to seju, viņa svešo seju, es nekad neredzēju. Un tā tas ir visiem, visvairak jūtams, ka vientulība pie mums nāk vienmēr no aizmugures, pie rakstāmgalda, vina bodes rindā, pa ceļam pāri tirgus laukumam, nekad kā tēls, kas nāk pa ielu, bet kā likteņa nojauta pa muguru, nopūta, kas atveras uz iekšu un aizskar mūsu dvēseli ar visām pasaules kopīgās masas akluma spējām. Kas bija tavs tētis, Bērbelein, kā viņš varēja, bet ari ja nav ļaunuma, tikai radījums, kas vai nu iztur, vai salūzt, tomēr jāsaka, ka viņš bija salūzis citiem dzīvi apdraudošā veidā, kā varbūt to darīja arī Bū un Lū. Un varbūt arī Hektora sieva, kā viņa varēja lēnām virzīties prom uz ģimenes loka ārējo malu, kā viņa bija spējīga atkabināt tauvu pēc tauvas, dungojot šķietami apmierināta, velnišķīga savā pievilšanā, noziegumu par neredzamu padarīdama. Bērbele, vai cauri pasaulei iet noziegums, lokās zibensātra plaisa cauri visam mūsu radītajam? Vai tas viss kopumā veido ļaunuma seju? Vai varbūt gluži pretēji, tur, tajā plaisā, ir priekšnosacījumi tai jēgai, kuru dēvējam par labestibu?

Aiz Bērbeles tēva bija ari vectēvs, mantots revanšisms, rasistisks mīts par pāri darījumiem, kā arī par zemāk stāvošo valdīšanu pār pasauli. Nē, tas nav tikai trauslums, nav tikai stikls mūsos, bet arī kļūmīgās, greizās, maldinošās domas, dvaša uz stikla, tās puvums, tās miljardi indīgo iekšējo pilienu visskaistākajā ikdienas precē. Un ar pazemes vēju pa pakausi, kuru tajā pašā laikā redzu melnbaltā (zilganā) ekrānā turpat zem griestiem, un veltīdams vismaz desmitdaļu sekundes katrai sastaptai sejai, jo tās ir manas tiesības, rādīt savus vaibstus un pagūt uztvert citu, kur arī mēs te ejam, jā, tajā pašā laikā, kad redzu pretim nākošo un pats savu pakausi uzrauga televizorā, man iešaujas prātā, ka es ari kļuvu par svešinieku savam tēvam, ka vina svešā seja izcēlās un turpina attīstīties atmiņu gaismā, nesaprotams vīrs, balss, kas pauž izbrīnu par piedzimšanu ar tieši šādiem vaibstiem, balsi, kuru viņš pats nekad nedzirdēja, tāpat kā mēs nekad nedzirdam savu, bet citādu, kurā tikai mēs paši klausāmies, bet neviens to nesaista ar mūsu vaibstiem.

Tagad likās, ka Bērbele sastapusi kādus paziņas. Tiem mati bija sasprausti augstās frizūrās un melnās ādas drēbes apkārtas ar ķēdēm, emblēmas vai detaļas no kaut kā, kas varētu būt militārs apbruņojums vai kalnā kāpēja mundieris. Viņa gāja ar viņiem kopā atpakaļ uz tirgus laukumu, viņi apsēdās uz kāpnēm starp Sergelstorga laukumu un satiksmes karuseli, veidojot īpatnu apli ar lielu sveci vidū. Mazā uguns liesmoja sargāta un pati sargāja viņus koniskā čuguna režģu konstrukcijā, kas augšā beidzās ar smailēm aplī, caur kuru dūmi smirdēdami cēlās taisni augšā. Turpināja snigt, skaidri redzams, apvaldītajā gaisā. Ziemassvētku tirgošanās pilnā sparā kā kluss un nopietns pienākums: sapirkušos strādnieku lemingu gājiens no NK universālveikala uz metro, bet Bērbele un viņas jaunie draugi sarunājās par kaut ko citu.

Sievai un man, jā, viņa pērn aizgāja, mums sākumā pēdējais gabaliņš bija jānobrauc ar autobusu. Jā, tas bija, pirms bērni ieradās. No balkona, jā, bet visi dabūja balkonu! No balkona mēs redzējām, kā velk sliedes. Vienmēr izlasījam ievadrakstu starp Hēgdālenu un Slaktūzi, kur smirdoņa jaucās ar jaunako ziņu smaržu un sajūtu, ka tā riktigi esi, un tad mēs ienirām kalnā. Vakaros varēja iet ciemos cits pie cita, bet sievai ar laiku kļuva bail no dzēruma, trokšņiem, jā, viņa bija no maza miestiņa. Ari man kaut kad sešdesmitajos gados vārds 'jaunatne” kļuva sinonīms cūcībai, un viņu rokkoncerti bija šarādes par nacistu masu mītiņiem. Ka pilsēta vēl aug, tā ir tik daudzas pilsētas, vagoni šūpodamies pilni ar svešu valodu dūkšanu. Pie T Centrālenas pieturas man iekrīt acīs, cik viss rūpīgi izveidots. Jauno līniju pieturās viņi uzšpricēja apmetumu tieši uz kalna sienas. Mēs braucām uz Kungsgatanu un gājām uz konditoreju. Jusijs Rjērlings Kon-certnamā, tirgus jautrie pārdevēji. Varējām arī doties laukā pastaigāties mežā, piemēram, no Fārstas. Meitas atnestā meteņa rīkste ar krāsainām spalvām nu stāv gaiša mājās, un tālāk panorāma paplašinās pār joprojām neskartu zemi, visu mežu, kas ragveidīgi iesniedzas starp mājām. Vakaros, kad esmu izslēdzis televizoru, var redzēt vilcienu zilos zibšņus tāpat kā pirms četrdesmit gadiem. Jaunie vagoni ir savadi klusi, diez, ko sieva būtu domājusi. Kantoris atradās pie Normalmstorga, netālu no bankas, kur tas laupītājs turēja gustekņus tajā pašā gadā, kad nomira vecais karalis un naftas krīze bija ceļā. Es rūpīgi sagatavoju laika ziņojumus, pārbaudīt visas detaļas, tā bija goda lieta, es varu minēt, ka tas neko nenozīmē, bet tomēr, tieši tādēļ, tikai tādēļ, tomēr ne tikai tādēļ. Te mans vilciens! Nē, nepareizi, ka nekas nevar darboties kā agrāk, kad es biju jauns, kaut es vienmēr izlikos, ka biju jauns.

Kultūras namā notika Situacionistu internacionāles retrospektīvs, 1989. gada Boburgas izstādes Parīzē aktualizēta versija. Es uzbraucu ar eskalatoru trešā stāva galerijā, pirms tam rūpīgi pārbaudīju, ka Bērbele vēl sēž ārā. Kaut kas man lika domāt, ka viņa labu laiku neatstās savu vietu grupā. Es, protams, varēju kļūdīties, bet viņai tur, pazemē, bija sejas izteiksme, kas liecināja, ka viņai nav kur iet. Izteiksme pazuda, tiklīdz parādījās putniem līdzīgās figūras. Viņa tagad šķita jaunāka, kustējās kā divdesmitgadīga, locījās ātra un lokana. Viņa labi saderēja ar jaunajiem, to es tagad redzēju, ar oranžo vafeli uz galvas un savu garo ādas mēteli ar kniedēm, kur atspīdēja pilsētas gaismas kā dārgakmeņi. Izstāde nebija pārāk labi apmeklēta. Daži vientuļi apkārt klejotāji bez manāmas Ziemassvētku steigas lasīja izplūdušās teksta kolāžas. Tam visam ievads bija Formulaire pour un ur-banisme nouveau, manifests no 1953. gada, no ģeniālā (bet mentāli bojātā) situacionistu priekšteča, tajā laikā deviņpadsmitgadīgā Ivana Čeglova: “Ar-hikektūra ir vienkāršākais veids, kā artikulēt laiku un telpu, veidot īstenību, radīt sapņus...” Te bija fotogrāfijas no Parīzes vecajām Hallēm, neskaidri nofotografētas sejas, kas dzēra alu priekšpilsētu bāros, situacionisti nebija tik radikāli kā vēlāku laiku pilsētā apkārt klejojošie nomadi, piemēram, itāļu Stalker grupa 90. un vēlāk, bet tie bija sava veida radikālistiski klejotāji, kas lietoja jaunos liela mēroga nomales rajonus kā kulisi šarādēm, kur viņi inscenēja paši savu naidu pret moderno racionalitāti un efektivitāti. Kaut kādā dīvainā veidā viņi bija vienlaikus kritiski un dziļi dekadentiski. Vai es te varēju atrast atslēgu Bū un Lū dullībām? Viens no tekstiem izpelnījās manu ievērību: “Jaunās pilsētas ir šīs smacējošās sabiedrības laboratorijas: no Velingbijas Zviedrijā līdz Besorai Izraēlā, kur visādu veidu brīvlaika aktivitātes jāsaliek vienā vienīgā centrā...” Situacionistu internacionāles izcelsme, letristu internacionāle aizsteidzās priekšā Lefevrem, de Certo un Foko, uzsverot, ka pārraudzība un kontrole kļuvusi par moderno pasauli organizējošu principu: modernistiskā arhitektūra, lasīju, nekad nebija bijusi māksla, gluži pretēji, vienmēr iedvesmota galvenokārt no policijas norādēm par kontroli un risku minimizēšanu.

