Kristers Sems

Stounhedžas mantojums

Sems Kristers

STOUNHENDŽAS MANTOJUMS

PIRMĀ DALA

Akmeņi ir vareni, Un tiem ir maģisks spēks; Visi, kas sasirguši, Dodas pie akmeņiem Un mazgā tos,

Un ar šo ūdeni aizskalo slimības.

Lajamons

1 JAUNS MĒNESS, SVĒTDIENA, 13.JŪNIJS STOUNHENDŽĀ

Miglas vāli veļas kā pinkainu rēgu virpuļi. Viltšīras plašajā līdzenumā kapucēm klātās galvas paceļ Pielūki: viņi nedrīkst palaist garām sudraba sirpja parādīšanos. Mēness ir jauns, cauri tumsas smagā melnā samta kārtām mirguļo vien tikko jaušama blāzma.

Tumšais stāvs pie pamales pagriežas, pavīd bāla seja. Veca cilvēka roka paceļ liesmojošu lāpu. Pielūks Pielūkam čukstus nodod ziņu. Ir atvests zieds upuris. Tas ir gavējis diezgan. Septiņas dienas bez ēdiena. Bez gaismas, bez skaņas, bez pieskāriena, bez smaržas. Upuris ir šķīstījies no netīrumiem, kas bija iezīdušies tā ķermenī. Tā maņas ir asas. Prāts pievērsts liktenim.

Pielūku garās drānas ir no pašausta maisauduma, tās apjož pītas zāļu auklas, kājas ieautas raupjās ādās. Kā sentēviem, Ģildes radītājiem.

Šķīstītāji norauj ziedam apsmurgušās drēbes. No šīs pasaules viņš aizies gluži tāds pats kā atnācis. Tie novelk viņam no pirksta gredzenu. Noņem pulksteni un viltus dieva simbolu, kas resnā zelta ķēdē karājas viņam kaklā. Upuris pretojas, taču tie aiznes viņu uz upi un iegremdē aukstajā ūdenī. Ūdens virmo un burzguļo mutē un sagandētajās plaušās. Viņš svaidās kā izbiedēta zivs, kas meklē glābiņu straumē, lai aizbēgtu no saviem gūstītājiem.

Tas nenotiks.

Kad sārņi ir noskaloti, upuri izvelk krastā. Viņam virsū metas Nesēji, kuri ar lūkiem piesien viņu pie priežkoka nestuvēm; ari šis cildenais koks ir nācis no leduslaikmeta. Nesēji uzceļ viņu augstu uz pleciem. Tur lepni un sirsnīgi kā mīļotā brāļa zārku. Kā lielu dārgumu.

Gājiens ir ilgs, vairāk nekā divas jūdzes, līdz mūžsenajai Daringtonas apmetnei. Pa lielo aleju turp, kur gaida zilie akmeņi un četrdesmit tonnu smagie sarsēnu bluķi.

Nesēji nezūdās. Viņi apzinās, ar kādām mokām sentēvi vēla varenos akmeņus simtiem jūdžu tālu. Astroarhitekti ceļoja pa kalniem un ielejām, šķērsoja bangainas jūras. Ar staltbrieža ragiem un vērša lāpstiņām izraka bedres, kurās tagad atrodas akmeņi. Pēc Nesējiem nāk Kalpi. Vīrieši vien. Visi ģērbušies vienādās brūna, raupja auduma drānās ar kapucēm. Viņi ieradušies no visas Anglijas, no Eiropas, no visām pasaules malām. Šonakt savu pirmo upurdāvanu nesīs jaunais Meistars. Dievi jau sen gaida šo ziedojumu, un tad tie atjaunos akmeņu garīgo spēku.

Nesēji apstājas pie Papēža akmens šis milzīgais, nošļauptais smilšakmens bluķis ir Debesu Dieva mājoklis. Tam līdzās viss izskatās sīks un nenozīmīgs, pat gigantiskie megalīti astoņdesmit jardus tālāk.

Akmens vārtos tumsu kliedē ugunssārts. Liesmu dūmainie pirksti tvarsta mēnesi un izgaismo Meistaru, kurš ir pacēlis rokas. Bridi viņš stāv nekustēdamies, tad lēni atvēzējas, spiezdams atpakaļ enerģijas blīvu, kas mutuļo starp viņu un augsto trej akmeņu loku.

Dižie dievi, es jūtu jūsu mūžīgo klātbūtni! Aizmūžīgā Zemesmāt, visuaugstais Debestēv, mēs nākam jūs pielūgt un locīt ceļus jūsu priekšā!

Slepenā kapučaino stāvu draudze klusi noslīgst ceļos. Mēs, jūsu padevīgie bērni, Svētajo Kalpi, esam sapulcējušies šeit, mūsu senču kaulu dusas vietā, lai jūs godinātu un apliecinātu mūsu sirds degsmi un uzticību!

Meistars sasit plaukstas virs galvas un paliek tā stāvam, lūgšanā pavērsis pirkstus pret debesīm. Nesēji pieceļas kājās un vēlreiz uzceļ plecos kailo jaunekli, kurš ar lūkiem piesiets pie nestuvēm.

-     Visi dižie dievi, jūs mūs pielūkojat un svētāt: mēs jums pateicamies! Mēs veltām šo ziedojumu jūsu godam un priekšteču piemiņai.

Nesēji uzsāk savu pēdējo gājienu un cauri milzīgajām akmens arkām iet uz ziedokli, kas atrodas uz saulgriežu ass.

Tas ir Bendes akmens.

Viņi nogulda jaunekli uz lielā pelēkā akmens galda. Meistars nolaiž skatienu un ar lūgšanā saliktajām rokām pieskaras upura pierei. Viņam nav bail lūkoties šausmu pilnajās zilajās acīs. Viņš ir gatavojies un spēs aizmirst jebkādu līdzcietību. Tā karalis izraida no savas zemes nodevēju.

Ar saliktajām rokām lēni vilkdams lokus upura sejā, viņš turpina skandēt rituāla vārdus:

-     Mūsu tēvu un māšu, mūsu sargu un skolotāju vārdā mēs tev atlaižam tavus pasaulīgos grēkus, ar tavu mirstīgo upuri mēs šķīstām tavu garu un raidām tevi ceļā uz mūžīgo dzīvi paradīzē.

Tagad Meistars atņem plaukstu no plaukstas. Viņš izpleš rokas. No vienas puses viņu apviz līķbālā mēnesgaisma, no otras asinssarkanās sārta liesmas. Viņa stāvs ir radis saskaņu ar Mēness fazi. Viņa ēna krīt pār mūžvecajiem akmeņiem kā krusts.

Nesēji ieliek izstieptajās rokās svētos rīkus. Meistara pirksti sakļaujas ap gludajiem koka spaliem, kas darināti pirms gadu simteņiem.

Pār upura galvu krīt pirmais krama cirvis.

Tad otrs.

Pēc tam atkal pirmais.

Cirtieni seko cits citam, līdz kauli un āda sadrūp kā olas čaumala. Upuris šķiras no dzīves, un slepenā draudze vienā mutē iekliedzas. Tās ir uzvaras gaviles, un Meistars pagriežas, izpletis rokas, lai visi redzētu upura asinis uz viņa drānām un rokām.

Kā jūs lējāt asinis un lauzījāt kaulus, celdami šo dievišķo portālu mums par sargu, tā ari mēs lejam savas asinis un lauzījam kaulus jums par godu!

Kalpi cits pēc cita iznāk priekšā. Viņi iemērc pirkstus upura asinīs, uzvelk zīmi sev uz pieres. Tad atgriežas lokā un noskūpsta trej akmeņus.

Svētība un asinis ir ar viņiem, kad viņi klusējot paklanās un nozūd tumsā, kas klāj Viltšīras līdzenumu.

2 tĀs paŠas dienas rĪtĀ karaliskĀ TOLARDA, KRENBORNČEISA, SOLSBERIJAS GRĀFISTĒ

Profesors Nateniels Čeiss sēž pie galda savas septiņpadsmitajā gadsimtā celtās muižas ozolkoka paneļiem apdarinātajā kabinetā un pa logu, kura spraišļi ir no svina, noskatās, kā saule uzlēkdama izkliedē rīta mijkrēsli. Šī kauja atkārtojas dienu no dienas, un viņš allaž ir tās liecinieks.

Mauriņā pastaigājas krāšņs pāvu tēviņš, kuru rasotajā zālē izvilinājuši pirmie gaismas stari. Tam pa pēdām seko blāvas mātītes, tad attopas tēlot vienaldzību un sāk knābāt taukās kokosriekstu čaulas, ko tām izlicis Čeisa dārznieks.

Tēviņš lepni izpleš spārnus kā varavīkšņotu vara pelerīni. Viņa galva, ausis un kakls ir lekni zaļā krāsā, vaigi zaigo eksotiskā purpurā. Spodri balta josla ap kaklu padara putnu līdzīgu priesterim, bet seja un bārdiņa ir spilgti sarkana. Putns ir citāds

nekā parastie pāvi, tā audos ir pārāk daudz melanīna. Profesors ieskatās vērīgāk un nospriež, ka krāšņā tēviņa ciltsrakstos noteikti ir ari dažs labs zaļais pāvs.

Sešdesmit gadus vecais Čeiss ir laimes luteklis. Dzīve viņam dāvājusi vairāk, nekā vairumam cilvēku jebkad rādījies sapņos. Viņš ir ģeniāls zinātnieks, savulaik viņu daudzināja par vienu no Kembridžas spožākajiem prātiem. Viņa grāmatas par mākslu un arheoloģiju ir nopērkamas visas pasaules tirgotavās, un profesoram radušies sekotāji to vidū, kuri bijuši spiesti tās pirkt un studēt. Tomēr savu bagātību un grezno dzīvi Čeiss nav sapelnījis ar zinātni. Jau pirms daudziem gadiem atstājis Kembridžu, viņš ziedoja savus talantus mākslas retumu meklēšanai, identificēšanai, pirkšanai un pārdošanai. Tā viņš iemantoja stabilu vietu bagātnieku sarakstā un čukstus apkārtklīstošu kapu zagļa slavu.

Viņš noņem savas lasāmbrilles brūnajos ietvaros un noliek tās uz senlaicīgā rakstāmgalda. Tas, ko viņš grasās darīt, jāizdara ^drīz, tomēr vispirms jānoskatās izrāde, kas norisinās mauriņā.

Pāva pazemīgais harēms mitējas knābāt, lai dāvātu tēviņam ilgoto uzmanību. Tas izpilda īsu, saraustītu deju un ved brūnās vistiņas uz rūpīgi apcirpta dzīvžoga pusi. Čeiss paņem nelielu binokli, kas allaž ir pa rokai pie loga. Pirmajā brīdī viņš redz tikai zilpelēkas debesis. Tad pavērš tālskati zemāk, un redzeslauku uzreiz piepilda izplūduši putni. Viņš groza fokusa ritenīti, līdz aina atkal ir asa un skaidra kā šis vēsais vasaras rīts. Tēviņš stāv mātīšu ielenkumā, un īsi treļļi pauž viņa labpatiku. Nedaudz pa labi dzīvžoga malā ir sekla ligzda.

Čeiss ļaujas aizkustinājumam. Izrāde zālienā aizgrābj viņu gandrīz līdz asarām. Tēviņš apbrīnas pilnu vistiņu pulkā, dzīves pilnziedā, žilbinādams ar košumu un varēšanu, gatavojas radīt bērnus. Viņš atceras tos laikus. To neatkārtojamo sajūtu. To siltumu.

Viss zudis.

Lepnajā namā nav nevienas viņa mirušās sievas Marijas fotogrāfijas. Nav arī aizbēgušā dēla Gideona attēla. Tukšums. Laiks, kad profesors Čeiss cilāja seksti, ir sena pagātne.

Viņš noliek binokli uz smalki darinātās palodzes un pievēršas neatliekamajam darbam. Paņem senlaicīgu tintes rakstāmspalvu un brīdi tīksminās par tās nevainojamo smagumu un līdzsvaru. Viena no piecsimt astoņdesmit Pelikan Caelum pildspalvām, kas tika radītas, pieminot piecdesmit astoņu miljonu kilometru loku Merkura orbītu ap Sauli. Astronomijai Nateniela Čeisa dzīvē ir bijusi nozīmīga vieta. Pārāk nozīmīga, viņš tagad domā.

Viņš iemērc spalvas galiņu tikpat senlaicīgā bronzas tintnīcā, ļauj "pelikānam" padzerties un turpina rakstīt.

Pēdējais punkts uz smalkā roku darba papīra ar viņa personisko ūdenszīmi ir pielikts pēc stundas. Nateniels rūpīgi pārlasa katru rindiņu, domādams par iespaidu, kādu šī vēstule atstās uz lasītāju. Nosusinājis papīra lapu, viņš to saloka trijās precīzās daļās, ieliek aploksnē un aizzīmogo ar vecmodīgu vasku un savu zīmogu. Rituāli ir ļoti svarīgi. Jo vairāk šodien.

Nolicis vēstuli lielā rakstāmgalda vidū, viņš atliec muguru, reizē skumjš un atvieglots par to, ka viss ir uzrakstīts.

Dārza tālākajā galā pāri augļukokiem lec saule. Citudien viņš izietu pastaigāties, lenču varbūt ieturētu lapenē, vērotu dzīvo radību rosāmies dārzā un pēc tam mazliet nosnaustos. Citudien.

Viņš atver rakstāmgalda apakšējo atvilktni un bridi sēž nekustīgi, skatīdamies uz to, kas tajā guļ. Ar vienu apņēmīgu kustību izņem Pirmā pasaules kara laika revolveri, pieliek to pie deniņiem un nospiež mēlīti.

Viņpus asinīm nošļakstītā loga pelēkajās debesīs kliegdami uzspurdz pāvi.

3 NĀKAMĀ DIENA KEMBRIDŽAS UNIVERSITĀTE

Gideons Čeiss klusītēm noliek klausuli un, neko neredzēdams, skatās sienā, aizmirsis, ka vēl nupat bija rakstījis par izrakumiem megalītu templī Maltā.

Policiste runāja īsi un skaidri: Jūsu tēvs ir miris. Nošāvies. Grūti iedomāties, vai to varēja pateikt vēl nepārprotamāk. Neviena lieka vārda. Nekādas liekas greznības. Vārdisks sitiens pa saules pinumu, tieši tik stiprs, lai viņš paliktu bez elpas. Zināms, vienubrīd viņa iestarpināja arī "Man ļoti žēl", piebilda kādu līdzjūtības apliecinājumu, taču ap to laiku divdesmit astoņus gadus vecā zinātnes spīdekļa smadzenes jau bija atslēgušās.

Tēvs. Miris. Nošāvies.

Trīs vienkārši vārdi, kas pārtop prātam neaptveramā ainā. Tomēr viņam izdevās pateikt vienīgi: Ui. Gideons lūdza zvanītāju atkārtot vēlreiz, katram gadījumam, ja nu viņš kaut ko nebūtu sapratis. Skaidrs, ka sapratis viņš nebija neko. Viņš vienkārši bija tik ļoti apstulbis, ka neko vairāk par "ui" nejaudāja izdvest.

Pēdējo reizi tēvs un dēls bija sarunājušies pirms vairākiem gadiem. Tas bija viens no viņu sīvākajiem strīdiem. Toreiz Gideons izbrāzās pa durvīm un nozvērējās vairs nekad nerunāt ar veco āzi, un viņam nebija grūti turēt vārdu.

Padarījis sev galu.

Kaut kas neiedomājams. Dižais Čeiss vecākais visu mūžu bija dižojies, cik viņš drosmīgs, bezbailīgs un nesatricināms. Vai iespējama vēl lielāka gļēvulība kā ņemt šaujamo un izšķaidīt sev smadzenes? Gideons nodreb. Ak dievs, tas noteikti bija baiss skats!

Viņš kā neatmanīgs staigā pa savu šauro kabinetu. Policija grib, lai dēls aizbrauc uz Viltšīru un atbild uz dažiem jautājumiem.

Lai palīdz ieraudzīt puslīdz pilnīgu ainu. Viņš nav pārliecināts, vai spēs pat izvilkties pa šīm durvīm, kur nu vēl aizbraukt līdz Devaizesai.

Kā sagāzti domino kauliņi pār viņu nogrūst bērnības atmiņas. Prāva Ziemsvētku egle. Mājas priekšā kūst sniegavīrs. Gideons, vēl pirmsskolas vecumā, pidžamā nokāpj pirmajā stāvā, lai izsaiņotu dāvanas. Tēvs rotaļājas ar dēlu, bet māte tikmēr cep un vāra tik ilgi, līdz ēdiena pietiek veselam ciemam. Viņš atceras, kā abi skūpstījās zem āmuļa, bet viņš ķērās tiem kājās, līdz viņu paņēma uz rokām un apskāva. Tad bum! Sešus gadus vecajam puišelim jāpārdzīvo mātes nāve. Klusums pie kapa. Tukšums mājās. Pārmaiņas, kas notika tēvā. Vientulība internātskolā.

Tik daudz, ko atminēties, braucot uz Viltšīru mātes dzimto grāfisti, kuru viņa sirsnīgi dēvēja par "Tomasa Hārdija [1] novadu".

4 viltŠĪra

Maz ir tādu, kas par to zina. Slepena, salta akmens ieskauta pazeme, kuras plašums atbilst aizvēsturisko arhitektu episkajai proporciju izjūtai. Vieta, kur neiesvaidītie nesper kāju.

Svētajo Kalpu Templis ir neredzēts brīnums: grandiozs kā katedrāle, taču virszemē no tā manāms vien zems, gandrīz neredzams uzkalns. Pazemē slēpjas senas civilizācijas dārgakmens, ko radījuši cilvēki, kuru neiedomājamās prāta spējas joprojām mulsina mūslaiku dižākos gudriniekus.

Šis Templis ir izveidots trīstūkstoš gadus pirms Kristus dzimšanas, tas ir anahronisms, pārlaicīgs, elpu aizraujošs un neticams kā Lielā piramīda Gīzā.

Te pazemes kapos guldīti gan Tempļa, gan Stounhendžas arhitekti. Viņu kauli atdusas starp vismaz diviem miljoniem akmens bluķu, kas izcelti no zemes vienās raktuvēs. Gīzas monuments ir gandrīz ideāla piramīda, savukārt Templis ir gandrīz ideāla puslode, uz pusēm pāršķelta mēness ripa.

Noejā atbalsojas soļi: izklausās, it kā dziļās alās rībinātu lietus lāses. Mazākajā zālē deg sveces, tur pulcējas Šaurais loks. Viņi ir pieci, un katrs pārstāv vienu milzīgo trej akmeni, kas atrodas Stounhendžas loka iekšpusē. Visi ģērbušies garās drānās, galvu sedz kapuce: tā pauž godbijību pret priekšteču paaudzēm, pret tiem, kuri, ziedodami savu dzīvību, radīja šo svētvietu.

Iesvētībās Svētajo Kalpi iegūst jaunu vārdu, tā zvaigznāja vārdu, kura nosaukuma pirmais burts ir tāds pats kā viņu vecajam vārdam. Šis noslēpumainības plīvurs ir vēl viena mūžsena tradīcija, atbalss no laikmeta, kad visa pasaule vadījās pēc zvaigznēm.

Pūķis ir plecīgs gara auguma vīrietis, no kura strāvo valdonība. Būdams pats vecākais, viņš ir Šaurā loka Uzraugs. Viņa zvaigznājā pirms nepilniem trīstūkstoš gadiem mirdzēja ziemeļu pasaules senā Polārzvaigzne.

-     Kas ir zināms? Zem kapuces nozib nevainojami balti zobi. Ko viņi dara?

"Viņi" ir policija, Viltšīras konsteblu dienests senākā grāfistes policija Britu salās.

Greblis, drukns vīrietis, kas ne tik sen kļuvis piecdesmit gadus vecs, traucas atbildēt:

-     Viņš nošāvies.

Muša domīgi staigā šurpu turpu, rēgainā dejā mezdams ēnas uz akmens mūriem. Viņš ir visjaunākais, taču tik milzīga auguma, ka šķiet pats galvenais no sanākušajiem.

-     To no viņa negaidīju. Viņš bija mūsējais ar visu sirdi un dvēseli.

-     Viņš bija gļēvulis, atcērt Pūķis. Viņš zināja, ko mēs no viņa gribam.

Grebli šis emociju izvirdums nesatrauc.

-     Mums tas nozīmē nelielas problēmas.

Pūķis pienāk viņam tuvāk.

-     Ari es protu lasīt zīmes. Gan mēs pārlaidīsim šo vētru, līdz apogejam vēl laika diezgan.

-     Viņš ir uzrakstījis vēstuli, Greblis turpina. Ērglis pazīst vienu no izmeklētājiem un dzirdēja, ka viņš atstājis vēstuli dēlam.

-     Viņam bija dēls? Pūķis prātā pārcilā pagātnes ainas, un drīz uznirst neskaidras atmiņas: Natenielam blakus stāv kārns pusaudzis ar izspūrušu melnu matu ērkuli. Biju aizmirsis. Viņš, liekas, ir pasniedzējs Oksfordā?

-     Kembridžā. Tagad viņš brauks apraudzīt tēva mājas. Ar netiešu mājienu Greblim ir par maz, viņš grib, lai visiem ir skaidrs, ko tas nozīmē. Un Dievs vien zina, ko viņš tur atradīs.

Pūķis sarauc uzacis un zīmīgi paskatās uz Mušu.

-     Dari, kas darāms. Mēs visi cienījām un godājām mūsu brāli. Agrāk viņš bija mūsu stiprais plecs. Tagad jāgādā, lai miris viņš nekļūst par mūsu ļaunāko ienaidnieku.

5 stounhendŽĀ

Ap akmeņiem biezē novakares dūmaka, atmosfēras procesi uzbur mākoņu jūrā salu arhipelāgu. Automobilistiem, kas joņo garām pa lielceļiem, tā ir glīta dekorācija, bet Svētajo Kalpiem kas daudz nozīmīgāks.

Mijkrēslis. Zilā stunda. Dārgais bridis starp rītausmu un saullēktu, starp saullēktu un tumsu. Gaisma un tumsa atrodas līdzsvarā, un gari, kas mājo neredzamajās pasaulēs, rod gaisīgu harmoniju.

Meistars saprot. Viņš zina, ka vispirms iestājas nautiskā krēsla saule noslīgst sešus līdz divpadsmit grādus zem apvāršņa un jūrnieki var sākt paļauties uz zvaigznēm. Pēc tam nāk astronomiskā krēsla: saule atrodas divpadsmit līdz astoņpadsmit grādus zem apvāršņa.

Grādi. Ģeometrija. Saules atrašanās vieta. Svētais trijstūris, kuru gadsimtu gaitā pārzināja viņam līdzīgie. Bez viņiem Stounhendžas nebūtu. Šeit tā neatrodas nejauši. Dižie senie pareģi un arheoastronomi zināja, kur tai jābūt, to šeit novietojuši gudrākie pagātnes prāti. Šis loks tika veidots tik precīzi, ka tā pabeigšanai vajadzēja vairāk nekā pusi gadu tūkstoša.

Un tagad, pēc vairāk nekā četriem tūkstošiem gadu, Svētajo Kalpi dāvā akmeņiem tikpat nedalītu uzmanību.

Meistars ieņem savu vietu tieši tajā brīdī, kad nautiskā krēsla pāriet astronomiskajā. Viņš stāv tikpat nekustīgi kā zilo akmeņu kareivji viņam apkārt: tie viņu sargā, viņu uzrauga.

Viņš ir viens.

Kā senlaiku augurs viņš pacietīgi gaida, kad sāks runāt dievi.

Un drīz iešalcas to balsis. Viņš smeļas to viedumu, tagad viņš zina, kas darāms. Viņš vairs tik daudz neraizēsies par profesora pašnāvību un vairāk pievērsīsies dēlam. Viņš pielūkos, lai upuris tiek pienācīgi apbedīts, ja svešinieki atklās šīs mirstīgās atliekas, tā būs katastrofa. Bet pats galvenais: viņš gādās, lai atjaunotnes otrais posms noritētu bez aizķeršanās.

Rituālam jānotiek no sākuma līdz beigām.

Apkārt vērpjas dūmakas mutuļi. Akmeņi dīvajā puskrēslā atdzīvojas. Acu apmāns? Optiska ilūzija? Nē, viņš tā nedomā. Nezinīgo acīm jaunais mēness paliek gandrīz neredzams, turpretim arheoastronomiem un viņš ir viens no to pulka plānais sirpis apgaismo kosmosu kā bāka. Visā debesjumā savu vietu ieņem orbītu kartes, aizsākas spīdekļu cikli, un virtš ar katru savas būtnes šķiedru jūt, ka saulei vairs nav ilgs ceļš ejams līdz griežiem.

Septiņas dienas līdz solstīcijai, saulstāvjiem brīdim, kad saule apstājas savā gaitā. Todien visi gaidīs rītausmu, kaut gan patiesībā vajadzētu domāt par mijkrēsli, kas sekos drīzumā.

Pēc saulstāvju pusnakts paies piecas dienas, un tad pienāks noslēpumainais vakars, kad briedīgajā pakrēslā iestāsies pirmais pilnmēness pēc saulstāvjiem. Atjaunotnes bridis. Tad viņš atgriezīsies pie Svētajiem un pabeigs iesākto.

Debesis ir satumsušas. Meistars uzmeklē Polārzvaigzni Ziemeļzvaigzni, ceļazvaigzni, Mazā Lāča spožāko spīdekli. Debess polam vistuvāko dievišķo atmirdzu. No augstumu melnā plīvura viņa skatiens pievēršas aizvēsturiskajai zemei, Bendes akmenim, un viņš nodreb, izdzirdējis Svētajo valdonīgo balsi.

Dievi neatzīst neveiksmes.

6 viltŠĪras policijas pĀrvalde, DEVAIZESA

Šo dienu policijas inspektore detektīve Megana Beikere vēlas aizmirst pēc iespējas ātrāk, taču tā vēl ne tuvu nav beigusies. Meganai ir trīsdesmit viens gads, mājās atstāts slims bērns, vīra nav, jo to viņa ir patriekusi, toties ir riebīga priekšniece, kas viņai uzkrāvusi nejēdzīgas pašnāvības izmeklēšanu. Tādēļ inspektore Beikere sēdēs darbā līdz vēlam vakaram, jo viņai jāsagaida sērojošais dēls un jāpaskatās, kas tas par putnu. Plus vēl nesamaksātu rēķinu žūksnis somā ar to visu būtu gana, lai viņa atkal sāktu smēķēt. Bet nē, viņa nesāks vis.

Semiju pie sevis paņēma Meganas vecāki, "ar lielāko prieku", kā vienmēr, un viss ir lieliski ja neskaita pamācošu sprediķi un šķībus skatienus, kad viņa savai tikko četrus gadus vecajai meitiņai atbrauc pakaļ vairākas stundas vēlāk, nekā solījusi.

Taču Megana nepadosies. Viņa vienmēr ir gribējusi strādāt policijā. Un par spīti izjukušajai laulībai vēl aizvien to grib.

Ietriekt ribās kafiju, nokošļāt vairākas košļeņu plāksnītes tad vairs tik neizturami negribas pīpēt. Zvana mobilais, un viņa paskatās ekrāniņā. SB proti, "sūdabrālis". Viņai nebija ne mazākās vēlēšanās spaidīt taustiņus, rakstot bijušā vīra īsto vārdu. "Sūdabrālis" likās piemērotāks apzīmējums. Viņš arī ir policists, gan strādā citā nodaļā, tomēr viņu ceļi mēdz krustoties. Pārāk bieži. Ij darbā, ij neizturamajās obligātās bērnkopības vizītēs.

SB nevēlas reizi par visām reizēm vienoties, kad viņš tiksies ar savu meitu. Kur nu! Tas nederētu viņa brīnišķīgajam dzīves stilam, kura devīze ir "drātē visu, kas kust". Viņš vēlas uzrasties pie Meganas, kad vien viņam ienāk prātā. Bļāviens, tas vienkārši nav godīgi! Ne pret meitu, ne pret Meganu.

Neciešami gribas sviest mobilo pret sienu. Viņa pagrābj to sekundi pirms tam, kad būtu ieslēdzies balss pasts.

-     Klausos! viņa uzbrēc.

Arī SB nav noskaņots uz laipnību apmaiņu.

-     Kāpēc tu man neteici, ka Semija ir slima?

-     Viņai ir temperatūra. Tas nav nekas nopietns.

-     Tu tagad būtu tāda kā ārste?

-     Tu tagad būtu tāds kā tēvs?

SB uzspēlēti nopūšas. Meg, es uztraucos par savu meitu. Tu kliedzi uz mani, kad es nezvanīju, tagad tu kliedz uz mani tādēļ, ka esmu piezvanījis.

Viņa noskaita līdz desmit un spļautin izspļauj SB vārdu: Ādam, nekas briesmīgs nav noticis. Bērni dārziņā nemitīgi kaut ko saķer. Viņai ir temperatūra, naktī viņai bija mazliet nelabi, tas arī viss.

-     Tās nav masalas vai kaut kas tamlīdzīgs?

-     Nē. Te Megana pēkšņi sāk šaubīties. Nedomāju. Viņa ir pie manas mammas, viss būs kārtībā.

-     Pie viņas vajadzēja būt tev! Kad mazs bērns ir slims, viņš grib mammu, nevis vecomāti!

-     Zini, Ādam, brauc ellē! Viņa pārtrauc sarunu un jūt, kā dauzās sirds. Ar SB tā ir katru reizi. Viņa vienmēr zaudē savaldību. Tas draņķis prot viņu tik tālu novest.

Ieaurojas stacionārais telefons, un viņa bezmaz izlec no ādas. Zvana no vestibila. Gideons Čeiss ir klāt. Megana atbild, ka jau nāk, un ielej rīklē pēdējo atdzisušās kafijas malku. Sarunas ar piederīgajiem vienmēr ir smags pasākums.

Plašajā vestibilā stāv vienīgi garš, tumšmatains vīrietis, kura bālā seja skaidri un gaiši pauž, ka viņš ir šokā. Megana dziļi ievelk elpu un iet viņam klāt. Sveiki, es esmu inspektore Beikere. Megana Beikere. Viņa sniedz roku un uzreiz pamana, ka padilušais zilais plāksteris uz vīrieša rādītājpirksta kuru katru brīdi nolups un nokritīs.

-     Gideons Čeiss, viņš murmina un uzmanīgi atbild rokasspiedienam, pielūkodams, lai šaubīgais plāksteris neatliptu. Piedodiet, ka esmu tik vēlu. Ceļi bija pārpildīti.

Viņa saprotoši pasmaida. Kā jau vienmēr. Paldies, ka atbraucāt šodien pat! Es zinu, cik jums ir grūti. Viņa atver Čeisam durvis ar identifikācijas karti. Iesim, pameklēsim kādu klusāku stūri, kur aprunāties.

7 devaizesa

Gideons Čeiss ir arheologs, un viņa profesijas pārstāvji apkārtnei un pirmajiem iespaidiem jaunā vietā pievērš īpašu uzmanību. Rūsganu, kvēlojošu Ēģiptes smilšu laukumiņš vai Anglijas pļavas piesātinātais zaļums ļauj noskārst, kādi atradumi gaidāmi. Tikpat daudz pasaka arī lētās koka durvis, ko viņa priekšā atver inspektore Beikere.

Četras pelēcīgas sienas un melns paklājs uz grīdas. Kapeņu mājīgums. Vienīgais košais akcents šajā ūķī ir inspektore Beikere. Rūsgani mati, eleganta sarkanīga žakete un galos paplatinātas melnas bikses. Gideons apsēžas uz neērta plastmasas krēsla un ziņkārības pēc mēģina pastumdīt galdu. Ahā, pieskrūvēts pie grīdas.

Ari Megana Beikere tic pirmajiem iespaidiem. Viņa ir studējusi psiholoģiju un mācījusies sastādīt noziedznieka psiholoģisko portretu, tādēļ uzreiz sāk analizēt šo vīrieti, kura tumšie mati ir apgriezti kā Hjū Grāntam. Brūnas acis, pilnīgas lūpas, izteiksmīgi vaigu kauli. Uz nagiem nav nikotīna pēdu, tie ir apgriezti, nevis apgrauzti. Laulības gredzena pirkstā nav. Tiesa, daudzi precēti vīrieši laulības riņķus nevalkā, tomēr tradicionālā garā audzinātie tā nemēdz darīt, un šis vīrietis pilnīgi noteikti ir tradicionālists. Par to nepārprotami liecina viņa zilā vilnas žakete ar ādas ielāpiem uz elkoņiem, no tām, kādās staigā pa universitātes gaiteņiem, nevis pa lauku muižas pļavām. Un tā nesader nedz ar melno kašmira džemperi, nedz ar mīksto, zaļo kreklu. Ja šā vīrieša dzīvē būtu sieviete, tā noteikti būtu viņam to pateikusi.

Megana pāri galdam pastumj uz viņa pusi atvērtu aploksni. Te ir jūsu tēva atstātā vēstule.

Gideons skatās uz aploksni, taču nepakustina ne pirkstiņa. Aploksni izraibina tumši plankumi.

Megana noprot, kāpēc viņš nespēj novērst acis. Atvainojiet! Bet nelikās pareizi pārlikt to citā aploksnē.

Pareizi…

Viņa bērnībā tas bija viens no svarīgākajiem jēdzieniem: kas ir pareizi, kas nav pareizi… Un tas viss lai sagatavotu dēlu prātam neaptveramajam brīdim, kad viņam pasniedz aploksni, kas notašķīta ar viņa tēva asinīm.

Vai jūs nejūtaties labi?

Gideons aizvāc pāri pierei pārkritušu matu šķipsnu un paceļ acis. Nē, viss ir kārtībā.

Abi zina, ka viņš melo.

Viņš atkal pievērš skatienu aploksnei. Tēva kaligrāfiskajā rokrakstā pretim raugās viņa paša vārds.

GIDEONAM

Pirmo reizi mūžā viņš priecājas, ka tēvs palicis uzticīgs savam ekscentriskajam stilam un rakstījis ar tintes pildspalvu, nevis ar lodeni vai flomāsteru kā visi pārējie pasaules iedzīvotāji.

Gideons attopas, ka domā par tēvu ar mīlestību, un prāto, vai tas ir tikai mirkļa vājums: vai nāves ietekmē cilvēks pēkšņi sāk cienīt izpausmes, kuras agrāk izpelnījušās tikai nicinājumu? Vai nāve kaut kādā veidā nodzēš mūža rakstus un piespiež tevi domāt tikai labu par tiem, kurus tu vēl nupat esi nīdis ar spīvu naidu?

Viņš ar pirkstu galiem pieskaras aploksnes maliņai. Pacilā, taču nepaņem rokā.

Nē, vēl ne.

Sirds sitas smagi kā tajās reizēs, kad viņi ar tēvu strīdējās. No šīs vēstules cauri biezajai aploksnei strāvo tēva klātbūtne. Labi. Viņš apgriež to otrādi un atver. Atlocīdams vēstuli, viņš skaišas, ka pirmie to ir lasījuši policisti. To var saprast: viņiem tā bija jāizlasa. Bet tas nav pareizi. Tā domāta viņam, tikai viņam.

Mans mīļais Gideon,

cerams, attālums, kas mūs šķir nāvē, vairs nav tik liels, cik liels tas bija dzīvē.

Kad manis vairs nebūs, Tu par mani uzzināsi tādas lietas, kuras Tev agrāk nebija zināmas. Ne viss, ko Tu uzzināsi, būs labs, ne viss būs slikts. Iespējams, Tu neuzzināsi, cik ļoti es Tevi mīlēju. Ikkatru manas dzīves brīdi es Tevi mīlēju un lepojos ar Tevi.

Mīļo dēliņ, piedod man par to, ka es Tevi atstūmu. Diendienā raudzīdamies uz Tevi, es visu laiku redzēju Tavu māti. Tev ir viņas acis, viņas smaids. Viņas maigā daba un patīkamais raksturs. Mīļais, man bija pārāk sāpīgi ikkatrā Tavas elpas vilcienā redzēt viņu. Es zinu, cik tas ir egoistiski. Zinu, ka man nevajadzēja aizraidīt Tevi uz to skolu un neuzklausīt Tevi, kad Tu lūdzies, ka gribi dzīvot mājās, bet tici man, lūdzams, es baidījos, ka citādi neizturēšu.

Mans mīļais, brīnišķīgais bērns, es tik bezgala lepojos ar to, par kādu cilvēku Tu esi kļuvis, ar to, ko Tu esi sasniedzis.

Nesalīdzini mūs abus! Tu esi daudz labāks cilvēks, nekā es jebkad spēju būt, un ceru, ka dienās Tu būsi ari daudz labāks tēvs.

Tu noteikti nesapratīsi, kāpēc es labprātīgi aizeju no dzīves. Uz šo jautājumu nav viegli atbildēt. Dzīvē cilvēks atkal un atkal izdara izvēli. Nāvē par viņu pēc šīm izvēlēm spriež mūžīgu tiesu. Ne visi soģi ir krietni. Es ceru, ka Tu tiesāsi mani godīgi un Tava tiesa būs laipna.

Tici man, es eju nāvē cēla iemesla labad, nevis bezjēdzīgi un gļēvulīgi, kā tas droši vien izskatās. Tev ir visas tiesības saprast, ko es ar to gribu sacīt, un nelikties zinis, Tu vari dzīvot savu dzīvi, vairs nekad nedomādams par mani.

Es ceru, ka Tu tā arī darīsi.

Ar Tevi sazināsies mans advokāts, un Tu redzēsi, ka viss, ko es savā mūžā esmu sakrājis, tagad pieder Tev. Rīkojies ar to, kā vien vēlies, taču, lūdzams, neesi pārlieku labdarīgs.

Gideon, kad Tu biji mazs, mēs mēdzām rotaļāties vai atceries? Es izdomāju apslēptu mantu, apgādāju Tevi ar norādījumiem, un Tu devies to meklēt. Arī pēc manas nāves Tu ieraudzīsi norādījumus un mīklas atminējumu. Pati dārgākā manta ir mīlēt un būt mīlētam es no visas sirds ceru, ka Tu to atradīsi.

Es gribētu, lai Tu nemeklē atminējumus citām mīklām, taču saprotu, ka Tev droši vien būs grūti nemeklēt; dari to ar manu svētību, taču atceries: Tev jābūt piesardzīgam. Nepaļaujies ne uz vienu, tikai uz sevi pašu.

Mīļo dēliņ, Tu esi saulstāvju bērns. Raugies tālāk par saulgriežiem, domā par jaunu mēnesi.

Tas, kas pirmajā brīdī liksies ļauns, beigās izrādīsies labs. Tas, kas liksies labs, izrādīsies ļauns. Galvenais dzīvē ir līdzsvars un spriestspēja.

Piedod, ka Tevi atstāju, ka nepateicu un nepierādīju, ka Tevi un Tavu māti mīlēju vairāk par visu uz pasaules.

Ar nožēlu un mīlestību Tavs pazemīgais tēvs

Nateniels

Tas ir par daudz. Viņš neko nesaprot.

Viņš vieglītēm noglāsta rakstu rindiņas. Ar pirkstu galiem satausta vārdus. "Mans mīļais Gideon". Viņš tur šos vārdus abām rokām. "Mans mīļais, brīnišķīgais bērns, es tik bezgala lepojos ar to, par kādu cilvēku Tu esi kļuvis…" Vispēdīgi, itin kā viņš lasītu Braila rakstu, pirksti atrod tos vārdus, kas viņu visdziļāk aizkustinājuši: "Piedod, ka Tevi atstāju, ka nepateicu un nepierādīju, ka Tevi un Tavu māti mīlēju vairāk par visu uz pasaules."

Acīs sariešas asaras. Viņam ir tāda sajūta, ka tēvs, lai cik tas neiespējami, stiepj viņam pretī rokas: tā cietumnieks un tas, kurš atnācis viņu apciemot, katrs savā pusē piespiež rokas pie stikla un atvadās, reizē pieskardamies viens otram un paliekot šķirti. Viņus neredzami šķir dzīve un nāve. Šī vēstule ir stikla siena, un tur, otrā pusē, tēvs saka viņam ardievas.

Megana sēž klusēdama un zagšus vien reizumis ieskatās pulkstenī, cīnoties ar vainas apziņu, ka slimā mazulīte joprojām gaida viņu pie vecāsmātes. Ir redzams, cik neizturami sāpīgi tēva pirmsnāves vēstule plosa Gideona sirdi.

Varbūt jūs vēlaties kādu bridi palikt viens?

Vīrietis nereaģē. Viņa galva ir pilna ar sāpēm kā ar vati.

Megana nokremšļojas. Mister Čeis, jau ir ļoti vēls. Ko jūs sacītu, ja mēs tiktos vēlreiz un aprunātos rīt?

Viņš kaut kā atgūst runas spēju. Ko?

Megana saprotoši pasmaida. Rīt. Viņa norāda uz vēstuli. Es vēlētos jums uzdot dažus jautājumus par to, kas tur rakstīts. Un arī jums pašam droši vien būs kas jautājams.

Viņam ir kaudzēm jautājumu, un tie sāk izlauzties. Kā tas notika? Viņš acīmredzami nespēj izrunāt vārdus "tēvs", "nomira"… Jūs teicāt, ka viņš nošāvās, bet kā? Kur viņš bija? Cik bija pulkstenis? Viņa balss aizlūst. Kad viņš to izdarīja?

Megana saglabā mieru. Viņš nošāvās ar nelielu revolveri. Un nenoturas pretim kārdinājumam paskaidrot: Webley Mk IV, Pirmā pasaules kara laika ierocis.

-     Es nezināju, ka viņam ir pistole.

-     Tā bija reģistrēta uz viņa vārda. Viņš ar to vairākas reizes vingrinājās šautuvē netālu no savām mājām.

Izskatās, ka Gideonu dzirdētais satriecis vēl dziļāk.

Meganai jāsaka vēl kas sāpīgāks: Ja vēlaties, jūs varat viņu redzēt. Jūsu tēvu oficiāli identificēja apkopēja sieviete, kas viņu atrada, tādēļ vajadzības pēc tā nav, taču, ja vēlaties, es varu to noorganizēt.

Gideons nezina, ko atbildēt. Nē, viņš nevēlas redzēt, kāds tēvs izskatās pēc tam, kad ir ietriecis sev galvā lodi. Bet laikam vajag. Droši vien no viņa to gaida.

Inspektore Beikere atglauž matus un pieceļas kājās. Ja viņa neuzņemsies iniciatīvu, ar šo pašnāvnieka dēlu te nāksies sēdēt līdz pusnaktij. Atvainojiet, bet mums tiešām ir laiks beigt šo sarunu.

-     Piedodiet! Es zinu, ir jau vēls. Viņš paņem vēstuli, saloka un ieliek asinīm notašķītajā aploksnē. Vai drīkstu to paņemt?

-    Jā. Pats par sevi saprotams.

Viņš to uzmanīgi ieliek žaketes iekškabatā. Paldies. Un paldies, ka manis dēļ aizkavējāties darbā.

-Jums nav jāpateicas. Megana izvelk no kabatas vizītkarti. Piezvaniet man no rīta! Tad arī norunāsim laiku, kad tiksimies.

Gideons paņem vizītkarti un seko inspektorei. Tā izved viņu pa droši noslēgtajām durvīm un iziet līdzi uz kāpnēm. Ārā jau satumsis, ielas ir pavisam tukšas.

Durvis aizvērdamās noklakst, un Gideons sāk justies tā, it kā viņu vairs nespētu satraukt pilnīgi nekas.

Viņš iekāpj savā vecajā audi un kā sastindzis sēž pie stūres, trīcošajos pirkstos turēdams aizdedzes atslēgu.

8 karaliskĀ tolarda, krenbornČeisa, solsberijas GRĀFISTE

Tēva muiža ir vēsturiskā vietā, vienreizēji skaistā krīta plakankalnē, kas atrodas pa daļai Dorsetā, pa daļai Hempšīrā un arī Viltšīrā, netālu no lepnās pils, kur reiz laimīgi dzīvoja Gajs Ričijs un Madonna.

Gideons šajā tēva miteklī nekad nebija bijis un tagad, tumsā, meklēja to vairāk nekā stundu: pili atrast bija ārkārtīgi grūti. Kāpēc viņš nerīkojās prātīgāk? Varēja taču apmesties kādā viesnīcā vai palūgt, lai policija viņu kaut kur izmitina… Taču paša neapdomības dēļ viņam atliek tikai ielauzties muižā vai nakšņot zem krūma.

Jā, dārgā aizgājēja šaubīgo darījumu rezultāts ir visai iespaidīgs: muižas vērtība varētu būt ap desmit miljoniem mārciņu, iespējams, pat vairāk. Varbūt tieši viņa rūpals kapu apzagšana, kā vienu ne reizi vien bija izteicies Gideons, galu galā bija licis tēvam padarīt sev galu?

Pa lielajiem dzelzs vārtiem Gideons iestūrē tumšā dārzā, kas izskatās nemīlīgs kā kapsēta. Kad viņš pa to braucis jau bezmaz pusjūdzi, ceļš beidzot izved priekšlaukumā, kura vidū atrodas izsmalcināti veidota strūklaka, izgaismota, taču sausa. Mūžveco koku lapas vājā āra lampu gaismā zalgo mironīgi dzeltenas. Viņš izslēdz motoru un kādu bridi nekustēdamies skatās uz veco namu. Tukša čaula tajā nav dzīvības.

Gideons izkāpj un sāk iet pa celiņu, kas ved visgarām austrumu spārnam. Atslēgu viņam nav, taču diezin vai varētu iznākt nepatikšanas par ielaušanos īpašumā, kuru viņš nule saņēmis mantojumā.

Viņa soļi tumsā iedarbina vēl vairākas apsardzes spuldzes, gaisma ir tik žilbinoši balta, ka jāpiemiedz acis. Dzīvžogā un krūmos ap māju dzirdama drudžaina rosība droši vien no viņa mūk lapsas vai truši.

Pie sienas viņš pamana signalizācijas paneli. Maz ticams, ka tā ir iedarbināta: cilvēks, kurš padara sev galu, neieslēdz signalizāciju. Un, ņemot vērā, ka policija nebija papūlējusies pat aizslēgt vārtus, viņi noteikti nav sazvanījuši apsardzes firmu, noskaidrojuši signalizācijas kodu un iecēluši kādu par atbildīgo.

Gideons apstājas pie ekscentriskās oranžērijas, kas piekļaujas ēkas galam. Viņš labu brīdi lūkojas cauri stiklam, taču nespēj saņemties un lauzties iekšā. Mazliet tālāk var ielūkoties veļas mazgātavā, kas vienlaikus ir arī noliktava. Durvis ir jaunas. To nomaiņa nemaksās tik dārgi.

Vajadzētu pietikt ar krietnu spērienu aptuveni slēdzenes apvidū. Viņš pieliecas tuvāk. Labāk vispirms noskaidrot, ar ko ir darīšana, un tikai tad sākt tēlot kentauru.

Izskatās, ka aploda iepretim rokturim jau sašķēpelēta.

Ka viņus jupis! Gideons nolamā policistus. Neaizslēgti vārti, tagad vēl arī salauztas durvis par ko viņi vispār domājuši?

Gaiss mājā ir sastāvējies un sauss. Vai tiešām likumsargi ieradās šādi? Histēriskas saimniecības vadītājas telefona zvans, ar idiotisku spērienu uzlauztas durvis un pilna māja bizenējošu lauku policistu?

Viņš ieslēdz gaismu un apjēdz, ka domā galīgas muļķības. Apkopējai, kas atrada tēvu, taču noteikti bija atslēga. Policijai nebija nekādas vajadzības uzlauzt durvis.

Tas nozīmē, ka te ir paviesojušies kramplauži.

Vai mieru, tikai mieru! varbūt tie joprojām viesojas.

9 mušām tā arī nav izdevies neko atrast.

Viņš ir pārmeklējis salonu, izrakņājis visas astoņas guļamistabas, vairākas vannasistabas un divas viesistabas, taču pagaidām nav uzgājis itin neko ievērības cienīgu. Zināms, vecā Čeisa māja ir pilna ar neiedomājami dārgām lietām, un normāls kramplauzis svilpodams soļotu pa lepnajām zālēm ar pilnu maisu pār plecu, taču Muša nav šeit ieradies pēc smalkām mantiņām.

Dārgumu mednieka Čeisa midzenī viņš medī grāmatas, piezīmju bloknotus, dokumentus, fotogrāfijas, datorfailus vai jebkāda formāta ierakstus.

Bibliotēkā viņš jau ir izārdījies. Izgāzis no plauktiem, atvēris un izpurinājis simtu simtiem vecu grāmatu. Tagad viņš dodas uz kabinetu mjā, kā viņam ir sacīts, tieši tur profesors izšķaidījis sev smadzenes.

Viņš pieiet pie loga un aizvelk biezos, sarkanos aizkarus. Paspīdina lukturīti pār rakstāmgaldu, atrod senlaicīgu bronzas lampu, ieslēdz to. Maigajā gaismā viņa skatiens vispirms aizķeras pie grozāma riekstkoka krēsla, tad pārslīd pāri karalienes Viktorijas laikmeta rakstāmgalda virsmai un paliek pie lielas, tumšsarkanas asiņu kartes uz krēmkrāsas dzēšlapas.

Viņš nodreb. Tumsa apņem un pārņem viņu. Tā ir blīva un augsta.

Kaut kur atskan klakšķis.

Muša apcērtas un skatās uz durvju pusi. Vai tas bija dabiskas izcelsmes troksnis, tāds, kādi mēdz būt vecos namos?

Krakšķis.

Viņš metas izslēgt lampu. Uz pirkstgaliem atkāpjas un piezogas pie durvīm. Atslējies pret sienu, pavēl sirdij norimties.

Visapkārt valda klusums.

Tad atkal atskan kluss čīkstiens.

Tagad viņš zina, no kurienes nāk šīs skaņas. Mājas tālākajā galā vecie grīdas dēļi ir sariezušies un vaļīgi. Viņš to atklāja jau ienākdams. Viņš noslidina rīku somu no pleca un iebāž tajā roku. Pirksti satver dzelzs lauznīti. Teicams instruments, ja paredzēts lauzt plānas durtiņas vai galvaskausu.

Paiet labs brīdis.

Vēl bridis.

Tad vēl viens.

Viņš sāk prātot, cik cilvēku tomēr ir šajā namā. Varbūt kāds ir ienācis un viņu pamanījis. Varbūt pat piezvanījis policijai. Muša vairs nespēj izturēt neziņu. Viņš sāk rakņāties bikšu kabatās un uztausta šķiltavas, ja viņš te joprojām nav atradis neko vērtīgu, lai neatrod arī neviens cits.

Atkal iedams uz pirkstgaliem, viņš atgriežas pie rakstāmgalda, uzmanīgi atver atvilktni: tajā ir paka A4 printera papīra. Ideāli. Viņš noplēš iesaiņojumu un tur šķiltavas pie papīra tik ilgi, līdz sāk kūpēt dūmi un parādās liesmas. Viņš pienes degošo žūksni pie aizkariem tumsā plīvo raustīgas liesmas un tur blakus, līdz audums aizdegas.

Garie aizkari aizsveļas kā uguns stabs, kā nevaldāma oranži melna strāva. Muša pakāpjas atpakaļ. Viņu apņem dūmu vāls.

Pagriezies viņš ierauga durvju ailā cilvēka aprises.

Nozibsnī gaisma it kā žigli tiktu pagrozīts kāds slēdzis bet tad rēgainais viesis pēkšņi aizcērt durvis. Muša nomet zemē liesmojošo papīru žūksni un pieskrien pie biezajām sarkankoka durvīm. Slēdzenē divas reizes tiek pagriezta atslēga.

Viņš ir notverts slazdā.

10 Gideons nav varonis.

Pirmo un vienīgo reizi mūžā viņš ir kāvies skolā un ari tas nebija nekāds dižais kautiņš. Klases huligāns viņam pāris reižu iekrāva pa seju un devās prom, bet Gideonam no deguna tecēja asinis un vairs nebija naudas našķiem.

Kopš tiem laikiem viņš ir krietni pieņēmies svarā. Viņš tagad ir garāks un plecīgāks: garo augumu ieguvis, pateicoties gēniem, bet plecus Kembridžas airētāju komandā. Taču kopš tā mokošā brīža viņam ir attīstījies instinkts, kas ļauj noskārst briesmas, un izpratne, ka apķērība gandrīz vienmēr izrādīsies noderīgāka nekā naskas dūres.

Viņš jau ir piezvanījis policijai. Tagad Gideons klusītiņām iet pa māju, vienkārši gribēdams būt drošs, ka nav muļķīgi alojies.

Kabineta durvis ir līdz kājai vaļā, un gaismas strēlē, kas krīt no priekšnama, var redzēt prāvu, pamatīgu atslēgu. Kad kramplauzis aizdedzina aizkarus, Gideons nolemj aizslēgt durvis, ieslodzīt laupītāju un gaidīt policiju.

Taču pēc tam prātā nāk citas domas.

Viņš ir iesprostojis cilvēku degošā istabā, un, ja viņš to neizlaidīs ārā, tas vai tie sadegs. Nu un tad? Jā, viena no viņa iekšējām balsīm patiešām uzdod šādu jautājumu. Kas par to, ka kramplauzis dabūs galu? Vai pasaule ļoti sēros pēc neģēļa, kas ieradies laupīt miruša cilvēka namā, vēl iekams nelaiķis nav apbedīts?

Gideons atver durvis.

Caurvējā liesmas rēkdamas pieņemas spēkā. Viņš pakāpjas atpakaļ, ar rokām sargādams apsvilušo seju. Cauri oranžajai, nokaitētajai sienai viņam virsū metas melns rēgs. Viņu atmuguriski triec pret sienu. Viņš nodreb pie visām miesām. Kreiso vaigu ķer pamatīgs dūres sitiens. Pa kājstarpi iezveļ celis. Viņš sāpēs salīkst. Dabū pa seju ar zābaku.

Tad Gideons jau guļ uz grīdas, nespēdams atgūt elpu un juzdams mutē asiņu garšu, un pēdējais, ko viņš redz, pirms viņu pārņem nelabums, ir milzīgs liesmu un dūmu vāls, kas veltin veļas uz viņa pusi.

11

Muša lieliem soļiem jož pa zālienu, kas plešas aiz muižas; viņš bezmaz jūt, kā sirds sitas pret ribām. Liesmu rēkoņā ielaužas sirēnas auri, spriežot pēc skaņas, tikai viena mašīna. Ir krietni pāri pusnaktij, puslīdz droši, ka policija neieradīsies lielā barā. Labākajā gadījumā šurp nosūtīta viena mašīna, kurā sēž pārītis kruķu.

Tomēr prātīgi, ka viņš savu vāģi atstājis tā patālāk aiz muižas. Zāliens ir liels, klajš lauks, bet tūlīt jau viņš būs tur, kur gaisma vairs nesniedzas. Vienīgā nelaime, ka tumsa ir gandrīz necaurredzama un viņš nespēj atrast, kur īsti rāpās pāri mūrim, bet to vietu vajag atrast, citādi viņš netiks atpakaļ uz mašīnu.

Viņš klupšus krišus laužas cauri biezam rožu pudurim un gandrīz nostiepjas garšļaukus, kad zem kājām pagadās kurmja rakums tik milzīgs, ka ari tā saimnieks droši varētu kandidēt uz Kalifornijas gubernatora amatu. Vispēdīgi viņš atrod raksturīgo zīmi: tā ir siltumnīca, kuras pamati mūrēti no ķieģeļiem, bet sienas un jumts ir no koka un dubulta stikla. Muša sāk iet gar mūri: trīspadsmit soļu, ahā, šeit jārāpjas pāri.

Hm, viegli pateikt!

Pirmīt viņš otrā pusē uzkāpa kokā. Nolēkt no desmit pēdu augstuma nebija grūti. Viņš ir liela auguma, garāks par sešām pēdām, tā nu viņš varēja pārmest pāri somu, palikt karājamies un tad nolēkt.

Atpakaļ viņš netiek.

Lai cik augstu viņš palecas vai pat ieskrienas un tad lec, mūra augšdaļa visviens paliek neaizsniedzama. Muša noliek rīku somu un drudžaini meklē, uz kā varētu pakāpties. Vecu komposta kasti, kaut lāpstu vai dakšas, ko atsliet pret sienu, vai, ja viņam pa īstam palaimēsies, trepes.

Nekā tamlīdzīga te nav.

Viņš atskatās uz tumšo parku. Pa muižas logiem laužas liesmas. Kruķiem tur darāmā pietiek. Viņš nomierinās. Būs diezgan laika rīkoties prātīgi, nesastrādājot muļķības.

Siltumnīca.

Viņš parausta durvis. Aizslēgtas. Pa logu var redzēt plauktus, uz kuriem rindojas puķupodi. Tāds plaukts būtu tieši tas, kas viņam vajadzīgs. Viņš skrien atpakaļ pēc somas, tad apjēdz, ka lauznītis palicis vecā Čeisa kabinetā. Ai, nu labi! Liksim lietā rupju spēku.

Muša soli atkāpjas un no visa spēka iesper pa durvīm. Koks un stikls neturas pretī. Viņš ieslīd siltumnīcā.

Ahā, tie koka galdi ir tieši tas, kas vajadzīgs. Viņš izrauj vienu no zemes kāds ducis tomātu stādu aiziet pa gaisu un izvelk pa durvīm. Vēlreiz atskatās uz muižu.

Liekas, tur melnā tumsā pa gaisu plivinās tāda kā gaismas lode. Kabatas lukturītis. Kruķis slidina gaismas staru pa zālienu… tas ātri virzās uz viņa pusi.

Mušām dzīvē ir gadījies nogalināt cilvēkus, un viņš ir gatavs to darīt vēl, ja būs tāda vajadzība. Viņš pamūk tālāk no gaismas stara un met pret siltumnīcas sienu smagu akmeni.

Policija, stāt!

Lukturīša stars pārsviežas uz trokšņa pusi, un Muša pasmaida. Nākamajā mirklī viņš jau atrodas aiz stara, un policists bez samaņas noslīgst zemē.

Muša atgriežas pie augu galda un piestumj to pie dārza mūra. Vēl divdesmit sekundes, un no viņa vairs nav ne miņas.

12

Megana klausās, kā viņas meitiņa ar iesnainu degunu šņākuļo. Ik pēc pusstundas viņa pamostas un piespiež plaukstu bērna galviņai. Semija deg kā ugunīs. Šonakt jau astoto reizi Megana samitrina flaneļa drāniņu un maigi uzliek to mazajai uz pieres.

Zvana mobilais. Pusmiega skurbulis acumirklī pazūd bez pēdām, un viņa paķer aparātu, iekams troksnis ir pamodinājis Semiju.

-     Inspektore Beikere.

-     Inspektore Beikere, te Džeks Bentlijs no dispečeriem.

-     Pagaidiet, viņa čukst un lec laukā no gultas. Divas sekundes! Viņa iztipina kāpņu laukumiņā. Tā, tagad varu runāt.

-     Karaliskajā Tolardā bija incidents, piekautais policists lūdza, lai es jums piezvanu.

-     Džek, tas nu īsti nav manā teritorijā. Viņa atskatās. Māte stāv istabas durvīs un izskatās visnotaļ sapīkusi.

-     Es zinu, Beikeres kundze. Tur vienā no tām lepnajām mājām izcēlies ugunsgrēks. Vēl arī ielaušanās, tā sacīts ziņojumā. Iebrucējs bēdzis no nozieguma vietas un nodarījis miesas bojājumus policistam.

-     Tādēļ tiešām vajadzēja zvanīt man?

-     Viens cilvēks nogādāts slimnīcā. Viņam kabatā bija jūsu vizītkarte.

Megana uzgriež muguru, lai nebūtu jāredz mātes nosodošais skatiens. Vai viņa vārds ir zināms? Kā viņš izskatās?

-     Apraksta man nav, bet mēs noskaidrojām, kam pieder mašīna, kas stāvēja pie mājas, vecs Audi A4. Tā reģistrētais īpašnieks ir kāds Gideons Čeiss no Kembridžas.

Megana tomēr pajautā, kaut ari atbilde ir itin viegli uzminama:

-     Kas dzīvoja tajā mājā?

Bentlija pirksti klabina datora taustiņus. Tās īpašnieks ir Nateniels Čeiss. Iedzīvotāju reģistrā viņš minēts kā vienīgais īpašnieks.

-     Viņš bija tās īpašnieks. Cilvēks, kas nogādāts slimnīcā, ir viņa dēls. Pirms dažām stundām viņš bija pie manis. Tajā mājā viņš atradās tikai tāpēc, ka es viņu sazvanīju un paziņoju, ka viņa tēvs ir miris.

-     Nepaveicās nabagam. īstajā vietā, īstajā laikā, kā mēdz sacīt. Tad Bentlijs saprot. Vai tas Čeiss bija tas profesors, kas iešāva sev galvā?

-     Tas pats.

-     īsi sakot, tur ieradās divi policijas konstebli, Robins Fezerbijs un Alans Džonss. Džonss arī ir slimnīcā, viņš dabūja sitienu pa skaustu. Fezerbijs lika, lai es jums piezvanu un pastāstu. Teica, lai es atvainojos, ka zvanu tik vēlu, bet jūs drīzāk gribētu visu uzzināt tagad, nevis rit, kad uz jums bļaus priekšniecība.

-     Viņam bija taisnība. Paldies, Džek! Arlabunakti.

Viņa beidz sarunu, un māte tajā pašā brīdī ietipina guļamistabā paskatīties, kā klājas Semijai. Būs skandāls. Tas ir kā bankā. Lai pagaidām no tā izvairītos, viņa aizmūk uz pirmo stāvu uzvārīt tēju.

Kamēr tējkanna vārās, Megana domā par neilgo tikšanos ar Gideonu un atceras viņa tēva dīvaino, neizprotamo vēstuli. Incidents Karaliskajā Tolardā nav neveiksmīga ielaušanās laupīšanas nolūkā.

Kur nu!

13 otrdiena, 15. jŪnijs solsberija

Gideons atver acis. Ir rīts, un viņam šķiet, ka viņš ir mājās, pats savā gultā. Jau pēc sekundes desmitdaļas viņš atskārš, cik ļoti alojies. Viņš ir slimnīcā. Viņa mirušā tēva namā bija ugunsgrēks un laupīšana, un Solsberijas iecirkņa slimnīcas ārsti pieprasīja, lai viņš pagaidām paliek slimnīcā. "Novērošanai."

Viņš sakopo spēkus un mēģina uzrausties sēdus. Blakus uzreiz iznirst mātišķa būtne māsiņa Sūzija Vilobija. Ahā, esam pamodušies. Kā mēs jūtamies?

Gideons pieliek roku pie pieres, kas nikni sāp. Kā apdauzīti.

Viņa paņem no gultas kājgaļa kabatiņas viņa slimības vēsturi, pārlaiž tai acis un pievērš Gideonam vērīgāku skatienu. -Jums ir puns, pārsista lūpa un nejauka brūce kreisajā vaigā, bet rentgenā nekas lauzts nav atrasts.

-     Man laikam jābūt pateicīgam par sīkām laimītēm.

-     Tā gan. Viņa aplūko Gideona savelēto seju. Ir labāk, nekā bija, bet varbūt tomēr derētu uzlikt pāris šuvju.

-     Nē, paldies, nevajag. Man viss ātri sadzīst.

Māsiņa nomana, ka viņam bail no ārstiem.

-     Tas nav sāpīgi. Mūsu laikos to dara citādi. Vai jūs esat potēts pret stingumkrampjiem?

-     Bērnībā.

-     Labi, tad dabūsiet vienu svaigu poti. Un jāuztaisa asinsanalīze drošs paliek drošs. Kā rīkle?

Gideons jūtas kā atgriezies skolā, kur skolas māsiņa atkal pēta, vai viņš gadījumā vienkārši nekāro paslaistīties.

-     Mazliet sūrst, bet citādi nekas. Taisnību sakot, man liekas, es varētu doties mājās, ja jums nav iebildumu.

Sievietes skatiens liecina, ka medicīnas darbiniekiem ir gan iebildumi. Pēc minūtēm divdesmit atnāks dakteris. Viņš jūs izmeklēs, un, ja neko briesmīgu neatradīs, mēs jūs izrakstīsim. Viņa cītīgi kārto plāno segu. Es atnesīšu kaut ko pret galvassāpēm. Arī ūdeni, lai tik briesmīgi nesūrst kakls. Jums daudz jādzer! Jāizskalo organisms. Jūs taču bijāt ugunsgrēkā nav uguns bez dūmiem, un jūs tos pamatīgi sarijāties. Pāris dienu jums droši vien ne pa jokam sūrstēs kakls un būs jāklepo.

Gideons pateicīgi paloka galvu. Paldies!

Māsiņa aizpeld, un viņš paliek puszviļus, domādams par to, ko viņa sacījusi. Ugunsgrēks. Tagad viņš atceras to visu: kramplauzi tēva kabinetā, liesmojošos aizkarus, kautiņu priekšnamā.

Māsiņa atgriežas ar plastmasas glāzi un vairākām zāļu pudelītēm. Vai jums gadījumā nav alerģijas pret paracetamolu vai ibuprofēnu?

-     Nav.

Viņa izkrata no pudelītes divas paracetamola tabletes. Iedzeriet šīs; ja nepalīdzēs, dakteris iedos kaut ko stiprāku.

Lai noritu zāles, viņš izdzer glāzi tukšu. Vikija viņa bijusī draudzene zāles rija, vispār neko neuzdzerdama, turpretim viņam jāizdzer puse Temzas, lai dabūtu lejā kaut vismazāko ripiņu. Jocīgi, ka viņš pēkšņi atceras Vikiju. Droši vien tāpēc, ka naktī dabūja pa galvu. Viņi pašķīrās vairāk nekā pirms gada. Karaliene Vikija pabeidza doktorantūru un atgriezās Edinburgā, kā jau allaž bija draudējusi; tas palīdzēja viņiem abiem apjaust, ka šis dzīves posms ir beidzies. Žēl, Gideons domā, reizēm man viņas ļoti pietrūkst. Nu, piemēram, šobrīd.

Blakus atkal uzrodas māsa Vilobija.

-     Kā jums šķiet: vai jūs esat gatavs pieņemt apmeklētājus? To viņa saka gandrīz kā atvainodamās.

Gideons šaubās.

-     Kādus?

-     Oficiālus. No uzņemšanas nupat zvanīja, ka jūs grib redzēt kāda dāma no policijas. Māsas acīs sprēgā draiskulīgas dzirksteles. Ja negribat viņu satikt, es likšu pateikt, ka jūs nejūtaties labi.

-     Nē, nē. Man nav iebildumu. Paldies. Galva nikni protestē, sāpēs pulsēdama. Megana Beikere nebūt nav tā sabiedrība, pēc kuras viņš šobrīd ilgotos.

14

Vienā no kambariem, kas ieskauj svētnīcu, ir sapulcējies Šaurais loks. Uzrauga sasauktās ārkārtas sanāksmes dalībniekus rēgaini izgaismo vairāk nekā metru garu no vistīrākā vaska lietu sveču gaisma.

Muša stāv apļa vidū, un negods ir gandrīz acīmredzams, it kā viņam kaklā būtu akmens.

-     Tu neizpildīji to, kas tev bija uzticēts. Pūķa balss atsitas pret akmens sienām un atgriežas kā lielgabala šāviena dārds. Tu pievīli savus brāļus, pievīli Ģildi, pakļāvi briesmām visu, kas mums svēts.

Muša zina, ka taisnoties nav jēgas.

Pūķa balss ir salta un nesaudzīga. Mūsu visu labad nosauc visas "dāvanas", ko tu atstāji policijai!

-     Rīku soma, Muša neizteiksmīgi atbild. Tur bija lauznis, skrūvgriezis, āmurs, izolācijas lente, asknaibles…

-     Un DNS, Pūķis viņu pārtrauc. Tik daudz DNS, ka tevi bez grūtībām varētu notiesāt par ielaušanos, ļaunprātīgu dedzināšanu un varbūt arī par slepkavības mēģinājumu.

-     Mani pēc tā nevar sameklēt.

-     Pagaidām.

-     Es nekad neesmu bijis sodīts, Muša turas pretī. Manu pirkstu nospiedumu un DNS paraugu nav nevienā datubāzē.

Pūķis iesit viņam pa seju. Nekļūsti bezkaunīgs! Pietiek jau ar tavu nemākulību. Izrādi man to cieņu, kas pienākas Šaurā loka Uzraugam!

Muša piespiež plaukstu pie sūrstošā vaiga. Lūdzu, piedod!

Pūķis pārlaiž skatienu sanākušo sejām, kas blāvi vīd tumsā.

-     Grebli, vai mēs varam tikt vaļā no šiem lietiskajiem pierādījumiem?

-     Lai tie pazūd?

Pūķis paloka galvu.

-     Pagaidām nevaram. Vēl ir tāds sīkums, ka viņš ir nodarījis miesas bojājumus policistam. Bet vēlāk jā, pavisam noteikti to varēs izdarīt.

-     Labi. Pūķis atkal pievēršas Mušām. Vai kāds redzēja tavu seju?

-     Policists neredzēja, tur bija tumšs. Dēls. Esmu drošs, ka viņš mani redzēja.

Pūķis kā bumbu raida savu jautājumu sanākušajiem.

-     Vai mēs zinām, kas noticis ar viņu? Kur viņš ir?

Atbildi zina augumā sīkākais no sapulces dalībniekiem, rudmatis, kuru brāļi dēvē par Fēniksu.

-     Viņš ir Solsberijas slimnīcā, atstāts novērošanai, bet nopietnu traumu nav. Viņu laidīs uz mājām rīt, varbūt pat šodien.

Ierunājas Greblis; viņa balss skan mierīgi un nesatricināmi:

-     Pielūki paturēs viņu acīs.

-     Labi. Pūķis vēl nav beidzis sarunu ar Mušu. Lai mums nepaliktu nekādas neskaidrības: tu taču tajā mājā neatradi neko tādu, kas varētu norādīt uz mums?

-     Neko neatradu. Es pārmeklēju visas istabas gan augšā, gan lejā. Tur bija simtiem varbūt tūkstošiem grāmatu, bet nebija ne dokumentu, ne vēstuļu nekādu papīru, kur būtu pieminēti Svētajie vai Ģilde.

Varbūt viņš palika uzticīgs, atkal ierunājas Greblis.

Pūķis tā nedomā. Mēs zinām, cik dārgs tev bija mūsu nelaiķa brālis, taču tava lojalitāte šoreiz nav īsti vietā. Viņš izdarīja pašnāvību ārkārtīgi nepiemērotā brīdī; tā bija egoistiska un potenciāli bīstama rīcība. Viņš zināja, kam mēs gatavojamies un kādi ir viņa pienākumi.

Tad Uzraugs atkal pievēršas Mušām. Vai tu esi absolūti pārliecināts, ka viņa namā nebija pilnīgi nekā tāda, kas varētu likt domāt par mums un Ģildi?

-Ja arī bija, tā vairs nav. Uguns būs iznīcinājusi visu, kas atradās kabinetā.

Pūķis mazliet nomierinās: varbūt bažām tomēr nav iemesla. Iespējams, nejēdzīgi aizmirstā rīku soma ir maksa par uguni, kas šķīstīdama nosargājusi Ģildes noslēpumus. Tomēr galvenā problēma nekur nav pazudusi. Natenielam Čeisam Ģildes liktenī bija nozīmīga loma. Viņš bija viena no galvenajām personām rituāla otrajā posmā.

Viņa vairs nav, tātad šai lomai jāatrod cits izpildītājs.

Jo ātrāk, jo labāk.

15

Megana Beikere nogludina ogļu pelēkos svārkus un apsēžas uz cietā krēsla blakus Gideona gultai. Nu, stāstiet jel kas tad notika?

-     Šķiet, ka es necik daudz neatceros.

Megana paskatās uz māsiņu, kas apstājusies viņai blakus. Vai te nav kādas klusākas vietas? Man vajag ar viņu aprunāties.

Māsiņai uzreiz nekas nenāk prātā, tad viņa attopas.

-     Gaiteņa galā ir apskates telpa. Viņa parāda ceļu. Ieslēdziet zīmi "Aizņemts", tad jūs neviens netraucēs.

-     Vai jūs varat paiet? Megana vaicā Gideonam.

-     Skaidrs, ka varu. Man nekas nekaiš. Viņš lēni izceļ kājas no gultas, uzmanīdamies, lai nejēdzīgi lielā pidžama neatklātu svešiem skatieniem vairāk, kā būtu piedienīgi. Piedošanu, neesmu pienācīgi uzcirties. Svītrainās, izbalējušās flaneļa bikses nesniedzas pat līdz potītēm.

Māsiņa viņus pavada līdz apskates telpai un tur atstāj.

Megana ieslēdz zīmi "Aizņemts", aizver durvis un sagādā divus krēslus, vienu atnesdama no rakstāmgalda otras puses. Tātad kas notika pēc tam, kad jūs iekāpāt mašīnā un aizbraucāt?

Gideons jūtas kā pēdējais muļķis.

-      Es nebiju visu iepriekš izdomājis. Kad es no jums atvadījos, pēkšņi sapratu, ka man nav kur palikt. Tad ienāca prātā, ka es taču varu aizbraukt uz tēva namu un pārlaist nakti tur. Iespējams, sirds dziļumos man vienkārši gribējās tur pabūt.

-     Tas ir gluži dabiski.

-     Varbūt. Mājas sētas durvis bija uzlauztas, es piezvanīju policijai un gāju paskatīties, kas īsti tur notiek.

Megana sakrusto kājas. Jums vajadzēja palikt ārā un gaidīt policiju. Vai tad viņi jums tā neteica?

Gideons neko tādu neatceras, taču negrib, lai viņa dēļ kādam būtu nepatikšanas. Droši vien teica. Es vienkārši gribēju pārliecināties, ka neesmu sacēlis trauksmi bez iemesla.

-     Nebijāt vis, kā izrādījās.

-     Tā gan. Tēva kabinetā rosījās svešs cilvēks. Viņš tam pielaida uguni.

-     Kā? Ko tieši viņš darīja?

Arheologa atmiņa ainu ir saglabājusi visos sīkumos.

-     Vienā rokā kreisajā viņam bija prāvs papīru žūksnis, un viņš to aizdedzināja ar šķiltavām: tām lētajām, mazajām šķiltaviņām.

-     BIC1

-     Droši vien. Viņš aizdedzināja papīrus, tad pielaida uguni aizkariem un gribēja aizsvilināt ari mana tēva rakstāmgaldu.

-     Tajā brīdī jūs iejaucāties?

-      Ne gluži. Vispirms es vienkārši aizvēru un aizslēdzu durvis. Tad sapratu, ka man jāizlaiž šis cilvēks ārā, citādi viņš tur, visticamāk, sadegs.

-     Daudziem droši vien rastos kārdinājums atstāt viņu, lai jau sadeg.

-     Man radās.

-     Labi, ka jūs tam neļāvāties. Citādi es šorīt būtu ieradusies, lai jūs apsūdzētu noziegumā.

-     Zinu.

Megana ieskatās viņā vērīgāk. Gideons Čeiss ir zinātnieks, nevis kauslis. Tādi vīrieši kā viņš it kā ir lieli un stipri, taču viņiem dzīvē nav bijis jāiemācās izkulties no dzīvībai bīstamām situācijām.

-     Tātad jūs atvērāt durvis, bet viņš uzreiz metās jums virsū?

-     Tieši tā. Viņš pagrūda mani, un es saķēru viņu aiz vidukļa, bezmaz kā regbijā. Tikai es nenometu viņu zemē, un viņš sāka mani zvetēt un spārdīt.

Megana skatās uz brūci. Tā ir savāda. Viņš jums pamatīgi sagriezis vaigu. Spriežot pēc brūces, es teiktu, ka uz kāda no labās rokas pirkstiem viņam bija gredzens, iespējams, zīmoggredzens.

-     Es nepamanīju. Tikai to, ka stipri sāpēja.

-     Varu iedomāties. Viņa paņem somu, ko pirmīt nolika uz grīdas. Vai jums nebūs iebildumu, ja es jūs nofotografēšu? Kamēr brūces kontūras ir labi redzamas…

-     Lūdzu, kāpēc ne.

Megana pastumj sānis mazītiņā fotoaparāta vāciņu un tad uzreiz apžilbina viņu ar zibspuldzi. Piedodiet! viņa tumsā atvainojas. Vēl reizīti!

Atkal uzliesmo zibspuldze, tad Megana izslēdz kameru.

Es iedošu bildes ekspertiem, lai viņi pasaka, ko par to domā. Kamera tiek iemesta atpakaļ somā. Ja mēs sadzīsim rokā tipu, kurš jums iezvēla ar šo gredzenu, viņam būs jāpasēž cietumā par miesas bojājumiem, ielaušanos un ļaunprātīgu dedzināšanu. Tīri jauka buķetīte, par to viņš varētu dabūt krietnus gadus.

-     Varētu?

-     Diemžēl visdrīzāk tā ari notiktu. Anglijas tiesneši laipni uzklausītu jebkādus asarainus stāstiņus: ka viņš bērnībā slapinājis gultiņā, ka viņa tēvs bijis dzērājs un tā joprojām. To sauc par vainu mīkstinošiem apstākļiem. Vai jums izdevās viņu apskatīt?

Gideons ir acīmredzami vīlies. Diemžēl ne. Viss notika ļoti ātri, un tur bija tumšs.

Megana ir studējusi psiholoģiju un divus gadus stažējusies pie viena no labākajiem psiholoģisko portretu sastādītājiem Britu salās. Melus viņa nomana, iekams tie vēl nākuši pār meļa lūpām. Viņa sarauc pieri un tēlo neizpratni.

-      Paga, es kaut ko nesaprotu. Jūs labi saskatījāt viņa šķiltavas BIC, pēc visa spriežot. Bet jūs neredzējāt viņa seju?

Gideons mulst un mēģina izlocīties. Nezinu. Varbūt liesma apžilbināja skatienu.

-     Jā, tas būtu saprotami. Bet, par spīti visam tam ugunsgrēkam dega papīri viņam rokā, dega aizkari -, jums tā arī neizdevās saskatīt viņu kaut vai tik daudz, lai sniegtu mums pašu vispārīgāko vārdisko portretu?

-     Diemžēl neizdevās vis, viņš parausta plecus.

-      Mister Čeis, es vēlos jums palīdzēt bet tādēļ man vajag, lai jūs man uzticētos.

-      Bet es jums uzticos! Viņš ir izbrīnīts. Kāpēc lai es to nedarītu?

Jautājumu Megana izliekas nedzirdam.

-     Vai jūs tiešām, tiešām nevarat neko pateikt par viņu? Augums? Svars? Matu krāsa? Kā viņš bija ģērbies? Vienalga ko!

Gideons labi jūt detektīves caururbjošo skatienu, tomēr cieš klusu. Viņam ir kramplauža fotogrāfija uzņemta ar mobilo tālruni mirkli pirms tam, kad viņš aizcirta durvis. Kramplauzis acīmredzot meklēja kādus tēva noslēpumus, un viņš izdibinās, ko īsti: izdibinās daudz agrāk nekā policija.

Megana vēl aizvien gaida atbildi.

-     Atvainojiet! viņš papurina galvu. Es tiešām jums nevaru palīdzēt.

Megana viņam uzsmaida, un šis smaids ir tik plats, ka Gideons gandrīz nodreb.

-     Nāksies, viņa ledaini atsaka. Ticiet man, jums nāksies to darīt.

16 stounhendŽĀ

Sargāt neizsakāmi vērtīgos akmeņus būtībā nozīmē neļaut cilvēkiem pa tiem kāpelēt un tos apķēpāt. Tādēļ Kultūras mantojuma komiteja akmeņus iežogo, saliek barjeras un apvelk tiem virves. Iekļūt nožogotajā teritorijā pie dārgumiem drīkst vienīgi ļoti īpašos gadījumos vai ar rakstisku atļauju.

Centīgā valsts iestāde dara, ko var, taču priekšniecība ij nenojauš, ka tās nolīgtie apsardzes darbinieki ir zvērējuši uzticību citām vērtībām. Sems Grābs un viņa darbabiedri ir uzticami Svētajo Kalpi. Ilgi pēc tam, kad oficiālais darba laiks jau beidzies, viņi joprojām sargā dārgumus.

Trīsdesmit piecus gadus vecais Grābs ir viens no tiem ducīgajiem vīriem, kuri atrota piedurknes, izdara, ko no viņiem prasa, un netaupa labus vārdus saviem biedriem. Viņa vadītā Pielūku komanda nemitīgi patur Stounhendžu acīs. Trīssimt sešdesmit grādu rādiusā. Divdesmit četras stundas diennakti. Septiņas dienas nedēļā. Trīssimt sešdesmit piecas dienas gadā.

Grābs un viņa Pielūki ne uz mirkli nenovērš acis no akmeņiem. Daļa no viņiem to dara neslēpjoties un saņem par to algu, citi slepus, ar stratēģiski izvietotu novērošanas kameru palīdzību.

Grābs Pielūkos ir jau desmit gadus. Ģildē viņa vārds ir Skorpions, un viņš nesvārstīdamies seko sava tēva, tēvatēva un vēl senāku priekšteču pēdās. Kopā ar viņu šodien ir divdesmit piecus gadus vecais Lī Džonss, jaunpienācējs, kurš oficiāli vēl nav iesvētīts. Džonss ir garš un kalsns, viņa āda ir pumpaina no nepietiekama ēdiena, un ārpus darba laika viņš valkā netīrus džinsus un krekliņus ar rokzvaigžņu portretiem. Viņš nav īpaši attapīgs un savā neilgajā mūžiņā paspējis pacīnīties ar kuplu skaitu problēmu, tostarp ar narkotikām un dzīvi bez pajumtes. Kad zēnam bija knapi pāri par divdesmit, sabiedrība viņu norakstīja, piekabinot ekohipija birku un nolemjot, ka nekas labs no viņa nav gaidāms. Kādu laiku viņš meklēja mierinājumu pie tādiem pašiem protestētājiem un aģitatoriem, taču nekad īsti nejutās tiem piederīgs.