Svišš, suošs: nedrīkst iet pretim virpu/durvīm, bet tās jāpanāk! Sīknaudai jābūt gatavībā vai mēnešbiļetei, kāja jānoliek uz pareizā pakāpiena, jādejo starp ķermeņiem, kas nāk, kas iet iet iet un nāk savā iešanā, caurstaigājot sevi pašu, kā spēlētāji arēnā, kur gaisma nāk no visām pusēm. Bet visi un neviens ir skatītāji. Noteikumi ir, bet redzami tikai tad, ja kāds tiem neseko, izkrīt no ritma, izkrīt cauri, kļūst lelle bez locekļiem un grēkāzis. Citi līmeņu vilcieni raida caur cementu savus ritmus. Tur-niketi, šīs metāla medūzas, lec uz priekšu priekšu priekšu pāri stundām, minūtēm, sekundēm, peldēdami laika smiltīs un medū. Ķermeņa miers modina skatiena ritmu, rada ripojošu drāmu: viņš, viņa, mēs un desmit tūkstoš siržu pukstu tepat blakus. Skatiena ritms nevar redzēt ritmu, kuru tas rada. Ceļinieks kļūst par ritmu, aizšūpojas aizšūpojas aizšūpojas starp akmens sienām. Un vietumis vientuļu viļņu šūpošanā vāķē vēlīnas elpas spārnu vēzieni, svišs, svošs, iekšā, ārā, te, tur, es, vientuļais klēpis un mīļākās vārds.

Desmit gadus pēc drauga noslepkavošanas Gi Debors izdara pašnāvibu, sabrucis no alkohola un citiem ekscesiem. Viņa kustībai bija taisnība savā kapitālisma kritikā, bet viņu sludinātās zāles bija nepareizās. Viņi rotaļīgajam un baudošajam cilvēkam pierakstīja labestību, kāda tam nepiemīt. Bet Debora izrādes sabiedrības kritika, pie viņa nāves!, savā pilnībā ir pierādījusies. Kreisā kustība iet tālāk un ietilpina spektakulāri kulturālo savā saprašanā par masas neaizskaramību. Patēriņš, gadsimtu beigām tuvojoties, aizvien biežāk tiek sludināts kā ceļš uz pestīšanu. Masu mediji un ši kustība divdesmitā gadsimta pēdējā desmitgadē veido jauna veida varas formu, kuras galvenais mērķis ir paša pastāvēšana un paša ilūzijas par taisnīguma centienu konsolidēšanu. Kā parasti, varas maska ir apliecinoša, šķietami neitrāla, programmatiski racionāla, pavedinoši apzvērēdama savu labvēlību. (Sakot “daudzveidība”, bet, kā vienmēr, domājot “masa”.)

Es nogāju lejā tirgus laukumā. Jaunieši, arī Bērbele, bija pazuduši. “Ariadne bez darba”, rakstija jaunais Čeglovs par zīmi, ko viņš bija atradis un kas aizliedz rotaļāties Parīzes Jardin des Plantes labirintā. Lasot viņa izsaucienu, es jutu simpātijas pret zīmes autoru: dārza labirintā jāpārdomā laiks un telpa, nevis jāskraida apkārt rotaļās.

Devos bez mērķa pa Drotinggatanu ziemeļu virzienā gar garām rindām ar mehāniskiem mīkstiem zvēriem uz plīša segām, visiem savādi intensīvas sarkanas acis, varbūt lāzeri. Man šķita pārdomu vērts, ka tā kustība, kuras līderis rakstīja pamfletu “Izrādes sabiedrība”, gribēja atvietot ikdienu ielās ar cirku, ar it kā dziļākiem “notikumiem”, kuriem īstenībā būtu stingri režisēta nozīme.

Mana paša klejošana pa priekšpilsētu notika vienlaicīgi ar situacionistu kustibas kulmināciju un iziršanu bezspēkā, bet zem pavisam citām zvaigznēm: viņi meklēja kolektīvu un svētkus, es meklēju ārēju vientulību, kas apstiprinātu manu iekšējo tukšumu. Viņu traģēdiju radīja tas, ka viņu meklējumus īstenoja viņu ienaidnieki tādā līmenī, kas bija tālu aiz viņu vismežonīgākajām fantāzijām. Mana traģēdija (ja vispār ir tādas individuālas traģēdijas, ko es laikam gan apšaubu) bija, ka tas, ko meklēju, atradās man visapkārt, bet nevarēja mani apliecināt tādēļ, ka tam mana eksistēšana nebija vajadzīga. Es izņēmu piezīmju grāmatiņu, lai pierakstītu: vientulībai mēs nekad neesam vajadzīgi, lai tā eksistētu, vientulība ir tā teritorija mūsos, kur mēs varam klejot tikai kā miruši - tad Bērbele atkal uznira man acu priekšā. Tagad viņa gāja lēnām kā vecs un slims cilvēks, ar vienu roku pie sienas, it kā meklēdama atbalstu. Es pārsvītroju frāzi par vientulību, tā pēkšņi šķita nejēdzīga (bet tomēr turpināja manī malties), un tuvojos Bērbelei.

Arī mēs esam akrobāti, pat ja mūsu spēcīgie žesti, mūsu lēcieni un cerības izgaisušas sapņos. Arī mēs esam ceļā pa “diesem verlorenen Teppich im Weltall”, vai tas nekad nebija akrobātu tepiķis, bet infemālisks raktuves celtnis, džoginga celiņš, trepju mašīna, patēriņa doks, sagūstīts apritē, kas paceļ bažu pilnos locekļus līdz hallēm un pažobelēm, kur mēs izklīdinām dienas spēkus darbībā, kas aug kā uguns taustīdamās, aug, lai dzītos pakaļ savām ēnām, kas ir no mūsu ķermeņiem. Eskalatorā esmu augšupceļā, tu lejup, un skatiens, kas izdzīts man cauri kā vējš pa kviešu laukiem manā atmiņā. Neviens no mums neskatījās atpakaļ, pagājuši septiņi gadi, un es katru dienu domāju par tevi un zinu, ka mēs būsim laimīgi par to, ka mani veda augšup, tevi lejup un mēs nepagriezāmies starp attēlu rindām.

Terora grāmata aiz zīdaiņa slepkavības: tāda pēcpusdienas avīzes afiša. Es nopirku un tūlīt konstatēju, ka mājās pie holandiešu bērna slepkavu pāra atrasta piezīmju grāmata ar citātiem no Gi Debora rakstiem un priekšlasījumiem. Formulējumi kā, piemēram: “Patiesību sakot, viss kaut cik vērtīgais darbs, ko šī paaudze un tās priekšteči veikuši, ved mūs pie domas, ka nākamā sensibilitātes revolūcija vairs nav iedomājama par jaunu vecu faktu izpausmi, bet drīzāk par jaunu jūtu stāvokļu izdomātu konstrukciju” (īstenībā no situacionistu žurnāla Potlatch, Nr. 16, 1955. gada 26. janvārī), rakstā lietoti kopā ar vairāk vai mazāk sagremotiem citātiem un saukļiem no RAF manuāliem, kā piemērs tam, ka slepkavas ar savu šaušanu uz bērna ratiņiem gribējuši “šokēt” cilvēkus, likt apzināties ģimeņu veidošanas veltīgumu un sistēmu ietverošo reproduktīvo ļaunumu. Viņi arī norādīja uz Debora un viņu draugu sērijveida pašnāvībām - Debors 1.12.94., Žerārs Votī (izdevējs) 3.12.94., Rožērs Stēfans (rakstnieks) 4.12.94. - un saredzēja nolūku faktā, ka slepkavību turneja sekojusi šiem datumiem savā ievadfāzē. “Traģiska identifikācija ar pēdējā avangarda nekad neīstenoto, bet daudzējādā ziņā nepārspēto jaunas sabiedrības un jauna cilvēka metu”, pāris dienu agrāk rakstīja vecs kreisais intelektuālis ar saknēm 68. gada kustībā, kurā situacionisti spēlēja svarīgu lomu.

Vēroju avīzē jauno holandiešu sejas. Tad pamanīju, ka Bērbele lasa man pār plecu. “Tad tu beidzot esi te,” es viņai teicu. “Jā,” viņa atbildēja, “te es beidzot esmu vai pēdīgi esmu.” Roku rokā sākām iet pa ielu uz ziemeļiem, Observatorijas birzes virzienā.

Ar kādām pūlēm likta šī grīda. Un tai sienā tikpat kā paslēpta pīlāra formas līkne, ar kādu pazemību un stingrību tā reiz tika izdomāta laukā no ēnām. Šodien viss sajūtas no otras puses: arī mani līdzbraucēji stāv un sēž, steidzas un kavējas citā gaismā, miglā, kuru neredz acs, bet dvēsele jūt, kut ikdienas žesti citā gaismā, spīd bez vārda, it kā viss būtu piedots un nogludināts. Ja atveru acis, viss, ko sastopu, ir tukšums: kailās sienas, sarkanie burti LEJUP NĒ pie eskalatora gala, būdiņas ar svītrām, sliedes, kas uz sava akmens pamata pazūd tunelī, kur dzeltenu spuldžu rinda spīd ar mitru un pluksnainu gaismu. Bet neviena cilvēka! Neviena cilvēka! Un tomēr nav tukšs, jo tukšs ir visiem, ja mēs atveram acis. Matērijai nav klēpja mūsu dzīvēm, tā slienas aizvērta pāri musdienu trauslajai kvēlei. Tāds tukšums te valda. Bet tas ir visiem tukšs, un tādēļ šeit arī ķermeņiem pilns un silts, un reizē auksts, bažīgu gaidu gaisotne, kuru no tukšuma sarga telpas skaidrās formas, ko mēs kopā redzam un kas aizsegtas ikkatram dzīvajam vienam pašam.

Mēs klusēdami gājām dažus desmitus metru, līdz atskārtu, ka kaut kas ap mums mainijies. Mēs apstājāmies Drotninggatana - Kungsgatana krustojumā, raudzijāmies visapkārt. Valdīja mērdējošs miers. īstenībā visa kustība redzamības robežās apstājās, tiklīdz mēs aiztikām viens otru. Es palaidu vaļā Bērbeles roku. Cilvēki pa šo veikalu ielu atkal sāka kustēties, lielās vir-puļdurvis PUB universālveikalā sāka griezties, iesūkt un izgrūst indivīdus. Pieauga balsu dūkšana pie spodrajām fasādēm, starp kurām vējā viļņojās karogi visās varavīksnes krāsās. Mēs no atvieglojuma skaļi smējāmies, jā, gandrīz kliedzām. Es atkal apkampu Bērbeli, un viņa mani. Visa ļaužu kņada apklusa, šķita, it kā cilvēki paši no iekšas pārvēršas par cietu plastmasu, varbūt pat akmeni vai - stiklu. Mēs joprojām turējām viens otru un gājām lēni pāri ielai garām taksitim, kura šoferis bija sastindzis laipnā smaidā un labdabīgā mums veltītā žestā, kamēr saldējums, ko viņš ēda, jau bija sācis pilēt uz viņa piedurknes. Pie bankomāta mēs, joprojām roku rokā, nostājāmies sastingušās, varbūt pusduča cilvēku rindas galā, visi pagriezušies, lai redzētu, kas noticis tajā punktā, kur mēs laidām vaļā savus smieklus. Es vēroju kāda vīra, varbūt somu izcelsmes, acu ābolus. Nekas pat neparaustījās laukumiņā zem acs, ne piliena, kas kustētos pa acu plaksta apakšējo, nedaudz sarkano, maliņu. Bērbele iebāza roku kāda liela, slāviska paskata vīra jakā un izvilka biezu naudas maku. Vīrs neelpoja, viņam nebija pulsa. Es palaidu vaļā viņa locītavu ar sajūtu, ka esmu aizticis kādu muzeja preparātu. Lēnām gājām tālāk, dažbrīd bažīgi pagriezāmies, lai redzētu, vai kādam izdevies sevi uzmodināt tirā sašutumā par klajo zādzību. Sasniedzot nākamo krustojumu, aizšmaucām ap stūri un palaidām viens otru vaļā. Dūkoņa cēlās gar sienām, satiksme iekustējās, kādam, kas nācis no otras puses, bija iekritusi kvēlojoša cigarete aiz džempera un sākusi degt, kamēr viņš bija sastindzis, viņa draugi viņu ripināja sniega valnī, kuru radījis resns vīrelis uz maziņa četru riteņu dzīta traktora ar kliedzoši sarkanu šķipeli. Apzagtais pagāja garām, dedzigi runādams pa mobilo, viņš droši vien nobloķēja savas kredītkartes. Es apgāju ap stūri, lai mani varētu ieraudzīt, bet viņš nereaģēja. Acīmredzot visi kļuva akli, tiklīdz Bērbele un es pieskārāmies viens otram.

“Mēs dzīvojam sapnī," viņa man teica, “tā nevar būt īstenība.” Pēkšņi es sapratu, ka tā tiešām varētu būt, un tajā pašā laikā dzirdēju nāvējošu dārdienu ausīs. Tā bija mana sirds, es biju spiests apsēsties uz viena no krēsliem pie Hurtiga konditorejas.

“Ja tā ir cena,” es elsoju, “lai cilvēki varētu dzīvot un kārtot savas nenozīmīgās darīšanas, ja tā ir cena par to, lai mēs abi, tikai tu un es, varam aiztikt viens otru, tad tā ir lēta cena, ko maksāt, vai ne?” “Jā, varbūt,” teica Bērbele, pārlaizdama matus pāri sejai, lai ar rāvienu, kā jauna meitene, tos atkal atmestu pār muguru. “Bet,” viņa turpināja, “var ari domāt otrādi: ja cena par to, ka tevi aiztieku un ar tevi mīlējos, ir visu atpūšanās no bezjēdzīgās ikdienas ciešanām, apnikuma un bailēm, tad tā ir lēta cena, jā, tā nav pat cena, bet balva, kuru saņemam tādēļ, ka uzdrīkstamies mīlēt!”

“Mēs esam romāna varoņi, Bērbele,” es čukstēju, “nekas cits. Kad mēs atdzīvojamies, visi dzīvie ārpus mūsu pasaules šķiet nedzīvi priekšmeti, veidoti no svešas matērijas, tumšas nozīmes formas, kuras no debesīm nometis kāds bērnišķīgs dievs, nevarēdams izturēt savu vientulību un nākotnes neremdināmo izsalkumu pēc notikumiem.” “Blēņas,” viņa nošņāca, palaida mani vaļā un piecēlās. Pa kalnu no Observatorijas birzes bīstamā ātrumā brauca pāris izsūtāmo zēnu uz divriteņiem, ņemot vērā, ka starp kājāmgājējiem bija daudz bērnu. “Uzmanīgi, jūs tur!” es saucu ar nolūku mazliet veclaicīgi, bet viņi mani nemaz nedzirdēja, jo viņu austiņas bija pilnas ar sprakšķošām balsim, kas piešķīra jaunus uzdevumus vai tikai gribēja zināt, kur viņi patlaban, šajā nepārtraukti strādājošajā atmiņā, vispār atradās. Naudas makā bija četrtūkstoš kronu. Mēs iegājām restorānā “Strikss”, pasūtījām vēlu lenču ā la carte un palūdzām vīnu sarakstu. “Tu nedrīksti mani aiztikt, kad viņš mums lej vīnu,” es čukstēju. Bērbele aizkūpināja cigareti un aizvēra acis. Es zināju, ka viņa drīz sāks savu stāstu.

Es iedomājos galeriju, kur telpa pēc telpas cita citā, kur katrā telpā kāda doma atlokās un aizvijas citās, kur katra stunda un sekunde aizsmi-dzinās uz pagātni, kur tikai dzirkstu laiks paliek acu auglim, kas meklē tvērienu savā kokā. Denn wir sind nur die Schale und das Bfatt...yc7, bet arī tu pats taču nāci klajā no nakts, kas bija kā visas naktis? Un tagad tu taču te sēdi, iekapsulēts dienā, situācijā, stacijā, un vai tad visa mūsu dzīve nav tādu staciju flīžu siena, siena, kas izbalēdama devusi visu, ko uz mirkli bijām nolaupījuši, atpakaļ baltumam? Un tev viss sakāms, viss darāms, un tavas dienas sabrūk tev pāri kā mirdzošu smilšu muri. Un stacija, kur tagad stāvam mierā minūti, tā līdz pavisam nesenam laikam bija rūtiņa starp citām flīžu sienā, tad izauga, nosedza visu un kļuva dienas telpa telpās, kur katra dzīvība, vienalga, cik maza tā sev šķiet esam, sevī ietver dārglietu, kas ļauj iekļūt šeit, galerijās, kur jāiet tālāk, bet nekad nevar tikt atpakaļ: Der grosse Tod, den jeder in sich hat. Ja kāds varētu ieraudzīt dzīves veselumu, braukt visos vagonos, klausīties visu bažu un sapņu straumi. Tas gan būtu acij tīkams skats, vai nedzimušajiem, kas vēl mūsos iekšā gaida uz nākamās dienas un atmiņas sliekšņa. Te sēž arī bērns, vecs vientuļnieks, velti mīlošais, pieviltais brālis, meitene, kuras tēvs nokāva vārdu “mīlestība ”, un visi citi, aizņemti ar lielo darbību ļaut sirdspukstiem krist cauri bezrobežu, robežu pilnām galerijām. Es redzu, ka tu, man pretim sēžot, esi lepna ne par ko īpašu, un tādēļ pa īstam lepna. Tu izņem ābolu? Es dotu daudz ko, ja varētu būt tava ābola miza tieši tagad, kad tavas lūpas tam pieskaras, ja tikai tas būtu citā dzīvē, jo šeit es būtu spiests atdot vienīgo, kas man ir. Tad kod tu, mēma savā mirklī, ēd nu domu “beidzot te”, tā guļ augļa mīkstuma akmens dūrē, un nes to cauri savām dienām.