Jēga viņa dzīvē sāka parādīties tikai tad, kad reiz, pa ceļam uz Glāstonberiju, kur šis zeņķis cerēja tikt pie lēta šņaucamā un varbūt ari nopelnīt kādu nieku ar tirgošanos, viņš ieklīda Stounhendžā. Festivālā viņš tā arī nenokļuva. Saulgrieži bija kaut kas tik iespaidīgs, ka viņš nespēja atrauties no akmeņiem. Viņš palika, palīdzēja visu sakopt un pieteicās darīt jebkuru darbu, lai tikai varētu atrasties maģisko akmeņu tuvumā.

Nu jau gandrīz trīs gadus viņš ir piekomandēts Semam, un abiem ir izveidojušās tādas kā skolotāja un mācekļa attiecības. Sems ir viņa aizgādnis un dalās gudrībā tikpat regulāri, kā piedāvā netīri brūnu tēju no uzticamās blašķes. Katrā maiņā viņš tērpina savu aizbilstamo, lai būtu drošs, ka Lī tiks atzīts par cienīgu un uzņemts Svētajo Kalpu ciešajās rindās.

-     Pirmais jautājums! Grābs ieurbjas māceklim acīs ar prasīgu skatienu. Kas ir akmeņi, un ko tie nozīmē mums, Ģildes locekļiem?

Džonss smaida vien tik viegls jautājums! Akmeņi ir mūsu Svētajie. Tie ir visas mūsu šīszemes enerģijas avots. Tie ir mūsu aizbildņi, mūsu sargi, mūsu dzīvības spēks.

Grābs atalgo Lī par pareizu atbildi ielej tēju viņa daudzcietušajā krūzē. Labi. Un kāpēc Svētajie dāvā mums tādu žēlastību?

Atspiedies ar elkoņiem pret stāvvietas barjeru, Džonss auklē rokās krūzi. Mēs esam Svētajo Kalpi, un mūsu tiešie priekšteči ir tie, kuri pirms tūkstošiem gadu atrada dižajiem šo paliekamo vietu. To kauli un asinis mielo Svētajos, un arī mūsu mirstīgās atliekas reiz nonāks turpat: tad loks būs noslēgts.

No Graba termosa vāciņa ceļas garaiņi. Viņš iedzer malku karstās tējas un jautā: Un kā Svētajie dāvā mums savu žēlastību?

-     Ar savu garīgo enerģiju. Šo enerģiju tie mums pārraida caur akmeņiem, un to svētība mūs sargā no briesmīgām slimībām un pazemojošas nabadzības.

Grābs ir apmierināts. Māceklis ir pienācīgi apguvis katehismu un noteikti atstās labu iespaidu. Viņš atkal ielej Lī krūzē tēju. Un ko Svētajie vēlas saņemt pretī?

-     Cieņu. To jauneklis pasaka ar dziļu godbijību. Mums viņi jāatzīst, jāciena, jātic viņiem un jāklausa tam, ko viņi māca ar sava orākula mūsu Meistara muti.

-     Malacis, Lī. Atceries, kas tikai nav gribējis nolaupīt mūsu mantojumu! Atceries katoļus un viņu akmenī iecirstos baušļus, kurus viņi it kā esot dabūjuši no Dieva. Šo pasaciņu viņi sadzejoja tad, kad šeit, Anglijā, Svētajos godāja jau divtūkstoš gadu.

Lī paloka galvu. Viņš saprot. Nedrīkst ļaut, lai viņu aizvilina un samusina citas reliģijas, viltus mācības, kur dievi tiek pielūgti lielos, vienā zeltā mirdzošos namos, kur Baznīca no draudzes locekļiem ik nedēļu izspiež naudu un tad vēl nodibina savas bankas un veselas valstis. Sem, viņš iesāk, alkdams pēc iedrošinājuma. Es zinu, tu vari izsekot saviem ciltsrakstiem līdz tālai senatnei, līdz pat dižajiem vīriem, kuri te uzcēla zilos akmeņus un sarsēnus. Ir skaidrs, ka tāpēc tu esi cienīgs saņemt Svētajo uzmanību un aizsardzību, bet ko lai saka tādi kā es? Mēs te neesam savējie. Mēs esam svešinieki.

Sems jau pazīst šo mazdūšību; nav pirmā reize. Mēs visi te esam savējie, draudziņ. Pirms pieciem tūkstošiem gadu Anglijā dzīvoja pavisam maz cilvēku. Ap to laiku mēs ar tevi droši vien bijām brāļi, nu, vismaz brālēni.

Jaunajam Džonsam šī doma patīk. Un tā ir gluži loģiska. Pat kristieši tic Ādamam un Ievai, un ari viņiem no vienas mīlēšanās reizes aizsākās visa cilvēce. Vai kaut kā tamlīdzīgi, viņš īsti neatceras. Jā, brāļi viņš un Sems ir brāļi.

Malacis, Lī, tu esi īsts izcilnieks. Grābs apliek platu roku ap jaunuļa izģindušajiem pleciem, lai parādītu, cik ļoti viņš ar to lepojas.

Tomēr sirdī viņš ir noraizējies viņš bažījas par to, kā aizbilstamais uztvers tās šaušalas, kas iesvaidāmo gaida drīzā nākotnē.

17

Pievakarē, pēc potes pret stingumkrampjiem un asinsanalīzes, kas viņam šķiet absolūti lieka, Gideons tiek izrakstīts no slimnīcas. Vienīgais gaišais stariņš ir tas, ka dāmai no policijas tikmēr ir izdevies ar kurjeru atgādāt viņa tēva mājas atslēgas.

Sēdēdams taksometrā, kas ved viņu no slimnīcas, Gideons redz, ka lepnā muiža ir krietni cietusi. Mauriņus izbraukājušas ugunsdzēsēju mašīnas, viena mājas puse vēl aizvien ir tīta melnos dūmos. Logu rūtis ir izbirušas, mūri ieplaisājuši.

Tieši šobrīd viņam par to nav liela bēda. Pagaidām šis nams viņam nav nekas vairāk kā tikai ķieģeļi un java. Pirmās emocijas parādās vien tad, kad viņš ir atslēdzis gigantiskās parādes durvis.

Pēc mātes nāves Gideons nezināja, kur dēties. No pašapzinīga, ekstraverta zēna, kas uzticas pasaulei un zina, ka viņam tajā ir vieta, viņš kļuva par biedējoši intravertu mazuli, kas baidās no cilvēkiem. Arī tēva nāve liek noskārst, ka viņā mainīsies kaut kas būtisks. Viņš vēl nezina, kas tieši, bet jūt, ka tā notiks. Viņā verd grūti aprakstāms dusmu, sarūgtinājuma un aizvainojuma kokteilis, kuram klāt jaucas nenoteikta nojausma, ka tas viss nav godīgi attiecībā pret viņu. Viņš zina, ka šis virums krasi mainīs viņa personības DNS.

Viņš staigā pa lielo, tukšo māju, asi apzinādamies savu vientulību. Viņam nav ne brāļu un māsu, ne vecvecāku. Arī savu bērnu viņam nav. Čeisu dzimtā viņš ir pēdējais. Lai ko viņš galu galā iesāktu ar savu dzīvi, viņa lēmums ietekmēs ne tikai pasaules domas par viņu, bet arī visu Čeisu ģinti.

Gideons nomet žaketi priekšnamā un kāpj pa platajām kāpnēm uz garo, vaļējo otrā stāva halli, meklēdams, kur varētu nomazgāties un cik necik izgulēties.

Šis nams nepārprotami nav paredzēts dzīvei piecsimt gadus pēc tā uzcelšanas. Lielas istabas ar augstiem griestiem to apkure noteikti maksā baltu naudu. Nav brīnums, ka tēvs, kā rādās, apdzīvojis tikai dažas telpas. Pa logiem velk caurvējš, to rāmji būtu jāmaina. Uz sienām ir mitruma plankumi. Grīdas čīkst briesmīgāk nekā veca burinieka brangas stiprā vētrā, krāsas un otas šajā miteklī nav manītas vismaz gadus piecdesmit.

Tēva guļamistaba ir pati mazākā, un Gideonu tajā pārņem ārkārtīgi savāda jutoņa. Tā ir pilna ar tukšumu. Visur ir vecā

Čeisa mantas, bet tās kļuvušas bezpersoniskas, it kā cietušas atomsprādzienā, kas iznīcinājis visu cilvēcisko.

Pie gultas stāv grāmatu kaudze. Tai blakus balta tase, kurā vēl ir kāda colla tējas ar pelējuma kārtiņu. Droši vien pēdējā rīta vai vakara tēja viņa tēva mūžā.

Augstās, platās gultas pārklājs vienā pusē ir atlocīts. Iedobe vecajā atsperu matracī, pelēks palags un saburzīts dūnu spilvens skaidri un gaiši norāda, kur Nateniels gulējis. Gultas otra puse ir neskarta. Gideons neviļus savelk uzacis. Viņa teiksmaini talantīgais un pasakaini bagātais tēvs ir dzīvojis kā bezpajumtnieks un nomiris vientulībā.

Viņš vēl pēdējo reizi pārlaiž skatienu istabai un pamana virs durvīm senatnīgas zvana auklas paliekas reliktu no tiem laikiem, kad aukle vai virssulainis gulēja trauslā miegā, būdami gatavi, ka saimnieks viņus kuru katru bridi var saukt pie sevis. Prātā nāk lietaina sestdiena, kad viņš bija ekskursijā kādā vēsturiskā savrupnamā un no gida mutes izdzirdēja vienu vienīgu interesantu piezīmi: šis nams, viņš teica, ir pilns ar slepenām ejām, lai kalpi varētu ātri un nemanāmi skraidīt šurpu turpu.

Interesanti, vai arī tēva namā ir tāpat? Viņš iziet gaitenī, kur viņa soļi saceļ veselu putekļu kamolu vērpeti, un pēta, vai aiz Nateniela istabiņas neslēpjas vēl kāda telpa.

Nē, neslēpjas vis.

Halles galā ir svina rūšu logs, pa kuru var redzēt dārzu. Viņš pieiet pie tā un ievēro, ka tapetes labajā pusē salāgotas dīvaini. Pieklaudzina pie sienas. Izklausās pēc preskartona. Paklauvē metru pa kreisi, pēc tam metru pa labi.

Tur ir kārtīgs akmens mūris.

Viņš turpina izklaudzināt sienu. Kartona laukums ir pietiekami liels, lai aiz tā varētu būt durvis. Ne rokturu, ne viru nav, tomēr Gideons jūtas pārliecināts, ka izsecinājis pareizi. Viņš nometas četrrāpus un iztausta ar roku, gluži kā arheoloģiskajos izrakumos. Pirksti atrod skaldni, kur grīdlīste saiet kopā ar halles grīdu. Viņš mēģina to atvilkt, taču nespēj, tā ir pamatīgi noķīlēta. Viņš saīgst un mēģina stumt.

Siena atsprāgst vaļā, uzdvešot smacīgu nevēdinātas telpas elpu.

Gideons pielec kājās. Sienā ir parādījusies šaura, tumša atvere. Viņš iebāž roku un satausta elektrības slēdzi. Kad ir tapusi gaisma, viņš apstulbst: priekšā ir šaura telpa, kaut kas līdzīgs ļoti garam skapim. Vienu sienu līdz pašiem griestiem aizņem grāmatas. Pie otras ir vecas videokasetes un neliela videodisku kaudzīte. Tālākajā sienā ir iebūvēts vecs pirmsplazmas laikmeta televizors.

Viņa prāts darbojas ar jaušamu pārslodzi. Kāpēc viņa tēvam bija vajadzīgs šis slepenais kambaris? Kas redzams visos šajos videoierakstos, un kāpēc tie nobēdzināti šeit? Kāpēc desmitiem grāmatu ir šeit, nevis pienācīgos grāmatskapjos pirmajā stāvā?

Kāpēc tēvam tik ļoti vajadzēja to visu glabāt slepenībā?

OTRĀ DALA

9

18 treŠdiena, 16. jŪnijs soho, londona

Džeikam Timberlendam ir trīsdesmit viens gads, bet tiem, kuri nezina, viņš stāsta, ka divdesmit septiņi. Trīsdesmit un pāri par trīsdesmit kaut kam tādam viņš vienkārši vēl nav gatavs. Džeika draugu lokā vecums ir kas līdzīgs lielai dzimšanas dienas piespraudei, kādu bērnībā nēsā pie krūtīm, lai visi zina: "MAN IR 5 GADI". Tie, kuriem ir trīsdesmit, tikpat labi varētu rakstīt: "Man ir čības, paklāji, suņi, ģimene, Volvo. ES ESMU GARLAICĪGS."

Un Džeiks jau nu nepavisam nav garlaicīgs. Sevišķi tādos vakaros, kad viņš ir salietojies vairāk mākslīgu vielu nekā Pīts Dohertijs un Eimija Vainhausa kopā.

Viņš nav bagāts. Toties viņa tēvs gan ir. Baņķieris plus bagāts. Tēva nauda nāk no tik seniem laikiem, ka viņu sasodītais dzimtas koks droši vien zaļoja jau Ēdenes dārzā, kad tur apkārt vēl blandījās Ādams. Tas viss dienās tiks Džeikam, taču pagaidām viņam jāapmierinās ar piecus miljonus mārciņu vērtu midzeni Marīlebonā un pabalstu, ar ko knapinoties pietiek astonam mārtinam, kluba rēķiniem, retumis kādam ieguldījumam un dažai labai naktij pilsētā.

Džeiks ir vienīgais dēliņš un lorda Džozefa Timberlenda mantinieks, fotogrāfiem regulāri gadās viņu notvert pārī ar kādu no Londonas stilīgākajām čiepām, kailmodelēm un sirmu rokzvaigžņu palaidnīgajām meitiņām. Nu labi, ko tur liegties, viņa labākais draugs strādā žurnālā Heat, bet kam tad draugi ir domāti?

Šovakar viņš izskatās grandiozi. Zils, mirdzošs zīda un kokvilnas uzvalks ar tumšzilu kreklu un jaunām melnām itāļu kurpēm. Viņš jau ir notēmējis uz vienu reāli spridzīgu zaķenīti. Graciozu būtnīti, kas iebrāzusies Chinawhite VIP sektorā un uzvedas tā, it kā viņa te būtu kundze un saimniece. Amerikāniete, nevainojami baltie zobi par to pavēsta krietni pirms tam, kad tu dzirdi viņas smieklus un pārmērīgi skaļo sačalošanos ar svītu. Augsti vaigu kauli, siltas, brūnas acis, gari, rūpīgi izbužināti mati un pasakainas kājas, kas sākas no retrostila minisvārciņiem zaļos, koši rozā un koraļļsārtos toņos. Viņa izskatās pēc hipiju kinozvaigznes.

Jau skatoties vien uz viņu, Džeikam reibst galva.

Tad viņa pamet acis uz šo pusi.

Oho! Džeiks varētu uziet gaisā kā naftas atradne. Viņas seksuālā gravitācija ir tik stipra, ka Džeiks metas pie viņas cauri visam klubam. Mazulītei apkārt ir vesels bars smukuļu, ij puisīšu, ij meitenīšu, bet izskatās, ka tā redz tikai viņu.

-     Tprū, čalīt. Kur tu tā skriesi?

No zila gaisa ir materializējusies liela, melna roka viņam uz krūtīm.

-      Es ļoti atvainojos! Džeiks ar netīksmi pablenž uz prāvajiem pirkstiem, tie gandrīz kā krokodila žokļi rēgojas pavisam blakus viņa trauslajam, baltajam kaklam. Atļausiet?

Viņa nevainojami pieklājīgā angļu valoda ir adresēta vīram, kurš ir tāds milzenis, ka viņa pleci aizņem visu Džeika redzeslauku.

-     Diemžēl, ser, jums vajadzēs griezties atpakaļ. Dāmai ir nelielas svinības, un neviens svešs tajās netiek ielaists.

-     Svinības bez svešiem? Džeikam pasprūk nervozs smiekliņš. Es gribu tikai stādīties priekšā, es esmu…

Krokodila mute aizcērtas. Pirkstžokļi sagrābj Džeiku aiz rīkles un aizelsušos ved atpakaļ uz VIP zonas tālāko stūri, kur nosēdina krēslā.

Kamēr viņš pūlas atgūt elpu, vecāks vīrietis ar īsiem, sirmiem matiem notupstas un dziļi ieskatās viņam acīs.

-     Dēls, man ļoti žēl, ka mums vajadzēja tā darīt. Tagad mēs tev uzsauksim pudeli, vari pats izvēlēties, un tu paliksi šeit un mierīgi dzersi. Norunāts?

-      Šis ir mans klubs! Džeiks aizsmakušā balsī protestē un pielec kājās. Tas visvairāk pārsteidz viņu pašu, un viņam nav ne jausmas, ko darīt tālāk. Uz priekšu viņš netiek, tur stāv krokodils un vēl viens neradījums melnā uzvalkā. Lai tiktu tiem pāri, viņam vajadzētu pieslienamās kāpnes.

Viņpus tai muskuļu grēdai Džeiks atkal pamana daiļo amerikānieti. Viņa kaut ko pasaka blondīnei, kas stāv turpat blakus, un Džeikam bezmaz žoklis atkaras nāk uz viņa pusi.

To nav iespējams pārprast. Viņas acis ne uz mirkli neatraujas no viņējām. Dievs vien zina, kas viņa tāda ir, bet šobrīd viņa nāk runāties ar Džeiku Timberlendu.

Kalni draudīgi virzās uz viņa pusi, taču Džeiks neliekas zinis. Mīlestība ejot rokrokā ar sāpēm, pauž tautas gudrība. Rādās, viņš tūlīt uzzinās, cik lielas ir šīs sāpes.

19

Kā skurstenī iekritis putns virtuvē iečiepstas Gideona mobilais. Ir skaidrs, ka paspēt neizdosies, tomēr viņš skriešus metas laukā no tēva slepenās istabas un rikšo lejā uz pirmo stāvu. Viņš ir burtiski pāris sekunžu par vēlu. Kamēr viņš drudžaini meklē rakstāmo un papīru, ieslēdzas balss pasts. Beidzot, pie ledusskapja, atrodas bloknots. Pirmajā

lappusē ir īss iepirkumu saraksts siers, biskvīti, augļi, šokolāde: pēdējās vakariņas, kuras tēvs tā ari nepaēda.

Viņš noklausās ziņu, pieraksta numuru un uzreiz zvana.

Atsaucas sievietes balss. Policijas pārvalde. Inspektore Beikere klausās.

Ak vai! Te Gideons Čeiss, jūs nupat man zvanījāt.

-     Mister Čeis, paldies, ka piezvanījāt. Es gribēju apvaicāties, cikos jūs vēlētos redzēt sava tēva mirstīgās atliekas.

Šie vārdi viņu apdullina kā sitiens. Viņš no tā baidījās. Protams, policijas pārstāve Beikere viņam par to jau ieminējās. Tomēr tagad, kad tas bridis ir klāt, viņš tam absolūti nejūtas gatavs. Jā. Paldies.

-     Tas ir Eibrahamsa un Kaningema apbedīšanas birojā Šaftsberijas Blīkstrītā. Vai jūs zināt, kur tā atrodas?

-     Nē. Es neesmu šejienietis. Nemaz nepazīstu šo reģionu.

-     Tas nekas, atrast nebūs grūti. Ielas labajā pusē, netālu aiz Aivīkrosas apļa. Viņi ierosināja, ka jūs varētu atbraukt rīt desmitos. Ja tas jums neder, es iedošu telefona numuru un jūs pats varat sarunāt ērtāku laiku.

Pulksteņa ciparnīcā nav tādas stundas, kas būtu piemērota, lai skatītos uz tēva līķi. Būdams īstens anglis, Gideons saka tieši pretējo: Jā, rīt desmitos, ļoti labi.

-     Norunāts. Es viņiem paziņošu.

-     Paldies!

Megana nomana, cik grūti viņam tas viss nākas. Ja vēlaties, es varētu palūgt kādu no policijas, lai jūs pavada. Vai tā jums būs vieglāk?

-     Neraizējieties, būs labi tāpat.

-      Saprotu. Izklausās, ka viņa tiešām saprot. Ja pārdomājat, piezvaniet man, lūdzu.

Kad saruna ir beigusies, Gideons atkal kāpj uz otro stāvu.

Slepenajā istabā viņš atgriežas, sirdij nedaudz trīsot, baidīdamies, vai videoieraksti neizrādīsies pornogrāfija. Un pat ja izrādītos, viņš sev saka. Var taču būt ļaunāk. Varbūt tajos iemūžināts, kā Nateniels aplaupa kapus, aptīra mirušos, nododas savam ārkārtīgi apšaubāmajam vērtīgu mākslas priekšmetu ieguves rūpalam.

Viņš apstājas un vērīgi palūkojas apkārt. Arheologa darbs viņam iemācījis, ka ir ļoti vēlams vispirms uzmanīgi novērtēt zemi un tikai tad sākt rakt. Vecajam pateicienam, ka tas, kurš neatdara acis, atdara maku, arheoloģijā ir liela taisnība: paslinkojot, nepaņemot acis rokā, tu vari gadiem rakties aplamā vietā un tā ari neko neatrast.

Gideons zina, ka pēdējais, kas pirms viņa uzturējies slepenajā kambari, ir bijis viņa tēvs. Tas bija skaidrs pēc tā, kā viss ir atstāts. Tīrs un kārtīgs, vienīgi daži DVD vāciņi palikuši neaizvērti. Iepretim televizoram stāv liels ādas krēsls, istabas vidū zems kafijas galdiņš. Vienā pusē uz tā ir zābaksmēra traips, acīmredzot tēvs, skatīdamies ekrānā, bija turējis kājas uz galda. Turpat ir kristāla glāze, kas smaržo pēc viskija, taču nedz pudeli, nedz karafi nekur nemana. Droši vien dzērieni glabājas kādā no atvilktnēm zem grāmatplauktiem. Tālākajos plauktos stāv kastes. Gideons neviļus jautā sev, cik daudz tēvs pēdējā laikā dzēris. Blakus glāzei ir mūžvecs klēpjdators oho, no tiem laikiem, kad datori vēl ņēma pretī disketes, bloknots un neglīts zīmuļu trauciņš no māla; to viņš acumirklī pazīst. Viņa paša roku darbs, uztaisīts skolā un pārnests mājās kā Tēva dienas dāvana.

Nav grūti uzminēt, ka šajā istabā tēvs darbojies; kaut ko pierakstījis, pārskatījis un sistematizējis pierakstus. Kaut ko? Mjā, ko gan? Viņš pamana televizora pulti, kas guļ rokas stiepiena attālumā no krēsla, un nospiež ieslēgšanas pogu. Sienā zem televizora ir trīs plaukti; vienā atrodas iespaidīgs, bezmaz profesionāļiem domāts videomagnetofons, otrā DVD ierīce, bet apakšējā visādi krāmi: vadi, kasešu kārbas un pieklīdušas monētas.

Televizors ir atdzīvojies un aizpildījis ekrānu ar melnbaltu švīku mudžekli. Tad pamostas DVD ierīce, kas uzreiz metas cīņā par to, kurš te būs galvenais. Uz ekrāna parādās graudaina, nefokusēta bilde, pēc visa spriežot digitāli apstrādāta veca Super 16 filma. Pamazām attēls kļūst asāks, un tagad uz ekrāna ir viņa tēvs, atdzimis vīra gadu pilnbriedā. Viņš pārliecinoši runā no lektora katedras: Stounhendžā ir senās pasaules brīnums. Ja mēs gribētu to uzbūvēt šolaik, ar mūsu pašreizējo tehniku un matemātisko zināšanu līmeni, tas būtu iespaidīgs pasākums. Tas, ka tās būve sākās pirms piectūkstoš gadiem bez datoriem un CAD programmām, bez celtņiem, kravas mašīnām un liellaivām šo milzu akmeņu pārvadāšanai -, tas ir prātam neaptverami.

Gideonu pārņem garlaicība. Bērnībā viņš ir līdz nelabai dūšai klausījies visādas absurdas teorijas par to, ka Stounhendžā ir templis, senu ķēniņu apbedījumu vieta, pirmā astronomiskā observatorija pasaulē, kosmiska saikne ar Ēģiptes piramīdām, jā, pareizi, vēl pati lielākā bezjēdzība ka no Stounhendžas nākuši druīdi.

Kamera rāda tēva seju tuvplānā, tik tuvu, ka saskatāmas ādas poras, rugāji, tumšāki plankumi pēdas, ko viņa sejā atstājusi dzīve. Acis stiklaini spīd tajā slimīgajā aizrautībā, kas viņu allaž pārņēma, runājot par aizvēsturiskām lietām. Pulkstenis pēkšņi pagriezts atpakaļ, viņš atkal sludina savas teorijas, vicina rokas un sapin Stounhendžu ar citām megalītu senvietām Rietumeiropas teritorijā.

Šī būve šis brīnums man aiz muguras nav ūnikums, nepavisam ne. Pastaigājiet pa Francijas pļavām, un pamazām sapratīsiet, ka mūsu senčiem bija kopējs ģenerālplāns, kas aptvēra visu pasauli visu viņiem zināmo pasauli. Tūkstošiem menhīru lielu, garenu statenisku akmeņu no Bretaņas līdz Francijas dienvidiem liecina par sistēmu, ko senie cilvēki veidoja; tas pats sakāms par dolmeņiem, kapenēm Luārā. Un vēl taču ir Karnakal Pēdējo vārdu Nateniels izrunā ar uzsvaru, un viņa sejā parādās smaids; tik plati un laimīgi smaidām Gideons viņu nav redzējis. Vecā videokamera attālinās, un tēvs pagriežas pret akmeņiem.

Arheologi Kārnāku bieži dēvē par Francijas Stounhendžu. Vārds tai ir kopīgs ar slaveno Ēģiptes tempļu kompleksu, lielāko seno svētvietu pasaulē. Karnaka tika izveidota četrtūkstoš piecsimt gadus pirms Kristus dzimšanas. Tāpat kā Stounhendžā, tā tika būvēta divos posmos, un apbrīnojami! tā atrodas unikālos platuma grādos, kur saulgriežos gan vasaras, gan ziemas Saules atrašanās vieta veido ideālu Pitagora trijstūri attiecībā pret ģeogrāfisko paralēli. Šis arheoastronomijas brīnums nav nejaušība: par to jāpateicas pasaules dižajiem vizionāriem. Tas ir dievu darbs.

Gideons aptur filmu un iedarbina veco videomagnetofonu. Tas sāk klikšķēt un klabēt, mehāniskās galviņas griežas un pieslēdzas ierīcē atstātajai videolentei. Uz ekrāna parādās liels skaistas sievietes sejas tuvplāns. Seja ir tik skaista, ka viņš pēkšņi paliek bez elpas.

Māte.

Viņa smejas. Paceļ roku pret kameru, izskatās, ka viņa īsti negrib, ka viņu filmē. Gideons atrod vajadzīgo slēdzi, pagriež skaļāk. Slēdz laukā, Neit. Es nevaru ciest to ierīci, slēdz laukā, lūdzu!

Dzirdot viņas balsi, Gideons notrīc. Viņš neviļus paiet uz priekšu un pieskaras ar pirkstu galiem pie ekrāna.

Neit! Viss, pietiks!

Kamera attālinās, un kļūst redzama apkārtne. Marija Čeisa ir Venēcijā, viņa sēž gondolā, un viņai aiz muguras ir rudzupuķu zilas debesis. Viņa aizgriež galvu, tēlodama, ka piktojas uz vīru. Viņas garie mati ir biezi un tumši tieši tādi paši kā Gideonam -, un vieglais vasaras vējš liek tiem dejot uz viņas pleciem. Fonā šūpodamās attālinās Svētā Marka katedrāle, laivinieks svītrainā kreklā ved viņus pāri lagūnai. Tagad kadrs ir pietiekami plats, lai Gideons redzētu, ka Marija Čeisa ir gaidībās.

Viņš aptur kaseti un miklām acīm aizgriežas. Diezin vai šajos videoierakstiem piekrautajos plauktos ir tikai ģimenes vēstures materiāli. Pēdējā filma, ko skatījās tēvs, bija par māti, jo viņš vēlējās atsaukt atmiņā citus, laimīgākus laikus iespējams, laimīgākos mirkļus viņa mūžā. Cilvēki tā dara tad, kad viņiem klājas slikti, pašos grūtākajos brīžos viņu mūžā.

Viss, kas atrodas šajos plauktos, viņa tēva acīs bija svarīgs. Viņš šos ierakstus sistematizēja un noglabāja drošībā. Tomēr nekas nebija tik svarīgs kā atmiņas par šo sievieti vienīgo, kuru viņš savā mūžā bija mīlējis.

Gideons pieiet pie grāmatplauktiem. Viņš redz, ka tajos nemaz nav grāmatu, bet gan lielas burtnīcas sarkanos ādas vākos. Šādas burtnīcas bez līnijām un rūtiņām patīk gleznotājiem un rakstniekiem. Viņš mēģina izvilkt kādu sējumu no kreisā augšējā stūra, taču vāki salipuši kopā. Viņš tos atplēš.

Gideons atver pirmo lappusi un sagrīļojas, saņēmis vēl vienu emocionālu triecienu. Pirmais ieraksts tapis viņa tēva astoņpadsmitajā dzimšanas dienā.

Rokraksts ir tāds pats, varbūt vienīgi mazliet nedrošs.

Mani sauc Nateniels Čeiss, un šodien ir mana astoņpadsmitā dzimšanas diena. Šodien es kļūstu pilngadīgs. Es sev nosolījos kopš šīs dienas rūpīgi pierakstīt visu, kas noticis manā dzīvē; es ceru, ka tā būs gara, laimīga, notikumiem un panākumiem pilna dzīve. Es rakstīšu gan par labo, gan par slikto, par cildeno un apkaunojošo, par lietām, kas aizkustina manu dvēseli, un par lietām, kas mani atstāj vienaldzīgu. Mani skolotāji apgalvo, ka no vēstures var daudz uzzināt, un varbūt gadu gaitā, godīgi visu pierakstīdams, es daudz uzzināšu par sevi. Ja kļūšu slavens, es šos literāros vingrinājumus noteikti publicēšu, savukārt, ja es nebūšu nekas vairāk kā tukša vieta, tad vismaz mūža nogalē man būs mazliet siltuma, raugoties pagātnē un atminoties jaunības dedzīgo optimismu. Man ir astoņpadsmit gadu. Mani gaida iespaidīgs piedzīvojums.

Gideons nespēj lasīt tālāk, tas ir pārāk sāpīgi. Viņš pārlaiž acis muguriņu rindām. Vai tās visas ir tēva dienasgrāmatas?

Cītīgi pierakstīti Nateniela Čeisa varenās dēkas notikumi un izjūtas?

Viņš sāk vilkt ar pirkstu gar sarkanajām muguriņām un skaita gadus: tēva divdesmitā dzimšanas diena, divdesmit pirmā, divdesmit sestā togad viņš iepazinās ar savu nākamo sievu, divdesmit astotā tad viņam bija tikpat gadu, cik Gideonam ir šobrīd, trīsdesmitā togad Kembridžā notika Nateniela Gregorija Čeisa un Marijas Izabellas Pričārdas laulības, trīsdesmit otrā togad piedzima Gideons.

Trīcošais pirksts apstājas. Te sākas viņa teritorija. Skatiens aizslīd tālāk un paliek pie trīsdesmit astotā gada. Marijas nāves gada.

Rokas pašas stiepjas pie plānā sējuma, un viņš sāk to vilkt laukā no skrūvspīlēm līdzīgā citu gadu tvēriena, tomēr mazdūšība ņem virsroku. Nē, viņš nespēs to lasīt. Paskatīsimies, kas bija pēc diviem gadiem. Tad tēvam bija četrdesmit.

Viņš izvelk dienasgrāmatu. Pēc mātes nāves pagājuši divi gadi. Gideons ir gatavs visam, ko varētu uzzināt par viņa paša dzīves astoto gadu.

Nē, izrādās, ka viņš nav tam gatavs.

Tas nav rakstīts angliski. Nav rakstīts nevienā saprotamā valodā.

Ieraksti tēva dienasgrāmatā ir šifrēti.

Gideons izķeksē nākamā gada sējumu.

Šifrs.

Aiznākamais gads.

Šifrs.

Viņš metas uz kambara tālāko galu un apstājas pie pēdējā sējuma. Sastingst, atskārtis, ka tūlīt viņa rokās būs Nateniela Čeisa dzīves pēdējais gads.

Sirds krūškurvī svaidās kā satrakots vērsis pa arēnu. Viņš norīstās, izņem sējumu no plaukta un atšķir pirmo lappusi.

20 soho, londona

Viņa smaržo pēc kanēļa. Un laimi izraisošie surogāti viņu nes tā, ka daiļās kājiņas neskar zemi.

To visu Džeiks Timberlends pamana, kad smukiņā amerikāniete uz atvadām noskūpsta viņu ielas malā. Viņai noteikti nav vairāk par divdesmit diviem gadiem. Un atvadu skūpsts nav nekāda bučiņa uz vaiga. Viņa saņem Džeika seju ar saviem manikirētajiem pirkstiņiem un maigi pieskaras viņa lūpām. Viņš ļauj mazulītei rīkoties.

Un viņa zina, kā to darīt. Vieglītiņš mēles pieskāriens pats galiņš tikko manāmi aizķer viņa augšlūpas iekšpusi. Viņa acīs zem aizvērtajiem plakstiem dejo dzirksteles. Mazulīte atraujas. Atā! Smaids, un viņa jau iet prom.

Pagaidi!

Viņa vēlreiz pasmaida un graciozi ieslīd limuzīna aizmugures sēdeklī. Melnais tips ar krokodila rokām aizcērt durvis un uzmet Džeikam tādu skatienu, ka uzreiz ir skaidrs: tas vairs nav nekāds brīdinājums viņam ir pieteikts karš.

Ej ka tu… Džeiks atliec plecus un dodas uz tumšā loga pusi. Otro reizi vienā vakarā milzīga roka uzspridzina viņam krūtīs granātu, un viņš nozveļas uz ietves. Miesassargs ielec blakus šoferim, un limuzīns aizslīd ātrāk, nekā Džeiks paspēj uzķepuroties kājās. Skaistākā sieviete, kādu viņš savā mūžā ir redzējis, tikko noskatījās, kā viņš noliekas uz pakaļas. Jauks noslēgums vakaram, ko tu neteiksi!

Viņš izpelnās pāris dīvainu skatienu no pārīšiem, kas aizslīd viņam garām Soho dzīlēs. Ietve vēl nav nožuvusi pēc lietus, un viņa drēbes tagad ir slapjas. Viņš notrauc dubļus un granti no biksēm un meklē kabatā mutautu, lai notīrītu rokas.

Dubļos plīvodams iekrīt kaut kas balts. Viņš noliecas tam pakaļ. Glāzes paliktnis, kuram noplēsta reklāma un tās vietā uzrakstīta vēstulīte: "Piezvani man rīt te būs numurs x." Bučiņai blakus ir pāris šņāpieniem uzzīmēta priekškaramā atslēga.

Džeiks nespēj atraut skatienu no skricelējuma. Ak kungs! Tagad ir skaidrs, kāpēc šai zaķenītei ir tik zvēriska apsardze.

21

Rokas, turot dienasgrāmatu, trīc. Gideons apsēžas uz grīdas un atspiežas pret grāmatplauktu. Viņam bail lasīt, ir tāda sajūta, it kā viņš būtu piekauts it kā no slēpņa viņam pēkšņi būtu uzbrukuši neredzami ienaidnieki. Viņu uz lāpstiņām nolicis tēva gars.

Viņš skatās uz dienasgrāmatu muguriņu rindām plauktos tēva dzīve, par kuru viņš neko nezina. Un vairāk nekā divdesmit gadus tēvs par to ir rakstījis šifrēti.

Kāpēc?

Gideons papurina galvu un piemiedz acis. Ikkatrai nama loga rūtij no ārpuses kā uzrakta zeme spiežas virsū tumsa. It kā viņš sēdētu kapenēs. Viņš lēni atver vāku; labās puses iekšlapā ir ierakstīts: TKNAMY KAY.

Viņam neviļus jāpasmaida. Gideons ar roku pārvelk pāri lappusei un itin kā atgriežas bērnībā. Tēvs nemēdza kopā ar viņu spārdīt futbola bumbu, neņēma rokā kriketa nūju, ne reizi neaizveda viņu uz peldēšanu toties spēlēja ar viņu prāta spēles. Nateniels veltīja daudzas stundas tam, lai izgudrotu Gideonam mīklas, āķīgus uzdevumus un spēles, kas ielika viņā loģiskās domāšanas pamatus un nesatricināmu klasiskās izglītības bāzi.

Vārdus TKNAMY KAY veido sengrieķu burti, kurus tēvs uzskatīja par pirmo īsto alfabētu, Eiropas, latīņu un Vidējo Austrumu alfabētu pirmavotu. Nateniela Čeisa dēlam bija jāiemācās

visi sengrieķu burti. Lai zēnu pārbaudītu un lai nebūtu tik garlaicīgi, profesors Ceiss izdomāja vienkāršu šifru. Divdesmit četri grieķu alfabēta burti ačgārnā secībā atbilda angļu alfabēta burtiem, proti, omega nozīmēja A un tā joprojām līdz alfai, kas nozīmēja X. Arhaiskie burti digamma un kopa atbilda angļu alfabēta pēdējiem burtiem X un Z. Nateniels gadiem ilgi dažnedažādos nostūros atstāja zēnam šifrētas zīmītes līdz abu attiecības kļuva pārāk mokošas un nekāda sazināšanās vairs nebija iespējama.

Gideons pūlas atcerēties šifru. Pagājuši vairāk nekā piecpadsmit gadi. Tad viņš atskārš: TKNAM Y KAY nozīmē VOLUME ONE, pirmais sējums. Viņš atkal atskatās uz desmitiem sējumu plauktos: cik tur ir šifrētu vārdu! Tos vajadzētu šifrēt līdz mūža galam.

Mūžs, lai pārtulkotu mūžu.

Gideons pāršķir lapu, un viņam kļūst nelāgi ap dūšu. Rokraksts ir nesaudzīgs atgādinājums par pirmsnāves zīmīti. Viņš sāk urbties cauri pirmajai rindkopai, taču iemaņas ir zudušas un pēc pāris vārdiem viņš liekas mierā. No kafijas galdiņa paņem papīra lapu un divus zīmuļus melnu un sarkanu. Viņš uztaisa tabulu: grieķu alfabēta burti pa kreisi, angļu alfabēts pa labi.

Turēdams tabulu blakus, viņš atkal ķeras pie pirmās lappuses un ātri pārtulko AQEPQAFIYN NATHANIEL un XPQZY CHASE.

Dienasgrāmata ir rakstīta pirmajā personā, un tajā viņa tēvs fiksējis ikdienas domas.

Viņš sāk šķirt lappuses, neko īpašu nemeklēdams un domādams, cik fantastiski ir tas, ka viņš var ceļot šurpu turpu pa tēva dzīves dienām, mēnešiem un gadiem. Apmēram burtnīcas vidū burti kļūst treknāki, rindas, liekas, rakstītas lielā dedzībā un aizrautībā. Gideons visu mūžu ir ritin rijis grāmatas, un viņa skatiens ir pieradis slīdēt pa tekstu ieslīpi, meklējot atslēgvārdus.

Pēkšņi acīs ielec ZEKAYPYA2Y, ^NKK<I> un ZQXHITrnXY. Nevar būt. Viņš noteikti ir kļūdījies. Viņš noguruma dēļ izdara pārsteidzīgus secinājumus. Vārds ZEKAYPYA2Y viens pats būtu gluži nevainīgs; skaidrs, ka tēvs par to raksta: tā ir STONEHENGE, Stounhendžā.

Viņa sirdi stindzina abi pārējie vārdi.

ҐNKK<1> nozīmē BLOOD. Asinis.

Un ZQXHnTnXY ir SACRIFICE. Asins upuris.

22 marĪlebona, londona

Džeiks Timberlends iemet žaketi kaktā un atkrīt uz milzīgās, melnās ādas gultas ar iebūvētu piecdesmit collu plazmas ekrānu; gaisma istabā pamazām sakrēslo. Viņš ir pārāk uzskrūvējies, un likties gulēt nav jēgas; dīvainā kārtā nav ari noskaņojuma līdz ritam ķerstīt smukulītes, nākamās slavenu futbolistu draudzenītes. Un vispār viņa šīvakara randiņš vēl nav beidzies. Pateicoties mobilajam tālrunim, tas tūdaļ kļūs virtuāls. Lai dzīvo tehnoloģijas!

Kreisajā rokā aifons, labajā papīriņš ar atslēgas kricelējumu, ko viņam kabatā kaut kā paspēja iebāzt daiļā amerikāniete. Keitlīna vai, precīzāk, Keitlīna Loka.

Cilvēkam pietiek pazibēt rokas stiepiena attālumā no "Loka meitiņas", lai viņš nonāktu pašās smalkākajās aprindās, prāto Džeiks. Šobrīd viņa, jādomā, vai nu turpina ballēties tas ir maz ticams, jo tie gorillas diezin vai atvēl viņai pārāk daudz brīvības, un dzer kokteilīšus kopā ar tām sapucētajām dūdiņām un dūkulīšiem, vai ir laba meitene un jau ielīdusi gultiņā. Tas ir visticamākais. Taču, lai kur arī viņa ir, Keitlīna Loka noteikti domā par viņu. Nevar atvadīties no kāda ar tādu skūpstu un pēc tam par viņu nedomāt.

Viņš to izmantos. Izmantos uz pilnu klapi, kamēr tas viss vēl ir svaigs. Uzbūvēs pamatus mazam, jaukam romāniņam. Un to vislabāk darīt, sūtot seksīgas īsziņas neko pārdrošu, neko rupju. Tikai pāris īsu vēstulīšu, lai pavēstītu, ka viņš nespēj beigt par mazulīti domāt. Sākt pieklājīgi un virspusīgi, tad pamazām virzīties uz priekšu, kļūt emocionālākam. Pirmajā īsziņā to visu nedrīkst izgāzt: tad meitene vienkārši neatbild vispār neatbild; tev atliek vienīgi mēģināt vēlreiz.

Džeiks sāk rakstīt. Cerams, Tev vakars beidzās ok. Man prieks, ka Tevi satiku. Džeiks. Nē, tas nekam neder. Viņš raksta vēlreiz: Cerams, Tev vakars beidzās ok. Man bija LIELS prieks Tevi satikt. Džeiks.

Nē, joprojām neder.

Paga, cik tad viņai gadu? Daudz jaunāka. Ahā, rokā ir: Ceru, Tev bija foršs vakars. Super, ka Tevi satiku! Džeiks x.

Viņš atļaujas apmierināti pasmaidīt un nospiež pogu "nosūtīt". Telefons ir fantastiska padarīšana. Viņš skatās, kā mazā virtuālā aploksnīte salokās, izdiedzē spārniņus un aizlido tieši pie viņa mīļotās. Hm, jā, kāpēc ne? Pagaidām tā ir iekāre, tīra un vienkārša iekāre. Bet kāda jēga liegties, bez iekāres nekāda mīlestība vispār nevarētu rasties.

Telefons iepīkstas. Oho, tik ātri! Laba zīme.

Piezvanīja gribi x.

Nūjā, tā gluži viņš nebija domājis. Viņš nemaz to negrib ari. Mazs īsziņu flirts pirms laišanās saldā dusā bija teicama ideja, bet runāt tūlīt, uz līdzenas vietas tā visu var salaist dēlī. Džeiks prāto. Ja meitene saka: Piezvani, ja gribi, tas vispār nav nekāds lūgums. Tas ir norādījums.

Viņš norauj zeķes un kreklu, vannasistabā ielej glāzē ūdeni un ielien gultā zvanīt. Viņu sagrābj mērena panika.

-     Čau, te Džeiks!

-      Čau, Džeik. Viņa runā klusiņām un drusku miegaini. Es mēģināju uzminēt, vai tu atsūtīsi īsziņu vai piezvanīsi.

-     Arī pēc tam, kad tu redzēji, kā es iesēžos peļķē?

Viņa pasmejas.

-     īpaši pēc tam, kad tu iesēdies peļķē.

-      Patiesībā es to neizdarīju pēc savas gribas mani iesēdināja viens no taviem gorillām.

-      Droši vien Ēriks. Viņš manis dēļ ir gatavs uz visu. Viņš mēdz čaļus apstrādāt daudz pamatīgāk. Daudz, daudz pamatīgāk un pat tādus, ar kuriem es nebučojos.

-      Atgādini, lai es izsvītroju Ēriku no Ziemassvētku apsveikumu saraksta.

-     Viņš vienkārši sargā mani, kā prot.

-     Es pamanīju. Kāpēc tu to izdarīji?

-     Ko?

-     Kāpēc tu mani noskūpstīji?

-      A, droši vien tāpēc, ka gribēju. Viņa jau runā pavisam miegaini. Un, būsim godīgi, tu gribēji, lai es to izdaru.

-Jā?

-      Nekad mūžā nebiju redzējusi, ka čalim tik briesmīgi gribas, lai viņu sabučo.

Džeikam ir jāsmejas.

-     Jā, tev nav ne jausmas, cik briesmīgi.

-     0, ir gan. Tu ar to bakstīji man pavēderē. Tā bija diezgan pamatīga jausma.

-     Nevar būt! viņš izliekas satriekts. Es tiešām tā darīju?

-    Jā, kā tad, tu pats laikam nemanīji.

-     Mainīsim tematu, labi? Pirms kādam no mums kļūst neērti.

-     Tā nebūšu es.

-     Es tev ticu. Kā lai es atkal tevi satieku?

-     Labs jautājums.

-     Un atbilde?

-     Atbilde ir: pacieties. Tu vari man zvanīt uz šo numuru, tā ir manis pašas simkarte, bet satikšanos es tev uzreiz nevaru apsolīt.

-     Ko lai es daru ar savu jausmu?

-     Liec lietā attapību. Arlabunakti.

Un viņa pārtrauc sarunu.

Džeiks sēž un blenž uz sasodīto aparātu. Prātodams, kā viņš tiks galā ar briesmīgajām sirdsklapēm un stīvo, kas ir tik liels, ka uz tā varētu žonglēt šķīvi.

23

Pēc iepriekšējās negulētās nakts Megana ir priecīga, ka šovakar meitiņa jau saldi aizmigusi savā istabā un savā gultiņā. Lai kā viņa neieredz Ādamu, taisnība vien jau viņam ir. Viņa izslēdz gaismu, aizver durvis, atstādama savu eņģelīti klusi šņākuļojam veselas mīksto rotaļlietu armijas ielenkumā. Temperatūras Semijai vairs nav, viņa vairs nav arī tik gurdena. Varbūt mammas eņģelītis no rīta jau būs pavisam vesels.

Megana aizstaigā uz savas mājiņas apvienoto virtuvi un dzīvojamo istabu un ielej glāzē pēdējās kjanti paliekas. Tagad varētu ieslēgt televizoru un paskatīties kaut ko trulu, lai no galvas pazūd visi uztraukumi par Semiju, naudu un mūžīgā neizpratne, kā lai sabalansē Semijas mātes lomu ar darbu.

Taču viņai galvā kā lapsene spindz Čeisa lieta. Ir trīs iemesli, kuru dēļ pašnāvnieki pieliek šaujamo pie deniņiem un nocūko sienas: vai nu viņi vairs nevar izturēt kaunu un vainas apziņu par kaut ko tādu, ko ir izdarījuši, vai arī baidās, ka tas, ko viņi ir izdarījuši, nāks gaismā un viņu reputācija vai privātā dzīve būs pagalam, vai ari viņi ir nedziedināmi slimi, fiziski vai psihiski.

Nateniels Čeiss neiederējās nevienā no šīm kategorijām. Viņa bija savākusi visu iespējamo informāciju: bankas konta izrakstus, hipotēkas rēķinus, brokeru darījumus pilnīgi visu finansiālo un personisko informāciju gan par tēvu, gan par dēlu. Neko aizdomīgu tajā visā neizdodas saskatīt. Apbrīnojama ģimene un turīgāka, nekā varētu domāt. Vismaz dēls tagad ir īsts bagātnieks. Viņas dati liecina, ka Gideonam Čeisam tūlīt piederēs nekustamais īpašums, automobiļi, akcijas un uzkrājumi vairāk nekā divdesmit miljonu mārciņu vērtībā. Līdz ar muižu un diviem auto, kas stāvēja tās garāžā, septiņus gadus vecs reindžrovers un vairāk nekā miljonu vērts antīks rolsroiss Nateniela Čeisa mantinieks bija ieguvis drošos banku seifos noglabātas gleznas un senlietas, kas kopā maksā vairāk nekā piecus miljonus. Tad vēl nelaiķa Čeisa investīciju un privāto bankas darījumu portfelis, viss drošā vietā, UBS Šveicē: vēl seši miljoni. Dīvaini, taču ar viņa uzņēmuma lietām UBS nenodarbojās: tās bija uzticētas Credit Suisse, un šīgada pārskati liecina, ka tīrā peļņa būs vairāk nekā miljons mārciņu. Vecajam profesoram piederēja arī vairāki zemes īpašumi, jādomā, tiem bija kaut kāda normālam cilvēkam nesaprotama arheoloģiska vērtība.

Tagad tas viss nonāk Gideona rokās.

Viņa vēlreiz pārdomā naudas motīvu. Ja nezini, ko darīt, skaties, kurp aizplūst nauda. Ja viss negrozās ap seksu, tātad grozās ap naudu. Ja nav cita izskaidrojuma, tātad izskaidrojums ir nauda. Vienmēr.

Varbūt dēls nogalināja tēvu, uzdodams to par pašnāvību? Viņš tik daudz iegūst no tēva nāves, un Megana zina, ka viņš melo. Ja tā, kļūtu saprotams, kāpēc viņš neko negribēja stāstīt par tipu, kurš viņam uzbruka tēva kabinetā. Varbūt tas bija viņa līdzzinātājs? Varbūt Gideons Čeiss patiesībā ir slepkava un blēdis?

Bet varbūt viņa aiz noguruma vairs pati nezina, kādas muļķības sadzejo. Megana padodas un ieslēdz televizoru. Dziedāšanas šovs. Brīnišķīgi. Kur nu vēl lielāku stulbumu! Tieši tas, kas vajadzīgs, lai aizmirstu par darbu.

24

Ir nakts vidus, un Sems Grābs nespēj aizmigt.

Viņš zina, ka miegs tik drīz nav gaidāms. Līdz tam ir gaismas gadi. Viņš izņem no ledusskapja neaizsāktu vodkas pudeli, atskrūvē vāciņu un, pat nemeklēdams glāzi, izdzer gandrīz ceturto daļu. Viņš nav tik stulbs, lai nesaprastu, kas notiek. Jebkurš normāls cilvēks ķertos pie pudeles, ja būtu pastrādājis kaut pusi to briesmīgo darbu.

Tā viņš sev stāsta, kad beidzot ir izņēmis no netīrās virtuves ļodzīgā skapja glāzi. Gadās tādas naktis, kad atmiņas vienkārši nav izturamas. Tās atkal un atkal uzrodas uz tīklenes ekrāna kā šausmu filmas ainas. Šī nakts ir tieši tāda. Viņš nespēj aizgainīt atmiņas par upura sadragāto galvaskausu. Par tā tukšajām, nedzīvajām acīm, par mēnesbālo miesu, no kuras bija pazudušas visas asinis.

Grābs iebliež rīklē vēl vienu vodkas triecienu. Tas tika darīts diža mērķa labad, tik daudz viņš saprot. Tomēr šausmu ainas spītīgi atgriežas. Pietiek samirkšķināt acis, un viņš atkal ir tur un jauna mēness blāzmā cilā līķi. Gaļa, teica Muša, un viņam tā arī lika izturēties pret šo jauno vīrieti. Iztēlojies, ka tas ir jērgaļas gabals vai cūkas gurns.

Viņi iekrāva sakropļoto līķi Mušas lielā automobiļa aizmugurē un aizbrauca uz lopkautuvi: Mušām bija tās atslēgas. Tur viņi to uzkrāva uz konveijera lentes; tas zēns svēra bezmaz tonnu. Muša pakāra viņu ar galvu uz leju kā apdullinātu govi, tad pāršķēla rīkli un notecināja pēdējās asinis.

Grabam ausīs joprojām skan ķēžu žvadzoņa, elektriskā motora rūkšana un rēgainie trokšņi, ar kādiem atdzīvojās visas ierīces, kas vilka līķi uz priekšu. Pēc tam drausmīgā saciršana. Galvas nogriešana. Iekšējo orgānu izņemšana. Ar hidraulikas palīdzību novilktā āda. Vienubrīd gaļa ieķērās mehānisko līdzzinātāju nagos un Mušām vajadzēja to ķeksēt laukā; tad viņš gandrīz apvēmās.

Vēl viena vodkas glāze. Nelīdz: šie skati nekur nepazūd. Tie ir iesprūduši viņa atmiņā, ieķērušies tikpat ietiepīgi kā šaušalīgie gaļas gabali konveijera lentē. Aizmirsīsies, pazudīs, viņš mēģina sev iegalvot, taču pats tam netic. Tas viss nekur nepazudīs. Ak, beidzot nāk siltais, mīkstais vilnis. Tas veļas arvien tuvāk. Tomēr tas nespēs aizskalot vainas apziņu, šis vilnis ir bezspēcīgs pret bailēm, ka viss nāks gaismā.

Konveijers norāva no zēniņa kauliem pilnīgi visas miesas kripatiņas, jebkādas liecības, kuras varētu izmantot pret viņiem vai vispār pret kādu. Modernā lopkautuves sistēma viņu upuri pārvērta par mehāniski iegūtu gaļu piemērotu cilvēku vai dzīvnieku patēriņam. Sistēma bija tik nolādēti efektīva, ka pat sasaiņoja kaulus un taukus glītās paciņās. Asinis un fekālijas nonāca atkritumos un tika aizskalotas prom kopā ar kanalizāciju.

Mierīgi, neuztraucies! Muša visu laiku atkārtoja. Nav par ko kreņķēties.

Taču viņš uztraucas. Viņš kreņķējas un nespēj nomierināties. Ne tikai par šiem murgiem un vainas apziņu. Drīz tas viss atkārtosies.

Pavisam drīz.

25 ceturtdiena, 17. JŪNIJS LONDONA

Keitlīna Loka piemiedz acis un cauri sīvi dzeltenajai rīta dūmakai skatās uz Temzas mirdzošajiem ūdeņiem. Viņa guļ siltā, mīkstā gultā sava tēva dzīvoklī: vienā no viņa daudzajiem mitekļiem. Viņam ir māja Romā, māja Parīzē un divas vai trīs Spānijā un Šveicē. Tik daudz, ka viņa visas nespēj atcerēties. Vēl jau arī tie mitekļi viņu pašu zemē: Losandželosā, Ņujorkā, Vašingtonā. Papucis ir slavens un bagāts. Un Keitlīna jau ir uzņēmusi ātrumu, lai kļūtu vēl slavenāka un bagātāka nekā papucis. Un arī mammuci pārspētu.

Par tēvu viņa ir gatava runāt bez mitēšanās, turpretim par māti neparko. Nē, nē! Mammucis ir aizliegtā tēma. Kailija Loka ir Holivudas zvaigznīte, kas pameta viņu un papuci un sagāja kopā ar zelta puisīti, tādu pašu zvaigznēnu. Keitlīna viņai ne dienas gaišuma nenovēl, kur nu vēl reklāmu par brīvu. Ja nu pilnīgi godīgi, viņa varētu ari atzīt saprašanos, kas valda starp mammuci un Fransuā, tumšmataino francūzi, kurš ir garāks par sešām pēdām un izskatās tā, ka varētu filmēties peldbikšu reklāmās.

Viņa rimstas žņaudzīt segu un kaila izslīd no gultas. Rokas sānos iespiedusi, apbrīno sevi lielajā spogulī blakus milzonīgajam logam, kurā dekoratīvi redzama Londonas "Acs". Koķeti paskatās pār plecu un veic pilnu apgriezienu ap savu asi. Mammucis par tādu augumu būtu gatavs pārdot dvēseli velnam.

Keitlīna nostājas sāniski pret spoguli un pēta zvaigžņoti strīpaino tetovējumu uz pēcpuses. Par to pagaidām zina tikai viņa pati un tetovētājs, kurš to taisīja. Pa balto rupjvilnas paklāju viņa aiztipina līdz galdiņam, uz kura stāv viņas mobilais tālrunis. Sāk smieties un paķer to. Viņas slepenais ierocis tajā ir priekšapmaksas simkarte, kuras numuru zina tikai viņas draudzenes.

Keitlīna to ieslēdz un ievada PIN kodu. Gaidīdama, kamēr aparāts sameklēs tīklu, viņa vēlreiz paskatās uz savu dibenu, apcerēdama, cik smagi norausies no tēva, ja viņš kaut kā dabūs zināt par to, ko viņa tagad grasās darīt.

Tālrunis ir atradis signālu, un viņa sadzen rokā fotokameras funkciju. Paiet kāds brīdis, līdz viņai izdodas apvaldīt smieklus un beidzot uzņemt dažas bildes. Tās visu laiku iznāk izplūdušas un greizas; daudzas izbrāķējusi, viņa pēdīgi uztaisa vienu, kas būs pietiekami laba.

Viņa apsēžas uz gultas malas, sameklē Džeika numuru un pievieno īsu pavadtekstiņu. Nospiež nosūtīšanas pogu un saļimst smieklos.

26

"Čīpstovs, Čīpstovs un Hokss" drīzāk līdzinās senlaiku ūtrupnieku kantorim, nevis advokātu birojam. Kāds jurisprudences profesors reiz Gideonam Kembridžā stāstīja, ka klientus var šķirot pēc tā, kādu juristu pakalpojumus viņi izmanto; spriežot pēc "Čīpstova un partneriem", viņam, liekas, bijusi taisnība. Iestādījums ir nenoliedzami tradicionāls un uzticams, taču caurcaurēm vecmodīgs un putekļains. īsti piemērots Natenielam Čeisam.

Sirma, briļļaina dāma vecumā pāri par piecdesmit Gideonam pieklājīgi paziņo, ka misters Čīpstovs jau gaida, un aizvada viņu līdz sarkankoka paneļiem izdaiļotām durvīm, pie kurām ir misiņa plāksnīte ar kabineta iemītnieka vārdu. Vīrietis, kas kabineta stūri pieceļas un nāk viņam pretī, ir sēdējis pie masīva riekstkoka rakstāmgalda, aiz kura kā gleznas ietvars viz logs bez aizkariem. Lucians Čīpstovs. No zila, svītraina uzvalka aproces Gideonam pretī pastiepjas Rolex ieskauta roka.

-     Gideons Čeiss. Ļoti patīkami. Gideons klusībā nolād savu

«

iedresēto, automātisko pieklājību.

-     Izsaku visdziļāko līdzjūtību sakarā ar jūsu tēva nāvi. Lūdzu, sēdieties!

Gideons ieņem vienu no diviem ādas lasāmkrēsliem, kas novietoti dižā rakstāmgalda maliņā, bet advokāts, aptuveni četrdesmit gadus vecs vīrietis ar iesirmiem matiem, atgriežas savā vietā, nogludina žaketi un apsēžas.

-     Vai jums piedāvāja tēju? Vai varbūt vēlaties ūdeni?

-     Es neko nevēlos, paldies.

Čīpstovs uzliek roku uz tālruņa aparāta. Vai tiešām?

Uzbāzīgā viesmīlība Gideonu saērcina. Jā, tiešām. Es neko nevēlos, paldies! Vispār viņš parasti nav tik viegli aizkaitināms; droši vien šoreiz tas ir nepazīstamās situācijas, nepatīkamo apstākļu dēļ.

Durvis atveras. Kabinetā ielāčo viegli uzkumpis vīrietis krietni gados. Kļūdīties nav iespējams: tas var būt tikai Luciana tēvs, biroja dibinātājs. Sedriks Čīpstovs, viņš nopurpina, itin kā dzirdējis Gideona prātojumus. Roku nesniegdams, seniors ierīkojas krēslā Gideonam blakus. Ceru, jums nav iebildumu, ka es piedalos. Vēlos izteikt visdziļāko līdzjūtību. Es ļoti labi pazinu jūsu tēvu. Viņš bija brīnišķīgs cilvēks. Es divdesmit gadus biju viņa advokāts.

Gideonam mēle niez norādīt, ka par "brīnišķīgu cilvēku" Natenielu nu gan nevarēja dēvēt, bet labi, lai jau paliek. Nē, nepavisam netraucēsiet. Paldies. Un tad pēkšņi turpina, bezmaz pats par to pārsteigts: Cik labi jūs viņu pazināt? Kādus uzdevumus viņš jums uzticēja?

Čīpstovi saskatās. Acīmredzot šis jautājums viņus iedzinis stūrī; Gideonam kļūst interesanti.

-     Mūsu attiecības bija drīzāk profesionāla, nevis personiska rakstura, vecais atzīstas. Mēs strādājām ar visiem juridiskajiem dokumentiem, kas bija saistīti ar viņa darījumiem, vienošanos tekstiem, līgumiem, importa un eksporta dokumentiem un tamlīdzīgi. Viņš bija viens no mūsu nozīmīgākajiem klientiem.

-     Par to es nešaubos. Tas noskan nedaudz indīgāk, nekā Gideons būtu vēlējies.

Lucianam šķiet, ka ir īstais brīdis iesaistīties sarunā:

-    Jūsu tēvs bija ļoti ambiciozs. Viņš guva lielus panākumus, mister Čeis. Ar viņu bija ļoti patīkami strādāt.

Gideons nenovēršas no Čīpstova vecākā.

-     Un personiskā aspektā?

Tas sakniebj sausās, vecīgās lūpas. Man gribētos domāt, ka mēs bijām draugi. Mēs abi mīlējām vēsturi, izjutām godbijību pret priekšteču paaudzēm…

Lucians izņem no rakstāmgalda atvilktnes aploksni, acīmredzami vēlēdamies pāriet pie tikšanās lietišķās daļas. Gideons gan nemaz nesteidzas. Tēvs atstāja man vēstuli.

Vecais jurists saraujas.

-     Pirmsnāves vēstuli. Vai jums ir zināms kāds iemesls, kas viņu varēja mudināt šķirties no dzīves?

Sedrikam neviļus ieplešas acis.

Gideons skatās uz vienu, tad uz otru Čīpstovu. Vai kāds no jums var man pateikt, vai viņš savā dzīvē bija izdarījis ko tādu, par ko viņam bija kauns? Ko tādu, ka viņu pārņēma tik milzīgs izmisums un depresija?

Čīpstovs vecākais plucina treknu krunku pazodē. Nē, diezin vai mēs varam atbildēt uz šo jautājumu. Nekā tāda nebija. Vismaz no juridiskā viedokļa ne. Mēs arī nevarētu atklāt šādu informāciju, pat ja zinātu: mums ir jārespektē klienta konfidencialitāte.

Gideons noskaišas un vairs necenšas to slēpt. Viņš ir miris. Es pieņemu, ka konfidencialitātes likums uz viņu vairs neattiecas.

Vecais šūpo galvu kā profesors, kas grasās norādīt uz elementāru kļūdu. Mēs tā nestrādājam. Pie mums attiecības ar klientu ir pirmajā vietā uz mūžu mūžiem. Viņš uzsvērti nopēta Gideonu. Mister Čeis, varu jums apliecināt: cik man zināms, jūsu tēvam nebija par ko kaunēties nedz personiskajā, nedz profesionālajā dzīvē. Viņam skapī nebija nekādu skeletu.

-    Jūs runājat par skeletiem! Gideons sāk smieties. Mans tēvs bija kapu zaglis. Viņš aplaupīja kapus Sīrijā, Lībijā, Meksikā un Dievs vien zina kur vēl. Viņš pārdeva vēsturiskus un unikālus mākslas priekšmetus svešu valstu valdībām un privātkolekcionāriem, kuriem uz tiem nebija ne mazāko tiesību. Viņam jau nu gan bija vesela skeletu nekropole.

Sedriks Čeiss ir vecs un pieredzējis; viņš zina, kad strīdā ir izredzes uzvarēt un kad gudrākais piekāpjas.

-     Lucian, esi tik laipns informē misteru Čeisu par viņa tēva pēdējo gribu un izsniedz viņam vienu testamenta eksemplāru! Krēslam čīkstot, viņš pieraušas kājās. Labu dienu, ser!

Lucians Čīpstovs klusēdams nogaida, līdz tēvs būs izgājis un aizvēris durvis.

-     Viņi abi bija tuvi, Čīpstovs dēls tad saka. Jūsu tēvs bija viens no nedaudzajiem cilvēkiem, ar kuriem manējais mēdza runāties.

-     Tāds ar tādu saprotas. Gideona dusmas vēl nav noplakušas.

Advokāts bikli klusē. Viņš pastumj Gideonam aizzīmogotu aploksni un pāri savai sarkanajai, ādā iemalotajai rakstāmmapei paņem otru. Šī ir Nateniela Čeisa pēdējā griba un testaments. Tas ir sastādīts un apliecināts saskaņā ar Anglijas likumiem. Vai man izskaidrot visu pēc kārtas?

Gideons abām rokām saņem aploksni. Viņš joprojām domā par Sedriku Čīpstovu. Vecais noteikti zina, kas tēvam bija slēpjams. Vai gan citādi viņš būtu tā reaģējis? Izlocījies, piesaucot "konfidencialitāti", nodrošinot atkāpšanos ar nožēlojamo "cik man zināms"?

-     Mister Čeis? Vai man izskaidrot jums testamentu?

Gideons paceļ galvu un apstiprinoši pamāj.

-     Man jūs jābrīdina, ka viens no jūsu tēva norādījumiem ir diezgan neparasts. Misters Čeiss pirms nāves ir vienojies ar Rietumu Viltšīras krematoriju.

Gideons savelk uzacis.

-     Tas ir neparasti?

-     Tik tālu nē. Daudzi iepriekš apmaksā savu apbedīšanu un izsaka norādījumus par tās norisi. Taču jūsu tēvs vēlas, lai pēc kremācijas Rietumu Viltšīrā viņa pelni tiktu izkaisīti Stounhendžā.

27 londona

Iziedams no rīta dušas, Džeiks Timberlends paskatās uz sevi un gandrīz dabū galu. Viņš izvelk no izlietnes apakšas svarus un uzkāpj uz tiem saņemt spriedumu. Četrpadsmit stouni. Vājprāts. Viņš nokāpj uz grīdas, tad atkal uzkāpj uz svariem. Nē, tie nav sabojājušies. Trīspadsmit stounus viņš, būdams piecas pēdas vienpadsmit collas* garš, var staipīt apkārt vienā mierā, bet, sasniedzot četrpadsmit, viņš nepaspēs ne attapties, kad jau izskatīsies pēc rešņu dubliera filmu pornoainās.

Izmisums pārtop apņēmībā. Pēc piecdesmit pietupieniem viņš jau gandrīz redz, kā taukiem cauri sāk vīdēt presīte, un jūtas daudz labāk.

Tagad viņš ieradies savā klubā un sēž ērtā atzveltnī, malkodams trešo kapučīno šīs tikšanās laikā. Viņa viesis Maksvels Daltons runā par problēmām naudas plūsmā, par ekonomikas

+ 14 stouni atbilst gandrīz 89 kilogramiem, piecas pēdas un vienpadsmit collas 1,80 metriem. (Tulk. piez.) panīkumu, par to, cik briesmīgi sarukuši ienākumi no reklāmām un cik ļoti viņam vajadzīgas investīcijas, jo citādi nāksies aiziet no šī biznesa. Daltons ir nesamērīgi platā uzvalkā tērpies apalītis ar lielām brillēm, kuru ietvari ir tikpat melni kā viņa acis. Viņam pieder interneta vietne, kurā var skatīties īsfilmas, ko saražojuši cilvēki, kurus neņem darbā televīzijā.

-     Cik tu gribi, un cik es par to dabūšu?

Daltons nervozi ķiķina.

-     Simt tūkstoši un desmit procenti?

Džeika sejas izteiksme ir nepārprotama: tas neies krastā.

-     Divdesmit procenti?

Viņš nesaka ne vārda. Visa uzmanība ir pievērsta ceptām olām Daltona šķīvī.

-     Divdesmit pieci? Daltons lūdzoši saka, tad sāk no jauna:

-     Es varētu sakost zobus un piedāvāt trīsdesmit.

Turpmāk es varētu sacīt, ka darbojos mediju biznesā: šī doma Džeikam itin labi patīk. Tas noteikti vairos viņa pievilcību. Nedaudz piemelojot, varētu pat uzdoties par kinoproducentu un filmu izplatītāju. Vispār mēs, iespējams, pat varētu vienoties. Bet ne par simt tūkstošiem un ne par trīsdesmit procentiem.

Daltons izskatās bezgala sarūgtināts.

Simt tūkstoši Džeikam ir kaķa spļāviens. Sencis pat būtu pierunājams finansēt visu. Ja ne, viņš pats varētu lakt mazāk šampja, kādu reizi neaizbraukt slēpot un iegrābties kredītā.

-     Paklau, Maks. Es tavā firmā ieguldīšu piecdesmit tūkstošus, bet par to es gribu piecdesmit vienu procentu.

-     Kontrolpaketi?

-     Tieši tā.

Ilgs, drūms klusums, tad Daltons izspiež atbildi:

-     Atvaino. Četrdesmit deviņi procenti tiešām ir maksimums, tik tālu iet būtu cik necik taisnīgi, bet par to es gribu septiņdesmit piecus tūkstošus.

Džeiks smaida.

-     Es gribu tev palīdzēt neiepērties sūdos. Bet tas nav septiņdesmit piecu taukšķu vērts. Es piedalos ar piecdesmit tūkstošiem un dabūju četrdesmit deviņus procentus. Pēdējais vārds.

Daltons vairs nevar tirgoties: dzīvokļa saimnieks jau dauzās gar viņa durvīm un pieprasa īres naudu.

-     Lai iet.

Džeiks stiepj roku, lai apstiprinātu vienošanos, taču tajā brīdī iedūcās viņa aifons.

-     Atvaino! Tā ir Keitlīna viņš acumirklī pazīst numuru. Uz ekrāna parādās īsziņa, un, kad ir atvēries arī pievienotais fails, viņam acis bezmaz izlec no pieres uz kātiņiem. Zem zvaigžņoti svītraina tetovējuma ir rakstīts: "Man ir karogs. Vai tev ir gana liels kāts? © Piezvani x."

Džeiks smaidīdams paskatās uz Daltonu un sniedz roku. Vai šī būs tāda diena, kad viņš izdrāzīs divus?

28

Semija ir pietiekami atlabusi un varētu doties uz dārziņu, taču Meganas māte Glorija par varītēm grib atbraukt un pati pieskatīt mazmeitiņu. Un nu reiz inspektore Beikere tiek laukā no mājām bez sprediķa. Paldies, mīļo Dieviņ! Brauciens uz iecirkni nav ilgs, un pavisam drīz viņa jau sēž atvērtā plānojuma inspektoru istabā pie sava galda, dzer melno tēju un lasa konsteblu Fezerbija un Džonsa ziņojumus.

Gideons Čeiss ir laimes luteklis. Tiešām, tiešām. Ja tajā brīdī, kad dispečers uzklausīja viņa zvanu, abi Meganas amatbrāļi gadījuma pēc nebūtu atradušies kaimiņu ciemā, viņi, visticamāk, būtu ieradušies pārāk vēlu. Kā raksta Fezerbijs, cietušais bezsamaņā gulējis priekšnamā un viņš to vilkšus izvilcis ārā, bet pēc tam izsaucis ātro palīdzību un ugunsdzēsējus.

Megana pēta nozieguma vietā uzņemtās fotogrāfijas: liesmās nomelnējuši ķieģeļu mūri, izdeguši logi. Ugunsdzēsēju ziņojums puslīdz apstiprina Čeisa stāstījumu: nav šaubu, ka uguns izcēlusies mājas rietumu galā, pirmā stāva kabineta aizkaru apvidū. Tas ir pilnīgi skaidrs. Kabinets, gaitenis un salons turpat blakus ir izdeguši pilnībā; lai to visu atkal savestu kārtībā, Čeisam būs kārtīgi jāiegrābjas tēva naudas zutenī.

Ziņojumā rakstīts, ka Čeiss bijis bezsamaņā, līdz ieradusies ātrā palīdzība un mediķi iztīrījuši viņam plaušas ar tīru skābekli. Tas laikam gan apgāž viņas jauno teoriju, ka Gideons Čeiss varbūt pats ir nogalinājis savu tēvu un ar līdzzinātāja palīdzību inscenējis uzbrukumu. Protams, līdzzinātāju varēja būt pārņēmusi alkatība: tādā gadījumā nav grūti iedomāties, ka tas mēģinājis novākt arī viņu.

Tomēr nē. Tas viss ir tīrākā bezjēdzība.

Megana noliek papīrus uz galda un atkal sāk prātot, kāpēc Gideons viņai melojis. Pēc visa spriežot, viņš ir kārtīgs cilvēks. Gudrs, izglītots, pieklājīgs, nu, varbūt drusku dīvains. Bet visi zinātnieki ir dīvaiņi.

Tad kāpēc viņš melo?

Varbūt viņš kramplauzi pazina? Maz ticams. Meganas savāktās ziņas liecina, ka bērnībā jaunais Čeiss lielākoties uzturējies internātskolā un viņa tēvs Karaliskajā Tolardā uz dzīvi apmeties salīdzinoši nesen. Pirms tam viņi mitinājās daudz pieticīgākā mājoklī grāfistes austrumos vai Kembridžā, kad Nateniels tur bija pasniedzējs.

Nu tad kāpēc? Vēl pastāv pavisam nedaudzas iespējas. Varbūt viņam bija bail; daudzi nozieguma upuri atsakās identificēt uzbrucēju, baidīdamies, ka tas var atgriezties un uzbrukt vēlreiz. Vai varmākas vietā to izdarīs kāds cits. Bailes atkal kļūt par upuri. Visnotaļ saprotamas.

Čeisam bailes noteikti nav svešas, bet arī sevišķi pārbiedēts viņš neizskatījās. Viņš nav no tiem, kurus Meganas māte saukā par gļēvo galertu. Ir vēl viena iespēja. Varbūt viņš zināja, ka viņa sencis bijis iepīts kādā netīrā lietā un kramplauzis ir kaut kā ar to saistīts. Iespējams, Gideons bija viņu uzaicinājis uz tikšanos, abi sastrīdējās, tas otrs viņam draudēja vai uzbruka, un tad Gideons izsauca policiju.

Nē, nekādas loģikas. Viņa vēlreiz pārlaiž acis ziņojumam. Ir pilnīgi skaidrs, ka Čeiss bijis bez samaņas, pamests nomiršanai. Zvanīdams uz policiju, Čeiss bija mierīgs un savaldīgs nevis uzbrukuma apdullināts un dūmus sarijies.

Tomēr patiesība kaut kur tepat vien ir. Nateniels Čeiss bijis iesaistīts kādās tumšās padarīšanās. Megana vienkārši to zina.

-     Beikere!

Megana paceļ galvu, un viņas mundrais garastāvoklis vienā mirklī ir pagalam. Uz viņas pusi soļo galvenā inspektore Džūda Tompkinsa. Pēdējā laikā šī četrdesmit gadus vecā blondīne ārdās kā klīniska idiote. Viņa ir lecīgāka par vardēm pilnu atvilktni. Maniakālo personības pārmaiņu cēlonis ir gaidāmās laulības otrās.

-     Kas par lietu, Beikere? Joprojām neesat tikusi galā ar to pašnāvību? Uz Meganas rakstāmgalda malas tiek novietota trieciendiētas nosmuidrināta pakaļa.

-     Nē, kundze! Megana turpat blakus izklāj konsteblu ziņojumus. Es vēl tikai lasu ziņojumus. Čeisa mājā bija ugunsgrēks.

-    Jā, es dzirdēju. Kas tur ir par lietu? Ielaušanās? Nelikumīgas apmešanās mēģinājums?

-     Es uzaicināju Čeisa dēlu pie mums uz sarunu, un pēc tās viņš aizbrauca uz tēva māju. Kabinetā atradās svešs cilvēks, kurš grasījās pielaist namam uguni.

-     Kas viņš bija? Kaut kāds narkomāns?

-     Nav zināms. Viņš piekāva Čeisu tā, ka tas palika guļam bez samaņas, un aizbēga. Ja turpat aiz stūra nebūtu gadījusies patruļas mašīna, četrdesmit astoņu stundu laikā Čeisu dzimtai būtu beigas.

Tompkinsa domā. Neatrisināta ielaušanās privātīpašumā, ļaunprātīga dedzināšana un slepkavības mēģinājums nē, nekas tāds viņas pārskatos nav vajadzīgs. Visa nodaļa lien vai no ādas ārā, lai uzlabotu statistiku. Hm, izskatās, ka šī lieta ir sarežģītāka, nekā es biju domājusi. Vai jūs varat paņemt klāt vēl vienu?

Tas nav gluži jautājums. Priekšniece nomet Meganai uz galda mapi. Neko nevar darīt. Viens pazudis bez vēsts. Paņemiet un paskatieties!

Megana noskatās, kā priekšniece pagriežas un aizsoļo. Kas var būt jaukāks par atbildības nodošanu citam. Sašķūrē savus mēslus kopā, iegrūd cita spainī, un lai tas tur lēkā pa vāku tik ilgi, līdz to šmuci beidzot izdodas pienācīgi aizvērt. Priekšniec? viņa pasauc. Vai es varētu dabūt kādu palīgos?

Tompkinsa apstājas un atskatās. Smaidīdama pa visu apaļo ģīmi.

Megana zina, ka atvērtā plānojuma birojā ir sarežģīti atteikt lūgumam pēc palīdzības. Viņa skatās uz priekšnieci žēlām actiņām. Tikai uz pāris dienām, lūdzu?

Džimijs Dokerijs! Tompkinsa starodama paziņo. Jūs varat dabūt Džimiju Dokeriju uz četrdesmit astoņām stundām, pēc tam viņš atgriežas pie saviem iepriekšējiem pienākumiem.

Megana aizver acis. Džimijs Dokertijs? Viņa aizbāž ausis, bet tas nelīdz. Tik un tā var dzirdēt, kā visi dārgie kolēģi smejas.

29

Meistars ir gaidījis šo zvanu.

Tiesa, viņš nezināja, ka tas atskanēs šai brīdī. Viņš atvainojas un paiet nostāk no saviem ārkārtīgi cienījamajiem sarunbiedriem. Viņam kabatā ir divi telefoni: BlackBerry, kuru viņš izmanto sabiedriskās vietās, un lēta Nokia viendienīte, aparāts, par kuru nav slēgts neviens līgums, kuru nekādi nevar saistīt ar viņa personu un kura kredītu viņš var papildināt praktiski uz katra ielas stūra. Viņš izvelk viendienīti. Zvana Valis.

-     Vai jūs varat runāt?

-     Mirklīti. Meistars ieiet kādā pagalmā. Tagad varu.

-     Čeisa puika nupat ieradās pēc tēva testamenta.

Meistars meklē žaketes kabatā cigaretes.

-     Un?

-     Viņš prasīja, par ko Nateniels savā dzīvē būtu varējis kaunēties.

-     Tieši tā arī teica "kaunēties"? Vai jūs vienkārši pārstāstāt saviem vārdiem?

-      Tā arī teica. Viņš sacīja Vilkam, ka esot izlasījis kaut kādu vēstuli. Acīmredzot Nateniels uzrakstījis pirmsnāves vēstuli un tā nonākusi policijas rokās.

Meistars ir atradis ar monogrammu rotātas zelta šķiltavas un aizkūpina Dunhill cigareti. Kas tajā vēstulē ir? Kaut kādi lāsti vai grēksūdzes?

-      Nekā tik dramatiska tur nav, Valis viņu mierina. Ja Nateniels būtu kaut ko pastāstījis, kungi no policijas jau sen drūzmētos manā kabinetā, uzdodami nepatīkamus jautājumus.

Meistars izpūš dūmus un skatās uz pagalmu. Bet viņi kaut ko meklē. Tu pats teici un Greblis arī pieminēja, ka ir kaut kāda inspektore, kurai šķiet, ka viņa ir uzodusi nozieguma sastāvu.

-     Jā gan, bet tas nav nekas ārkārtējs. Viņi Nateniela kabinetā atrada rēķinus un gribēja zināt, vai mēs joprojām viņu pārstāvam. Un par to inspektori neuztraucieties!

-     Jā. Meistars sāk staigāt pa pagalmu. No tā, ko Nateniels man stāstīja, es sapratu, ka viņu attiecības bija pajukušas. Diemžēl maz ticams, ka viņa dēls kļūs par mūsu draugu.

-     Tā varētu būt, spriežot pēc viņa uzvedības manā birojā.

Meistars uz bridi iegrimst domās. Žēl. Viņa tēvs tik daudz darīja Ģildes labā; viņš būtu bijis vērtīgs ieguvums. Vai policija par testamentu nejautāja?

-    Jautāja, protams.

-     Nav grūti uzminēt, ka viņš ir vienīgais mantinieks?

-     Vienīgais.

-    Jūs ar to visu droši vien nopelnījāt glītu summu.

-     Es no Nateniela neko lieku neprasīju! Valis ir aizskarts savās labākajās jūtās. Neaizmirstiet, ka viņš bija mans draugs!