Pēc pāris vīna glāzēm man kļuva pilnīgi skaidrs, ka mana bērniba bija man atvērusies tikai daļēji, kā skatu tornī, teiksim, uz ezeru vai kalna pļavu no uz priekšu traucoša vilciena, pār kura stikla logu lapotņu ēnu musturi tek kā plāna, milzīgi strauju pārmaiņu formu filma. Turoties pie priekšstata par ar sliedēm saistītu ceļojumu kā peldošu mozaīku ar grīļīgiem logiem un ķieģeļu māju stūriem kādā bezgalīgā priekšpilsētā, kur vilciens trauc uz priekšu, kamēr es cīnos, lai pieceltos un sāktu kustēties konduktora virzienā, kam taču jāzina, kad mēs tuvosimies stacijai, kur es varu izkāpt un sākt staigāt mierīgākā garā uz mana drauga māju pilsētā, kas tad būs aprāvusies un uzrādīs peļķes, kurās ietilpst veselas fasādes, kas lēnām atveras tā, lai kāds mierīgā balsī varētu paziņot, ka ēdiens gatavs. Kaut attēls ar māju, kas ietverta peļķes dzīvajā, bet rāmajā attēlā, visu bērnību palika sapnis, arī strauji pazibošos snaudas vai pusmiega, vai vientulības brīžos lejupceļā starp vasarās vēl vēsajām dzīvokļu ēkas trepju telpas sienām vai, ar divriteni braucot pa šauru grants taku peldošo saucienu un ūdens šalku dzirdamības attālumā.

Šodien ļoti maz kas var mani samierināt ar to, ka neesmu rūpīgi pārdomājis zināmu bērnības notikumu nozimi. Vienaldzība, kādu izrādīju saviem līdzcilvēkiem, kļuva par ieradumu - ar ko man diez draudēja, lai izraisītu šādu vienaldzību, kāds būtu sods, ja es būtu atteicies? - guļ pār manām bērnības atmiņām kā cepšanas smaku nogulsnes, bezspēcības plēve, kas padara lipīgu ikkatru parka solu un katru divriteņa stūri, kurai pieskaras atmiņa.

Jā, es arī te esmu, man taču arī jāgūst forma, jebkura, jā, arī es māku lasīt, pat ja nekad nediskutēju, tikai situ. Tagad lasu par to, kā īsu laiku pēc kara tika zīmēts priekšpilsētas “shematisks plāns" ar metro staciju centrā, dažiem veikaliem, skolu un sporta laukumu netālu. Raksta nosaukums ir Nākotnes Stokholma”, un tajā pilsēta ir salīdzināta ar organismu, kam nepieciešams vispārīgs plāns. Caur jūsu sapņiem, kur jūs dzīvojat un turpināt savu ikdienu sapņus par to, kas ir nomods, klab metro vilcieni, iet rakstāmgalda modemitātes eņģelis ar savu flīžu grabošo apmetni, un viņa ēna esmu es. Ideja par sabiedrību ar “koncentriski separētiem ekspluatācijas skaitļiem”, pietiekama klientu bāze tuvajiem veikaliem, “diezgan tālejoša sociāla diferencēšanās starp rajoniem”, kas nāca no Anglijas, kur viņi tiešām sastapās ar izaicinājumu no jauna uzcelt kaut ko iznīcinātu, to es zinu, jo es tur biju un redzēju, un parūpējos par iznākumu, tieši to, kas arī bija, no bumbu kvēlojošo sēklu iekšpuses: vai esat redzējuši 360 grādu perspektīvā lauku ar bērniem, kas bēg no fosfora viļņa, tas citu aiz cita panāk, un tie uzliesmo ar krakšķi, galvaskausam pārsprāgstot, ja ne, jums tik tiešām palicis vēl kas, ko redzēt. Vēstures eņģelis ir bērna ēna dievbijīgajiem, lēni grimstoša pret vienu vienīgu spoguļattēla baseina dibenu, balss, kas pazūd un atgriežas pie pasāžas starp jums - nopļautajiem un jums - dzīvajiem, un jums - nedzimušajiem, tas, kas jums šķiet “lielais ” vējš pāri ikdienas bāliem kā papīrs vaibstiem, pazemes gaisu straumei, kas baida jūsu spļāvieniem līdzīgās dvēseles, bet ne ķermeņus, kas visu zina par šo vēju, ķermeņi, kuru sapuvušās pažobelēs es lieku savas olas. Jā, man patīk lasīt šo brošūru, kad braucu ar metro. Ja tu raudzīsies man pār plecu, arī tu kļūsi par mušu.

Kopš pāris paaudzēm pie mums nāk atmiņas kā garām traucoši scenāriji par kaut kā pamanišanu. Pamanīšana saaugusi kopā ar zaudējuma un nepietiekamības sajutu, nespēju jaudāt paturēt vai noķert tā veida fenomenu, kas reiz modināja gribu radīt mentālu, pārdomām veltītu attēlu. Steiga un raudzīšanās kļuva par viena un tā paša daļēji aklā orgāna dažādiem aspektiem, un to nesēji kļuva par instrumentiem jaunam dzīves tonim, kas nekādā ziņā neatgādināja mūziku. īstenībā mūzikas ēra ir garām, jo pašu dvēseles ātrums telpās iekšā, maņu percepcijā un attēlos vairs nekad nevar klausīt citam likumam, kā vienīgi visur klātesošai ķircināšanai. Un šī ķircināšana vienmēr ir jau aizzēģelēta pilsētā, kur pamanāmais saaudzis ar gaisīgo un netveramo. Šādā veidā mēs aizvien lielākā mērā kļūstam par bezspēcīgiem savas nāves lieciniekiem. Mēs sakām, ka dzīvojam un esam gatavi sniegt lielu daudzumu pierādījumu, ja vajadzīgs, lai sevi pārliecinātu, ka tiešām dzīvojam dzīvošanas vērtas dzīves. Bet mēs aizvien vairāk raugāmies uz sevi no tālienes, un mēs, kas uztveram šo cilvēku un nedēļu shēmu, kalendāru, pulksteņu, datoru, infopaneļu un TV ekrānu attēlus acu priekšā, mēs nevaram iejaukties viņu dzīvēs, nevaram neko mainīt. Jo viņu dienas ir aizzēģelētas aiz viņu dienu attēliem.

Lai uzvarētu sauli, valdnieku doma nokāpa zem zemes un atrada šo mirgojošo gaismu. Tā ir teikts stāstos par utopijām, es nezinu, bet ari man, neskatoties uz visām gaidām, trūkst vietas. Tepat ārpusē, drēbju otrā pusē, plūst mans laiks. Es nezinu, bet es būtu varējis izvēlēties citu jaku, pa ielām pūta auksts vējš, un tādēļ es te tagad stāvu. Darbs ir pasaka, es laikam kaut kur, noreibis no brīvības, izvēlējos nepareizo. Tagad man tieši pietiek izmaksātās naudas, man dienas laikā jābūt kustībā, zem zemes, pirms laiks atkal apsēsties pie televizora vai datora manā istabā līdz tumsai, tur - tajā priekšpilsētā. Vakar biju jauns, mēs gājām uz ķinīti, iedzērām dažus aliņus, tad nostaigājām visu ceļu līdz mājām, turējāmies tuvu metro sliedēm, aizmigām noguruši, izsalkuši pēc rītdienas, kuras nav un nekad nebūs. Es nezinu, citiem manā klasē tagad labi darbi, ģimenes, darīšanas. Man ir bailes, bet savās bailēs esmu mierīgs: esmu atskārtis, kā tas viss iekšēji izskatās: kailas galerijas, statisks, bezsmaržas skaistums, kuram mūsu nepietrūks, kad zudīsim. Neviens nedomā par mani, neblenž uz mani, gaisma mirgo, es nezinu, es laikam būtu varējis braukt citā vagonā, bet tur es butu domājis to pašu.

Aiz Striksa loga pazibēja pazīstams profils: dakteris Kristāls. Lai viņš iet, es domāju, bet mainīju domas un devos ar Bērbeli pie garā tēla. Viņš tieši bija nolēmis šķērsot Kamakargatanu un mēteli aizpogājis tikai ar vienu vienīgu pogu. Iekškabatā viņam bija biezs naudas maks, kuru izvilku. Tajā bija ievērojams daudzums naudas zīmju, maza adrešu grāmatiņa un karte. Atgriezušies pie restorāna galda, šķirstījām mazo karti, gids Stock-holm, Citg of Bones, kuru izdevusi Ziemeļvalstu Osteologiskā apvienība. Visas arheoloģiskās atrašanās vietas ar osteoloģisku nozīmi bija atzīmētas ar diviem sakrustotiem kauliem sarkanā krāsā. Pašā Observatorijas paugura galā acīmredzot bijis kāds mājoklis, jo tur bija divi kaulu krusti. “Tam pauguram,” teica Bērbele, “jābūt bijušam virs jūras līmeņa jau sen, varbūt pat pirms lauksaimniecības ieviešanas.” Tad man iešāvās prātā baismīga doma: cik liels bija mūsu iedarbības aplis, kad viens otru aiztikām? Kilometrs? Jūdze? Simt judžu? “Padomā,” es teicu Bērbelei, “par tiem, kas peldas baseinos, kad aizskaram viens otru. Viņi taču droši vien nogrimst kā akmeņi un paliek guļam tur, līdz mēs palaižam viens otru vaļā. Daudziem tad jāsāk tūlīt elpot un nožēlojami nevietā jamirst, kaut tikai jāuzpeld dažus metrus līdz virsmai.” “Bet mūs par to nevar vainot,” viņa teica. “Nevar nevienu vainot par to, ka grib aiztikt savu vienīgo.”

Radīšanas stāsta tuksnesis ir bez robežām, bet materiāls. Šis paradokss mums māca, ka nekam nav vajadzīgs skats uz izplatījumu, tā tikpat labi var būt telpa ar četrām baltām sienām, bez logiem vai durvīm, vai gleznām. Šī telpa ir ap manu ķermeni. Dažreiz tā sakļaujas cieši, jo cieši, traucē man redzēt, bet te, tunelī, kļūst caurspīdīga, it kā tai te patiktu, bezrobežu tuksnesis caurspīdīgā, it kā kubiskā ietvara. Ja ap visiem ir tādi kubi, visiem, kas te lejā katru dienu staigā, tad kubi caurstrāvo cits citu un veido jaunas celtnes: lancetes, piramīdas, prizmas nekad mierā neesošā kaleidoskopiskā spēlē, ko musu acis nespēj uztvert, tikai jēdzienus, kas pūš tik vienmērīgi cauri maņām un cauri pilsētas sirdspukstiem: pavasaros, rudeņos, ziemās, vasarās.

Pēc maltītes klejojām ziemeļu virzienā uz krustojumu Drotningga-tana - Tegnērgatana. Grūti pateikt, kad ieraudzīju atkritumu savācējma-šīnu, kas brauca no Tegnērlundenu. Mēs bijām palikuši stāvot kādu brīdi, vērodami māju, kurā Strindbergs pavadījis savus pēdējos dzīves gadus, un Bērbele iegāja veikalā nopirkt cigaretes. Mašīna kaut kāda iemesla dēļ sa-slīdēja sāniski un saslējās manā acu kaktiņā kā sapnī neizbēgams drauds. Varbūt mēs bijām aiztikuši viens otru, kad Bērbele aizkūpināja manu cigareti, varbūt tad šoferis, uz kādu sekundes daļiņu sastindzis, zaudēja kontroli pār savu mašīnu. Kā tas īsti notika, mēs nekad neuzzināsim, jo mašīna nopļāva mūs abus, mūsu sirdis beidza pukstēt apmēram vienlaicīgi, kamēr mēs slapjdraņķī gulējām uz ielas ar sašķīdušiem stilbu kauliem.

Pietiek apbrīnas, pietiek pacilātības tiem, kas šo te uzbūvēja. Katrā pazemē vajadzētu zvaigžņotās debess attēlu, ja ne citādi, tad lai prātā paliktu sirdsapziņas ēdas par asins steidzīgo straumi. Kāds rakstīja, ka dvēsele ir grabošs atmiņu iespaidu labirints, kur klejo ķermenis, vītenis starp citiem. Vai gaida, vai pieķeras saspiestā braucienā starp neapdzīvotās pasaules tumsas līčiem un pilsētas stikla torņiem, sakņu kapenēm un zemes cenām. Par tuneļu sienu greznojumiem der zīmju džungļi ar zīmēm pēc tūkstošreiz domātās domas “laimīgs”, domas “mājup” vai domas “skaists”, šī šauro, bet nikni zaļo, spīdošo trūdu strautu burzma uz klintīm un par pavadījumu sliežu savienojumu graboņa, šīs dīvainās skaņas no kaut kādas otrās puses, sānu ejas, zemāk esošas galerijas, kuru apdzīvo pavisam citi radījumi, mirgodami no zemes siltuma, bāli no saules trūkuma, akli, akli taustīdamies kā skatiens pa flīzi, dienu pēc dienas spodrā kapa.

Mirušam viss izskatās puslidz caurspīdīgs, tādēļ jau šis stāsts ir kļuvis tik savāds. Pēc nelaimes gadījuma mēģināju ieraudzīt Bērbeles velvēto pieri starp garām slīdošiem rentgena attēliem, bet viņa bija pazudusi. Laikam bija jau pagājušas dažas dienas, un es biju spiests stingri turēties uz ielas stūra, kur beidzās mana dzīve. Tas pats likums acīmredzot neattiecās uz manu mīļoto.

Bet tagad mani, šķiet, palaida vaļā. Viens pats gāju augšup Observatorijas muzeja virzienā, slepenā cerībā satikt Hektoru, kurš parasti turp gāja, kad, kā viņš mēdza sacīt, gribēja “uzrunāt pilsētu”. Zem stāvajām nogāzēm rotaļu laukumā bija redzami mazo bērnu raibie kombinezoni. Viņu balsis izklausījās asas un skaidras, viņu kustības dzīvības pilnas. Taču balss, kas varētu tiem atbildēt, man nekad vairs nebūs.

Pāri manai galvai atvērās mākoņu sega, atklājot brīnišķīgus zvaigznājus, daudz varenākus par tiem, ko es, dzīvs būdams, jebkad biju redzējis. Es jutu bēdas, kuras tomēr kļuva vājākas un mainījās uz sajūtu, kurai man trūkst vārdu. No manas apziņas bija palicis miljoniem lappušu biezs arhīvs ar trīsdimensionāliem, dzīviem attēliem no dīvaina laika, kad man bija tā laime piederēt pie Trauslo dvēseļu apvienības.

Kopš septiņpadsmitā gadsimta stāsti par ceļojumiem uz pazemi kļūst mazāk mītiski un svēti, vairāk aprakstīti un profāni. Spiešanās lejup cauri ģeoloģiskajiem slāņiem ļaudīm atver telpu laikā, kas tiek uztverts kā masa. Tās jau ir sagatavotas, tās miljoniem gāzes liesmas ar amal-gama iemušiem, kur masas laiks degs starp jutu bagātību un sajutu “nekad vairs”, tādēļ, ka, jo lielāka daudzveidība, jo vairāk izvēlu, un pēdējo skaits tikai pieaug atsevišķa indivīda dzīvē, ātrāk par pirmo. Šis te nav kuģa klājs, bet mēs šūpojamies, lai izvairītos no sadursmes. Tā nav raktuve, kaut līniju un staciju plāns butu perfekts karkass abstraktai, mirušai dabai, kuru pesimisti sasaistīja ar raktuvēm. Sis nav nekas cits kā lielās valzivs skelets, kur mēs braucam šurp un turp kā sapņi mūsu asinīs, izsalkums mūsu miesā, bailes mūsu kaulos, smadzenēs, nervu ceļos, šūnās, molekulā, izplatījumā.

Kamēr biju “karantīnā” Tegnērgatanas - Drotninggatanas krustojumā (tad es parasti tupēju ar kafe lati Seven Eleven veikalā) jau bija laiks starp Ziemassvētkiem un Jaungadu. Pilsēta bija diezgan tukša, satiksme mērena un aso gaisu redzamu padarīja viegla, reta, lēnu pārslu snigšana. Es gāju mājup, to pašu ceļu, kuru Bērbele un es bijām gājuši, bet otrā virzienā, pret straumi, ja tā grib.

Vairākas reizes karantīnas laikā es biju velti - un aizmirsdams, ka man nav balss - mēģinājis zvanīt Hektoram, bet šķita, ka mans mobilais vairs nereaģē uz manu pogu spaidīšanu. Bažīgi taustīju pēc atslēgām kabatā. Tās tur atradās, es tās izņēmu un vēroju caur dūri. Laikam jau mans jaunais stāvoklis laika tecējumā nepiedāvās tik daudz tvērienu cerībai, vismaz ne tāda veida cerībai, kādu es pazītu. Bet ap to laiku, manas mirušā karjeras iesākumā, es loloju zināmu paļāvību, ka daži apstākļi tomēr nemainīsies. Es acīmredzot joprojām varēju iedzert kafe lati.

Mana pirmā atklāsme bija, ka visus atmiņu attēlus milzīgajā iekšējā arhīvā šķita iespējams ne tikai apskatīt, bet arī tajos ielīst. Grūti dzīvajam (šis teksts ir rakstīts dzīviem lasītājiem) aprakstīt, kā tas notiek, bet to varētu salīdzināt ar ķermeņa izgriešanu uz āru ar domas palīdzību. Ārpus Rozen-badas, piemeram, ielīdu attēlā ar jaunieti, kas trenējas skriešanā pa ceļu, kas ved gar automašīnu lūžņiem. Dadžu vācējs parādās un saka to briesmīgo, ka visi viņa tuvinieki ir miruši, ka viens no tiem sasalušajiem dadžiem uz vāģa, ir viņa brālis. Es tomēr nolēmu to attēlu paturēt. Bet es jutu, kad biju iznācis atpakaļ uz Drotninggatanu, lielu nemieru par to, ka arī manas tagadējās mājas būs pazudušas vai ari tajās dzīvos sveši ļaudis.

Uz viena no T Centrālenas melnajiem pīlāriem ir krama dunča reljefs, kura forma liecina par to, ka krama kalējs redzējis bronzas ieročus vai tādu dārgumu attēlus. Šajā divdesmitā gadsimta muzejā ir daudz tādu atmiņu no pazemes iekarošanas: Brixham (1858), Neanderthal (1857), Cro Magnon (1868). Bija cerība, ka nu beidzot varēs zinātniski apstiprināt radīšanas stāstu, bet no pazemes pacēlās pūķi un satīriem līdzīgu milžu menažērija. Un parādījās mazi kaulu gabaliņi ar aizkustinošiem attēliem: mamuti, degunradži, senvērsis urus. Nokāpšana lejā pie kalna saknēm šķita sinonīms progresam ar kaut kā svēta aiztikšanu, barbarisku bērna pasauli, kuru saēd gaisma, un ar nepatīkamu nojautu: arī pasaule virs zemes, kur mēs svinam savas dienas, reiz nonāks tur - apakšā. Vēlīnā deviņpadsmitā gadsimta vidusšķira nobijās: vai tikai nerok ielās par daudz jau, vai tik progress īstenībā nebija graušana? Bet nekas nenotika, vilcieni sāka ripot, tuneļu nogruvumā ieslēgtos parasti varēja izglābt, un dzīve virs zemes kļuva sapņiem bagātāka. Kādu laiku es dzīvoju dzīvoklī, kas drebēja no metro satiksmes. Zināmā gaismā varēja redzēt, kā globusa putekļi kustas lejup no Ziemeļpola, pāri Kanādai, ASK, Eiropai, Padomju Savienībai, līdz pat ekvatoram, kad vilciens dziļumā pabrauca garām. Tā bija nomierinoša sajūta, just šīs trīsas mājas ķermenī. Pēc tam sapņoju par savu mīļoto, kas atbrauks ar vilcienu, un ar savas sejas sauli un mulsinošiem smiekliem noslaucīs putekļus no ekvatora un zemākajām valstīm.