Meistars pats sevi norāj. Tā bija muļķīga piezīme. Atvainojiet, es izrunājos aušīgi. Pagalma stūrī gados jauns kolēģis izteiksmīgi rāda uz savu rokaspulksteni. Diemžēl man tagad jāiet.

-     Vai jūs esat apsvēris iespēju atlikt?

-     Mēs to nevaram darīt. Meistars vēl pēdējo reizi ievelk dūmu, tad nomet cigareti uz grantētā celiņa un piemīda ar papēdi. Dievišķās zīmes nav pārprotamas. Viss jāpabeidz saulgriežu naktī, pusceļā starp vakara krēslu un nākamās dienas rīta krēslu; citādi tam nav jēgas.

Valis klusē, un Meistara prātā iezogas bažas. Sakiet man, lūdzu, otrais zieds taču būs gatavs?

-     Būs. Viss noritēs tieši tā, kā nodomāts. Bet kā tad paliek ar jauno Čeisu?

Meistars paloka galvu, atbildēdams kolēģim, kurš gaida un neiet prom, un bez skaņas ziņo, ka tūlīt, pēc maza brīža, viņu panāks. Kad tas ir aizgājis, viņš pabeidz sarunu:

-     Par dēlu es parūpēšos. Jūsu uzdevums ir gādāt, lai visi pārējie priekšdarbi ritētu, kā plānots.

30

Keitlīnas norādījumi bija skaidri un gaiši. Noīrēt numuriņu. Atdzesēt pudeli šampanieša. Ielikt minibārā divus Ben & Jerry saldējuma podiņus jebkādus, tikai ne to ar vafeļu mīklas garšu. Pietecināt vannu ar ūdeni tieši trīs ceturtdaļas. Tikai ūdeni, karstu ūdeni, bez jebkādām aromatizētām esencēm. Sagatavot gumijas bez smaržas un bez rievām. Vismaz piecas. Sagādāt pietiekami daudz zāles un ekstazī.

Jā, var redzēt, ka mazulīte Keitlīna ir pieradusi dabūt, ko grib. Viņam nav ne mazāko iebildumu. Vismaz viņiem abiem ir pilnīgi skaidrs, kāds ir šīs kopā sanākšanas mērķis. Nevajadzēs smalki tērzēt, nevajadzēs stiept visu garumā, no bučiņām pamazām pāriet uz čamdīšanos, cerot, ka tas tomēr nebūs viss. Viņš bija atcēlis visus pārējos tovakar paredzētos pasākumus; nu, daudz to nebija.

Sagādāt visu sarakstā minēto ir tīrais nieks. Viņam jau ir bloks Libānas melnā haša un tik daudz īzī, ka pietiktu vismaz pāris dienām. Selfridža pārtikas nodaļā viņš paķer saldējumu un pāris pudeļu Louis Roederer šampja, tad aizbrauc uz Haidparku un pasūta luksusnumuriņu Ete diskrētā viesnīciņā, kas ievērojama ar savu smalko franču virtuvi. Jau gandrīz vērdams muti, lai pastrīdētos par cenām tūkstoš mārciņas par nakti, padomā tikai -, viņš atceras, ka tagad taču viņš ir mediju magnāts, kas gulēs ar bagātu mantinieci.

Izrādās, ka lukss ir gandrīz tās cenas vērts: milzīga gulta ar zeltītu pārklāju, tādi paši zeltīti un smagi aizkari ar tumši oranžām apmalēm, atsieti pie aplodām, paverot skatienam terasīti un pāris baltu metāla krēslu. Aizkarus viņš aizvelk ciet un ieslēdz ēģiptiešu stila lampas uz abiem naktsgaldiņiem.

Viņš pievieno dokstacijai savu aipodu. Ko tādu varētu uzlikt? Uzdevis sev šo jautājumu, viņš pēkšņi sabīstas. Pēc mūzikas izvēles nav grūti pateikt, kas tu esi par cilvēku. Viņš patin jaunākos ieguvumus un galu galā paliek pie Plan B ripuļa The Defamation of Strickland Banks. Kad pie durvīm pieklauvē, Love Goes Down ir tuvu beigām.

Pulkstenis ir precīzi divi. Viņš bija juties pilnīgi pārliecināts, ka mazulīte ieradīsies ar nokavēšanos. Tātad bija alojies. Džeiks atver durvis. Viņai pār elkoni pārmests viegls, balts mētelītis un mugurā gandrīz caurspīdīga kleitiņa ar īsām, krokotām piedurknēm. Neblenz nu, ielaid arī iekšā!

Viņš pakāpjas malā.

-     Atvaino, vienkārši tu izskaties tik… Viņš aptver, ka mazā uztraucas, vai viņu kāds nepamanīs, un žigli aizver durvis. … Skaista. Kad Džeiks pagriežas, viņa stāv cieši blakus. Keitlīna nomet uz grīdas mēteli un tam pieskaņoto somiņu un viņu noskūpsta. Sajūta ir tāda, it kā viņam cauri skrietu viegla elektriskā strāva. No kāju pirkstiem līdz matu galiņiem. Tas jau gandrīz ir labāk nekā supersekss, kas neapšaubāmi gaidāms visā drīzumā.

Keitlīna atraujas, lai ievilktu elpu, un pasmaida.

-     Man ir stunda laika. Precīzi sešdesmit minūtes. Sākam, ko?

31 devaizesa

Seržants Džimijs Dokerijs ir Viltšīras Horācijs Keins [2] . Vismaz viņam pašam tā liekas. Viņš runā lēnāk nekā astmatiķis uz nāves gultas un pat vispelēkākajās dienās nenoņem saulesbrilles. Tādas saulesbrilles, kas izgājušas no modes reizē ar Top Gun[3].

Bērnībā ne pa jokam dabūjis no skolasbiedriem, ruducītis aiz atriebības aizgāja strādāt uz policiju. Vienīgā nelaime, ka atšķirībā no CSI: Maiami leitnanta viņš nav asais džeks. Toties viņš ir galvenā konstebla vietnieka dēls, un šā vienkāršā fakta priekšā viss pārējais nobāl rūsganā migliņā.

-     Inspektores kundze, es dzirdēju, ka jums vajagot palīgu. Viņš nostājas Meganai cieši klāt, tad veikli apsēžas blakus un nozibina savu baltāko smaidu. Prieks pakalpot!

Megana pretīgumā noskurinās.

-     Paldies, Džimij. Viņa pievelk sev tuvāk vairākus ziņojumu žūkšņus un biezu mapi. Te ir informācija par Čeisa pašnāvību. Tu taču laikam būsi par to dzirdējis, ko?

Viņa seja ir kā balta lapa.

Megana ar pūlēm noturas, nesākusi brēkt. Profesors Nateniels Čeiss, visā pasaulē pazīstams rakstnieks, arheologs, senlietu tirgotājs, dzīvoja Krenbornčeisā Karaliskajā Tolardā, tur, kur dzīvo mūsu bagātnieki.

-     Ā, pareizi, tagad es zinu, par ko jūs runājat.

Meganai ir pilnīgi skaidrs, ka viņš neko nezina, tomēr viņa runā vien tālāk:

-     Pameklē guglē, tur ir pamatinformācija gan par viņu, gan par pašnāvību. Tad viņa atver mapi un norāda uz telefona numuru sarakstu. Šis ir Nateniela dēla Gideona Čeisa mobilais telefons. Viņš vēlējās redzēt līķi. Vai tev nebūtu grūti pasekot, lai pret viņu izturas iejūtīgi? Ak vai, kas zina, vai Džimija repertuārā ietilpst tik sarežģīti manevri!

-     Tiks izdarīts! Viņš plati pasmaida un iepleš acis: jauks, noderīgs paņēmiens, simtprocentīgi drošs veids, kā inspektorītei pavēstīt, ka viņš degtin deg pildīt viņas norādījumus.

Žēlīgais Dievs, tas tips taču sit viņai kanti! Ko tu vēl gaidi, Džimij? Viņa piešķiebj galvu, gluži kā pētīdama retu kukaini, kas nupat izlīdis no klints spraugas. Kā rādās, prieks baudīt tavu sabiedrību man būs dāvāts tikai uz divām dienām, tāpēc būtu ļoti vēlams, lai tu atrotītu piedurknes un mestos darbā.

Viņš saprot mājienu un dodas prom, vēl pamādams ar rociņu.

-     Pagaidām uz redzlti, priekšnieci

Megana atlaiž sažņaugtās dūres. Beidzot jāiemācās uztvert visu vieglāk. Neciest stulbeņus tas ir viens, bet ilgoties saplacināt viņiem degunu pavisam kas cits. Viņa aiziet uz virtuvīti uzvārīt tēju un atgriežas pie rakstāmgalda tieši īstajā brīdī: zvana telefons. Viņai steidzoties ķert klausuli, daļa tējas izlīst uz papīriem. Inspektore Beikere klausās, velns parāvis!

Otrā galā brīdi valda klusums. Te zvana konstebls Robs Fezerbijs no Šaftsberijas. Mans seržants teica, lai es jums piezvanot.

-     Piedodiet, Rob, man vienkārši izlija tēja. Pagaidiet mirkli, lūdzu! Viņa aizvāc papīrus tālāk no tumšās peļķes un cik necik nosusina to ar salvetītēm, ko sazvejo soma. — Tagad es atkal varu runāt. Vēlreiz lūdzu piedošanu. Ko jūs sacījāt?

-     Mēs ar konsteblu Džonsu bijām tie, kas ieradās Tolardā, kad tur notika ielaušanās. Es lūdzu, lai dispečers jums piezvana un pasaka, tas taču tika izdarīts, pareizi?

-    Jā, man piezvanīja. Liels paldies! Kā jūtas jūsu kolēģis?

-     Labi. Kādu laiciņu nespēs parunāt, un tas nemaz nav slikti.

Megana smejas. Lielais vairums policistu vēl ir pie pilna

prāta, tādēļ ka viņiem palīdz melnais humors; Megana nav izņēmums.

-      Es tieši nupat lasīju jūsu ziņojumu. Pamatīgi uzrakstīts. Ja pēkšņi šī lieta nonāks televīzijā, tieši jums vajadzētu stāties kameras priekšā.

Konstebls Fezerbijs ir glaimots. Paldies par komplimentu! Es cenšos pēc iespējas visu paturēt atmiņā.

-     Kā varu būt noderīga?

-     Vai jūs vēl interesē šī lieta? Nu, ielaušanās? Es zinu, ka jūs izmeklējat šo pašnāvību.

-     Vai jums izdevies kaut ko atrast?

-     Tehniķiem šorīt izdevās zālītē un dobēs uziet labus pēdu nospiedumus, un tie atbilst tām pēdām, kas atrastas mājās.

-     Lieliski! Sevi liek manīt viņas nedziedināmais optimisms. Vai jūs jau kādu turat aizdomās?

Konstebls iesmejas. Kur nu! Bet viss izskatās cerīgi. Mēs atradām audekla somu, kurā ir tāds kā kramplauža komplekts. Vesela kaudze instrumentu.

-     Rob, es esmu apmēram četrdesmit jūdžu attālumā no Čeisa muižas. Kā jums šķiet, vai mēs varētu tur satikties, piemēram, pēc divām stundām? Es tiešām priecātos, ja jūs man pastāstītu, kur tieši jūs to visu atradāt un kas, pēc jūsu domām, tur notika.

-     Man jāsaskaņo ar seržantu, bet es neredzu iemeslu, kāpēc lai to nevarētu. Ja būs kāda problēma, es jums vēlreiz piezvanīšu, norunāts?

-     Lieliski. Paldies! Megana noliek klausuli. Būs izdevība vēlreiz tikties ar Gideonu Čeisu tas ir labi. Varbūt izdosies noskaidrot, kāpēc viņš melo.

32 haidparks, londona

Stunda ir pagājusi. Keitlīna ir apģērbusies un jau grasās iziet pa durvīm.

Viņa dabūja visu, ko gribēja. Zēns ir jauks. Paklausīgs. Tīri labs seksa partneris. Protams, viņam nenāktu par ļaunu mazliet pamācīties pacietību, bet šajā ziņā pāris treniņnometņu noderētu visiem vīriešiem.

Džeiks nav papūlējies apģērbties, tikai uzmetis plecos baltu vannas halātu. Kad mazulīte būs aizgājusi, viņš ieies dušā. Bet varbūt nē, lai uz ādas paliek viņas smarža. Viņš pieiet pie Keitlīnas, viņa acīs joprojām nav apdzisis izsalkums. Vai es dabūšu atvadu bučiņu? Viņš uzmet uz mēles galiņa ekstazī tableti.

Keitlīna pasper soli uz priekšu un pieplok viņa lūpām, tā apbalvodama par galantumu. Norij tabletīti un pakāpjas atpakaļ. Kā es gribētu, lai būtu īzī ar Ben & Jerry's garšu!

-     Visi dzīvotu pastāvīgā kaifā.

-     Tieši tā.

-     Tātad tev patika tas ķiršu…

-     Skaidrs, ka patika, Keitlīna neļauj viņam pabeigt. Malacis.

Džeiks smaida.

-     Un kad man būs iespēja vēlreiz būt malacim?

-     Nesāc lipt klāt. Man nepatīk, kad līp klāt.

Tas viņam ir kā sitiens pakrūtē.

-     Nākamnedēļ šajā pašā vietā, šajā pašā laikā. Tu pasūti numuriņu. Viss tas pats, tikai maksāju es, okei?

Džeikam nepatīk to dzirdēt. Nekādā gadījumā. Bet kā būtu ar vienu normālu randiņu? Aiziet uz kādu filmu, uz klubu, vakariņās? Tu taču mēdz darīt tādas lietas, ko?

Viņa izplūst smieklos. Draudziņ, tu nespēj pat iedomāties, kādu elli mans tēvs tev sarīkos, pirms tu vispār būsi paspējis man pasūtīt kafiju!

Džeikam nav ko teikt.

Viņa aizpogā mēteli. Paklau, man jāiet. Nākamnedēļ šajā pašā laikā?

Viņš pamāj ar galvu.

-     Zini, tu man patīc. Paskatīsimies, kā būs nākamnedēļ. Tad izdomāsim un varbūt riskēsim, lai pār mums nāk papuča dusmas vakariņu vai kafijas dēļ.

Džeikam ir mīlīgas krunciņas acu kaktiņos un tiešām jauks smaids. Keitlīna ļaujas maiguma uzplūdam un, aplikusi rokas viņam ap kaklu, noskūpsta viņu tā, kā vēl nevienu nav skūpstījusi.

Šis skūpsts ir relaksēts. Tas nesteidzina, tas neko neprasa. Tas ir intīms.

Viņa pati no tā pārbīstas. Man jāiet.

Džeiks pat acis vēl nav atvēris, kad durvis jau ir vaļā un Keitlīna izspurgusi gaitenī. Pagaidi!

Viņa pagriež galvu.

Man ir padomā pārsteigums. Ar īkšķi un mazo pirkstiņu izveidojis iedomātu telefonu, viņš pieliek to pie labās auss. Neizlaid no rokām mobilo! Gaidi, tu saņemsi no manis ziņu!

33

Megana aptur savu fordu blakus policijas mašīnai, kas stāv pie Čeisa muižas vārtiem, un atver pasažiera logu. Jūs droši vien esat Robs Fezerbijs, ja?

Viņai pretī smaida jauns, izskatīgs tumšmatis. Esmu gan. Es tikai nupat ierados. Brauksim iekšā?

Rādiet ceļu! Viņa pamāj uz mājas pusi.

Konstebls draiski nozibina acis, iedarbina motoru un sāk braukt.

Viņi aptur mašīnas turpat pie durvīm, kur jau stāv ceturtais audi, un izkāpj. Fezerbijam līdzi ir bieza aploksne: tajā ir fotogrāfijas, ko tehniķi uzņēmuši ielaušanās vietā.

Priecādamās par silto sauli, Megana nospiež zvana pogu un katram gadījumam vēl arī parausta smago klauvēkli. Kad aizritējusi gandrīz minūte, viņa atskatās uz veco audi. Viņš ir mājās, tā ir viņa mašīna.

Konstebls vēlreiz nospiež zvana pogu. Kad viņš pēc ilga brīža beidzot to atlaiž, durvis atveras. Pa sprīdi platu spraugu uz viņiem skatās Gideons Čeiss bāls, satraukts.

-     Atvainojiet par traucējumu, Megana viņu uzrunā. Mums jāuzdod daži jautājumi.

Tas Gideonam ir par daudz.

-     Nav īstais brīdis. Viņš sāk vērt ciet durvis. Megana iebāž spraugā kāju.

-      Šis ir konstebls Fezerbijs. Jūs jau esat tikušies, kaut arī to neatceraties. Aizvakar naktī viņš izvilka jūs no degošās mājas un jūs palikāt dzīvs.

To dzirdēdams, Gideons saņemas, atceras par labas uzvedības likumiem un sniedz roku.

-     Paldies! Esmu ļoti pateicīgs. Uzmetis Meganai šķību skatienu, viņš negribīgi atver durvis. Ejiet uz virtuvi! Tā ir vienīgā telpa, kurā es pagaidām esmu ierīkojies.

Megana un Fezerbijs ienāk iekšā, un Gideons, palicis iepakaļ, aizver durvis. Pēc vairāku dienasgrāmatu atšifrēšanas viņam galva plīst pušu un nav nekādas vēlēšanās uzņemt šos viesus.

-     Cik liela virtuve! Megana iesaucas, gribēdama izkliedēt nomācošo gaisotni. Viņa noglāsta veco Aga plīti. Virtuve tiešām ir liela, trūkst vienīgi sievišķības: tajā nav ne aizkaru, ne vāžu, ne sautējamo katliņu un garšvielu poķīšu. Tā ir reducēta līdz pašam ļaunākajam funkcionālam vīrietiskumam.

Beidzot ienāk ari Gideons. Es jūtos neērti. Viņš palūkojas uz Fezerbiju. Cilvēkam, kurš tev izglābis dzīvību, vajadzētu vismaz piedāvāt tēju vai kafiju, bet šajā mājā diemžēl nav piena. Es varu pagatavot bez piena, ja tas jums der.

-     Paldies, es nemaz nevēlos kafiju, atsaucas konstebls.

-     Es ari ne, Megana viņam piebalso.

Gideons sakrusto rokas uz krūtīm, atbalstās pret skapīti un mēģina izlikties mundrs. Tad kā varu būt noderīgs?

Megana ievēro, ka viņa acis ir piesarkušas; acīmredzot sevi liek manīt stress. Eksperti no Roba iecirkņa ir atraduši veselu kaudzi ar ielaušanos saistītu lietisko pierādījumu. Es lūdzu, lai viņš man visu izrāda, tad būs vieglāk izstrādāt noziedznieka psiholoģisko portretu. Vai jums nebūs iebildumu, ja mēs te pastaigāsim apkārt?

Vai viņš var iebilst? Lūdzu, lūdzu. Vai es jums kaut kā varu palīdzēt?

-     Paldies, neliecieties traucēties. Megana nevēlas viņu tirdīt. Mums vienkārši vajag apskatīt kabinetu, to mājas galu un dārzu. Vai jums nav iebildumu?

Viņam būtu gan, bet diezin vai šāda iespēja pastāv. Protams. Es būšu otrajā stāvā, šķirošu tēva mantas. Ja esmu vajadzīgs, pakliedziet.

Megana pamāj ar galvu. Paldies! Tā arī darīsim.

Gideons dodas prom, juzdamies tā, it kā būtu izraidīts no klases.

Fezerbijs aizved Meganu uz izdegušo kabinetu. Viņa pārlaiž skatienu nokvēpušajām sienām, griestiem un grīdai. Kā viss sacūkots! Joprojām ož pēc dūmiem. Jūs teicāt, ka uguns izcēlusies kaut kur aizkaru un rakstāmgalda apvidū?

Fezerbijs uzzīmē gaisā apli ap ogļmelnu plankumu uz grīdas. Apmēram šeit. Vismaz tā teica ugunsdzēsēju galvenais izmeklētājs.

Ahā, Megana domā. Tātad noziedzniekam galvenais bija kabinets, nevis, teiksim, salons. Dedzināšana nebija nejauša. Viņš kaut ko meklēja un vai nu atrada un sadedzināja, vai arī nepaspēja atrast. Tādā gadījumā viņš nevēlējās pieļaut, lai to atrod kāds cits. Vai viņš izmantoja kādu degšķidrumu? Benzīnu vai eļļu?

Fezerbijs noliedzoši papurina galvu. Cik man zināms, nē.

Megana iziet gaitenī un pakliedz uz otro stāvu: Gideon! Vai var jūs palūgt uz brītiņu?

Arheologs pārliecas pār margām.

-     Vai jūsu tēvs smēķēja?

Viņam bridi jāpadomā.

-      Nē, man liekas, viņš nesmēķēja. Cik atceros, viņš bija karojošs nikotīna pretinieks. Gideons rezignēti parausta plecus. Iespējams, viņš sāka smēķēt šajos pēdējos gados, kad mūsu attiecības pārtrūka, tomēr es par to šaubos. Vai jums ir vēl kādi jautājumi?

-     Nē, Megana, atgāzusi galvu, smaida. Pagaidām tas ir viss.

Gideons nozūd, un Megana atgriežas kabinetā. Konstebls paveras viņā ar jautājošu skatienu. Megana nevilcinās viņam paskaidrot:

-     Iebrucējs ir smēķētājs. Viņš aizdedzināja māju ar šķiltavām, plastmasas BIC. Dēls teica, ka redzējis tās iebrucēja rokā, pirms viņš to iesprostoja un aizslēdza durvis. Iebrucējs nav pieredzējis dedzinātājs, darīja to pirmo reizi. Ja šim vīrietim jau būtu pieredze šajā lietā, viņš būtu izmantojis kādu degšķidrumu. Maz ticams, ka dedzinātājam jau iepriekš būtu bijušas darīšanas ar policiju, taču, spriežot pēc tā, kā šis iezvēla jūsu partnerim, ļoti iespējams, ka viņš ir bijušais karavīrs.

Fezerbijam trūkst vārdu.

-     Kā jūs to visu zināt?

-      Es nezinu. Tādēļ jau es teicu "maz ticams, ļoti iespējams". Jāliek lietā loģiskā domāšana! Tādēļ jau noziedznieku psiholoģisko portretu sastādīšana nav vienkārša lieta: no vienas puses, tas ir ārkārtīgi profesionāls darbs, bet no otras bakstīšanās ar mēģinājumu un kļūdu metodi. Ja jūs gribat izdarīt kaut ko nelikumīgu, jums vajadzīga veiksme, lai viss noritētu, kā ieplānots; ja scenārijs pajūk, var notikt jebkas. Šim iebrucējam nepaveicās. Mājas īpašnieks ieradās, kad vīrietis grasījās pielaist mājai uguni, negaidīti pārsteidza viņu, izsauca policiju un bezmaz iesprostoja viņu degošajā kabinetā. To iebrucējs nebija paredzējis un domāja tikai par to, kā dzīvam tikt prom. Tādēļ viņš apdullināja, bet nenogalināja konsteblu Džonsu un aizmirsa somu ar instrumentiem.

Fezerbijs jau ir redzējis pietiekami daudz ielaušanās gadījumu un zādzību no automobiļiem: viņš saprot, ka Meganai ir taisnība. Taču inspektorei ir vēl šis tas sakāms. Dedzināšana neietilpa sākotnējā plānā. Tas viņam ienāca prātā vēlāk. Viņš kaut ko meklēja un, kā rādās, neatrada.

-     Tad kāpēc vajadzēja pielaist uguni?

Megana prāto, kāda varētu būt atbilde. Lai ari neviens cits to neatrastu. Un tas nozīmē, ka viņš meklēja ko tādu, kas varētu apdraudēt vai nu viņu pašu, vai kādu citu to, kas viņu šurp atsūtīja.

-     Vai viņš jums pastāstīja, kā iebrucējs izskatās? Fezerbijs ar galvu pamāj uz priekšnama un kāpņu pusi.

Megana novaibstās.

-     Kur nu! Viņam pilnīgi nekas nav palicis atmiņā.

-     Žēl.

-     Kā nu ir, tā ir. Pagaidām koncentrēsimies uz iebrucēju. Viņam trūkst pieredzes, turklāt viņš nav arī sevišķi attapīgs. Toties nekaunīgs. Kurš katrs nevarētu ielauzties svešā mājā un kur nu vēl tādā, kuras saimnieks nupat padarījis sev galu. Tātad mēs varam uzskatīt, ka šis cilvēks ir pašapzinīgs, stiprs un nav vairs gluži puišelis. Es teiktu, ka viņš ir trīsdesmit līdz četrdesmit piecus gadus vecs un iztiku pelna ar fizisku darbu. Tā kā tikai seši procenti Viltšīras iedzīvotāju pieder etniskajām minoritātēm, varam uzskatīt, ka viņš ir baltais.

-     Baltais vīrietis, fiziska darba strādnieks, trīsdesmit līdz četrdesmit piecus gadus vecs, smēķētājs, nav sodīts, konstebls rezumē. Fantastika, ņemot vērā, ka jūs tikai paskatījāties uz izdegušu istabu, un viss!

Megana nesāk skaidrot, ka istaba gan ir pēdējais, uz ko viņa skatās. Patiesībā viņa meklē neredzamās pēdas, kuras atstāj visi noziedznieki.

-     Kā jums šķiet: vai šis tips pazina mirušo muižas saimnieku?

Meganai jāpadomā. Droši vien. Jautājums kā viņš to pazina? Ja mums izdosies uz to atbildēt, šo izmeklēšanu faktiski varēs uzskatīt par pabeigtu.

-     Bet viņš to pazina, vai ne tā?

-    Jā. Iespējams, daudzējādā ziņā.

Konstebls Fezerbijs rāda, ka nesaprot. Megana paskaidro: Iespējams, iebrucējs viņu pazina profesionālā aspektā: varbūt viņš bija dārznieks, logu mazgātājs, automehāniķis. Ļoti iespējams, ka viņš profesoru pazina tāpēc, ka regulāri te strādāja vai kaut ko piegādāja. Tas nozīmē, ka viņš ar lielāku pārliecību devās šurp un ielauzās mājā. Tomēr es domāju, ka viņš Natenielu Čeisu pazina arī tāpēc, ka abi bija iejaukti kaut kādā nelāgā padarīšanā.

-     Nesapratu.

-     Čeisam bija daudz naudas, Megana paskaidro savu domu gājienu. Pārāk daudz. Viņa rokas nebija tīras, es par to nešaubos. Vienīgais jautājums kas tie bija par netīrumiem?

Gideonam, sēžot uz kāpņu augšējā pakāpiena, ir sajūta, ka viņš dabūjis dūrienu sirdī. Tomēr, lai kā negribas to atzīt, viņš nojauš, ka inspektorei ir taisnība. Viņa tēvs darīja ko nelāgu. Kaut ko tik nelāgu, ka to vajadzēja cītīgi slēpt.

34

Tie ierodas pēc viņa īsu brīdi pirms pusnakts. Tie kustas ātri un pilnīgā klusumā. Atpakaļceļa vairs nav. Drīz Lī Džonss būs kļuvis par Lapsiņu. Taču vārda maiņa būs sāpīga. Viņam aizsien acis, iesēdina viņu mašīnā un kaut kur aizved. Viņu gaida iesvētīšana.

Viņš ir nopelnījis tiesības zināt, ka Templis pastāv, tomēr tā atrašanās vieta viņam pagaidām netiek atklāta. Neredzamo stiprās rokas ved viņu pa noeju, priekškambarī viņu, joprojām nenoņemot no acīm pārsēju, izģērbj un nomazgā. Tad kailu ieved Lielajā zālē. Tā tiešām ir liela. Milzīga. Vairāk nekā simt kvadrātpēdu. Griesti vispār nav redzami, tie nozūd melnajā tumsā augstu virs galvas.

Gaiss ir vēss, tajā izplatās simtiem degošu sveču smarža. Bailes un kailums saasina viņa maņas. Akmens bluķi zem kājām liekas cieti un auksti kā ledus.

Meistars paceļ āmuru tas simbolizē senos meistarus, kuri izveidoja Svētajo atdusas vietu un Templi. Viņš pārlaiž skatienu savai draudzei un nolaiž āmuru. Prāvs marmora bluķis tiek aizstumts priekšā vienīgajai ieejai: tagad zāle ir pilnīgi nošķirta no ārpasaules.

-     Lai bērna acis top atvērtas!

Viņam noraisa pārsēju. Iesvētīšana ir sākusies.

Lī sirds smagi dun krūtīs. Viņš atrodas pilnīgi apaļā telpā. Acis piemiedzis, viņš redz tieši acu priekšā Stounhendžas kopiju dabiskā lielumā. Tā ir pati pilnība, gluži tāda kā todien, kad senči pabeidza tās ierīkošanu. Apļa vidū stāv garā apmetnī tērpies cilvēks, viņa seja kapuces ēnā nav saskatāma.

Atkal ierunājas Meistars: Raugi, Svētajo iemiesojums! Pirms gadu simteņiem, kad mūsu priekšteči, pirmie Kalpi, izveidoja šo kosmisko apli un tā Templi, te atdusējās dievības. Šeit tu atrodies viņu klātbūtnē. Pēc iesvētīšanas tu, izrādīdams cieņu, allaž gādāsi, lai tava galva ir apsegta un acis nodurtas. Vai tu saproti?

-    Jā, Meistar. Lī zina, kas viņam jāatbild.

-     Tu esi atvests pie mums tādēļ, ka mūsu Ģildes locekļi ir atzinuši tevi par cienīgu kļūt par Kalpu līdz pēdējai tava mūža dienai. Vai tāda ir tava griba?

-    Jā, Meistar.

-     Vai tu esi gatavs zvērēt uzticību, atdodot savu dzīvi, savu dvēseli un savu uzticību Svētajiem un to sargiem?

-    Jā, Meistar.

-     Svētajie dāvā mums atjaunotni tikai tad, ja mēs atjaunojam viņus. Mēs atjaunojam viņus ar mūsu miesu un asinīm, un tad viņi savukārt sargā mūs un atjauno mūsu miesu un asinis. Vai tu ziedo savu miesu un asinis viņu nemirstīgajam svētumam?

-     Jā, Meistar.

Viņam aiz muguras smagās ķēdēs iekārtos vara turibulos [4] sāk kvēlot vīraks. Gaisu piepilda salda smarža: benzoīns un galbanums. Meistars izpleš rokas. Vediet viņu, kurš vēlas kalpot, pie Bendes akmens!

Lī Džonsu izved akmeņu apļa centrā. Viņam briesmīgi gribas paskatīties apkārt, taču Sems brīdināja, ka to nedrīkst darīt. Lielajā zālē nedrīkst pacelt acis, īpaši stingri aizliegts ielūkoties Meistara sejā.

Kāds viņam iečukst ausī, ka jānometas ceļos. Grīda ir nežēlīgi cieta. Neredzamas rokas liek viņam likties kņūpus. Četri Kalpi piesien viņa rokas un kājas, izplājot viņu uz lāsumainā Bendes akmens. Meistars pienāk tuvāk; viņam seko pieci vīraka kvēpinātāji, visi no Šaurā loka.

-     Vai tu tici Svētajo un to Kalpu spēkam?

-    Jā, Meistar.

-     Vai tu nešaubīgi un nesvārstīgi paļaujies uz to, ka šis spēks sargā, uztur un dziedē?

-     Jā, Meistar.

-     Vai tu ziedo savu dzīvi, lai viņiem kalpotu?

-    Jā, Meistar.

-     Un vai tu pie savas dzīvības un pie visu savu tuvinieku dzīvības, un pie visu to dzīvības, kas tev dārgi, zvēri nekad nerunāt par Ģildi ar tiem, kuri nav tavi brāļi, ja nu vienīgi tev dota īpaša atļauja?

-    Jā, Meistar.

Vīraka kvēpinātāji lokos šūpina turibulus pār viņa izplātajiem locekļiem un rumpi, tad atkāpjas. Meistars paceļ garu, tumšu nazi: tas ir darināts no asa akmens, kas atskaldīts no loka pirmā trejakmens. Es ņemu šī cilvēka asinis, miesu un kaulus ar cerību, ka jūs pieņemsiet viņu savu Kalpu pulkā un dāvāsiet viņam savu aizsardzību un žēlastību. Svētie dievi, es pazemīgi lūdzos dāvājiet mūsu jaunajam brālim savu labvēlību! Viņš pienāk pie Bendes akmens un ar nazi ievelk švīkas Lī ķermenī no delnas līdz plecam, no potītes līdz gurnam, no kakla līdz krustiem.

Lī saspringst. Sāpes ir negaidīti asas. Viņš ar pūlēm apvalda kliedzienu. Adrenalīns ir spēcīgāks nekā sāpes. Vispirms viņš jūt tādu kā karstu švīku, pēc tam tā sāk svilt un pēc tam sāpēt; taču nekas vēl nav beidzies.

Skatītāju acu priekšā no asiņainajām švīkām izveidojas zvaigzne. Viņi visi ir pārcietuši šo rituālu, šo pašu kailumu un pazemojumu. Viņi zina, kādas sāpes jaunpienācēju gaida.

Meistars nometas ceļos. No apmetņa krokas tiek izvilkts rituāla āmurs. Viņš pieliek akmens nazi iesvaidāmajam pie pakauša.

Asinīm, kuras mēs jūsu dēļ lējām, lai klāt nāk miesa un kauli, mūsu uzticības apliecinājums!

Meistars savēzē smago āmuru un liek tam saskarties ar naža spalu. Asmens izcērt ādas un kaula šķēpelīti.

Tagad Lī kliedz.

Viņu sagrābj tumsa, tā nelaiž viņu vaļā.

Kad Lī Džonss nāk pie samaņas, Lielajā zālē neviena nav. Viņš guļ turpat, kur bijis, joprojām sasiets, kņūpus. Durvīm priekšā atkal ir aizvelts marmora bluķis. Viņš zina, kāds ir viņa liktenis.

35 PIEKTDIENA, 18. JŪNIJS

No rīta debesīs nav ne mākonīša, un sinoptiķi apgalvo, ka gaidāma līdz šim gada siltākā diena. Megana ieziež Semiju ar trīsdesmitā aizsargfaktora saules krēmu, ieliek tūbiņu mugursomā pie pusdienu kārbas un ved mazo uz dārziņu.

Viņa nespēj vien sagaidīt, kad beidzot atgriezīsies darbā un ķersies pie Karaliskās Tolardas iebrucēja psiholoģiskā portreta sastādīšanas. Vakardienas brauciens dāsni apgādājis viņu ar materiālu tas lielākoties bija balstīts uz lietiskajiem pierādījumiem, kurus muižā un tās apkaimē savākuši Robs Fezerbijs un Šaftsberijas iecirkņa eksperti.

Apsēdusies pie rakstāmgalda, viņa vispirms pārskata atradumu sarakstu: (1) soma ar instrumentiem, atrasta pie dārza tālākā mūra; (2) asinis, atrastas uz siltumnīcas stikliem; (3) auduma stērbele, atrasta rožu krūmā; (4) plastmasas šķiltavas, atrastas zemē pie kurmja rakuma; (5) pēdu nospiedumi puķu dobēs, zālienā un mājā.

Megana sāk no beigām. Pēdu nospiedumi palikuši no desmitā lieluma krosa kurpēm, ražotājs pagaidām nav noskaidrots. Desmitais tātad apavi ir izmēru lielāki par tiem, kurus valkā vidējais Anglijas vīrietis, un to var uzskatīt par netiešu norādi, ka valkātājs ir garāks par vidējo angļu vīrieti, proti, viņa augums ir lielāks par piecām pēdām deviņām collām. Varētu būt piecas pēdas vienpadsmit collas, Megana lēš. Nospiedumi dobēs ir diezgan dziļi. Vairākās vietās viņš licis soli uz pilnas pēdas, citur uz papēža. Tas nozīmē, ka viņam bijis grūti noturēt līdzsvaru, droši vien tāpēc, ka apkārt bija tumšs. Vai varbūt viņš ir nedaudz par masīvu, lai no viņa iznāktu kārtīgs, veikls kramplauzis. Piecas pēdas vienpadsmit collas gari vīrieši vidēji sver trīspadsmit stounu. Megana apsver ticamākos variantus un nolemj, ka iebrucējs svēris aptuveni trīspadsmit ar pusi stounu. Ar šādu svaru viņa krūšu apmērs varētu būt četrdesmit divas collas un vidukļa apmērs trīsdesmit sešas vai trīsdesmit septiņas collas. Izmēram ir nozīme, jo noziedznieki nereti izmet savas drēbes vai pat atdod tās labdarības tirgotavām.

Pēc tam Megana sāk domāt par šķiltavām. Visticamāk, tās pazaudējis iebrucējs. Vismaz šajā aspektā viņa varētu paļauties uz Gideona Čeisa liecību: nav nekādas jēgas to nedarīt. Krāsainas BIC šķiltavas ar Ziemassvētku bildītēm. Tagad ir jūnijs, tas varētu nozīmēt, ka iebrucējs nav pārāk aktīvs smēķētājs, vai varbūt viņš ap Ziemassvētkiem nopircis vairākas šķiltavas, tās nereti tiek pārdotas komplektā pa trim. Tādā gadījumā viņš varētu arī būt pastāvīgs pīpmanis. Kaut nu uz tām būtu palikuši pirkstu nospiedumi! Pat tad, ja pa muižu viņš rosījās ar cimdiem rokās, no šķiltavu ritentiņa varētu iegūt DNS paliekas.

Tālāk: rožu krūmā atrastā auduma stērbele. Tā ir melna, audums ir simtprocentīga kokvilna. Kā stāsta konstebls Fezerbijs, eksperti gavilējuši, jo krāsa nemaz nav izbalējusi: tātad apģērba gabals bijis jauns vai mazgāts tikai pāris reižu. Megana ir piesardzīgāka: varbūt tas nopirkts pirms vairākiem mēnešiem un visu laiku gulējis atvilktnē. Ja tas tomēr bijis jauns, ir labas izredzes atrast valkātāju.

Asinis uz siltumnīcas stikliem patlaban tiek pētītas, taču laboratorijā jau ir noskaidrojuši to grupu tās ir Rh (D) 0 + ; tādas ir bezmaz četrdesmit procentiem valsts iedzīvotāju. Pēc narkoloģiskās analīzes būs skaidrs, vai iebrucējs lieto narkotikas vai aizraujas ar alkoholu.

Meganu pārņem izsalkums. Nokodusi lielu gabalu no enerģijas batoniņa, viņa mēģina tikt gudra, kādai jābūt tā garšai. Pēc visa spriežot, krīts un sodrēji, taču nē, kas to būtu domājis: uz papīriņa rakstīts "Šokolādes svētlaime". Viņa badīgi notiesā visu un sāk domāt par iespaidīgāko atradumu Čeisa muižā par instrumentu somu.

Meganai viņas darba mūžā ir gadījies redzēt dažu labu kramplauža rīku komplektu. Parasti tajos ietilpst āmuriņš loga izsišanai, izolācijas lente un plāni pledi, lai būtu vieglāk ielīst pa logu, nesaceļot troksni un ne savainojoties. Bieži somā ir daži maisi sazagtajam un rezerves pāris lateksa cimdu, lai neatstātu pirkstu nospiedumus. Nopietnāki bandīti ņem līdzi arī asknaibles, veserus un griežņus, lai tiktu klāt seifu saturam. Dažs labs nodrošinās ar lodlampu un pat plastikāta sprāgstvielām.

Šis ir no citas sugas. Viņam līdzi bijis lauznis, skrūvgrieži, veseris, kaut kāda metāla nagla ar rokturi, izolācijas lente un makten draudīgs cirvis. Tas apstiprina Meganas aizdomas, ka viņš nav profesionālis, un liek arī domāt, ka viņam nav bijis laika pienācīgi sagatavoties. Izskatās, ka viņš vienkārši iegājis rīku šķūnī vai garāžā un paķēris, kas nu gadījās pa rokai. Interesanti, kāpēc bija tā jāsteidzas? Kāpēc viņš rīkojās tik strauji, tik neuzmanīgi? Kāds viņu sūtīja? Piespieda? Tas, ka iebrucējam nebija līdzi nekādu maisu, liecina, ka viņš nebija ieradies pamatīgi sazagties viņš meklēja kaut ko konkrētu.

Megana vēlreiz pievēršas Roba Fezerbija iedotajām fotogrāfijām. Pats interesantākais ir cirvis. Tas nav paredzēts malkai; uzreiz redzams izskatās pēc dārga virtuves instrumenta. Pēc attēla īsti nav skaidrs, bet, liekas, varētu būt atkaulošanas cirvis. Iespējams, putniņš strādā kādā restorānā.

Viņa sāk analizēt to, kā iebrucējs bēga no nozieguma vietas. Augu galdi no siltumnīcas tika atrasti pie dārza mūra, aiz kura sākās valsts zemes brikšņi un nedaudz tālāk B kategorijas ceļš. Nepļautā zāle bija nomīdīta. Ceļa dubļos redzamas vairākas risēs. Viss liecina, ka viņš labi orientējies apkārtnē: zinājis, kur var neuzkrītoši atstāt mašīnu, un juties drošs, ka pa šo ceļu diezin vai kāds brauks.

Tātad bijušais karavīrs, apveltīts ar mērenām prāta spējām, augstās skolās nav gājis. Divdabis: no vienas puses, noziegums ir bijis plānots un sagatavots, no otras puses, viņam trūcis dotību un prasmes plānu īstenot. Megana raksta:

•  Baltais vīrietis.

•  30-45.

•  Strādā fizisku darbu iespējams, sabiedriskajā ēdināšanā, vietējā krogā, restorānā.

•  Pieredze bruņotajos spēkos, visticamāk, armijā, zemā dienesta pakāpē.

•  Dzīvo tuvākajā apkaimē.

•  Brauc ar auto, iespējams, kravas furgoniņu.

•  5 pēdas 11 collas.

•  13H-14 stouni.

•  42 collas krūšu apm.

•  36 collas vidukļa apm.

•  Nav krimināli sodīts.

Brīdi vilcinājusies, Megana uzraksta vēl vienu rindiņu, vienu vienīgu vārdu "Nežēlīgs".

Viņa ir pārliecināta, ka iebrucējs iepriekš nav nodarbojies ar laupīšanu vai ielaušanos svešā privātīpašumā, un tomēr viņš, ne mirkli neminstinādamies, iesita policistam tā, ka tas zaudēja samaņu, un atstāja Gideonu Čeisu degošā mājā.

Lai kas arī šis cilvēks ir, viņš drīzāk nogalinās, nevis pieļaus, ka viņu notver.

36 karaliskĀ tolarda

Gideonu pamodina meža zosu klaigas. Viņš ceļas un ļodzīgi dodas uz vannasistabu, juzdams, kā sāp visas maliņas. Pa logu redzamas četras zosis, kas cīnās par

to, kurai piederēs teritorija pie dārza dīķa. Tās plivina spārnus un uzbrūk, tur notiek visīstākā knābju tuvcīņa. Zaudētājs un tā draudzene izgrūž spalgu kliedzienu un zemā lidojumā dodas prom.

Gideons aplūko veco dušas rokturi virs rūsainās emaljētās vannas. Tas ir apaudzis ar nogulšņu garozu, tomēr ūdens šļācas apbrīnojami spēcīgā straumē, kaut arī caurules gārdz un rīstās. Šampūna nav, bet pie izlietnes ir ziepju gabals. To paņēmis, viņš iekāpj vannā un aizvelk visai apšaubāmos plastmasas aizkarus, lai untumainā duša nepiešļakstītu visu vannasistabu.

Karsts ūdens: cik labi! Tas mazliet atslābina plecu muskuļus, kuri ir savilkti jau kopš vakarnakts, kad viņš lasīja tēva dienasgrāmatas.

Trīspadsmit mēnešus pēc mātes nāves viņa tēvs iestājies "Svētajo Kalpu ģildē". Gideons pirmajā brīdī nodomāja, ka tas droši vien ir kaut kāds vietējo vēsturnieku pulciņš. Ak vai, nē! Tas izrādījās kaut kas pavisam cits. Acīmredzot tēvs pie akmeņiem izmisīgi meklēja garīgu mierinājumu, apmēram tāpat kā daudzi pēc tuvinieku nāves sāk iet uz baznīcu. Nateniels dēvēja viņus par "Svētajiem" un uzskatīja, ka ikkatrs no šiem akmens bluķiem sniedz īpašu palīdzību: viens, tā viņš rakstīja, dāvā garīgu atjaunotni un izkliedē nomāktību, otrs piešķir fizisku spēku un izturību un tā joprojām.

Doma, ka Stounhendžā varētu piekopt kaut ko līdzīgu maģiskai aromterapijai, Gideonam likās visnotaļ smieklīga. Kurš būtu domājis, ka viņa gudrais tēvs, daudzu grāmatu autors, spēs noticēt tādām bezjēdzībām? Acīmredzot viņu bija izsitusi no sliedēm Marijas nāve: tieši pēc tās viss sākās.

Karstā ūdens vietā pēkšņi sāk tecēt auksts. Gideons izrāpjas no vannas un paķer durstīgu, pelēku dvieli. Noslaucījies viņš uzvelk tās pašas vecās drēbes. Tās ož pēc dūmiem, taču viņš vienkārši nespēj sākt rakņāties pa tēva skapjiem un atvilktnēm; tad jau labāk valkāt to pašu apakšveļu.

Virtuvē izdodas uziet atvērtu Bran Flakes kārbu, taču piena nav Viņš ieber sauju pārslu bļodā un, grauzdams tās sausas, skatās pa virtuves logu. Bariņš pāvu aizsoļo garām ar tādu izskatu, it kā viņi te būtu kungi un saimnieki; tie nevērīgi nolūkojas viņā un pievēršas savām darīšanām. Gideons pabeidz trūcīgās brokastis, no krāna ielej glāzē ūdeni un atgriežas otrajā stāvā.

Visur mētājas grāmatas, taču viņam nav noskaņojuma kaut ko kārtot. Viņš grib tikai lasīt tālāk. Rīt un rīt tēva rakstītās rindiņas, līdz beidzot kaut kas kļūs saprotams. Viņš paņem pēdējo vakarnakt lasīto dienasgrāmatu un pārlasa atšifrējumu, ko ar zīmuli rakstījis turpat virs tēva burtu virknēm.

Ģildes mācības ir brīnumaini vienkāršas. Dievišķi tīras. Senčiem bija taisnība. Dievs nav viens vienīgs. Dievu ir daudz. Nav brīnums, ka visu reliģiju dibinātāji un sekotāji kvēli tic, ka viņi ir vienīgie, kas atraduši Mesiju. Viņi ir atraduši vienu Mesiju, un tas ir viss. Nejauši uzdūrušies Svētajo vieglajām garīgajām pēdām dzīvēm, kuras Svētajie skāruši ar savu dvesmu, to dāvātajām veltēm.

Žēl, ka šie ticīgie tik neizvēlīgi pielūdz savus dievus vien. Kaut jel viņi apjaustu, ka viņu dievība spēj dāvāt tikai vienu ierobežota rakstura svētību! Tieksme piesavināties reliģiju neļauj cilvēkiem saprast, ka žēlastībai var būt dažnedažādas šķautnes.

Gideons mēģina nebūt aizspriedumains. Kā rādās, tēvs uzskatījis, ka akmeņi ir dievu mājokļi. Vai tad tas ir kaut kas sevišķi neprātīgs? Tādām lietām tic miljardiem cilvēku: tic, ka dievi dzīvo tur, kur viņi tos pielūdz, ka tie mistiskā kārtā ierotījušies zelta tabernākulos uz augstiem altārgaldiem, ka tos var izsaukt ar noteiktiem žestiem vai masveida lūgšanām. Paraugoties šādi, viņa tēva ticība vairs nešķiet tik bezjēdzīga.

Viņš veras biezajā burtnīcā, skatās uz melno tinti, kas plūdusi no tēva pildspalvas. Šīs lappuses burtiski uzsūkušas viņa tēva dziļākās domas. Pat tagad, vairākus gadu desmitus pēc tam, kad tēvs rakstījis šīs rindas, tajās jaušams kas tāds, ko viņš ar prātu īsti nespēj aptvert, emocionāla saikne ar tēvu. Ir gandrīz tā, it kā Gideons viņam pieskartos.

Interesanti, vai tāpat notiek, ari pieskaroties Stounhendžas akmeņiem? Vai tad tevī ienāk tās izjūtas, tā gudrība, tās domas, kuras domājuši cilvēki, kas dzīvoja pirms daudziem jo daudziem gadu simteņiem? Cilvēki, kas tajā sirmajā senatnē bija paši viedākie, tik diži vīri, ka viņus pielīdzināja dieviem?

Tagad, kad doma par Svētajiem vairs neliekas klaja plānprātība, viņš atgriežas pie tiem vārdiem, kas lika viņam nodrebēt.

WNKK<Ī>.

Asinis.

ZQXHnTnXY

Upuris.

Tagad viņam beidzot ir drosme izlasīt visu.

Svētajiem ir vajadzīga atjaunotne. Tai jānotiek pastāvīgi, citādi tie ātri aizies bojā un zaudēs savu spēku. Var jau redzēt, kā tas notiek. Cik muļķīgi ir iedomāties, ka mēs varam tikai ņemt no viņiem, paši neko nedodot pretī. Senās dievības smēlās spēku no mūsu senču asinīm un kauliem. Viņi ziedojās mūsu labā. Un mums tagad jāziedojas viņiem.

Ir vajadzīgs upuris. Ir vajadzīgas asinis. Asinis, kas lietas nākamo paaudžu labad, visu labad un jo sevišķi mana dēliņa labad.

Gideons ir satriekts: kāds tam visam sakars ar viņu? Taču vēl vairāk viņu satriec tas, ko viņš izlasa tālāk.

Es ar lielāko prieku ziedošu savas asinis, savu dzīvību. Ceru, ka tam būs kāda vērtība un ar to pietiks, lai kaut kas mainītos. Lai manu nabaga bārenīti gaidītu cits liktenis.

37

-     Vai jūs jau esat atradusi manu bez vēsts pazudušo? Galvenā inspektore Džūda Tompkinsa šo jautājumu aizripina pa gaiteni kā bumbu pa ķegļu celiņu un trāpa Meganai Beikerei tajā brīdī, kad viņa ar tējas krūzi rokā iet atpakaļ uz sava galda pusi.

-     Nē, kundze. Vēl neesmu.

-     Bet jūs meklējat? Jūs esat izskatījusi dokumentus, kurus es jums iedevu, un atradusi noderīgus pavedienus? Tompkinsa svarīgi novicina roku. Un es pat nešaubos, ka jūs jau esat sazinājusies ar piederīgajiem un jums ir vismaz viena fotogrāfija.

Megana izliekas nedzirdam ironisko toni. Kundze, es joprojām strādāju pie Nateniela Čeisa lietas.

-     Es zinu. Neesmu nekāda Alcheimera slimniece. Es kristālskaidri atceros arī, ka jums jāmeklē bez vēsts pazudušais cilvēks, kura lietu jums uzticēju. Tad nu esiet tik laipna un meklējiet! Viņa apsvilina Meganu ar skatienu un aizsoļo uz savu kabinetu.

Megana nolamājas. Viņa apsēžas pie sava galda, ar tēju no ļodzīgās plastmasas tasītes apšļakstīdama pirkstus, un nolamājas vēlreiz. Noslauka rokas salvetē un atver lietu, ko priekšniecei labpaticis viņai uzgrūst. Viņa savukārt bija cerējusi to uzgrūst Džimijam Dokerijam, taču tas kaut kur patvaļīgi nozudis.

Viņa izlasa kopsavilkumu: bez vēsts pazudis divdesmit piecus gadus vecs klaidonis, vārdā Terijs Neilors; policijai ziņojusi viņa māsa. Kā rādās, ziņojusi vairākas reizes. Neilors ir bezdarbnieks, viņam ir problēmas ar alkoholu, un iztiku viņš, pēc visa spriežot, pelna celtniecībā kā dienas strādnieks.

Tipisks viendienītis, dzīvo no rokas mutē. Ne māmiņas, ne tētiņa, ne pastāvīga jumta virs galvas. Klaiņo apkārt, ievākdams pabalstus, un pa kluso strādā, nemaksādams nodokļus. Rēgu tēls valsts mašīnā. Megana lasa tālāk. Izskatās, ka vienīgie regulārie kontakti viņam bijuši ar šo māsu, vārdā Natālija. Reizi nedēļā viņš māsai zvanījis uz tās rēķina.

Megana sameklē numuru, nospiež vajadzīgos taustiņus un klausās pīkstienos.

-     Hallo, atsaucas stomīga balss.

-     Mis Neilora?

-     Kas zvana?

-     Inspektore Beikere no Viltšīras policijas pārvaldes. Pie manis ir nonācis jūsu iesniegums par brāļa pazušanu.

-     Vai jūs viņu atradāt?

-     Diemžēl vēl ne. Tādēļ es jums zvanu. Vai jums ir dažas minūtes laika?

Jaunā sieviete klausules otrā galā vīlusies nopūšas. Es jau visu izstāstīju policistiem tepat vietējā iecirknī. Vai tiešām jūs nevarat pajautāt viņiem?

-     Es esmu no kriminālizmeklēšanas pārvaldes, mis Neilora.

-     A, skaidrs. It kā viņa saprastu atšķirību. Labi. Ko jūs gribat zināt?

-     Kad jūs pēdējo reizi runājāt ar brāli?

-     Pirms trim nedēļām.

Megana vēlreiz ieskatās lietā. Man te rakstīts, ka parasti viņš jums zvana reizi nedēļā.

-     Ne jau parasti. Vienmēr, Natālija izlabo. Viņš nekad neaizmirst man piezvanīt.

-     Vai jūs zināt, kur viņš bija un ko darīja kur strādāja ap to laiku, kad viņš jums pēdējo reizi zvanīja?

Natālija vilcinās.

-     Klausieties, es negribu, lai Tonijam ir nepatikšanas. Vai mēs varam norunāt tā, ka es jums atbildēšu, bet viņš joprojām varēs saņemt pabalstus?

Meganai ne prātā nenāk tirgoties. Mis Neilora, jūs zvanījāt policijai tāpēc, ka baidījāties, vai ar brāli nav noticis kas nelāgs. Ja jūs ar mani nerunāsiet godīgi, es nevarēšu viņu atrast.

Otrā galā brīdi valda klusums, tad Natālija izšķiras par atklātību. Kad mēs pēdējo reizi runājām, viņš teica, ka esot

Svindonā. Man liekas, viņš tur strādāja pie kaut kādiem īriem. Raka un betonēja, nu, visādus tādus palīgdarbus. Viņš teica, ka tas neesot tālu no Stounhendžas. Viņš aizbraukšot apskatīties, Tonijs sacīja, jo nekad tur neesot bijis.

-     Un kopš tā laika viņš vairs nav zvanījis?

-     Nē.

-     Vai viņš neteica, kā tos īrus sauc?

-     Nē. Viņš pieminēja kaut kādu Maiku, bet es nezinu, vai tas varēja būt Maikls vai varbūt Mikijs, nu, tas īru vārds.

-     Un jums nav nekādu viņa kontakttālruņu?

-     Tikai mobilā numurs, un tas ir kluss un mēms. Man ļoti

žēl.

-     Tajā pēdējā sarunā, Megana turpina iztaujāšanu, vai jūs ar viņu gadījumā nestrīdējāties?

-     Nē! Sieviete bezmaz apvainojas.

-     Mis Neilora, ja jums ar brāli ir kaut kādas nesaskaņas vai tādas ir bijušas pagātnē, man par to jāzina.

Klaidoņa māsa ironiski pasmejas. Mēs ar Toniju esam kā eļļa un ūdens, bet mēs nekad neesam plēsušies. Neesam viens otram pateikuši nevienu stiprāku vārdu.

Megana neredz iemeslu, kāpēc lai māsa melotu.

-     Labi. Vai jūs kaut ko zināt par viņa draugiem un jo īpaši par draudzenēm?

-     Nē, draugu viņam lāgā nav. Ja gadās tāda iespēja, viņš mēdz drusku uzdzīvot bariņā, bet… Viņa ietur pauzi. Teiksim tā, Tonijs nav no tiem puišiem, ar kuriem sievietei dikti gribētos ilgi draudzēties.

-     Kāpēc tad tā?

Viņa smagi nopūšas. Ar ko lai sāk? Viņš pārāk neaizraujas ar higiēnu. Duša reizi nedēļā ar to mūsu Tonijam pilnīgi pietiek. Un viņš nav nekāds romantiķis. Tonijs droši vien nemaz nezina, ko šis vārds nozīmē.

Megana ir visu pierakstījusi.

-    Ja es pie jums aizsūtīšu konsteblu, vai jūs, lūdzu, nevarētu iedot viņam pāris Tonija fotogrāfiju, vēlams, nesen uzņemtas?

Viņa brīdi pārdomā. Pēdējā, kas man ir, tā ir tāda pases bildīte, nu, jūs jau zināt, tāda, kādu var uztaisīt dzelzceļa stacijā.

-     Cik sena tā ir?

-     Kādi pieci gadi. Tā pat nebija domāta pasei, mēs vienkārši bijām drusku iedzēruši un dauzījāmies. Es liku, lai viņš kopā ar mani nofotografējas.

-    Ar to vajadzētu pietikt. Iedodiet to zēnam, kuru es pie jums aizsūtīšu, tad es varēšu sākt meklēt. Mēģināsim viņu atrast, labi?

-    Jā. Paldies.

Megana noliek klausuli un izdzer pēdējos tējas malkus. Par šo Toniju Neiloru viņai ir nelaba nojauta. Šajā dzīvē māsa bija viņa vienīgais enkurs, un, ja abi nebija strīdējušies, viņam nebija iemesla pārcirst ķēdi. Tas nozīmē, ka viņu nebūs grūti atrast.

Tonijs Neilors ir vai nu cietumā, vai morgā.

38

No Karaliskās Tolardas līdz Šaftsberijai ir piecpadsmit minūšu brauciens, taču Gideons Čeiss brauc vismaz divtik ilgi. Viņš neskaitāmas reizes skatās kartē, cauri Ašmorai un īstmelberijai velkas gliemeža ātrumā.

Netālu no Kennkomonas Eštrīleinas viņš apstājas ielas malā, aizver vecā audi durvis un iet pastaigāties. Te nav ko redzēt. Pensionāru mājiņas. Nobalsināta kotedža. Kaut kur dārzā no ugunskura kūp melni dūmi. Zaļas, bezgalīgas pļavas.

Gideonam šie skati ir vienaldzīgi. Viņš domā par to, ko nevēlas redzēt, par savu tēvu. Mirušu. Tepat blakus kādā apbedīšanas kantorī. Bēru meistars noteikti būs papūlējies noslēpt faktu, ka šā cilvēka smadzenes ir izšķaidījusi lode.

Gideons pēkšņi izvemj as, nošļakstīdams visu ietvi šajā klusajā šķērsieliņā. Viņš rīstās un nožēlo, ka nevar vemt tik ilgi, līdz vairs nekas nav palicis iekšās. Ja kāds viņu redz, ir pilnīgi skaidrs, pēc kā tas izskatās: ka viņam ir drausmīgas paģiras pēc uzdzīvošanas. Ahā, kā tad!

Nejēdzīgā kārtā viņam nav pat kabatlakatiņa, ar ko noslaucīt muti. Viņš apslaukās ar delnu un tad noberzē to zālītē. Paldies, māte Daba! Viņš pagriežas un tuvējās mājas durvīs ierauga bargu vecomāti, kas stāv un nosodoši noskatās uz viņu. Turpat uz līdzenas vietas Gideons maina tuvākos plānus, un tas nozīmē, ka viņš nokavēs. Ko tu padarīsi.

Viņš atgriežas pie automobiļa ar skaidra mērķa apziņu un ātri izbrauc cauri Kennkomonai. Aiz riņķveida krustojuma ir Tesco.

Iesoļojis pa durvīm, Gideons sāk tēlot Supermarket Sweep*: traucas pa ejām, kraudams ratiņos pienu, maizi, pupas, uzsildāmās nūdeles, apelsīnu sulu, visu, kas vien ienāk prātā. Tālāk svarīgākās lietas: zobu pasta, šampūns, skūšanās putas, skuveklis un asmenīši. Viņš paķer paku apakšveļas, zeķes, dezodorantu un pat ķemmi.

Samaksājis viņš taisnā ceļā metas uz tualeti sakopties. Kāda laime ir tīrīt zobus pašam ar savu zobu suku, nevis ar sazin kāda anonīma tēva ciemiņa aizmirsto! Te rodas jauna doma; viņš atgriežas veikalā un paņem ari Čedaras sieru, paku biskvītu, šokolādi un augļus visu, kas bija pie ledusskapja piespraustajā tēva iepirkumu sarakstā. Produktus, kurus tēvs tā arī nenopirka.

Iedams laukā, Gideons kāri noskatās uz mazu kafejnīciņu. Viņš visu rītu ir sapņojis par kārtīgām angļu brokastīm! Varbūt vēlāk. Onkulim, kurš staidzina labradoru, viņš pajautā ceļu uz Blīkstrītu.

Pēc dažām minūtēm viņš tur ierodas apstājas uz nāves sliekšņa, ja tā var izteikties.

Eibrahamss un Kaningems apbedīšanas biznesā ir tas pats, kas Čīpstovs, Čīpstovs un Hokss advokātu kantoru pasaulē. Tradicionāli. Vecmodīgi. Briesmīgi. Uz īsu brīdi Gideonam rodas pārliecība, ka viņš nejauši ieklīdis kādas vecas krustmāmiņas ērmīgajā priekšnamā. Svītrotas ķemmēta samta tapetes un tumši zaļš paklājs ir taciņa, kas viņu aizved uz bezgaumīgu priekštelpu.

Tajā neviena nav. Pie sienas ir neuzkrītošs norādījums "Lūdzam zvanīt", zem tā spoža bronzas plāksnīte ar baltu marmora pogu. Gideons nezvana. Viņš iet tāpat. Vienkārši ņem un iet pa gaiteni uz priekšu. Viņš pats nezina, kāpēc, tā sagribējās. Viņš vēlas redzēt, ko slēpj šī garlaicīgā un gludenā fasāde. Vēlas nākt pie kaut kādas saprašanas un tikai tad ļaut, lai viņu aprij apbedīšanas un kremācijas melnais rūpals.

Aiz pirmajām durvīm ir zārki. Ekspozīcija. Te acīmredzot sākas neuzkrītoša pierunāšana: labāk jau tomēr ozolu vai ciedru, nevis lēto priedi vai skaidu plāksnes. Nākamā ir darbinieku atpūtas telpa. Daži krēsli, liels galds, mikroviļņu krāsns, izlietne un kafijas automāts. Dzīve turpinās pat te, uz nāves sliekšņa.

Trešā telpa viņu izsit no līdzsvara. Vispirms smaka: balzamēšanas šķidrums. Tad metāls, briesmīgi daudz metāla: tērauda izlietnes, ratiņi, darbarīki. Jauns vīrietis baltā uzsvārcī paceļ acis no pelēkas miesas blāķa.

-     Atvainojiet, jums nevajadzētu te nākt! Gideons vilcinās, viņš apiet apkārt bezveidīgajam rumpim, kas guļ uz ratiņiem. Vai jūs esat piederīgais? Vai varu jums palīdzēt? Jauneklis nāk uz viņa pusi, pūlēdamies aizstāties Gideonam ceļā, aizsegt šo skatu. Varbūt ejiet atpakaļ uz priekštelpu, es piezvanīšu un pateikšu, lai pie jums kāds atnāk, labi?

Gideons pamāja ar galvu, ievērodams, ka jauneklis tur rokas aiz muguras slēpj asiņaino putru, ar ko notraipīti viņa baltie gumijas cimdi.

-     Atvainojiet, Gideons nomurmina, iziet pa durvīm un dodas atpakaļ uz turieni, kur vajadzēja zvanīt. Šoreiz viņš nospiež balto pogu. Pēc īsa brīža uzrodas tukls vīrietis ar cirtainiem matiem un brillēm brūnos taisnstūrveida ietvaros; nākdams uz viņa pusi, tas nogludina tumšo žaketi.

-     Labdien, es esmu Kregs Eibrahamss. Misters Čeiss?

Viņš sniedz roku. Gideons Čeiss.

-     Izsaku jums visdziļāko līdzjūtību, mister Čeis. Ko jūs labāk vēlētos: uzreiz doties pie sava tēva vai vispirms apsēdīsimies un visu pārrunāsim?

-     Es labāk vēlētos viņu redzēt, lūdzu.

-     Kā teiksiet. Lūdzams, nāciet man līdzi!

Viņš seko apbedītājam pa veca, zila Aksminsteras paklāja upi līdz gaiteņa galam, kur durvis izved citā gaitenī, kas ir daudz vājāk apgaismots. Eibrahamss apstājas pie durvīm ar plāksnīti "Atdusas kapela". Viņš nokāsējas, goddevīgi aizlikdams roku priekšā mutei. Iekams mēs ejam iekšā, es vēlētos bilst divas lietas. Mēs atļāvāmies ietērpt jūsu tēvu tajās drēbēs, kuras mums izsniedza policija. Ja tās nav piemērotas, mēs ar lielāko prieku nomainīsim tās saskaņā ar jūsu vēlmēm.

-     Pateicos.

Eibrahamss skatās uz Gideonu ļoti nopietni.

-    Vēl kas: mūsu kosmētiķis ir krietni pastrādājis, tomēr man diemžēl jāteic, ka redzētais, iespējams, jūs mazliet satrieks.

-     Es saprotu.

-     Klienti bieži domā, ka dārgos aizgājējus ieraudzīs tieši tādus, kādi tie viņiem palikuši atmiņā. Diemžēl tas vienkārši nav iespējams. Es tikai vēlējos jūs sagatavot šādai varbūtībai.

Eibrahamss izprotoši pasmaida un atver durvis. Gideonam nāsīs iesitas svaigu ziedu aromāts. Aizkari ir aizvilkti, visās malās deg lielas sveces. Nateniels Čeiss ir guldīts sarkankoka zārkā ar melnu krepa tapsējumu. Vāka gals atstāts vaļā, un galva ir redzama. Gideons pienāk tuvāk un redz, ka kosmētiķis tiešām ir centies. Pirmajā acu uzmetienā nekas neliecina, ka viņa tēvs ir pielicis pie deniņiem revolveri un nospiedis gaili.

Pamazām viņš sāk pamanīt nepilnības. Ada ir pārāk oranža. Mati sasukāti uz nepareizo pusi. Pie kreisās auss galva ir savādi greiza tur acīmredzot iznākusi laukā lode.

Eibrahamss vieglītēm pieskaras viņa elkonim. Vai man uz brītiņu atstāt jūs vienu?

Gideons neatbild. Viņam šķiet, ka viņa izjūtas tiek sakultas kā blenderi. Nožēla. Mīlestība. Dusmas. Viss vienā kunkuļainā, šķebīgā kokteilī. Ienāk prātā mātes bēres. Asaras. Melnas drānas. Sveši vīri ar garu, savādu automobili. Stāvēšana kapa malā, no visa spēka ķeroties tēvam pie rokas, jo bērnam šķiet, ka viņš stāv pašā pasaules malā un krīt bezdibenī. Tas viss vienā mirklī atkal ir ar viņu.

Paldies, esmu redzējis gana. Gideons uzsmaida tēvam, noskūpsta pirkstu galiņus un uzliek tos uz greizās galvas. Nē, ar šo īso saskarsmi ir par maz, viņš nespēj tā vienkārši aiziet. Gideons noliecas pār zārku un piespiež lūpas pie tēva pieres. Liekas, viņš vēl nekad mūžā to nav darījis. Visi zemapziņas vaļņi un mūri sabrūk. Acis ir pilnas asaru. Gideons apkampj cilvēku, no kura kaula ir viņa paša kauli, un sāk raudāt.

Kregs Eibrahamss klusītēm izslīd pa durvīm. Ne jau tādēļ, lai netraucētu sērojošo tuvinieku, nē, viņam steigšus jāpiezvana. Tā ir ļoti svarīga saruna.

39

Atlikušas deviņas dienas.

Meistaram nav kur dēties: šis fakts viņam tiek atgādināts no visām pusēm. Tas blenž uz viņu darbā, no kalendāra uz viņa lielā senlaicīgā rakstāmgalda, no Times, ko viņam glīti nolicis kāds no asistentiem. Tas ir visur.

Pēc nedēļas un divām dienām viņam jāveic atjaunotnes rituāla otrā daļa. Viņam jāsagatavo Kalpi apogejam. Un tie nav gatavi, nepavisam nav Kāpēc Čeisam vajadzēja visu izpostīt? Ja viņš nebūtu iežmiedzis asti kājstarpē, bet izdarījis to, kas viņam bija uzticēts, tagad viss būtu labi. Tomēr viss ir slikti.

Meistara acis aizmaldās pie zeltītā ietvara, kas iekļauj viņa sievas maigo seju. Šodien ir viņu kāzu jubileja. Trīsdesmitā. Taču viss varēja būt citādi, ja viņa būtu paklausījusi ārstiem un tā sauktajiem speciālistiem. Noticējusi viņu lieliskajai tehnikai, kas paziņoja, ka diagnoze ir nepārprotama: PH. Tajā dienā pirms divdesmit gadiem šie divi burti viņiem abiem neko neizteica. Viņi skatījās uz ārstu, vispār nesaprazdami, ko viņiem saka. Tikai tas, kā raustījās daktera acu plakstiņš, ļāva noprast, ka lieta ir nopietna.

Nāvīgi nopietna: nāvīgi.

PH.

Plaušu hipertensija.

Viņai jau sen trūka elpas un reiba galva, taču abi to skaidroja ar nogurumu. Pārstrādājusies. Netaupa sevi. Neizdodas atrast līdzsvaru starp darbu un dzīvi. Starp advokātes karjeru un ģimenes pavardu. Agri vai vēlu par to vajadzēja maksāt.

PH.

-     Nesaārstējams.

Daudz netrūka, un viņš būtu skaļi izlabojis ārstu, šo misteru Sandžeju. Viņš neapstrīdēja nopietnā mediķa diagnozi, vienkārši iebilda pret viņa aplamo valodu: pareizi jāsaka "neārstējams", nevis "nesaārstējams". Cilvēkam, kurš strādā šādā vietā, lai vai kāda ir viņa izcelsme, būtu jāzina, ka tāda vārda nav. Taču pēkšņi bija. Un viņa mīļā, brīnišķīgā sieva to atkārtoja vēl un vēlreiz.

-     Nesaārstējams.

PH.

Tad viņš atrada brīnumu. Atrada Svētajos. Dažas nedēļas pēc tam, kad viņš iestājās Ģildē, visi "nesaārstējams" bija aizmirsti. PH bija izgaisis bez pēdām, tikpat ātri un noslēpumaini kā pirmīt materializējies. Slimnīcā sievu vēl trīs mēnešus mocīja ar analīzēm, tomēr beigās tiem tur nācās piekāpties un viņa gandrīz negribīgi tika atzīta par pilnīgi veselu.

Dakterīši bija apstulbuši. Tie bija nākuši un spieduši savus aukstos stetoskopus pie viņas brīnišķīgajām krūtīm, pētījuši viņas asinis un blenzuši tabulās un izrakstos. Tie bija nonākuši pie viena un tā paša secinājuma kļūdīties nebija iespējams -, taču PH bija pazudis. Viņa bija saārstējusies.

Sāk zvanīt mobilais tālrunis, kas guļ turpat uz ādas rakstāmmapes. Viņš brīdi skatās uz to, tad galu galā paņem un atbild: Jā.

-     Te Pūķis. Dēls ir apbedīšanas birojā.

-     Vai atgadījās kas neparasts?

-     Nē. Man teica, ka, ieraudzījis tēvu, viņš ļāvās emocijām.

Meistars bungo ar pirkstu galiem pa galda virsmu.

-     Varbūt laiks ir nolīdzinājis plaisu, kas bija starp viņiem.

-     Varbūt.

-     Saglabājiet mieru. Esiet gatavs visam.

-     Kā viemēr.

-     Un mūsu otra lieta? -Jā.

-     Lai Svētajie izšķir.

-     Vai jūs skaidri zināt, ka vēl ir laiks? Pūķis satraucas.

-     Svētajie ir nepārprotami. Paziņojiet Pielūkiem.

40

Gideons atgriežas mājās pēcpusdienā. Viņš ir emocionāli iztukšots, taču saprot, ka tā jābūt. Viņš ir skatījies uz savu mirušo tēvu zārkā, izkrāšļotu, taču lodes nodarītais kropļojums nebija noslēpjams. Tomēr viņš negrasījās sabrukt. Dzīve noliek tevi uz lāpstiņām, tu celies augšā un dari, kas tev darāms.

Gideons attopas, ka ir atkārtojis to, ko viņam reiz teica Nateniels. Viņš tik ilgi centās norobežoties no tēva, noliegt viņu. Ak dievs! Vecajam viņa dzīvē ir bijusi daudz lielāka ietekme, nekā viņš to bija nojautis. Gideons aplej tasi melnas kafijas un apsēžas salonā, izklaidīgi lūkodamies uz zāliena plašumiem. Tēvs, kuru viņš pazina, ar dārzniecību nenodarbojās. Acīmredzot mauriņu izveidojis un kopis nolīgts darbaspēks.

Gideons sāk iesnausties, taču pēkšņi viņu iztrūcina svešāda žvadzoņa zvana pie durvīm. Viņš iet atvērt, taču ķēdi nenoņem. Uz kāpnēm stāv plecīgs, aptuveni četrdesmit gadus vecs plikpauris džinsos un zilā krekliņā.

-     Labdien, mani sauc Deivs Smitsens. Viņš pamāj ar roku uz lielu, baltu kravas furgoniņu turpat blakus audi; uz furgoniņa sāna lieliem, melniem burtiem lepni uzrakstīts viņa vārds. Man ir celtniecības firma. Pilsētā dzirdēju, ka te bijis ugunsgrēks, un man ienāca prātā, ka jums varbūt vajag palīgu, lai visu atkal savestu kārtībā.

Gideons pašūpo ķēdi.

-    Jā, palīdzība man noderētu, bet, jāsaka godīgi, es šaubos, vai šis ir īstais brīdis. Mans tēvs pavisam nesen nomira.

Smitsens iebāž roku pa spraugu. Es zinu, izsaku līdzjūtību! Viņš mani nolīga. Paspiedis Gideonam roku, celtnieks izvelk no kabatas banknošu žūksni. Misters Čeiss man samaksāja, lai es salaboju vecās dzelzs caurules mājas otrā pusē un nomainu salauztos kārniņus. Ņemiet atpakaļ. Man ļoti žēl.

Gideons paņem naudu, paskatās uz to apmēram divsimt mārciņu un atdod atpakaļ.

-     Paturiet. Varbūt pēc tam, kad jūs būsiet ticis galā ar uguns postījumiem, jūs salabotu arī jumtu?

-     Paldies. Otrs iebāž naudu atpakaļ kabatā un saprotoši pasmaida. Es jums iedošu savu vizītkarti. Kad esat gatavs, piezvaniet man! Arī man pirms gada nomira tēvs, es zinu, kā tas ir. Ar vecākiem ir jocīgi kamēr viņi ir dzīvi, cilvēks nespēj viņus izturēt, bet tad viņu pēkšņi vairs nav un šķiet, ka visa pasaule ir aizgājusi bojā.

Gideons pēkšņi sāk domāt, ka nav nekādas vajadzības atlikt remontdarbus. Kāds no tā būtu labums?

-     Atvainojiet, es uzvedos aušīgi. Ja jūs varētu ienākt, lai uzmestu aci tiem postījumiem un pateiktu, cik tas man izmaksās, es priecātos, ja jūs ķertos pie darba.

Smitsens skatās uz viņu kā vērtēdams.

-    Jūs esat pārliecināts? Es gluži labi varu atbraukt citreiz.

-    Jā. Nāciet! Viņš iznāk uz kāpnēm. Es ielaidīšu jūs iekšā pa otrām durvīm. Vai vēlaties kafiju vai tēju? Es nupat uzliku vārīties ūdeni.

-     Ar prieku. Tēju, divas karotītes cukura, lūdzu.

Gideons čāpo pa māju. Savādi, cik nomierinošs ir tāds ikdienišķs fakts kā meistara ierašanās. Kaut kas normāls. Dzīve tiešām turpinās. Viņš atslēdz sētas puses durvis.

Celtnieks Smitsens situāciju novērtē ātri. Sienas ir būvētas no masīva akmens, tām nekas briesmīgs nav noticis. Tās vajadzēs ar augstspiediena iekārtu notīrīt gan no iekšpuses, gan no ārpuses, droši vien jānomaina ari daži savienojumi. Gideons noliek uz galda viņam atnesto tējas krūzi. Smitsens pateicas un turpina ar zīmuli rakstīt uz salocītas papīra lapas.

Kabinets izskatās briesmīgi. Parkets ir pagalam, būs jāliek jauns. Logs jāmaina. Griestu apmetums ir nost, redzamas melnas, nokvēpušas sijas un baļķi. Smitsens atgriežas virtuvē, kur Gideons stāv, pārskatīdams rīta pastu. Atvainojiet par traucējumu. Vai jums nebūtu iebildumu, ja es uzkāpšu otrajā stāvā, paskatīšos, kas notiek virs kabineta? Varbūt uguns dēļ grīda ir kļuvusi bīstama.

-    Jā, protams. Lūdzu!

-     Paldies.

Cik ilgi vēl turpinās pienākt tēvam adresētas vēstules, un cik ilgi viņam katru reizi sažņaugsies sirds? Tad Gideonam ienāk prātā cita doma. Vēl nepatīkamāka. Slepenā kambara durvis palika vaļā. Viņš nomet vēstuļu žūksni un metas uz otro stāvu.

Šis Smitsens nekur nav redzams.

Viņš ieskrien guļamistabā. Tajā neviena nav.

Gideons brāžas pa gaiteni un iejoņo kambarī. Smitsens ir nometies uz ceļiem vienā kaktā. Šķībi smaidīdams, viņš paceļ galvu. Vidū ir tāda kā plaisa, bet, man liekas, viss būs labi. Vai es drīkstu paņemt nost paklāju un pienācīgi pārbaudīt slodzi?

-     Nē. Nedrīkstat. Gideons dzird, cik satraukta ir viņa balss. Klausieties, man tā nevajadzēja darīt. Atvainojiet. Tas ir pāragri. Es tomēr lūgšu jūs iet prom.

Smitsens pieceļas kājās. Es saprotu. Neuztraucieties. Tomēr es te pagaidām daudz nestaigātu un gādātu, lai viss tiek pamatīgi pārbaudīts. Uguns droši vien ir skārusi sijas, un, ja grīda ielūzīs, jūs varat ļoti nopietni savainoties.

-     Paldies par brīdinājumu. Bet tagad es tomēr gribu, lai jūs ejat prom.

Smitsens apveltī viņu ar vēl vienu saprotošu skatienu. Protams. Es iemetīšu savu vizītkarti pastkastītē. Kad skaidri zināsiet, ka esat gatavs sākt te rīkoties, piezvaniet!

Gideons iet viņam līdzi un pie sētas puses durvīm atvadās. Sirds dauzās kā negudra. Varbūt viņam ir vajāšanas mānija? Viņš sāk baidīties no paša ēnas. Šis Smitsens likās gluži kārtīgs cilvēks, pat jauks. Viņš vienkārši vēlējās būt noderīgs.

Tomēr prātā urdās neskaidrs nemiers. Viņš noskatās, kā celtnieka Smitsena furgoniņš aizripo prom, un atgriežas tēva slepenajā kambari.

Tēva grāmatas stāv citādi.

41

Attiecībās ar vīriešiem Keitlīna Loka ievēro vienkāršu principu: viens randiņš un visu gaišu. Un punkts.

Sēdēdama papucīša dzīvoklī, viņa sev atgādina visus iemeslus, kuru dēļ būtu vēlams šo likumu ievērot. Tomēr Džeikā Timberlendā ir kaut kas tāds… ka viņai gribas sūtīt piesardzību pie velna.

Galvenais pat nav tas, ka viņš ir smukiņš. Visi viņi ir tādi. Pat ne tas, ka viņš ir bagāts, tādiem viņiem ir jābūt. Vienkārši viņš ir tik… nu… anglisks. Un kāpēc tad galu galā viņa vispār ir atspērusies šurp? Lai redzētu kādu nieku Anglijas, kaut ko senāku par viņas vecāsmammas māju. Anglijā, lūk, ir kultūra, kas veidojusi pasauli, šī tauta valdījusi pusē zemeslodes. Karaliene un impērija, un tādā garā.

Un klusībā, jā, protams, klusībā, viņa pat bija cerējusi šeit satikt tādu vīrieti. Tādu eksotiski neparastu un neizdibināmu. Pat drusciņ lācīgu. Viņa zina, ka Džeikā ir dziļumi, kurus pirmajā acu uzmetienā nevar redzēt. Kas zina, varbūt viņā pat var iemīlēties. Pēc vecāku pašķiršanās viņai šādas domas vienkārši nebija prātā, bet tagad, pēc tās īsziņas, kas tikko pienāca… Bilde ar pasakainu saullēktu, un apakšā rakstīts: "Piedzīvo to kopā ar mani! Brauc man līdzi, un, ritam austot, mēs būsim vietā, kas pilna ar senu maģiju! Esi man blakus ķiršsārtā saullēktā un smejies kopā ar mani līdz saulrietam!"

Kāds burvīgs uzaicinājums. Prom no naktsklubiem un badīgajiem paparaci. Prom no tēva pielaulātās apsardzes apnicīgās uzmanīšanas. Aizbēgt, un viss. Džeikā vēstule uzrunā viņas sirdi, kas ir izsalkusi pēc brīvības. Viņa uzraksta atbildi, pavisam īsu: "Jā!"

Viņa nezina, kā izdosies aizmukt no vīriem melnajos uzvalkos, vīriem, kas no viņas nenolaiž ne acu, kas tur pie auss rācijas un reģistrē katru viņas soli, bet viņa aizmuks. Šovakar viņa aizbēgs no sava zelta būrīša un izpletis spārnus.

42

Smitsena ierašanās un okšķerēšana ir Gideonu sabiedējusi. Lielais, vecais nams atrodas nomaļā vietā. Viņš jau vienreiz ir pieredzējis uzbrukumu un nepavisam nevēlas, lai kas tāds atkārtotos. Viņš pavisam noteikti negrib, lai svešas rokas aizstiepj tēva dienasgrāmatas un noslēpumus. Vajag pret to nodrošināties. Aizslēgt vārtus. Iedarbināt signalizāciju.

Lai pārliecinātu apsardzes firmu, ka viņš nav nelikumīgi ielauzies muižā, ir vajadzīgi vairāki telefona zvani, un tas viss prasa vairāk nekā stundu. Vispēdīgi viņam pastāsta, kā no jauna iedarbināt sistēmu, un viņš nopriecājas, atklājis, ka tā ir visai skaļa. Tiesa, tam nav lielas nozīmes. Šajā nomaļajā kaktā varētu sarīkot nelielu atomsprādzienu, un neviens to nepamanītu.

Tādēļ viņš izstaigā muižu, meklēdams, ko varētu izmantot pašaizsardzībai. Šķūnī viņš atrod cirvi, no virtuves savāc prāvu nazi. Jā, tas arī viss. Viņš jūtas kā idiots, staigādams apkārt ar cirvi un nazi un turēdams šos ieročus pa rokai, kamēr gatavo grauzdiņu ar pupām, lai ieturētu vēlas pusdienas. Tomēr labāk idots, nevis pārbiedēts auns.

Pēc tam Gideons sameklē pulti, ar kuru var aizslēgt dārza vārtus. Viņš to izdara, tad ieslēdz pirmajā stāvā signalizāciju un dodas uz tēva slepeno kambari, nesdams līdzi tējas krūzi, pudeli ūdens, nazi un cirvi. Zināms, ilgi šādā stilā dzīvot nevarēs, tomēr šobrīd viņam vajag justies drošam, viņš nevēlas būt stīvs aiz bailēm. Ko tas cilvēks teica par otrā stāva grīdu ka tā var iebrukt? Ja nu viņam bija taisnība? Ja nu uguns ir sapostījusi sijas un tās kuru katru brīdi iegrūs? Viņš kritīs; jādomā, salauzīs mugurkaulu. Vājprāts, tas viss ir vājprāts, viņš nav normāls. Bailes izplatās viņā kā vīruss. Tās ir jāpiežmiedz.

Gideons metodiski un bezkaislīgi izmet muļķības no galvas, šifrēdams tēva dienasgrāmatas. Vakarā viņš atklāj, ka jau spēj tulkot uzreiz, nepārrakstot simbolus. Viņš lasa par to, kā Svētajo

Kalpi, pēc Nateniela domām, tika izglābti no nāves 1889. gada "krievu gripas" epidēmijā, kad aizgāja bojā miljons cilvēku. Tieši tāpat viņiem 1918. gadā nekaitēja "spāņu gripa" vīruss, kas nonāvēja gandrīz piecdesmit miljonus Zemes iedzīvotāju; pagāja secen Āzijas gripa 1957. gadā epidēmija, kas nogalināja gandrīz divus miljonus cilvēku visā pasaulē. Tas pats 1968. gadā, kad Honkongas gripa nokāva miljonu, un 2009. gadā, "cūku gripas" nāvējošā H1N1 vīrusa epidēmijas laikā. Ne reizi bojā neaizgāja neviens Svētajo Kalps.

Šos apgalvojumus Gideons uztver visai skeptiski, tomēr tie viņu fascinē. Principā tas varētu būt iespējams. Stipras ticības izraisīta psihosomatiska reakcija uz akmeņiem, kāpēc ne. Prātā uzreiz nāk Lurda. Ja viņš atceras pareizi, to apmeklējuši vairāk nekā divsimt miljoni svētceļnieku. Ateista prātā viens ir pielīdzināms otram: akmeņu dziedinošais spēks vienāds ar brīnumaino dziedināšanas spēju, kas piemīt ūdeņiem kādā Pireneju pakājes grotā. Tiklab viens, kā otrs prātam nav aptverams.

Viņš ieskatās pulkstenī. Gandrīz viens naktī. Viņš ir izsalcis un noguris. Viņam nav spēka un nav arī uzņēmības kāpt lejā un sadabūt kaut ko ēdamu. Vēl tikai vienu lappusi, Gideons sev apsola, tad viņš ies gulēt.

Nevajadzēja. Lasot tālāk, viņam dzīslās sastingst asinis.

Gideons zina tikai to, ka viņa mātei bija neārstējama slimība. Vārdam "vēzis" ir viena vienīga laba īpašība tas ir tik briesmīgs, ka neko vairāk negribas zināt; it īpaši tas attiecas uz bērniem. Es ceru, ka viņš visā savā mūžā tā arī neuzzinās, ka tā bija HLL, nenojautīs, ka tā ir iedzimta. Es paļaujos uz Svētajiem, uz derību, ko es ar tiem noslēdzu, uz savām asinīm, kuras es ziedoju, lai šķīstītu mana bērna asinis no nešķīstības.

Viņš izlasa vēlreiz. Smadzenes plīst vai pušu, viņš neko nesaprot. Prātā kā ar nazi iecirsti tikai trīs vārdi: vēzis, iedzimts, HLL.

HLL.

Kas tas tāds? Vai es esmu to mantojis? Vai tas mani nogalinās?

43

Meistars iet pa Svētajo tumšo, mierinošo apli, pacēlis acis pret zvaigznēm, kas nav lielākas par kniepadatas galviņu. Naksnīgās debesis ir melnu kvēpu lavīna, bezgalīga mistērija, tumšs viesulis, kas brāžas pāri aizmigušajiem nelgām. Tos pasargāt ir viņa pienākums. Saprast to, ko tie pat nenoskārš. Izglābt tos no pašu muļķības.

Viņš jūt, kā augšā, neredzamajās straumēs un tumšajās strāvās, notiek pārmaiņas: zvaigznāji riņķo, Lirīdas ir iegrimušas letarģijā, nepacietīgās, nāvējošās delta Akvaridas tuvojas.

Viņš mana paisuma un bēguma slēpto spēku, vēja iegriešanos citā virzienā virs okeāna plašumiem, aizvien platākās plaisas Zemes garozā.

Nesaprašas kā vienmēr saskries šurp vasaras saulgriežos, apsējuši ap galvu stikla pērlīšu virtenes, saņēmuši rokas. Plātīgi cerēdami uz mežonīgu mīlēšanos un narkotisku eiforiju. Viņi aizrīsies paši ar savu naivumu. Visi, līdz pēdējam. Pat tie, kuri sevi uzskata par zinātājiem, neko neapjēdz, viņi nesaprot, ka galvenais nav nedz saulgrieži, nedz Saule. Galvenais ir pirmais pilnmēness pēc tam.

Līdzsvars. Vienmēr jābūt līdzsvaram. Lielais vairums spēj saskatīt tikai to, kas ir acīm saredzams. Dievi, tāpat kā burvju mākslinieki, mūs vazā aiz deguna, novērsdami uzmanību ar niekiem. Tikai izredzētie jaudā saviedēt to, kas slēpjas aiz kosmiskajām ilūzijām. Lai aklie metas ceļos un pozē žilbinošajā saulstāvju gaismas izrādē. Atpestīšana ir puskrēslā. Mēness tuvojas savam visspēcīgākajam zenītam.

Meistars labi zina, cik svarīgs ir neredzamais. Tā izsenis bijusi zemkopju galvenā gudrība. Labība, kuru mēs redzam, briedīs atkarībā no tā, ko mūsu acis nesaskata. Zemes tumsai pienākas cieņa, tā jāmīl tāpat kā debesu gaišums. Priekšteči un viņu bērni zināja, kā jālolo zemes neredzamais brieda spēks. Zemei vajadzīgas spēcinošas asinis, piesātināti kauli, kapa dzestrums. Zinātnieki raksta, ka asinis augsni bagātina ar vitāli vajadzīgo slāpekli, tomēr ķīmiskās vielas nav galvenais. Asinīs ir kas daudz vērtīgāks: dvēsele. Un, jo vairāk tās augsnei tiek dots, jo vairāk tās alkst.

Pēc četrdesmit astoņām stundām desmitiem tūkstoši nelgu saradīsies Stounhendžā gaidīt saullēktu. Tie brēkās kā babuīni. Kāpelēs pa akmeņiem kā alu cilvēki. Apgalvos, ka garā pieskārušies enerģijai, kuru tik briesmīgi ilgojas sajust.

Ak, ja viņi zinātu patiesību! Nežēlīgo patiesību. Tajā naktī šis aplis būs tukšs jo Svētajie būs Templī.

Meistars pasmaida un dodas prom. Rīt viņš atgriezīsies un uzsāks savu svētceļojumu. Viņš apstaigās visus dievus un lūgsies, un smelsies no to dievišķā gara. Viņš kļūs par to trauku, par vārtiem, pa kuriem tie cauri melnajai zemei ieradīsies senajā pazemes Templī.

44

Ēriks Denvers par Loku ģimenes drošību atbild jau gandrīz divdesmit gadus. Viņš sargāja vīru, sargāja sievu un tagad sargā meitu. Viņš ir štata sargeņģelis šai ģimenei. Toms Loks ir pats saviem spēkiem izsities multimiljonāros. Kad viņu iecēla par ASV viceprezidentu, viņam gribot negribot bija jāpiekrīt, ka turpmāk viņu apsargās valsts Slepenais dienests, taču, kad runa bija par meitu, viņš cirta kāju pie grīdas. Viņa vienīgajam bērniņam būs personiska un privāta aprūpe. Keitlīna tika uzticēta Ērikam, un, ņemot vērā mantinieces vētraino uzvedību, labi vien ir, ka Toms tā izdarīja. Ja Vašingtonas varas gaiteņos zinātu kaut pusi no palaidnībām, kuras viņa pamanās sastrādāt, izlikdamās, ka mācās Anglijā, tad Kolumbijas apgabala tenkuvācelēm mēles nodiltu.

Ēriks ik dienas atskaitās viceprezidentam, tomēr šo to viņš noklusē. Bērnam vajag kaut nedaudz brīvības. Pat viņš redz, cik ļoti mazo reizēm nomoka nemitīgā uzmanība un sekošana ikkatram viņas solim. Tādēļ laiku pa laikam viņš izliekas neredzam, ka meitēns atļaujas mazliet vairāk, nekā drīkstētu, teiksim, šovakar.

Ir jau gandrīz pusnakts, kad pēkšņi ieveļas sešas Keitlīnas draudzenes, kuras burtiski noslīgst uz grīdas pie viņas dzīvokļa durvīm. Tievajās, mākslīgā iedeguma izdaiļotajās rociņās ir somiņas un šampanieša pudeles. Viņām nopakaļ iešmauc seši muskuļaini jaunuļi kā no armijas reklāmas plakāta: lielas galvas, bicepsi kā regbija bumbas, acis stiklainas no izdzertā un iešņauktā.

Ēriks un Leons, viņa labā roka, dodas uz priekšu un aptur žūpuļu gājienu.

-     Mājasdarbu klubs ir slēgts, bērniņi, viņš saka, pazinis pāris knīpu. Dodieties vien mājās.

Priekšā izmeimuro garākais no puikām gaišmatis ar tādu miesasbūvi, ka diez vai kādam varētu gribēties pārbaudīt, uz ko viņš ir spējīgs.

-     Ei, brāl, mēs neko sliktu nedarīsim. Mēs vienkārši gribam pasvinēt kopā ar Keitlīnu.

Ēriks savelk uz augšu vienu uzaci. "Brālis" nav tas vārds, ko viņš ir ar mieru uzklausīt no baltā knauķa mutes. Nekādas svinēšanas šovakar nebūs, draugs. Mis Lokai ir norunāta svarīga tikšanās ar kakao krūzi un televīzijas šovu.

Blondiņais tā kā grasās strīdēties pretī, taču tajā brīdī Keitlīna atver durvis. Četras meitenes skurbi iespiedzas un metas viņai klāt. Puikas grib darīt to pašu, taču miesassargi aizstājas durvīm priekšā. No sienās iebūvētās Bose mūzikas sistēmas sāk dārdēt Black Eyed Peas opuss Rock that Body.

Zēni mēģina ar skatieniem ietriekt miesassargus grīdā, bet tad no dzīvokļa izskrien divas meitenītes. Viena metas Ērikam ap kaklu un par varītēm grib viņu noskūpstīt. Miesassargs atrauj viņas rociņas un nostāda mazo uz grīdas. Viņa nogludina savu mirdzoši zilo kleitiņu: Ērik, ielaid mūs visus iekšā, nu, lūūūūdzu! Tu tak nevari visu laiku turēt Keitlīnu krātiņā! Viņai tak vajag kaut cik izklaidēties!

Meitene ož pēc alkohola un smaržām, mutes atsvaidzināšanas šķidruma un izsmidzināmā dezodoranta.

-     Beidz, Džeinij, tev un tavām draudzenītēm laiks doties uz mājām. Tu taču zini, Keitlīna aizvakar dabūja savu izklaides tiesu.

Situācija vienā mirklī mainās. Viens no puišeļiem apcērtas un iebļaujas: Lai viņš iet dirst, Džeinij, mēs tinamies! Zēni dodas uz liftu un aizvelk līdzi arī pāris meiču. Ei, braucam uz "Ķīnu"! Šis kaujas sauciens izvilina no dzīvokļa arī pārējās knīpas. Viena tik briesmīgi ķiķina, ka paklūp un nolauž kurpei papēdi. Leons palīdz viņai pieslieties kājās, un meitene aizklibo, turēdama kurpi rokā.

Dzīvokļa durvis aizcērtas, un cauri sienai atskan Keitlīnas brēciens:

-     Paldies, mīļais Ērik, paldies tev!

Ēriks smaidīdams klausās, kā nošķindēdams aizbrauc lifts, tad pienāk pie dzīvokļa durvīm un klusi pieklauvē.

-     Keitlīn, mēs vienkārši tevi pieskatām.

-     Pie dirsas jūsu pieskatīšanu! Es eju gulēt. Dzīvokļa dziļumos aizcērtas vēl vienas durvis. Ēriks atskatās uz Leonu: Varēja būt ari ļaunāk.

-     Kā gan?

Ēriks atkal novīpsnā.

-     Ja mēs būtu viņus ielaiduši iekšā. Tad gan būtu ziepes.

45

Pie Keitlīnas mājas viņi noķer takšus un dodas uz ziemeļu krastu mesties neizmērojamās ballīšu teritorijas putainajās straumēs. Ēriks un Leons viņiem atvēlētajā dzīvoklī uzvāra kafiju un skatās televizorā, kura ekrāns ir viens no monitoriem, kas raida to, ko filmē apsardzes kameras gaitenī, kāpnēs, liftos un ap māju. Viņi var atslābināties Keitlīna savā istabā piktojas un nav jāvazājas viņai pakaļ pa Soho vai Vestendu. Nevienam no abiem negribas vēl vienu nakti dzīvoties pa āru. Rīt viņi domās citādi. Rīt viņi uzzinās, ka pa vidu tām klaigām, bučām, iešanām un nākšanām viņi kaut ko ir palaiduši garām. Kaut ko svarīgu.

Keitlīnu.

Piktā balss, kas brēca no Keitlīnas dzīvokļa, nebija Keitlīnas balss: tā bija cita amerikāniete, Abija Rihtere. Tagad viņa ir ieritinājusies Keitlīnas milzīgajā gultā un laižas miegā, gatavodamās tam, kā Ēriks viņu rit svētīs, atklājis, ka meitenes samainījušās.

Keitlīna sēž folksvāgena furgoniņā, ko Džeiks Timberlends ir noīrējis šim īpašajam gadījumam par godu. Viņš sēž pie apdilušās stūres un patlaban pagriežas pret meiteni: Antīks, Type2, viņš lielās, tad ironiski piebilst: Kolosāls 1,4 litru dzinējs, kas tevi aizvizinās, kur vien tu gribi, ar galvu reibinošu ātrumu: sešdesmit jūdzes stundā. Paskaties uz to rokenrola sēdekli aizmugurē!

Keitlīna kā maza meitenīte metas pētīt auto aizmuguri. Viņa atrod našķiem pilnas atvilktnes, DVD atskaņotāju, platekrāna televizoru, cepeškrāsniņu un ledusskapi, kas pielādēts ar šampanieti, zemenēm un triju veidu saldējumu. Vāāu! viņa kliedz, pētīdama saldējuma garšas un sēdekli, kas ir pārvēršams par divguļamu gultu.

Keitlīna atgriežas priekšā un aši nobučo viņu uz vaiga.

Super! Super, super\

-     Man prieks, ka izdevās tevi iepriecināt.

-     Man pilnīgi norāva jumtu! Un tātad uz kurieni mēs braucam?

-     Uz tādu vietu, kur tu nekad neesi bijusi. Kur kāju spēruši tikai daži, bet daudzi sapņojuši nokļūt.

Viņa rotaļīgi iekniebj Džeikam delmā.

-     Beidz! Pasaki taču!

Džeiks smejas. Nekā nebija. Tas ir pārsteigums.

Viņi pārbrauc pāri Temzai un dodas uz rietumiem Hammersmitas virzienā: pabrauc garām Brentfordai, Hītrovai, tad nogriežas uz dienvidiem pa bezgalīgu melna asfalta upi. Benzīntankā netālu no Flītas viņi izloka kājas, un drīz pēc tam Keitlīna aizmieg.

Džeiks turpina braukt, apkarodams miegu ar radio palīdzību un reizumis pamezdams skatienu uz aizmigušo skaistuli blakussēdeklī. Laiku pa laikam viņš satver Keitlīnas roku: vienkārši lai drusku to paturētu. Prāts aizklīst iedomu ceļos. Viņš iztēlojas, ka abu attiecības jau ir kaut kas daudz vairāk. Vispēdīgi viņš ierauga meklēto zīmi un nogriežas. Viņš aptur mašīnu un izkāpj, lai aizmugurē ierīkotu gultu.

Keitlīna no pēkšņā klusuma sagrozās. Džeiks pieliecas, noglāsta viņai matus un čukst: Mēs esam klāt.

Keitlīna kaut ko nobubina. Viņas acis atveras, taču viņa joprojām nav pamodusies. Nāc, apgulies aizmugurē! Te būs ērtāk.

Viņa atmostas tik daudz, lai grīļīgi ieveltos Džeikā saklātajā gultā. Keitlīna uzreiz saritinās kamoliņā; Džeiks apguļas viņai blakus un abus apsedz. Acis neatvērdama, viņa vaicā: Kur mēs esam?

-     Pagaidi, līdz lēks saule, viņš atbild, vieglītēm noskūpstīdams meitenes lūpas.

46

LI Džonss vairs nezina, vai ir rīts vai vakars. Viņš nezina, cik ilgi tā gulējis, te zaudēdams, te atkal atgūdams samaņu. Varbūt stundām, bet varbūt dienām ilgi. Līdz viņa apziņai nonāk tikai tie ilgie brīži, kad viņa locekļi raujas čokurā no sāpēm un no rīkles laužas kliedzieni.

Lī kails guļ kņūpus uz Lielās zāles grīdas; viņš ir atradies uz nāves sliekšņa un zaudējis vairākas pintes asiņu. Ledainais Bendes akmens viņa organismu ir atdzesējis līdz hipotermijas līmenim.

Viņš pamostas ar sajūtu, ka pa galvu kāds metodiski, ritmiski zvetē ar pamatīgu vāli. Bet cik labi, ka viņš ir dzīvs! Viņš var pakustināt roku: saites ir noraisītas. Divi garos apmetņos tērpti Palīgi redz viņu sakustamies un pienāk klāt. Tie uzmanīgi paceļ viņu un ietin segās.

Šausmas ir beigušās.

Džonss ir stīvs un tik tikko spēj paiet. Visas viņa maņas ir neparasti asas. Viņš nejūt savas kājas, taču dzird, cik skaļi dun viņa soļi it kā viņš ietu pa gigantiskām bungām. Palīgu atbalstīts, viņš grīļīgi virzās pa aukstajiem, krēslainajiem gaiteņiem. Mēs tevi vedam uz šķīstīšanās zonu, tālumā kāds saka. Tevi nomazgās un apģērbs, bet pēc tam būs pamācība.

Šie vārdi it kā atstāj pēdas gaisā, kaut ko līdzīgu skaņas vilnim ieraksta programmā. Džonss ar pūlēm atskatās un redz, kā šīs zilbes velkas viņam pakaļ kā krāsaina pūķa plīvojošā aste. Acīmredzot viņš ir sazāļots, tās ir halucinācijas.

Viņu ieved dziļā akmens grāvī, kurā ar troksni gāžas ūdenskritums. Ūdens ir sarkans. Asinssarkans. Un tas kūp kā izlieta tomātu zupa. Džonss stāv kā sasalis kails, pārbijies.

Tā vajag, vari mums ticēt. Viens no Palīgiem paceļ roku virs asinskrituma, un šķidrums, pieskardamies viņa ādai, kļūst caurspīdīgs. Kristāldzidrs kā ūdenskritums kalnos.

Džonss iekāpj ūdenī un aizver acis. Dušas tvaiks ož pēc sarūsējušas dzelzs. Liekas, viņa galvas ādu dursta tūkstošiem adatu. Sirds salecas: karstā strūkla triecas viņam galvā kā ērkšķi.

Siltajā straumē pamazām atdzīvojas no aukstuma sastingušie nervi. Vispēdīgi viņš atver acis. Paskatās uz savām rokām un noskata savu augumu. Ūdens ir dzidrs, tās nav asinis. Viss ir normāli.

Palīgi stāv grāvja malā, turēdami gatavībā dvieļus. Viņš izkāpj un, atstādams uz slānekļa slapjas pēdas, lāčo pie viņiem; aiz muguras, šķīstīšanās zonā, kūp tvaiku migla. Viņam noliktas viņa paša drēbes un raupja maisaudekla apmetnis. Tas ir viņa. Viņš tagad ir Ģildes loceklis, viņš ir pieņemts.

Stūrī ir liels spogulis. Viņš sagriežas šķībi greizs un grib redzēt, cik dziļas brūces cirtis Meistara nazis un āmurs. Savādi. Viņš pagriež labo delmu, tad kreiso un grib redzēt iniciācijas brūces. Tad atkal paskatās spogulī.

-     Ko tas nozīmē?

Apkārtstāvošie klusē.

-     Man tecēja asinis, bet es neredzu rētas. Viņš atkal saliecas greizs spoguļa priekšā. Nekā nav! Ne miņas!

Durvīs iestājas apmetnī tērpies cilvēks.

Džonss atskatās un pazīst kapuces noēnoto, rugājiem apaugušo seju. Sems Grābs Skorpions, viņa brālis iekš Ģildes.

Lepnais mentors uzsmaida savam audzēknim.

-     Ģērbies, Lapsiņa! Tevi gaida svarīgi pienākumi.

47 SESTDIENA, 19. JŪNIJS

Drīz pēc četriem debesis sāk kļūt gaišākas. Džeiks maigi modina Keitlīnu.

Ļodzīgām kājām, turēdamās Džeikam pie rokas, viņa izķepurojas no furgoniņa un sāk trīcēt no rīta dzestruma. Džeiks metas atpakaļ un paķer pāris segu un našķu turzu, kas sagatavota stāv ledusskapī.

-     Kur mēs esam? viņa murmina, kad Džeiks ierota viņu azotē un ietin segā. Es neko neredzu.

-     Tūlīt redzēsi. Šī ir vecā Anglija. Rīt te būs ļaužu pūļi, tūkstošiem tādu pašu hipiju kā tu, bet šorīt tas viss ir mums diviem vien. Tikai tev un man. Es to noīrēju.

-     Kā noīrēji?

-     Mūslaikos visu pērk un pārdod. Citi bija samaksājuši par ekskursiju, bet es samaksāju vairāk. Pārsolīju viņus. Lai pārsteigtu tevi.

Keitlīna ir tik aizkustināta un nogurusi, ka nespēj izteikt ne vārda.

Viņi lēni iet pa slapjo zāli. Tumsa kļūst arvien skrajāka, un mazpamazām viņa sāk kaut ko saskatīt. Kaut kas milzīgs slejas debesīs no rītausmas rožainā siltuma. Ieplestām, neticīgām acīm viņa lūkojas uz monumentālajām aprisēm. Jēziņ, kas tas tāds? Izskatās pēc jocīga kosmosa kuģa!

Tā arī ir. Tas tiešām izskatās pēc milzīga akmens UFO, kas nogāzies no debesīm un ietriecies zemē. Džeiks lepni iepleš rokas.

-     Esi sveicināta Stounhendžā!

-     Tas ir… kaut kas grandiozs! Viņa lēkā apkārt, tverdama galvu reibinošo skatu, tad atgriežas un cieši noskūpsta Džeiku. Abi apskāvušies stāv zem dziestošajiem zvaigznājiem un nemana neko, tikai viens otru.

-     Nāc, iesim vidū! Džeiks saņem viņu aiz rokas.

Abi metas skriešus, un Keitlīna nespēj atcerēties, kad pēdējo reizi jutusies tik pasakaini. Tik brīva, tik spēkpilna.

Džeiks apstājas, lai fotografētu. Spiež un spiež vecā kabatas Nikon pogu un zina, ka šīs bildes viņš glabās visu mūžu. Reiz, kad viņi abi būs veci, viņš tās izvilks un viņi atcerēsies šo rītu. Šo vēsturisko brīdi.

Keitlīna aizelsusies apstājas un apkampj vienu no akmeņiem. Viņa izskatās kā bērns, kas pieķēries pie milža kājas. Viņa smejas un pozē.

Klik!

Viņa saņem plaukstās matus un pastiepj lūpas.

Klik!

Viņa noskūpsta akmeni un noglāsta to.

Klik, klik, klik!

-     Vēl vienu! Džeiks kliedz, un viņa paklausa, atbalstās pret akmeni un pamet gaisa skūpstu kamerai.

Klik!

Džeiks beidz fotografēt: viņš vairs nespēj turēties pretī vēlmei meiteni noskūpstīt.

Abi sakļaujas. Viņa ar muguru pieplakusi milzīgajam akmenim, viņš cieši piespiedies pie viņas siltā, maigā auguma. Abus caurstrāvo nevaldāma, mežonīga seksuālā enerģija.

Keitlīna aizver acis un ļaujas. Planē kā putns viņa kaisles karstajās strāvās. Padodas viņa roku iebrukumam zem drēbēm, ļauj viņam iekarot savu miesu. Džeiks ar savu maģisko un noslēpumaino romantisko pārsteigumu ir viņu pilnīgi apbūris.

Džeikā augums noraustās. Tas nemaz nav tik kaislīgi, kā viņa bija cerējusi. Patiesībā tas ir drīzāk neveikli un nepatīkami. Izskatās, ka viņš nevis sasniedz orgasmu, bet pēkšņi un nejēdzīgi iezveļ viņai ar pieri. Keitlīna saraujas un piespiež roku pie sasistās galvas. Džeiks atraujas.

-     Au! viņa iesaucas, dusmodamās, ka burvīgais brīdis ir izjaukts.

Kāda roka aizspiež viņai muti. Sveša roka.

Viņa vēl paspēj pamest pārbiedētu skatienu uz samaņu zaudējušo mīļāko; tad viņai galvā tiek uzmaukta kapuce un mute aizlīmēta ar izolācijas lenti.

Minūtes laikā viss ir tukšs un kluss, dzirdamas vien pirmās putnu balsis. Mēļajās debesīs virs senajiem akmeņiem augšup kāpj saule.

48

Pie furgoniņa stūres ir apsēdies Skorpions. Aizmugurē uz grīdas guļ sasietais Džeiks Timberlends ar apsēju pār acīm. Lapsiņa brauc pakaļ drauga vecajā Mitsubishi Warrior. Auto aizmugurē ir Keitlīna Loka, ari sasieta un apklusināta.

Pielūkiem bija doti nepārprotami norādījumi. Nenolaidiet acis un gaidiet Svētajo izvēli. Esiet pacietīgi. Tāpat kā iepriekšējā reizē, Svētajie paudīs savu gribu. Un tā ari notika. Rīta mijkrēslī ieradās šis pārītis. Viņi ielauzās svētajā aplī. Pieskārās tieši tam akmenim, par kuru Meistars bija runājis. Tas viņus izvēlējās un pievilka sev klāt gluži kā Meistars sacīja.

Kalpi šo trejakmeni sauc par Meklētāju, un Skorpionam nav ne mazāko šaubu, ka šie zaķīši to meklēja. Viņi paši izraudzījās savu likteni. Pūķis būs gandarīts. Viss Šaurais loks tāpat. Viņi abi ar Lapsiņu ir malači.

Parasti Skorpions neņem ziedus tieši aplī. Kad tie ir izraudzīti, Pielūki viņiem seko, reizēm vairākas nedēļas, reizēm vairākus mēnešus. Parasti nolaupīšana ir rūpīgi izplānota un veikta daudz uzmanīgāk. Tomēr šoreiz nav laika: zvaigžņu stāvoklis mainās, līdz Mēness apgrozībām palikusi tikai nedēļa. Ir jāpabeidz atjaunotnes rituāls. Tik tikko pietiks laika upurus šķīstīt no visiem pasaules netīrumiem.

Gūsteknis pēkšņi sāk dauzīt papēžus pret koka grīdu kā mazs bērns dusmu lēkmē. Nekas, gan iemācīsies uzvesties klusiņām. Skorpions pagriež skaļāk radio. Drīz viņš nogriežas no ceļa un brauc pa pļavu, kas pieder Ģildei, pa mežu un ieleju, kurā reiz dzīvoja akmens un bronzas laikmeta ciltis.

Skorpions aptur furgoniņu klusā vietā netālu no nomaļā ceļa, kas ved uz Tempļa slepeno ieeju.

Lapsiņa ar micubiši apstājas aiz furgoniņa un gaida, ko viņa aizgādnis darīs tālāk. Viņš zina tikai to, ka upurus ir paredzēts atstāt tepat, bet furgoniņu aizvest uz pamestu šķūni, kur tas stāvēs līdz tumsai. Vēlāk tas, protams, tiks nogādāts šrotā un sadauzīts.

Skorpions izslēdz motoru un ierāpjas aizmugurē. Tas zellis vismaz vairs nespārdās. Ir kaut ko sapratis. Nav jēgas pretoties tam, kas tagad notiks.

49

Lapsiņa pienāk pie furgoniņa. Viņš nesaprot, kāpēc Skorpions nekāpj ārā. Nekas nenotiek. Pa logu var redzēt, ka skolotājs tup aizmugurē uz grīdas. Viņš atver durvis un pabāž galvu iekšā.

-     Vai kaut kas nav labi?

-     Nav gan. Skorpions pagriežas. Viss ir ļoti, ļoti nelabi. Lapsiņa iekāpj folksvāgenā un aizver durvis. Kāpēc? Kas

noticis?

Skorpions pavirzās nostāk no gūstekņa. Viņš ir miris.

-     Kā miris?

Šis ir tāds vārds, kuru var vienīgi atkārtot. Miris. Lai viss būtu skaidrs, Skorpions satver Džeiku Timberlendu aiz rokas un palaiž vaļā: tā ļengani nokrīt uz grīdas.

-     Velns parāvis.

-     Tā gan.

Lapsiņa ir satriekts. Viņš pierāpjas tuvāk un blenž uz nekustīgo ķermeni.

-     Kas ar viņu ir?

-    Ja neskaita to, ka viņa sirds vairs nepukst un viņam nav pulsa?

-     Nē. Kāpēc viņš nomira?

Skorpions groza galvu.

-     Es nezinu. Varbūt mans sitiens bija pārāk stiprs. Varbūt tu viņu pārāk cieši sasēji un viņš nevarēja paelpot.

Vismaz minūti abi klusēdami skatās uz līķi, juzdamies vainīgi un prātodami, kura misēklis izrādījās liktenīgs.

Abi lieliski zina, kāds liktenis šo pārīti gaida: viņi tiktu ziedoti Svētajiem.

Puisim tas būtu daudz sāpīgāk, taču tas notiktu Dievu acu priekšā, ar viņu svētību un aizsardzību, viņiem par godu. Viss būtu rūpīgi izplānots un sagatavots, lai nevienam iesaistītajam nebūtu jācieš. Tagad viss ir pilnīgi citādi. Katastrofa.

-     Ko lai mēs tagad darām? Lapsiņa neiztur pirmais.

Skorpions apsēžas un abām rokām satver galvu.

-     Es mēģinu saprast, mēģinu kaut ko izdomāt.

-     Varētu tikt no viņiem abiem vaļā. Lapsiņa pamāj uz micubiši. Neviens par šiem neko nezina. Mēs varētu viņus aizvest labi tālu un atstāt.

Skorpions apsver šo iespēju.

-     Vai meiča tevi redzēja?

-     Nē. Man liekas, neredzēja. Tad viņš izlabo: Varbūt arī redzēja, taču vienalga uz pussekundi, ne vairāk.

-     Vairāk arī nevajag, Skorpions saviebjas. Pussekundes laikā var daudz pamanīt. Viņš domā tālāk: Un viņa zinās, kur viņa bija, cikos. Tas ir pārāk bīstami.

-     Tad vajag viņu novākt. Lapsiņa parausta plecus. Viņai visviens bija jāmirst. Var visu izdarīt tā, lai izskatās, ka viņas draudziņam aizbrauca jumts. Kā viņš to meiču drāza tur pie akmeņiem! Varu derēt, ka tā šonakt nebija pirmā reize. Viņai visos caurumos būs pilns ar tā džeka DNS. Policija domās, ka to izdarījis viņš.

Skolotājs noraidoši pagroza galvu.

-     Viņa tika izredzēta. Viņa pieskārās Svētajiem, un mūsu pienākums ir viņu tiem atdot.

-     Mūsu pienākums, bļāviens, ir nenonākt tuptūzl! Lapsiņu sāk pārņemt panika.

Skorpions saglabā mieru un beidzot spēj domāt ar galvu.

-     Vispirms mēs aizvāksim šo furgoniņu kaut kur prom no acīm. Tad es piezvanīšu brālim no Šaurā loka. Lēmumu pieņems Meistars.

-     Un ko darīt ar meiču?

-     Tu paliksi pie čaļa, Skorpions ar galvas mājienu norāda uz līķi. Es aizvedīšu meiču uz Templi.

Lapsiņa par šo plānu nav sajūsmā. Pat tik nomaļā kaktā, tālu no ceļiem un apdzīvotām vietām, viņš negrib palikt viens ar mironi. Nečammājies!

Skorpions skriešus metas uz micubiši. Meitene ir sasarkusi, viņa lokās un spārdās pa mašīnas aizmuguri. Bet viņa vismaz ir dzīva.

Keitlīna redz sagūstītāja sejā bailes. Tās ir lipīgas. Viņa sāk spārdīties un ar visu augumu triekties pret mašīnas durvīm.

Varbūt noņemt viņai no mutes to līmlenti, Skorpions prāto, un pamēģināt viņu nomierināt? Labāk tomēr ne. Vajag viņu pēc iespējas ātrāk dabūt pazemē. Ieslēgt. Tad sazvanīt Pūķi un pastāstīt, cik pamatīgā ķezā viņi ir iekūlušies.

50

Tonakt Gideons tā arī neaizmiga. HLL.

Šie trīs burti nozīmē "hroniska limfatiska leikēmija"; tā ir briesmīga slimība, kuras cēlonis ir DNS mutācijas limfocītu šūnās. Gadu gaitā bojātās šūnas vairojas, un mutantu armija nogalina veselās šūnas limfmezglos un kaulu smadzenēs. Pienāk bridis, kad asins šūnas vairs nespēj pildīt savus pienākumus un organisma imūnsistēma padodas tā vairs nespēj cīnīties pret infekciju.

Tas bija viņa mātes nāves cēlonis.

Viņš to zina, jo visu nakti sēdēja internetā un lasīja. Viņš arī atklāja, ka šī slimība ir iedzimta taču ne simt procentos gadījumu. Saslimšana vai nesaslimšana ar HLL ir atkarīga no laimes medicīniskā ruletē. Varbūt viņam šī liga ir, bet varbūt nav. To rādīs laiks.

Atmiņas dzīlēs kaut kas sāk mutuļot. Atgriežas aizmirstu murgu ēnas. Bērnībā viņš bija slimīgs zēns puņķojās no katra caurvēja, nemitīgi saķēra siena drudzi, klepoja, viņam reiba galva. Reiz viņš saslima pa īstam, gulēja ar ļoti augstu temperatūru, sviedros izmircis. Viņa stāvoklis bija tik nelāgs, ka tēvs izņēma viņu no skolas, aizveda uz slimnīcu un sameklēja speciālistus. Tad bija visādi aparāti un monitori, rokās sadurtas adatas, nopietnas sejas un pieaugušo sarunas drošā attālumā, lai viņš neko nedzirdētu. Pēc tam viņu palaida mājās. Tēva acis bija piesarkušas, it kā viņš būtu raudājis.

Tad atmiņā uznirst vēl kaut kas. Gideons ir spiests sevi apturēt, pārliecināties, ka prāts neizspēlē ar viņu dīvainus jokus. Tēva dienasgrāmatas ir izsitušas viņu no līdzsvara, viņš ir pārguris un jūtelīgs. Varbūt tās ir pseidoatmiņas, varbūt viņš neapzināti papildina pagātni ar notikumiem, kuru vispār nav bijis?

Nē, tomēr nē. Tā bija.

Tēvs lika viņam iegulties aukstajā metāla vannā viņu vecajā mājā. Viņš to skaidri atceras, jo toreiz jutās ļoti neveikli. Viņš bija kails, un vanna bija tukša. Tad Nateniels viņu aplēja ar aukstu, pelēku ūdeni. Nomazgāja no galvas līdz kājām, lika apslacīt arī seju un matus. Mudināja neaizlaist zudībā ne lāsīti.

Kāpdams ārā, viņš trīcēja pie visām miesām no aukstuma un bailēm. Tēvs ietina viņu dvielī un piespieda cieši klāt, tad teica, lai viņš nebaidās, šis esot īpašs ūdens, tas aizskalošot prom slimību. Un tā arī notika. Gandrīz acumirklī. Pēc dažām dienām viņš atgriezās skolā pilnīgi vesels.

Tad savā vietā nostājas vēl viens bilžu mīklas gabaliņš. Kopš tās dienas viņš vairs neslimoja. Ne reizi nešņaukājās. Ja gadījās sagriezties, brūce zibens ātrumā sadzija.

Gideons aiziet uz tēva guļamistabu un apstājas pie spoguļa. No brūcēm un zilumiem, kas bija palikuši pēc cīņas ar kramplauzi, vairs nav ne miņas. Viņš pieskaras savai sejai. Ada ir tīra un gluda. To, ka viņam bija pārsista lūpa un sagriezts vaigs, vairs nevar pat noskārst. Liekas, nekas tāds vispār nav noticis.

51

Uz vecā, pamestā šķūņa nelīdzenās jumta kores salaidušās melnas vārnas. Iedams pa garo zāli, Pūķis paceļ roku un norāda Mušām uz putnu karapulku.

Viņš piedauza ar dūri pie tumšajām, greizajām šķūņa durvīm, un putnu bars paceļas gaisā, apmet loku un nolaižas kokos gar plašās pļavas malām.

Šķūnī dzirdami blīkšķi. Metāla žvadzoņa, kaut kas tiek stumdīts. Skorpions jau ir viņus pamanījis pa dēļu spraugām un atver durvis. Viņš izskatās ļoti apjucis. Man ļoti žēl, ka tā iznāca.

Pūķis neatbild. Viņam ari ir ļoti žēl: žēl, ka viss ir salaists dēlī, žēl, ka viņam vajadzēja braukt šurp, lai tiktu galā ar katastrofu. Abi paiet Skorpionam garām, un tas atkal aizslēdz durvis. Aizstumj tām priekšā salauztu skarifikatoru, novieto garu metāla stieni, ar ko tas pievienots traktoram, tā, lai durvis būtu nobloķētas. Paldies, ka atbraucāt.

Pūķis pamet žiglu skatienu apkārt.

-     Vai te vairāk neviena nav?

-     Es aizsūtīju Lapsiņu mājās, Skorpions apstiprinādams paloka galvu.

-     Labi, atsaucas Muša. Vismaz kaut ko tu esi izdarījis pareizi.

-     Kur līķis? Pūķis nerunā riņķī un apkārt.

Sems norāda uz folksvāgena furgoniņu.

-     Tur, iekšā.

-     Un skuķis?

-     Aizvedu uz Templi un atstāju vienā no meditācijas istabām. Tas ir eifēmisms, patiesībā šīs istabas ir vienkārši biezajās akmens sienās izcirsti kambari, ne lielāki par slotu skapi. Tajos nevar pat nostāties uz ceļiem, nemaz nerunājot par apsēšanos vai apgulšanos. Gaiss iekļūst pa spraugām galvas un kāju līmenī, šīs spraugas nav lielākas par pastkastītes atveri.

-     Vai viņa kaut ko teica?

-     Neko sakarīgu. Tikai kliedza.

-     Pāris stundu pakliegs un apklusīs, Muša novīpsnā.

Skorpions atver furgoniņa durvis, un visi trīs iekāpj automobilī. Pūķis noliecas pār līķi.

-     Vai tu viņu pārmeklēji?

Skorpions papurina galvu. Muša atver cimdu nodalījumu un izņem mašīnas īres dokumentus, vadītāja apliecību un mazu maisiņu. To viņš paceļ tuvāk vējstiklam.

-     Ekstazī. Kāds labi uztankojies priekšdienām. Viņš nomet maisiņu uz vadītāja sēdekļa un paņem īres līgumu. Edvards Džeikobs Timberlends, adrese Marilebona, Ņūkavendišstrīta. Tad paņem vadītāja apliecību un paskatās uz fotogrāfiju. Ahā, tas pats vien būs. Trīsdesmit viens gads. Un seši soda punkti.

-     Par tiem viņam vairs galva nesāpēs, atsaucas Pūķis. Viņš dziļi ievelk elpu. Tātad viņi abi ar draudzenīti ir noīrējuši šo furgoniņu un devušies baudīt hipiju laimību Stounhendžā. Tas nozīmē, ka pāris dienu šos neviens nemeklēs. Viņš uzsmaida biedriem. Nav tik traki. Svētajie ir izraudzījušies teicamus ziedus, brīvus putnus, kuriem papilnam laika, lai spēlētu puķu bērniņus.

Skorpions atviegloti nopūšas. Labi. Ko lai ar viņu dara?

Neko. Furgoniņš lai pastāv tepat, pēc rituāla tiksim vaļā no abiem uzreiz. Aizbrauc un paēd brokastis. Un atpūties. Meiču atstāj mūsu ziņā.

52

Galvenā inspektore Džūda Tompkinsa iebrāžas inspektoru telpā melna kā negaisa mākonis. Beikere, Dokerij, uz apspriežu telpu! Pēc piecām minūtēm un ne sekundi vēlāk!

Tikpat ātri, kā parādījusies, viņa ir prom. Džimijs pāri vairākiem galdiem saskatās ar Meganu. Kas viņai uznācis? Man pēc desmit minūtēm ir tikšanās ar informācijas avotu.

-     Liekas, šis pasākums ir svarīgāks, Džim. Zini ko, piezvani savam avotam un pasaki, ka nebūsi.

-     Velns parāvis! Viņš pagrābj telefona klausuli un sāk spaidīt taustiņus.

Megana rāmā garā pabeidz pārlasīt uzrakstīto, noglabā dokumentu un nobloķē datoru. Tad iegriežas virtuvē pēc glāzes ūdens un dodas uz apspriežu telpu.

Tur priekšā ir vesels bars. Svarīgi putni. Megana mēģina sejām pielāgot vārdus un amatus. Pieci vai seši seržanti, vismaz trīs inspektori, divi galvenie inspektori, Kriminālizmeklēšanas pārvaldes priekšnieks Džons Roulendss un galda galā arī Džimija sencis, grāfistes policijas priekšnieka vietnieks Gregs Dokerijs. Viņam blakus sēž divi uzcirtušies civilisti, kurus Megana redz pirmo reizi.

-     Kas te notiek? apsēzdamies blakus, vaicā Čārlijs Lanings, inspektors policijas formā. Kaut kas sakarā ar saulgriežiem? Visi sasodītie dzīvžogi jau ir pilni ar narkiem. Izskatās, ka būs trakāk nekā jebkad.

-      Man nav ne jausmas. Megana pamāj uz galda galu. Tie abi izskatās pārāk nopietni, diez vai runa būs par saulgriežiem. Viņiem ir pārāk oficiāli ģīmji. Varbūt saņemts kaut kāds ministrijas vērtējums. Vai varbūt kārtējā štatu samazināšana.

-     Manā vienībā vairs nav ko samazināt. Viss nocirpts līdz kaulam, šie jau ieķērušies kaulā iekšā un bezmaz izcirtušies cauri.

Neziņa nav ilga.

Balsi paceļ priekšnieka vietnieks. Lūdzu uzmanību! Viņš mirklīti pagaida, līdz visi apklust. Jūs esat šurp ataicināti ārkārtīgi svarīgā lietā. Man pa kreisi sēž Drū Bleiks no ASV vēstniecības, pa labi Sebastians Ingrems no Iekšlietu ministrijas. Viņš paņem lielu fotogrāfiju, kas pirms tam ar balto pusi uz augšu gulējusi viņa priekšā uz galda. Šī ir Keitlīna Loka. Divdesmit divus gadus veca ASV pilsone, kas studēja Londonā. Viņa ir pazudusi bez vēsts. Viņš parāda fotogrāfiju arī tiem, kas sēž gar galda malām. Daži no jums, iespējams, šo jauno dāmu pazīst. Mis Loka ir slavena persona. Viņa ir uzvarējusi amerikāņu realitātes šovā "Izdzīvotājs", un viņa ir Holivudas zvaigznes Kailijas Lokās un, kā viegli saprast, ASV viceprezidenta Toma Loka meita. Gandrīz visi pieraksta, tādēļ Dokerijs uz brīdi apklust un tikai tad turpina: Patlaban nav pamata uzskatīt, ka ar Keitlīnu noticis kas ļauns. Izpirkums nav pieprasīts. Jaunā dāma esot mazliet patvaļīga pēc dabas, tādēļ var izrādīties, ka viņa vienkārši kaut kur aizbraukusi ar jaunu draudziņu. Tomēr viņa jau kopš pusnakts nav redzēta, un mums viņa par katru cenu jāatrod. Viņš pārlaiž skatienu sanākušo sejām, pārliecinās, vai visi sapratuši, cik šī lieta ir nopietna, tad ar žestu dod vārdu Kriminālizmeklēšanas pārvaldes priekšniekam.

Džons Roulendss pieceļas kājās. Viņš ir kalsns, nedaudz vecāks par piecdesmit gadiem un ļoti nopietns. Viņš vienīgais no grāfistes policistiem ir strādājis Londonas policijā, kur izmeklēja slepkavības, nolaupīšanas un terora aktus.

-     Keitlīna Loka pirms pusnakts apmuļķoja savu privāto apsardzi, liekot noticēt, ka viņa liekas gulēt, taču patiesībā izlavījās no sava tēva dzīvokļa Londonas centrā, lai dotos pie vīrieša, par kuru viņas draudzenēm ir zināms tikai tā vārds: Džeiks. Vēlāk viņa piezvanīja vienai no šīm draudzenēm no kāda Flītas benzīntanka un teica, ka nezina, kurp dodas, viņai esot sagatavots pārsteigums. Kā apgalvo draudzene, viņa izklausījusies laimīga un sajūsmināta un pieminējusi vecu furgoniņu, taču neko vairāk nedz marku, nedz krāsu nav pateikusi. Viņš apklust, lai sapulcinātie paspētu aptvert sacīto. Ņemot vērā saulgriežus un furgoniņu, ir ļoti iespējams, ka jaunā sieviete atrodas mūsu teritorijā. Ja tā tiešām ir, vajag viņu atrast un nogādāt atpakaļ Londonā tik ātri, ka istabenes vēl nebūs paspējušas uzklāt viņas gultai tīrus palagus. Viņš pagriežas pa kreisi. Es vadīšu izmeklēšanu, mana vietniece būs galvenā inspektore Tompkinsa. Uzreiz pēc šīs sanāksmes viņa jums izklāstīs operācijas taktiku un sadalīs pienākumus. Šobrīd izmeklēšanu uzsāk arī visu apkaimes grāfistu policijas spēki, par Keitlīnas pazušanu ir paziņots arī valsts medijiem.

Visi sanākušie vienbalsīgi novaidas.

-      Dārgie draugi, esiet prātīgi! Sabiedrība un mediji meiteni var atrast daudz ātrāk nekā mēs! Tās var būt mūsu acis un ausis, izmantojiet to, nevis piktojieties! Un nedariet muļķības! Visi kontakti ar preses pārstāvjiem notiks ar sabiedrisko attiecību dienesta starpniecību. Tagad ejiet un iekodiet. Ļoti iespējams, ka jūs tik drīz vairs netiksiet pie ēšanas.

53

Pūķis to uzzina no radio. Ne visu, taču pietiekami daudz: kaut kādas Holivudas zvaigznes un amerikāņu politiķa meita pazudusi kopā ar savu draudziņu. Braukuši ar vecu furgoniņu. Viņš izvelk neizsekojamo telefonu un zvana Mušām: Vai tu jau dzirdēji pēdējās ziņas?

-     Nē. Te nav ne televīzijas, ne radio.

Pūķis sāk domāt.

-     Pagaidi! Viņš ar otru telefonu ieiet internetā un atver BBC lapu. Tā ir pati pirmā ziņa. Tur ir arī meitenes fotogrāfija. Klausies! Viņš sāk lasīt: ASV realitātes šova zvaigzne Keitlīna Loka, viceprezidenta Toma Loka un aktrises Kailijas Lokās meita, ir pazudusi no sava tēva dzīvokļa Londonas dienvidos kopā ar nezināmu vīrieti. Policija uzskata, ka divdesmit divus gadus vecā mis Loka ir devusies dienvidrietumu virzienā, un aicina visus, kas ir viņu redzējuši, nekavējoties ziņot. Mis Loka ir sportiskas miesasbūves meitene ar brūnām acīm un tumšiem matiem, kas sniedzas līdz pleciem. Viņš iebāž aparātu kabatā. Tu šorīt aizbrauci uz Templi: vai tā nevarētu būt mūsu meiča?

-     Tā izskatās, Muša ar grūtībām izstoma.

Pūķis saviebjas. Kāpēc? Kāpēc tev tā liekas?

-     Viņa ir amerikāniete. Tas ir pilnīgi skaidrs. Un viņa ir gan sportiska, gan jauniņa.

Pūķis aizmiedz acis un no visas sirds vēlas, kaut tā tomēr nebūtu. Brauc uz turieni. Es zvanu Meistaram. Viņš pārtrauc sarunu, nesaprazdams, ko tagad lai iesāk. Ja meiča tiešām ir Amerikas viceprezidenta meita, jeņķi kā sadeguši pūlēsies viņu sadzīt rokā. Kas zina, kādas spiegošanas tehnoloģijas ir viņu rīcībā, varbūt viņi noklausās visas pasaules telefona sarunas.

Viņš paskatās debesīs, bezmaz gatavs tur ieraudzīt spiegu lidmašīnu. Ja tie jeņķi tiešām noklausās sarunas, viņš jau ir pateicis vairāk, nekā vajag. Viņš tomēr zvana. Te Pūķis. Mums jāsatiekas. Nekavējoties.

-     Sapratu. Būšu, cik drīz vien varēšu.

Satikšanās vieta šādiem ārkārtas gadījumiem ir norunāta priekšlaikus. Pūķis nekavē laiku pieklājības frāzēm.

-     Izmetiet telefonu kaut kur sabiedriskā vietā. Lieks risks.

Saruna pārtrūkst. Viņš atver vāciņu telefona aizmugurē un

izvelk bateriju un simkarti; tās viņš izmetīs citur. Vairs nevilcinādamies ne mirkli, viņš sēžas mašīnā un brauc uz Templi brauc ātri, taču nepārkāpdams atļautā ātruma robežu. Pa ceļam viņš izmet trīs līkumus, lai tiktu vaļā no telefona. Katru reizi viņš paceļ acis un pūlas uzminēt, vai kāds redz, ko viņš dara.

54

Meistars Templī ierodas pa atsevišķu ieeju: to zina tikai viņš vienīgais, par to bija rakstīts svētajās grāmatās, kuras viņš saņēmis mantojumā no priekštečiem.

Pa nenocietināto gaiteni aizgājis uz savu kambari, viņš gaida Pūķi. Jau drīz pie smagajām durvīm atskan klauvējiens, un viņš uzsauc:

-     Iekšā!

Pūķis nedroši ienāk pa durvīm.

-     Sēdieties! Meistara balss liecina, ka šāda pēkšņa un kategoriska prasība ierasties ir viņu aizkaitinājusi. Viņš norāda uz akmens solu pusapli, kas atrodas tieši viņam pretim.

Pūķis apsēžas un nogludina apmetni. Viņš runā klusā, vainīgā balsī:

-     Svētajo izraudzītā meitene, izrādās, ir Amerikas viceprezidenta meita. Par to ziņo visas raidstacijas un televīzija.

Meistara sejā atspoguļojas šoks, taču tikai uz īsu brīdi. Labi, taču, kā jūs pats teicāt, viņa tika izraudzīta.

Pūķa acīs pavīd bailes. Meistar, vai nebūtu labāk, ja mēs turētos no viņas pa gabalu? Viņu meklēs ASV slepenie dienesti un visa Anglijas policija.

-     Vai viņi ir svarīgāki par tiem, kuriem mēs kalpojam?

-     Nē, Meistar.

-     Es atkārtoju viņa tika izraudzīta. Vai man ir taisnība?

-     Jā, Meistar, bet…

-     Viss! Meistara tonis ir tik ass, ka šis vārds ķer Pūķi kā naža dūriens. Mēs gadu simtiem esam uzturējuši savu ticību un savus rituālus, un nekāda policija mūs nav traucējusi. Gadu tūkstošiem neviens par mums neko nezina. Ne jau tādēļ, ka mums veicas: mūs vada Svētajo griba, un tā ir stiprāka par visām policijām un valdībām.

-     Piedodiet! Pūķis ir sapratis savu alošanos. Es domāju, ka būtu prātīgi ievērot piesardzību.

Meistars paloka galvu. Jūs domājāt pareizi, un jums bija pamats atklāt man savas bažas. Viņš palūkojas uz saviem kopā saliktajiem pirkstiem. Meitene ir tā, par kuru runā radio, Keitlīna Loka? -Jā.

-     Un kur ir viņas draugs?

Pūķis norīstās; viņam bail, ka par Skorpiona rupjo misēkli varētu vainot viņu.

-     Draugs ir miris. Viņš nomira, kad Pielūki sagūstīja viņu un meiteni. Tas bija nelaimīgs gadījums.

Izskatās, ka Meistaru tas nepavisam nesatrauc. Vai varbūt tāda bija Svētajo griba. Varbūt tas puisis bija vanckars. Kas ir izdarīts ar līķi un to mašīnu, par kuru runā radio?

-     Tepat netālu, šķūnī, kas atrodas uz mūsu zemes.

-     Tikt vaļā gan no līķa, gan no mašīnas, ātri! Meistars pieceļas no akmens sēdekļa. Saruna ir beigusies. Man jādodas atpakaļ. Apziņo Šauro loku un pastāsti par mūsu sarunu un maniem norādījumiem. Zvaigznes stājas rindā, Mēness iet cauri apgrozībām. Visam jānotiek tā, kā nodomāts.

55

Meganai tiek uzdots vadīt furgoniņa meklēšanu un par rezultātiem ziņot Tompkinsai. Papildus Džimijam Dokerijam viņai tiek piešķirti vēl divi detektīvseržanti Tīna Vorena un Džeks Dženkinss. Vorena ir tukša vieta, to Megana redz pirmajā acu uzmetienā. Viņa spēj vārīt tēju, aizskriet pēc sviestmaizēm un ieliet benzīnbākā degvielu. Dženkinss izskatās cerīgāks. Nule dabūjis seržanta pakāpi, pazaļš gan, bet apķērīgs.

Megana sadala pienākumus. Džek, jūs dodieties pie tās Keitlīnas draudzenes, viņa ir pēdējais cilvēks, ar ko mis Loka runājusi. Iztaujājiet viņu par mašīnu. Esmu informēta, ka viņa necik daudz nezina, tomēr pajautājiet. Varbūt viņa kaut ko atcerēsies.

-      Džimij, tu paņem līdzi pāris cilvēku, un brauciet uz Flītas benzīntanku uz trešās šosejas. Mums vajadzīgi novērošanas kameru materiāli no priekšpagalma un stāvvietas visticamāk, viņi abi gāja uz tualeti. Izjautājiet tos, kas strādā kafejnīcās un restorānos, izdaliet fotogrāfijas, mēģiniet piespiest viņus kaut ko atcerēties. Gan jau abi tur kaut ko nopirka. Ko? Un kas viņiem to pārdeva? Vislabākajā gadījumā viņi iegādājās karti vai pat pajautāja ceļu. Izprašņājiet apsardzes puišus. Varbūt šis pāris pazibējis viņu kameru priekšā. Tīna, apbraukājiet benzīntankus pirms un pēc Flītas. Varbūt viņi arī tur apstājās.

Visi skatās uz viņu un gaida vēl kaut kādus norādījumus.

-     Lūdzu, pie darba! Uzskatiet, ka tās meitenes dzīvība ir jūsu rokās.

Vēl iekams palīgi ir izgājuši pa durvīm, Megana sazvana savu draugu ceļu policijā un palūdz sagādāt furgoniņu sarakstu. Gaidīdama viņa ieiet internetā un pameklē tur. Furgoniņu ir desmitiem: Fiat ražo Cheyenne, Ducato un Komet, Fordam ir Transit Auto-Sleeper, Winnebago, tad ir VW Transporter, Toyota Hiace, Mercedes Hymer un Bedford… Paga, pietiek. Atmostas Meganas urķības gars, un viņa sāk domāt. Ne jau par mašīnu: viņa domā par cilvēkiem, kas tajā sēdēja. Impulsīvi, bagāti jaunieši. Diezin vai Keitlīna biedrojas ar trūkumcietējiem. Viņas mīļākajam noteikti netrūkst naudas. Un viņš grib apburt meiteni, pārsteigt viņu.

Neviens no furgoniņiem, kuru fotogrāfijas redzamas ekrānā, tam noteikti neder. Viņa ieraksta meklēšanas logā "slavenības + + furgoniņi" un sekundes trešdaļā iegūst piecdesmit trīs tūkstošus rezultātu. Vairāk nekā piecdesmit lappuses. Pirmā šajā sarakstā ir folksvāgenu lapa. Viņa nospiež: VW furgoniņu īre.

Te nu viņai jāsmaida: vāģītis, ar kuru braukāja Skūbijs Dū un Pinkainais! Viņa raksta: "VW furgoniņi + īre + Londona". Ak vai! Pusmiljons rezultātu. Megana sāk pētīt un atklāj, ka nav tik traki. Drīz vien viņa atrod folksvāgena furgoniņu biedrības telefona numuru, un pēc neilga laika ir gatavs neliels sarakstiņš: īres firmas Londonas apvidū.

Pēc pāris stundām saraksts ir kļuvis vēl īsāks. Pēdējo divdesmit četru stundu laikā folksvāgena furgoniņus ir noīrējuši vairāki cilvēki, taču interesants ir tikai viens. Viņš samaksājis ar Amex zelta kredītkarti, un viņu sauc Džeiks Timberlends. Tajā brīdī Meganai sirds krūtīs salecas kā vienmēr, kad viņa nojauš, ka ir atradusi īsto. Jāiet pateikt priekšniecei, taču vispirms jāpiezvana pa telefonu. Ui, kā negribas! Semijai atkal vajadzēs aukli.

56

Keitlīna nespēj pakustēties. Viņa neko neredz un tikai ar grūtībām spēj paelpot.

Liekas, viņa ir aprakta dzīva, turklāt stāvus. Apbedīta akmens kapenēs. Tik šaurās, ka vien ar lielām pūlēm izdodas pacelt rokas un sataustīt sviedrus, kas straumēm plūst pa seju.

-     Džeik! viņa kliedz, taču zina, ka neviens neatsauksies.

Atmiņā kā ar uguni iededzināts skats, kā Džeiks noslīgst

zemē dīvainajā akmens lokā. Viņš vairs nekustējās, un tas bija briesmīgi.

-     Džeik! Varbūt tik ilgi, kamēr viņa kliegs Džeikā vārdu, viņš paliks dzīvs. Vismaz viņas prātā.

Pirksti tausta raupjo akmeni turpat pie sejas. Uziet spraudziņu, pa kuru vājā straumē ieplūst gaiss, kas tur viņu pie dzīvības. Kaut nu tie, kas viņu sagūstīja, izrādītos profesionāļi pieredzējuši cilvēku nolaupītāji, kuri zina, ko dara, nevis kaut kādi kropli izvarotāji vai sērijslepkavas. Ja tā ir banda, kas nodarbojas ar cilvēku nolaupīšanu, tad viņiem vajag naudu un Keitlīnas dzīvībai briesmas nedraud. Nu, vismaz ne uzreiz. Drīz tie atnāks, nomazgās viņu, pabaros, uzņems filmu visticamāk, domātu viņas vecākiem, un tad sāksies. Viņa zina, kā šī spēlīte tiek spēlēta. Ēriks Denvers ir viņu tai sagatavojis, viņa ir atkārtojusi tās noteikumus kopā ar tēvu. Pat žogvāvere māte ir pārrunājusi ar viņu iespēju, ka var notikt kas tāds.

Tagad viņa saprot, ka doties šajā braucienā bija neprāts. Viņa nedrīkstēja izmukt no sava drošā krātiņa. Pēkšņi prātā ienāk pavisam nelāga doma, un no Keitlīnas pašapziņas vairs nepaliek pāri pilnīgi nekas. Ja nu Džeiks ir uz vienu roku ar nolaupītājiem un palīdzējis viņu iemānīt šajā slazdā? Ja nu viņš to izdomājis jau pašā pirmajā tikšanās reizē? Ja tomēr ne, no tā labāk nekļūst. Ja viņam ar šo visu nav nekāda sakara, tad kur viņš ir? Keitlīna zina, ka nolaupītāji nemēdz sagūstīt divus ķīlniekus uzreiz. Tas ir pārāk sarežģīti, pārāk liela ķēpa. Viņai atkal kļūst nelabi aiz šausmām.

-     Džeik! Kliedziens iesprūst rīklē un pārvēršas šņukstā. Viņu šeit ieslodzīja jau pirms vairākām stundām, kopš tā laika par viņu neliekas zinis. Sāp mugura. Pleci, pakausis un ceļgali ir nobrāzti pret akmens sienām. Piedevām, ja tikai Keitlīna nekļūdās un šajā ziņā kļūdīties ir grūti -, viņa laikam ir aptaisījusies.

Par spīti sāpēm, šaurībai un pazemojumam, Keitlīnai briesmīgi nāk miegs. Stimulu trūkuma dēļ viņas dullās hiperaktīvās smadzenes vienkārši izslēdzas, un viņa aizslīd prom no realitātes, aizpeld kaut kur tālu prom no šī drēgnā pagraba. Vienā no šiem snaudas brīžiem viņas cietuma kameras siena klusi atveras un viņa sakņūp. Vīri brūnās mantijās ar kapucēm un adītās maskās viņu noķer un nogulda zemē.

Keitlīna attopas, gulēdama uz muguras. Apdullusi, miglainām acīm viņa skatās tieši augstos, melnos griestos, pie kuriem karājas milzīgs čuguna svečturis ar aplī saliktām resnām svecēm.

Viņas redzeslokā parādās četras kapuču aizsegtas sejas, un dobja, aizsmakusi balss dod baigu pavēli:

-     Izģērbiet un nomazgājiet! Rituāls turpinās.

57

Reizi par visām reizēm Meganas eksvīrs nopriecājas, ka Semija paliks pa nakti pie viņa. Pat apsola pats pagatavot ēdienu, nevis vest mazo uz makdonaldu. Labi, strādājošai mātei par vienām rūpēm mazāk.

Megana atkal pievēršas folksvāgena furgoniņa lietai un feisbukā atrastajām Džeikā Timberlenda fotogrāfijām. Pie tām viņa ir nonākusi, pateicoties zelta Amex: kad izdodas izkustēties no vietas, tālāk jau viss risinās ātri. Ir iesaistījušies arī kolēģi

Londonā: viens ir noskaidrojis, ka zelta puisēna nav mājās, cits rāda viņa fotogrāfiju Keitlīnas būdīgajiem aukļiem, vēl trešais dodas pie Džeikā vecākiem lorda un lēdijas Timberlendiem. Paralēli tiek pētītas mobilā un stacionārā tālruņa sarunas, debetkaršu un kredītkaršu kontu izraksti. Izmeklēšanas zobrati griežas pilnā sparā.

Megana noliek blakus Timberlenda un Lokās fotogrāfijas. Glīts pāris. Žurnālisti no tāda kumosa pilnīgi zaudēs galvu, spiediens būs tik briesmīgs, ka spētu sadragāt bruņukuģi. Viņa lūkojas jauniešu sejās un prāto, ka abu romāns ja mums te tiešām ir romāns -, visticamāk, ir gluži svaigs. Ja viņi būtu kopā jau ilgāku laiku, tenku žurnālīši rakstītu pilnā sparā.

Tad viņu pārņem šaubas. Ja nu šis nav īstais puisis? Ja nu Džeiku un Keitlīnu vispār nekas nesaista? Varbūt tā ir vienkārši sagadīšanās, ka viņš rudzupuķu zilo folksvāgena furgoniņu uz trim dienām noīrēja tajā pašā vakarā, kad Keitlīna izkūpēja zilā gaisā? Varbūt viņa sēž kaut kur Vinebago kalna galā kopā ar citu zēniņu un par tādu Edvardu Džeikobu Timberlendu vispār nav dzirdējusi?

Tas viss var būt sakritība.

Megana nīst sakritības. Dievs pagādā sakritības tāpēc, lai policisti varētu pierādīt, ka viņi nav ar pirkstu taisīti. Kaut nu uz benzīntankiem aizsūtītajiem seržantiem izdotos sadabūt filmas, kurās redzami šie abi un furgoniņš, tad būs skaidrs, ka tas viss ir viens stāsts.

Viņa vēlreiz palūkojas uz Keitlīnas fotogrāfiju un tad ieskatās meitenes feisbukā. To pilnīgi noteikti raksta kāds sabiedrisko attiecību meistars un vizē viņas tēvs: nekā personiska tikai mode, mūzika un klačas. Tukši vārdi.

Viņa paskatās amerikāņu čiepiņas tvitera lapā, bet tā ir vēl bezjēdzīgāka. Pēc tam sameklē Džeikā tviteri. Piečivināt par draudzenīti Keitlīnu Loku kaut ko tādu vīrietim būtu pārlieku grūti noklusēt. Nekā. Vakar nav neviena ieraksta, ne vārdiņa par braucienu uz Viltšīru. Viņa patin divdesmit četras stundas atpakaļ, un sirds salecas. Acis ieķeras šifrētā vīrišķas plātīšanās paraugā: "Es grasos iekarot savu jauno mūzu un atslēgt viņas važas. Viņa būs mana."

Tas ir labi. Visnotaļ vilinoši. Tomēr ar to gluži nepietiek. Viņa pabrauc vēl nedaudz atpakaļ un atrod citu pērli: "Iepazinos ar to amerikāņu meiču un esmu pagalam. Mana sapņu sieviete."

Tas viss varētu nozīmēt, ka viņš kopā ar Keitlīnu aizbēdzis uz Stounhendžu, lai baudītu nedaudz romantiskas laimes bez viņas apsardzes klātbūtnes. Iekāre visus padara trakus pat angļu lordu dēlus un amerikāņu kinozvaigžņu meitas. Nu, patiesībā viņus jo sevišķi. Šie abi noteikti ir aizbēguši kopā. Aizslīdējuši prom no radaru ekrāniem. Varbūt viņi gribēja slepeni salaulāties.

Stop, Beikere, nevajag aizrauties! Viņi noteikti netaisījās precēties. Furgoniņš noīrēts tikai uz trim dienām. Paliksim pie tā, ka viņi ir aizslīdējuši prom no radaru ekrāniem. Izdomājuši, kā apmānīt mazās apsardzi, lai dažas dienas pabūtu kopā.

Tomēr kaut kas te īsti neiet kopā. Kas? Pēc brīža viņa saprot. Keitlīna noteikti bija plānojusi piezvanīt saviem ganiem, iekams tie saceļ trauksmi un iet vaļā elle. Kāpēc viņa to neizdarīja? Vienmēr paziņot par savu atrašanās vietu šo elementāro patiesību tēvs un visi pārējie noteikti ir iedzinuši viņai galvā uz visiem laikiem. Piezvani, vienalga, ko tu dari, piezvani un pasaki, kur tu esi! Viņa noteikti būtu to izdarījusi. Par to nav šaubu.

Taču meitene nepiezvanīja. Un tas ož nelāgi. Ļoti, ļoti nelāgi.

58

Bailes duras Keitlīnas sirdī kā nokaitēts pīķis. Bars apmetņos tērptu vīru piespieduši viņu pie zemes. Viņu izvaros, tas ir pilnīgi skaidrs. Nu nē, nekā nebija, viņa drīzāk pārkodīs tiem rīkli.

Viens sagrābj viņu aiz kreisās rokas, otrs aiz labās. Viņa sper. Jūt, ka trāpa kaut kam mīkstam.

Atpisieties no manis! Sirds dziļumos viņa zina, ka kliegt un spārdīties nav jēgas, taču netaisās padoties bez cīņas. Aizvāciet savus pretīgos nagus!

Neredzamas rokas satver viņu aiz kājām. Viņai atpogā blūzīti un norauj džinsus. Apgriež viņu uz vēdera, atāķē krūšturi un norauj biksītes. Viņa spārdās un kliedz, līdz rīkle ir jēla un vairs nav spēka. Cauri ir. Viņa vairs nespēj turēties pretī.

Tūlīt viss bars sāks viņu varot bļāviens, tas ir skaidrs kā diena.

Viņu sagrābj aiz matiem un uzmauc galvā maisu. Pierauj viņu augšā, nostāda uz kājām un uzliek roku dzelžus. Viņa nespēj saprast, kas notiek, bet nu vismaz nevaro. Viņas rokas un plecus satver spēcīgi pirksti. Viņu pastumj uz priekšu liek iet. Keitlīnas sirds sitas tik ātri, ka uzmācas bailes, vai tā nepārsprāgs. Mieru! Nedrīkst ļauties panikai. Viņa klusībā atkārto Ērika norādījumus. Lai nāk kas nākdams, tu ar to tiksi galā. Tu tiksi galā, un viss; bet, ja ne, tad mirsi.

Viņu ved pa tumšu eju labirintu, tad liek iekāpt kaut kādā bedrē. Maiss no galvas tiek noņemts, un no tumsas pār viņu nogāžas karsts ūdenskritums. Tas notiek tik spēji, ka viņai aizsitas elpa. Viņa laikam ir kaut kādā dīvainā dušā.

Tad Keitlīna visu saprot. Tas nav ūdens.

Viņu mazgā asinīs.

59

Pūķis un Muša iegriežas Stounhendžas stāvvietā, kas ir pilna ar Kultūras mantojuma komitejas algotiem darbiniekiem. Viņi gatavojas saulgriežiem. Tiek uzstādītas papildu tualetes un atkritumu urnas, kurās savākt neizbēgamo drazu lavīnu.

Skorpions paiet nostāk no pulciņa, kura darbošanos viņš vada, un neuzkrītoši pieslīd pie mersedesa aizmugures durvīm. Pūķis pat nepagaida, līdz viņš apsēdīsies. Jau šonakt jātiek vaļā no furgoniņa un līķa.

Pielūkam ir gana spēcīgs izdzīvošanas instinkts. Es nekur ar to nebraukšu! Visi lielie ceļi ir pilni ar policistiem.

-     Bet tavs puika? jautā Muša. Lai viņš to izdara!

-     Lapsiņa ir jauns, bet viņš nav muļķis. Policija taču viņu apturēs! Jūs paši zināt.

-     Agri vai vēlu policija to furgoniņu atradīs, saka Pūķis. Viņi ķemmē visus ceļus, autostāvvietas, visu, kur tādi idioti var nolīst. Tas ir tikai laika jautājums.

-     Vai nevar kaut kā izmantot to ekstazī, ko mēs atradām? Muša ierosina. Lai izskatās, ka viņi abi ir pārdozējuši?

Pūķis noliedzoši pašūpo galvu. Kā tu to iedomājies? Iestūķēt tabletes viņam rīklē? Viņš taču tās nevarēs norīt un pārstrādāt, nekādas vielas viņa organismā neuzsūksies. Līķa sekcija uzreiz parādīs, ka tās viņam iebarotas pēc nāves.

-     Bet ja no viņa nekas nebūs palicis pāri? Tad sekciju nevarēs uztaisīt! Muša neatkāpjas. Viņš ir furgoniņā, mēs furgoniņam pielaižam uguni un visu uzrīkojam tā, lai izskatās, ka viņi paši netīšām aizdedzinājuši.

-     Tas ir kā? Pūķis ieinteresējas.

-     Nu, viņi bija noguruši, nobrauca nost no ceļa, lai pārnakšņotu kaut kur pļavā. Muša saspringti domā, kas varēja būt tālāk. Varbūt džeks vārīja tēju un plītiņa uzsprāga! Nu, gāzes balons uzgāja gaisā. Tas ir pietiekami liels, tur var sanākt smuks sprādziens.

-     Vai jūs varat to noorganizēt?

-     To var, Skorpions pamāj ar galvu. Bet viņi atradīs tikai puisi un gribēs zināt, kur palikusi meitene…

-     Varbūt viņi sastrīdējās! Muša liek lietā iztēli. Viņi sastrīdējās, un meitene metās prom. Aizbrauca ar gadījuma mašīnu.

Viņu aizveda līdz stacijai, viņa iekāpa vilcienā un jau ir pavisam citā valsts malā. Tas ir viņa fantāzijas augstākais lidojums. Ja viņas vairs nav šajā grāfistē, viņu meklēs citi, un vietējie poliči atslābināsies.

-     Vai tu tiksi vaļā no līķa? Pūķis uzmanīgi lūkojas Skorpionam acīs. To ļoti, ļoti vajag izdarīt.

Skorpions apzinās, ka viņš nevar teikt nē. Puisis dabūja galu pēc viņa sitiena. Kā gribas iedzert! Neizturami! Beigu beigās viņš pamāj ar galvu.

-     Es tev palīdzēšu! Muša piesakās. Tev tas nebūs jādara vienam.

60

Keitlīna atver acis un ievaidas. Melna tumsa. Viņa atkal ir ieslieta drausmīgajā elles caurumā, kas ir kļuvis par viņas cietuma kameru. Viņa nespēj atcerēties, kā viņu šurp atgādāja. Acīmredzot viņa tajā dušā ir paģībusi. Tajā asins dušā.

Pa tādu kā slēģi tieši viņas acu priekšā spraucas gaismas strēles. To slēģi acīmredzot var noņemt un viņu novērot. Vai varbūt pabarot. Tātad šis ir cits caurums, citāds. Mazliet lielāks. Pavisam nedaudz un tomēr lielāks.

Mazpamazām viņa pamana arī citas pārmaiņas. Roku dzelži ir noņemti: viņa var pacelt rokas. Keitlīna aptausta šī zārka sienas. Akmens priekšā, sānos, aiz muguras. Šajā ziņā nekā jauna nav. Viņa mēģina izplest rokas. Tās izdodas iztaisnot līdz elkoņiem, tālāk ne.

Aiz muguras ceļgalu augstumā kaut kas ir. Dzega? Viņa uzmanīgi apsēžas un atklāj, ka tā notur viņas svaru. Var sēdēt! Kāda laime. Viņas kājas joprojām ir basas, mugurā uzvilkts kaut kāds garš paltraks ar kapuci. Viņa pagroza galvu, pakustina plecus un gurnus. Audums ir raupjš, tas skrāpē krūtis kā smilšpapīrs.

Viņa mēģina saprast, kas īsti ir noticis. Viņu izģērba. Nomazgāja asinīs. Uzvilka šo paltraku. Atmiņā uzaust arī pāris vārdu. Daudz to nebija, taču pietiek jau ar vienu. Rituāls.

Tā viens no viņiem teica. "Rituāls turpinās." Kāds rituāls? Un ko, Dieva dēļ, ar viņu taisās darīt?

61

Kriminālizmeklēšanas pārvaldes priekšnieks Džons Roulendss jūtas tā, it kā nebūtu gulējis vismaz nedēļu. Laiks rit trakā ātrumā, bet izmeklēšana veicas lēnāk, nekā viņš bija cerējis. Spiediens ir milzīgs. Viņu tirda visi policijas priekšnieks, Iekšlietu ministrija, priekšnieka vietnieks, amerikāņu viceprezidenta privātsekretārs.

Policijas inspektori formas tērpos un civildrēbēs skrien uz viņa kabinetu, kur nomet savāktās informācijas driskas uz mapēm nokrautā rakstāmgalda. Pašās beigās ierodas Džūda Tompkinsa un Megana Beikere. Viņš sveic abas ar nožēlojamām šarma paliekām. Manas dāmas, laipni lūdzu šajā laimes miteklī! Ko jūs esat man atnesušas?

-     Labas ziņas. Tompkinsa novāc no krēsla šķīvi un picas garozu. Inspektore Beikere ir atradusi mašīnu. Un arī puisi.

Roulendsa zilās acis neviļus ieplešas. Stāstiet!

Megana noliek uz galda videoieraksta disku. Te ir novērošanas kameru nofilmētais materiāls. Pirmais fragments ir no Flītas benzīntanka. Tas ir krāsains, 'un skaidri var redzēt Loku un Džeiku Timberlendu puisi, kurš noīrēja furgoniņu.

Roulendsam nav jāmeklē papīros. Lorda Džozefa Timberlenda dēls.

-     Tieši tā.

Roulendss paņem disku un ieliek to aparātā, kas atrodas zem televizora uz plaukta viņam aiz muguras. Kamēr viņš spaida pults pogas, meklēdams īsto kanālu, Megana runā tālāk:

-     Auto, kuru jūs tūlīt ieraudzīsiet, ser, ir importa Type 2 Vintage furgoniņš rudzupuķu zilā krāsā, ar stūri labajā pusē, ar hromētiem stūres spieķiem un pārveidotu salonu. Uz ekrāna parādās furgoniņš, kas piebrauc pie degvielas sūkņa. No tā izkāpj divi cilvēki, kurus pēc brīža var redzēt gluži skaidri. Džeiks parāda Keitlīnai sūkni un atstāj viņu ar to rīkoties, bet pats dodas iekšā samaksāt.

-     Apturiet, lūdzu, ser!

Roulendss paceļ pulti un nospiež pogu.

-     Paskatieties uz viņa labo roku! Megana smaida. Zelta kredītkarte Amex. Tā pati, ar kuru viņš samaksāja, noīrēdams auto.

Roulendss pamāj ar galvu un izslēdz aparātu. Es visu sapratu. Džūda, lieciet uztaisīt diska kopijas izmeklētājiem un žurnālistiem. Sazinieties ar sabiedrisko attiecību nodaļu, lai rīt astoņos izziņo preses konferenci. Viņš pagriežas pret Meganu. Malacis, inspektore Beikere! Pasakiet saviem palīgiem, ka priekšniecība domā viņi ir pirmklasīgi pastrādājuši.

-     Noteikti. Paldies, ser! Megana pieceļas, taču neiet prom. Roulendss paceļ galvu. Vai vēl kas?

-     Ser, ja rīt būs preses konference, es vēlētos tajā piedalīties. Man būtu interesanti.

Viņš pasmaida un saka Tompkinsai: Paskat, kāda jums mērķtiecīga inspektore!

-     Viņai briesmīgi gribas, Tompkinsa apstiprina.

-     Nē, inspektore Beikere, Roulendss Meganai saka. Jums netiek dota atļauja.

-     Kāpēc, ser?

Tagad ir Tompkinsas kārta smaidīt.

-     Divi iemesli, Megana. Pirmkārt, jūs esat tik laba izmeklētāja, ka būtu grēks šķiest laiku, ļaujot jums gozēties kameru priekšā. Otrkārt, jums ir pārāk maz pieredzes, lai jūs varētu atdot tiem suņiem saplosīšanai. Tā bara acīs jums trūkst autoritātes, vai saprotat? Ir jau vēls, varbūt brauciet mājās, baudiet pelnītu atpūtu un paauklējiet savu bērnu.

Meganai tikai ar lielām pūlēm izdodas neizrādīt, cik ļoti viņu sanikno šī atšūšana. Paldies, kundze, paldies par jūsu laipno gādību, bet manu meitu teicami pieskata viņas tēvs, tādēļ, ja jums nav iebildumu, es atgriezīšos pie saviem palīgiem un turpināšu strādāt. Darbu, kuru, kā saka pārvaldes priekšnieks, es daru pirmklasīgi.

Savu pateikusi, viņa apmetas riņķī un aizsoļo, lai tie abi nepaspētu pateikt pēdējo vārdu.