Jāatzīst, ka roka trīcēja, kad iebāzu atslēgu. Vai manas mājas vēl būs? Viss tur bija tieši tā, kā es biju atstājis pēc kaulu šķembu dzēriena izdzeršanas. Glāzē vēl palikuši daži zili kristāli, mirdzēdami blāvajā decembra gaismā, kas sijājās pa žalūziju spraugām. Vienīgais traucējošais moments bija tas, ka kafijas vārāmā drošinātājs bija izdedzis, funkcija, kas darbojusies tādēļ, ka nebiju to izslēdzis. Smiedamies, mirušam varbūt visai savāda izpausme, atminējos, ka Harijs reiz bija pievērsis manu uzmanību pasāžai Imre Kertesa Galera dienasgrāmatā, kur viņš stāsta par to, kā iedarbina kafijas vārāmo un tad aiziet nopirkt avīzi. “Kā varēju,” viņš sev saka, “būt tik pašpaļāvīgs un rēķināties ar to, ka atgriezīšos?” Bet, re, tomēr, nodomāju: es taču atgriezos un tieši tādēļ varēju smieties, protams, bez jebkādas skaņas.

Es esmu tevi redzējis tik ilgi te, šajā līnijā, šajā stacijā, uz šī perona. Tu parasti nostājies zem pulksteņa iešķībi aiz manis tā, ka tikai nojaušu tavu tēlu. Tu droši vien nezini, ka tevi skaidri redzu, kaut izliektu un samazinātu novērošanas spogulī, kas te vēl palicis karājamies no tiem laikiem, kad ne tikai mākslinieki tos ņēma nopietni. Spogulis lēnām kļūst netīri graudams, bet kāds - kurš? - šad un tad to noslauka tīru un spodru kā tērauds, no kā tas laikam taisīts. Un tur tu stāvi, un es saprotu, ka tu piederi man tā, kā nepazīstams, bet neatšķirams stāsts var but iepīts stāstā, kas šķiet tik pazīstams, ka to varētu atstāstīt jebkurā laikā un tādēļ zaudēta sajūta par tā dzīvi. Es domāju, es taču esmu tas, kas esmu, tāpat kā tu, vai ne? Bet, ja es nofotografētu peronu kādā parastā pēcpusdienā (Ziemassvētku reklāmas parādījušās, vilciens iebrauc, mazliet neskaidri, kāda ļoti bāla čaļa ģitāras futrālis ieķeras durvīs, cīnās ar savas mūzikas melno ēnas spārnu, visi šķiet kā nomērdēti vai piekauti, čalis atraisās, vilciens aizslīd prom, koloss apakšveļā paliek sēžot savā baltajā telpā, saksofona vīrs spēlē, drošs savā rūtainajā hūtē, bez jebkāda glābiņa, drošs bez glābiņa), butu neiespējami pēc tam runāt par to, fotoattēlam nekļūstot par tevi. Es nezinu, kas tu esi, bet es zinu, ka neziņa ir pamats, sacīsim, perons zem manas sajūtas, ka zinu, kas esmu. Sargeņģelis tu nebūt neesi, kaut reiz, kad man bija temperatūra, iedomājos, ka tu redzi dubulti, tu zini, kā ir tad, kad pieliek galvaskausu pie vagona loga un visi pasažieri sāk drebēt. To dienu, kad tu vairs nebūsi tajā izliektā spoguļa bumbas pārslā, es iekšēji degšu un degdams sākšu iet uz mājām pa garo parka ceļu cauri ziemas naktij.

Es apsēdos atzveltnes krēslā, uzlicis stereo austiņas, lai izdibinātu, vai tā ir taisnība, kad saka, ka mirušie neatceras mūziku. Tādā gadījumā, ja es neatcerētos mūziku, bet to sadzirdētu, visi muzikālie pārdzīvojumi mani gaidītu no jauna. Diemžēl es tūlīt pazinu mūziku, kuru biju uzlicis, un tas, izrādījās, attiecās uz visām skaņu platēm. Bet mūzika tomēr neskanēja kā agrāk, vairāk stiepta, grumbuļaināka, bet tomēr vājāka. Varbūt tie bija ausu kauli, kas nelaimes gadījumā ievainoti, vai tā vienkārši mūzika mirušiem skan.

Apmēram tajā pašā laikā notika tas, kas mani aizveda pēdējā braucienā. Tā kā tas var gadīties sāpīgās šķiršanās reizēs, kuras, lai tās vispār būtu iespējams izturēt, jau no paša sākuma tiek ievīstītas tādos melu audumos, ka tie sākotnēji šķiet kā vēlamas paša gribas izpausmes, tikai tad, kad biju bijis mājās vairākas stundas, man sāka palikt slikta dūša. Bērbeles trūkums drīz vien lika ķermenim drebet un sirdij dunēt, arī tas ar jaunu, divskanim līdzīgu vai slīdošu toni kā mazas iekšējas bungas, kuru ādas spriegums mainījās ar katru sitienu. Un sliktā dūša nerimās.

Apgaismota pasaule zem pasaules ilgu laiku nebija tehniski iespējama un bija saistīta ar sapņu stāvokli. Tad mēs visi par lētu naudu guvām pieeju dzīves sapnim. Ja arī mūsu rakstnieki attēlojuši stacijas un vagonus kā nāves un spaida vides, kur sirdspuksti kā akli lidkukaiņi plivinās pret neredzamu, bet dzelzscietu robežu, te neba kādas bēdas valda: vairākums ļaužu redz katrā darījumā un katrā pabeigtā darba dienā tīru, gaišu filiāli bezgalīgai pazemei, milzīgu flīžu kanjonu, kur visi veco laiku ļaunie un labie monumenti neaizņem vairāk vietas kā dažus papīrkurvjus un saldumu automātu. Berlīnē daudzus gadus bija slēgtas stacijas, un dažs labs garām braucējs zināja stāstīt, ka tur pazibējuši traipi, kas sabiezējuši par ūdeņainām sejām: dvēseles, kas palikušas vēstures gruvekļos iekapsulētas. Tagad arī tie peroni ir pilni ar tumšo miglu, ko ļaužu masa kustībā nogulsnē allaž atvērtā skatienā. Mēs visi tomēr kaut cik apzināmies, ka ētiskā dziesmiņa par neaizvietojamību, neskatoties uz patiesību, neglābs mūsu dzīves no izmaiņas, un mēs pielūdzam sapņus, kas iemirdzas tikai tad, ja arī citi tos sapņo. Bet varbūt nav labākas pasaules par šo, kur saule nekad ne riet, ne aust, tikai retu reizi laižas garām gaidošajiem, izbrīna pilnajiem ģīmjiem uz savu dzelteno, dārdošo vāģi ar ceļamkrānu no mitras, aukstas raktuves, kur ieeja bez maksas un atļauja derīga uz visiem laikiem.

Beidzot biju spiests ieskriet mazmājiņā izvemties, un tas nebija viegli. Kaut kas liels bija iesprūdis kaklā, un es mēģināju to izspiest laukā, kamēr uzmanīgi elpoju caur saspiesto rīkli. Ar pretīgu grūdienu tie iznāca laukā, četri kluči apmēram mobilo telefonu lielumā. Trīs no tiem bija dzīvi zīdaiņi, divi vīriešu, viens sieviešu dzimuma. Es tos novietoju uz dvie|a. Ceturtais bija melni brūns klucis, līdzīgs pūces vemjbumbai. Kad es to nolaidu tualetē, tas tik tikko tika cauri poda fajansa rīklei. Es uzmanīgi noskaloju dzīvos bērnus zem izlietnes krāna. Tie kliedza balsīs, smalkās kā adatas. Varbūt viņiem sala. Es tos noliku katru savā flaneļa kurpju maisiņā un redzēju to mazās sejas siltumā nomierināmies. Tad es no garderobes izvilku vatētu fotoaparāta somu, kur tie varētu gulēt siltā mierā katrs savā nodalījumā. Atkal prom uz Dienvidu slimnīcu, es nodomāju, bet tagad uz dzemdību palātu, nevis kaut kādu kaulu vācēja pagrabu!

Vienīgā aizsardzība pret vīzdegunīgas zināšanas ironisko “es varu domāt to, ko tu domā, bet tu nevari domāt to, ko es domāju" ir plašs un pilnīgs garīgs pārskats. Bet to vairogu neviens cilvēks nespēj pacelt, pat ne ironisks, neskatoties uz savām pretenzijām zināt labāk nekā tā masa, kas rod sev ceļu caur viņa domu gājieniem, un sašķel jebkuru uzticību, ko viņš izlikdamies dod simtiem tūkstošos šķembu. Es neatceros, vai tas notika sapnī vai nomodā, bet tam nav nozīmes: es biju klejojis ilgu laiku caur pilsētas nakti, garām tēliem, kas grupās noliekušies pie ugunskuriem. Viņu vaibsti bija aizauguši spalvām, viņu rokas saliektas, viņu skaņas čerkstošas un viņu lielās pa māju sienām augšup kāpjošās ēnas lieku reizi uzveda šarādes no Pandemonijas, Sātana pilsētas zem zemes, milzīgu ēžu stenošā ritma. Tur pirmās industriālās revolūcijas attēli atkal kļuva redzami ironijas varā, pirms es lāvu mūžīgajām trepēm sevi vest zemāk uz otrās industriālās revolūcijas apgaismoto pazemi, kur nekādas ēnas nešķita slēpjamies aiz kāda pīlāra, bet gaisma vienmērīgi spieda no visām pusēm, it kā mēs visi būtu savdabīgi ikdienas kaujas alvas zaldātiņi, ielieti milzīgā, domājošā ģipsī un pārstāvēti no viena vienīga pasīva, bez gribasspēka vēja, kas dzīts cauri tuneļiem no čīkstošām atspolēm starp musu sapņu astoņām stundām un virtuvi, un mūsu dienišķo raižu kārtību: Nu/ Nē. Nu/ Nē. Nu/ Nē. Tur mūs visus citu pēc cita savāca, un mēs palikām stāvot, gaidot vilcienu uz Visurieni. Starplaikā mums bija dienas sapņi par cita veida laiku, kur nevienam nav jābūt dzimušam par nokaltušu panākumu piedēkli. Vai tieši tajā brīdī aizmigu vai uzmodos, to nezinu, bet atceros, ka formas, kuras pazemei bija dotas, noskaidrojās visos virzienos ap mums tā, ka atradām sevi, brīvi planējot gaismas jūrā, kādas zinības iekšpusē, kam nevajadzēja aizsardzību pret uzticības aklumu, un tādēļ gan mani nedzimušie, gan mani mirušie varēja iekšēji mirdzēt kā mīlēti bēmi. Es maigi loloju šī sapņa atmiņu: tas gan ir un nav, kā jau utopijas mēdz. Vilciens uz Visurieni vēl nav pienācis, bet šajās dienās man tomēr (kā kaut kas lielāks nekā būt nedzimušam vai mirušam) šķiet, sperot soli bez cerības uz mierinājumu, pagriezties un caur kāda cita skatienu sajust nakti.

Palātā ļaudis skraidīja šurpu turpu. Neviens nelikās zinis par mani, kas varbūt nemaz nebija tik savādi. Es biju uzvilcis baltu halātu un pagrābis dažus papīrus no kāda vēstuļgroza. Foķika somā taču varēja būt kādas svarīgas zāles. Pārliecies pāri papīriem, gāju šķielēdams pa koridoru, kur stāvēja dažas zīdaiņu gultiņas ar frotē palagiem. Trīcēdams pavēru somiņu un noliku visus trīs miniatūros bērnus rindā - ar mazajām galviņām uz viena un tā paša spilvena. Visi gulēja, un es redzēju, kā viņu zvirbuļa lieluma krūškurvji kustējās zem flaneļa.

Cik vien ātri un klusi spēju, devos prom pa tukšo koridoru. Kāds impulss lika man apstāties, un es apsēdos uz dīvāna, paņēmu avīzi un gaidīju. Pēc brītiņa palātas durvis pavērās un kāda pazīstama seja, izkritusies kā miroņgalva, raudzījās uz mani. Kristāls lēnām piegāja pie zīdaiņu gultiņas. “Tad beidzot jūs esat šeit", viņš teica. Tie bija pēdējie vārdi, ko dzirdēju, pirms viņš aizstūma gultiņu, un ar vārgu nopūtu durvis aiz viņa aizvērās.

Domāju par zivju pirkstiņiem, līdz man likās, ka mana mēle klāta ar olām un rīvmaizi, galvā izplānoju rītdienas priekšlasījumu, nolēmu te palikt, nevis grūstīties, lai nokļutu izkāpšanai labākā pozīcijā, nolēmu -atkal ēdīšu zivju nūjiņas, kad visa gaisma pēkšņi nozuda un atstarojošās sienas saplaka kā pārplēstas buras tumšā vētrā. Tad es redzēju, ka mēs visi stāvam uz laipas un gaidām pie nezināma plašuma jūras. Es jutu ap sevi daudzus ķermeņus, gandrīz tādus kā mans, un redzēju rindu vārgu laternu kaut kur, kas izskatījās pēc gaišāka tuneļa negaisā. Nikni čērkstoša balss, kā milzim, kas negribīgi mācās lasīt, visai nevajadzīgi mus mudināja palikt savās vietās. Bet nekāda laiva netuvojās, arī neviens baurojošs laivinieks vai milzu suns ar mirdzošām siekalām. Kas beidzot nāca no visām pusēm, tā bija pelēka gaisma: kā pulveris, kas piedzīvojis tādu troksni, ka visi kļuvuši kurli, šī pelēkā gaisma vibrēja pāri soliem, peronam, gaidošo purngaliem, delnu virspusēm, nogurušajiem vaigiem.

Pa ceļam laukā gāju garām spogulim un redzēju, ka man beidzot vairs nav spoguļattēla. Slimnīcas ārpusē vēroju mākslas darbu ar Narcišu un vārdu Eko. Tas man neizteica neko. Dziļāks tonis bija sācis skanēt manā galvā, vēl tikai tālu prom, bet kaut kas man teica, ka tas augs un mani aizvedīs projām.

Tas ir iemesls, kādēļ tagad esmu apņēmies tūlīt un bez kavēšanās stāstīt par laiku Trauslo dvēseļu apvienībā. Šo solījumu izpildīšu, ja tikai atradīšu īstu, dzīvu rakstnieku. Grūtākais ir tas, ka nezinu, ar ko sākt: vai ar savu nāvi, vai ar mūsu pirmo tikšanos - bet tā it rakstnieka darīšana.

Es vispār domāju, ka mēs tikāmies nejauši, bet to nekad nevar īsti zināt. Laiku nevar pagriezt atpakaļ. Jā gan, mūsu tikšanās bija nejauša. Vai mūsu tikšanās tiešām bija nejauša?

-

Tagad jau mēs esam diezgan daudzi, kas brīnījušies gan par to, cik daudz vēl nāvei jānopļauj, gan par to, cik daudzus tā jau izkaisījusi šajā savādajā sniega vētrā, kurā katra pārsliņa ir maziņš TV ekrāns, kur tieši tava mugura ceļā pa peronu tiek rādīta mūžībai. Dažas dienas man vislabāk patika sēdēt kādam vecam ceļabiedram pretim: kaut kas manī sasila kā pie mērenas uguns, no maigās burzmas aiz vagotiem vaibstiem: rokas, mati, šalle, mētelis, krekls, vecvectēva atstātie pīpes dūmi, ko varētu minēt: veselas dzīves cilvēcīgās kustības, zemūdens maigi viļņojošais dzīvības liesmiņu mežs, visas tagad pelēkas. Jā, vecumu es iedomājos tā, it kā no iekšas tikt piepildītam ar melnbalto, kamēr dzīves krāsas pakāpeniski izspiežas uz āru: nepilnveidotās dzīves telpu ceļiniekam, lecektis pilnas ar uztūkušiem sapņiem vai kā acu zīlītes - tumšu izplatījumu ar vienu vienīgu zvaigzni, sarkanu vai zilu, vai zaļu ziemas naktī, kur vienmēr no kaut kurienes skan gurkstoši soļi, sarunas, saucieni un smiekli, kamēr vēl kaut kas palicis darāms ar šo dzīvi, kuru tik ilgi esam gaidījuši, no šīs nāves, bez kuras neviena diena, kurā darboties, mums nebūtu, no šīs pilsētas, caur kuru mēs dodamies reiz par visām reizēm, pilsētu, kas mūs baro, sapņo, atdod, pilsētu, kas ir mūsu māte un mūsu meita vējā, kur mēs ejam un ļaujam plaušām savākt un atdot dienas, pa bulvāriem un ieliņām, kuras, kad vilciens beidzot nāk, jau ir nervi citā lapā uz cita perona virs vai zem zemes, un tu esi...

Runmarē un Stokholmā 2002. gada maijā - 2004. gada janvarī

PIEZĪMES

Ka gandrīz vai visiem rakstniekiem, ari man jāpateicas daudziem par grāmatas tapšanu. Paldies tādēļ manai sievai Marī un visiem maniem draugiem, no kuriem daži pieminēti šajā grāmatā. īpaši miļš paldies arhitektei Stmai Juhan-sonei par viņas domām sakarā ar esošajiem pilsētas pazemes zīmējumiem.

Literatūrā par renesanses stikla cilvēkiem esmu konsultējies, starp citu, sekojošos darbos:

Otisa Grīna trīs domrakstos: “E1 licenciado Vidriera: Its Relation to the ‘Viaje del Parnaso’ and the ‘Examen de Ingenios’ of Huarte”; “Desenganoo” un “El ingenioso Hidalgo” - visi trīs Grīna gramata The literary Mind of MedievaI & Renaissance Spain, Lexington UP, 1970. Kā arī: Gila Spīka domrakstos: “El Licenciado Vidriera and the Glass Men of Early Modern Europe”, sk.: The Modēm Language Review, nr. 85, 1990, un: “An Odd Kind of Melancholy: Reflec-tions on the Glass Delusion in Europe (1440-1680)”, sk.: Historg of Psychiatry, nr. I, 1990.