62

Skorpions paskatās pulkstenī. Pusnakts. Ir laiks.

Viņš stāv un gaida pie vecā šķūņa, iegrimis domās, kas ir tikpat melnas kā naksnīgās debesis. Psiholoģiski sāk kļūt par grūtu. Šī spriedze žņaudz viņu nost. Nedod mieru ne mirkli.

Viņu bija iedragājusi tā diena pirms nepilna mēneša, kad vajadzēja tikt vaļā no zieda. Viņš arī agrāk bija piedalījies ziedu izraudzīšanā, taču ne tajā, kas notiek pēc tam. Nebija pieredzējis to šaušalīgo asinspirti. Un tagad viņš ir spēris vēl vienu soli tālāk šajā teritorijā. Viņš ir atņēmis cilvēkam dzīvību.

Apziņa, ka viņš nogalinājis puisi, kas brauca ar furgoniņu, vienkārši beidz viņu nost. Skorpions nav mīkstpēdiņš, viņam dzīvē ir iznācis vicināt dūres, viņš pat ir sodīts, taču slepkavība ir pavisam kas cits.

Varbūt vajadzētu doties uz policiju un atzīties, un tad viņu apsūdzētu vien "slepkavībā bez iepriekšēja nodoma"? Ja viņš tagad izstāstītu visu, kas viņam zināms, varbūt par to viņam atlaistu daļu vainas. Iespējams, pat netiesātu. Taču tad viņu tiesās Ģilde. Viņu atradīs un nogalinās. Par to nav ne mazāko šaubu. Brāļi ir arī policijā… tiesās… cietumos. No viņiem aizbēgt nav iespējams.

Skorpions nokar galvu. Viņam ir ticības krīze. Tas nav nekas īpašs. Visiem tā mēdz būt, noteikti. Mākoņainajā mēnesnīcā parādās Muša ar lielu, baltu saimniecības somu rokā.

-     Tu esi uztraucies? viņš vaicā un apliek roku Skorpionam ap pleciem. Abi iet iekšā. Nevajag, pusstundā viss būs cauri. Pēc tam uzreiz brauksim pie Oktanta. Viņš nodrošinās mums alibi. Teiks, ka mēs tur sēdējām visu nakti, spēlējām kārtis. Viss būs labi.

Muša vienmēr apgalvo, ka viss būs labi. Pūķis saka tāpat. Un viņiem tā arī ir. Laba dzīve ar labu sirdsapziņu, abu labajās galvās nav vietas nevienai pašai vainīgai domai.

Šķūnī deg parafīna lampa, kas stāv uz otrādi apgāztas koka kastes dažus metrus no furgoniņa. Dzeltenais gaismas trijstūris ļauj saskatīt zirnekļa tīklos ietīstītās jumta spāres. Iedami uz furgoniņa pusi, abi iztramda veselu sikspārņu koloniju. Muša skatās uz lidojošajām pelēm, kas iztrūcinātas šaudās šurpu turpu, un smejas: Tie gan ir ķēmi! Žēl, ka man nav šaujamā.

Skorpions atstumj vaļā furgoniņa durvis. Tajā iedegas vāja lampa, un viņš ierauga mušu apsēsto līķi. Viņam nav viegli saņemties. Ko tu gribi ar viņu darīt?

-     Paga. Vispirms uzvelc šos! Muša iedod viņam plānus lateksa cimdus. Drošs paliek drošs.

Skorpions izstaipa cimdus un neveikli iemāna tajos rokas.

-     Tā, tagad skaties un mācies, norāda Muša. Viņš izķeksē no mazītiņās virtuvītes pārtikas grozu dāvanu no autoīres firmas un pasmaida: Tieši tas, kas mums vajadzīgs. No atvilktnēm viņš savāc šķīvi, nazi, dakšiņu, pannu un tosteru. Izņem no groza pupiņu bundžu, attaisa, izgāž tās pannā un uzliek uz gāzes degļa. Ieliek tosterā divas maizes šķēles, tad izvelk no savas baltās somas pudeli vodkas. Atskrūvē, ielej glāzē. Jau gandrīz viss, draudziņ. Gandrīz viss.

Skorpions kā transā skatās. Muša atver skapīti, kas atrodas zem plītiņas, un atgriež gāzes krānu. Uzrauj sērkociņu, piešķiļ uguni deglim, tad to aizgriež ciet un apmierināts pasmaida.

-     Tā, sagatavošanās darbi beigušies. Skatuve ir iekārtota. Viņš norāda uz līķi. Džeks ir sastrīdējies ar draudzeni un palicis furgoniņā viens. Norāda uz vodkas pudeli. Piedzēries kā lops normāla reakcija, ja tevi romantiska brauciena vidū atstāj vienu pašu. Norāda uz grozu. Tad viņam sagribas ēst un viņš mēģina kaut ko uztaisīt. Muša paņem šņabja pudeli un izlaista to pa visu virtuvīti. Diemžēl nabadziņš ir tā aizlējis acis, ka neturas taisni un notašķās. Šņabis izlīst arī uz grīdas. Izlīst uz plītiņas. Muša strauji saslien rokas. Bum! Viņš pēkšņi pārvēršas par ugunsbumbu! Viņš pārbīstas. Nogāžas gar zemi un zaudē samaņu. Dažu sekunžu laikā furgoniņš ir vienās liesmās, ari šķūnis ir liesmās, un puisis traģiski aiziet bojā. Muša pavelk uz leju lūpu kaktiņus, lai izskatītos bēdīgs. Reizēm neatbildētai mīlestībai ir skumjas beigas.

Skorpions jūtas pārāk draņķīgi, lai meklētu šajā plānā nepilnības. Tātad visi pierādījumi sadeg ugunī?

-     Tieši tā! Muša pakrata pirkstu. Bet vispirms jāpastrādā. Vispirms mums jāielej puse no šīs pudeles nabaga mīlētājam rīklē. Tad jāizdara tā, lai izskatītos, ka viņš ir kritis un sasities. Jāpārsit viņam galva tajā pašā vietā, kur tu viņam trāpīji. Tad līķa sekcijā tiks atzīts, ka trauma ir, kā viņi izsakās, "atbilstoša kritienam", nevis tam, ka tu viņu iekaustīji. Viņš pavīpsnā. Tad mēs viņu kārtīgi izmērcēsim šņabītī, iekursim ugunskuriņu un metīsimies prom.

Skorpions izskatās nelaimīgs, taču piekrītoši pamāj ar galvu.

-     Labs ir, pie darba! Palīdzi man viņu uzsliet taisni!

Nelaiķis Timberlends ir smags un grūti kustināms. Kad viņi

to pieceļ sēdus, tas neizturami krakšķ un pūš. Muša atgāž viņa galvu, paver vaļā muti un ielej mironim rīklē vodku. Skorpionam kļūst nelabi.

-     Tagad vajag drusku atstāt, lai noiet lejā, saka Muša.

-      Citādi viss tūlīt atkal iznāks laukā. Viņš atstāj Pūķi turam līķi, bet pats ieslēdz gāzi, uzkarsē pupas un pagatavo grauzdiņu.

-     Tā, gatavs. Tagad pārstiepsim viņu šurp, pie sienas pretī plītiņai. Atver apakšējo atvilktni! Lai izskatās, ka viņš paslīdējis un pārsitis galvu.

Pūķis atver atvilktni un dziļi ievelk elpu. Abi atkal elsdami pieslien līķi stāvus. Timberlends augumā ir bijis mazāks nekā viņi abi, taču tagad atgādina lupatu lelli un sver bezmaz tonnu. Pēdīgi Muša saņem viņu aiz padusēm, pavelk atpakaļ un nogāž ar pakausi pret atvilktni.

Tad atkāpjas un apbrīno savu veikumu.

Mazliet vodkas izlijis no mutes uz krekla un uz grīdas. Citādi viss ir nevainojami.

-     Tagad pabeigsim. Esi gatavs?

-     Droši vien.

Muša paņem vodkas pudeli un izlej Timberlendam uz galvas un krūtīm. Atstāj to guļam turpat uz grīdas. Izslēdz gāzi zem pupiņām, lai apdzēstu uguni. Pēc tam atkal ieslēdz un pagriež degli līdz pašam galam.

Viņš uzmet Pūķim izteiksmīgu skatienu, paņem savu balto somu un atskrūvē vēl vienu vodkas pudeli. Vēlreiz apslaka līķi un plītiņu, tad pamāj uz furgoniņa durvīm. Pagaidi ārā!

Viņi izkāpj aukstajā šķūnī. Dzeltenajā parafīna gaismā Pūķis skatās, kā Muša izlej atlikušo vodku uz furgoniņa grīdas un tukšo pudeli iemet somā. Trīs, divi, viens! Viņš uzrauj sērkociņu. Pagaida, lai kārtīgi aizdegas, un nomet furgoniņā uz grīdas blakus līķim.

-     Aiziet!

Kā izbijušies bērni abi izskrien pa šķūņa durvīm. Apstājušies pļavā, droši paslēpušies tumsā, viņi skatās uz liesmām. Liesmas pārņem veco ēku, dēļi sāk krakšķēt. Pēkšņi atskan dobjš būkšķis: ir uzsprādzis gāzes balons.

Sijas saplaisā un ielūst. No oranžo liesmu vērpetēm debesīs ceļas sikspārņu brēcieni.

63 SVĒTDIENA, 20. JŪNIJS

Keitlīna ir dzirdējusi par sievietēm, kas gūstā bijušas gadiem ilgi. Turētas pagrabos, pat ieslodzītas kastēs. Viņa zina par šīm šausmām, jo Ēriks viņai par tām stāstīja kā pamācību, lai viņa uzmanītos. Lai atcerētos, ka jādomā ar galvu un nedrīkst darīt muļķības. Viņa no tā neko nav mācījusies. Tas ir briesmīgi. Varbūt arī citas ir pieredzējušas tādu pašu likteni, apraktas dzīvas biezos akmens mūros, kur tu vari kliegt aizvilkdamās, neviens tevi nedzirdēs.

Pamazām nāk atmiņā Ērika briesmu stāsti, brīdinājumi, ar kuriem viņš cerēja aizbilstamo izmācīt. Pusaugu skuķīte Daniele Krāmere no Konektikutas gadu tika turēta slepenā patrepes kambarī. Ņinu fon Galvicu ieslodzījumā slēpa 149 dienas, un viņas vecāki izpirkumā samaksāja vairāk nekā miljonu vācu marku. Japāniete Fusako Sano gūstā sabija desmit gadus. Veselus desmit gadus!

Viņa atceras visas šīs meitenes. Atceras viņu sejas. Turklāt šīs ir laimīgās. Ēriks viņai rādīja garu, garu sarakstu: holandietes, amerikānietes, anglietes un itālietes, kurām tik ļoti nepaveicās. Viņas tika nolaupītas, turētas gūstā un nogalinātas, kaut ari tuvinieki par viņām samaksāja izpirkuma naudu.

Atmiņā iznirst Ērika vārdi, tie nedod viņai mieru: "Tevi var nolaupīt visdažādāko iemeslu dēļ: to vidū var būt sekss, nauda, spīdzināšana, pat vēlme atriebties tev vai taviem vecākiem.

Keitlīn, tie ir briesmīgi cilvēki. Ir tādi nenormālie, kas ir gatavi tevi nolaupīt tikai tāpēc, lai kļūtu slaveni. Neaizmirsti lai notiek kas notikdams, ļauj mums tevi sargāt."

Bet ko viņa bija izdarījusi? Viņa bija aizbēgusi, un tagad vairs nekas nav glābjams. Keitlīnai nāk raudiens. Gribas kaukt tā, ka sirds lec laukā pa muti. Taču nē, viņa neraudās. Tajās trīsdesmit deviņās televīzijas šova dienās es ne reizi neappinkšķējos, viņa sev saka, un tagad ne tik nepinkšķēšu!

Keitlīna mēģina domāt par kaut ko citu. Viņa sāk atcerēties realitātes šovu televīzijā: pirmo ballīti, pirmos uzdevumus, džekus, kuriem gribējās ielīst viņai biksītēs. Trīsdesmit deviņas dienas, divdesmit dalībnieki, piecpadsmit epizodes pēc tam viņa bija slavena visā valstī. Reiz viņa kaila peldējās, kad šovs tika radīts tiešajā translācijā. Cenzori bezmaz dabūja trieku, daudz netrūka, un viss seriāls būtu aizliegts. Galu galā tas pārspēja visus reitingu rekordus.

Viņa ir gatava to atkārtot, katrā laikā. Šokēt un spīdēt tā ir viņas dzīves devīze. Keitlīna gandrīz vai pasmaida. Pat šajā netīrajā caurumā tā dzīve joprojām ir tik salda nauda, slava, skandāli, kurus viņa izraisīja, darīdama, ko pati grib. Bet cik ilgi es vēl izturēšu, viņa sev jautā. Cik ilgi, iekams tie nenormālie, kas mani sagūstījuši, arī mani novedīs līdz vājprātam?

64 Vēl divas videokasetes.

Gideons jau ir noskatījies aptuveni četrdesmit, un, kaut arī viņam galvā plosās neliels orkāns, viņš ir apņēmies noskatīties visas un tikai tad likties gulēt.

Viņš ieliek vienu no atlikušajām videomagnetofonā. Uz ekrāna parādās viņa tēvs. Jaunais profesors Čeiss neizskatās daudz vecāks par Gideonu patlaban. Pēc brītiņa dzirdama Marijas Čeisas balss: Neit, man liekas, tagad darbojas. Jā, jā, mirgo sarkanā lampiņa. Tu vari sākt.

Nateniels ievelk elpu, lai koncentrētos, un atglauž vēja plucinātu matu šķipsnu. Viņam mugurā ir biezs, zils flīsa svīteris un kājās tūristu zābaki. Zeme ir apsnigusi, fons ir līdz riebumam pazīstams: Stounhendžā. Es vedīšu jūs gandrīz piecus tūkstošus gadu tālā senatnē, viņš paziņo, ar plašu žestu norādīdams uz apkārtējo ainavu. Uz tiem laikiem, kad mūsu senči izraka šo apļveida grāvi, kura diametrs ir apmēram trīssimt pēdu, platums divdesmit pēdu un dziļums septiņas pēdas. Viņš pietupstas un uzliek plaukstas uz vagas, kur senlaikos bija šis grāvis. Te apakšā arheologi ir atraduši dzīvnieku kaulus, kas ir divsimt gadus vecāki par grāvi. Kāpēc mūsu senči tos te apraka? Kāpēc jaunu grāvi vajadzēja iezīmēt ar veciem kauliem? Atbilde, protams, ir tāda, ka šie kauli bija atliekas no īpašiem upuriem, kas bija ziedoti seniem dieviem.

Gideons smaida. Viņa tēvs, pašreklāmas meistars, universitātē bija slavens ar to, ka garlaicīgās lekcijas papildināja ar paša uzņemtām videofilmām. Jaunais profesors uz ekrāna pieceļas un, iedams gar akmeņiem, izklāsta Gideonam jau zināmo teoriju par vairāk nekā divsimt cilvēku skeletiem, kas bija atrasti šajā vietā. Septiņpadsmitajā gadsimtā vēsturnieks Džons Obrijs atrada šo cilvēku apbedījumu piecdesmit sešās bedrēs. Vai arī tie bija dieviem nesti upuri? Vai varbūt Stounhendžā reizē bija gan krematorija, gan templis, rituāla kautuve debesu gribas pielabināšanai?

Gideonam, kurš dienām ilgi ir lasījis desmit gadus vēlāk rakstītās tēva dienasgrāmatas, ir dīvaina sajūta, klausoties, cik skeptiskā tonī tēvs uzdod šos jautājumus. Tiesa, vēl dīvaināka sajūta ir, domājot, ka tā tiešām varēja būt. Videofilma turpinās.

Apmēram pirms trim tūkstošiem gadu nezināmas rokas no Preseli kalniem šurp nogādāja šos akmeņus. Joprojām nav saprotams, kā tas tika paveikts. Akmeņi tika izvietoti aplī, ieeju izveidojot vietā, kur vasaras saulgriežos lec saule. Nateniels pieiet pie vislielākajiem smilšakmens bluķiem un izstiepj roku pret debesīm: Skatieties uz šiem sarsēniem daži ir trīs reizes garāki par mani un sver pat četrdesmit tonnu! Neticami talantīgi senlaiku celtnieki tos uzslēja vertikāli un ar atjautīgu gropju un rēdžu savienojumu palīdzību uz tiem novietoja guleniskus sarsēnus; tā bija apbrīnojami progresīva metode. Viņš ieiet dziļāk apļa vidū. Šeit, akmeņu loka vidū, atrodas pieci pāri vertikālu sarsēnu ar milzīgām horizontālām pārsedzēm trilīti jeb trejakmeņi.

Turpinājumu Gideons skatās divkāršā un pat četrkāršā ātrumā, likdams tēvam komiski skraidelēt starp akmeņiem un raustīgiem žestiem norādīt uz Papēža akmeni, Bendes akmeni un ziemeļaustrumu ieeju.

Tad viņš aiziet uzvārīt tēju un, turot rokā kūpošo krūzi, atgriežas, lai noskatītos pēdējo videoierakstu. Izņēmis to no kārbas, viņš redz, ka etiķete nav rakstīta ar tēva roku. "Gideonam, manam mīļajam dēlam, manam priekam un lepnumam."

Šo rokrakstu viņš nav redzējis gadu desmitiem, taču pazīst to acumirklī. Etiķeti ir rakstījusi viņa māte.

65

Džimijs Dokerijs lādēdamies uzvelk aizsargtērpu: kāpēc tieši viņam nakts vidū jādara kaut kas tāds? Un tā ir vienmēr viņam uzgrūž visriebīgākos darbus, visādas naktsmaiņas, kad nekas interesants nenotiek. Tiklīdz ir sūdi pasauksim Džimiju, lai viņš savāc! Vispirms viņam bija jāmeklē kaut kāds bez vēsts pazudušais, tad jāķeskājas ar veca profesora pašnāvību, un tagad vēl šis nodegušais šķūnis. Viņš taču ir izmeklētājs, viņam pienākas daudz sarežģītāki uzdevumi! Ja tēvs, priekšnieka vietnieks, zinātu, cik nejēdzīgus darbus viņam nemitīgi uzkrauj, visus tos murmuļus uz līdzenas vietas atlaistu no darba.

Dokerijs uzrāda savu apliecību un izlien zem dzeltenās norobežojuma lentes. Pārguris konstebls pieraksta viņa vārdu, un viņš ieiet melnajās šķūņa krāsmatās. Lokizlādes lampas apgaismo furgoniņa vraku šo furgoniņu viņš pazīst, benzīntanka novērošanas kameru videomateriālā ir redzējis to sveiku un veselu. Šo mašīnu meklē puse grāfistes policijas. Likdams soļus uz plastikāta celiņa, Džimijs pieiet pie auto. Divi eksperti, notupušies uz ceļiem, pēta līķi.

-     Vai tā ir tā meitene? Džimijs jautā. Nu, tā pazudusī?

Iekšlietu ministrijas patoloģe Lisa Hamiltona pat nepagriežas

uz viņa pusi, toties uzreiz pazīst viņu pēc balss.

-     Nē, tas ir vīrietis un, seržant, es jūs uzreiz brīdinu: nedīdieties man apkārt, neuzmācieties ar jautājumiem, nekaitiniet mani un, Dieva dēļ, neko te neaiztieciet!

-     Dzirdu un paklausu. Džimijam tas ir kā pīlei ūdens. Ikviens uzskata par savu pienākumu uzskaitīt, ko viņš nedrīkst darīt. Turklāt viņam Lisa patīk. Pat divos naktī viņa spēj Džimijā atmodināt pirmatnējas dziņas.

Lisai pār plecu viņš redz, ka līķis izskatās pēc draņķīgi grilētas gaļas vietām sārts, vietām melns, pretīgi. Pie apgruzdušiem kauliem līp auduma skrandas, uz furgoniņa grīdas atliekām ir piķa melnas izkusušu tauku peļķes. Džimijs ievēro, ka auto metāla rāmis vienā vietā ir izliecies.

-     Te bija sprādziens, vai?

-     Izskatās, ka uzgājis gaisā gāzes balons, atsaucas gados jauns ekspertu grupas loceklis pumpains zēniņš ar spurainiem matiem. Pēc visa spriežot, sprādziens noticis tieši zem plītiņas.

Džimijs staigā apkārt un pēta izdegušo mašīnu. Tad ko, meitenes nav? viņš pār plecu uzsauc. Jūs skaidri zināt, ka te nekur nemētājas viņas gabaliņi?

Lisa Hamiltona atliec galvu. Jūs svētā nopietnībā vaicājat, vai es gadījumā neesmu atstājusi nepamanītu veselu sievieti?

Džimijs jūtas kā pēdējais muļķis. Nē, nē. Vienkārši mēs meklējam viņu kā aptrakuši.

-      Mani neinteresē nekādas pazudušas sievietes, patoloģe joprojām piktojas. Šobrīd es domāju tikai par šo te vīrieti un cenšos izrādīt viņam pienācīgo cieņu, kārtīgi izmeklējot viņa nāves apstākļus!

Džimijs saprot mājienu un vācas prom. Visi eksperti čakli strādā, likdami maisiņos un aplīmēdami ar etiķetēm visu, ko var savākt un nokasīt no grīdas un griestiem. Jau ir sakrauta vesela papīra turzu kaudze: saplīsusi glāze, apdegusi panna, tukša šņabja pudele, nomelnējuši šķīvji un galda piederumi.

Viņam klāt pienāk viena no ekspertēm ar caurspīdīgu lietisko pierādījumu maisiņu.

-     Cimdu nodalījumā mēs atradām vadītāja tiesības un auto īres dokumentus. Tie ir nokvēpuši, taču citādi neskarti.

Džimijs paceļ maisiņu pret gaismu, lai varētu izlasīt, kas dokumentos rakstīts. Tas nav viegli.

-     Edvards Džeikobs Timberlends. Tajā brīdī viņam uzmācas skumjas. Kad līķim uzrodas vārds, viss uzreiz kļūst citādi. Profesore! viņš uzsauc patoloģei. Es braucu atpakaļ uz iecirkni. Kad mēs dabūsim jūsu ziņojumu?

-     Pēc brokastīm, viņa atbild, nepaceldama galvu. Es aizsūtīšu konspektīvu izklāstu un ap desmitiem, ja jums būs tāda vēlēšanās, esmu gatava to ar jums pārrunāt.

-     Paldies! Jā, to viņam gribētos. Kopā padzert kafiju un aprunāties. Kas zina, varbūt tur kaut kas iznāks. Džimijs atvadoties paceļ roku un dodas prom. Arlabunakti!

Par atbildi no visām pusēm skan neskaidri ņurdieni.

-     Labrīt! profesore draiski atsaucas. Attopieties, detektīv, jau ir rīts!

66

Gideons drebošām rokām ieliek veco videokaseti magnetofonā.

Sieviete, kuras attēlu viņš ierauga, ļoti maz atgādina viņa mīļoto māti. Gideons bija domājis, ka ieraudzīs skaistuli, tādu pašu kā Venēcijas filmā: smejošu, žirgtu, dzīvespriecīgu. Taču viss izrādās citādi.

Viņa sēž slimības gultā, aiz muguras balts spilvenu kalns; spriežot pēc kameras leņķa, izskatās, ka viņa pati sevi filmē. Ģindenīgi izkāmējusī seja, pāragri nosirmojušie, vijīgie mati, sarkanās acis tas viss vēsta par sāpēm un mokām.

Atrazdamās uz nāves sliekšņa, Marija Čeisa ar televīzijas ekrāna starpniecību cauri gadiem uzsmaida savam dēlam.

-     Gidij, mīlulīt. Es tik briesmīgi skumšu pēc tevis. Es ceru, ka tu dzīvosi ilgu un ļoti laimīgu mūžu un sapratīsi, kāda laime ir bērni. Kad tu piedzimi, es zināju: tagad mana dzīve ir piepildīta. Es nekad neesmu vēlējusies neko citu, vien to, lai mēs trīs būtu kopā. Viņa apklust, lai apvaldītu emocijas. Mīlulīt, tas nav lemts. Laika nav daudz, taču man tev kas jāpasaka, tādēļ es tev atstāšu šo ziņu, ko tu saņemsi vēlāk, kad būsi pietiekami pieaudzis, lai redzētu mani šādā stāvoklī un nepārbītos.

Gideons slauka asaras. Viņš pirmo reizi atskārš, ka viņam netika ļauts redzēt māti viņas mūža pēdējās dienās, kad viņa tik mokoši atvadījās no dzīves. Arī Marija Čeisa raud, runādama ar savu vienīgo bērnu.

-     Gidij, šo filmu redzēsi tikai tu. Tā nav jāredz tavam tēvam un arī nevienam citam. Tikai tev. Man tas ir jāpasaka tev, un tavs tēvs to saprot. Viņš ir labs cilvēks un tevi ļoti mīl, vairāk, nekā tu nojaut. Es ceru, ka tad, kad manis vairs nebūs, jūs viens otram būsiet atspaids. Viņa pasniedzas, paņem no naktsgaldiņa glāzi ūdens, pieliek to pie izkaltušajām lūpām un atkal varonīgi pasmaida.

Gideons smaida pretī. Cik ļoti viņam pietrūkst mātes! Vairāk, nekā viņš jelkad ir pats sev atzinies.

Marija Čeisa no viņpasaules pabeidz savu vēsti, pasaka pēdējos vārdus dēlam, kuru neredzēs pieaugam. Un tad viņa saka to pašu, ko ik vakaru, izslēgdama gaismu pie viņa gultiņas un noskūpstīdama viņu uz pieres: Nebaidies, manu mīlulīt. Es tevi mīlu un vienmēr būšu ar tevi.

Filma beidzas, ekrānu aizpilda pelēku pūku viesulis, kasete skaļi attinas atpakaļ. Gideons sēž, skatīdamies tukšā ekrānā. Viņa prāts kaist, nespējot attapties no šoka par noslēpumu, kuru viņam atklājusi māte.

67

Trijos naktī Džimijs Dokerijs piečāpo pie Meganas Beikeres rakstāmgalda ar apskambātu kūpošas kafijas krūzi rokā. Priekšniec, vai tev atradīsies kāds brītiņš?

-     Kā nu neatradīsies. Viņa pamāj, lai Džimijs apsēžas. Kas tev uz sirds?

Viņš izskatās briesmīgi pārguris.

-     Čalis, kas sadega tajā furgoniņā.

-     Timberlends. -Jā.

-     Neuztraucies, tev nevajadzēs runāt ar viņa vecākiem. To lai izdara Londonas puiši. Viņi ar tiem jau sazinājās, kad mēs sadzinām rokā viņu dēla Amex maksājumus.

-     Ne jau tas.

-     Kas tad?

Viņš smagi nopūšas un, lai saņemtu dūšu, iedzer malku kafijas. Tas izdegušais šķūnis bija kaut kas briesmīgs. Līķa gabali, izkususi āda. Un viņa galva tā bija viena liela, melna bumba. Tas viss bija nepareizi.

Megana saprot. Zēns ir šausmīgi satriekts un negrib par to runāt ar vīriešu dzimuma kolēģiem, lai neizskatītos, ka viņš ir memmesdēliņš. Vai sarunāt tev pieņemšanu pie mūsu psihiatra?

Džimijs apstulbst.

-     Džimij, es vēl studiju laikā redzēju puisi, kas bija pakļuvis zem vilciena. Pašnāvnieks. Es pēc tam nedēļu nevarēju gulēt. Galu galā es aizgāju pie daktera, un tas man tiešām palīdzēja.

-     Paldies, bet nē, es runāju par ko citu. Tajā šķūnī viss bija nepareizi. Tur izskatījās ne tā, kā vajadzētu izskatīties.

-     Kā tā? Meganai kļūst interesanti, bet Džimijs pēkšņi nobīstas, vai viņš tūlīt neizgāzīsies ar lielu blīkšķi.

-     Pēc pāris stundām profesore atsūtīs savu ziņojumu, klau, varbūt vispirms sagaidām to?

-     Nē, nē, Džim, stāsti! Ja tev ir kāda teorija, ja tev intuīcija kaut ko saka priekšā, es gribu to dzirdēt.

-     Labi. Viņš ar elkoņiem atspiežas pret galdu. Vieta, vieta, vieta. Pareizi?

Megana neko nesaprot.

-     Tā saka nekustamā īpašuma aģenti: pati svarīgākā ir vieta.

Viņa pamāj ar galvu, joprojām pat nenoskārzdama, ko viņš

grib teikt. Džimijs pūlas paskaidrot:

-      Nu, tev ir tas furgoniņš, tāds mazs namiņš uz riteņiem. Ar tādu furgoniņu var aizbraukt, kur tikai iegribas. Tas izturēs jebkādus apstākļus. Bet tu ņem un iebrauc šķūnī, klaja lauka vidū, tik nomaļā kaktā, ka, varu derēt, pat vietējie nezina, ka tur tāds ir.

Megana sāk saprast. Man jāpiekrīt tas ir savādi. Šķūnis tādam furgoniņam nav īstā vieta.

Džimijs mazliet nomierinās. Tā būtu pirmā lieta. Otrā: šis Timberlends ir kundziņš. Bagātnieks. Lorda dēls, pareizi?

-     Pareizi.

-     Lūk, ja tāds džeks noīrē antīku furgoniņu, lai izvizinātu savu jauno draudzenīti, ko viņš ņems līdzi?

Megana prāto. Kaut kādus atspirdzinošus dzērienus ceļam. Našķus, droši vien kaut ko ēdamu. Šampanieti, es tā iedomājos, varbūt kādu pudeli rozā vīna vai atdzesētu baltvīnu, pāris pieklājīgu glāžu. Aina kļūst arvien skaidrāka: Piknika segas, grozu, saulesbrilles, varbūt kādu pārsteiguma dāvaniņu meitenei…

-     Ahā! Džimijs pasmaida. Es gluži tik tālu neaizdomājos, bet tu paskaties, ko ekspertiem ir izdevies identificēt! Viņš piestumj Meganai tikko izdrukātu sarakstu uz A4 formāta lapas un skatās, kā viņa lasa. Tu tur redzi ieklapētu bundžu ar sadegušu pupu atliekām, sudraba folijas skrandas droši vien no šokolādes -, divas tukšas šņabja pudeles un pāris vienkāršu ēdamlietu, nu, maizi un sviestu. Neko no tā, ko varētu gaidīt. Kaut ko no tā visa viņš varbūt ari nopirka pats, bet lielais vairums, visticamāk, bija tajā ēdamlietu komplektā, ko viņš dabūja kopā ar furgoniņu. Viņš iebaksta ar pirkstu lappuses apakšā. To, kas bija ledusskapī, sprādziens nav iznīcinājis. Tātad vēl mums te ir smalks saldējums un pilna Bollinger šampanieša pudele.

-     Ko tu ar to visu gribi teikt?

-     Vodka. Divas pudeles. Iztrekterēt divas pudeles vodkas, bet šampanietim pat nepieskarties tā nu ir pamatīga pļēgurošana. Klausies, ja cilvēks nopērk tādu šampi, nu, ko viņš atkorķēs vispirms?

Megana uzreiz saprot, ko tas nozīmē.

-     Ar šampanieti ugunsgrēku būs grūti izraisīt, toties ar vodku tas ir elementāri. Tu domā, ka šņabis ir izmantots kā degšķidrums?

Džimijs parausta plecus. Es nezinu, vai ar šampi vispār var kaut ko aizdedzināt, tev šķiet, ka var?

-     Nezinu. Megana skatās tālumā, atcerēdamās citu pasauli, savas kāzas, kad viņa pēdējo reizi dzēra šampanieti. Bet es netaisos sākt ar to laistīties, lai noskaidrotu, jā vai nē. Viņa prāto par Džimija aizdomām. Tev taisnība, tās vodkas pudeles un šampanietis tur kaut kas nepavisam neiet kopā. Un tikpat nejēdzīgs ir ari furgoniņš, kas iedzīts šķūnī. Un fakts, ka meitene joprojām nav atrasta, visu padara vēl aizdomīgāku.

Džimijs pabraukā ar krēslu gar Meganas galdu. Kā tev šķiet: varbūt viņi par kaut ko saplēsās un meitene viņam ieblieza ieblieza drusku stiprāk, nekā bija domājusi, un tad nobijās un aizmuka?

Megana noraidoši papurina galvu. Nē. Atceries, kas viņa tāda ir. Diez vai Štatu viceprezidenta meita uzvedīsies kā aptaurēta un mēģinās pielaist uguni automobilim, drīzāk jau nu viņa zvanītu papucim.

-     Un arī tās vodkas pudeles šajā ainā neiederas, Džimijs piekrīt.

-     Nemaz neiederas. Bet es nekādi nesaprotu kāpēc tai furgoniņā nebija viņas?

-     Viņi saplēsās, un meitēns dusmās aizmetās prom?

-     Nē, neticu. Ja viņa tā būtu darījusi, tad sen būtu piezvanījusi savējiem. Šī meitene neskries meklēt staciju, lai atgrieztos Londonā ar vilcienu.

Abi vairs neko nesaka un klusībā domā vienas un tās pašas domas. Džeiks Timberlends ir miris, jo viņu kāds ir nogalinājis. Keitlīna Loka ir pazudusi, jo kāds viņu nolaupījis. Jāatrod Keitlīna, tad būs atrasts ari slepkava. Cerams, pirms viņš paspēs nogalināt vēl kādu.

68

Skorpions un Muša katrs ar savu mašīnu dodas pie Oktanta. Viņi ieiet dušā, bet Vienradzis tikmēr saliek viņu drēbes un kurpes divos maisos, lai vēlāk sadedzinātu. Viņi uzvelk jaunas drēbes un apauj sagatavotos apavus.

Uz kāršu galda viņus gaida šķīvji ar atdzisušām picas šķēlēm un atdzesēta alus bundžas. Neviens no viņiem nerunā par notikušo. Viņi spēlē pokeru, džinramiju un kribidžu, līdz dibenistabas netīrajā logā parādās pirmie gaismas stari. Četri veci draugi atpūšas vīriešu sabiedrībā.

Grābs ēdienam nav pat pieskāries, taču dzer viņš kā vikings. Atbrīvošanās no puiša līķa ir pastiprinājusi viņa vainas apziņu. Viņš taču tam zēnam tikai iesita ar akmeni, ne lielāku par plaukstu. Puikam bija jāpaliek dzīvam! Varbūt viņam bija kaut kāds galvaskausa defekts vai kaut kas nebija kārtībā ar smadzenēm…

Tomēr Skorpionam neizdodas sevi apmānīt. Viņš ir slepkava, un šo faktu ir grūti norit. Ja viņu noķers, tēvs un māte to nepārdzīvos. Abiem jau ir pāri par astoņdesmit, viņi dzīvo invalīdu namā. Kad viņu ielika cietumā, vecāki no viņa neatteicās. Māte domā, ka viņš kopš tā laika dzīvo kārtīga cilvēka dzīvi. Ir labojies, ir pieaudzis. Beidzot viņa var lepoties ar dēlu.

-     Tu gribi vēl vienu kārti vai pieturēsi?

Skorpions skatās uz Mušu, tad nomet savas kārtis uz galda. Es braukšu un drusku atpūtīšos. Paldies! viņš uzrunā abus pārējos. Paldies par ēdamo un par visu pārējo.

Muša pieceļas un kopā ar viņu paietas līdz durvīm. Tu vari sēsties pie stūres? Gribi, es tevi aizvedīšu?

-     Nevajag, Skorpions papurina galvu. Braukšu pats.

Kaut kas starp viņiem vairs nav tā, kā bija agrāk, un arī Muša

to jūt.

-     Varbūt paliec pie manis? Atpūties, pagūli līdz vakaram… Tad jau būs labāk.

-     Nevajag, es jau tev teicu, Skorpions cieti atsaka.

Viņu skatieni uz brīdi krustojas, tad Skorpions atver durvis un iziet rīta dzestrumā.

Muša nāk līdzi. Pagaidi!

Skorpions vairs nav gaidītājs. Viņš atslēdz savu micubiši.

Muša ar stingru roku satver viņu aiz pleca. Pagaidi taču, mums tiešām…

Sitiens ir ātrs. Viņš to ir lolojis jau trīs mēnešus. Tas ir dzimis no neapmierinātības, barots ar vilšanos, ieraudzījis dienasgaismu dusmās. Sitiens trāpa Mušām pa muti, tas sagrīļojas un atmuguriski nokrīt uz ielas.

Kad Muša pieliek roku pie mutes un ierauga asinis, micubiši jau ir aiztraucies, atstājot aiz sevis svilušas gumijas un izplūdes gāzu smirdoņu.

Oktants un Vienradzis stāv durvīs. Viņi izskatās noraizējušies troksnis, kautiņš. Kāds no kaimiņiem visu varēja redzēt. Taču visvairāk noraizējies ir Muša. Viņš zina, ka Skorpions būs problēma liela problēma.

69

Grāfistes policijas priekšniekam Alanam Hantam patīk, ja uz viņa rakstāmgalda valda kārtība. Kārtīgs rakstāmgalds kārtīgs prāts. Vakarā pēc darbadienas galds vienmēr jānovāc, nekas nedrīkst palikt pusratā. Džons Roulendss, kurš sēž viņam pretī, sacītu, ka šādi viņš domā, jo savā amatā nonācis pa jauno laiku modei. Maģistra grāds jurisprudencē. Lielā ātrumā uz augšu pa karjeras kāpnēm. Policijas pārvalžu priekšnieku biedrības vadītājs. Iekšlietu ministrijas luteklis, politiski apķērīgs, meistarīgs budžeta pastiepējs.

Blakus Roulendsam un iepretim Hantam sēž saņurcītais vietnieks Gregs Dokerijs. Ir seši no rīta, un spodro dižskābarža virsmu, kas plešas starp šiem trijiem, izcūko viena vienīga brēcoša nejēdzība: grandiozās nepatikšanas ar Keitlīnu Loku.

Hanta glītās rociņas pieskaras fotogrāfijai. Un tātad, Džon, kur viņa ir? Kāpēc nolaupītāji klusē kā ūdeni mutē ieņēmuši?

Roulendss pakasa sirmiem rugājiem apaugušo zodu.

-     Es domāju, ka šodien nolaupītāji dos par sevi ziņu. Viss liek domāt, ka tie ir profesionāļi. Bez liekas domāšanas nogalināja meitenes draugu, lai tikai dabūtu viņu savos nagos. Viņi noteikti pieprasīs izpirkumu.

-     Es piekrītu, bilst Dokerijs. Manuprāt, šī klusēšana nozīmē, ka viņiem ir darba pilnas rokas. Visticamāk, viņi analizē situāciju. Pēta mūsu reakciju uz viņas pazušanu. Iespējams, viņi ar citu mašīnu aizveduši meiteni uz drošu vietu.

Roulendss drūmi pabungo pa pulksteni. Nolaupīšanas gadījumos četrdesmit astoņu stundu likums ir ābeces patiesība.

Redzēdams, ka Hants sarauc pieri, Dokerijs metas skaidrot; acīmredzot viņš priekšniekos ir izvirzījies tik ātri, ka nav paspējis apgūt policijas žargonu:

-     Džons runā par pirmajām četrdesmit astoņām stundām, ser. Statistiski ņemot, izredzes atklāt smagu noziegumu nolaupīšanu vai slepkavību pēc pirmajām divām diennaktīm sarūk uz pusi.

-     Es ticu tikai optimistiskai statistikai, Gregorij, Hants smaida. Jums to jau vajadzēja zināt. Abi pārējie pieklājīgi pasmejas, tad lielais priekšnieks turpina: Kad jūs man piezvanījāt, ka atrasts Timberlenda līķis, es sazinājos ar Sebastianu Ingramu no Iekšlietu ministrijas. Gaisa spēku specdienests pagaidām netiks iesaistīts, bet viņi pieprasīs, lai Skotlendjards nosūta savus zēnus no Sevišķi smago noziegumu direktorāta.

Dokerijs negrib apšaubīt priekšniecības viedo lēmumu, turpretim Roulendss nav tik diplomātisks: Ser, šī ir mūsu izmeklēšana! Mums pilnīgi pietiek resursu, lai tiktu galā saviem spēkiem. Man pašam ir pieredze pārrunās par ķīlnieku atbrīvošanu!

-     Džon, šoreiz runa nav par spēšanu vai nespēšanu, priekšnieks mēģina viņu piebremzēt. Runa ir par politisko atbildību un budžetu. Mēs izgriežam uz āru visas kabatas, lai patruļmašīnām būtu benzīns. Pēc šādas izmeklēšanas mēs līdz finanšu gada beigām kārsim zobus vadzī.

Jums darbu nost neņems, Džon, Dokerijs mēģina saldināt rūgtās drapes. Tiem, kurus mums atsūtīs, vajadzēs strādāt tikpat sūri un grūti kā jums un jūsējiem.

Uz galda iezvanās telefons. Visi trīs zina, ka telefona zvans tik agri no rīta var vēstīt vienīgi nepatikšanas. Hants paceļ klausuli, pārmij dažus vārdus ar sekretāri un tiek savienots ar kādu tik svarīgu personu, ka izslējās taisni un acīm redzami saspringst.

Pēc nepilnas minūtes viņš noliek klausuli un mierīgā balsī pavēsta jaunumus: Kungi, ASV viceprezidents Toms Loks kopā ar savu bijušo sievu nupat Ņujorkā iekāpuši privātā lidmašīnā un drīz būs klāt.

70

Līdz viduklim kails, melnās treniņbiksēs un basām kājām, Pūķis lej sviedrus speciāli projektētā trenažieru zālē, kas ierīkota viņa lepnajā lauku namā. Garās spoguļsienas ļauj gandrīz ik brīdi novērtēt muskuļus, kurus viņš ar tādām pūlēm izveidojis. Viņš izskatās desmit, varbūt pat divdesmit gadus jaunāks par saviem piecdesmit. Pūķis domā par Skorpionu. Viņam brālis Skorpions nekad nav paticis. Reizi par visām reizēm nu ir kāds, kuram tā zvaigznāja vārds der kā uzliets.

Iezvanās Ģildes telefons, kas stāv turpat pa rokai. Viņš ir gaidījis šo zvanu, gaidījis jaunumus. Pūķis nenoskrien līdz galam sesto jūdzi, apklusina mūzikas kanālu sešdesmit collu plazmas ekrāna televizorā un paņem tālruni. Viss izdarīts?

Jā un nē. Mušas balsī jaušams nemiers. Darbs izdarīts, kā plānots, bet mūsu zēnam kļuva slikti.

Pūķis saprot šifrēto ziņojumu. Vai ir pamats bažām? Viņš paņem no sola baltu roku dvieli un noslauka sviedraino seju.

-     Iespējams.

Nometis dvieli, Pūķis satver ūdens pudeli. Kur viņš ir?

-     Mājās.

-     Aizbrauc pie viņa. Paskaties, kā viņš jūtas.

Muša berzē zodu, taustīdams zilumu, kas būs palicis pēc Skorpiona sitiena. Lai viņš līdz pusdienlaikam paguļ. Tad es aizbraukšu un drusku aprunāšos.

-     Nestiep garumā. Pūķis aši pārdomā problēmu. Šobrīd labāk lieki neriskēt. Ja viņš tiešām ir slims, būs vajadzīgas stipras zāles. Lai nekas tāds vairs neatkārtotos.

71

Gideons ir tik ļoti nomocījies, ka negrib celties no gultas. Mātes videovēsts un uz nāves sliekšņa atklātais noslēpums bijis pēdējais salmiņš. Bēdas, bezmiegs un emocionālie satricinājumi nu beidzot viņam ir par daudz. Vispirms tēva slepenā dzīve Svētajie, Kalpi, upuri. Tad vēzis. HLL, kas paņēma viņa mātes dzīvību. Pēc tam viņas atvadīšanās pirms aiziešanas. Bultas tieši sirdī.

Gideons velkas lejup uz pirmo stāvu, un tur pēkšņi sāk nelabi bļaurēt zvani. Viņš trīcošām rokām izslēdz signalizāciju, par kuru bija pavisam aizmirsis. Sirds sitas kā negudra. Viņš uzlej sev melno tēju un apsēžas pie virtuves loga skatīties pēdējo saullēkta cēlienu.

Zeltītajai gaismai līstot pār kokiem un puķu dobēm, viņš uz bridi aizmirst savas dzīves šausmas. Kad tēja izdzerta un uzmanību vairs nekas nenovērš, viss atkal nogrūst pār viņu. Vai viņa gēni tikšķ kā spridzeklis, kas agri vai vēlu eksplodēs gluži tāpat, kā notika ar māti? Vai varbūt tēvs viņu toreiz, bērnībā, izdziedināja tajā dīvainajā kristīšanā ar akmeņu ūdeni? Atmiņā skan dienasgrāmatā lasītie vārdi: "Es ar lielāko prieku ziedošu savas asinis, savu dzīvību. Ceru, ka tam būs kāda vērtība un ar to pietiks, lai kaut kas mainītos. Lai manu nabaga bārenīti gaidītu cits liktenis. Es paļaujos uz Svētajiem, uz derību, ko es ar tiem noslēdzu, uz savām asinīm, kuras es ziedoju, lai attīrītu mana bērna asinis no nešķīstības."

Gideons gurdi velkas atpakaļ uz otro stāvu. Dienasgrāmatas viņu gaida tieši tā, kā viņš tās atstājis, atšķirtas lappusēs, kas lasot likās svarīgas. Lappusēs, kurās rakstīts par akmeņiem. Par Stounhendžu tēva grāmatu tematu -, par tās saistību ar pavasara saulstāvjiem, zemes precesijas ciklu, par tās mistisko saikni ar debess ekvatoru, par Platonu, par Lielo sfinksu.

Murgi. Viņš to visu vienmēr ir uzskatījis par tīriem murgiem. Tomēr daži no šiem fragmentiem saskan, izveido ķēdīti, taciņu, kas vājprātīgos līkločos ved viņu atpakaļ uz viņa savādo, nepavisam ne vieglo bērnību. Tēvs spieda viņu mācīties grieķu valodu, grieķiski rakstīja viņam šifrētas vēstules un dzimšanas dienā pasniedza nejēdzīgāko dāvanu, kādu vien desmit gadus vecs puika var iedomāties, Platona "Valsti". Nevis sacīkšu velosipēdu, kuru viņš bija mēģinājis izdīkt, bet nesaprotamus filozofiskus prātojumus par laimi, taisnīgumu un īpašībām, kas nepieciešamas, lai valdītu.

Lasīdams dienasgrāmatas, viņš tēva vārdos nomana sengrieķu filozofa ēnu. Lappusi pēc lappuses uzsvērta Svētajo loma debesu mehānikā un Platona gadā Platona gads ir laiks, kurā notiek pilnīgs precesijas cikls. Izsakoties skaitliski apmēram 25 800 gadu. Apmēram tikpat, Gideons domā, cik vajadzēs, lai atšifrētu un saprastu visus tēva pierakstus.

72

Astoņos no rīta sasaukto preses konferenci vada pats grāfistes policijas priekšnieks Alans Hants. Ziņa, ka Džeiks Timberlends atrasts miris un šurp dodas meitenes vecāki, ir draudīgi pastiprinājusi spiedienu. Misēkļus nedrīkst pieļaut, jo sevišķi šobrīd, kad viņš ir pieteicies uz Londonas policijas komisāra amatu. Hants zina, ka viņa izredzes dabūt kāroto darbu ir tieši atkarīgas no tā, kā viņš novadīs šo izmeklēšanu.

Žurnālisti ierīkojas ap cītīgi sadēstītām televīzijas kameru un radio mikrofonu skupsnām. Viņam blakus sēž Dokerijs un Roulendss. Viņš piesit ar pirksta galu pa savu mikrofonu, un zālē atskan pērkona grāviens. Pirms tu sāc runāt, izdibini, kā tas skanēs: šo mācību Hants jau sen ir apguvis.

Dāmas un kungi! Paldies, ka esat ieradušies, kaut arī mēs jūs uzaicinājām pēdējā brīdī. Šonakt pulksten divos mūsu grāfistes policija sadegušā automašīnā atrada trīsdesmit vienu gadu veca vīrieša mirstīgās atliekas. Automašīna tika meklēta saistībā ar Keitlīnas Lokās pazušanu Keitlīna, kā jūs visi droši vien zināt, ir Kailijas Lokās un ASV viceprezidenta Toma Loka meita. Hants ietur pauzi, lai preses žurnālisti paspētu pierakstīt. Ņemot vērā šādu notikumu pavērsienu, es lūdzu, lai mums atsūta palīgā pieredzes bagātus speciālistus no Londonas policijas. Viņš paceļ roku. Man jāuzsver, ka tas ir preventīvs solis. Šobrīd mums nav nekādu ziņu par mis Lokās atrašanās vietu un nedz viņa pati, nedz kāds cits nav ar mums sazinājies, tādējādi nav pamata uzskatīt, ka viņas dzīvība varētu būt apdraudēta. Izmeklēšanas operāciju vada Kriminālizmeklēšanas pārvaldes priekšnieks Roulendss, kurš atskaitās tieši grāfistes policijas priekšnieka vietniekam Dokerijam. Abi ir gatavi saprāta robežās atbildēt uz jūsu jautājumiem, taču vispirms mēs lūgsim jūsu palīdzību.

Kriminālizmeklēšanas pārvaldes šefs nokremšļojas, paņem presei sagatavoto materiālu mapi un paceļ, lai visi redzētu

Keitlīnas fotogrāfiju uz tās vāka. Katrs no jums saņems šādu mapi. Tajā atrodas videodisks ar novērošanas kameru nofilmēto materiālu un fotogrāfijas: mis Loka, Džeiks Timberlends vīrietis, ar kuru viņa bija kopā, un VW furgoniņš, ar kuru viņi brauca. Mūs interesē jebkādas ziņas par šiem cilvēkiem un šo automobili, ik reize, kad viņi redzēti pēdējo divdesmit četru stundu laikā. Pat tad, ja cilvēkiem šķiet, ka viņi var sniegt tikai pavisam nenozīmīgu informāciju, mēs aicinām ikkatru ziņot un pastāstīt visu, ko viņš redzējis.

-     Vai jūs varat apstiprināt, ka mirušais vīrietis ir Džeiks Timberlends, lorda un lēdijas Timberlendu dēls? kāds žurnālists viņu pārtrauc.

-     Mirušā tuvinieki vēl nav oficiāli identificējuši līķi, Roulendss atvaira jautājumu, tādēļ es nevaru izteikt šādus apgalvojumus.

-     Vai jūs varat apstiprināt, ka mirušais ir noslepkavots?

Kriminālizmeklētāju priekšnieks arī šoreiz izsakās piesardzīgi: Es vēl neesmu saņēmis galīgo atskaiti no Iekšlietu ministrijas patologa, kas veica līķa apskati tā atrašanas vietā. Es nevēlētos izteikt priekšlaicīgus spriedumus.

-     Kur mirušais atrasts?

Roulendss vilcinās. Precīzu atrašanas vietu mēs pagaidām neesam gatavi izpaust. Es ceru, jūs sapratīsiet, ka izmeklēšanas sekmīgas norises labad mēs nedrīkstam izteikties par atsevišķiem šīs lietas aspektiem.

Kāds dzeltenās žurnālistikas veterāns ar šķiņķa krāsas ģīmi to vien ir gaidījis. Vai jūs šīs ziņas noklusējat aiz bailēm, ka Keitlīna Loka ir nolaupīta un ka par to vietu, kur noslepkavots viņas draudziņš, zina tikai nolaupītāji?

Tas ir viltīgs jautājums, turklāt trāpa nepatīkami tuvu patiesībai. Gregs Dokerijs metas Roulendsam palīgā: Es vēlētos atkārtot to, ko jau sacīja Kriminālizmeklēšanas pārvaldes priekšnieks. Izmeklēšana ir nule sākusies, un tās sekmīgas norises labad atsevišķi fakti pagaidām netiek izpausti. Lūdzu, respektējiet to un palīdziet mums atrast Keitlīnu. Spekulatīva žurnālistika mums nepalīdzēs, tā nepalīdzēs arī jums pašiem.

Hants mana, ka žurnālisti neliksies mierā, un saprot: vajag tiem pamest kādu treknāku kumosu. Dāmas un kungi! Jums šajā izmeklēšanā ir nenovērtējami svarīga loma. Ir ārkārtīgi būtiski, lai notikušais presē tiktu atspoguļots ar pienācīgu atbildību. Iespējams, ka mis Lokās pazušanas iemesls ir gluži nevainīgs, taču var arī izrādīties, ka tā nav. Ja viņa atrodas prombūtnē pret savu gribu, šie cilvēki lasīs katru jūsu rindiņu un klausīsies katrā jūsu vārdā. Tādēļ mums jābūt ļoti piesardzīgiem. Pagaidām tas ir viss, ko varam jums pavēstīt. Pateicamies par uzmanību! Viņš uz divām sekundēm apklust, lai žurnālisti paspētu noskaisties, un tad iebaro viņiem virsrakstu: Šorīt es personiski tikšos ar ASV viceprezidentu Loku un Kailiju Loku, kuri patlaban dodas šurp no Ņujorkas. Ceru, ka varēšu viņiem pavēstīt labas ziņas, ceru, ka mēs zināsim, kur šobrīd atrodas viņu meita, un, ja nezināsim, es vēlos viņiem apliecināt, ka Viltšīras policija, visi grāfistes iedzīvotāji, kā arī Apvienotās Karalistes valdība un tauta dara visu iespējamo, lai Keitlīnu atrastu un nogādātu mājās. Vēlreiz pateicos par uzmanību! Viņš pieceļas, paņem no galda savus papīrus un lēni un cienīgi dodas prom.

73

Operatīvās grupas sanāksmē, kas sākas uzreiz pēc preses konferences, ziņa par londoniešu iesaistīšanos tiek uztverta ar klaju netīksmi.

Kad sanāksme ir beigusies, Džūda Tompkinsa paved Meganu maliņā. Šefs tikko runāja ar Bārniju Gibsonu no Sevišķi smagajiem. Pēc stundas viņš un vēl pārītis citu būs klāt un pārņems operācijas vadību. Džons atskaitīsies viņiem, es atskaitīšos Džonam. Aprunājieties ar to patologi un iztinciniet viņu par Timberlenda nāves apstākļiem. Tad uzreiz pie manis, un pēc tam jūs esat atbrīvota no šīs lietas izmeklēšanas.

-     Ko?

-     Vai jūs gribējāt teikt "Kā, lūdzu?"?

-     Es it kā dzirdēju Roulendsu sakām, ka es strādāju labi!

-     Tā arī bija. Bet tad jums sagribējās izlīst uz skatuves. Tagad ejiet un pildiet manus rīkojumus, nevis apšaubiet tos! Vorena un Dženkinss jau ir saņēmuši citus uzdevumus.

Meganai kaut kā izdodas pieklājīgi palocīt galvu, taču tad viņa aizgriežas un sāk klusībā lādēties, un lādas vēl arī tad, kad jau ir atgriezusies pārvaldē.

-     Priekšnieci no savas vietas viņu pasauc Džimijs Dokerijs. Megana neļauj viņam pabeigt.

-     Ņem, jaku un aiziet, Džimij, tu esi iesaukts! Viņa paķer no krēsla atzveltnes žaketi un no galda automašīnas atslēgas.

74

Skorpions ir sabrucis un pārvērties mazā nelaimes čupiņā.

Viņš nespēj izturēt šo vainas apziņu. Izmocītajā prātā nemitīgi zib ainas. Lopkautuvē tiek sadalīts un samalts tas pirmais jauneklis. Furgoniņā uzliesmo vodkā izmērcētais otrā puiša līķis. No šiem skatiem nav glābiņa.

Kaut gan Stounhendžas apsardzei šajās dienās ir tik daudz darba kā visās citās gada dienās kopā, viņš piezvana un samelo, ka ir saslimis. Trīcošām rokām iedarbina savu veco micubiši un sāk braukt. Viņam jātiek prom no tā visa. Jāizvēdina galva.

Pēc stundas viņš ir Bātā, izlaizītajā tūristu pilsētiņā, kur bērnībā mēdza pavadīt skolas brīvdienas. Ar šo vietu saistās jaukas atmiņas. Varbūt tās viņam palīdzēs kaut cik atgūt sirdsmieru.

Viņš atstāj mašīnu pie Dienvidvārtu iepirkšanās centra un nopērk sešas bundžas alus un puslitru skotu viskija. Bātiešu viedo, nosodošo skatienu pavadīts, viņš klimst apkārt un dzer. Ap to laiku, kad viņš ir izstaigājis Parādes laukumu un Piestātņu ielu, alus ir cauri. Pamīzis krūmos netālu no Apelsīnu birzs, viņš dodas uz upes pusi.

Tur viņš apsēžas ēnā, atspiež muguru pret koka stumbru un aizver nogurušās acis. Pa galvu vandās drausmīga skaņu un skatu mozaīka būkšķēdama aizripo tukšā pudele, ko Muša iemeta furgoniņā; nošvirkst uzšķilts sērkociņš, sirdi stindzinošais blīkšķis un ugunīgā lode, kas rēkdama vēlās pa furgoniņu, šķūņa veco siju brakšķēšana.

Skorpions atskrūvē viskija pudeli un ieklunkšķina malku, tikpat svilinošu kā liesmas, kas viņu vajā. Jo vairāk svilina, jo labāk. Viņš žākstīdamies norij viskiju. Viņš to puisi nogalināja. Iesita ar akmeni pa galvu un tā pielika punktu viņa dzīvei. Vēl tikko tas nabags bija laimes kalngalos, mīlējās ar meiteni, bet tad blaukš! viņš ir miris, un no viņa paliks pāri tikai oglītes.

Zvana mobilais. Skorpions nebrīnās tas zvana visu rītu. Viņš zina, kas viņam zvana un ko zvanītājs grib. Viņš izvelk telefonu no kabatas un iemet upē. Plunkš! Viņš neviļus pasmaida pirmo reizi vairāku dienu laikā. Ielej rīklē vēl mazliet viskija un sāk kāsēt. Laikam ieskrēja nepareizajā rīklē, daudz netrūka, un viņš būtu noslīcis. Noslīcis viskijā vai zinies, tīri labas beigas visam šim murgam.

Garām klaigādami aizskrien bērni. Sarkans nosvīdis puišelis dzenas pakaļ lielākai meitenei, kas viņu ķircina. Svētki dzīves rītausmā. Viņš ļodzīgi pieslienas kājās un skatās, kā abi smiedamies skrien ap koku un tad metas atpakaļ turp, kur zemē izklāta rūtota piknika sega, uz kuras sieviete liek caurspīdīgā plēvē ietītas sviestmaizes un burbuļdzērienu bundžas. Laime. Viņam tas ir svešvārds.

Skorpions klunkšķina viskiju. Lej rīklē, līdz tas sāk nākt atpakaļ kā ūdens no aizdambētas caurules. Iemet pudeli nomīdītajā zālē, izpleš rokas un kā nocirsts koks iekrīt Eivonas straujajos viļņos.

75

Sekciju telpas lampu nesaudzīgajā gaismā Džeikā Timberlenda līķis izskatās vēl briesmīgāk, nekā Džimijam Dokerijam palicis atmiņā. Melnais, sprādziena izkropļotais miesas blāķis ir uzšķērsts, no tā izņemti iekšējie orgāni…

Profesore Lisa Hamiltona lasa policistu domas. Nē, viņa nāves cēlonis nav nedz ugunsgrēks, nedz sprādziens. Daļa sprādziena enerģijas aizgāja furgoniņa izpostīšanai, tādēļ mums ir pietiekami daudz audu, orgānu un šķidrumu, lai secinātu, ka pirms tam, kad viņu sadedzināja, viņš aptuveni desmit stundas miris bija gulējis uz kreisā sāna.

-     Desmit stundas? Megana pārjautā.

-     Aptuveni. Lisa paskaidro, kā viņa aplēsusi šo laiku. Pēc nāves virsroku ņem smaguma spēks. No sirds pārstāj plūst asinis, tās nekustas, un audos paliek pēdas. Viņš… profesore norāda uz atvērto līķi, … tika pārvietots ilgi pēc tam, kad viņa sirds pārstāja pukstēt. To var redzēt pēc tā, kur uz ādas palikuši asiņu plankumi, un pēc to daudzuma. Viņu izkustināja no tā stāvokļa, kurā viņš atradās pēc nāves, un noguldīja tā, lai izskatītos, ka viņš nejauši saspridzinājies ar gāzi. Diemžēl viņš tika nolikts uz otra sāna, uz labā, turklāt nedaudz paslietā stāvoklī. Tas ir absolūtā pretrunā ar informāciju, ko ļauj iegūt post mortem plankumi.

Viņa apiet apkārt sekcijas galdam un noslidina roku pār Džeikā pelēcīgo līķi.

-     Nāves cēlonis ir smaga sirdslēkme, ko izraisījis spēcīgs sitiens pa pakausi ar kaut kādu improvizētu ieroci. Es kaulā atradu zemes kripatiņas un visai blīva akmens daļiņas.

-     Tātad viņam kaut kur ārā iezvēla pa galvu, Džimijs stāsta, kā viņš visu iztēlojas, pēc tam iecēla viņa paša mašīnā un noguldīja uz grīdas pie plītiņas. Pēc tam noziedznieks furgoniņu aizdedzināja, lai izskatītos, ka zēns piedzēries, pakritis un pats izraisījis ugunsgrēku.

-     Gandrīz tā, Lisa pamāj ar galvu. Atcerieties: es teicu, ka viņam uz kreisā sāna bija post mortem plankumi, jo tieši uz tā viņš bija nogulējis apmēram desmit stundas!

Megana saprot, ko profesore ar to grib teikt: Proti, slepkava vai slepkavas desmit stundas nevarēja izdomāt, ko ar viņu iesākt, un pēdīgi izlēma atstāt furgoniņu šķūnī, nolikt mirušo tā, lai izskatās, ka viņš ir pakritis, un tad pielaist visam uguni.

-     Tieši tā. Un vēl viena lieta: kaut ari viņam blakus tika atrastas divas tukšas vodkas pudeles, alkohols viņa organismā nav konstatēts. Niecīgs etanola daudzums atrasts asinīs, bet aknas ir pilnīgi tīras. Tas nozīmē, ka viņš nekādā gadījumā nav lietojis alkoholu lielos daudzumos. Džimijs grib kaut ko vaicāt, taču Lisa neļauj sevi pārtraukt. Plaušu audu analīzē nav konstatēts, ka viņš būtu ieelpojis dūmus. Tajos nav dūmu daļiņu, audi nav bojāti. Ir pilnīgi skaidrs, ka ap to laiku, kad sākās ugunsgrēks, viņš vairs neelpoja.

-     Tas viss bija inscenēts, secina Megana. Tev par godu jāsaka, Džimij, ka viss noticis tieši tā, kā tu teici.

-     Tiešām? Lisa, patiesi šokēta, pārjautā.

-     Tiešām! Džimijs lepni atbild.

76

Meistars veļas, lai telefona saruna ar Pūķi būtu īsa un kodolīga.

-     Vai jūs esat atrisinājis mūsu operatīvo problēmu?

-     Diemžēl ne. Viņš nav atrodams.

-     Sazināties nav iespējams?

-     Nav. Neviens numurs neatbild. Es atstāju ziņas, bet viņš nav pārzvanījis. Darbā pateicis, ka ir slims.

-     Vai ari jūs tā uzskatāt?

-     Nē. Es biju aizbraucis, viņa nav mājās. Ari viņa mašīnas tur nav.

Meistars mēģina skatīties uz visu no gaišās puses. Pēdējā laikā viņš ir pieredzējis daudz stresa. Iespējams, viņam sagribējās kaut kur aizbraukt, izvēdināt galvu. Jūs viņu pazīstat; vai tas izklausās ticami?

-     Varbūt, Pūķis nav gluži pārliecināts. Es liku iztaujāt viņa draugus par to, kur viņš varētu būt devies. Mēs arī mēģinām pierunāt, lai kāds no tiem viņam piezvana. Varbūt tad viņš atbildēs.

-     Labi.

-     Mēs noteikti viņu atradīsim, Pūķim gribas pateikt vadonim ko labu.

-     Es ar to rēķinos. Uzgaidiet mirklīti! Viņš apklust. Pie viņa ir pienācis sekretārs ar parakstāmiem dokumentiem; tas klusi atgādina, ka pusdienlaikā paredzēta tikšanās ar grāfistes tiesnesi. Nogaidījis, līdz sekretārs aiziet, Meistars atsāk sarunu ar Pūķi: Tagad par to otru lietu: man ir plāns, kas sniegs mums zināmu brīvību. Vai varam tikties?

-     Protams! Cikos?

Meistars ieskatās galda kalendārā.

-     Trijos. Man būs apmēram stunda laika. Ierodieties precīzi.

77

Megana un Džimijs piebrauc pie nodegušā šķūņa. Tam apkārt plešas lielākās kaļķainās ganību pļavas Eiropas ziemeļrietumos. Bezgalīgi, nemīlīgi klajumi, plakani kā galds.

Pļavas ziediem pilnā nogāzē viņi pēdīgi ierauga melnās krāsmatas, kas Solsberijas maigajā zaļumā izskatās pēc vaļējas brūces. Megana skatās uz zālē iebrauktajām risēm un pēdu nospiedumiem ap šķūni. Vai mums ir riepu nospiedumi?

-    Jā, man liekas.

-     Klausies, tu esi detektīvseržants, Megana viņam uzrūc. Tu vai nu zini, ka mums tie ir, vai ari mums to nav. Gādā, lai būtu!

Viņi sāk iet, un Megana pamana, ka Džimiju viņas negaidītā bardzība ir sāpinājusi. Viņa apstājas. Vajag tikai laiku un pacietību, galu galā no viņa iznāks labs policists.

-     Paskaties apkārt, Džimij, un tu dzirdēsi, kā zāle runā, kā tā tev stāsta, kurš te ir nācis un gājis. Viņa pieliecas tuvāk, lai Džimija skatiens varētu izsekot viņas rādītājpirkstam. Tās dziļās risēs ir palikušas no ugunsdzēsēju mašīnām. Megana satver viņu aiz pleciem, pagriež un rāda uz citu pusi. Tur ir vismaz triju dažādu braucamrīku pēdas, un tie visi ir daudz vieglāki par ugunsdzēsēju mašīnām. Es teiktu, ka tur braucis furgoniņš un vēl divi auto.

-     Kā tu zini, ka divi?

Žēl, ka nav līdzi mērlentes, Megana nodomā un sāk skaidrot:

-     Skaties uz katras risēs dziļumu un platumu. Pēc tā var noteikt riepas biezumu un mašīnas garenbāzi. Tagad tu redzi, ka risēs ir dažādas?

Tagad Džimijs redz. Divas mašīnas. Tātad vismaz divi cilvēki.

-     Ļoti labi. Sazvanies ar ceļu policiju, lai viņi atbrauc un uzmet aci. Tehniķi jau ir paskatījušies, bet ceļinieki šīs lietas pieprot vislabāk. Megana pietupstas un skatās pāri palikušajām vagām garajā zālē. Jautājums: kāpēc viņi nebrauca kopā?

Džimijs paskatās pa labi, pa kreisi, tad riskē izteikt minējumu:

-     Viens paliek šķūnī pieskatīt furgoniņu un to beigto puisi. Otrs aizbrauc kaut kādās darīšanās varbūt viņš brauc pēc tās vodkas un ierodas vēlāk?

-     Malacis! Megana ar cieņu pamāj ar galvu un pieceļas kājās. Ejam tālāk. Ko mēs no tā uzzinām?

-     No kā? Džimijs nesaprot.

-     Ko mēs no tā uzzinām par šo abu attiecībām?

Te nu Džimijam nav ko teikt. Psiholoģija viņam ir ķīniešu ābece.

Megana nāk palīgā: Viens ir izpildītājs, otrs noteicējs. Līķi sargāt paliek izpildītājs. Viņam ir draņķīgākais un bīstamākais darbiņš. To viņam uzdevis noteicējs. Tagad mēs zinām, ka viņiem tur ir rangi, subordinācija, kuru ievēro abas puses. Viņas acis klejo pa lielo, melno brūci zemes ādā, pa melnajām šķūņa dēļu atlūzu krevelēm. Protams, ir iespējams, ka uz vietas palika divi izpildītāji un vēlāk ieradās divi noteicēji.

-     Tas nozīmē organizētā noziedzība?

-     Kaut kādā ziņā, Megana parausta plecus. Atliek tikai saprast, kā tā organizēta.

78

Ap vienpadsmitiem Gideonam galva vairs nestrādā. Lai izvēdinātos, viņš aizbrauc uz tuvāko veikalu un atgriežas ar avīzi, divlitru piena paku un kaudzi uzsildāmu maltīšu. Aprijis taukainu, mikroviļņu krāsnī uzsildītu lazanju, viņš atkal ķeras pie dienasgrāmatām.

Drīz kļūst redzams, ka tēvs, ieinteresējies par Ģildi, aizvien dedzīgāk atbalstījis tās idejas: "Es teicami iztieku bez pulksteņa, tas ir tik primitīvs daikts. Manā pasaulē valdīs senāka kārtība, tāda kārtība, kas saskan ar garīgajām patiesībām: zvaigžņu laiks, dižo astronomu likums, dabisks instruments, ar ko mēs sekojam zvaigznēm, kuras rādīja viņiem ceļu un dāvāja gudrību. Es beidzot esmu sapratis zodiaka patieso nozīmi, to, kā dižās zīmes ir saistītas ar galaktikas ekvatoru."

Šādi izteikumi Gideonam ir tikpat grūti sagremojami kā mikroviļņu lazanja. Viņš domās atgriežas bērnībā. Kādu nakti tēvs viņu izveda dārzā un rādīja zvaigznes. Viņš nosauca vārdā zvaigznājus, runāja par Saules un Mēness orbītām. Tas bija kaut kas maģisks.

Istabas tālākajā stūri viņš ierauga putekļu klāto tēva teleskopu. Kā viņš agrāk to nav pamanījis? Teleskops ievīstīts gadu gaitā padzeltējušā polietilēna pārvalkā. Gideons noliecas un to iztin kā negaidītu dāvanu.

Tas ir Meade teleskops: tik dārgs, tik vērtīgs, ka tēvs viņam ļāva ar to darboties tikai tad, kad pats stāvēja blakus. Marija neko tādu nebūtu pieļāvusi: atstarotāja optika vien maksāja tūkstošiem mārciņu, tāda varētu atrasties observatorijā ar superprecīzu beznobīdes mikrofokusu un īpaši kamerām paredzētiem ietvariem.

Celdamies kājās, viņš ar pakausi atsitas pret zemo jumtu. Berzēdams sadauzīto vietu, viņš nikni skatās uz griestu paneli. Vispār tas liekas tāds kā ērmīgs. Viņš uzspiež, un tas atveras. Gideons atlaiž roku, panelis paliek karājamies virā, un Gideons ierauga sāniski pabīdāmu logu, bet aiz tā platu jumta strēli.

Gideons pagriež atslēgu, pastumj sānis logu un izrāpjas saulē. Dzega ir no bituma, tā turpinās aiz stūra. Gideons piesardzīgi iet apkārt slepenajam kambarim un iznāk uz liela, plakana jumta.

Tieši virs nama vidus starp divām sarkanu kārniņu ģēvelēm ir koka būdiņa apmēram desmit pēdas gara, sešas pēdas plata un piecas pēdas augsta. Būdiņa ir tik ērmota, ka viņš uzreiz to pazīst: tēvs mēdza būvēt šādas observatorijas, kurās zem viru jumta patverties no vēja un lietus.

Būdiņā ir milzums tēva mantu. Vecs pārgājienu katliņš, krūzes, tējas maisiņi, pildspalvas, papīrs, zvaigžņu kartes, uzziņu grāmatas un fotogrāfijas. Daudz fotogrāfiju. Pie sienām un uz grīdas.

Nav grūti iztēloties, kā vecais šeit sēdējis un skatījies zvaigznēs. Aizgājis savā pasaulē un zīmējis zvaigžņu kartes. Gideons izlīdzina kādu saritinātu papīra lapu. Saule nostājas vienā līnijā ar galaktikas ekvatoru: vasaras saulgrieži. Viņš paņem citu lapu galveno planētu atrašanās vietas ziemas saulgriežos.

Viņš skatās uz fotogrāfijām pie sienas. Vesela izstāde: viņam gandrīz nepazīstama mākslinieka personālizstāde. Desmitiem Polārzvaigžņu, kas uzreiz liek atcerēties, kā tēvs viņam skaidroja dižās Ziemeļu zvaigznes nozīmi, to, kā gadu simtiem tās amats astronomu un jūrnieku vadīšana tika nodots no zvaigznes zvaigznei.

Gideons sāk pētīt fotogrāfijas, kurās redzama cita zvaigžņu grupa: Plejādes, Septiņas māsas. Prātā nāk Tenisona rindas:

"Daudzkārt naktī redzēju maigajā krēslā austam Plejādes,

Mirdzošas kā jāņtārpiņi, kas sapinušies sudraba bizē."

Ļāvies nostalģijai, viņš apsēžas uz grīdas un lēni pārcilā fotogrāfijas un kartes. Taču pēkšņi viņa priekšā ir foto, kas vienā mirklī izposta patīkamo brīdi: Stounhendžā.

Tas ir augstā leņķī iesānis uzņemts attēls, kurā akmeņu aplis ir redzams nevis tāds, kāds ir tagad, bet tāds, kāds tas, jādomā, bija, kad senie cilvēki beidza būvi. Gideons ieskatās uzmanīgāk. No milzīgajiem akmeņiem uz baltumiņiem virs tiem novilktas tikko redzamas baltas līnijas. Viņš mazpamazām apjauš, kas tās ir: zvaigznes un zvaigznāji. Stounhendžas akmeņi ir sastatīti ar planētu un zvaigžņu kustībām. Attēls ar viegli ievilktām līnijām sadalīts četrās daļās, maziem burtiņiem rakstīts: N, S, W, E ziemeļi, dienvidi, rietumi, austrumi. Ar grūtībām var salasīt vēl divus vārdus: vienu augšā, otru apakšā. Zeme. Debesis.

Gideona skaustu sāk dzeldēt vēsums. Kā rādās, Ģildei Stounhendžā nav tikai viņu dzīves centrs; viņi tic, ka tā ir kas daudz dižāks.

Zvaigžņu zodiaka centrs.

Visa izplatījuma centrs.

79

Kad Megana un Džimijs dodas prom no šķūņa izdegām, ceļi jau ir pilni ar automobiļiem, kas virzās uz Stounhendžas pusi. Megana stūrē, lādēdama saulgriežu maniakus. Iecirknī viņi atgriežas stundu vēlāk, nekā Megana bija cerējusi. Viņa uzreiz ņem klausuli un zvana bijušajam vīram, lai uzzinātu, kā klājas Semijai.

-     Kā sokas darbi? Ādams ir pārsteidzoši runīgs.

-     Labi. Viņa groza rokā telefona vadu. Vai vismaz man tā likās. Pirms pāris stundām mani atstādināja no izmeklēšanas.

-     Kāpēc?

-     Viņas augstība Džūda Tompkinsa, tāpēc.

-     Nopietni? Liekas, viņš tiešām jūt līdzi. Kas notiek? Izmeklēšana tiek sašaurināta?

-     Nē, tieši otrādi. Tajā iesaistās lielie speciālisti no Londonas. Tavai padevīgajai kalponei vairs nepietiek vietas. Tieši tad, kad viss sāka kļūt interesanti.

-     Tu kaut ko uzodi?

-     Par meiteni neko, bet draudziņa nāve tagad ir oficiāli atzīta par slepkavību. To apstiprināja arī patologa slēdziens.

-     Klausies, Meg, ja tu gribi, Semija ari šonakt var palikt pie manis, Ādams mēģina būt izpalīdzīgs. Ja tu domā, ka, drusku vairāk pastrādājot, tu vari atgriezties operatīvajā grupā, es ar lielāko prieku viņu pieskatīšu.

-     Aktā?

-     Pavisam noteikti. Man patīk, ka viņa pie manis paliek arī kādu darbdienas vakaru.

Ādams ņem Semiju pie sevis katru otro nedēļas nogali. Tāda ir vienošanās, tā ir paredzēts. Interesanti, vai viņš šitā lien bez ziepēm, jo grib no viņas kaut ko izspiest?

-     Kur ir āķis? Ja tu domā, ka es tādēļ mainīšu apmeklēšanas un aizgādnības noteikumus, tad zini, ka es pat netaisos to darīt.

-     Izbeidz šo cinismu, Ādams asi atsaucas. Es vienkārši gribēju palīdzēt.

Megana mana, ka piedāvājums tūlīt tiks paņemts atpakaļ. Tādā gadījumā paldies! Ja viņa šovakar varētu palikt pie tevis, tas man tiešām noderētu.

-     Super. Es viņu aizvedīšu uz KFC.

-     Pamēģini tikai!

Klausuli abi noliek smaidīdami.

Džimijs noliek viņai priekšā krūzi melnas tējas. Nesaprotu, kā tu vari kaut ko tādu iedzert bez piena.

-     Pie visa var pierast, zini. Viņa atliec muguru un paskatās datorā, kas jauns Keitlīnas Lokās lietā. Uzklikšķina uz bildītes, un atveras vēstule.

-     Jā! Jā! Jā! Paldies tev, mīļo Dieviņ!

-     Kas ir? Džimijs pieliecas, lai varētu lasīt no ekrāna.

-     Datubāzē ir atrasti pirkstu nospiedumi, kas atbilst tiem, kurus eksperti savāca no furgoniņa! Viņa baksta ar pirkstu monitorā. Gar sānu durvju rokturi un stikla iekšpusi ir grābstījies kāds Sems Eliots Grābs, sēdējis par ielaušanos un miesas bojājumiem.

-     Tagad viņam vajadzēs šo to paskaidrot, bilst Džimijs.

* Kentucky Fried Chicken ātrās ēdināšanas restorāns.

80

Liekas, viņa spiež roku milzim. Ķetnu, kas patlaban dragā viņas pirkstus, ir sniedzis jaunais operatīvās grupas vadītājs, Londonas policijas komandieris Bārnijs Gibsons no Sevišķi smago noziegumu direktorāta.

-     Apsēdieties! viņš uzaicina, maldinoši mīlīgi smaidīdams. Un pastāstiet mums par autopsijas rezultātiem!

Megana apsēžas pie galda, uz kura elkoņus jau atbalstījusi Džūda Tompkinsa, Džons Roulendss un Gibsona kolēģis Stjuarts Villiss. Viņa lieliski apzinās, ka šī ir viņas pēdējā iespēja atgriezties operatīvajā grupā.

-     Ser, līķa sekciju veica profesore Lisa Hamiltona. Saskaņā ar viņas aplēsēm nāve iestājusies apmēram desmit stundu pirms tam, kad Džeikā Timberlenda līķis tika sadedzināts Volkswagen furgoniņā. Viņas analizētie dati liecina, ka ugunsgrēks sarīkots ar nolūku, lai izskatītos, ka Timberlends gājis bojā dzēruma izraisītā negadījumā. Tā nebija. Viņa pastumj priekšniecībai oficiālo ziņojumu par autopsijas rezultātiem. Šajā ziņojumā rakstītais nepārprotami norāda, ka Timberlends nogalināts.

Gibsons pa diagonāli lasa pirmo lappusi. Nāves cēlonis?

-     Nākamajā lappusē, ser. Trauma no sitiena ar neasu priekšmetu un sirdslēkme. Viņam ar kaut ko smagu iesita pa pakausi, ar kaut ko līdzīgu akmenim.

-     Kaut ko līdzīgu akmenim? londonietis uzmet Meganai īdzīgu skatienu.

-     Iespējams, tas bija akmens. Tas noteikti nebija ķieģelis vai āmurs.

-     Skaidrs. Viņš vēl mazliet palasa patoloģes ziņojumu, tad paceļ galvu. Profesore raksta, ka galvaskausā atrastas augsnes un grants daļiņas. Vai laboratorijai ir kas sakāms par to, no kurienes šīs daļiņas varētu būt?

-     Nē, ser. Taču es uzskatu, ka tās ir no Stounhendžas.

-     Kāpēc? Gibsons ir izbrīnīts.

-     Saulgrieži, ser. Pēc manām domām, ir loģiski uzskatīt, ka Timberlends noīrēja furgoniņu, lai kopā ar Loku sagaidītu saullēktu Stounhendžā. Jādomā, viņi tur ieradās rīta agrumā. Tieši tajā laikā, manuprāt, viņiem tur uzbruka; šis laiks atbilst ari profesores Hamiltones aplēsēm. Iespējams, ka Timberlends mēģināja nepieļaut Lokās nolaupīšanu un šajā cīņā zaudēja dzīvību.

-     Daudz kas ir iespējams, inspektore Beikere. Gibsons jautājoši palūkojas uz savu seržantu. Stjuart?

Villiss nelaipni nopēta Meganu ar savām brūnajām ačtelēm. Kad tiek nolaupītas svarīgas personas, tādas kā Keitlīna Loka, vispirms tiek veikta rūpīga plānošana, upura novērošana un cītīga gatavošanās. Runa ir par ASV viceprezidenta meitu. Šādas operācijas veic noziedznieki, kuri izgājuši pilnu militāru apmācību un kuru rīcībā ir automātiskie ieroči. Viņi neierodas ar tukšām rokām un nesit pa galvu ar "kaut ko līdzīgu akmenim".

Gibsons nomēra Meganu ar kritisku skatienu. Inspektore Beikere, vai jums ir vēl kas piebilstams?

Tā ir pazemošana un iebaidīšana. Megana zina, ka nupat viņai ir pati pēdējā iespēja sevi pierādīt.

-Jā, ser. Uz Volkswagen furgoniņa durvju roktura un loga stikla ir atrasti pirkstu nospiedumi. Tos atstājis kāds mūsu grāfistes iedzīvotājs. Viņa skatās tieši Villisam acīs. Sīks noziedznieks, vārdā Sems Grābs, no Vinterburnstokas. Viņa dzīvesvieta atrodas pavisam netālu no Stounhendžas.

-     Vai jūs neuzdotu kādam painteresēties par šo Grabu? Gibsons uzrunā Roulendsu. Ja viņš, kā apgalvo inspektore Beikere, ir vienkārši sīks noziedznieks, varbūt viņš to furgoniņu ir uzgājis tīrās nejaušības pēc. Tad komandieris atkal pievēršas Meganai: Iespējams, šis Grābs vienkārši zaga darbarīkus no šķūņiem, ziņkārības pēc atvēra furgoniņa durvis un tur viņu gaidīja nepatīkams pārsteigums.

-     Daudz kas ir iespējams, zīmīgi saka Roulendss.

Megana nomana iespēju doties pretuzbrukumā: Ser, es ar lielāko prieku nodarbošos ar Grabu!

Gibsons piestumj patoloģes ziņojumu Tompkinsai. Es tā dzirdēju, ka jums un seržantam Dokerijam ir citi neatliekami pienākumi.

Megana apvalda vēlmi pielēkt kājās un mesties laukā. Ser…

Inspektore Beikere, jūs varat iet, komandieris viņai norāda uz durvīm. Pateicamies par darbu!

Elpu Megana ievelk tikai tad, kad jau ir izgājusi no apspriežu zāles. Viņa dodas uz dāmistabu un tur kliedz un zvetē ar dūrēm pa sienu. Tie draņķi tagad izmantos viņas iestrādnes.

81

Kapučainie ir sākuši pret viņu izturēties citādi. Tie ir saspringti. Uzmanīgāki nekā agrāk. Daudz gausāki. Keitlīnas sirdī mostas cerība: šie noteikti ir izlēmuši laist viņu vaļā! Tad viņa sašļūk. Nē, droši vien viņu vienkārši ved uz citu cietumu. Nolaupītos vienmēr vadā apkārt, tā ir vēl viena Ērika gudrība, kurai tagad nav jēgas.

Tikko viņa ir paspējusi cik necik pierast pie gaismas, tā acis atkal tiek aizsietas. Keitlīna paceļ rokas, taču tās uzreiz tiek sagrābtas. Miesā ieduras asi metāla žokļi: viņai uzliek roku dzelžus.

Viņu ved pa kādu gaiteni. Akluma dēļ viņa grīļojas, it kā viņai būtu jūras slimība. Neredzamas rokas izstūrē viņu pa vairākiem pagriezieniem un aptur telpā, kur temperatūra ir vismaz desmit grādus augstāka.

Apsēdiniet!

Vīrieša balss. Izglītota vīrieša, angļa. Tā skan valdonīgi.

Viņu apsēdina uz krēsla. Tas ir patīkams. Koks un āda, nevis auksts akmens.

-     Keitlīna. Balss ir mierīga un nosvērta. Mēs tev uzdosim dažus jautājumus. Vienkāršus jautājumus. Atbildi godīgi, tas ir ļoti svarīgi. Vai tu saproti?

Viņa atkal atceras, ko mācīja Ēriks: nodibini kontaktu ar nolaupītājiem, jebkādu kontaktu. Tas var izšķirt, vai tu dzīvosi vai mirsi.

-     Saprotu.

-     Labi. Jautātājs, liekas, ir apmierināts.

-     Vai es varu dabūt kaut ko dzeramu? Man ļoti gribas dzert.

-     Bet lūdzu.

-     Tikai ne ūdeni, viņa lūdzas. Ūdeni es esmu dzērusi tik daudz, ka varētu tajā noslīkt. Vai jums nav kokakolas vai sulas?

-     Mums ir tikai ūdens.

Keitlīnai rokā tiek iespiesta glāze. Viņa to paceļ, mazliet sašķiebj un nedaudz aplejas. Kāds izņem glāzi viņai no rokas.

-     Kā tevi sauc?

Cita balss. Jaunāka, spalgāka. Ar vieglu akcentu. Ne tik skolota.

-     Keitlīna Loka, viņa lepni atbild.

-     Cik tev gadu?

-     Divdesmit divi.

-     Kur tu esi dzimusi?

-     Pērčesā Ņujorkā.

-     Kādas ir tavas visjaukākās atmiņas par savu tēvu?

Tādu jautājumu viņa nav gaidījusi. Kā, lūdzu?

-     Domā par savu tēvu: kādas ir tavas visjaukākās atmiņas par viņu?

Par to domāt ir sāpīgi. Keitlīna ilgi klusē, gudrodama, ko lai saka.

-     Tētis man lasīja priekšā. Katru vakaru viņš sēdēja man blakus zem segas un lasīja tik ilgi, līdz es aizmigu. Viņa ar grūtībām pasmejas. Viņš sacerēja stāstus par feju princesi, vārdā

Keja, un viņas piedzīvojumiem, un tad… Viņa ar pūlēm valda asaras. Tad es aizmigu, turēdamās tētim pie rokas.

-     Tagad par māti kādas ir tavas visjaukākās atmiņas par māti?

Keitlīnai briesmīgi sāp. Viņa tik skaidri redz savu tēvu. Viņai

tā bezgala pietrūkst. Izmisīgi gribas turēties tētim pie rokas un just, ka viņa ir drošībā. Māti es necik daudz neatceros.

-     Padomā!

Keitlīna domā vismaz minūti. Viņa tik ilgi ir turējusi uz māti ļaunu prātu, ka laimīgākus laikus nav viegli atcerēties.

-     Es laikam atceros, kā viņa pirmajā skolas dienā sēja man matos dzeltenas lentes. Tāpēc, ka man riebās tas zilais formas tērps. Atceros, kā mēs abas pie vecmāmiņas cepām vafeles. Gandrīz katru reizi, kad uz turieni aizbraucām. Un filmēšanas reizēs viņa mēdza mani uzsēdināt uz spilvena savā ģērbistabā un viņas personiskā grimētāja mani uzkrāsoja.

Tagad prātā nāk daudz visādu jauku atmiņu par mammuci. Kāpēc viņai vajadzēja mūs abus ar papuci piekāst, kāpēc viņa mūs pameta?

-     Labi. Ar to būs diezgan. To atkal saka tas pirmais vīrietis.

Keitlīna dzird klikšķi un dūkoņu, kas pamazām noklust; acīmredzot izslēgta kaut kāda elektriskā ierīce. Viņai tuvojas soļi.

-     Kāpēc jūs man to visu jautājat?

Neviens neatbild. Rokas satver viņu un ceļ kājās.

-     Sakiet: kas ir ar Džeiku? Kas ar viņu noticis? viņa izmisīgi taujā. Kur viņš ir? Vai es varu ar viņu parunāt?

Viņu pagriež un liek iet uz priekšu.

-     Atbildiet! Atbildiet: kur viņš ir? Keitlīna iecērt papēžus zemē un atliecas, lai viņu nevarētu tik viegli pastumt. Spēcīgas rokas atrauj viņu no grīdas.

-      Sūdabrāļi! Meitene ķepurojas un spārdās, taču viņu tur vismaz četri cilvēki, tie nēšus velk viņu uz priekšu. Mans tēvs jūs nogalinās! Mans tēvs neliksies mierā, līdz viņa vīri nogalinās jūs visus, draņķi tādi!

82

Cessna Citation lido virs Atlantijas okeāna ar kreisera ātrumu, gandrīz tūkstoš kilometriem stundā. Paredzētais lidojuma ilgums ir sešas stundas divreiz ātrāk nekā ar pasažieru lidmašīnu.

ASV viceprezidents Toms Loks un viņa oficiāli nešķirtā sieva Kailija piesprādzē drošības jostu privātā lidmašīna ir šķērsojusi Apvienotās Karalistes gaisa telpas robežu. Lidojuma laikā viņi nav pārmijuši gandrīz ne vārda, un nomācošā klusēšana turpinās arī bruņotajā mersedesā, kurš Slepenā dienesta aģentu vienības pavadībā ved viņus no Hītrovas uz dienvidrietumiem.

Eskortam pievienojas arī sešas policijas automašīnas ar ieslēgtām sirēnām. Viltšīrā kavalkāde ir spiesta gausināt ātrumu: šoseja ir pilna ar svētceļnieku mašīnām un furgoniņiem, kas lēni virzās uz Stounhendžas pusi. Policijas auto aplenkumā mersedess aiztraucas garām un pēdīgi apstājas Devaizesā pie grāfistes policijas pārvaldes.

Tomu un Kailiju Lokus ieved Hanta kabinetā un pēc apsveicināšanās un rokasspiedieniem nosēdina pie liela apspriežu galda. Viņiem iepretim sēž komandieris Bārnijs Gibsons un Sēlija Ešborna no Iekšlietu ministrijas. Viņa nepilnus piecdesmit gadus veca, sīka, taču valdonīga ziemeļniece sāk runāt pirmā:

-      Iekšlietu sekretārs lika man atvainoties viņa vārdā. Diemžēl viņš nevarēja pārtraukt savu vizīti Austrālijā. Esmu ieradusies, lai jums palīdzētu un apliecinātu, ka Lielbritānijas valdība dara visu iespējamo, lai atrastu jūsu meitu.

Es varu sacīt, ka mums veicas labi, ierunājas Hants. Ir atrasta automašīna, ar kuru Keitlīna brauca; tā ir sadegusi, taču mūsu eksperti to ir rūpīgi izpētījuši. Viņš savelk skumju seju.

-     Jūs jau droši vien zināt, ka to jauno vīrieti, ar kuru kopā viņa devās ceļā, mēs atradām mirušu.

Kailija Loka izņem no somiņas papīra salvetīti.

Hants turpina:

-     Vai jums ir kas zināms par viņu attiecībām?

Aktrise papurina galvu.

-     Viņi acīmredzot iepazinušies nesen, saka Toms Loks.

-     Ticiet man, par nopietnām attiecībām Keitlīnas apsardze man būtu ziņojusi. Viņš redz, cik sieva ir nelaimīga, un saņem tās roku. Pirmā sirsnīguma pazīme abu saskarsmē. Vai Keitlīnas nolaupītāji ar jums ir sazinājušies?

-     Nē, nav.

-     Vai jūsu izmeklētājiem ir kādas ziņas par to, kas ir šie nolaupītāji?

-     Pie tā šobrīd strādā vispieredzējušākie Londonas Sevišķi smago noziegumu direktorāta detektīvi.

-     Un MI6?

-     Speciālais izlūkdienests ir informēts, iejaucas Ešborna.

-    Pēc mūsu domām, šobrīd nebūtu vērts to aktīvi iesaistīt izmeklēšanā. Ja kļūs skaidrs, ka iesaistītas ārzemes vai teroristi, mēs aicināsim talkā ari to.

ASV viceprezidents nopūšas.

-     Misis Ešborna, mēs ar sievu pateicamies par jūsu atbalstu un policijas pūlēm. Taču es ceru, jums nebūs iebildumu, ka es tā saku, mēs abi jutīsimies mierīgāk, ja operācijā iesaistīsies speciālisti, kurus es varu atsūtīt. FIB strādā cienījami šīs jomas profesionāļi.

Ešborna saprotoši pasmaida.

-     Es zinu, kā jūs jūtaties, mister viceprezident, man pašai ir meita Keitlīnas vecumā. Varat būt pārliecināts, ka mēs esam visnotaļ gatavi sadarboties ar FIB informācijas apmaiņas jomā, ziņojot birojam un jums par jebkādiem panākumiem. Tomēr nedalīta kontrole pār izmeklēšanas norisi ir tik ārkārtīgi svarīga, ka operatīva iesaistīšanās nebūtu vēlama.

Viceprezidents Loks palaiž vaļā sievas roku un pieliecas. Viņa acīs zalgo tērauds, kas rūdījies priekšvēlēšanu aģitācijas ugunīs.

-      Ministres kundze, policijas priekšnieka kungs! Pirms iekāpšanas lidmašīnā es runāju ar Savienoto Valstu prezidentu. Jau bija vēla nakts, taču viņš bija ļoti noraizējies un zvanīja man, lai kā tuvs draugs un visu ASV pilsoņu aizbildnis izteiktu savas rūpes. Mums ir divas iespējas. Jūs varat piekrist manam lūgumam un iemantot manu, Kailijas un prezidenta pateicību. Vai arī pēc dažām stundām prezidents personiski piezvanīs jūsu premjerministram un izteiks dziļas raizes par šīs izmeklēšanas norisi. Tad viņš pie Baltā nama sarīkos preses konferenci, lai savās bažās dalītos ar visu amerikāņu tautu.

Hants ir visu sapratis.

-     Mister viceprezident, mēs priecāsimies par FIB palīdzību. Kāds no maniem palīgiem sazināsies ar biroja ģenerāldirektora līdzstrādniekiem.

Pirmo reizi ierunājas Kailija Loka. Viņa vēlas uzdot vienu vienīgu jautājumu, un tas izskan tik spalgi, ka kļūst skaidrs, cik ļoti viņa baidās no iespējamās atbildes. Mister Hant, lūdzu, pasakiet man godīgi: vai mana meita, pēc jūsu domām, vēl ir dzīva?

Policijas priekšnieks atbild bez mazākās minstināšanās:

-     Esmu par to pilnīgi pārliecināts. Es nešaubos, ka mēs pavisam drīz viņu atradīsim.

Kailija atvieglota pasmaida.

Toma Loka acīs lasāms kas cits. Hanta vietā viņš būtu sacījis tieši to pašu taču viņš zina patiesību. Maz ticams, ka meita pie viņiem atgriezīsies dzīva.

83

Megana vairs ne minūti nekavēsies darbā! Viņa izslēdz datoru, paķer savas mantas un izmetas pa durvīm. Vienīgais mierinājums ir tas, ka Semijai tagad vairs nevajadzēs palikt pa nakti pie Ādama.

Niknumā par to, ka viņu atstādinājuši no svarīgas lietas izmeklēšanas, viņa gandrīz paskrien garām Gideonam Čeisam, kurš nāk uz apmeklētāju ieejas pusi. Viņš iet, galvu nodūris, nepārprotami nokaudamies ar domām, kas ir vēl melnākas nekā tās, kas spieto viņas pašas galvā.

-     Gideon! viņa uzsauc.

Jaunais Čeiss paceļ acis, izmoka vārgu smaidiņu un dodas uz viņas pusi. Inspektore Beikere, es atbraucu tieši tāpēc, lai satiktu jūs.

Megana paskatās pulkstenī. Kāpēc jūs nepiezvanījāt? Es braucu pakaļ meitai. Vai mēs nevaram šo sarunu atlikt līdz ritam?

Viņš ir manāmi sarūgtināts. Jā, protams, katrā ziņā.

Ir skaidri redzams, ka viņam tā neliekas. Kas noticis? Kāpēc jūs gribējāt mani satikt?

Gideons jau vismaz stundu bija klusībā atkārtojis visu, ko gribēja sacīt, tomēr šajā brīdī viņš nezina, ar ko lai sāk. Jums bija taisnība. Es jums neizstāstīju visu.

-     Tas ir kā? Megana uzreiz nespēj atcerēties, kādos melos viņa Gideonu apsūdzējusi.

-     Es redzēju to cilvēku, kurš bija ielauzies mājā, mana tēva namā. Viņš sniedz Meganai savu mobilo. Es viņu nofotografēju.

Megana paņem tālruni. Fotogrāfija ir visai bēdīga. Drebelīga. Lētās zibspuldzes izdedzināta. Nejēdzīgi iekadrēta. Tai piemīt visas nepilnības, kādu nedrīkst būt labā fotogrāfijā. Tomēr ar to kaut ko var iesākt. Tagad viņas izveidotajam psiholoģiskajam portretam ir seja.

Megana ilgi un vērīgi lūkojas uz depīgo vīrieti ar uzkumpušiem pleciem un īsiem, gaišiem matiem. Tieši tāds, kā viņa bija iedomājusies. Baltais, pāri par trīsdesmit, sver apmēram četrpadsmit stounus, krūšu apmērs vismaz četrdesmit divas, drīzāk pat četrdesmit četras collas.

-     Es viņu nofotografēju sekundi pirms tam, kad aizvēru durvis, Gideons paskaidro. Ieskatoties vērīgāk, var redzēt, ka viņam rokā ir degoši papīri.

Megana, acis piemiegusi, pēta mazo ekrāniņu un redz, ka tā tiešām ir. Fotogrāfija ir vērtīgāka, nekā viņai pirmajā mirklī likās: tā ir pierādījums. Kāpēc jūs nevēlējāties, lai mēs par to uzzinām?

-     Grūti paskaidrot, Gideons parausta plecus. Man laikam likās, ka es viņu atradīšu agrāk nekā jūs.

-     Kāpēc jūs gribējāt viņu atrast?

-     Lai iztaujātu par tēvu. Es gribu izdibināt, kur īsti viņš bija iesaistījies. Saprast, ko tas viss viņam nozīmēja.

Megana apjauš, ka nav runa par vēlmi personiski atriebties pāridarītājam. Kur viņš bija iesaistījies? Par ko jūs runājat?

Gideons sastingst. Viņam gribas šai inspektorei izstāstīt visu, lai viņa tad nāktu palīgā, taču ir bail, ka viņu noturēs par jukušu. Mans tēvs visu mūžu rakstīja dienasgrāmatu. Kopš astoņpadsmit gadu vecuma.

Megana gan neatceras, ka policijas ziņojumos par Čeisa kabinetā atrasto būtu pieminētas kaut kādas dienasgrāmatas. Un?

-     Man liekas, tās varētu būt svarīgas. Viņš vērīgi skatās uz Meganu, gribēdams redzēt, kāda būs viņas reakcija. Vai jūs kaut ko zināt par akmeņiem un Svētajo Kalpu ģildi?

-     Par kādiem akmeņiem?

-     Stounhendžas.

Meganai jāsmejas. Klausieties, man šodien ir ļoti grūta diena un nav ne mazākās vēlēšanās lauzīt galvu par rēbusiem. Par ko īsti jūs runājat?

-     Mans tēvs bija iesaistījies slepenā organizācijā. To sauca… viņš apraujas un izlabo: … to sauc "Svētajo Kalpi".

Policijas inspektores reakcija ir neslēpti ciniska.

-     Un kas par to? Tātad jūsu tēvs bija slepena kluba biedrs. Ne viņš pirmais, ne vienīgais. Policijā ir papilnam brīvmūrnieku un visādu citādu īpatņu. Atvainojiet, man tagad tiešām jāiet.

-     Tas nav nekas līdzīgs brīvmūrnieku ģildei, Gideons asi atsaucas. Šī organizācija ir bīstama. Viņi dara dažnedažādas lietas, veic rituālus, iespējams, upurēšanas.

Megana skatās viņam acīs. Gideons Čeiss ir pārguris. Nomākts. Iespējams, viņam ir posttraumatisks stress.

-     Gideon, vai jūs pēdējā laikā guļat pietiekami?

-     Diez vai, viņš papurina galvu.

Nu, tagad viss ir skaidrs. Tēva nāve, sastapšanās ar vardarbīgu kramplauzi tas viņam ir bijis par daudz.

-     Vai jums nevajadzētu aiziet pie ārsta? Jums varētu noderēt kādas zāles, kas palīdzētu atpūsties. Uz pāris nedēļām, tad jau būs vieglāk.

-     Inspektores kundze, man nevajag ne zāles, ne padomus. Man vajag, lai jūs klausāties, ko es stāstu. Mans tēvs padarīja sev galu šīs organizācijas dēļ, šo Svētajo Kalpu dēļ. Es vēl nezinu, kāpēc tieši, taču man šķiet, tam bija kaut kāds sakars ar mani.

Megana paskatās uz savu mašīnu, pēc tam uz policijas iecirkņa durvīm. Pie meitas viņa var nokļūt tikai ar mašīnu.

-     Turpmākā saruna būs jāatliek līdz rītam, viņa saka. Šo, viņa pacilā Gideona telefonu, es pagaidām paturēšu, man jānokopē tā fotogrāfija. Jūs to dabūsiet atpakaļ mūsu nākamajā tikšanās reizē.

Gideons sarūgtināts pamāj ar galvu.

-     Lūdzu, atbrauciet uz mana tēva namu! Es jums parādīšu viņa dienasgrāmatas. Tad daudz kas kļūs skaidrāks.

Megana vilcinās. Viņa nemēdz aizmirst par savu personisko drošību, un jaunais Čeiss nepārprotami ir nestabilā psihiskā stāvoklī.

-     Mēs ar seržantu ieradīsimies rīt desmitos. Tā būs labi?

-     Desmitos, ļoti labi.

Viņi atvadās, un Megana iet uz savu mašīnu, skatīdamās Gideona mobilajā, kur redzams gaišmatains vīrietis ar uguni rokā.

TREŠĀ DAĻA

84 PIRMDIENA, 21. JŪNIJS, VASARAS SAULGRIEŽI STOUNHENDŽĀ

Paslēpušies augstu apkārtnes kalnos, Pielūki noskatās, kā ap milzīgajiem akmeņiem kā skudras rosās puķu bērni. Svētceļnieki sadodas rokās un megalītu ainavā izveido vēl vienu apli.

Visu nakti Svētajo Kalpi noraudzījās, kā šurp plūst ļaužu masas. Simtu simtiem. Visdažādāko tautību, vecumu un ticību svētceļnieki. Jaunpagāni, jaundruīdi, jaunraganas. Pagāni un kristieši, katoļi un jūdi. Vieni nāk šurp lūgties, citi noskatīties izrādi. Tie ir ieradušies. Kā vienmēr.

Viltšīras paugurainajās pļavās sprakšķ ugunskuri neatļautās vietās ierīkotās nometnēs; tie kā sendienās iedegti, svinot saulgriežus. Šonakt senā kulta vieta ir atvērta apmeklētājiem, un to ir pārplūdinājuši jaunpagānu pūļi.

Saulgriežu mistika un senās paražas saduras ar modernās sabiedrības mašinēriju. Pūļa kontrole, higiēna, satiksmes regulēšana un viena īpaša sena dieva naudas pielūgšana. Te netrūkst pat sambas ansambļu, kas tirgo savus kompaktdiskus, un suvenīru ir tikpat daudz, cik narkotiku un alkohola.

Saules pielūdzēji, kas ieradušies no visas pasaules, tuvodamies Stounhendžai, ievēro, ka policija nopūlas ne tikai viņu dēļ vien. No mutes mutē ceļo ziņa par pazudušo amerikānieti un viņas mirušo mīļāko, un daudzi metas ceļos, lai skaitītu godināšanas un cerības lūgsnas.

Bungas, kas ir rībējušas cauru nakti, sāk skanēt skaļāk un ātrāk. Gaisā virmo satraukums. Baltās drānās tērpušies druīdi atkārto savas lūgšanas. Jaunpagāni kailām krūtīm dejo ar pensionāriem vējjakās un hipijmeičām, kuru matus rotā pērlītes un ziedi.

Atskan spalgi pūtieni senatnes orķestrī iesaistās jaunpienācējas vuvuzelas. Ļaužu jūrā veļas saucienu, roku plaukšķināšanas un korī skandētu vārdu viļņi. Nesaprašu acis glāžainas no narkotikām vai spožas no šķīstām gaidām ir pievērstas sārtajām debesīm burvestības gaidās; tās nepacietīgi alkst ieraudzīt, kā pirmais saules stars šķērso pasaules slavenāko akmeņu apli.

Saule uzlec un ienāk sarsēnu gredzenā. Atskan milzīgas gaviles.

No Ģildes Stounhendžas apkaimē ir tikai Pielūki. Svētajo Kalpiem te nav ko darīt. Viņi ir sapulcējušies citur Templī. Viņi loka ceļus uz Lielās zāles aukstās akmens grīdas: šeit ir viņu dievi.

85

Gideons pamostas. Pametis skatienu pulkstenī, viņš uzreiz saprot, ka, dodamies uz policiju, ir rīkojies pareizi. Ir gandrīz desmit no rīta, gada garākā diena, un viņš pirmo reizi šajā nedēļā ir gulējis ciešā miegā. No viņa pleciem ir novelts liels smagums.

Noskalojies dušā un noskuvies, viņš noskrien lejā uz virtuvi. Tieši tajā brīdī, kad viņš lej tējkannā ūdeni, iedūcās signalizācija. Viņš nospiež durvju atvēršanas elektromagnētisko pogu un monitorā skatās, kā Meganas mašīna ieripo pa lielajiem dzelzs vārtiem un pa grantēto celiņu tuvojas namam.

Gideons atver parādes durvis. Labrīt! viņš mundri saka.

-     Labrīt, ar stipri mazāku entuziasmu atsaucas Megana. Šis ir seržants Dokerij s.

Seržants, kura acis aiz saulesbrillēm nav redzamas, pasmaida un sniedz roku.

-     Priecājos iepazīties! Gideons to dedzīgi paspiež. Nāciet iekšā!

Policisti viņam pa pēdām ienāk virtuvē un apsēžas ap gareno priežkoka galdu. Gideons gatavo tēju un kafiju un viesmīlīgi čalo:

-    Jums tagad, saulgriežos, laikam daudz darba?

-     Ļoti daudz, Megana atbild. Uz ceļiem darās viens vienīgs ārprāts. Man vajadzētu sekot mana bijušā vīra priekšzīmei un ap šo laiku ņemt atvaļinājumu. Citādi traks var palikt.

-     To iepriekš nevar zināt, bilst Džimijs. Vienu gadu tie ļautiņi uzvedas kārtīgi, bet citgad ārdās kā meža zvēri.

Gideons izdala krūzes, pasniedz pienu un cukuru un arī apsēžas pie galda. Megana to uztver kā mājienu, ka sarunai laiks pārslēgt ātrumus. Vakar jūs, runādams par sava tēva dienasgrāmatām, ieminējāties, ka ar to palīdzību varētu kļūt skaidrāki viņa nāves apstākļi. Vai atļausiet tajās ieskatīties?

Viņš noliek savu krūzi un pieceļas. Jā, protams. Taču man jūs jābrīdina.

-     Par ko?

Viņš apstājas kāpņu pakājē. Tā nav viegla lasāmviela. Mirklīti, es tūlīt parādīšu, ko es ar to gribu teikt.

Viņš aiziet uz slepeno kambari un paņem vienu no atšifrētajām burtnīcām. Nedaudz aizelsies, atgriežas un sniedz dienasgrāmatu Meganai.

-     Kas tā par valodu? Viņa tur smago burtnīcu izstieptā rokā, it kā tā būtu vieglāk kaut ko saprast.

-     Šifrs, Gideons atbild. Mans tēvs savu dienasgrāmatu rakstīja šifrā. Viņš to izdomāja, kad es vēl biju pavisam mazs, lai mudinātu mani mācīties grieķu valodu.

-     Tas ir grieķiski? Megana, acis piemiegusi, skatās uz burtu rindām.

-     Ne gluži. Burti ir grieķu, bet ačgārni. Tie apgrieztā secībā atbilst attiecīgajiem angļu alfabēta burtiem, proti, omega nozīmē A un tā joprojām. Viņš paņem pildspalvu un, uzrakstījis uz veca laikraksta baltās malas MY2QA l PQSYH, sniedz laikrakstu Meganai.

-     Kā jums šķiet kas te rakstīts?

-     Megana Beikere.

Gideons apstulbst. Kā jūs zināt? Jūs knapi uzmetāt acis!

-     Ko citu jūs varējāt uzrakstīt? Megana smaida. Jūs mēģināt mani ieinteresēt, mēģināt panākt, lai man gribētos saprast šo valodu. Tas nozīmē, ka jūs, visticamāk, rakstīsiet kaut ko personisku, un vienīgā personiskā lieta, ko jūs par mani zināt, ir mans vārds. Viņa pāršķir vairākas lapas. Kāpēc jūsu tēvs tā darīja? Kāpēc viņam vajadzēja rakstīt dienasgrāmatu šifrā, ko sapratāt tikai jūs abi?

-     Lai to nesaprastu neviens cits? Gideons jautājoši atsaucas.

Megana pārdomā viņa atbildi. Dienasgrāmatu raksta tāpēc,

lai to reiz izlasītu kāds cits. Cilvēki domā, ka viņi raksta paši sev, bet tā nav. Ja jūsu tēvs rakstīja par kaut ko svarīgu, tātad viņš gribēja, lai jūs to izlasītu un, iespējams, kaut kā reaģētu. Darītu ko tādu, ko spējat izdarīt tikai jūs. Varbūt viņš gribēja, lai jūs to visu pārtulkojat un publicējat?

Gideonam ir nelaba noskārta, ka publicēšana Natenielam nepavisam nebija prātā. Taču inspektores sacītais ir licis viņam aizdomāties. Jūs domājat, ka viņš gribēja, lai es to visu atzīstu par labu? Lai arī es iesaistos?

-     Nezinu. Kas ir "šis viss"? Vai jūs varētu mums pastāstīt?

Un Gideons stāsta un runā vismaz pāris stundu. Viņš nolasa

priekšā dažus svarīgākos fragmentus, kurus ir pārtulkojis, par Svētajo Kalpiem, par akmeņu pārdabisko varu, par tiem kā dieviem visu vainu dziedinātājiem. Viņš pat pastāsta par savas mātes nāvi par viņas neārstējamo slimību un Nateniela bailēm, ka to pārmantojis ari viņš.

Megana mēģina izdomāt, kā lai, Gideonu neaizvainojot, pateiktu to, par ko viņa klausīdamās domā. Beigu beigās viņa saka tieši tā, kā domā: Iespējams, jūsu tēvs bija psihiski slims. Tad viņa tomēr mēģina mīkstināt triecienu. Viņš bija neparasti talantīgs cilvēks; var gadīties, ka viņš prasmīgi slēpa savu slimību.

-     Viņš nebija traks, Gideons strikti iebilst. Tajā, par ko viņš raksta, ir liela daļa taisnības.

-     Vai šo taisnību iespējams pierādīt? noprasa Džimijs.

Gideons pieceļas un pieiet pie loga. Viņš lūkojas uz zālienu,

pa kuru vēl nesen staigājis tēvs. Viņam nav patīkami uzņemt policistus tēva namā, iztirzāt dažādas privātas lietas, tomēr varas pārstāvju neticības dēļ nekas cits neatliek. Bērnībā es saslimu. Ļoti smagi saslimu. Visticamāk, ar to pašu slimību, kas paņēma manas mātes dzīvību. Viņš atskatās uz policistiem. Vai zināt, ko izdarīja mans tēvs? Viņš mani izņēma no slimnīcas, atveda mājās un novannoja aukstā ūdenī. īpašā aukstā ūdenī, kas mani izdziedināja. Tas bija no Stounhendžas. Kad es atkal spēju staigāt, viņš mani aizveda uz turieni un lika pieskaities visiem akmeņiem pēc kārtas, gan milzīgajiem sarsēniem, gan mazajiem, zilajiem akmeņiem. Kopš tā laika no slimības nav bijis ne vēsts. Es vispār neslimoju. Brūces un zilumi man sadzīst daudz ātrāk nekā visiem maniem paziņām.

Džimijs neuzkrītoši, taču zīmīgi saskatās ar Meganu.

Gideons to pamana.

-     Es zinu, jums šķiet, ka es neesmu gluži normāls, bet tā nav. Viņš pienāk pie galda, pasniedzas tam pāri un saņem Meganas labo roku. Jūs esat sagriezusi pirkstu, vai ne tā? Cik sen jums ir šis zilais plāksteris?

Megana skatās uz netīro apsēju.

-     Neatceros. Laikam kādu nedēļu. Tā bija diezgan dziļa brūce.

-     Paskatieties uz manu seju! Gideons paslej zodu uz viņas pusi. Kad es gulēju slimnīcā pēc uzbrukuma, jūs bijāt atbraukusi mani apciemot. Jūs redzējāt brūces un zilumus. Vai tagad jūs tos redzat?

Nē. Megana neredz ne brūces, ne zilumus.

-     Kur ir tā brūce, ko viņi gribēja šūt? Viņš pamana inspektores acīs šaubas un piešķiebj galvu. Un pārsistā lūpa? Vai jūs redzat pušumu? Vai vispār kaut kas liecina, ka man bijusi pārsista lūpa?

Meganai gandrīz sāk trīcēt rokas. Jaunā Čeisa āda ir tīra un gluda. Viņa sejā nav ne skrambiņas.

-    Jums pēc neliela iegriezuma uz pirksta joprojām ir plāksteris. Jau veselu nedēļu. Gideona skatienā zib triumfs. Sakiet vēl, ka mans tēvs bija nenormāls! Sakiet vēl, ka viņš rakstīja pilnīgas muļķības!

86

Lielajiem priekšniekiem tonakt neiznāk izgulēties. Nakts melnumā atskan telefona zvans, un izmeklētāju dzīvē viss sagriežas kājām gaišām. Piezvana Keitlīnas nolaupītāji.

Kad grāfistes policijas priekšnieks un viņa padotie ir sapulcējušies kabinetā, par to jau zina visi. Kāds no savējiem nav spējis novaldīt mēli. Ap policijas pārvaldi spieto bezmaz visu pasaules mediju pārstāvji.

Ārkārtas sanāksmi atklāj komandieris Bārnijs Gibsons. Divos naktī dežurants atbildēja uz telefona zvanu. Saskaņā ar parasto kārtību saruna tika ierakstīta. Pēc brīža es jums atskaņošu ierakstu. Ir noskaidrots, ka zvanīts no telefona automāta. Tas mūs nepārsteidz, protams, taču interesanti, ka automāts neatrodas Anglijā. Zvanīts no Francijas. Viņš uz brīdi apklust, lai visi paspētu aptvert, ko tas nozīmē. Zvanītājs atradies telefona būdiņā Lafajeta ielā, gandrīz pašā Parīzes centrā. Franču policija šobrīd meklē, vai kāda no novērošanas kamerām ir zvanītāju nofilmējusi, taču es gaužām brīnīšos, ja tā būs noticis. Franči skatās arī, vai tur ir palikuši pirkstu nospiedumi vai kādi citi lietiski pierādījumi, kurus varētu sameklēt mūsu nospiedumu vai DNS datubāzēs.

Hantam nav pacietības klausīties garus stāstus: Toms Loks jau ir informēts un patlaban dodas šurp no savas viesnīcas.

-     Bārnij, lūdzu, atskaņojiet ierakstu!

Gibsons nospiež galda vidū novietotā digitālā atskaņotāja taustiņu. Atskan balss. Runā vīrietis anglis. Skaņas kvalitāte ir diezgan nožēlojama. Jūs gaidījāt šo zvanu, mēs to zinām. Keitlīna Loka ir pie mums, un pēc brīža jūs dzirdēsiet mūsu prasības. Pauze, tad klikšķis. Atskan meitenes balss; tiem, kas sēž ap galdu, šķiet, ka tā nāk no kādas citas pasaules. Tētis man lasīja priekšā. Katru vakaru viņš sēdēja man blakus zem segas un lasīja tik ilgi, līdz es aizmigu. Viņa ar grūtībām pasmejas.

-    Viņš sacerēja stāstus par feju princesi, vārdā Keja, un viņas piedzīvojumiem, un tad… Var dzirdēt, ka viņa valda asaras. Tad es aizmigu, turēdamās tētim pie rokas.

Visiem, kas sēž ap apspriežu galdu, pašiem ir bērni, un, klausīdamies šo ierakstu, viņi ir nospiesti un nelaimīgi. Keitlīnas balss spēlē viņiem uz nerviem. Māti es necik daudz neatceros. Es laikam atceros, kā viņa pirmajā skolas dienā sēja man matos dzeltenas lentes. Tāpēc, ka man riebās tas zilais formas tērps. Atceros, kā mēs abas pie vecmāmiņas cepām vafeles. Gandrīz katru reizi, kad uz turieni aizbraucām. Un filmēšanas reizēs viņa mēdza mani uzsēdināt uz spilvena savā ģērbistabā, un viņas personiskā grimētāja mani uzkrāsoja.

Gibsons aptur ierakstu. Tehniskie speciālisti jau ir ķērušies pie darba un pēta, vai ieraksts tomēr nav falsifikācija. Jūs, mister pārvaldes priekšniek, no rīta to droši vien noklausīsieties kopā ar viceprezidentu Loku.

-    Jā. Paldies, Bārnij. Tagad Hants uzrunā sabiedrisko attiecību nodaļas pārstāvi Keitu Meloriju: Keita, cik liela ir informācijas noplūde?

-     Ļoti liela, ser. Keitai Melorijai ir aptuveni trīsdesmit pieci gadi, viņai ir apaļa seja, apaļas brilles un izspūruši melni mati. Viņa padod apkārt ap galdu valsts lielāko laikrakstu eksemplārus; viņas pirksti ir melni no drukas tintes. Tas ir visos lielajos. Daily Mirror pirmajā lapā ir trekni, melni burti: "Lokās lietas atslēga ir Francijā." Sun izcēlies ar milzīgu bikini tērptas Keitlīnas foto, toties virsrakstā ir tikai divi īsi vārdi: "Vēl dzīva?"

Keita nolasa priekšā dažas Mirror raksta rindas:

-     Nolaupītās amerikāņu daiļavas, ASV viceprezidenta Toma Loka meitas Keitlīnas meklējumi naktī sensacionāli pārcēlušies uz Parīzi: pēc nolaupītāju telefona zvana Anglijas policija metusies meklēt meiteni viņpus kanāla. Nolaupītāji piezvanīja, izmantodami īpašo telefona līniju, kas ierīkota, mudinot visus ziņot policijai jebkādu informāciju, kas varētu palīdzēt atrast Keitlīnu. Cik noprotams, banda Al-Qaeda stilā atskaņojusi Keitlīnas balss ierakstu, kurā viņa atklājusi ļoti personiskus faktus par sevi, savu tēvu un māti.

-     Pietiks! iejaucas Hants. Es jau pārskaitos, piezvanīju uz redakciju un izteicu protestu. Viņš parausta plecus. Tomēr mums nav izvēles: atliek vienīgi sarīkot preses konferenci un atbildēt uz viņu nolāpītajiem jautājumiem.

-     Ser, varbūt ir vērts ieviest pilnīgu informācijas blokādi? sabiedrisko attiecību pārstāve ierosina. Pamatojums ir vairāk nekā pietiekams: uz spēles ir likta meitenes dzīvība.

Hants nosviež laikrakstu uz galda. Kāda jēga? Tas viss jau ir avīzēs! Viņš paskatās apkārt, tad atkal uzrunā Meloriju: Keita, šāda mēroga izmeklēšanā kategoriski nav pieļaujams, ka žurnālisti jaunumus uzzina agrāk nekā mūsu pašu operatīvie darbinieki. Esiet tik laipna un atrodiet, kurš vainojams noplūdē! Šādu nolaidību tā nedrīkst atstāt.

Atveras apspriežu telpas durvis un pa tām galvu pabāž pārvaldes priekšnieka asistente.

Ser, ir ieradies ASV viceprezidents Loks. Kopā ar viņu ir vēl divi viri, tie esot no FIB.

87

Kamēr pārvaldes priekšnieks Hants informē ASV viceprezidentu Loku par notikumu attīstību, tajā pašā gaitenī, taču citā kabinetā notiek vēl viena nepatīkama saruna. Džons Roulendss un Bārnijs Gibsons iepazīstas ar FIB aģentiem Todu Bērdžesu un Deniju Alvesu.

-     Puiši, es tiešām domāju, ka mēs varam jums palīdzēt, saka vecākais aģents Bērdžess. Iededzis, labi trenēts viņš izskatās uz pusi jaunāks par saviem četrdesmit pieciem gadiem. Mēs abi ar Denu labi pazīstam gan Tomu Loku, gan prezidentu un varam novērst no jums uguni protams, ja jūs no savas puses būsiet atklāti un godīgi.

Gibsonam klasiskas jeņķu stila retorikas atšifrēšana nesagādā ne mazākās grūtības. "Jūs mums stāstīsiet visu, bet mēs jums neteiksim neko," lūk, ko viņam vēlas darīt zināmu vecākais aģents Bērdžess.

-     Mani interesētu jūsu nolaupītāju bandu saraksts: kas tajā ir pirmajās vietās? Vai Toms Loks kādam ir īpaši iekaitējis?

Amerikāņi gardi nosmej.

-     Toms ir iekaitējis visiem, Bērdžess attrauc. Ņujorkas mafijas ģimenēm, Čikāgas dzīvnieku tiesību aizstāvjiem, Rietumkrasta "zaļajiem", pat Bruklinas krieviem.

-     Un vēl ir ari teroristi, piebilst Alvess. Viņš ir republikānis un aizstāv krusta karu pret terorismu. "Stingrās līnijas" piekritējs, saproties. Al-Qaeda, kolumbieši, libāņi, PAO, ANO visi taisa lellītes ar Toma Loka ģīmi un dursta tās ar adatām. Tad viņš veikli atkal padara Gibsonu par pratināmo. Ko jums līdz šim ir izdevies uzrakt?

-     Neko daudz, komandieris atzīstas. Mēs sadarbībā ar izlūkdienestu mēģinām sadzīt rokā visu iespējamo. Datus, elektronisko pastu, automātiskajos atbildētājos atstātās ziņas. Ja informācijas driskai ir jelkāds sakars ar Keitlīnu, mēs to savācam un apstrādājam.

Denijs Alvess ir gadus trīsdesmit piecus vecs latīņamerikāņu cilmes brūnacis ar īsiem, melniem matiem. Beidzot viņš var uzdot pašu galveno jautājumu: Ko jūs domājat par to ierakstu?

-     Tehniķi vēl nav beiguši darbu, taču, manuprāt, tas nav viltojums, Roulendss atbild skaidri un gaiši. Tiesa, es nesaprotu, kāpēc viņi apmierinājās ar balss ierakstu vien un neuztaisīja video.

-     Piekrītu, atsaucas Alvess. Bet tā pavisam noteikti ir Keitlīna. Mēs runājām ar Tomu un Kailiju: tās lietas par matu lenti un grāmatu atbilst patiesībai, un, cik viņiem zināms, prese par šiem faktiem nav bijusi informēta.

-     Mēs pa drošu kanālu aizsūtījām to ierakstu uz Kvantiko, turpina Bērdžess. Turienes laboratoriju zēni stāsta, ka pie tā ir krietni piestrādāts: ieraksts taisīts vairākos digitālās skaņas līmeņos. Viņi domā, ka vispirms ierakstīta Keitlīnas balss, tad ieraksts pārnests uz citu ierīci un rediģēts, bet pēc tam atskaņots pa telefonu no Parīzes.

-     Kāpēc? Gibsons jautā. Kāpēc viņi tā nopūlējās? Varēja taču vienkārši iedot meitenei klausuli.

-     Viņi zināja, ko dara, atsaka Bērdžess. Jādomā, bija informēti, ka visas ierakstīšanas ierīces pat digitālās atstāj tādas kā audio DNS paliekas. Rakstot pa virsu vēl un vēlreiz, audio pierādījumu pēdas tiek sajauktas. Ir daudz grūtāk noteikt, ar kādu tehniku rakstīts, un tikt klāt skaņas avotam.

-     Man gan gribot negribot jādomā, vai viss nav daudz vienkāršāk, bilst Roulendss. Ja nu ieraksts tomēr kaut kādā ziņā ir viltots? Ja nu Keitlīnas balss patiesībā ir ierakstīta tepat, Anglijā, ieraksts aizsūtīts uz Franciju un no turienes atskaņots pa telefonu?

Alvaress purina galvu.

-     Mūsu analītiķi apgalvo, ka zvans pilnīgi noteikti pienācis no Francijas. Viņi ir noteikuši fona trokšņus, un tie esot Parīzes trokšņi. Tomēr kaut kas viņam Roulendsa teorijā patīk. Tos fona trokšņus droši vien var pierakstīt klāt arī Francijā, bet vai tā tomēr nav pārāk liela noņemšanās?

-     Bet kāda joda pēc? Gibsonam tas nešķiet loģiski. Viņi mierīgi varēja ierasties Parīzē četras stundas pēc nolaupīšanas. Katru gadu pa tuneli Lamanšu šķērso tūkstošiem nelegālu imigrantu; profesionāļu bandai, kurai pietiek nekaunības gramstīties gar politiķa meitu, tas jau nu gan ir tīrais sīkums.

-     Vai ar privātu lidmašīnu, Bērdžess viņam piekrīt. Tad no viena krasta uz otru var tikt uz pusi īsākā laikā. Vismaz es viņu vietā izmantotu lidmašīnu.

-     Es arī, Alvess piekrītoši pamāj.

Džons Roulendss ir uzveikts ar rezultātu trīs pret vienu, taču viņu tas neuztrauc. Viņa ir Anglijā. Es par to esmu pilnīgi drošs. Mana profesionālā intuīcija apgalvo, ka šis ieraksts ir mēģinājums mūs vazāt aiz deguna. Patiesībā Keitlīna Loka joprojām ir tepat.

88

Kailija Loka līdz šim nav publiski izteikusies par meitas pazušanu. Viņa ļāva vīram uzņemties visas sarunas ar angļu policiju, ar pašu zemes Slepeno dienestu, FIB un prezidenta biroju. Tādas lietas viņam patiešām padodas, un, lai cik sarežģītas būtu viņu abu attiecības, Kailija zina, ka Toms par Keitlīnu uztraucas ne mazāk kā viņa pati. Ja kāds vispār var iesaistīt meklēšanā visus šos spēkus, tad tas ir Toms. Par to viņai nav ne mazāko šaubu.

Tomēr reizēm viņš ir tik stūrgalvīgs. Atsakās redzēt elementāras lietas. Pat tagad viņš neparko neatzīs, cik briesmīga muļķība bija uzticēt Keitlīnas apsardzi Ērikam, nevis Slepenajam dienestam. Neparko neatzīs. Visam vienmēr jānotiek tieši tā, kā viņš iedomājies.

Ziniet, šodien tā vis nebūs. Šodien balsi pacels viņa, Kailija Loka; jā, ir viņas kārta pacelt balsi. Viņa runās tā, kā var runāt tikai māte. No sirds. Tādēļ viņa ir izsludinājusi preses konferenci.

Kailija vēl pēdējo reizi paskatās spogulī un paslēpj acis aiz neuzkrītošām Prada saulesbrillēm. Viņa ir ģērbusies pelēkā Givenchy kleitā līdz puslielam, gaišie mati saņemti kopā un sasieti pakausī. Viņa ir gatava visam, ko pasaule var mest viņai sejā.

Viņa dziļi ieelpo un ieiet smalkās viesnīcas "Dorčestera" augšstāva sanāksmju zālē. Uzkāpj uz podesta un apsēžas pie gara galda, kas pārklāts ar sniegbaltu galdautu. Uz tā stāv neliela plāksnīte ar viņas vārdu; viņas priekšā ir mikrofonu un diktofonu biežņa. Kailija Loka paceļ acis, izraisot ko līdzīgu sprādzienam. Klikšķ fotoaparātu slēdži, žilbina zibspuldzes. Viņa pamana pārstāvjus no BBC, ITN, Sky, AFP, Reuters, PA, CNN, Inter Press, Pressenza, EFE un UPI. Un vēl tur ir kāds miljons žurnālistu no citiem medijiem. Tie stāv kājās, izrādīdami viņai cieņu nevis slavenajai aktrisei Kailijai Lokai, bet raižu māktajai mātei Kailijai Lokai.

Televīzijas prožektori izplata tādu svelmi, ka liekas uz ādas tūlīt paradīsies apdeguma čulgas. Zāle ir pilna cilvēku. Pašā aizmugurē uz paaugstinājuma ir gara videokameru rinda. Viņai blakus sēž milzīgs miesassargs melnā uzvalkā un apaļīga melnādaina sieviete, kurai ir nedaudz pāri par piecdesmit gadiem, Šarlēna Elba, rūdīta Kailijas preses kampaņu veterāne. Šarlēna ar pirksta galu piesit pie mikrofona, un viss var sākties. Dāmas un kungi, paldies, ka esat ieradušies! Kā jūs visi zināt, šobrīd daudzu valstu policijas dienesti un citas likuma un kārtības sargājošas iestādes visiem spēkiem pūlas atrast Keitlīnu Loku. Kailija Loka un viceprezidents Toms Loks ir neizsakāmi pateicīgi par šo izmeklētāju un privātpersonu pūliņiem. Tomēr šorīt mēs nevēlamies apspriest ar izmeklēšanu saistītus jautājumus. īss klusuma brīdis. Šodien Kailija vēlētos uzrunāt cilvēkus, pie kuriem patlaban atrodas viņas meita. Pēc tam viņa sniegs intervijas. Presei atvēlēta pusotra stunda, pēc tam Kailijai jādodas uz personisku tikšanos ar Viltšīras policijas pārvaldes priekšnieku un Lielbritānijas Iekšlietu ministrijas un FIB pārstāvjiem. Vēlreiz pateicamies par to, ka šodien esat ar mums!

Kailija brīdi klusē, saņemdamās pirms grūtā publikas aizkustināšanas uzdevuma. Cinismu viņa jūt nekļūdīgi. Acīmredzot profesionāla trauma. Viņa noņem saulesbrilles. Acis ir apsarkušas, un uzreiz ir redzams, ka no sava kosmētikas arsenāla viņa izmantojusi tikai pūderslotiņu. Viņas sejas vaibsti visiem ir labi pazīstami. Manas meitiņas nolaupītāji! Es nezinu, kas jūs esat, nezinu, ko jūs gribat, bet es jūs lūdzu: nenodariet viņai pāri! Kailijas balss dreb. Padomājiet katrs par savu māti, par savu sievu vai māsu! Kā jūs justos, ja Keitlīnas vietā būtu viņa? Ko jūs teiktu viņu nolaupītājiem? Jūs teiktu to pašu: lūdzu, lūdzu, nedariet pāri manam vismīļākajam cilvēkam! Lūdzu, atlaidiet viņu brīvībā! Aktrisei priekšā uz galda nav nekādu piezīmju, tikai viena papīra lapa un pildspalva. Viņa nodur galvu un raugās baltajā lapā raugās ļoti, ļoti ilgi.

Tad viņa paceļ galvu. Viņas acis lūkojas tieši kamerā, tieši uz ciniskajiem žurnālistiem, un tās ir pilnas asaru. Manai Keitlīnai ir zelta sirds. Viņa ir pati mīļākā, sirsnīgākā, brīnišķīgākā meita, labākas mātei nevar būt. Viņai priekšā ir visa dzīve. Pusgadsimts nākotnes. Viņai ir tiesības satikt savu sapņu vīrieti un iemīlēties, nodibināt ģimeni un izaudzināt bērnus, turēt klēpī mazbērnus un zināt, ka viņa ar savu klātbūtni un veikumu ir palīdzējusi pasaulei kļūt labākai. Lūdzu, neatņemiet viņai to visu! Neatņemiet visu šo mīlestību, ko viņa spēj dot, neatņemiet viņai sapņus, neatņemiet nākotni! Kailija aši nosusina asaru, kas rit viņai pa vaigu. Es ar lielāko prieku atdotu visu, kas man ir, lai tikai meitiņa atgrieztos pie manis. Un es esmu gatava to darīt. Viņa apgriež otrādi papīra lapu un paceļ to pret kamerām. Šis ir mana bankas konta izraksts. Man ir paveicies. Manā kontā atrodas desmit miljoni dolāru. Es apsolu, ka atdošu tos jums, lai kas arī jūs esat. Atdošu visu, kas man ir, visu, ko es varu savākt. Ja jūs man par to atdosiet manu bērnu, sveiku un veselu. Viņa piemiedz acis, un seja kļūst skarbāka. Taču ziniet: es esmu gatava atdot šo naudu jebkuram, kurš aizvedīs pie jums policiju vai citus izmeklētājus, jebkuram, kas spēs izraut Keitlīnu no jūsu nagiem un panāks, ka jūs un ikkatrs jūsu līdzdalībnieks stājas tiesas priekšā.

Kailija ilgi, lēni izelpo, un viņas pleci, liekas, vairs nav tik saspringti. Viņa ar žestu norāda uz plecīgo milzi, kas sēž viņai blakus.

-     Šo vīru sauc Džošs Gorens. Viņa uzliek uz tā masīvā delma trīcošu rociņu. Džošs ir Amerikas vislabākais privātdetektīvs un noziedznieku ķērājs. Sakot šos uzmundrinošos vārdus, sievietes balss kļūst stingrāka. Viņš ir bijušais ASV Gaisa spēku īpašo operāciju desantnieku majors. No šī brīža viņš strādās tikai manā uzdevumā un visus savus spēkus veltīs tam, lai mana meita neskarta atgrieztos mājās.

Gorens paceļ lielu pirkstu un ar to iebaksta tieši tuvākās kameras objektīvā.

-      Man ir kas sakāms tiem, pie kuriem šobrīd atrodas Keitlīna: lūdzami, ņemiet to naudu, ko kundze jums piesola, un atdodiet viņas meitu. Kailija Loka ir izteikusi godīgu piedāvājumu. Viņa ir pati nopietnība. Tad Amerikas labākais privātdetektīvs paskatās apkārt, paceļ acis pret griestiem un turpina: Lūdzu, pieņemiet šo piedāvājumu. Ja jūs to nedarīsiet, jums būs rūgti jānožēlo. Ļoti rūgti jānožēlo jo tad es ieradīšos pie jums un pats atņemšu jums Keitlīnu.

89

Megana pūlas aizmirst to, ka viņa ir prasti atstādināta no Lokās lietas, un sakopo visu uzmanību uz sudraba piekariņu, ko viņai delnā nupat ir ielicis Džimijs Dokerijs. Līdz šim tas karājās kaklā Tonijam Neiloram, pazudušajam blandoņam, kura meklēšanu Tompkinsa uzgrūda viņai tieši tajā brīdī, kad viss pārējais kļuva arvien interesantāks.

Lēto piekariņu policijā nogādāja kāds, kurš bija izgājis paskriet Solsberijas līdzenumā; kriminālpārvaldes atradumu apkārtrakstā tas bija nonācis, pateicoties gravējumam otrā pusē: "Daudz laimes dzimšanas dienā T. Mīļi Nata X." Džimijs bija ievērojis, ka tieši tāds piekariņš Tonijam ir kaklā tajā stacijā uzņemtajā fotogrāfijā, kur viņš bija kopā ar māsu. Un, lai vairs nepaliktu nekādu šaubu, Natālija Neilora nupat bija apstiprinājusi, ka tā ir bijusi viņas dāvana brālim Tonijam.

Meganu interesē ne tik daudz piekariņa atrašana, cik vieta, kur tas atrasts. Dieva aizmirstā kaktā uz taciņas. Taču ne jau šādā tādā Dieva aizmirstā kaktā, nē: šis kakts bija visnotaļ netālu no tuvākā ceļa uz nodegušo šķūni, kur tika uziets Džeikā Timberlenda līķis.

Džimijs vēro, kā viņa skatās uz sudraba plāksnīti. Tu mēģini stāties sakaros ar mirušo pasauli?

Megana apgriež piekariņu otrādi.

-     Zini, man nebūtu iebildumu. Es Tonijam Neiloram labprāt pajautātu, kas viņam bija darāms uz tās takas. Diezin vai viņš turp bija devies pastaigāties. Stipri drūms, vienmuļš un neomulīgs kakts. Viņa atdod detektīvseržantam piekariņu. Neilors bija tāds tukšziedītis: ne naudas, ne māju un mašīnas jau ne tik. Kā viņš nokļuva tik tālu no tuvākajiem ciemiem un pilsētām? Tur vispār nekā nav, tikai aizauguši lauki un krūmi.

-     Acīmredzot viņu kāds turp aizveda, vai varbūt viņš īkšķoja.

-     Kāpēc?

-     Varbūt viņam bija nācis ausīs, ka tur kādā fermā vajadzīgi strādnieki?

Megana skatās uz Tonija Neilora fotogrāfiju atvērtajā mapē, kas stāv viņai uz galda. Kalsnais, divdesmit piecus gadus vecais vīrietis lielāko sava mūža daļu bija dzīvojis bez darba. Kad viņam sagribējās nopelnīt dienišķo maizi, viņš nemēdza doties tālu prom no pilsētas centra un bāriem. Plēsties pušu, arot zemi, pļaujot sienu vai kopjot lopus bezkrogu lauku nostūrī, tas nepavisam nebija viņa stilā.

Šis puisis ir miris. Megana to vienkārši zina. To saka gan viņas prāts, gan intuīcija. Un viņa zina, ka pavisam drīz būs jāņem rokā klausule, lai pavēstītu to Tonija Neilora dvīņumāsai.

-     Džim? Pamēģini kaut ko izmangot no palīgdienesta un kārtīgi izķemmē to lauku.

-     Tu domā, ka viņš tur kādā vietā aprakts?

Megana pamāj ar galvu. Es nedomāju. Tas ir skaidrāks par skaidru.

90

Pienāk brīdis, kad krasi jāmaina spēles taktika.

No aizsardzības jāpāriet uzbrukumā.

Jārīkojas, nevis jāgaida, kad rīkosies pretinieks.

Nervozi triņādamies pie "D. Smitsena būvuzņēmēju" biroja, Gideons prātā skandē visas šīs nesatricināmās patiesības. Birojs atrodas nolaistā rūpniecības rajonā neglītu konteineru māju pudura vidū. Pagalmā skumst vecas un netīras piekabes bez bortiem. Caurumi asfaltā ir aizlāpīti ar granti un cementu. Šajā bēdīgajā ainā gaužām neiederīgs izskatās spodrs, melns bentlijs ar personalizētu numurzīmi.

Gideons dziļi ievelk elpu un metas iekšā skāņi smirdošās, nevīžīgās priekštelpas acīmredzamajā naidīgumā. Labrīt. Es vēlētos satikt misteru Smitsenu. Vēlos viņam uzticēt dažus darbiņus.

Meiča, kas sēž pie lētā rakstāmgalda, ir manāmi neapmierināta par traucējumu. Viņa noliek bilžainu žurnāliņu un pieceļas kājās. Piesēdiet, es paskatīšos, vai viņš nav aizņemts. Viņa atrauj vaļā slīddurvis, iebāž galvu iekšā un pēc tam, pagriezusies atpakaļ, atkal uzrunā Gideonu. Varat ienākt. Durvis tiek pavērtas plašāk, viņa pakāpjas sānis.

Deivids Smitsens pieceļas no saplēsta ādas krēsla un nāk pretī apmeklētājam. Mister Čeis! Kā jums klājas? Rokas mājiens Gideons tiek aicināts apsēsties.

-     Viss kārtībā, paldies.

Smitsens atkal apsēžas pie rakstāmgalda. Jūs noteikti izskatāties labāk nekā tajā dienā, kad mēs tikāmies.

-     Tas bija grūts brīdis.

-     Es nešaubos. Kā varu būt jums noderīgs?

-     Droši vien būtu laiks apdarīt visus tos darbiņus. Nu, jūs jau zināt savest kārtībā kabinetu, bojāto mūri. Un jumtu.

-     Jumtu?

-    Jūs teicāt, ka mans tēvs vēlējās, lai jūs pielabojat jumtu. Viņš jums samaksāja avansu.

Smitsens ar plaukstu uzsit sev pa pieri un pasmaida.

-     Bet protams! Atvainojiet, tagad es arī atceros. Man likās, jūs runājat par jumtu virs kabineta.

Arī Gideons smaida. Viss, pietiks spēlēt teātri. Viņam ne prātā nenāk uzticēt Smitsenam kaut kādus darbus. Tas bija tikai iegansts pie viņa ierasties. Būdams pie manis Karaliskajā Tolardā, jūs uzkāpāt otrajā stāvā un rakņājāties pa mana tēva mantām pārcilājāt viņa dienasgrāmatas.

Smitsens izskatās pārbijies. Es tikai uzkāpu paskatīties, vai nevar iebrukt griesti! Tas arī viss!

-     Nē, tā nebija. Gideons runā mierīgi, taču patiesībā kļūst arvien nervozāks. Mister Smitsen, es lieliski zinu, kā es tās dienasgrāmatas atstāju, un pēc jūsu vizītes tās stāvēja citādi. Jūs tur kaut ko meklējāt, un, manuprāt, es zinu, kas jums bija vajadzīgs.

Būvuzņēmējs nesaka ne vārda.

-Jūs meklējāt to pašu, ko tas cilvēks, kurš ielauzās tēva mājā, tas, kurš atstāja mani liesmās.

Smitsens ļoti cenšas izskatīties aizvainots. Mister Čeis, ko jūs, patiešām…

Klausieties, Gideons viņu pārtrauc, es zinu, kas ir jūsu biedri. Zinu, kāda ir jūsu ticība. Jūs domājat, ka es gribu jūs atmaskot vai jums kaut ko liegt? Viņš papurina galvu. Ģilde pastāv jau tūkstošiem gadu. Es zinu, cik tā ir svarīga. Viņš noliecas pār būvuzņēmēja rakstāmgaldu, lai būtu vīram tuvāk. Es vēlos tajā iestāties. Pasakiet to Meistaram. Pasakiet to Šaurajam lokam, tiem, kuriem tas jāzina. Viņš pieceļas kājās. Pēc tam piezvaniet man, mister Smitsen. Jums ir mans telefona numurs. -Jau gandrīz izgājis pa durvīm, viņš apstājas un pagriežas atpakaļ. Starp citu, dienasgrāmatu tur vairs nav. Un es esmu devis norādījumus, lai izraksti no tām līdz ar manu paskaidrojuma vēstuli tiktu nogādāti policijā. Tie tur nenonāks vienīgi gadījumā, ja es divdesmit četru stundu laikā atsaukšu šo savu vēlēšanos. Laiks iet. Esiet tik laipns, zvaniet drīz.

91

Sešos Megana izslēdz datoru un dodas pakaļ Semijai. Meitiņa ir pie Ādama, un viņš grib abas aizvest vakariņās. Lai viņi visi trīs atkal izskatītos pēc laimīgas ģimenes. Kaut ari Meganas iekšējā balss kategoriski iebilst, viņa tomēr piekrīt.

"Pļaujas krogs" nav tālu no Ādama mājas, tādēļ viņi iet kājām un apsēžas ārā pie liela koka galda. Ādams atgriežas ar pinti gaišā alus, prāvu glāzi baltvīna un ābolu sulu. Tad viņš aizved Semiju pašūpoties, bet Megana tikmēr pasūta ēdienus. Viņa skatās, kā aiz rotaļlaukuma riet saule, un īsu bridi viss šķiet gluži tāpat kā senajās dienās.

Semija nolec no šūpolēm un aizskrien uz smilšu kasti. Ādams pārliecinās, ka tur mazajai nekādas briesmas nedraud, tad atstāj viņu rakņājamies un nāk atpakaļ.

-     Meitēns aug tik ātri… Viņš apsēžas un paceļ kausu. Par to, cik tu viņu lieliski audzini!

-     Un tu ari. Megana pašķiebj savu glāzi uz viņa pusi. Tu biji nekam nederīgs vīrs, taču tēvs tu esi labs.

-     Zinu. Beidzot arī es esmu to sapratis. Viņš skatās uz Semiju, kas, uzmetusi kūkumu, kā tāds kucēns kaš smiltis sev starp kājām. Viņā esi gan tu, gan es. Es būtu gatavs darīt visu viņas dēļ un… viņš it kā zaudē dūšu, tad tomēr turpina: Un tāpēc, lai tu atgrieztos pie manis.

-     Ādam…

-     Lūdzu, ļauj man pateikt līdz galam. Tā bija tikai mana vaina. Man ļoti žēl. Goda vārds. Vai mēs nevaram pāršķirt lapu un sākt no sākuma?

Megana, nodūrusi galvu, skatās uz galda dēļiem.

-     Ādam, krāpšana un nodevība ir tāda lieta, ko nevar vienkārši pāršķirt un aizmirst. Tas nav izliets piens, ko var ņemt un saslaucīt.

Viņiem atnes ēdienu, un šo neveiklo sarunu var pārtraukt. Kad šķīvji ir tukši, Semija jau ir aizmigusi tēvam klēpī. Viņi dodas atpakaļ, un Megana noliek mazo gulēt. Ādams izvelk pudeli brendija. Viņi to nopirka Francijā, pēdējās brīvdienās pirms Semijas piedzimšanas. Un tā viņi sēž un runājas. Par darbu. Par Semiju. Par to, kāpēc viņam bija vajadzīga tā dēciņa. Viņi runā tik ilgi, līdz inde ir izsīkusi un vairs nav vajadzības vēl kaut ko tīrīt un iztirzāt.

Megana jūtas kā izspiests citrons. Viņa noskūpsta burvīgās, aizmigušās Semijas vaidziņu un dara to, ko nekādā ziņā nevajadzētu darīt. Viņa liekas gultā kopā ar savu neuzticamo bijušo vīru. Nav nekāda neprātīga seksa. Nav kaislīgas miera līgšanas. Tikai pamiers, kas tiek apzīmogots, guļot cieši blakus. Smeļoties mierinājumu no tā, kas viņiem reiz bija. Un, kas zina, varbūt būs arī kaut kad nākotnē.

92 otrdiena, 22. JŪNIJS

Rīta saules stari spraucas pa spraugu Ādama Stouna guļamistabas lētajos aizkaros un atspīd no vecā spoguļa pie pretējās sienas. Megana, pamodusies jau pirms vairākām stundām, guļ blakus sava bērna tēvam un skatās, kā istabā pamazām lavās siltā gaisma, kā tā lēni slīd augšup pa sienu.

Viņa ir pagalam apjukusi. Galva ir pilna ar nožēlu, cerībām un brīdinošām izsaukuma zīmēm. Tad guļamistabā ieskrien Semija un visas domas pazūd kā nebijušas. Mazās vaidziņi ir pietvīkuši no miega, viņas acis spulgo kā Ziemsvētku spuldzītes. Meitiņa iespiegdamās ielec pie abiem gultā un kārpīdamās mēģina iekārtoties pa vidu.

-     Kuš, mazulīt, nepamodini tēti! Megana mēģina viņu piebremzēt. Par vēlu. Ādams jau ir uzbungots no miega. Blisinādams miglainas acis, viņš pieslejas sēdus un atšļūk pret galvgali.

-     Nāc, saulīt, samīļo tēti!

Semija metas tēva skavās, un Meganai kaklā iemetas vēl lielāks kamols nekā pirmīt.

Viņi trijatā brokasto Ādama virtuvītē, un Meganas bijušais vīrs nepiespiesti uztur vieglu sarunu. Mīļu, sirsnīgu. Gluži kā agrāk. Tev šodien daudz darba?

Megana ielej viņiem abiem kafiju. Vai mēdz būt citādi? Kopš Timberlenda slepkavības tur darās tīrā elle, un ir pilnīgi skaidrs, ka pēc saulgriežiem būs vēl trakāk.

Viņš atbild ar pilnu muti sviestaina grauzdiņa: Es vakar runāju ar dispečeru. Līdz šim desmit ir aizturēti par kārtības traucēšanu, kāds pusducis par narkotiku glabāšanu un pārītis par tirgošanu.

-     Tik vien! Megana priecājas. Paldies Dievam. Vai par Lokās lietu jūs nerunājāt? Tur ir kādi jaunumi?

-     Žurnālisti joprojām atgremo māmuļas preses konferenci. Ādams nolaiza no pirkstiem sviestu, iedod Meganai televīzijas pulti un pamāj uz virtuves stūrī iespīlēto televizoru. Ieslēdz Sky ziņas! Viņi tur visu uzzina agrāk nekā mēs.

Megana atrod ziņu izlaidumu par kinozvaigznes uzstāšanos preses priekšā. Tajā salikti kopā Džoša Gorena vārdi, garlaicīga intervija ar Alanu Hantu, kurš izskatās stipri bāls, vairāki kadri, kuros redzamie vīri varētu būt FIB aģenti, bezjēdzīgs kāda Iekšlietu ministrijas ierēdņa komentārs un pašās beigās kadri pie policijas pārvaldes: Džons Roulendss un Bārnijs Gibsons, manāmi pārguruši un aizkaitināti, iekāpj katrs savā mašīnā un aizbrauc.

-     Un tātad… Ādams ir izdzēris savu kafiju un meklē žaketi. Ko tu dari šovakar?

-     Kāds ir tava jautājuma zemteksts?

-     Zemteksts? viņš sirsnīgi smaida. Vai tu vakarā atgriezīsies?

Megana nezina. Tā vienkārši viens un divi piedot un aizmirst tas tomēr ir pagrūti.

-     Es padomāšu. Tagad es braucu mājās pārģērbties. Priekšpusdienā man ir šādas tādas svarīgas darīšanas. Vai tu vari aizvest Semiju uz dārziņu?

-     Protams! Tomēr viņš vēl neatlaižas. Un vakarā?

-     Varbūt. Megana nedaudz atmaigst. Paskatīsimies, kāda būs šī diena.

93

Džimijs Dokerijs iziet uz ceļa un paceļ roku, apturēdams maskēšanas plankumiem nokrāsotu reindžroveru. Pie stūres sēž gadus sešdesmit vecs vīrs zemkopja drēbēs; viņš nobrauc malā, izkāpj un vingrā solī apiet automobilim apkārt. Džimijs nāk līdzi; viņu nelaiž vaļā diezgan jaušams biklums.

-     Labrīt, detektīvi Reindžrovera vadītājs viņu sveicina, izrunādams vārdus caurcaurēm aristokrātiskā manierē. Diena rādās visnotaļ piemērota.

Džimijs par to nav tik pārliecināts.

-     Labrīt. Kaut nu tā būtu. Kā tie zvēri šorīt uzvedas? Viņš pieliecas pie aizmugures stikla un skatās uz Tarkvīna de Veila tītarlijām, kas tup katra savā būrī.

-     Teicami, de Veils atbild. Vai es vakar, kad jūs atbraucāt, stāstīju, ka es tās audzēju jau kopš cālēnu vecuma?

-     Stāstījāt.

-     Tās ir no Kanādas, saprotiet? Tām ir vislabākā cilme. Viņš ķeras pie milzīgā būra.

-     Palīdziet izcelt!

Džimij am uzmācas šaubas. Varbūt visa šī iecere ir caur un cauri stulba. Megana lika viņam dabūt kādu palīgos, taču tas bija bezcerīgs numurs. Izrādījās, ka jūdzēm tālā apkaimē nav neviena pēddzinēja suņa, bet zemes radiolokatora apkalpe ir aizņemta līdz pat Ziemsvētkiem. Tobrīd doma, ka meklēšanai proti, miroņa, vārdā Tomijs Neilors, meklēšanai varētu izmantot Tarkvīna maitu lijas, šķita visnotaļ saprātīga.

-      Man neprātīgi gribas zināt, vai šie cālīši to spēs, saka de Veils. Raugi, Džimijs žurnālā Police bija izlasījis, ka Vācijā detektīvi zemē apraktu līķu meklēšanai izmanto klijānus, un turpat bija citēts arī eksotisko putnu audzētājs Tarkvīns de Veils: viņš ar lielāko prieku to izmēģinātu sadarbībā ar Anglijas policiju. Lūdzu, šodien ir viņa lielā izdevība!

Žurnālā bija apgalvots, ka vācu putniem katru reizi izdevies atrast līķus. Klijāniem esot fantastiska oža: lidodami trīssimt pēdu augstumā, tie spējot saost vissīkāko pūstošas gaļas lanckaru. Turklāt tie esot daudz izturīgāki nekā dzinēj suņi.

Detektīvs uzliek savas melnās brilles, un šis nu ir tas gadījums, kad tās tiešām ir nepieciešamas: saule ir zenītā un žilbina ne pa jokam. Mister de Veil, ja jūs to dabūsiet gatavu, mēs ar jums būsim dienas varoņi.

-     Protams, viss izdosies, de Veils nešaubīdamies attrauc. Neesiet mazticīgs!

Džimijs palīdz viņam izcelt būri, kas ir tik liels, ka tajā varētu iespundēt divus pieaugušus vācu aitusuņus. Abi noliek to zemē. Šo putnu spārnu plētums ir pāri par sešām pēdām. Tie neapmierināti knukst un šņāc.

De Veils uzmauc uz baltajiem knābjiem tādus kā uzpurņus, tad piestiprina putniem pie kājām GPS gredzenus, lai, gadījumā ja tie ko atrod, varētu noteikt precīzu atrašanas vietu. Jūs ieminējāties, ka jums ir kāds pazudušajam piederējis priekšmets?

Džimijs pasniedz Tonija Neilora sudraba piekariņu, un de Veils to bridi patur abu putnu izteiksmīgo sarkano galvu tuvumā.

-    Ja viņš tur ir kaut vai norakts zemē -, mani dūkulīši viņu atradīs. Atrastu ari tad, ja jums nebūtu šīs mantiņas. Viņš atdod piekariņu Džimijam.

Eksotisko putnu audzētājs pieiet pie reindžrovera priekšējām durvīm un iedarbina elektroniskās ierīces, kas atrodas pasažiera sēdeklī. Pēc brīža atgriežas ar platu smaidu sejā, acīm mirdzot bērnišķīgā sajūsmā. Nu, veco zēn, vai esat gatavs?

Džimijs aiz saulesbrillēm savelk uzacis. Kā vēl nekad.

94

Ceļš ilgst tikai stundu, taču Gideonam liekas tas ir ilgākais un vientulīgākais brauciens viņa dzīvē.

Gandrīz visu nakti viņš nav spējis aizmigt, uztraukdamies par gaidāmo dienu. Tagad tā ir pienākusi. Viņš sēž mašīnā motors ir izslēgts un skatās pa logu, vēlēdamies, kaut spētu apturēt laiku.

Rietumviltšīras krematorija aizņem desmit akrus jaukā Semingtonas lauku apvidū, taču dabas skaistums nepalīdz viņam aizmirst to, ka tūlīt tiks sadedzinātas viņa tēva mirstīgās atliekas. Tās pārvērtīs pelnos. Iešaus krāsnī un atdos liesmām, un drīz no tēva paliks pāri tikai blāvi pelēcīgi milti. Pīšļi pie pīšļiem, putekļi pie putekļiem. Šos vārdus viņš ir dzirdējis simtiem reižu, taču tikai tagad saprot, ko tie nozīmē. No nekurienes nekurienē.

Tiks pārrautas visas saiknes, kas viņu saistīja ar tēvu. Viņam paliks vienīgi atmiņas. Tādas, kādas tās ir. Protams, vēl ir arī Nateniela grāmatas un ieraksti, taču tie visi ir tīri faktoloģiski priekšmeti. Arheoloģiskas liecības par to tēvu, kuru viņš nepazina, nevis par to, kuru pazina.

Viņš izkāpj no mašīnas un sāk iet pa nevainojami gludo celiņu. Seju svelmē rīta saule. Priekšā ir krematorija, cildena un pieticīga būve, veidota visnotaļ mūsdienīgi: cietkoksnes sijas un durvis, košas vitrāžas un elegants sarkanu kārniņu jumts.

Aiz muguras dip soļi; Gideons atskatās un ierauga, ka uz viņa pusi steidzas Megana. Viņš nebija domājis, ka policijas dāma ieradīsies, un ir aizkustināts. Meganai mugurā melna kleita līdz puslielam, melnas kurpes bez papēžiem; pār roku pārmests melns lietusmētelis. Labrīt, viņa, nedaudz aizelsusies, sveicina, cerams, jums nav iebildumu, ka esmu atbraukusi?

Nepavisam. Tas ir ļoti laipni no jūsu puses.

Viņi sāk kopā iet uz durvju pusi, un Megana sirsnīgi pieskaras Gideona jaunā melnā uzvalka piedurknei. Es nospriedu, ka jūs droši vien tur daudzus nepazīsiet, un nolēmu, ka jums nenāks par ļaunu zināms morāls atbalsts.

Gideons dziļi ievelk elpu. Tā ir. Paldies!

Megana cenšas neuzsvērt faktu, ka viņu interesē ari tas, kurš vēl būs ieradies. Viņa labprāt papētīs, kādas ir bijušas pavadītāju attiecības ar Natenielu Čeisu un kā Gideons uzvedīsies izšķirīgajā pārbaudījumā.

Krematorijas darbinieks ieved viņus kapelā, kur jau atrodas zārks. Priekšlikumu kopā ar katafalku braukt šurp no Šaftsberijas Gideons noraidīja. Tas būtu pārāk lēni. Pārāk mokoši. Viņš nevēlējās, ari lai tiktu teiktas slavinošas bēru runas.

Gideons un Megana ir vienīgie, kuri pavada šķirstu, kas aizslīd prom. Viņš nodur galvu, un Megana mierinoši saspiež viņa roku. Gideons cenšas nedomāt par to, ka tēva līķis šobrīd ieslīd mufeļkrāsnī, kurā ir nodrošināta neiedomājami augsta temperatūra vairāk nekā tūkstoš grādu. Būdams arheologs, viņš zina, ka sadedzinot mīkstie audi un orgāni iztvaiko; paliek tikai cietie kauli. Tad tos ar kaut ko sašķaidīs pulveri, pārvērtīs putekļos, pīšļos.

Pīšļi pie pīšļiem.

Viņš cenšas nedomāt nedomāt par šo cilvēku, kuru vairs nekad neredzēs. Par to, ko nav viņam pateicis. Par to, ko nevajadzēja sacīt.

Putekļi pie putekļiem.

Viņš dara to, kas viņam jādara. Un viss. Viņš vienkārši izpilda tēva vēlēšanos: kremēt un pelnus izkaisīt Stounhendžā.

Nepilnās piecpadsmit minūtēs viss ir beidzies. Bez fanfarām, bez vaimanām. Tikai klusums un tukšums.

Viņi dodas prom, un pa ceļam Gideons tiek informēts, ka pelnus viņš varēs paņemt pēc dažām stundām vai no rīta, kā viņam ērtāk. Gideons atbild, ka atbrauks jau šodien. Lai tas ir beidzies vienā dienā. Lai viņam vairs nav te jāatgriežas.

Abi ir nonākuši pie saviem automobiļiem. Gideons apstājas pie audi durvīm, itin kā nezinādams, ko tagad lai iesāk.

Uz bāru, Megana pēkšņi saka. Mēs nevaram vienkārši izklīst neiedzēruši, bez pienācīgām atvadām no jūsu tēva.

95

Keitlīna dzird briesmīgu dārdoņu.

Viņas slazda pretīgajā caurumā ieplūst dzestrs gaiss. Cauri sienai pastiepjas rokas, tās sagrābj viņu un rauj.

Viņa ir tik stīva un smaga, it kā būtu piekalta pie cietā akmens bluķa. Viņu izvelk no alas un pusstiepšus ved pa šauru, tumšu gaiteni. Tad viņa atrodas apaļā telpā, kurā deg sveces. Keitlīnai gribas aizsegt acis. Raustīgo liesmu rindas ir neizturami spožas. Šaipus aizvērtajiem plakstiem tīkleņu ķīmiskajos ekrānos tiek iededzināti apļi. Viņu pārņem milzīgas bailes, trūkst elpas.

Divi apmet viņai ap rokām virves cilpas. Viņu ved kā ēzeli pa pludmali. Velk uz riņķi pulksteņa rādītāju kustības virzienā. Nebeidzami ilgi. Divdesmit apļus pa šo auksto, nemīlīgo akmens kambari. Keitlīnai reibst galva; beidzot tie apstājas un padzirda viņu ar remdenu ūdeni. Viņai rūc vēders. No bada rauj krampji.

Pēc izstaidzināšanas un padzirdīšanas ēzeļa iemaukti tiek noņemti, abi atkāpjas un nozūd mūru ārējos lokos.

Tagad viņa var darīt, ko grib. Bet nekas nav darāms. Viņai apkārt ir tukša telpa. Šajā telpā viņu ir ieslodzījuši kaut kādi ļaudis, kas atrodas ārpus šīs telpas. Nav grūti saprast, ka tas viss ir smadzeņu kastrēšana. Vispirms viņu iesprosto tādā šaurībā, ka viņa nespēj pakustēties. Tad atvēl pārpārēm vietas: taču pakustēties viņa visviens nespēj.

Gribas brīvība. Tie grib iznīcināt viņas gribas brīvību.

Keitlīna apsēžas. Sakrusto kājas. Aizver acis, tā izdzēšot šausmu pasauli. Pūlas atrast sevi. Pūlas uztaustīt kādu nepārraujamu dzelzs stiegru, neiznīcināmu iegulu, no kuras vienmēr varēs smelties spēkus.

Mazpamazām viņa aizmirst šos cilvēkus, sveču vaskaino smārdu un raustīgo gaismu, akmens grīdas aukstumu, krampjus vēderā un kuņģa sulas svelošo garšu balsenē. Viņa izdzēš apkārtni. Tagad viņa atrodas nekurienē, savu sapņu drošajā tumsā.

Sāk sāpēt kājas. Keitlīnai vairs nav spēka. Viņa jūt, ka atmuguriski slīgst gar zemi, tūlīt nokritīs. Kā suņu bars viņai uzklūp kapučainie. Sagrābj un drīz stumšus, drīz vilkšus aizgādā uz šķīstīšanās zonu. Iegrūž kūpošajā ūdenī. Skatās, kā viņa mazgājas un apģērbjas. Tad aizved atpakaļ uz viņas cietumu.

Viņa atgriežas šaurībā, kur viņai nav vietas.

Atgriežas murgos.

96

Strauji vicinot melnos spārnus, putni paceļas blāvi zilajās debesīs, kas plešas pār tukšo lauku. Viens mirklis, un tie vairs nav redzami. Nepaliek pat melni punktiņi pie apvāršņa. Tarkvīns de Veils skatās satelītnavigācijas programmas logā. Datora ekrānā var izsekot to lidojumam augstu tālē.

-     Tas viņām labi izdevās, vai nav tiesa?

-     Un ja nu lijas neatgriežas? jautā Džimijs. Tad jūs tās dzenāsiet rokā visu atlikušo mūžu.