Rodžera Bartras grāmata Cultura y melancolia. Ims enfermedades del alma en la Espana del Soglo de Oro (Kultūra un melanholija. Dvēseles slimības zelta laikmeta Spānijā), Anagrama 2001, ir mans galvenais avots brīvajām fantāzijām par dakteri Velaskēzu Arkosā de la Frontera.

Nodaļa par Aginkūras kauju balstās uz kara vēsturnieka Džona Klgena studiju The Face of Battle - A Study of Agincourt, Waterloo ande the Somme, Pimlico 199).

Par situacionistiem ir lasāms, starp citu, Frančeko Karēra Walksapes -ivalking as an aestheticpractice, Editorial Gustavo Gili, 2002, Toma Mekdo-noga (red) Guy Debord and the Situationist International The MIT Press 2002, Simona Sedlera The Situationist City, MIT Press 1998 un, protams, Debora paša slavenā Izrādes sabiedrība, kas nule iznākusi zviedru tulkojumā, Daidalos, 2002. Arī tīklā ir daudz kas lasāms par situacionistiem, viņu apkārlklejošanas filosofiju un darbības ideoloģiju.

MAZLIET PAR ULFU ERIKSONU UN VIŅA STIKLA MELANHOLIJAS LATVISKOŠANU

Ulfs Eriksons, dzimis Stokholmas priekšpilsētā Hēgdalena 1958. gadā, ir viens no Zviedrijas savas paaudzes vadošajiem, viens no ražīgākajiem rakstniekiem intelektuāļiem. Kopš debijas 1982. gadā viņš ir publicējis 23 grāmatas -dzeju, stāstus, romānus, esejas, kā ari darbojies vairākās avīzēs un literārajos žurnālos ka recenzents, kritiķis un literatūras teorētiķis. Bez tam viņš Gēte-borgas universitātē māca rakstīšanas mākslu, kā arī ir viens no Brīvā literārā semināra vadītājiem. Palaikam viņš tulko dzeju un prozu no spāņu valodas un publicē informatīvus rakstus par Dienvidamerikas literatūru. Viņa pirmā grāmata bija dzejoļu krājums “Radijumi no zāles” (asociācija ar Valta Vitmena Leaves of Grass), un tagad, 23 gadus un 22 grāmatas vēlāk, “Radījumi no stikla" (romāna “Stikla cilvēki” burtiskais tulkojums): autors pārcēlies no dievišķās elpas radītās floras uz cilvēka elpas radītu matēriju - stiklu; no pārdomu pilnas lirikas uz mežonīgu prozu.

Romāns “Stikla cilvēki" ir gan fantastisks vēstījums maģiska reālisma garā, gan blēņu stāsts, gan filosofisks un sabiedriski-sociologiski-psihologisks domraksts, gan dzeja, dzejproza, epifānijas, gan arī satīra un pastičo, tukšu frāžu un pretencioza augstā stila imitēšana un izsmiešana, gan... Vai te kaut kas jums sāk likties pazīstams, it kā attiecināms uz kādu latviešu literāro darbu, romānu? Pilnīgi pareizi, tas ir “Dūkts”. Bet “Stikla cilvēki" nav “Dūkta” dviņubrālis, varbūt, teiksim, otrās pakāpes brālēns: ja “Dūktā” nav svarīgi, kas runā, tad Eriksona grāmata stāstītājs ir cieši piesaistīts pie savas bērnības&jaunības un savas konkrētās dzīves telpas. Taču zem “Dūkta” secinājuma jeb, svinīgi izsakoties, vēstījuma, ka galvenais nav, par ko tiek runāts, galvenais ir - ka runā, Eriksona romāns bez problēmām var parakstīties.

Ja esat grāmatu izlasījuši un nelasāt pēcvārdu vispirms (kā es to bieži esmu darījis), jums varbūt traucēs, ka grāmata nenoved pie kada īpaša secinājuma, ka tai nav kads vairāk vai mazāk mudinošs vai pamācošs paziņojums. Tādā gadījumā ta vaina nav zvaigznēs... Jo nevar taču gaidīt no ābola, ka tas dēs olas. Eriksona fragmentārais romāns gandrīz katrā lappusē liek mums kaut ko pārdomāt, mūs par kaut ko informē, bet nepasniedz nedz uz paplātes, nedz uz kūts dakšas to vienu domu ar lielo D. Tas D. mums jāatrod pašiem, tas nenāksies viegli, bet ar mazliet treniņa, skatoties spogulī, tas varētu izdoties (vismaz daļēji). Runājot ar Libānas dzejnieka, ilggadējā Nobela prēmijas kandidāta Ado-nisa vārdiem (aptuveni): “Literatūras ietekme vienmēr ir netieša. Tā dod mums impulsu iedomāties pasauli citādāku un tādējādi arī gribu to mainīt.”

Tulkotājam romāns neapšaubāmi sagādā šādas tādas grūtības. Gan jāpārzina filosofijas, psiholoģijas, socioloģijas, arī arhitektūras teorijas valoda, gan jānojauš, kurās vietās attiecīgās valodas tiek paķertas uz zoba. Un kur parodija pāriet pašparodijā. Jāpārzina arī stokholmiskais žargons un sarunvalodas tukšvārdu lietošanas maniere un nozīmes. Un, ja gadās, ka vairāki no iepriekš minētajiem aspektiem parādās viena un tajā pašā, vismaz pusi lappuses garā teikumā, tas lietu nemaz nepadara vieglāku. Varbūt es pārspīlēju. Bet varbūt arī ne. Varbūt Eriksons pārspīlē. Varbūt pārspīlē pati valoda. Valodai dažbrīd labpatikas paspēlēties ar autoru un tulkotāju, īpaši ar tulkotāju...

Tādā gadījumā es varu paziņot valodai, ka tai (tām) veicies, jo zviedru un latviešu valoda ir tik ļoti atšķirīgas - kā jau es mēdzu atgādināt: latviešu valoda ir sintētiska valoda, zviedru ir analītiska. Tas nozīmē, starp citu, ka bieži vien oriģināla teikumam jāizgriež odere uz āru. Un, lai to varētu izdarīt, ir jābūt pilnīgā skaidrībā par... jā, par ko? It visu. Par sešdesmito gadu post Otrā pasaules kara Zviedriju, Stokholmas izaugsmi no lielas mazpilsētas līdz mazai lielpilsētai sociāldemokrātiskās partijas sargājošajā paspārnē, saskaņā ar un vienlaikus cīnoties pret amerikāniskām komercinteresēm; jāzina, kā zviedru intelektuāli tika galā ar starptautisko ideju&ideologiju, parasti no lielajām kultūrām nako šām brāzmām, jāzina par tautību migrācijām, kas skalojās pāri Zviedrijas vel nesen tik mierīgajiem, homogēnajiem krastiem. Jābut gājušam svētdienas rīta pa metro tuneļiem, vienam, agrā rīta stunda, kas svētdienās veido spraugu starp nakts un rīta satiksmi, - kā es to jaunībā esmu darījis ceļā uz darbu kāda Stok holmas centra metro biļešu kasē (satiksmes līdzekļi dus, bet tunelis ir tuvākais ceļš no punkta A līdz punktam B), lai saprastu, kā tulkot grāmatas 3. daļas dzej-prozu par Stokholmas metro.[1]

Ulfa Eriksona romāns nav tikai pastaiga pa idejām un psihiskiem stāvokļiem nedrošības pilnos laikmetos, kad stabilu priekšstatu vietā tāds kā vērtību dumbrājs, bet ir ari klejošana pa Stokholmas ielām dižklejotāja Jalmāra Se-derberga neaizputinātās pēdās, jo klejošana, tātad rakstīšana, arī Eriksonam ir nopietnības pilna spēle.

“Šo milzīgo, asociācijām bagāto, pāri malām plūstošo vielu kopā satur savdabīga dzīves izjūta, vientulības melanholija, savdabīgi gaišs apkārt klīstošs nemiers. Tādēļ labirintveida saturs nekad neņem virsroku, romāns ir un paliek caurredzams, skaidrs ka stikls, lai cik meandros stāstījums vītos. Ar savu īpatno un skaisto romānu lllfs Eriksons vienkārši paveicis to, par ko visi romānu autori sapņo: uzbūvējis caurspīdīgu laika tvertni, stikla radījumu, kas sevi ietver aiz gājušā laika silto elpu.” (Dagens Nyheter)

Stokholmā 2009. gada 31. decembri Juris Kronbergs' '

SIA “Jāņa Rozes apgāds”. Reg. nr. 40003573956 Kr. Barona ielā 5, Rīgā, LV-1050 E-pasts: apgads@jr.lv wwvv.jr.lv

Iespiests un iesiets Jelgavas tipogrāfijā Langervaldes ielā la, Jelgavā, LV-3002

1

Par zemsvītras paskaidrojumiem, vērēm un tamlīdzīgām lietam: oriģinālā tādu nav, tādēļ nolēmu, ka tulkojumā ari nebūs, taču pārliecinājos, ka atstātie svešvārdi ull atrodami rokas stiepiena attālumā - vārdnīcās vai internetā.

Content

Eriksons Ulfs Stikla cilvēki

I

II

III

PIEZĪMES

MAZLIET PAR ULFU ERIKSONU UN VIŅA STIKLA MELANHOLIJAS LATVISKOŠANU

1