-     Maitasputniem nav dotumu tāliem lidojumiem. Vecais ekscentriķis nenovērš acis no datora ekrāna. Tie pēc dabas ir sliņķi. Pārvietojas, izmantojot gaisa strāvas. Saoduši barību, metas virsū. Viņš sasit plaukstas. Turklāt viņu vienīgā dabiskā vide ir Viltšīra. Citas viņi nezina.

-     Te apkārt ir daudz armijas bāzu, Džimijs brīdina. Kaut nu zaldātiem neienāktu prātā šaut.

-     Būs jau labi. Re, kur nāk atpakaļ! de Veils sajūsmināts izsaucas.

Tītarlijas plašā lokā pārlido pāri reindžroveram un nolaižas apmēram simt metru attālumā. Uzreiz sāk kārpīt zemi. Saodušas labāku barību, palido dažas pēdas tālāk un atkal kašņājas. Mazākā palec sānis un sāk ar knābi kapāt automobiļu iebrauktās sliedes divsimt metru no šķūņa krāsmatām.

Džimijs skatās bez sajūsmas. Viņš bija cerējis ko vairāk, gaidījis iespaidīgu skatu, apmēram kā tad, kad pēddzinēji suņi satrakojas, sāk smilkstēt un kast zemi, it kā gribēdami tūlīt pat izrakt tuneli uz Austrāliju. Tītarlijas nekādu teātri nespēlē. Gandrīz stundu tās slinki kārpa zemi turpat pie nodegušā šķūņa. Džimijs jūtas maķenīt vīlies. Viņš ieskatās pulkstenī.

-     Manuprāt, jāmet miers. Bet bija vērts pamēģināt.

-     Kā teiksiet. Sadabūšu kaut ko uzkodām un iemānīšu viņas būros, de Veils atbild.

-      Labi. Kamēr putnu saimnieks apiet apkārt mašīnai, lai no hermētiski noslēgtās sviestmaižu kārbas izķeksētu beigtu peli vai ko tamlīdzīgu, Džimijs skatās datora ekrānā. Tas ar GPS palīdzību reģistrējis putnu lidojumu, attēlojot to uz koordinātu režģa. Taču šīs līnijas ir jocīgas, tās ved bezmaz taisni šurpu turpu pa lauku; it kā putni tur būtu aruši vai pļāvuši zālīti.

Paga. Tas ir pārāk savādi. Kāpēc putni tā uzvedās? Viņš izkāpj ārā un pieiet pie savas mašīnas. Rakņājas pa bagāžnieku, sadabū dažus tukšus lietisko pierādījumu maisiņus un pārrāpjas pāri žogam. Aiziet iepretim tai vietai, kur tītarlijas joprojām knābā, un sāk vākt paraugus. Augsnes paraugus.

Tas ir diezgan drosmīgs pieņēmums, taču, ja viņš ir uzminējis pareizi, putni tomēr ir atraduši Tonija Neilora mirstīgās atliekas.

Pazudušā līķis ir kaut kā pārstrādāts viendabīgā masā un kā mēslojums izkaisīts klajā laukā.

97

Megana noliek uz galdiņa divas vīna glāzes. Šis bārs ir diezgan šizofrēnisks iestādījums. Pa pusei bistro, pa pusei krogs veco laiku stilā. Krabju pīrāgi un domino. Rukolas salāti un cūkgaļas ribiņas.

-     Paldies. Gideons pavelk glāzi uz savu pusi, taču nedzer. Viņam nedod mieru domas. Viņš grib tās izteikt skaļi. Atcerieties kad jūs atbraucāt pie manis uz tēva namu, es jums teicu, ka, manuprāt, viņš padarīja sev galu tās slepenās organizācijas dēļ Svētajo Kalpu ģildes dēļ?

Megana piesardzīgi pamāj ar galvu: viņa baidās par Gideona psihisko līdzsvaru un negrib viņu traumēt. Jā, atceros. Jūs teicāt, ka viņš šo slepeno organizāciju pieminējis savās dienasgrāmatās.

Gideons mana policistes skepsi. Vai jūs domājat, ka es esmu salauzies prātā? Ka tēva zaudējums man ir pārāk liela trauma un es vairs neesmu ņemams par pilnu?

-     Nē. Megana grib izrādīt līdzjūtību. Jūs noteikti neesat jucis. Tomēr es domāju, ka jums nācies pārdzīvot daudz stresa. Viņa pieliecas tuvāk un runā klusi: Gideon, ļoti iespējams, ka jūsu tēvs tiešām bija kādas slepenas organizācijas loceklis, taču es nedomāju, ka tam varētu būt kāds sakars ar viņa nāvi. Ak mūžs, cik nepatīkama ir šī saruna! Man ļoti žēl to sacīt, taču mana pieredze liecina, ka cilvēki izdara pašnāvību ļoti personisku iemeslu pēc, nevis saistībā ar dalību kaut kādos privātos klubos.

Gideons purina galvu un nervozi stumda glāzi pa galdu. Arī tas cilvēks, kurš ielauzās mana tēva namā un pielaida tam uguni, bija no šīs grupas. Viņš pieliecas tuvāk. Un runa nebūt nav par skautu pulciņu. Tā ir patiešām nejauka organizācija.

Megana pārslēdzas uz oficiālāku pratināšanas režīmu. Jūs tam ticat, taču pierādījumu jums nav, vai man ir taisnība?

-     Es to zinu, Gideons atbild un pieliek dūri pie krūtīm. Es zinu, vienkārši zinu.

-     Likuma priekšā ar to ir par maz. Megana redz, ka Gideonu viņas vārdi aizskar, taču, ja viņš sevi maldinās, no tā nekāda labuma nebūs. Vai jums nešķiet, ka, gadījumā ja jūsu tēvs būtu tādā biedrībā, tik ciešā brālībā, kāds no tās šodien būtu ieradies parādīt viņam pēdējo godu? Taču neviena nebija, tikai jūs un es.

Šī ir sevišķi sāpīga piezīme. Varbūt viņi nezināja. Avīzēs par to nebija rakstīts. Tad viņam ienāk prātā labāka doma: Varbūt viņi tīšuprāt neieradās. Meganai tiek veltīts salts skatiens. Varbūt viņi nojauta, ka tur būs policija.

Megana ļoti labi saprot, kas ar šo aizrādījumu patiesībā domāts. Ne jau tikai tādēļ es atbraucu.

-     Nē, nē, protams. Gideons attopas, ka atļāvies būt dzēlīgs. Piedodiet! Viņš beidzot iedzer malku no savas glāzes. Skābi āboli. Šobrīd viņam nekas negaršo un nepatīk.

-     Pie manis aizvakar bija vīrs no remontnieku firmas. Viņš teica, ka esot dzirdējis par ugunsgrēku un gribot palīdzēt man visu savest kārtībā. Apgalvoja, ka mans tēvs esot mēdzis viņu nolīgt, tādēļ es viņu ielaidu, lai novērtē postījumus. Tad atklājās, ka viņš otrajā stāvā ložņā pa tēva mantām.

Megana noliek savu glāzi. Vai viņš kaut ko paņēma?

-     Nepaspēja. Bet es viņu uzgāju tēva personiskajā istabā rakņājamies pie tām dienasgrāmatām, kuras es jums rādīju.

Megana nesaprot. Jūsu tēva personiskajā istabā? Tas ir, viņa guļamistabā?

-     Nē, blakusistabā. Viņš tur ir izbūvējis sev slepenu kambari. Tur glabājās visas viņa dienasgrāmatas. Nezinātājs to nevarētu atrast, bet es biju aizmirsis aizvērt durvis.

Varbūt viņš nejauši ielaidis mājā kādu blēdi, Megana prāto, vai vēl vienu kramplauzi, kas grib noskaidrot, kādas vērtīgas lietas tur var pievākt. Tas remontnieks vai jūs noskaidrojāt, kā viņu sauc?

-     Smitsens. Deivs Smitsens.

Megana izvelk no somas pildspalvu un pieraksta šo vārdu uz alus glāzes paliktņa. Vai lai noskaidroju, kas viņš patiesībā ir?

-     Nav vajadzības. Es jau pie viņa biju, viņš tiešām ir būvuzņēmējs. Es viņam skaidri un gaiši noprasīju, vai viņš kopā ar manu tēvu ir bijis Ģildes loceklis. Viņš liedzās.

Megana ilgi skatās uz pārgurušo un bēdu sagrauzto vīrieti, kas sēž viņai iepretim. Slepeni kambari. Mistiskas sektas. Būvuzņēmēji, kurus viņš notur par laupītājiem. Slims, nav vārdam vietas. Paranoja. Nebūs brīnums, ja izrādīsies, ka viņam ir posttraumatiskā stresa sindroms.

-      Gideon, es domāju, ka jums šobrīd viss rādās pārāk dramatiskās krāsās. Jūs esat ļoti daudz pārdzīvojis, un paies kāds laiks, līdz spēsiet mierīgi domāt par tēva nāvi, ielaušanos un uzbrukumu. Kad mēs būsim kādu arestējuši, jums kļūs vieglāk; cerēsim, ka tas būs drīz. Mēs analizējam to telefona fotogrāfiju, kuru jūs man iedevāt, un ievācam ziņas no mūsu ziņu avotiem ielās.

Gideons pamāj ar galvu. Megana redz, ka ar pateikto vēl nav diezgan. Mēs to visu uztveram nopietni. Goda vārds.

-     Nē, neuztverat vis! viņš atcērt. Mans tēvs izdarīja pašnāvību kaut kādu šīs grupas izrīcību dēļ. Viņi dara kaut ko briesmīgu. Un jūs to it nemaz neuztverat nopietni. Jūs interesē tikai tas nolāpītais ielaušanās gadījums un vēl droši vien arī noziegumu statistika. Viņš vienā paņēmienā izdzer atlikušo vīnu un pieceļas. Paldies par šo uzaicinājumu un par to, ka atbraucāt. Es došos prom. Man vajag mazliet svaiga gaisa. Gribu pabūt viens.

98

Braukdama atpakaļ uz Devaizesu, Megana pārdomā Gideona sacīto. Nav šaubu, ka viņa bailēm un paranojai nav nekāda pamata. Vienkārši stress izsitis profesora Čeisa dēlu no līdzsvara.

Kad viņa atkal apsēžas pie sava rakstāmgalda, viņai jau ir radies pavisam vienkāršs plāns, kā atbrīvoties no jebkādām šaubām šajā sakarā, pierādot, ka visi Čeisa dramatiskie apgalvojumi ir tikai pārkairinātas fantāzijas auglis.

Viņa paņem klausuli un ar noderīgu pazīšanos tīkla palīdzību dabū Solsberijas rajona slimnīcas hematoloģijas nodaļas vadītājas profesores Lilianas Kūperes telefona numuru. Profesore ir kādas viņas paziņas laba draudzene. Megana piezvana un izlūdzas, lai ārste sameklē asins analīzes, kas Gideonam slimnīcā tika veiktas pēc ugunsgrēka.

-     Rezultāti ir negatīvi. Nav pilnīgi nekādu patoloģiju. Šis cilvēks ir veselāks par veselu. Profesore bez pārliekas ieinteresētības pēta Gideona medicīniskos datus. Un vispār, spriežot pēc šīm piezīmēm, Gideons Čeiss kopš bērnības ne ar ko nav slimojis. Tad viņa apklust un klusē ilgi. Var dzirdēt datora taustiņu klaboņu. Hm, patiesībā es īsti nezinu, vai tam, ko es lasu, var ticēt. Viņas balss pauž pārsteigumu. Izskatās, ka bērnībā viņam noteikta nepareiza diagnoze. Te rakstīts, ka viņam esot bijusi HLL hroniska limfātiska leikēmija.

-     Kas tas ir?

-     HLL ir briesmīga slimība. Līdz četrdesmit gadu vecumam tā parasti neizpaužas. Tā ir iedzimta. Vienubrīd sākas problēmas ar asinsšūnu ražošanu, un to nav iespējams kontrolēt. Limfocīti vairojas pārāk ātri un dzīvo pārāk ilgi. To asinīs ir pārāk daudz, tie pilnībā pārmāc leikocītus, eritrocītus un kaulu smadzeņu trombocītus.

Megana katram gadījumam pārprasa, lai būtu droša, ka ir visu pareizi sapratusi: Bet viņam nav šīs slimības diagnoze bija kļūdaina?

-    Jā. Acumirkli. Atkal ir klusums: profesore no jauna pēta ierakstus. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka diagnoze bija nepareiza, taču izskatās, ka tas oficiāli nav atzīts. Ļoti savādi. Te rakstīts, ka slimība jau attīstījusies diezgan tālu un viņam jāsaņem proaktīva terapija. Tad, pēc vairākiem mēnešiem, ir vēl viena analīze, un viņa asinis ir tīras, gluži kā nupat, pirms pāris dienām. Viņa manāmi sapīkst. Te kaut kas nav kārtībā! Vienkārši nav kārtībā! HLL ir nedziedināma slimība, tā nevar vienkārši izgaist.

-     Bet sakiet, lūdzu, profesores kundze: vai tā tiešām ir? Tagad viņš ir pilnīgi vesels?

-     To nevar apgalvot par simt procentiem. Nav iespējams paziņot, ka neārstējama slimība ir pilnīgi izzudusi, taču, skatoties uz šīm analīzēm, man gribot negribot jāsecina, ka viņam vairs nav slimības, kura viņam bija saskaņā ar iepriekšējo diagnozi, un viņš bija nedziedināmi slims.

Megana pateicas un noliek klausuli. Tas nebija gluži tas, ko viņa bija gaidījusi. It nemaz. Gideona slimības vēsture apstiprina viņa neticamo stāstu par izdziedināšanu pēc nomazgāšanas ar Stounhendžas ūdeni.

Nākamais detektīvinspektores telefona zvans ir informācijas ievākšanai par Deivida E. Smitsena darījumiem. Pēc tam viņa pieprasa ziņas par būvuzņēmēja darba un mājas telefona zvaniem, kā ari kredītkaršu un bankas konta rēķinu izrakstus.

Spriežot pēc dokumentu plūdiem, kas elektroniski nogāžas pār viņu, Smitsens ir veiksmīgs, cienījams būvuzņēmējs un profesionāls ainavu dizaineris. Megana atver Google Maps un pēta viņa biroja telpu un mājas aerofotogrāfijas un trīsdimensiju uzņēmumus. Smitsens dzīvo lepnā savrupmājā, visticamāk, pārbūvētā zemnieku namā. Droši vien vismaz sešas guļamistabas. Vairākas piebūves. Viņa pievelk attēlu tuvāk. Spriežot pēc visa, peldbaseins un trenažieru zāle. Apkārt pamatīgs žogs. Elektriskie vārti un novērošanas kameras. Pieci vai seši akri. Megana aplēš tā visa vērtību: aptuveni trīs miljoni mārciņu. Vismaz. Tā, kur ir bankas dokumenti? Mjā, neizskatās, ka viņš atmaksātu kredītu. Viņam laikam vispār nav nekādu parādu. Saskaņā ar ceļu satiksmes dienesta datiem viņam pieder poršs ar nolaižamu jumtu, jādomā, ar to brauc sieva, un bentlijs ar personalizētu numurzīmi. Vēl daži datora taustiņu klikšķi, un atklājas, ka bankā viņam stāv itin glīts miljons.

Smitsena bizness, šķiet, plaukst un zeļ. Viņi abi ar sievu ir direktori sabiedrībā ar ierobežotu atbildību, kuras gada apgrozījums, pēc audita ziņām, ir vienpadsmit miljoni mārciņu un peļņa pusmiljons. Rādās, ka ienākumi atbilst dzīvesveidam. Megana pārbauda policijas datubāzi nē, Smitsens ir spodrs kā stikliņš. Nav pat neviena soda par mašīnas atstāšanu neatļautā vietā.

Viss ir pilnīgi tīrs un godīgs, tomēr Meganai ir nojauta, ka tā gluži nevar būt.

Viņa ir kaut ko palaidusi garām nepamanītu. Varbūt paskatīsimies atskaiti par mobilā telefona sarunām… Smitsenam pieder jaunākais 4G aifons, taču viņš to gandrīz nelieto. Megana rindiņu pa rindiņai izpēta zvanu sarakstu: zvanījis uz mājām, vairākas reizes rezervējis galdiņu vienā un tajā pašā restorānā, izlasījis pāris elektronisku vēstuļu. Tik veiksmīgam uzņēmējam taču ir darba pilnas rokas, viņam vajadzētu zvanīt vienā zvanīšanā! Megana vēlreiz pievēršas stacionārā telefona izrakstiem: tas izmantots tikpat reti. Vai nu viņš ģeniāli sadala pienākumus un viņa padotie skraida apkārt, zvanīdami un pelnīdami viņam naudu… Vai arī rēķini nepienāk nedz uz darba, nedz uz mājas adresi.

Proti, viņam ir vēl viens telefons: pirkts par skaidru naudu, barots ar priekšapmaksas kartēm. Par tādu nav jāslēdz līgums un īpašnieku nav iespējams sadzenāt rokā.

Kāpēc kaut kas tāds vajadzīgs miljonāram, kuram pieder smalkākais aifons? Viņa atliec muguru un pasmaida.

Smitsens kaut ko slēpj. Tas ir skaidrāks par skaidru.

99

Rēnajā novakares gaismā iedams uz akmeņu pusi, Gideons cenšas atcerēties, kad īsti viņš te bija pēdējo reizi. Liekas, pirms gadiem divdesmit, uzreiz pēc slimības.

Viņam līdzi ir tēva pelni īpaši iegādātā izkaisīšanas traukā, un viņu māc skumjas un nostalģija. Skatīdamies uz apkārtējiem laukiem, pār kuriem jau biezē migla, viņš atceras, kā tēvam pie rokas pa šiem miglainajiem laukiem gāja turp, kur slējās lielie akmeņi.

Aizritējuši divdesmit gadi, taču viņu sasniedz toreizējo izbaiļu atskaņas. Atbalsis no tā raižpilnā satraukuma, kuru viņš juta, būdams astoņus gadus vecs, uz bridi atstāts viens starp šiem milzeņiem. Likās, viņš tur stāvēja veselu mūžību. Viņu ielenca rēgaini tēli, augsti kā koki. Tie nāca arvien tuvāk. Stiepa uz viņa pusi pinkuļainas miglas rokas.

Gideons atceras visu. Tēvs todien runāja tik savādi. Par to, ka dzīvē ir tādas lietas, ko dēls pagaidām nesaprot, taču tās vajag cienīt un godāt. Piemēram, Mēness tā ir dieviete, viņa aizgādne. Neaptverams spēks, kas ir saistīts ar cilvēka zemapziņas spēkiem un dzīves cikliskajiem ritmiem auglību, ražu, gadalaiku miju. Viņš toreiz bija mazs un tiešām nesaprata.

Gideons raugās uz lielajiem sarsēniem un zilajiem akmeņiem. Redz, kā viņa tēvs uzliek roku uz akmens apļa vidū un otru izstiepj, aicinādams viņu pienākt klāt. Stāsta, ka dziļi šajā akmenī ir apslēpta pasaules dvēsele, tā noglabāta tur uz mūžu mūžiem.

Viņš negribēja saņemt tēva roku, taču paklausīja. Viņam bija ļoti bail. Likās, cauri diviem punktiem plūst elektriskā strāva: sprakšķoša, kvēlojoša enerģija, kas pārņēma un sasaistīja viņus abus. Tad tēvs veda viņu apkārt aplim. Lika pieskarties visiem pārējiem akmeņiem. Piespieda tiem klāt un turēja, un starp dzīvu miesu un akmeni pulsēdama plūda strāva.

-     Labvakar!

Gideons iztrūkstas. Viņš te nevienu nav redzējis, taču pēkšņi kāds viņu uzrunā. Viņš strauji pagriežas.

Tēvs!

Sekundes daļu viņam tiešām tā liekas. Sirds dauzās kā ārprātīga. Aiztrūkst elpa. Vīrietis, kas stāv viņa priekšā, ir tieši tēva augumā. Liekas, ari līdzīgā vecumā. Miglā šī līdzība ir pārdabiska un biedējoša.

Vīrietis pasmaida.

-     Piedodiet, es negribēju jūs izbiedēt.

-     Nekas. Es biju dziļi iegrimis domās.

Otrs pienāk tuvāk. Tagad ir skaidrs, ka viņš ir garāks un plecīgāks, nekā pirmajā brīdī likās, viņa īsie mati ir iesirmi. Tumšo acu skatiens caururbjošs.

-     Zināt, vispār jūs nedrīkstat te atrasties. Ieeja ir atļauta tikai pēc iepriekšējas vienošanās.

-     Piedodiet! Gideons atskatās uz autostāvvietas pusi.

-     Nevajag atvainoties. Man nekas nav pretim. Kas jums tur ir? Svešais norāda uz pelnu urnu.

-     Mana tēva pelni. Viņš vēlējās, lai es tos izkaisu šeit starp akmeņiem.

-     Laikam viņam šī bija ļoti svarīga vieta?

-    Jā. Gideons raugās uz necilo trauku. Viņš bija arheologs un daudzus gadus veltīja šo akmeņu pētīšanai. Uzskatīja, ka tiem piemīt maģiskas īpašības. Iespējams pat, ka tie ir svēti.

Svešais smaida. Tā domā daudzi. Tādēļ arī cilvēki brauc šurp. Man ļoti žēl, ka jūsu tēvs ir miris. Viņš cieņā noliec galvu. Es iešu prom, lai jūs varat izpildīt tēva vēlēšanos. Arlabvakaru. Viņš pagriežas un aiziet.

Gideons nekustas un skatās apkārt. Jau ir pavisam tumšs, migla plūst kā paisuma vāls. Pār kauliem noskrien šermuļi, un Gideons zina, ka nedrīkst vilcināties: vēl brīdis, un viņam nebūs dūšas izpildīt tēva dīvaino lūgumu.

Cilindriskā trauka vāciņš ir ciešs, taču viņš to uzmanīgi nostīvē nost. Nav ne jausmas, kur sākt, kur beigt. Varbūt vienkārši izkratīt trauku un iet prom, lai pelēkais pulveris paliek gaisā kā dūmi no nesprāguša šāviņa? Vai papūlēties izkliedēt pelnus puslīdz vienmērīgi?

Gideons ieskatās traukā un pieiet pie pirmā akmens iepretim Papēža akmenim. Tad turpina iet pulksteņa rādītāju kustības virzienā, birdinādams pelnus gar sarsēnu un zilo akmeņu loku. Trauks ir tukšs, iekams viņš apgājis pilnu apli, taču viņš turpina rituālu, līdz loks ir noslēgts.

Tad neizprotams spēks izvelk viņu apļa vidū un piespiež noslīgt ceļos. Mute izrunā vārdus, kurus viņš nespēja pateikt krematorijā. Tēti, piedod man! viņš tumsā čukst. Piedod, ka mēs viens otru tik maz pazinām. Piedod, ka es nepateicu, cik ļoti tevi mīlu. Piedod, ka nespējām pārvarēt to, kas mūs šķir, un atrast kopīgo mūsu sapņos. Es skumstu pēc tevis. Man tevis visu mūžu pietrūks.

Bālajam mēnesim pāri aizslīd melns mākonis. Iekams Gideons ir paspējis piecelties kājās, viņam galvā tiek uzmaukts maiss.

Četri Pielūki nogāž viņu gar zemi.

100

Megana jau grib izslēgt datoru un doties prom, taču atskan džinkstiens: pienākusi ziņa. Viņa gurdi noklikšķina peli un to atver. Ziņa ir no rekognoscēšanas nodaļas: kādā no pilsētas novērošanas kameru videomateriāliem ir atrasts cilvēks, kura seja atbilst miglainajam foto, ko Gideons uzņēmis ar savu telefonu.

Viņa lasa: "Kamera Nr. XR7 Tidvērtā identificējusi vīrieti, kura sejas biometriskie parametri atbilst Jūsu meklētajai personai. Lai redzētu uzņēmumus, noklikšķiniet uz ikonas un sazinieties ar koordinatoru."

Megana aizbīda kursoru uz videokameras bildīti un nospiež taustiņu. Sirds krūtīs salecas. Uzņēmumi ir pasakaini, turklāt to ir bezmaz desmit. Vairākos attēlos aizdomās turamais stāv pie veikala durvīm, atslēdz un aizslēdz tirgotavu. Tas ir gaļas veikals. Nolāpīts. Pavārs vai restorāna darbinieks tas viņai bija ienācis prātā, bet viņa nepadomāja, ka meklētais tikpat labi varētu būt ari miesnieks.

Megana uzreiz atceras savu slavējamo psiholoģisko portretu: baltais, vīrietis, vecums trīsdesmit līdz četrdesmit pieci gadi, fiziska darba strādnieks, iespējams, kādā no apkaimes restorāniem vai bāriem. Precīzi līdz pēdējam sīkumam.

Savā pacilātībā Megana nepamana, kā birojā ienāk viņas bijušais vīrs un meita, un paceļ galvu tikai tad, kad izdzird Semijas balstiņu.

-     Mammīt! Mammīt! Mazā skriešus brāžas pie viņas pa eju starp rakstāmgaldiem.

Megana izpleš rokas, apkampj meitiņu un piespiež sev klāt.

-     Atrasts bērns, saka Ādams. Apgalvoja, ka viņa māte esot slavena detektīve. Tā nu es nolēmu nogādāt tieši mammas rokās.

Megana noskūpsta Semiju un apsēdina sev klēpī.

-     Ko tu te dari?

Ādams atbild ar bezkaunīgu skatienu.

-     Mani informācijas avoti ziņoja, ka tu varētu doties mājās kopā ar mums.

Meganai gribas viņu atšūt, aizrādīt, lai nestrebj karstu. Bet viņi abi ar Semiju kopā izskatās tik laimīgi…

Ādams apsēžas viņai blakus tieši tajā brīdī, kad pa durvīm ienāk Džimijs Dokerijs. Skatieni sastopas. Ziņkārība no abu puses ir bezmaz sataustāma, teju, teju elektriska tādos brīžos kaķi saslej asti un sabož spalvas.

Džimijs ir nācis pie Meganas ar jaunumiem. Ar labiem jaunumiem, svarīgiem. Taču vīra kunga klātbūtnē viņš neko neteiks. Lika pagaidīt! Līdz ritam. Viņš tikai pamāj ar roku un aizsoļo tālāk. Ādams noskatās pakaļ un atļaujas pašapmierināti nosmīnēt.

101

Gideons pūlas kaut ko saprast. Viņš atceras to bridi, kad viņam kaut ko uzmauca uz galvas, viņu sagrāba spēcīgas rokas, pēkšņi kaut kas iedūrās kājā. Acīmredzot viņam iešļircināja sedatīvu, tad kaut kur aizveda un atstāja, lai beidzas medikamenta iedarbība.

Maiss no galvas ir noņemts, viņš sēž tumsā uz aukstas akmens grīdas.

Kaktos deg sveces. Telpa ir maza. Pavisam maza, un tajā nav durvju.

Viņš ir cietuma kamerā.

Vai varbūt tā nav kamera. Varbūt tās ir kapenes.

Vēl aizvien stipri apdullis, viņš uzraušas kājās un sazvārojas. Tad sāk taustīties gar sienām. Nē, izejas nav. Tēva dienasgrāmatā bija pieminēti cilvēki, kas apbedīti Templī. Tas sāk izskatīties ticami. Viņš ir iemūrēts Templī un atstāts te nomirt.

Sirdi sažņaudz baiļu trauksme. Te noteikti nav pietiekami daudz gaisa. Ilgi viņš neizturēs. Viņš paņem vienu sveci un nopūš pārējās. Nav nekādas vajadzības svilināt dārgo skābekli.

Stāvēdams tumsā ar vienīgo sveces galiņu, viņš izdomā, ka tomēr nav atvests šurp nomērdēšanai. Smitsens ir informēts, ka viņš veicis piesardzības pasākumus vienojies par inkriminējošu dokumentu nogādāšanu policijā, ja pats personiski nenorādīs, lai tas netiek darīts.

Svece izdeg.

Sirds sāk sisties vēl straujāk, cerības saplok. Mieru, drīz pie viņa kāds atnāks, tie gribēs izdibināt, kas viņam zināms, cik bīstams viņš ir.

Dobji nodārd akmens. Divās pretējās sienās parādās gaismas strēles. Iekšā sanāk garos apmetņos tērpti stāvi, sejas slēpj kapuces. Gideons nepretodamies ļauj, lai viņu sagrābj, savažo rokas un izvelk laukā. Šoreiz tie iztiek gan bez maisiem, gan bez acu aizsiešanas. Kaut kas ir mainījies.

Viņu ved pa garu līčloču gaiteni. Gaismekļi pie sienām ir arvien krāšņāki, pamazām pat it kā kļūst siltāks. Viņš iet starp diviem vīriešiem. Tas, kurš ir pa labi, pavelk sienā iedzītu dzelzs gredzenu. Sāk kustēties neredzami trīši, un daļa sienas ar troksni aizslīd prom. Viņu iegrūž pa šīm durvīm.

Pie apaļa meduskrāsas akmens galda, brūnā apmetnī ģērbies, sēž vīrietis, kuru viņš sastapa Stounhendžas miglā. Sēdies, Gideon. Vīrietis pamāj uz solu galda otrā pusē.

Gideons apsēžas uz auksta akmens sirpja. Nenolaiž skatienu no svešā. Tu mani nepazīsti?

-     Es jūs redzēju Stounhendžā.

Meistars pasmaida. Es tevi esmu redzējis vairākas reizes, kad tu vēl biji mazs. Mēs ar tavu tēvu bijām draugi.

Tas ir kas negaidīts.

-     Tad jūs zināt, ko viņam nācās pārciest. Kas notika ar manu māti un ko viņš darīja, lai izglābtu mani.

-    Jā, es zinu. Svešais pētījoši lūkojas uz Gideonu. Es nešaubos, ka tu esi daudz uzzinājis, droši vien no tēva dienasgrāmatām. Bet vai tu maz saprati lasīto?

-     Manuprāt, jā.

-     Pastāsti!

-    Jūs esat Meistars, Svētajo Kalpu ģildes garīgais vadonis. Mans tēvs bija Ģildes vecbiedrs un pilnvarots jūsu Šaurā loka dalībnieks. Jūs, viņš un daudzi citi ziedojat savu dzīvi Svētajo sargāšanai un to enerģijas atjaunošanai.

Meistars tikko noskāršami pasmaida. Nav gluži pareizi, taču nav ari tālu no patiesības. Viņam ārkārtīgi gribas izdibināt, cik daudz Nateniela puikam zināms. Vai tev ir kāds priekšstats par to, kā tiek uzturēta Svētajo garīgā enerģija?

-     Ar cilvēku upuriem. Upurēšana notiek pirms un pēc vasaras un ziemas saulgriežiem. Noteiktās Mēness fāzēs. Kā rakstīja tēvs, tas nepieciešams debesu un zemes līdzsvara atjaunošanai.

Oho, visu cieņu, nodomā Meistars.

-     Tu esi nopietns pētnieks. Taču starp teoriju un praksi ir liela atšķirība. Viņš sakrusto rokas, kuras slēpj brūnais apmetnis. Tu vēlējies ar mums tikties, Gideon. Ko tu gribi?

-     Lai jūs mani pieņemat. Man vairs nav ne mātes, ne tēva. Mana ģimene esat jūs. Es jau esmu Svētajo bērns, jūs pats zināt, ka tēvs mani vēl mazu nokristīja ar akmeņu ūdeni.

Meistars piekrītoši pamāj. Jā nudien. Viņš tevi nomazgāja Svētajo ūdenī, lūgdams, lai tie pasargā tevi no slimības, kas bija paņēmusi tavas mātes dzīvību. Viņš solīja ziedot tiem savu dzīvību, ja tev tiks dāvāts ilgs un slimību netraucēts mūžs.

Gideonam acīs sariešas asaras. Atmiņā atkal ataust Nateniela vārdi: "Es ar lielāko prieku ziedošu savas asinis, savu dzīvību. Ceru, ka tam būs kāda vērtība un ar to pietiks, lai kaut kas mainītos. Lai manu nabaga bārenīti gaidītu cits liktenis."

Meistars pieceļas un sāk staigāt šurpu turpu. Svētajie nav asinskāri briesmoņi. Tie nepieprasa visviens kādu cilvēku upurus. Tā ir dziļi fundamentāla došana un saņemšana, daļa no dzīvības un nāves rituma. Apmaiņā pret tavu dzīvību Nateniels apsolīja savējo. Viņš apņēmās kļūt par upuri, par ziedu.

Gideons pēkšņi vairs neko nesaprot. Tādēļ tā pašnāvība?

-     Nē. Tas nebija upuris. Tā bija egoistiska, neadekvāta rīcība. Viņš vēlējās, lai Šaurais loks atsakās no taktikas, pret kuru viņam bija iebildumi.

-     Kas tā bija par taktiku?

Meistars gurdi nopūšas. Tavs tēvs bija dižs pētnieks un uzskatīja, ka Ģildes negrozāmā mācība ir tāda, ka izredzētie tie, kuriem jākļūst par ziedu, ir tie, kas saņēmuši Svētajo balvas. Viņš apgalvoja, ka ikkatram, kas smēlies no dievišķās akas un dzīvojis ilgi un laimīgi, vēlāk jāmaksā dievišķie mesli. Šaurais loks tam nepiekrita. Tā uzskats ir, ka šo seno paražu pienācis laiks mainīt. Lai Svētajie paši izraugās ziedus.

-     Kā?

-      Pavisam vienkārši. Meistars nepiespiesti izpleš rokas. Cilvēki tiecas pie Svētajiem. Pielūki brāļi, kas tevi atveda no akmeņu loka, stāv sardzē un gaida. Ja kāds izjūt pamudinājumu pieskarties noteiktam Svētajam tam, kurš saskaņā ar siderisko zodiaku [5] tobrīd atrodas ascendentā [6] , šo cilvēku var atzīt par īsto ziedu.

Meistars apsēžas Gideonam blakus. Tagad viņš grib Nateniela dēlam pateikt ko tādu, kas jauno vīrieti sabiedēs, ļoti iespējams, dziļi satrieks viņu. Ģilde ir demokrātiska organizācija. Mēs ievērojam gadu simtiem senus likumus. Tomēr to interpretācija ir katra Meistara un viņa Šaurā loka tiesības un pienākums. Kad tavs tēvs izlēma nostāties pret Šaurā loka uzskatiem zieda jautājumā, viņš faktiski izšķīra savu likteni.

Gideons ir apjucis. Es nesapratu. Kāpēc mana tēva viedoklis ir tik svarīgs? Salīdzinājumā ar citu uzskatiem?

Tagad Meistaram ir skaidrs, ka Nateniels zēnam tomēr nav pastāstījis visu. Tāpēc, Gideon, ka tolaik, kad šis jautājums tika izšķirts balsojot, Ģildes Meistars nebiju es. Meistars bija viņš.

102

Keitlīnas kliedzieni cērtas biezajā akmenī kā superjaudīgs urbis. Viņa vairs nespēj. Šī melnā tumsa, šis klusums, tas viss padara viņu traku. Viņa dauza sava stateniskā zārka raupjās sienas ar dūrēm, ceļgaliem un galvu.

Abi Pielūki, kuriem uzticēta viņas uzraudzība, metas uz izolatoru. Nedrīkst pieļaut, ka viņa savainojas. Viņa nedrīkst mirt pirms noliktā laika. Tiek atdarīti aizslēgi, Keitlīna ripeniski izveļas no sava cietuma un sāpīgi nokrīt uz ceļiem. Viņas miesa ir vienās skrambās, garie, melnie mati blāvi no sviedriem un asinīm. Viņa griež zobus un spārdās.

Aizvāciet nagus, riebekļi! Laidiet mani vaļā!

Pielūki piespiež viņu pie grīdas. Meitenes seja ir asiņaina, koptās rociņas izvago neskaitāmas brūces. Arī pierē ir vairākas brūces viņa ir situsies ar galvu pret sienu. Vīri saskatās. Skuķis ir aptracis. Meties pret sienām kā vājprātīgs, mēģinājis padarīt sev galu.

Keitlīna vēlas tikai vienu: kaut šis murgs reiz beigtos. Pat tad, ja viņai jāmirst lai nāve nāk tūlīt! Tomēr mazpamazām viņa nomierinās. Prāts atkal ņem virsroku, meža zvērs viņā norimst. Vīri joprojām tur viņu piespiestu pie aukstās akmens grīdas. Viens uzmeties viņai virsū, ar ceļiem pietur viņas delmus, ar rokām spiež pie grīdas plaukstas. Otrs tup virs viņas potītēm. Tikai tagad, kad asinis kaut cik atplūst no galvas, viņa atskārš ko svarīgu.

Šie abi ir amatieri.

Viņa ir redzējusi, kā nevēlamas personas savalda Ēriks un pārējie apsardzes zēni. Viņi šādi neākstās. Lai kādu padarītu nespējīgu kustēties, pietiek izgriezt roku: vien jāzina, kā to izdarīt. Nervu centrā iebakstīts pirksts spēj apturēt smagsvara bokseri, bet to vajag prast. Šie divi neprot. Viņiem nav ne mazākās sajēgas. Kas ienāk prātā, to dara.

Keitlīna ieskatās tieši acīs vienam no kapučainajiem. Pietiek. Vairs nevajag mani turēt.

Tas palaiž vaļā viņas rokas. Pieceļas kājās, piesardzīgs un gatavs atkal mesties viņai virsū. Jāpaskatās, kas ar tām brūcēm viņai galvā, tas saka otram.

Abi pieceļ viņu kājās un grasās uzlikt roku dzelžus, taču Keitlīna atrauj roku. Ar celi no visa spēka iezveļ tuvākajam pa kājstarpi. Otrs Pielūks mēģina viņu sagrābt no aizmugures.

Keitlīna strauji saliecas un izsit vīru no līdzsvara, tad atmuguriski ietriec sienā. Kad tas atzveļas pret akmeni, meitene parauj galvu uz augšu tā, lai ar pakausi pēc iespējas spēcīgāk trāpītu kapučainajam pa seju. Būkšķis ir vienkārši pretīgs. Vīrs sašļūk un sagumst uz grīdas. Deguns ir lauzts, par to nav šaubu.

Neviena neturēta, Keitlīna stāv lāpu apgaismotajā Tempļa gaitenī.

103

Gideonu pārņem šķebīga tukšuma izjūta. Atklājums, ka tēvs ir bijis Ģildes Meistars, laupījis viņam visus dvēseles spēkus. Kaut ko tādu viņš nebija gaidījis. Viņš gribēja uzzināt patiesību. Viņam vajadzēja saprast, kāpēc tēvs labprātīgi šķīrās no dzīves. Būtībā viņam vajadzēja vainīgo. Šai patiesībai viņš nebija gatavs.

Meistaru Gideona dvēseles mokas neinteresē. Viņš grib saprast, cik daudz šis sprukstiņš zina, cik ļoti jābaidās no Nateniela puikas. Vai tu zini, kur mēs atrodamies? Kas šī ir par vietu?

-     Templis, Gideons neizteiksmīgi atbild. Viņa domas ir pavisam citur.

-     Un vai tu zini, kur tas atrodas?

Tas jau ir grūtāks jautājums. Gideons attopas no šoka. Tēva dienasgrāmatās rakstīts vienīgi par Tempļa būtību, par tā atrašanās vietu viņš neko nesaka. Tiesa, visas dienasgrāmatas es vēl neesmu atšifrējis. Gan jau kaut kur viņš izsakās konkrētāk.

Meistars pūlas izprast Gideona skatienu. Ļoti iespējams, ka Nateniels tiešām glabājis Tempļa atrašanās vietas noslēpumu. Tikpat iespējams ir ari tas, ka viņa dēls visu zina un aptver to nevajag atklāt, jo tas viņam var izrādīties bīstami. Ņemot vērā, ka tu neesi viens no mums neesi iesvaidīts -, tu esi labi informēts. Viņš saņem rokas. Un tā ir problēma. Ko lai mēs ar tevi iesākam?

Gideons pievirzās viņam tuvāk. Ļaujiet man piedalīties! Pieņemiet mani! Nezinu, ko citu es varētu iesākt. Tagad, kad man vairs nav tēva. Ņemot vērā viņa zvērestu. Man pats liktenis ir lēmis būt saistītam ar Svētajiem, lai notiek kas notikdams.

Pat ja mēs vēlētos tevi uzņemt Ģildē, es neesmu pārliecināts, ka tu esi gatavs. Iesvētīšana nav joks. Ir nepieciešams, lai starp Meistaru un iesvaidāmo pastāvētu absolūta savstarpēja uzticēšanās. Brīdī, kad līst lūdzēja asinis, šī uzticēšanās ir viņa vienīgais atbalsts un patvērums. Tās sāpes ir neizturamas, neiedomājamas.

Gideons nodur galvu. Tāda ir mana vēlēšanās.

Meistars ar vienu roku satver Gideonu aiz zoda, pavērš viņa seju pret sevi un ieskatās viņam acīs. Kā mēs varam zināt, ka, mums piebiedrojies, tu neturpināsi sava tēva uzsākto pretošanos?

Gideons vairs nespēj nosēdēt mierīgi. Es negrasos nekādā veidā kaitēt nedz jums, nedz Ģildei. Es vēlos tikt uzņemts sadraudzē. Tāpat kā reiz mans tēvs. Es vēlos nodzīvot pilnestīgu mūžu un saņemt Svētajo balvas. Es negribu, lai manu dzīvi gandē slimības lāsts. Un es pilnīgi noteikti nevēlos visu atlikušo mūžu pavadīt bailēs, ka man uzbruks vai manai mājai pielaidīs uguni.

Meistars saprot, ka Gideonam ir pietiekams iemesls vēlēties, lai viņu uzņem Ģildē. Un, viņu nogalinot, Ģilde nopietni riskē, ka tās eksistence nāks gaismā, par to sāks interesēties un atjaunotnes rituālu nebūs iespējams turpināt. Es zinu, kā tu vari apliecināt savu lojalitāti un savu nolūku nopietnību. Ja tu to izdarīsi, es personiski galvošu par tevi. Un iesvētīšanai jāsākas šovakar pat.

-     Kas man jādara?

-     Tava tēva dienasgrāmatas. Atdod tās, un varēsi stāties mūsu rindās.

Gideons noraidoši pagroza galvu. Es zinu, kāda ir iesvētīšana. Esmu gatavs ļaut, lai jūs ar nazi cērtat manu miesu un ar āmuru skaldāt manus kaulus. Vai ar to nepietiek?

-     Nē. Šīs dienasgrāmatas ir nazis, ko tu pats turi pie savas miesas, un tavi draudi ir āmurs, ko tu pacel sev virs galvas.

Gideons mēģina izdomāt, kā lai izkļūst no šī strupceļa, kurā nonākusi saruna.Es jums atdošu ceturto daļu dienasgrāmatu pirms iesvētīšanas un piezvanīšu tam cilvēkam, kuram bija jānogādā tās policijai, norādīdams, ka to nevajag darīt. Pēc iesvētīšanas atdošu jums otru ceturtdaļu. Pēc gada vēl divdesmit piecus procentus.

-     Tie ir tikai septiņdesmit pieci procenti. Kad mēs saņemsim atlikušās?

-     Iespējams, nekad. Gideons smaida. Vai varbūt tad, kad es Ģildes mācības būšu apguvis pietiekamā mērā, lai jūs būtu apmierināts. Kad jūs būsiet gatavs ļaut, lai es ieņemu Meistara vietu.

104

Keitlīna metas skriešus. Skrien, cik vien ātri basās kājas spēj viņu nest. Nonāk pie īsa, tumša gaiteņa. Var doties gan pa kreisi, gan pa labi. Viņa nogriežas pa labi. Joņo, sirdī pateikdamās par to, ka raupjā kleita ir pietiekami plata.

Viņa skrien ātri. Diendienā nostiprinājusi kāju muskuļus trenažieru zālē. Pieci kilometri uz celiņa. Vēl pieci uz eliptiskā trenažiera. Cik labi, ka viņa visu mūžu ir bijusi sportiska! Viņu šeit mocīja, badināja un biedēja, taču viņa vēl aizvien ir spēcīga un vingra.

Gaitenis met līkumu, tālāk ir tumša dūmaka, gals nav redzams. Ja viņai ir paveicies, viņa skrien gar ārsienu. Tādās sienās parasti ir durvis. Viņa atskatās nevienas dzīvas dvēseles. Šis cietums ir lielāks, nekā viņai bija licies. Daudz lielāks. Uz akmeņiem, kas zib zem viņas pēdām, ir kaut kas rakstīts, izskatās pēc grebuma. Kapakmeņi. Viņa skrien pa kapiem! Sirds sāk sisties vēl ātrāk. Tad viņa paceļ galvu un atskārš vēl arī ko citu šis gaitenis ved pa apli.

Tieši priekšā ir abi kapučainie, no kuru nagiem viņa pirmīt izrāvās.

Tikai šoreiz viņi nav divi vien. Tur ir vesels bars. Un visi gaida viņu.

CETURTĀ DAĻA

105 TREŠDIENA, 23. JŪNIJS

Rīta sanāksmē, uz kuru pārvaldes priekšnieks ir sasaucis visus, kas meklē pazudušo Keitlīnu Loku, nepiedalās vienīgi izmeklētājs Džošs Gorens. Viņu tas ne mazākajā mērā neuztrauc. Viņš ir parūpējies, lai informācijas aprite allaž ietvertu arī viņu. Gorenam ir sava aģentūra žurnālisti, policisti un valsts ierēdņi; desmit tūkstoši dolāru, kurus viņš iespieda FIB aģenta Alvesa saujā, gādās, lai viņš acumirklī uzzinātu jebko jaunu un ievērības vērtu.

Pārkurinātajā sanāksmju zālē Alana Hanta vietnieks Gregs Dokerijs uzrunā septiņus pārējos:

Mums vajadzīga pilnīga un konfidenciāla būtiskāko izmeklēšanas datu apmaiņa. Aizmirsīsim par to, kas mūs šķir, un strādāsim kopā! Tādēļ mēs esam šeit. Pēc dažām stundām pārvaldes priekšnieks personiski apliecinās viceprezidentam Lokam, ka viņa meitas meklēšanā iesaistīti pilnīgi visi mūsu rīcībā esošie spēki. Komandieri Gibson, lūdzu, informējiet mūs par to, kas jums jauns.

Bārnijs Gibsons skatās pāri galdam un uzreiz redz seismiski bīstamās līnijas. Abi FIB aģenti sēž vienā pusē, Viltšīras pārvaldes policisti otrā, arī viņš pats ar saviem Londonas kolēģiem apmeties savrup. Atšķirības pieredzē un kultūrā, plaisas, kuras vienas vienīgas operācijas laikā nebūs iespējams pārvarēt. Šā rīta agrumā mēs saņēmām vēl vienu ziņu no grupējuma, kura rokās, pēc mūsu domām, atrodas Keitlīna. Noskaidots, ka zvanīts no Francijas, taču šoreiz tā nebija Parīze. Zvanītājs izmantojis telefona automātu Kannās, Francijas dienvidos.

Džons Roulendss iekaisis paceļ rokas. Atvainojiet, taču man tas izklausās absolūti neticami. Mēs neatrodamies Francijas dienvidos, un ari Keitlīnas tur nav.

Priekšnieks uzmet detektīvu nodaļas šefam iznicinošu skatienu. Džon, vai jūs, lūdzu, nevarētu uz brīdi aizmirst savas īpatnējās teorijas? Vēlāk mēs par tām varēsim prātot, cik tik uziet. Varbūt tomēr vispirms noklausīsimies ierakstu? Ieturējis pauzi, viņš uzrunā visus: Zvana laiks un ziņas saturs liecina, ka nolaupītāji reaģējuši uz Kailijas Lokās preses konferenci.

Bārnijs Gibsons nospiež atskaņošanas pogu. Saspringto klusumu pārtrauc traucējumu izkropļota vīrieša balss: "Lai Keitlīna Loka atgrieztos pie vecākiem sveika un vesela, mēs pieprasām divdesmit miljonus dolāru. Viņas māte ir apsolījusi desmit miljonus, tēvam jāseko viņas piemēram. Mūsu nosacījumi ir šādi: FIB, Lielbritānijas policija un tas neatkarīgais detektīvs publiski paziņos, ka apmaiņas norise netiks novērota. Nebūs nekādu mēģinājumu apcietināt apmaiņā iesaistītās personas. Pārējos nosacījumus mēs paziņosim tikai pēc tam, kad būsim saņēmuši šīs garantijas. Esiet tik laipni un saprotiet: mēs varam turēt Keitlīnu Loku, cik vien ilgi mums labpatīk. Gadiem, ja tas būs nepieciešams. Agri vai vēlu mūsu prasības tiks izpildītas." Tad sanāksmju zālē pēkšņi atskan Keitlīnas balss: "Mammu, es esmu Kannās netālu no viesnīcas Carlton, kur mēs ar tevi un Fransuā toreiz dzīvojām kinofestivāla laikā. La Croisette šodien līst, un Palais de Festivāls notiek konference par videospēlēm. Tēti, ar mani viss ir kārtībā. Man nedara pāri. Lūdzu, izdari tā, kā viņi vēlas." Tad mikrofonu pārņem vīrieša izkropļotā balss: "Atkārtoju vēlreiz: ja mēs ar televīzijas starpniecību nesaņemsim nepieciešamās garantijas, mēs vairs necentīsimies ar jums sazināties."

Pēc tam dzirdama tikai šņākoņa: ieraksts ir beidzies. Izmeklētāji sēž klusēdami, visi ir apstulbuši. Bārnijs Gibsons zina visi šobrīd iztēlojas, kā uz jaunajām ziņām reaģēs Keitlīnas vecāki. Viņš saņemas, noliek emocijas pie malas un turpina: Ierakstā minētie fakti atbilst patiesībai. Laikapstākļi Kannās vakar bija tādi, kā Keitlīna sacīja, un pilī patiešām notiek minētais pasākums. Tehniskie speciālisti abos Atlantijas okeāna krastos apstiprināja, ka zvanīts no Kannām un fona trokšņi ir adekvāti tiem, kādi raksturīgi attiecīgajam Francijas Vidusjūras piekrastes reģionam. Tod, vai vēlaties ko piebilst?

-     Tas ir nevis ieraksts, bet monstrs, FIB pārstāvis saka.

-     Kamēr jūs te gulējāt, mūsu tehniķi to izšķetināja un apstiprināja, ka ari šoreiz tas ir salikts kopā no vairākiem līmeņiem. Abas balsis ierakstītas atsevišķi, tad saliktas kopā un pēc tam pievienots trešais celiņš fona troksnis. Mēs izanalizējām sievietes balsi, un varam nešauboties apliecināt, ka runātāja ir Keitlīna. Vīrietis, domājams, ir anglis, tas pats, kas runāja pirmajā ierakstā.

-     Vispirms Parīze, tagad Kannas… ierunājas pārvaldes priekšnieka vietnieks. Viņu netur vienā vietā. Droši vien kaut kur ved ari šobrīd, kamēr mēs te runājam.

-     Tādā gadījumā ir saprotams, kāpēc viņi zvana no telefona automātiem, piebilst Gibsons. Tas, ka šos automātus nav grūti atrast, viņus neuztrauc, jo, kamēr mēs tos sadzenam rokā, viņi jau sen ir prom.

-     Vai vispār nekad tur nav bijuši, iebilst Džons Roulendss, kurš joprojām netic, ka Keitlīna atrodas Lamanša viņā krastā.

-     Tikpat labi viens ir sēdies uz motocikla un braukā pa Eiropu, sūtīdams mums šos ierakstus. Es neesmu pārliecināts, ka viņa ir izvesta no Anglijas.

-     Mums jābūt gataviem jebkādai iespējai, Hants pieliek prātojumiem punktu. Greg, jums būs man jāziņo, kā tiks sadalīti resursi un jaudas.

-     Klausos, ser, vietnieks paloka galvu.

-     Ko darīsim ar viņu prasībām, ar tiem nosacījumiem? Džons Roulendss vaicā.

Hants izteiksmīgi savelk uzaci. Lielbritānijas valdība, policija un tauta ar cilvēku nolaupītājiem netirgosies. Tas ir mūsu princips. Nekad neesam uz to ielaidušies un arī turpmāk neielaidīsimies.

Denijs Alvess piekrizdams pamāj. Arī viceprezidents Loks atbildēja tāpat. Var jau būt, ka viņš piekāpsies, jo šī ir viņa miesīga meita, tomēr es šaubos.

-     Nemūžam, paziņo Bērdžess. Toms nav tāda kaluma cilvēks. Viņš ir ciets kā krams. Tie pretekļi var gaidīt kaut gadu desmitiem, viņš nekādās andelēs neiesaistīsies.

106

Kuru katru brīdi parādīsies meklētais.

Viņš būs baltais vīrietis, trīsdesmit līdz četrdesmit piecus gadus vecs un tieši tāds kā viņas psiholoģiskajā portretā. Megana to vienkārši zina, un viss.

Inspektore atrodas Tidvērtā, viņa sēž mašīnā iepretim lieliem skatlogiem un ne uz mirkli nenolaiž acis no izkārtnes, uz kuras lepni rakstīts: "Mets Atlijs. Miesniekmeistars." Kad būs izdevies viņu pienācīgi identificēt, Megana pieprasīs kratīšanas orderi un apgriezīs viņa māju kājām gaisā. Kazi, tur atradīsies drēbes, kas atbildīs Karaliskajā Tolardā atrastajām skrandām. Vai varbūt instrumenti, tādi paši kā somā, kuru viņš aizmirsa Čeisa muižā.

Ir pusdeviņi no rīta, un viņa te pacietīgi sēž jau stundu. Domas aizklīst pie atjaunotajām attiecībām ar bijušo vīru. Viss risinās tik jauki. Ādams nakšņoja pie viņas abu kādreizējā namā -, un Semija šorīt ieslīdēja guļamistabā, smaidīdama tik platu smaidu kā melones šķēle.

Pulksten astoņos četrdesmit tieši viņai priekšā pāri ielai pārskrien vīrietis; viņš atver tirgotavas durvis un ieslēdz gaismu. Megana skatās, kā viņš apliek sarkanbalti svītrainu priekšautu un aiz letēm rosās gar saldētavām. Vēl pavisam jauniņš, nedaudz pāri par divdesmit. Nē, viņa gaida citu. Minūti pāri deviņiem zēns apgriež otrādi durvīs iekārto plāksnīti, pavēstīdams pasaulei, ka tagad skārnis ir atvērts. Megana turpina gaidīt. Deviņos trīsdesmit viņa izkāpj no mašīnas, izņem no somas piezīmju grāmatiņu un dodas iekšā.

Verot durvis, nošķind zvaniņš. Viņa sveicina pirmā: Labrīt, mani sauc Eilīna Beksendeila. Esmu no municipalitātes Cenu kontroles departamenta. Kā jūs sauc? viņa gatavojas pierakstīt.

-     Karls. Karls Pringls. Zēns izskatās pagalam apjucis. Es par cenām neko nezinu.

-     Ak tā? Kurš tad zina? Viņa zīmīgi skatās apkārt.

-    Jums jārunā ar Metu. Misteru Atliju. Viņš ir veikala saimnieks. Es te tikai strādāju.

-     Un kad es varētu ar viņu aprunāties?

-     Viņa šodien nebūs. Teica, lai es te palieku par galveno.

-     Viņš ir slims?

-     To viņš neteica. Vienkārši paziņoja, lai es nāku un strādāju, viņš vēlāk piezvanīs.

Lai atrastu Atliju, Meganai informācijas pietiek. Viņš noteikti būs vēlētāju reģistrā, par viņu būs ziņas nodokļu un veselības departamentā. Nav nekādas vajadzības tirdīt jaunekli.

-     Labi. Atbraukšu kādu citu dienu. Viņa dodas prom; atkal nošķind zvaniņš.

Pa ceļam uz pārvaldi viņa pa telefonu pieprasa informāciju par pazudušo miesnieku. Ja viss būs labi, ap to bridi, kad viņa būs darbā, visi dati jau būs priekšā.

Kad viņa ienāk inspektoru istabā, pretī ar platu smaidu un papīra lapu pieceļas Džims Dokerijs. Es jau iegriezos laboratorijā. Paskaties!

Viņš lepni nomet Meganai uz galda tiesu medicīnas ekspertu ziņojumu, ar pirkstu piebiksta pie svarīgākajām rindkopām un katram gadījumam ari paskaidro: Lauks pie nodegušā šķūņa ir pilns ar niecīgām cilvēka mirstīgo atlieku daļiņām.

Megana neviļus iepleš acis.

-     Tu dabūji suņus?

Džimijs smejas. Nē! Kaut ko labāku! Varbūt tev liksies, ka tas ir pilnīgi dulls gājiens, bet es biju lasījis, ka Vācijas detektīvi līķu meklēšanai izmanto klijānus. Kad nu man neizdevās dabūt ne radaru, ne pēddzinējus suņus, es sameklēju kādu eksotisko putnu audzētāju, un viņš uz to lauku atveda divas tītarlijas. Viņš atkal lepni papliķē pa ziņojumu. Un paskat, ko mēs atradām!

Iespaidīgi, Megana nodomā. Viņa lasa mikrobiologa ziņojumu. Pārbaudītajos augsnes paraugos atrastas cilvēka mirstīgo atlieku daļiņas. Visi identificētie DNS paraugi ir identiski.

-     Redzi, priekšniecīt? Tu teici, ka Tonijs Neilors ir aprakts tajā laukā. Tev bija taisnība!

Megana atgādina sev, ka nedrīkst pārlieku sapriecāties. Vis-, pirms pārbaudīsim, vai tas tiešām ir Neilors, un tikai tad sāksim par to stāstīt citiem. Pamēģini no māsas vai vecākiem sadabūt ģimenes DNS paraugu. Tad viņai ienāk prātā vēl viena doma: A, un parunā ar tā lauka īpašnieku! Viņš jau nu gan laikam gribēs zināt, kā tas nākas, ka viņa lauks ir apsmidzināts ar cilvēka mirstīgajām atliekām!

107

Gideons iziet no Tempļa gluži tāpat, kā pirmīt tajā ieradās. Ar maisu uz galvas, saķēdētām rokām, iesēdināts neuzkrītoša furgoniņa aizmugurē.

Pēc minūtēm divdesmit auto nogriežas nost no ceļa un apstājas. Durvis tiek atvērtas, un Gideons izdzird putnu dziesmas. Ir agrs rīts. Mierīgie iedzīvotāji vēl guļ. Grīda viņam zem kājām ieliecas: kāds iekāpj furgoniņa aizmugurē, sagriež viņu otrādi un aiz kājām velk pa grīdu. Tad viņa kājas tiek izkarinātas laukā, viņš tiek apsēdināts, viņam no galvas noņem maisu.

Viņam pretī neskatās Deivs Smitsens. Tas ir cilvēks, kurš viņu gandrīz nogalināja: tas pats, kurš atstāja viņu bezsamaņā guļam tēva degošajā kabinetā. Gideona skatiens neviļus aizceļo pie vīrieša rokām: tur, uz mazā pirkstiņa, ir zīmoggredzens, no kura viņam sejā toreiz palika plata brūce. Vīrietim aiz muguras plešas mežs. Teicama vieta kapa izrakšanai un līķa paslēpšanai.

Tad viņa redzeslokā smaidīdams parādās Smitsens. Tas ir Muša, bet mani tu kopš šīs dienas sauksi tikai par Pūķi. Tu pret mums abiem izturēsies kā pret mīļiem, sen neredzētiem brāļiem. Vai arī mēs tevi nogalināsim. Izvēlies pats, kas tev labāk patīk.

Muša izvelk no bikšu aizmugures kabatas šaujamo un piespiež saltu stobru pie Gideona pieres. Man, piemēram, ir vienalga.

Pūķis ērti apsēžas uz furgoniņa pakāpiena un apliek roku Gideonam ap pleciem, tēlodams omulību un draudzīgumu.

Viens no mūsu likumiem ir slepenība. Pastiprināta slepenība, ja tu saproti, ko es ar to gribu teikt. Un tās nodrošināšanu Meistars ir uzticējis mums abiem ar Mušu. Viņš saspiež Gideona plecu. Ja tev patīk būt dzīvam, tad tu dzīvosi saskaņā ar likumiem. Kategoriski aizliegts par Ģildi, Kalpiem vai Svētajiem runāt ar nepiederošām personām. Nekad un nekādos apstākļos. Tu mums nezvanīsi pa telefonu. Tu nespersi kāju pie mums mājās vai darbā. Vispār nemēģināsi ar mums sazināties. Mēs paši tevi atradīsim. Ja mēs tev zvanām, tu nenosauc ne savu vārdu, ne mūsu vārdus. Tu sauksies tajā vārdā, kas tev tiks dots, ja tu iziesi iesvētīšanu. Tikai un vienīgi tajā vārdā. Paturi to visu prātā! Ja pēkšņi tev kaut kas aizmirsīsies, tikpat pēkšņi var gadīties, ka manam draugam paslīd rādītājpirksts.

Mušas acīs sprēgā dzirksteles, un viņš ciešāk piespiež stobru Gideonam pie galvas. Bum!

Pūķis pieceļas kājās. Iesēdini viņu priekšā, tad vari braukt.

Muša pieved Gideonu pie pasažiera durvīm, palīdz iekāpt kabīnē, aizcērt durvis un dodas prom pie mersedesa, kas stāv turpat netālu. Tas nomirkšķina oranžus lukturus: Muša ir nospiedis elektroniskās atslēgas podziņu.

Pūķis iedarbina furgoniņu un sāk braukt, vienlaikus runādams: Plāns ir tāds. Es tevi aizvedu uz mājām un pagaidu, kamēr tu savāc tās sava tēva dienasgrāmatas. Tās tu atdod man, un es tevi aizvedu atpakaļ pie Meistara. Elementāri.

-     Tad jau tas laikam būs tev pa spēkam.

Pūķis smejas.

-     Mums ar tevi vajadzētu tikt skaidrībā par dažām vienkāršām lietām. Pirms dažām stundām Šaurais loks balsoja par to, uzņemt tevi vai ne. Izšķirošā bija Meistara balss. Viena balss. Skaidrs? Tāpēc labāk nevis runā, bet klausies. Saprati? Viņš draudīgi nozibina acis. Turpmākās divdesmit četras stundas par tevi esmu atbildīgs es. Es tevi aizvedīšu pie Meistara naža un āmura. Ja tu iesvaidīšanā nedabūsi galu, attapies tu vispirms ieraudzīsi manu seju. Kopš tā brīža tu man būsi parādā uzticību. Tu darīsi to, ko es tev teikšu un kā es teikšu. Ir skaidrs?

Gideonam nav šaubu, ka viņš tiek kacināts. Skaidrs kā diena. Tu te tēlo skarbo džeku, bet patiesībā esi tikai Meistara izsūtāmais zēns. Tu dari tikai to, ko viņš tev liek.

Pūķis strauji uzsit pa bremzēm. Furgoniņš apstājas, motors apklust. Gaļīga dūre ietriecas Gideonam sejā tā, ka viņa galva atsitas pret sānu logu. Gideons paceļ elkoni, mēģinādams aizsargāties, taču Pūķis jau ir laukā no sava sēdekļa un zvetē viņam pa galvu.

Piekaušana neilgst ne desmit sekundes. Tad Pūķis ar dzelzs pirkstiem sagrābj viņu aiz rīkles un iekrauj vēl pēdējo reizi. Sevišķi sāpīgi. Un tagad atceries, gudriniek: kad mēs esam divi vien, tavs meistars esmu es. Tu piederi man. Es biju gatavs nogalināt tavu tēvu un esmu vairāk nekā gatavs nogalināt tevi.

108

Tālākais brauciens uz Nateniela Čeisa muižu norisinās nepatīkamā klusumā. Sevišķi nepatīkams tas ir Gideonam. Viņam ir pušu lūpa un viens zobs šūpojas.

Pūķis stumšus iestumj viņu pa durvīm un taisnā ceļā dzen uz otro stāvu uz slepeno kambari.

-     Nav slikti uztaisīts, viņš nopurpina, kad Gideons atbīda kustīgo paneli otrā stāva vestibilā. Viņš uzsit pa to ar saviem mūžam notraipītajiem celtnieka pirkstu kauliņiem. Nepavisam nav slikti. Ja es te jau nebūtu bijis, tad neparko neuzminētu, ka te aizmugurē ir istaba.

Gideons neliekas dzirdējis un ieiet šaurajā, garenajā telpā.

Ieraudzījis, ka plaukti ir tukši, Pūķis pat nemēģina slēpt šoku. Tur, kur agrāk rindojās dienasgrāmatas, tagad ir tikai putekļi un izbalējusi krāsa.

Gideons piespiež pie mutes roku, slaucīdams asinis. Tu cerēji uz ko citu?

-     Turi vien savu muti! Pūķis novīpsnā pats par savu joku un sāk staigāt šurpu turpu. Pieklaudzina pie sienām. Dažās vietās piecērt papēdi pie grīdas. Varbūt te ir vēl kāds slepens kambaris? Viņš vēlreiz iesper pa grīdu.

-     Tevi vairs neuztrauc manas bojātās sijas? Gideons ironiski noprasa.

-     Tās ir no ozola, Pūķis atrūc. Tādas sadegtu tikai Lielajā Londonas ugunsgrēkā.

Viņš citu pēc cita izklaudzina griestu paneļus. Gideons nespēj nolaist acis no griestu tālākā stūra, tur, kur blakus ir tēva teleskops.

Pūķis met mieru tikai pāris collu pirms tā. Nu, un kur tad viss ir? Kur palikušas tava senča dienasgrāmatas?

Gideons nepaspēj atbildēt, jo atskan elektrisks džinkstiens. Kāds zvana pie vārtiem. Pūķis salecas. Tu gaidi ciemiņus?

Gideons parausta plecus. Nē. Virtuvē ir apsardzes monitors. Var paskatīties, kas tur ieradies.

Viņi atgriežas pirmajā stāvā. Sienā iedarinātajā ekrāniņā redzama pie vārtiem apstājusies mašīna, kurā sēž sieviete.

-     Es viņu pazīstu, Gideons saka. Tā ir detektīve, kas vada mana tēva nāves izmeklēšanu. Viņa noteikti redz, ka pie mājas stāv mana mašīna un tavs furgons.

-     Laid iekšā, bet tiec no viņas vaļā pēc iespējas ātrāk! Pūķis dodas uz ugunsgrēka izpostīto kabinetu. Izskatās, ka mani te tomēr gaida šāds tāds darbiņš…

Gideons ielaiž Meganu pa vārtiem, atver ārdurvis un iziet viņai pretī. Pa ceļam vēlreiz noslauka no mutes asinis.

-     Labrīt, inspektore Beikere! Nebiju domājis, ka jūs šorīt iegriezīsieties.

Megana paķer somu, izkāpj no mašīnas un aizver durvis. Es gribēju paskatīties, kā jums klājas. Viņa pamana pietūkušo, asiņaino muti. Un rādās, ka diez cik labi jums neklājas. Kas atgadījās?

Gideons atkal pieliek roku pie mutes. Es mēģināju savest kārtībā kabinetu un pakritu. Nav tik briesmīgi, kā izskatās.

Meganas skatiens aizslīd viņam garām Pūķis ir iznācis no mājas un soļo uz furgoniņa pusi. Arī Gideons pašķielē. Jā, misters Smitsens mēdza palīdzēt manam tēvam un, padzirdējis, ka mums te noticis ugunsgrēks, bija tik laipns un iegriezās.

-     Kā krietnam kaimiņam klājas. Megana atceras sarunu bārā pie krematorijas, atceras, ko Gideons stāstīja par būvnieka iepriekšējo vizīti un par savām aizdomām, ka Smitsens ir iejaukts Nateniela Čeisa nāvē.

-     Tas ir vienkārši apbrīnojami, kā misteram Čeisam neveicas, Pūķis skaļi saka un nāk tuvāk. Kurp ripo pasaule?

Vispirms cilvēks paliek bez tēva, tad kaut kāds salašņa ielaužas un bezmaz nodedzina viņa mājas… Briesmu lietas. Viņš pieiet pie furgoniņa un ar troksni izceļ lielu instrumentu somu.

Meganai ir skaidrs, ka viņu un Gideonu patur acīs, liedzot iespēju aprunāties. Es atbraucu, lai uzdotu jums vēl pāris jautājumu par tēvu. Vai varbūt šis nav piemērots brīdis?

-     Nav gan, atbild Gideons. Varbūt es drīkstu jums piezvanīt? Es varu arī aizbraukt uz pārvaldi, ja jums tā būtu ērtāk.

-     Tas būtu ļoti labi. Viņa ar acs kaktiņu nomana, ka Smitsens nenovērš skatienu. Tad nu es dodos prom, bet varbūt es pirms tam drīkstētu iegriezties jūsu tualetē? Līdz pārvaldei ir krietns gabaliņš.

-     Bet protams! Es jums parādīšu, kur tā ir.

Viņi izslīd no Pūķa neuzkrītošā kampiena, un, kolīdz abi ir iegājuši pa durvīm, Megana pieliecas tuvāk un vaicā: Viss kārtībā?

-     Ne gluži. Tikko jūs būsiet prom, man būs jābrauc viņam līdzi. Viņi grib tēva dienasgrāmatas. Viņš ieslēdz priekšnamā gaismu un pašķielē atpakaļ uz atvērtajām ārdurvīm. Pūķis aizcērt furgoniņa durvis un nāk uz viņu pusi. Es nevaru runāt.

Meganai atliek vienīgi iesprukt pirmā stāva tualetē, bet Pūķis, smagiem soļiem iebrāzies pa ārdurvīm, pierauj Gideonu sev klāt. Es redzēju, kā jūs sačukstējāties! Ko viņa tev teica?

-     Novāc rokas! Gideons turas pretī panikai. Es tikai vakar atvadījos no tēva. Viņa izteica līdzjūtību.

Pūķis atslābina tvērienu un palaiž vaļā Gideona kreklu. Dabū viņu prom no šejienes! Zibenīgi! Citādi tev būs vēl vienas atvadas.

Gideons pavada Meganu līdz mašīnai un pietur durvis. Viņš zina, ka laika garām sarunām nav un nebūs. Šorīt man draudēja ar šaujamo. Viņš pamāj ar galvu uz nama pusi. Smitsens un vēl viens. Tas kramplauzis, kas man te uzbruka. Tie abi ir uz vienu roku.

Meganai atmiņā pavīd Meta Atlija fotogrāfija. Gribas pastāstīt Gideonam par braucienu uz skārni, taču nav laika. Kāpiet iekšā mašīnā! To visu var izrunāt pārvaldē.

Gideons bažīgi atskatās uz ārdurvīm. Es nevaru. Man jābrauc viņam līdzi.

-     Kāpēc?

-     Mans tēvs labāk padarīja sev galu, nevis samierinājās ar to, ko viņi dara.

-     Ko viņi dara? Megana jautājoši skatās pretim, atminēdamās, ka Gideona psihiskais līdzsvars ir visai nestabils.

Gideons redz šaubas viņas acīs. Es jums stāstīju. Cilvēku upuri. Manuprāt, arī šobrīd viņi pošas upurēšanai.

Megana grib strīdēties pretī, taču pamana gar māju nākam Smitsenu. Tas nes apsvilušu dēli un mēģina izskatīties aizņemts darbos. Strīdiņiem nav īstais brīdis. Viņa iedarbina motoru un atlaiž rokas bremzi. Es jums vēlāk piezvanīšu.

Gideons pakāpjas nost no auto, un viņa aizbrauc. Smitsens nāk pretim, ar skatienu sekodams Meganas mašīnai, kas izbrauc pa elektroniski vadāmajiem dzelzs vārtiem un aizripo pa ceļu.

-     Kāpēc tevi tā aptekā?

-     Naudas dēļ, Gideons atbild. Mans tēvs tirgojās ar mākslas priekšmetiem. Ar to sapelnīja miljonus. Droši vien laiku pa laikam aplaupīja kapus. Mākslas priekšmetu nodaļas inspektori grib mani nopratināt par viņa pēdējiem darījumiem.

-     Viņa nejautāja, kāpēc tev seja tā apskādēta?

-     Jautāja. Es teicu, ka pakritu.

-     Malacis. Viņš pagriežas un sāk iet atpakaļ uz mājas pusi. Kusties, mēs te velti šķiežam laiku. Jāsavāc tās dienasgrāmatas un jāpazūd no šejienes.

-     Pagaidi! Gideons viņam nopakaļ saka. Tu domā, ka es esmu stulbenis un glabāju dienasgrāmatas mājā?

Smitsena seja kļūst cieta kā betona bluķis. Gideons izzvejo no kabatas atslēgas un atver audi bagāžnieku. Būvuzņēmējs pastiepj kaklu un ierauga biezā segā ietītu saini. Viņš pieliecas un norauj segu. Tajā ietītas četras biezas A4 formāta burtnīcas, pa divām no abām desmitgadēm, kuras Nateniels Čeiss nodzīvoja kā Ģildes loceklis.

Tas ir viss?

-Šimbrīžam viss.

Smitsens vienu atver un skatās uz šifrēto tekstu. Kā mēs vispār varam būt droši, ka tās tiešām ir vecā Čeisa dienasgrāmatas?

Gideons izņem sējumu viņam no rokām. Šo šifru zinājām tikai mēs abi ar tēvu, un tas ir labi. Labi gan man, gan jums. Ja šo burtnīcu nejauši uzietu vidusmēra anglis, viņš to vienkārši izsviestu mēslainē, bet tas būtu aplam darīts. Ļoti aplam. Viņš aizver dienasgrāmatu, atkal ietin sējumus segā un atdod Smitsenam. Es savu vienošanās daļu esmu izpildījis. Tagad tu izpildi savējo.

110

Kamēr cilvēks uzstrādājas līdz detektīvinspektora amatam, viņš lielākoties dabū vienu otru profesionālu rētu. Un, ja cilvēks ir sieviete, tad viņš droši vien ir arī iedibinājis dažus personiska rakstura likumus, novilcis robežas: laikus doties prom no pabeigtai izmeklēšanai veltītām ballītēm, neprecēties ar policistu… Šos abus jaukos un derīgos noteikumus Megana ir pārkāpusi, tomēr vienu vadlīniju viņa pietur nesatricināmi.

Neizlaist no acīm kopainu. Nepieņemt refleksīvus lēmumus. Piebremzēt un visu izsvērt. Visu lielās un mazās, svarīgās un ikdienišķās lietas. Ņemt vērā visus faktorus.

Tieši tāpēc viņa vēl neskrien klauvēt pie priekšnieces durvīm, pieprasot apcietināšanas orderi un taktiskajiem ieročiem bruņotus puišus Deiva Smitsena aizturēšanai. Nē, viņa pārrunā visu ar

Džimiju un mēģina kaut ko saprast. Es šorīt biju pie Gideona Čeisa. Viņš izskatījās tā, it kā būtu iekaustīts. Teica, ka viņam draudēts ar šaujamo. Draudējuši divi: būvuzņēmējs Smitsens un tas tips, kurš pagājušajā nedēļā ielauzās viņa tēva namā.

Džimijs kaut ko nesaprot. Tu it kā teici, ka Čeiss kramplauzi nav redzējis.

-     Jā, teicu. Izrādās, ka viņš ir gan to redzējis.

-     Kāpēc tad viņš meloja?

-     Garš stāsts. Viņš apgalvo, ka uzskatījis par personisku pienākumu izdibināt, kur īsti viņa tēvs bijis iepinies.

-     Tad kur viņam draudēja un kāpēc?

Megana šūpo galvu. Neko vairāk es nezinu. Nevarēju viņam pajautāt. Pie viņa bija Smitsens, it kā noņēmās ar remontdarbiem pēc ugunsgrēka.

-     Tātad šis celtnieks un viņa draudziņš kramplauzis vicina šaujamo Čeisam gar degunu un draud, bet pēc pāris stundām ierodas pie viņa remontēt māju? Džimijs rezumē. Es teiktu, izklausās dīvaini.

-     Tev taisnība. Visai dīvaini. Bet man uzreiz ir jādomā, vai tikai Nateniela Čeisa pašnāvība nav kaut kā saistīta ar tās amerikāņu meičas nolaupītāju prasībām.

Džimijam bezmaz mute paliek vaļā. Kā? Žēlīgā debess, ko kopīgu tu redzi abās šajās lietās?

-     Atceries, kā tu toreiz brauci uz šķūni apskatīties Džeikā Timberlenda līķi? Tu teici tev esot nojauta, ka tur viss ir inscenēts. Tev nav palicis prātā, kā tu to pamatoji?

-     Skaidrs, ka palicis. Vieta, vieta un vēlreiz vieta.

-      Tieši tā. Nu, tieši vietas dēļ man sāk likties, ka te kaut kas nav labi. Abām lietām ir viens un tas pats fokuss Stounhendžā. Jādomā, tieši uz Stounhendžu Loka un Timberlends devās meklēt romantisku saullēktu, bet atrada nolaupītājus un slepkavas. Un arī Nateniels Čeiss rakstīja par Stounhendžu, un viņš vēlējās, lai dēls tieši tur izkaisa viņa pelnus. Starp citu, dēls apgalvo, ka bērnībā viņš Stounhendžā ticis izdziedināts no iedzimta vēža, un vēl viņš apgalvo, ka tur aizvēsturiska pseidoreliģiska kulta sekotāji upurē cilvēkus, lai akmeņi par to dāvātu viņiem savas balvas.

Džimijs saviebjas. Tu taču visus šos murgus neuztver nopietni?

-      Ļauj man drusciņ pabūt sātana advokātes lomā. Kāpēc ne? Jau nez cik gadsimtus zemē atrod tūkstošiem cilvēku upuru kaulus. Par šādām paražām rakstīts Bībelē un neskaitāmos citos vēsturiskos dokumentos.

-     Es saprotu, vēsturē bijis visādi, bet paklau pat ja tāds kults tiešām joprojām pastāv, kāpēc lai viņi gribētu upurēt amerikāņu politiķa meitu un angļu lorda dēlu? Un kā tu izskaidrosi to izpirkuma pieprasījumu?

Uz šo Džimija dzelžaini loģisko iebildumu viņai īsti nav ko atbildēt. Jā, viss, kas saistīts ar šo kultu, izklausās stulbi, bet viņa vēl nav gatava pilnīgi atmest šo domu. Kulti savus upurus izvēlas pēc dažnedažādiem principiem. Viņiem ir savi slepeni apsvērumi gluži tāpat kā izvarotājiem un slepkavām. Tie var būt seksuāli, rasistiski, ar dzimti saistīti kritēriji… Šī izvēle var atbilst viņu uzskatu sistēmai vai būt pretrunā ar to. Varbūt Keitlīna iederējās kādā no viņu kategorijām.

-     Un Timberlends?

-     Var gadīties, ka viņš neatbilda kritērijiem un tādēļ arī tika nogalināts. Varbūt viņš aizstāvēja Keitlīnu. Tēloja bruņinieku.

-     Bet prasība pēc izpirkuma? Džimijs atkal pavicina savu trumpi.

Megana bungo pa rakstāmgalda malu. Nagi sitas pret koku kā izsalkuša dzeņa knābis. Pagaidi, izpirkumu uz brīdi atstāsim pie malas. Man vēl nav pilnīgas skaidrības par visu to, kas saistīts ar vietu.

Pēc Džimija domām, arī šie prātojumi ir tikpat neapmierinoši. Ak tad Stounhendžā. Labi, lai būtu! Saki man, lūdzama, kā šis kults tur var veikt savas rituālās slepkavības? Tur garām ved divas svarīgas šosejas. Diendienā mudž tūristi. To apsargā divdesmit četras stundas diennaktī.

-     Bet ja nu tajā ir iesaistīti Stounhendžas apsardzes darbinieki? Meganai iemirdzas acis.

Džimijs brīdi pārdomā šādu varbūtību. Jā, tad viss uzreiz izskatās drusciņ citādi. Sems Grābs strādāja Stounhendžas apsardzē. Es dzirdēju, ka viņš kopš nolaupīšanas un slepkavības vairs nav redzēts.

-     Nopietni?

-     Tā es kafetērijā dzirdēju. Un atceries: viņš bija sēdējis par ielaušanos un miesas bojājumiem.

Meganai ir radusies iedvesma strādāt tālāk. Tātad, ja Grābs un vēl citi apsardzes darbinieki ir kulta sekotāji, viņi var izgādāt, lai viņu ticības brāļi var tikt Stounhendžā, kad vien tiem labpatīk.

-     Ļoti iespējams. Es sazināšos ar Kultūras mantojuma komiteju un noskaidrošu, kāda firma apsargā Stounhendžu. Tad papētīšu Graba darba grafikus. Kas zina, varbūt viņš mums ir visai slimīgs zēns un bieži nenāk uz darbu. Vai varbūt šī ir vienīgā diena desmit gadu laikā…

Megana klausās pavisam izklaidīgi. Labi. Gaiša doma. Pamēģini.

Džimijs viņai ir aizdevis citu ideju. Stipri neordināru kaut ko tādu viņa savā līdzšinējā karjerā vēl nav darījusi. Varbūt ar to pašu šī lieta būs atrisināta vai arī viņu patrieks no darba uz visiem laikiem.

111

Saķēdētām rokām, ar maisu galvā čurnēdams Pūķa furgona aizmugurē, Gideons pūlas tikt skaidrībā par to, kā viņi dodas atpakaļ uz Templi. Nav šaubu, ka pēc izbraukšanas pa vārtiem

Pūķis nogriezās uz rietumiem un pa B-3081 ceļu brauca uz Karaļa Džona tavernas pusi.

Gideons uzkārpās sēdus un lēš virzienus atkarībā no tā, uz kuru pusi viņu svaida. Rāviens pa kreisi liecina, ka Pūķis nogriezies pa labi, tātad viņi, jādomā, jau ir Šaftsberijā un patlaban ripina uz Džilingemas un Vorminsteres pusi.

Brauciena pēdējais posms ir visrāmākais. Garām vien izretis aizrūcina pa kādai mašīnai. Spriežot pēc niecīgā ātruma un kratīšanās, viņi brauc pa lauku. Gideons apveļas un paliek guļam; pēc dažām minūtēm auto apstājas un tiek atvērtas aizmugures durvis.

Trīs vai varbūt četri vīri izķeksē viņu ārā un nesaudzīgi aizvelk pa cieto zemi. Viņu ieved dzestrā, slēgtā telpā: no sienām atbalsojas soļu duna. Viņa priekšā tiek atslēgtas durvis. Troksnis pieņemas spēkā: tusnīšana, kaut kas tiek stumdīts, kaut kas smags slīd pa zemi.

-     Ātrāk! kāds uzkliedz.

Viņu saņem aiz pakauša, piespiež noliekties, stumj uz priekšu. Pieskata, lai viņš pret kaut ko neapdauza galvu. Aizmugurē atkal dzirdama tusnīšana un rīboņa. Vismaz minūti neviens nebilst ne vārda. To ir grūti izturēt: šis klusums dzen viņu ārprātā, liekas, tas ir indīgs.

Pēdīgi atskan Pūķa balss: Tev priekšā ir pakāpieni. Skaties, ka nepakrīti. Viņa balsī skan neslēpta ironija.

Kāpdams lejā, Gideons dzird soļus un to atbalsis gan priekšā, gan aizmugurē. Pakāpieni ir masīvi, biezs akmens lielā telpā, skaņa paliek neabsorbēta. Pakāpienu ir tieši divdesmit.

Kāpiens beidzas; divi pāri roku sagrābj viņu aiz elkoņiem un gandrīz trīsdesmit sekundes straujā solī ved uz priekšu.

-     Atkal pakāpieni! tikpat ironisks brīdinājums.

Vēl divdesmit.

Labi zināma smarža viņš ir dziļi zem zemes. Gideons pazīst zemes smārdus: kūdra, kaļķis, mitrums, smilšakmens, krams, mitra dzelzs, pelējums. Tas viss viņa izkoptajām arheologa maņām ir kā izteiksmīgas parfīma notis.

Vedēju rokas viņu aptur. No pārkarsušās galvas tiek noņemts maiss. Lāpu gaisma. Viņš atrodas Tempļa dzīlēs. Šeit viņš vēl nav bijis. Visi, kas stāv viņam apkārt, ir tērpušies apmetņos, seju paslēpuši zem kapuces. Acīmredzot tādēļ pirms kāpšanas lejup bija tas nesaprotamais vilcināšanās brīdis.

Izģērbiet un sagatavojiet! Pūķa balss ir skarba un salta kā akmens. Gideons pūlas nedomāt par to, kas viņu gaida, un nodarbina prātu, likdams tam veidot priekšstatu par apkārtni. Liela pazemes telpa klajā laukā stundu ilga brauciena galā. Aptuveni trīsdesmit jūdzes no Karaliskās Tolardas. Visticamāk, ziemeļu virzienā, varbūt nedaudz uz ziemeļrietumiem.

Pūķis, pieliekdamies tuvāk, izjauc rēķinus; Gideonam sejā iesitas viņa siltā, skāņā elpa. Tagad klausies! Es tev iemācīšu, kā jāatbild Meistaram iesvaidīšanas rituālā. Neapkauno mani ar saputrošanos! Un atceries: tavu prātu un ķermeni gaida lielas mokas. Ja tu tiešām no sirds vēlies kalpot Svētajiem, tad paliksi dzīvs. Viņš smaida. Ja ne, tad nepaliksi.

112

Hematoloģijas profesorei Lilianai Kūperei pie jostas iepīkstas peidžers. Profesore to noāķē, izlasa sekretāres atsūtīto ziņu un klusībā nolādas. "PIE JUMS DETEKT. INSPEKTORE BEIKERE."

Ar to pašu darbadiena ir kļuvusi vēl garāka. Vannai un auksta baltvīna glāzei nāksies pagaidīt. Iedama pa slimnīcas līčloču gaiteņiem atpakaļ uz savu kabinetu, viņa domā: detektīvinspektori parasti nemēdz uzrasties bez iepriekšēja brīdinājuma. Tā notiek tikai tad, ja ir nepatikšanas. Un nepatikšanas tiešām varētu būt viņa ir rīkojusies neētiski. Atklādama šai detektīvinspektorei konfidenciālu informāciju, viņa ir pārkāpusi gan slimnīcas iekšējos noteikumus, gan neskaitāmus Personas datu aizsardzības likuma punktus.

-     Megana Beikere. Atvainojiet, ka ierados nebrīdinājusi. Policiste, kas ir sēdējusi pie viņas kabineta durvīm, sprigani pieceļas un sniedz roku.

-     Tas nekas, Kūpere atsaucas. Lūdzu, nāciet iekšā. Kā varu būt noderīga? Sirds viņai krūtīs dun kā bungas.

Megana apsēžas galda malā un atver kapučīno krāsas Padovano somu, ko Ādams viņai pirms trim gadiem nopirka Itālijā. Saistībā ar to pašu. Ar Gideonu Čeisu.

Izņēmusi no somas papīra lapiņu, viņa pasniedz to profesorei.

Kūpere pārlaiž tai acis. Es neko nesaprotu. Kas ir šie cilvēki?

Megana uzbur savu vislaipnāko smaidu. Man vajadzīga jūsu palīdzība. Vēl tikai šoreiz. Lūdzu, sameklējiet datus par visu šo cilvēku veselības stāvokli! Viņu slimības vēstures un ģimenes ārstu dokumentus.

Profesore ir šokēta. Viņa atliecas tālāk no šīs papīra lapas, it kā tā būtu nokaitēta līdz baltkvēlei.

-      Inspektores kundze, man arī pirmajā reizē nevajadzēja jums palīdzēt. Es nekādā ziņā neatkārtošu šo kļūdu vēl piecas reizes!

-     Piecas ari nemaz nevajag. Megana skatās tēraudpelēkām acīm. Sarakstā ir četri cilvēki. Un lielāka kļūda būs, ja jūs nepalīdzēsiet. Viņa pavirzās uz priekšu un apmetas uz pašas krēsla maliņas. Pirmais šajā sarakstā ir Nateniels Čeiss, tā paša Gideona Čeisa tēvs. Mums ir pamats uzskatīt, ka Semam Grabam, Deividam Smitsenam un Metam Atlijam varētu būt zināma saistība ar Nateniela nāvi un arī citām lietām, kas patlaban atrodas izmeklēšanā. Grābs šodien nav ieradies darbā, mēs esam saņēmuši atļauju viņu aizturēt. Vienīgais, ko man vajag zināt par viņu un par trim pārējiem, ir tas, vai viņiem patlaban vai pagātnē nav bijušas nopietnas veselības problēmas. Tas arī viss.

-     Inspektores kundze, bet es patiešām…

Megana redz, ka profesores pretestība jau ir atslābusi. Vienkārši pasakiet man, vai ģimenes ārsti kādreiz ir ieteikuši viņiem neierasties darbā slimības dēļ. Un, ja tā ir gadījies, tad kādas slimības dēļ. Viņa iepleš rokas, demonstrēdama, cik viss ir vienkārši un nepārsūdzami. Es taču nelūdzu daudz.

Kūperes pierē ir raižu rievas. Viņa purina galvu.

-     To nav iespējams izdarīt slepeni. Meklējot šāda rakstura informāciju datubāzē, man ir jāievada savs vārds. Informācija nonāk manā datorā. Pat ja es apsēstos pie cita datora, vārds tik un tā būs mans. Par to es varu zaudēt darbu.

Megana pakasa pakausi. To jau varēja gaidīt. Žēl, ka saruna ievirzījusies šādā gultnē, taču tas bija prognozējams. Dakter, jūs no mūsu kopīgās draudzenes zināt, kas es esmu par cilvēku. Jūsu palīdzību es lūdzu tikai un vienīgi sabiedrības interešu labā. Goda vārds.

-     Ne jau par to ir runa. Vienkārši tā nedrīkst.

Ak vai, būs jāķeras pie neglītiem paņēmieniem. Liliana, jūs esat precējusies, taču atrodaties ilgstošās ārlaulības attiecībās ar precētu policijas darbinieku. Vai tā drīkst?

Profesore noelšas vien. Kā jūs tā varat! Šādi piesaukt manu privāto dzīvi!

-     Varu, ticiet man. Megana nesmaida. Savu ciešo skatienu viņa ir rūdījusi neskaitāmu pratināšanu ugunīs. Lūdzu, nestāstiet man, kas ir labi un pareizi, nelasiet man morāli un netiesājiet mani! Es izmeklēju nopietnu noziegumu, lai glābtu cilvēku dzīvību, un tālab esmu gatava darīt gandrīz visu, kas man jādara. Šobrīd man ir vajadzīga jūsu palīdzība. Viņa paķer sarakstu un tur to ārstei pie deguna. Un tātad, profesores kundze, vai jūs, lūdzama, man palīdzēsiet? Vai arī es piezvanīšu maniem draugiem, kas strādā Gazette un Herald redakcijā!

113

Tempļa galveno gaiteni apgaismo tikai bezgala garas pie sienas piestiprinātu lāpu rindas oranžās liesmas. Melnas sviluma mēles sniecas uz griestu pusi kā iztvaikojuši rēgi.

Mezdams nebeidzamus līkumus, gaitenis ved iekšup zemes dzīlēs. Tas ir tieši tāds, kā rakstīja viņa tēvs: Svētā Pāvila katedrāle pazemē. Milzīga būve ar krāšņiem jomiem un kriptām. Gideons cenšas nedomāt par to, kas ar viņu notiek, nedomāt par to, kas viņu gaida. Citā reizē viņš būtu stāvā sajūsmā par to, ka šeit nokļuvis, ar profesionāļa dedzību priecātos par izredzēm atvērt kapus, pa kuriem viņš patlaban soļo, veikt radioaktīvā oglekļa analīzi, ar ķīmijas palīdzību salipināt kopā šo cilvēku dzīvesstāstus…

Četri seju aizseguši Nesēji ieved viņu kādā sienas spraugā tik šaurā, ka viņš to gandrīz nepamana. Galva vieglītēm atsitas pret biezu pārsedzi. Vēl divdesmit soļi, un viņi pa tādu pašu spraugu ieiet kambarītī. Pretī kājās pieceļas bālģīmis ar neskaitāmiem dubultzodiem; slēpdams acis zem maisaudekla kapuces, tas ierunājas: Izģērbies un nomazgājies! Pēc tam mēs tevi ietērpsim iesvaidīšanas drānās.

Viņu ieved norobežotā telpā, kur viņš atdod savas drēbes un iekāpj tumšā akmens renē. Ar ko lai mazgājas? Te nav ne šampūna, ne ziepju. Viņš stāv kails un viens kā pirksts. No melnās tumsas kaut kur augšā sāk šļākties ūdens straume. Tā ir tik spēja un smaga, ka ķer skaustu kā sitiens un nospiež viņu uz ceļiem. Gideons aizmiedz acis un aizsedz seju ar rokām. Straume līst vairākas minūtes, tad tikpat negaidīti rimstas. Viņam tiek iedots dvielis, pēc tam viņu kailu aizved uz Lielo zāli.

Gideonam aizraujas elpa zālē atrodas Stounhendžā dabiskā lielumā! Gluži tāda pati kā tā, kas ir virszemē, tikai pabeigta. Tēvs apgalvoja, ka tieši šī ir seno dievu patiesā svētnīca, to pirmā atdusas vieta, kamēr tika būvēts monuments netālu no Eimsberijas.

Atskan skaļa, dobja dārdoņa. Gideons pagriež galvu: Lielās zāles durvis veras ciet. Viņam apkārt kā ļaunu vēstošs, brūns paisuma vilnis sarodas kapučaini Svētajo Kalpi. Nesēji liek viņam atkāpties līdz augstu, resnu sveču degošajam lokam. Aiz liesmām stāv Meistars, viņam rokās ir rituālais āmurs un kalts. Rīki, kas var nest nāvi. Gideona sirdī pamostas bailes. Tās strāvo viņa dzīslās kā inde.

Iesvētīšana ir sākusies.

-     Raugi, Svētajo iemiesojums! Meistars paceļ rokas un lēni pagriežas. Pirms gadu simtiem, kad mūsu priekšteči, pirmie Kalpi, izveidoja šo kosmisko apli un tā Templi, te atdusējās dievības. Šeit tu atrodies viņu klātbūtnē. Pēc iesvētīšanas tu, izrādīdams cieņu, allaž gādāsi, lai tava galva ir apsegta un acis nodurtas. Vai tu saproti?

Gideons atbild, kā Pūķis viņam mācījis: Jā, Meistar.

-     Tu esi atvests pie mums tādēļ, ka mūsu Ģildes locekļi ir atzinuši tevi par cienīgu kļūt par Kalpu līdz pēdējai tava mūža dienai. Vai tāda ir tava griba?

-     Jā, Meistar.

-     Vai tu esi gatavs zvērēt uzticību, atdodot savu dzīvi, savu dvēseli un savu uzticību Svētajiem un to sargiem?

-     Jā, Meistar.

-     Svētajie dāvā mums atjaunotni tikai tad, ja mēs atjaunojam viņus. Mēs atjaunojam viņus ar mūsu miesu un asinīm, un tad viņi savukārt sargā mūs un atjauno mūsu miesu un asinis. Vai tu ziedo savu miesu un asinis viņu nemirstīgajam svētumam?

-     Jā, Meistar.

Viņam aiz muguras tiek šūpoti vīraka turibuli, gaisā lēni izplatās saldas un virčotas smaržas. Meistars atkal paceļ rokas. Vediet viņu, kurš vēlas kalpot, pie Bendes akmens!

Gideonu izved cauri sveču lokam un nostāda apļa vidū. Viņš atceras Pūķa brīdinājumu un nepaceļ acis uz Meistaru. Viņa priekšā ir šaušalīgais bluķis, ko šie te dēvē par Bendes akmeni.

Viņš sastingst. Neredzamas rokas nospiež viņu uz ceļiem un tad garšļaukus, pietur viņa rokas un kājas. Viņu plosa mežonīgas bailes.

-     Vai tu tici Svētajo un to Kalpu spēkam?

Gideons domā par tēvu, kurš reiz gulēja šajā pašā vietā. Tāds pats savažots. Gatavs liet asinis, lai viņa dēlu negaidītu mokošā nāve, kas jau bija paņēmusi viņa sievas dzīvību.

Meistars, pacēlis balsi, atkārto jautājumu: Vai tu tici Svētajo un to Kalpu spēkam?

-    Jā, Meistar.

-     Vai tu nešaubīgi un nesvārstīgi paļaujies uz to, ka viņu spēks sargā, uztur un dziedē?

-    Jā, Meistar.

-     Vai tu ziedo savu dzīvi, lai viņiem kalpotu?

-    Jā, Meistar.

-     Un vai tu pie savas dzīvības un pie visu savu tuvinieku dzīvības, un pie visu to dzīvības, kas tev dārgi, zvēri nekad nerunāt par Ģildi ar tiem, kuri nav tavi brāļi, ja nu vienīgi tev dota īpaša atļauja?

-    Jā, Meistar.

Šaurā loka Kalpi pažvāgo viņam pāri turibulus un atkāpjas. Meistars paņem akmens nazi, kas izcirsts no pirmā trilīta. Es ņemu šī cilvēka asinis, miesu un kaulus, cerot, ka jūs pieņemsiet viņu savu kalpu pulkā un dāvāsiet viņam savu aizsardzību un žēlastību. Svētie dievi, es pazemīgi lūdzos dāvājiet mūsu jaunajam brālim savu labvēlību!

Viņš ievelk dziļas švīkas Gideonam rokās no plaukstas locītavas līdz pleciem, tad kājās no potītēm līdz gurnam; tad pēdējo no skausta līdz krustiem. Gideons norij kliedzienu. Viņam acu priekšā ir mātes tēls, viņš atceras, kā māte lika viņu gulēt, noskūpstīja, smaidīja. Tad nozib Venēcijas aina no tēva filmas. Pēc tam mātes atstātā vēsts. Briesmīgais noslēpums, kuru tā viņam atklāja.

Galvu ķer neizturams sitiens. Viņš zina, kas tas ir. Āmura un kalta saltā nežēlība. Kaut kur tālumā skan Meistara balss. Viņu apņem tumsa. Viņš dzird tikai tos vārdus, kurus māte viņam sacīja, jau atrazdamās viņpus dzīvības un nāves robežas.

114

Braukdama atpakaļ uz Devaizesu, Megana zvana Džimij am. Vai tu tur esi viens?

-     Mirklīti. Džimijs, pēc visa spriežot, pieceļas no savas vietas un iziet gaitenī. Tagad esmu.

-     Vai tev izdevās kaut ko uzzināt par Semu Grabu?

-    Jā. Tas apsardzes kantoris bija visnotaļ pretimnākošs. Viņiem bija zināms par Graba nesmuko pagātni, viņš pats tiem esot pastāstījis. Viņam tika ļauts sevi apliecināt. Viņš esot bijis paraugdarbinieks. Allaž precīzs un, vismaz cik viņi spēja atcerēties, nācis uz darbu kā pulkstenis, ja neskaita brīvdienas.

-     Tādēļ, ka viņš savā mūžā ne dienu nav slimojis, saka Megana. Tāpat kā viņa tēvs un vectēvs tie abi nodzīvoja bezmaz līdz simt gadu vecumam.

-     Izklausās, ka viņam ir laba iedzimtība.

-     Ne tikai tas vien. Viņa pašķielē uz savu somu, kas stāv uz pasažiera sēdekļa. Tajā atrodas piezīmes par Lilianas Kūperes sacīto pēc tam, kad profesore beidzot salūza. Arī mūsu draugs būvuzņēmējs Deivs Smitsens ne reizi mūžā nav slimojis. Pat skolu slimības dēļ nav kavējis. Un tas pats sakāms par Metu Atliju, miesnieku un kramplauzi.

-     Veselīgi puiši. Ko tas, tavuprāt, pierāda?

-     Gideons Čeiss apgalvo, ka akmeņiem piemītot dziedinošas spējas. Tie viņu bērnībā esot izārstējuši no vēža, tie sargājot viņa tēva kulta locekļus. Atceries, cik ātri pēc kautiņa ar kramplauzi viņam sadzija seja?

-     Priekšniecīt, tu te neesi vietējā; tici man, Viltšīra ir ļoti veselīgs nostūris, Džimijs saka, īsti nesaprazdams, ko Megana ar to visu grib teikt. Nav lielu pilsētu, kas piegānītu gaisu, nav pārāk daudz draņķu ēstuvju, toties ir daudz iespēju pastaigāties svaigā gaisā un bērnībā skraidīt pa lauku.

-     Džimij, viņa neļauj palīgam turpināt. Reizi pa reizei katram gadās saslimt. Saindēties ar pārtiku, dabūt siena drudzi, ir iedzimtas kaites un kas tikai vēl ne. Svaigs gaiss un pastaigas pa lauku ceļiem nevar pasargāt no saaukstēšanās un traumām. Šiem cilvēkiem nekā tāda nav bijis.

-     Tas vēl neko nenozīmē. Mans tēvs ir stiprs kā vērsis, un, cik man zināms, viņš ne reizi mūžā nav nedz saaukstējies, nedz kaut ko lauzis vai mežģījis. Starp citu, tas pats attiecas arī uz māti un mani.

Pēc tam vairs neviens no abiem nesaka ne vārda, aptverot, ko Džimija sacītais varētu nozīmēt.

115

Megana atslēdz savas mājas durvis un taisnā ceļā dodas uz virtuves stūri: tur ledusskapī atrodas pustukša Sauvignon Blanc pudele. Nometusi kurpes, viņa atšļūk uz dīvāna ar pilnu glāzi rokā. Bija iecerēts, ka šī būs romantiska nakts divatā ar Ādamu. Semiju paņēma viņas vecāki, lai abi varētu kaut kur aizbraukt vakariņās un pabūt divi vien. Ja viņas dzīvē vispār ir bijis kāds vakars, kad viņai absolūti nav bijis noskaņojuma uz augstsprieguma seksu, tad tas ir šis.

Braukdama mājup, viņa ir daudz un dikti domājusi. Par Gideonu. Par Džimiju. Par Džimija tēvu savu bosu, policijas pārvaldes priekšnieka vietnieku. Augstais Dievs!

Durvīs pagriežas atslēga; Meganai pār muguru noskrien šermuļi.

-     Mega, tu esi augšā? Ādams sauc no priekšnama.

-     Tepat, aizņemta ar piedzeršanos.

Viņš parādās durvju ailā un uzsmaida. Kas ar tevi ir?

-     Eh. Diez kas nav.

Ādams pienāk viņai klāt. Megana ir acīmredzami saspringta, un viņam šķiet, ka viņš saprot šīs spriedzes iemeslus. Sieviete satraucas. Bez vajadzības psiho. Mīļumiņ, neņem šo vakaru pārāk nopietni. Ja tu nekur negribi doties un vienkārši vēlies paskatīties kādu filmu, man pret to nav ne mazāko iebildumu. Mēs varam saritināties uz dīvāna kā tajos laikos, kad Semija bija pavisam maziņa.

Meganai acīs sariešas asaras, un viņai kļūst kauns par sevi. Taču reizē viņa jūtas pateicīga Ādamam.

Bijušais vīrs pieiet pie ledusskapja, izņem vēl vienu vīna pudeli un no jauna piepilda viņas glāzi. Paķer sev alus bundžu un apsēžas viņai blakus. Savā vecajā vietā. Viss ir tieši tāpat kā toreiz.

Megana piespiež galvu viņam pie krūtīm, aizver acis un sāk raudāt.

116 ceturtdiena, 24. jŪnijs

Gideons nezina, vai viņš pamazām nāk pie apziņas vai tomēr joprojām murgo. Smadzenes cits pēc cita pārņem traumas viļņi. Tādas sāpes. Tik briesmīgs šoks. Svelošas ainas mētā viņu šurpu turpu kā bērnu vētrainā jūrā. Pazemes Stounhendžā. Melnas acis zem audekla kapuces malas. Milzīgs degošu sveču aplis. Mātes seja. Mūžsens akmens nazis un rituāla āmurs. Tēva dienasgrāmatas. Meistars pacēlis rokas. Paša kailais augums piekalts pie Bendes akmens. Naža dedzinošās švīkas rokās, kājās un mugurā. Asiņu garša mutē.

Viņš redz zēnu. Astoņus gadus vecu puišeli ar tumšiem matiem un lielām, cerībā mirdzošām acīm. Zēns tēvam pie rokas stāv klaja lauka vidū miglas vālā. Tā ir Stounhendžā taču nē, tā nav Stounhendžā. Viņiem apkārt ir slaiki, spokaini stāvi. Miglas tēli virmo un mijas, kļūst platāki, tad izstiepjas garumā kā dūmi no pazemes lampām, pēc tam uzmutuļo augstāk nekā melnas naftas šļāces, iekvēlojas sarkani kā pekles ugunis, iemirdzas zeltā kā milzīgas arfas stīgas.

Tad viss pazūd, paliek vienīgi zvaigžņu ūdenskritums. Veselas zvaigžņu galaktikas ieplūst akmens loka vidū, virpuļojot neaptveramā, bezdibenīgā Visuma ezerā. Zvaigznes sāk izbālēt. Viņam aiz muguras gāžas akmeņi. Zemestrīces dārdiem līdzīga grandoņa. Akmens dievi ezermalā kustas, tie šķērso viņa prāta tumsas robežu. Nāk arvien tuvāk. Viens satver ķēdes, kas savažo viņa kājas. Otrs paceļ roku važas un tad palaiž viņa rokas vaļā, it kā viņš būtu lupatu lelle. Aukstajā, kailajā ķermenī dun sirds. Gigantiskie dievi noliecas viņam pāri. Tad tie sāk virmot. Aizslīd prom. Izgaist kā migla ap Stounhendžu.

Vienīgā gaisma Lielajā zālē blāvais, raustīgais sveču aplis izdziest. Gideons tumsā paliek viens.

117

Ādams pieceļas pirmais un iet gatavot brokastis. Tāpat kā agrāk. Tagad viss atkal būs pa vecam.

Kad Megana iznāk no dušas, viņš jau ir klāt. Aizved viņu atpakaļ uz izvandīto gultu. Noskrien lejā un atgriežas ar paplāti grauzdiņi, apelsīnu sula, augļi un zieds no piemājas dārziņa.

Megana smaida. Kur tas laiks, kopš tu neesi mani tā lutinājis.

Kur tas laiks, kopš tu neesi man to ļāvusi.

Viņi saskūpstās un tad gandrīz vienlaikus paskatās pulkstenī. 7:10. Nē, laika pietiks tikai brokastīm. Megana kāri iecērt zobus karstajā, ar sviestu apziestajā grauzdiņā.

-     Es aizvedīšu Semiju uz dārziņu, Ādams saka, piesēzdams uz gultas malas. Var redzēt, ka viņam nedod mieru kāda doma. Tas, ko tu vakarnakt stāstīji par tiem nenormālajiem kultiem un Stounhendžu… Vai tu tiešām tam tici? Vai pie vainas vienkārši bija grūta diena un puspudele vīna?

-     Gan viens, gan otrs, man liekas. Visu Megana viņam nepastāstīja. Tikai šādas tādas idejas par Loku un Timberlendu: kāpēc abi brauca uz aizvēsturisko svētvietu jo saulgrieži un to svētā nozīme pievelk kā magnēts. Viņu interesē Ādama profesionālais viedoklis: Tu domā, ka tas ir kukū? Domāt, ka notikusi nevis pati parastākā nolaupīšana, bet iesaistīts kaut kāds kults?

Ādams parausta plecus. Manuprāt, ja neņemam vērā visādus Čārlzus mensonus un tamlīdzīgus dīvaiņus, kulti šobrīd ir tādi kā fanātiķu pulciņi, kuros kopā sanāk tie, kam patīk ērmīgas dejas, nesaprotamas lūgšanas, pārģērbšanās spocīgās drēbēs un drudžaina kopošanās.

Meganai gribot negribot jāsmejas. Klausies, Stounhendžu lētticīgajiem pircējiem tirgo kā maģisku un mistisku vietu, kaut kā tamlīdzīgi. Tie, kas tur strādā apsardzē, visā nopietnībā tev klāstīs, ka tā ir svētvieta, ka tu nekādā gadījumā nedrīksti pat pirkstu piedurt šiem akmeņiem. Par to viņiem maksā par mītu dēstīšanu nejēgu galviņās. Pagānu kulta vieta… Tu vari tur ierasties kurā katrā nedēļas dienā un redzēsi aptaurētos no visām pasaules malām tupam uz ceļiem un skandējam lūgšanas akmeņu priekšā. Tu dzirdēsi brīnumu lietas par kultiem un visādām citādām glupībām.

Cik ļoti Meganai pietrūcis šādu sarunu! Cik labi ir pārrunāt ar viņu darba lietas, uzticēties, uzklausīt viņa spriedumus…

-     Tātad tu to neņem par pilnu? Tas viss ir leģendas un pasakas? Tāpat kā ūdens pārvēršana vīnā un tūkstošu pabarošana ar maizes klaipu un pāris zivīm?

-     Mega, Viltšīra ir pilna ar spokiem un mītiem. Tepat pie Afingtonas Svētais Juris esot nokāvis to savu pūķi. Stounhendžā esot grozījies Merlins. Ādams smejas un pieceļas kājās. Neaizraujies ar to visu! Es tavā vietā par to nerunātu ne ar vienu, kam prātiņa vairāk nekā Džimij am Dokerij am.

Ādams noliecas un noskūpsta viņu. Man laiks doties.

-     Paldies. Pasaki mammai, ka es vēlāk piezvanīšu.

Megana dzird, kā viņš noskrien lejā pa kāpnēm; tad aizcērtas

ārdurvis.

Ādams iedarbina savu BMW, četrus gadus vecu trešās sērijas modeli, ko viņam lēti izdevās nopirkt izsolē. Izbrauc uz ielas un piezvana uz iecirkni, lai apvaicātos, kā tur viss izskatās. Viņam veicas. Izskatās, ka gaidāma jauka, mierīga maiņa.

Tad viņš paņem citu telefonu un zvana vēlreiz. Par šo sarunu Meganai nekas nav jāzina. Te Auns, viņš saka. Es neesmu īsti drošs, bet var gadīties, ka mums ir problēma.

118

Meistars sēž savā kambari un drebošo sveču gaismā prāto par piņķerīgu jautājumu: par laiku. Trīs dienas pirms pirmā pilnmēness pēc vasaras saulgriežiem, pēc saulrieta. Tad jāsākas rituālam. Viņam jābūt precīzam. Zieds jānes nākamo svētdien, iestājoties astronomiskajai krēslai, un rituālam jābūt pabeigtam līdz pirmdienas rīta nautiskās krēslas sākumam.

Vēl daudz darāmā. Jāizraugās Nesēji. Jāinstruē Pielūki. No visas pasaules tūlīt sāks sarasties uzticami Kalpi. Tie jāizmitina pie vietējiem Ģildes locekļiem.

Policija it kā ir nedaudz pierimusi, tomēr joprojām aktīvi rosās. Lieki riskēt nedrīkst. Avīzes raksta gandrīz tikai par meiteni, kas patlaban atrodas dažu metru attālumā no viņa. Skuķēns ir puslīdz nomierinājies. Pēc sešām dienām, kad viņai mutē nav bijusi pat maizes garoziņa, viņai ir zudis cīņas spars. Pēc bezjēdzīgā bēgšanas mēģinājuma viņa ir pieklususi. Nu, vismaz kāds prieciņš.

Un tad vēl Gideons. Viņa kambarī stāv atvērtas Čeisa atvestās šifrētās dienasgrāmatas. Meistars nesaprot ne vārda. Puika droši vien ir tās nokopējis. Viņš nav dumjš; pēc visa spriežot, tāds pats prātvēders kā Nateniels. Caurcaurēm viņa cienīgs. Ja šis pēc iesvaidīšanas paliks dzīvs, kas zina, vēl izrādīsies nevis slogs, bet ieguvums.

Durvis atveras, un, tērpies apmetnī, ienāk Pūķis.

-     Kas noticis? Meistara strupais tonis ļauj noprast, cik saspringtas ir bijušas šīs dienas un ka tās kļūst arvien saspringtākas.

-     Paldies, ka bijāt ar mieru mani tā uzreiz pieņemt. Šorīt ar mani sazinājās brālis Auns. Viņa sieva, detektīvinspektore, kas strādā policijas pārvaldē, ir sākusi saskatīt nevēlamas sakarības.

-     Par ko ir runa?

-     Par to amerikānieti un viņas angļu draudziņu. Inspektore ir sākusi domāt, ka abi uz Stounhendžu braukuši saulgriežu dēļ. Un ka amerikāniete nolaupīta kaut kur Stounhendžas apkaimē.

-     To visu es lasīju dzeltenajā presē, Meistars nepavisam nesatraucas. Policija uz to nekoncentrēsies. Viņi zina, ka žurnālisti ik stundu sadzejo jaunu teoriju.

-      Bet šī detektīve nodarbojas ari ar Nateniela Čeisa pašnāvību, Pūķis iebilst. Un meklē kādu bez vēsts pazudušo to jaunekli, kas iepriekšējā reizē tika izraudzīts par ziedu.

Meistars pamāj ar galvu. Tagad es saprotu. Labi, ka tu atnāci un par to pastāstīji. Un labi, ka Auns informēja mūs par savām raizēm. Es pats uzņemšos atbildību par šo inspektori.

119

Džimijs Dokerijs ir pazudis.

Viņš nav ieradies darbā. Neviens viņu nav redzējis. Dators uz viņa galda ir izslēgts. Uz izsaukumiem pa rāciju puisis neatbild. Viņš nav zvanījis, lai pieteiktos, ka ir slims, un saskaņā ar Meganas rīcībā esošo informāciju viņš neatrodas mājās: mašīna nestāv uz celiņa, iekšā nav nekādu dzīvības pazīmju.

Tam var būt kāds visnotaļ racionāls izskaidrojums, taču Megana tā nedomā. Viņa iztēlojas ļaunāko un ne bez pamata. Arī Gideons Čeiss ir pazudis. Neviens no viņa telefoniem neatbild. Mājās viņa nav. Megana nupat ir atgriezusies no Karaliskās Tolardas, un tur nekas neliecina, ka viņš uzturētos tēva namā.

Varbūt Džimijs ir kopā ar Gideonu? Tā gribētos domāt, bet kāpēc? Varbūt Džimijs nolēma pārbaudīt tās hipotēzes, kuras Megana viņam izklāstīja? Viņa atgaina citas, drūmākas domas. Ak, kā gribētos aprunāties ar Dokeriju senioru; viņa ar lielāko prieku ieskatītos pārvaldes priekšnieka vietniekam acīs, lai saprastu, vai viņam gadījumā nav kas zināms par pazudušo dēlu.

Ak mūžs, kāds vājprāts! Kā Ādams teica? Ka apspriest ar kolēģiem šīs idejas, kas rosās viņai prātā, būtu profesionāla pašnāvība? Viņa liek lietā gribasspēku un apspiež melnās domas: laiks ķerties pie darba. Viņi noteikti atradīsies, gan Džimijs, gan Gideons.

Darāmo darbu sarakstā pirmais ir miesniekmeistara Meta Atlija vārds. Megana dodas uz lietisko pierādījumu nodaļu, lai vēlreiz paskatītos uz kramplauža atstātajām pēdām. Tagad viņa jūtas pārliecināta, ka rīku somā atrastais cirvis ir kāds miesnieka darbarīks.

Megana mazliet papļāpā ar nesen atraitnēs palikušo pierādījumu nodaļas vadītāju un tad pastāsta, kas viņai vajadzīgs. Piecdesmit divus gadus vecā Luīze nozūd noliktavā un turpina runāt, pārkliedzot trokšņus, kas rodas, pārcilājot turzas un kastes metāla plauktos. Megana, tu skaidri atceries datumus un lietas numuru?

Un kā vēl!

Luīze atgriežas. Zini, es tomēr pārbaudīšu. Viņa ievada kodu un skatās datubāzē. Atvaino, man te nekā tāda nav! Viņa apjukusi paceļ galvu. Nekas neliecina, ka tāda lieta vispār ir bijusi. Nav neviena priekšmeta, kas atbilstu taviem cipariem.

Megana apstulbst. Paga, kur tad tas viss ir? Es pati savām acīm tās mantiņas redzēju! Pārrunāju visu ar konsteblu, kurš to visu savāca nozieguma vietā, un mans seržants teica, ka… Viņa kļūst mēma.

Džimijs teica, ka visu reģistrēs. Viņa skaidri atceras, kā jauneklis savāca visu ielaušanās pierādījumu kolekciju no viņas rakstāmgalda. Pār muguru noskrien salti šermuļi.

Prātā ienāk jauna doma.

Megana pateicas Luīzei, atvadās un metas atpakaļ uz savu darba vietu. Atver elektronisko pastu. Drudžaini tin lejup vēstules. Sirds panikā sitas kā neprātīga. Viņa zibens ātrumā ieklabina atslēgvārdus meklēšanas lodziņā.

Nekas netiek atrasts.

Viņa raksta no jauna, tagad jau lēnāk. Vēlreiz izskata pēdējā nedēļā ienākušās ziņas. Visviens neko neatrod. No šoka pietvīkusi, viņa ieskatās pēdējo dokumentu un izdzēsto failu mapēs.

Velti.

Viss ir izdzēsts, neatstājot nekādas pēdas. Ak dievs! Viņa paslēpj seju rokās. Pazudis arī ziņojums par Meta Atlija identificēšanu.

Viņa ir palikusi tukšām rokām.

Visi pierādījumi ir pazuduši.

120

Tagad tu vairs neizskaties tik uzpūtīgs un pašapmierināts. Pūķis noliecas pār Gideonu un ieskatās viņa bālajā sejā. Šaurā loka Uzraugs zina, ko jauniesvaidītais ir pārdzīvojis. Elli. Ari viņš pats ir gājis tai cauri.

Pūķis satver rokas važu un ieliek slēdzenē. Ķēde karājas pie akmens grīdā iedzīta āķa. Pirms es palaižu tevi vaļā, man jāzina, vai tev var uzticēties.

Gideons ir vārgs un satriekts. Var, viņš lēni atbild aizsmakušā balsī.

Pūķis atslēdz važas. No tumsas iznirst vēl divi, viņi pieslien Gideonu kājās. Pats viņš piecelties nespētu, pat stāvēt viņam ir grūti. Asinis saskrien galvā, tas ir ļoti nepatīkami. Viņš jūtas neiedomājami izvārdzis un izsalcis.

Nejuzdams pamatu zem kājām, viņš velkas pa Lielo zāli, juzdamies tā, itin kā dvēsele būtu pametusi viņa nīcīgās miesas. Kapučainie vīri šķiet austi no citas matērijas, tos ieskauj zeltaina aura, kas ieelpojot un izelpojot izplešas un saraujas. Kad Pūķis runā, viņam no mutes izveļas balts, pūkains mākonis kā aukstā ziemas dienā.

Gideons apzinās, ka viņu ved pa gaiteni, taču kājas ir nedabiski vieglas un viņš nejūt to, ka iet. Viņš vispār neko nejūt, taču redzes un dzirdes maņas ir nevis aptrulušas, bet saasinātas. Viņš dzird, kā uz raupji tēstā smilšakmens garo kondensāts. Redz, kā viss gaitenis atspoguļojas sienas spraugā paslēpušās skudras tumšajā acī.

Viņi izbīlī apstājas. Auras sajūk un itin kā aizdegas. Balsis pārklājas, pārplūst cita citā, vārdi skan zaļi, sarkani, brūni. Gideons sāk smieties. Viņu zibenīgi pagriež ar seju pretējā virzienā. Viņš nomana, ka tie nezina, ko iesākt. Tur stāv vairāki cilvēki. Vīrieši un sieviete.

Skaista sieviete. Jauna, daiļa tumšmate.

Viņa māte.

Gideons viņu uzreiz pazīst. Viņa ir dzīva. Vedēji aizvelk viņu prom, taču māte viņu pamana. Gideons nesvārstīgi zina, ka māte ir paspējusi viņu ieraudzīt.

Viņu ar varu velk prom. Gideons izmisīgā piepūlē pagriež galvu un atskatās pār plecu taču viņa ir pazudusi.

121

Megana vieglītēm pieklauvē pie Džūdas Tompkinsas kabineta durvīm un pabāž galvu pa spraugu. Priekšniece ne tuvu nav viņas draudzene, taču rādās, ka šobrīd Tompkinsa ir vienīgā, pie kuras viņa var doties ar savām problēmām.

-     Priekšniec, atvainojiet, ka jūs traucēju. Man vajadzētu konfidenciāli aprunāties par būtiskiem jaunumiem.

Kabinets ir tumšs. Tompkinsa, acis piemiegusi, skatās cauri galda lampas dzeltenās gaismas lokam.

-     Kas atgadījies, Beikere?

-     Mēs ar Džimiju strādājām pie Neilora lietas…

Priekšniece palūkojas griestos un ar zināmu piepūli atceras,

par ko ir runa.

-     Tonijs Neilors?

-    Jā, kundze, Tonijs Neilors.

Tompkinsa noliek pildspalvu uz galda un atliecas taisni.

-     Nāciet taču iekšā! Stāstiet, kas jums uz sirds, bet ātri. Gibsona un Roulendsa dēļ es te ķeru pati savu asti. Viņa pamāj ar roku, aicinot Meganu apsēsties.

-     Paldies, kundze. Megana aizver durvis un apsēžas. īsi sakot, Tonijs Neilors ir miris.

Bažu grumbas priekšnieces sejā izgludinās. Laika, naudas un resursu aspektā miris bez vēsts pazudušais ir labāks par dzīvu. Vai atradāt līķi?

-     Savā ziņā jā, kundze. Neilora līķis tika sasmalcināts un kā mēslojums izsmidzināts uz lauka.

Meganas priekšniece paslēpj seju rokās. Gurdi. Pazudušais, kas miris slepkavības rezultātā, tas ir pavisam kas cits. Pēc kaut kā tāda viņa šobrīd nepavisam neilgojas. Viņa pakasa ar laku piepūstos matus, tas ir mēģinājums atjaunot asinsriti. Eksperti to ir apstiprinājuši?

-    Jā, kundze. Mēs dabūjām DNS paraugus no viņa vecākiem. Simt procentu atbilstība.

Tompkinsa atver noguršās acis, izslējās taisnāk un skatās Meganai sejā. Vai jūs viņiem visu pastāstījāt?

-     Vēl ne.

-     Kā jūs teicāt viņš pārstrādāts mēslojumā?

-     Varbūt tas nav pilnīgi precīzi sacīts, kundze. Kaut kādā veidā viņa mirstīgās atliekas tika pārvērstas pulverī un izkaisītas kādreizējā labības laukā netālu no Imberas.

-     Kā tad jūs to atradāt? Priekšniece rāda gaužām skābu seju.

-      Kāds, kurš bija izgājis paskriet tajā laukā, tur atrada sudraba piekariņu. Neilora māsa pēc uzraksta to identificēja, tā bija viņas dāvana. Priekšniece izskatās tik nomocīta, ka Megana nolemj nepieminēt tītarlijas: tas tomēr bija diezgan neordinārs gājiens. Detektīvseržants Dokerijs organizēja meklēšanu un atveda augsnes paraugus. Tie ir savākti no liela lauka, pārstaigājot to krustām šķērsām. Visos bija viena un tā pati DNS. Laboratorijā apliecināja, ka tā atbilst no tuviniekiem iegūtajiem paraugiem.

-     Malači! Tompkinsa uzslavē. Citā gadā šī būtu mūsu spožākā lieta. To sacīdama, viņa paskatās uz papīru kaudzi, kas saradusies uz viņas rakstāmgalda, uz Džeikā Timberlenda un Keitlīnas Lokās fotogrāfijām. Vai šī ir tā lieta, par kuru jūs gribējāt aprunāties konfidenciāli?

-     Tas vēl nav viss. Megana pamāj uz milzīgu Viltšīras karti, kas piesprausta pie kabineta sienas. Man nepatīk tā vieta, kur mēs atradām Neilora mirstīgās atliekas. Viņa pieceļas un pieiet pie kartes. Tas ir šeit. Viņa norāda uz nomaļu mežaini un laukiem Solsberijas līdzenumā. No turienes nav pat jūdze līdz tam šķūnim, kurā bija atrasts Džeikā Timberlenda līķis.

Tompkinsa nostājas viņai blakus un skatās uz balto plankumu kartē. Un kam šī zeme pieder?

-     Tieši tas arī ir interesanti. Saskaņā ar Nekustamo īpašumu reģistra datiem tur viss pieder Aizsardzības ministrijai, bet tā gluži nav. Es mazliet parakņājos, un izrādījās, ka ministrijai tur pieder 99,9 procenti zemes. Tajā 0,1 procentā, kas viņiem nepieder, atrodas šis mūsu lauks un šķūnis. Tieši tur mēs pāris dienu laikā esam atraduši divus līķus.

-     Tad kam īsti tas zemes pleķis pieder?

-     Natenielam Čeisam. Vismaz tikmēr, kamēr viņš bija dzīvs. Tagad tā īpašnieks ir viņa dēls Gideons.

122

Trīs likumi. Viena no pirmajām mācībām, ko Keitlīna apguva televīzijas šovā.

Pirmais likums: ja cilvēks nav pienācīgi apģērbies, ļoti augstā vai ļoti zemā temperatūrā viņš nespēj izturēt ilgāk par trim stundām. Otrais likums: bez ūdens cilvēks nespēj izdzīvot ilgāk par trim dienām. Trešais likums: bez ēšanas cilvēks nespēj izdzīvot ilgāk par trim nedēļām.

Jāpievieno vēl ceturtais likums: cilvēks nespēj izdzīvot, ja viņš ir ieslodzīts akmens būrī, kur viņa smadzenes jāj halātos satinušies aptaurētie.

Šaurība ir fiziski neizturama. Svaiga gaisa trūkums ir briesmīgas mokas. Viņa visu laiku trīc no aukstuma. Tomēr patiesībā pats drausmīgākais ir garlaicība. Viņu beidz nost pašas bailes un iztēle.

Viņai klab zobi. Keitlīna zina, ka viņas ķermeņa temperatūra ir bīstami zema, taču šajā cietumā nepietiek vietas vingrojumiem, ar kuru palīdzību varētu sasildīties. Ūdeni viņai dod, bet stipri par maz. Viņu visu laiku moka migrēna, tik spēcīga, ka liekas, viņa kuru katru brīdi paģībs. No izsalkuma sāp visas maliņas, viņa vairs neatceras, kad pēdējo reizi ir ēdusi. Laikam furgoniņā, kopā ar Džeiku. Pirms veselas mūžības.

Vēderā kārtējo reizi sākas bada krampji, un Keitlīna no sāpēm saliecas līkumā. Viņa ļoti labi apzinās, kas notiek ar viņas organismu. Būtu vieglāk, ja viņa to nezinātu: viņas ķermenis ir sācis ēst pats sevi. Tas mazpamazām notiesā tauku un muskuļu rezerves. Cauri ir ar visiem veselīgas ēšanas un sviedrējošu treniņu gadiem. Viņa jūt, kā vingrie muskuļi, bicepsi un tricepsi kļūst mīkstāki un saraujas mazāki.

Pēc piedalīšanās televīzijas šovā Keitlīna kļuva par labas gribas vēstnieci organizācijā, kuras mērķis ir cīņa pret nabadzību. Tādēļ par tādu riebeklību kā bads viņa zina pilnīgi visu. Vidēji ik sekundi no bada nomirst viens cilvēks. Tas nozīmē, ka stundā nomirst četri tūkstoši. Dienā simt tūkstoši. Gadā trīsdesmit seši miljoni. Viņa negrib būt viena no šiem upuriem. Negrib būt vieninieks šajā baigajā sarakstā.

Atkal uznāk reibonis. Viņa nošļūc zemē, lai nepakristu un nepārsistu galvu. Viņu apņem šķebīgi melna tumsa. Vairs nav saprotams, vai viņa ir nomodā vai sākušās halucinācijas. Viņu izvelk no cietuma un aizved uz dušu. Redze ir apgrūtināta, viss rādās miglaini, viņai trūkst elpas.

Ar acs kaktiņu viņa pamana tumšu bariņu. Uz šo pusi nāk cilvēki. Paslēpuši sejas aiz kapucēm, viņi ved gūstekni.

Džeiks!

Viņš ir dzīvs!

Keitlīna pūlas fokusēt skatienu. Džeikam apkārt ir tumši stāvi ar ļaunām acīm. Tādi paši kā tie monstri, kas apsargā viņu. Džeiks ir kails. Viņš ir nokāris galvu, viņu pietur aiz elkoņiem, lai viņš nenokristu. Keitlīna grib kaut ko sacīt, taču mute neklausa. Grib mesties pie viņa, taču tik tikko turas kājās. Asinis ieplūst galvā kā šķebīgs, kodīgs vīruss, un viņa sabrūk smacējošā tumsā.

123

Megana kopā ar savu priekšnieci skatās uz karti. Secinājums ir viens, un tas ir skaidrs viņām abām.

Ar dažu dienu starplaiku tik nelielā teritorijā atrasti divi līķi, turklāt, ja šī zeme pieder bagātam un ietekmīgam cilvēkam, kurš piepeši izdarījis pašnāvību, šādu apstākļu sakritību nedrīkst ignorēt.

-     Dabūjiet šurp Gideonu Čeisu un kārtīgi nopratiniet! pavēl Tompkinsa. Izpuriniet viņu, un tad jau redzēsim, vai viņš ir sērojošs dēls ar sniegbaltu dvēseli vai tomēr viņam kaut kas ir aiz ādas.

-     Kundze, es visu dienu pūlos ar viņu sazināties. Bez panākumiem. Brīdi vilcinājusies, viņa tomēr piebilst: Arī ar seržantu Dokeriju man nav izdevies sazināties. Liekas, viņš slēpjas.

Tompkinsai rodas aizdomas, vai šis nav klasisks gadījums, kad kreisā roka nezina, ko dara labā. Varbūt viņš jau ir pie Čeisa, Beikere? Šī doma viņu, liekas, uzjautrina. Vai jūsu padotais jau ir soli jums priekšā?

Megana neuzķeras. Viss var gadīties. Taču tā nav atbilde uz jautājumu, kāpēc neviens no viņiem nav atrodams. Zvanot Čeisam uz mājām, ieslēdzas automātiskais atbildētājs, es abiem zvanīju arī uz mobilo un atstāju ziņas.

-     Varbūt Džimijs ir izvilcis viņu kaut kur uz laukiem. Tur mēdz būt problēmas ar uztveršanas zonu. Šī varbūtība uzvedina viņu uz stratēģiska rakstura pārdomām. Patiesībā mums vajadzētu norobežot to teritoriju, kurā jūs atradāt Neilora mirstīgās atliekas, un aizsūtīt turp tieslietu arheologu.

-     Es jau liku tur visu norobežot. Atļāvos to izdarīt, līdzko saņēmu rezultātus. Jūs bijāt aizņemta, citādi es būtu ziņojusi agrāk.

Kabineta durvis atveras, pa tām ielūkojas Tompkinsas sekretāre. Kundze, detektīvinspektori Beikeri vēlas redzēt pārvaldes priekšnieks un viņa vietnieks.

-     Kāpēc? Tompkinsa ir visnotaļ pārsteigta.

-     Diemžēl to es nezinu. Priekšnieka asistente neko nepaskaidroja, tikai lika man nekavējoties viņu sameklēt.

Meganas pieredze liecina, ka "nekavējoties" nav labs vārds. Tas allaž ir nozīmējis tikai un vienīgi nepatikšanas, un tā būs līdz laika galam.

-     Es iešu jums līdzi. Tompkinsa paņem uz krēsla uzkārto somu. Visi jūsu "nekavējoties" ir arī mani "nekavējoties".

124

Meistars pieceļas un apskauj jauno Ģildes locekli. Mans dēls, es priecājos, ka tu esi pievienojies mūsu pulkam. Viņš abām rokām satver Gideona galvu. Apkampj viņu kā tēvs pazudušo dēlu. Apsēdies! Tev jāatpūšas. Tad viņš uzrunā Pūķi: Atstāj mūs divatā. Pēc tam es tevi pasaukšu.

Apsēdies Gideonam pretī pie apaļā akmens galda, Meistars pasmaida. Rituāls prasa daudz spēka. Tagad tu vairākas stundas jutīsies izvārdzis un noguris, taču drīz tavs ķermenis sadziedēs brūces un atlabs.

Uz galda stāv koka šķīvji ar sagrieztiem augļiem un krūkas ar ūdeni un sulu.

Tavam šķīstītajam ķermenim šis ir pats piemērotākais ēdiens. Mellenes, dzērvenes, vīģes, banāni. Spēka ēdiens. Lūdzu, nobaudi! Tev jāatjauno spēki.

Gideons mazliet paknibinās ap augļiem. Ēst negribas. Viņš paskatās apkārt. Tumšās akmens sienas it kā izsūc no šīs telpas visu gaismu.

-     Tik slavens auglis un tik ietilpīgs simbols, vai nav tiesa? Meistars ir paņēmis rokā ābolu.

-     Jūs runājat par Ādamu un Ievu?

-     Nē, nē. Es runāju par grieķu kultūru.

Gideons apzinās, ka šis ir pārbaudījums. Viņa smadzenes lēni pārslēdzas uz nākamo ātrumu. Ā, divpadsmit varoņdarbi. Zelta āboli, kurus Hēraklam vajadzēja nozagt hesperīdu dārzā.

Meistars pasmaida un nokož kumosu. Tu esi īsts sava tēva dēls. Tad viņš paceļ roku un norāda uz šifrētajām dienasgrāmatām, kas atvērtas stāv turpat uz galda. Kad būsim paēduši, tu man tās palasīsi. Izskaidrosi šifru.

Gideons izņem kauliņu no tumšsarkanas ķiršogas. Man ir daži jautājumi.

-    Jautā! Šis ir īstais brīdis. Es esmu tavā rīcībā un vēlos tev palīdzēt kļūt par vērtīgu mūsu Ģildes locekli.

-     Mani interesē Templis. Kad un kā tas ir būvēts, kur īsti tas atrodas.

Meistars smaida. Pagaidi, gan tu visu uzzināsi. Kad tu būsi tam gatavs, es pats tevi izvadāšu pa Tempļa brīnumainajām telpām.

-    Jūs vēl aizvien man neuzticaties? Gideons rāda aizvainotu seju.

Meistars nopūšas. Ar iesvaidīšanu tavs ticības ceļš nebeidzas, tas tikai sākas. Tu droši vien zini, ka mēs tuvojamies mūsu kalendāra nozīmīgai dienai. Tās gaidās nedrīkst atļauties ne mazāko risku. Pēc tam mēs aprunāsimies vēlreiz.

-     Atjaunotnes rituāls. Vai es pareizi noskāršu?

-    Jā. Pēc trim dienām tas būs pabeigts, un tad mēs atļausim tev doties, kurp vien tu vēlies. Viņš smaida. Izgājis no Tempļa, tu sapratīsi, kur tas atrodas. Meistars sāk smieties. Acumirklī sapratīsi.

-     Bet tikmēr man jāpaliek šeit? Kas es esmu? Gūsteknis?

-     Nekādā gadījumā. Pētnieks. Mēs ar tevi ik dienas sarunāsimies. Tu man stāstīsi par Nateniela dienasgrāmatām. Viņš paņem rokās vienu sējumu. Un es tev stāstīšu par to, kādi ir tavi jaunie Svētajo Kalpu ģildes locekļa pienākumi. Tas būs vērtīgi pavadīts laiks.

125

Lieki nesarunādamās, policistes iet uz priekšnieka darba telpām. Tur asistente lūdz bridi uzgaidīt, tad ieaicina abas iekšā.

Alans Hants un Gregs Dokerijs sēž pie apspriežu galda netālu no durvīm. Viņi neliekas manām, ka līdzi atnākusi arī Tompkinsa.

-     Labvakar, ser. Jūs vēlējāties mani redzēt? Megana cenšas neizrādīt, cik ļoti viņa ir uztraukusies.

-    Jā, inspektore Beikere. Priekšnieks nozibina zobus ievingrinātā politiķa smaidā un pamāj uz krēslu. Apsēdieties, lūdzu! Tad viņš beidzot paskatās uz Tompkinsu. Viss ir kārtībā, Džūda, nebaidieties!

-      Man prieks to dzirdēt, ser. Es no jūsu asistentes sapratu, ka saruna ir neatliekama un svarīga, un nolēmu, ka tādā gadījumā man derētu atnākt līdzi. Negaidīdama uzaicinājumu, viņa apsēžas blakus Meganai.

Hants nepievērš viņai uzmanību un pagriežas pret savu vietnieku. Gregs Dokerijs pievērš Meganai ciešu skatienu. Mēs nupat uzzinājām, ka Iekšlietu ministrija drīz publicēs savu ikgadējo pārskatu. Viņš runā drūmi, kā sacīdams kapa runu. Un Viltšīras policijas pārvaldei tur būs veltīti ārkārtīgi kritiski izteikumi. Jo sevišķi attiecībā uz to, kā mēs strādājam jeb, pēc viņu domām, nestrādājam pie ieilgušām krimināllietām. Tādēļ mums jārīkojas pirmajiem, lai atvairītu pārmetumus. Viņš sāji pasmaida. Jums, Beikere, tas ir iepriecinošs jaunums. Ar šo pašu bridi jūs vadāt mūsu jauno operatīvo grupu "Atvilktnes lietas". Ja jūsu darbs būs sekmīgs, proti, ja jums izdosies novērst iespējamo kritiku, tad jūs tiksiet paātrinātā kārtībā iecelta par galveno inspektori. Apsveicu. Viņš pieceļas un pasniedzas pāri galdam, lai paspiestu Meganai roku.

Megana ir pārsteigta un apjukusi. Paldies, ser. Viņa pieceļas un satver pasniegto plaukstu.

-     Kad Beikerei jāķeras pie šiem pienākumiem? Tompkinsa salti noprasa. Es negrasos apšaubīt jūsu lēmumus, taču mums katastrofāli trūkst resursu. Inspektore Beikere strādā pie Lokās lietas, un viņai ir darba pilnas rokas, ieskaitot jaunu slepkavību. Šis mums tik tiešām ir ļoti noslogots periods.

-     Beikerei pie jaunajiem pienākumiem jāķeras tūlīt pat, skābi atbild Hants. Darba nekad netrūks, Džūda. Vienmēr atradīsies kāds iemesls neko nemainīt. Mēs norīkosim kādu, kurš pārņems inspektores Beikeres lietas.

-     Megana, tā ir jūsu lielā iespēja, viņa vietnieks velk līdzi meldiņu. Jums par to vajadzētu priecāties. Jāstrādā būs Svindonā. Šodien pat atbrīvojiet savu darba vietu un rīt no rīta ķerieties pie jaunajiem darbiem.

Megana ar grūtībām ievelk elpu. Ser, man ir maza meita, kas iet dārziņā Hartmūrā. Dodiet mazliet vairāk laika.

-     Nedošu, inspektore Beikere, Hants viņu pārtrauc un ieskatās pulkstenī. Mums laika nav. Jums tā ir liela veiksme. Fantastiska izdevība. Tagad ejiet un dariet, ko varat.

-      Klausos, ser. Megana ar pašcieņu pieceļas un aiziet; Džūda Tompkinsa viņai seko. Kad durvis ir aizvērušās, priekšniece saņem viņu aiz rokas. Iesim atpakaļ pie manis. Mums jāparunā. Jūs esat gudra, Beikere, tomēr šoreiz ar jūsu gudrību būs par maz. Šādi norīkojumi no gaisa nekrīt. Ja šāda stratēģiska rīcība būtu plānota iepriekš, es par to būtu zinājusi.

Vairāk neko priekšniece nesaka, un viņas atgriežas tās kabinetā un aizver durvis. Tad viņa pievērš Meganai apsūdzošu skatienu. Jūs grib dabūt no šejienes prom. Ar gaismas ātrumu. Ko jūs esat sastrādājusi? Vai tam ir kāds sakars ar Džimiju? Vai jūs esat uzsākusi jauku romāniņu ar to rudo kājslauķi?

-     Nemūžam! Megana šausmās atsaucas.

-     Labi. Es jau domāju, ka jūs neesat tik stulba. Kas tad par lietu?

-     Tam nav nekāda sakara ar manu privāto dzīvi. Turklāt, kaut arī tas attiecas tikai uz mani, es atkal esmu kopā ar savu bijušo vīru.

-     Tad apgaismojiet mani! Sasodīts, ar ko tad tas ir saistīts?

Megana saspringti domā. Priekšniecei taisnība. Jaunais norīkojums nav pakāpiens viņas karjerā, viņu vienkārši grib dabūt prom no šejienes.

Tompkinsa pat nemēģina apsēsties. Viņa skraida šurpu turpu pa kabinetu un dusmās bezmaz griež zobus. Mums nekad nav bijis tik daudz darba! Mums ir pašnāvība, divas slepkavības Neilors un Timberlends plus viceprezidenta meitas nolaupīšana! Un tam visam pa vidu lielie priekšnieki man atņem inspektori! Viņa pienāk Meganai klāt. Domājiet, Beikere! Domājiet, līdz sapratīsiet, ko tādu dīvainu esat atradusi, kas ar jums ir atgadījies. Stāstiet! Vai jūsu izmeklēšanas lietās nav bijis kas tāds, ko jūs man esat noklusējusi? Domājiet! Man jāzina un jāzina nekavējoties!

126 piektdiena, 25. jŪnijs

Pēc nakts, kas pārlaista salmu cisās uz akmens kambara grīdas, Gideonam sāp visas maliņas. Ja Meistaram tā labpatīk, viņš, protams, var dēvēt Gideonu par pētnieku, taču Gideons pats lieliski saprot, kas viņš ir. Gūsteknis. Tāds pats gūsteknis kā bālā meitene, kuru viņš pamanīja, kad tika vests prom no Lielās zāles. Tā, kuru viņš savos iesvaidīšanas moku izraisītajos murgos noturēja par māti. Taču tā bija pazudusī meitene, par kuru raksta visas avīzes. Keitlīna Loka, ASV viceprezidenta meita. Ja viņš nemaldās, meitenei bija angļu draudziņš. Arī tas droši vien atrodas kaut kur tepat, ieslodzīts tādā pašā akmens būrī.

Atmiņā ataust kaut kas, ko viņš ir lasījis tēva grāmatā: iemūrēšana. Senie briti šo paražu bija aizguvuši no grieķiem un romiešiem. Noķeram nomaldījušos mierīgo iedzīvotāju, ieslogām viņu akmens būrī un nobadinām līdz nāvei. Svētajo Kalpi šo praksi izmantoja, lai šķīstītu upura ķermeni un liegtu prātam jebkādus redzamus vai dzirdamus stimulus.

Nabaga skuķēns. Viņa noteikti jūk prātā. Iespundēta tumšos, putekļainos akmens mūros, kur nespēj pakustēties un vispār neko nespēj iesākt. Elle zemes virsū. Viņš pieceļas un sāk staigāt pa savu kameru. Septiņi soļi garumā, trīs platumā. Salīdzinājumā ar sprostu, kurā noteikti ir ieslodzīta Keitlīna, šis acīmredzot ir luksusnumurs.

Viņš apsēžas salmos un iegrimst domās. Templis ir apļveida būve. Viņš lūko to iztēloties: Noeja, Arējā loka gaitenis, Lielā zāle, Šķīstīšanas zona, Meistara kambaris. Turpat ir vēl daži kambari. Kamera, kurā viņš sēž šobrīd. Gideons ir pārliecināts, ka, vadoties pēc paša redzētā un pēc aprakstiem tēva dienasgrāmatās, viņš visu iztēlojas diezgan pareizi un nojauš, kur, visticamāk, atrodas Keitlīna.

Gideona zināšanās ir viens vienīgs robs.

Viņš nezina, kur atrodas izeja.

127

Atbraukusi pie vecākiem pakaļ Semijai, Megana turpat arī paliek pa nakti. Pēc paziņojuma par šo "paaugstinājumu darbā" un Tompkinsas pamodinātajām šaubām pēdējais, kas viņai būtu vajadzīgs, ir vakars kopā ar Ādamu un bijušā vīra nodoms virsskaņas ātrumā atsākt normālu ģimenes dzīvi, izliekoties, ka nekas nejauks nav noticis.

Megana ieiet dušā un mēģina izvēdināt galvu. Tā ir pilna ar vakardienas raizēm. Gideons ir pazudis. Džimijs ir pazudis. Jāizrauj Semija no ierastās un pazīstamās vides un jāpārvācas uz Svindonu.

Viņa noslaukās un apģērbjas. Visu to jaunā darba padarīšanu Tompkinsa solīja nobremzēt. Padarīt cik necik kontrolējamu. Tomēr Megana stipri šaubās, vai viņas priekšniecei izdosies panākt, lai lielie bosi atsakās no sava lēmuma.

Viņas vecāki ir pabarojuši un saģērbuši Semiju, Megana pateicas, iesēdina mazo mašīnā un ved uz dārziņu. Viņas prāts darbojas autopilota režīmā. Vakardienas pavērsiens satuvināja viņu ar Tompkinsu. Tik tuvas viņas vēl nekad nav bijušas. Megana pat saņēmās un uzticējās priekšniecei. Tompkinsa vēlējās dzirdēt visu līdz pēdējam sīkumam, un Megana izstāstīja. Visu. Par Gideona Čeisa teorijām. Par to, ka pazuduši pierādījumi miesnieka Meta Atlija saistībai ar ielaušanos Čeisa muižā. Visu, visu. Meganai par pārsteigumu un arī par atvieglojumu Tompkinsa nesmējās locīdamās.

Ievedusi Semiju dārziņā un noskūpstījusi, viņa piezvana uz pārvaldi un paziņo, ka šodien viņai ir jāiet pie ārsta un darbā viņa nebūs. Varbūt nebūs arī rīt. Brīdi skatās uz telefonu un tad mēģina sazvanīt vispirms Gideonu un pēc tam Džimiju. Ne viens, ne otrs neatbild. Gideona pazušana pilnīgi noteikti nevēsta neko labu. Megana pagriež auto par simt astoņdesmit grādiem un dodas uz Karalisko Tolardu.

Diena ir skaidra un saulaina, un stundu ilgajam braucienam ir gandrīz terapeitisks efekts. Karaliskā Tolarda ir mazītiņš ciems pie Dorsetas robežas. Pavisam nedaudz tūrisma objektu: trīspadsmitā gadsimta baznīca, kvēkeru kapsēta. Ievērības cienīgs ir vienīgi Eškombu nams, kura iemītnieku vidū bijuši Sesils Bētons, Gajs Ričijs un Madonna.

Čeisa muižas vārti ir aizslēgti. Viņa vairākas reizes nospiež pogu un atkal mēģina zvanīt pa telefonu. Viss velti.

Megana izkāpj no mašīnas un iet gar augsto ķieģeļu mūri, līdz no ceļa viņu vairs nevar redzēt. Ja Atlijs šajos nocietinājumos spēja atrast vājo vietu, tad arī viņai tas ir pa spēkam.

Un tā tiešām ir. Rāpšanās kokā, lēciens ja Semija to redzētu, tad sajūsmā sistu plaukstiņas -, un Megana jau stāv uz mūra. Viņa nometas četrrāpus, pieķeras pie ķieģeļu dzegas, nolaiž kājas lejā un nolec. Izlīdusi no krūmiem, viņa iznāk lielā zālienā nama sētas pusē.

Gideon! Megana pakliedz. Tā tik vēl trūka, lai Gideons izbltos un noturētu viņu par kārtējo kramplauzi.

Kamēr viņa apiet apkārt dīķim un mājai, paiet labs brīdis. Nekur neviena nav. Gideona auto stāv pie galvenajām durvīm, un, spriežot pēc mirdzošā zirnekļa tikla, kas jau ir aizvērpts priekšā spogulīšiem, ar to kādu laiku neviens nav braucis.

Megana piezvana pie durvīm. Piedauza un atkal sauc Gideona vārdu, pat iekliedz to pastkastītes spraugā. Tukšs numurs. Viņa uzraksta zīmīti un iebāž to pa spraugu. Atvilkusi roku, sastingst, spriegi domādama.

Kad viņa Gideonu redzēja pēdējo reizi, šajā pašā vietā, te bija Smitsens. Un Gideons izskatījās stipri nobijies. Tajā mirklī viņa par to daudz nelikās zinis, uzskatīdama par psiholoģisku reakciju uz tēva nāvi. Viņai nebija taisnība. Kaut nu neizrādītos tā, ka Gideons miris guļ tepat aiz šīm durvīm.

Mieru, vajag domāt racionāli! Nē, Smitsens nevarēja Gideonu nogalināt, tā būtu plānprātīga rīcība pēc tam kad te ir pagrozījusies policiste, kad viņš pats ar šo policisti detektīvinspektori! ir pārmijis dažus vārdus. Šis spriedums ir tik loģisks, ka Megana nolemj tomēr neuzlauzt durvis. Vai vismaz vispirms aprunāties ar Džūdu Tompkinsu.

Megana dodas atpakaļ, atkal pārrāpjas pāri dārza mūrim un atgriežas pie savas mašīnas. Iedarbinādama motoru, viņa nejauši paskatās atpakaļskata spogulītī. Zaļā jakā ģērbies vīrietis knašā solī nozūd krūmos.

Tas nav nejaušs garāmgājējs.

Viņai seko.

128

Pabraukuši garām Karaļa Džona tavernai, Megana kārtīgi uzmin uz sava Ford Focus akseleratora un traucas pa Ešmoras apkaimes lielajiem laukiem. Sešdesmit jūdzes stundā, septiņdesmit, astoņdesmit. Mazai mašīniņai tīrais nieks. Ja kāds ir uzsēdies viņai uz astes, tagad tam nāksies parādīties.

Tieši pirms strauja kreisā pagrieziena viņa tālumā pamana automobili. Tas brauc lielā ātrumā. Tieši tikpat ātri, cik viņa. Var jau būt, ka tā vadītāju iemīt gāzi grīdā pamudinājis līdzenais, labi pārredzamais ceļš. Nekas, tūlīt noskaidrosim.

Megana zina, ka pirms Zigzaga kalna ļoti piemērots vārds šis ceļš metīs tikai ļoti rāmus līkumus. Drīz forda ātrums jau ir krietni pāri simtam, un līdz nākamajai mašīnai ir vairāk nekā četrsimt metru. Kalna pakājē, pie nešpetna labā pagrieziena viņa piebremzē, un fords glīti ieslīd kreisajā pagriezienā, kas nāk uzreiz pēc tam. Sirds spārdās kā mūlis. Viņa atkal nobremzē, palēninādama ātrumu, cik strauji vien iespējams, nenoķēpājot asfaltu ar zīmīgajām izkusušas gumijas švīkām.

Pa labi ir koku puduris, un Megana, nogriezušies no ceļa, iebrauc tajā, lai mašīnu nevarētu ieraudzīt. Pēc dažām sekundēm garām aiztraucas automobilis. Krēmkrāsas mersedess, necik daudz vairāk viņa nepaspēj saskatīt.

Tā, tagad būs īstais pārbaudījums. Ja mersis tā joņo tāpat vien, sava prieka pēc, tad kalna galā, tur, kur beidzas asie līkumi, tas atkal piedos gāzi un Megana to vairs neredzēs. Turpretim, ja tas seko viņai, tad pēc kādas minūtes tie tur, iekšā, sāks brīnīties, kur viņa palikusi. Tie droši vien apmetīsies riņķī un pētīs, vai nav palaiduši garām kādu sānceļu, varbūt pat brauks atpakaļ.

Megana prātīgi izstūrē no birzītes un bez liekas steigas turpina ceļu uz pārvaldi.

Mersi viņa pamana uzreiz aiz Kennkomonas. Tas stāv ceļmalā, bremzēšanas ugunis ir ieslēgtas. Iekšā ir divi cilvēki, abi sēž priekšā. Lēts personalizēts numurs, kas beidzas ar 57MA.

Mets Atlijs.

Viņa uzreiz atceras, kā Gideons sacīja, ka Atlijam ir šaujamais. Merša bremzēšanas ugunis nodziest, un tas lēnām izbrauc uz ceļa. Megana nospiež akseleratoru un citu pēc cita pārslēdz ātrumus, it kā grasītos taranēt auto. Nē, to viņa nedara vis. Pēdējā brīdī viņa iegriežas sānceliņā, kas ved uz mikroskopisku ciemu. Sānceļš ved paralēli šosejai, un viņa pa to brauc kā pa servisa joslu autosacīkstēs. Taču Megana neapstājas.

Mašīnas pakaļgalu zālē svaida šurpu turpu. Kaut kā viņai tomēr izdodas saglabāt kontroli. Viņa izbrauc atpakaļ uz šosejas un ripina garām mersim. Uz acumirkli pamana vīrieti, kas sēž pie stūres. Jā, tas ir Atlijs. Viņa ir pietiekami bieži un ilgi skatījusies uz miesnieka fotogrāfiju, kļūdīties nav iespējams. Arī pasažieris šķiet redzēts. Plecīgo vīrieti baltajā kreklā viņa redz tikai niecīgu sekundes daļiņu, taču tā aprises, plecu un galvas forma viņai ir pazīstama.

Megana strauji piedod gāzi un palēnina ātrumu tikai aiz Kristīleinas, kur viņa izbrauc uz mašīnu pilnās A350.

Visu ceļu līdz Devaizesai viņa ar vienu aci skatās spogulītī. Smadzenes pūlas tikt galā ar to, ko viņa nupat ir redzējusi.

Merša priekšējā sēdeklī blakus Atlijam sēdēja viņas vīrs. Tur sēdēja Ādams.

129

Viņu izlaiž tikai uz tualeti.

Ja neskaita šos īsos brīžus, Gideons ir ieslodzīts savā akmens būrī. Tepat viņam tiek pienests šāds tāds ēdiens, un, jo ilgāk viņš te sēž, jo vairāk jūtas kā cietumnieks.

Tikai divas dienas atlikušas līdz atjaunotnes rituāla beigām. Tad Svētajo Kalpi upurēs saviem dievekļiem meiteni, kuru viņš vēl nupat redzēja dzīvu. Ģilde nevar atļauties riskēt, ka rituālā kaut kas noiet greizi, un viņa, Gideona, dēļ tā var gadīties. Visiem te ir zināms, ka viņa tēvs vēlējās pārtraukt Ģildei nepiederīgu cilvēku upurēšanu, un viņi baidās, ka Gideons sekos tēva pēdās.

Tiek atvilkti aizšaujamie. Viņa kameras durvis atveras. Aizsegtām sejām ienāk divi; tie ir vārdos skopi, viņam tiek pateikts vienīgi, ka jāiet pie Meistara.

Gideons iet pa tiem pašiem gaiteņiem, pa kuriem staigāja viņa tēvs, un iztēlojas slepeno dzīvi, kādu dzīvoja šis cilvēks, kuru viņš patiesībā nepazina. Kā tēvs jutās pēc iesvaidīšanas? Ko viņš domāja, nule uzņemts pasaules senākajā un slepenākajā brālībā?

Pielūki ieved Gideonu sava vadoņa kambarī. Meistars pieaicina viņu pie akmens galda, uz kura stāv Nateniela dienasgrāmatas. Viņa balss ir caurcaurēm lietišķa. Tagad palasi man priekšā. Apgaismo mani. Pēc tam es apgaismošu tevi.

Gideons atver pēdējo sējumiņu. Viņš labi zina, kura ir tā rindkopa, ko viņš lasīs. Nokremšļojies viņš iesāk: Ja kāds šo dienasgrāmatu lasa, es lūdzos pie visiem Svētajiem, lai tas esi tu, Gideon. Tu vienmēr esi bijis ļoti kārtīgs un apzinīgs bērns, tādēļ droši vien esi sācis no sākuma, un šis ir viens no pēdējiem ierakstiem, ko tu lasīsi. Tagad tu jau zini par manām domstarpībām ar Šauro loku, par to, kā mani vēlējās piespiest atzīt viņu gribu. Man šie tikumi nav pieņemami. Es atsakos tos pieņemt un nekad nepieņemšu. Ja tu esi ņēmējs, tev jābūt arī devējam. Tev pašam. Nevis kādam, ko tu pilnvaro vai piespied ar varu. Tas ir pašos pamatos nepareizi. Svēti cilvēki šādi savus parādus neaizmaksā. Tā rīkojas neuzticami, nekrietni egoisti. Tādi kā cilvēks, kuru es uzskatīju par draugu. Cilvēks, kuru es uzņēmu savā namā un kuram uzticējos kā brālim. Cilvēks, kurš aptraipīja itin visu, ko es savā dzīvē turēju godā. Gideons apklust un pagriež dienasgrāmatu pret Meistaru. Šeit. Viņš ar pirkstu pieskaras vārdiem OQMYZ IYA<ļ>HQ2KA. Vai jums šis vārds ir zināms?

Meistars nezina šifru, taču saprot, ka redz pats savu vārdu. Tas, ka Nateniels par viņu rakstījis tik iznīcinoši, Meistaru nepārsteidz. Toties tas ir vēl viens pierādījums, ka dienasgrāmatas patiešām ir bīstamas. Mēs ar tavu tēvu ne vienmēr bijām līdzīgos uzskatos. Un ne vienmēr viņam bija taisnība. Viņš bija ārkārtīgi talantīgs cilvēks, tu pats zini. Taču tieši tādēļ ar viņu nebija viegli. Viņš nemēdza atkāpties no sava viedokļa. Meistars pieceļas un sāk lēni staigāt pa akmens kambari. Saki, lūdzams, vai tu piekriti viņa domām?

-     Kādām?

-     Par mani. Par brālību. Viņš droši vien par to ir rakstījis daudz un izvērsti. Par mūsu domstarpībām, jo sevišķi attiecībā uz rituāliem.

-     Jā, viņš par to raksta, Gideons nevilcinādamies atbild. Un es ļoti labi zinu, ka tēvam ne vienmēr bija taisnība. Ilgus gadus mēs gandrīz nesarunājāmies. Tagad viņa vairs nav. Viņš domīgi apklust, tad ieskatās Meistaram tieši acīs. Es vēlos tikai vienu nodzīvot ilgu un slimību neapgrūtinātu mūžu. Esmu gatavs apliecināt savu uzticību Svētajiem un, ja jūs man palīdzēsiet, tad, bez šaubām, arī savu nesvārstīgo uzticību jums.

Meistars viņu apskauj. Tā bija pati labākā no visām iespējamām atbildēm. Gideons atbild apskāvienam, kaut daudz labprātāk būtu ietriecis šim cilvēkam sirdī nazi.

Meistars soli atkāpjas un lepni raugās viņā, turēdams aiz pleciem. Tagad ir mana kārta tevi apgaismot, atklāt tev noslēpumus, no kuriem tev aizrausies elpa.

130

Megana ir iegriezusies lielveikala autostāvvietā un nekāpj ārā no mašīnas.

Mājās nevar braukt un ari uz darbu nevar braukt. Viņa var vienīgi atkal un atkal acu priekšā redzēt šo acumirklīgo briesmīgo skatu: Ādams mersedesā blakus Atlijam. Tikpat šausmīgi kā pieķert viņu gultā ar citu sievieti. Vēl viens pretīgs, derdzīgs pierādījums viņa nodevībai un melīgumam.

Viņa domā par Semiju un nesaprot, kā šim cilvēkam pietiek nekaunības nākt pie viņām un tēlot paraugtēvu un paraugvīru, klusībā perinot visvisādas riebeklības. Klusībā piederot citai sievietei, citiem cilvēkiem tikai ne viņai un abu kopīgajam bērnam. Skumjas pārtop dusmās. Megana pietvīkst, āda kņud.

Pievakarē blakus viņas fordam apstājas vecs jaguārs. Tiek nolaists logs, un uzsauciens pieliek punktu Meganas dvēseles mokām. Kāpiet iekšā!

Nīkšana ir beigusies.

Džūda Tompkinsa pacietīgi noklausās Meganas stāstu par to, kā viņai sekojis Atlijs kopā ar viņas pašas vīru Ādamu. Tad piezvana uz satiksmes dienestu: jā, mersedesa reģistrētais īpašnieks tiešām ir Metjū Stīvens Atlijs no Tidvērtas. Es varu ievākt informāciju par jūsu vīra gaitām pēdējo stundu laikā, bet man noteikti būs jāatbild, kāpēc man tas jāzina.

-     Nav vajadzīgs, Megana atbild. Es zinu, ka tas bija Ādams. Viņa grauž jau asiņainu nagu. Kāda es esmu stulbene. Biju iedomājusies, ka viņš ir atgriezies tāpēc, ka grib būt kopā ar mani un Semiju.

-     Par to jūs varēsiet pavaimanāt vēlāk, paziņo priekšniece. Šobrīd jāizdomā, ko lai iesāk ar jūsu meitu. Pie kā viņu varētu atstāt, lai neradītu liekas aizdomas.

-     Semija ir pie manas mammas, saka Megana. Es viņai piezvanīju un teicu, ka Ādams pret mani izturējās agresīvi. Mamma nelaidīs viņu iekšā, pat Semijai tuvumā neļaus pieiet. Arī tētis ir mājās, viss būs kārtībā.

-      Labi. Es šorīt šo to pārbaudīju. Lieku reizi, katram gadījumam, lai būtu skaidrs, ka mēs neizdarām pārsteidzīgus secinājumus.

-     Un?

Tompkinsa izņem no somas fotogrāfiju. Sems Eliots Grābs.

-     Aizdomās turamais, jo viņa pirkstu nospiedumi bija uz tā folksvāgena furgoniņa. Megana paņem bildīti. Strādāja Stounhendžas apsardzē.

-     Tieši tā, strādāja. Viņš ir miris. Atrasts Bātā. Izzvejots no Eivonas.

-     Miris vardarbīgā nāvē?

-     Vēl nav zināms, atbild Tompkinsa. Grābs un Stounhendžā. Vēl kaut kas kopīgs ar Timberlenda, Lokās un Čeisa lietām. Manai gaumei te ir daudz par daudz sakritību.

-     Ko lai mēs ar to visu iesākam? Pie kā lai vēršamies?

-     Tieši tas arī mani uztrauc. Tompkinsa uzmet viņai ļoti izteiksmīgu skatienu. Priekšniecība grib jūs dabūt prom no Devaizesas, vai ne? Lai jūs sēžat Svindonā, tālāk no grēka. Tas man liek domāt, ka uz tiem abiem nevar paļauties.

-     Vai Džimijs Dokerijs ir atradies? Vai ir kādas ziņas par viņu?

-     Kā caur zemi izkritis. Ne ziņas, ne miņas. Viņa pakasa pakausi. Varbūt ir vērts ar to visu iziet ārpus pārvaldes? Aprunāties ar to Londonas puisi, Bārniju Gibsonu?

Šī ideja Meganai ir negaidīta. Viņš domās, ka jums visi nav mājās.

-      Pati zinu, Tompkinsa novīpsnā. Tādēļ ar viņu runāsiet jūs, nevis es.

131

Meistars ved Gideonu pa Tempļa kambaru labirintu. Paceldams rokas, norāda uz smalki apstrādātajām akmens sienām un griestiem. Šos akmeņus mūsu priekšteči meklēja tuvu un tālu. Katrs no tiem ir rūpīgi izraudzīts un apstrādāts. Tas, cik precīzi strādāja senie celtnieki, ir vienkārši neticami. Katrs bluķis ir saņēmis Svētajo svētību. Divi miljoni savstarpēji savienotu bluķu! Un tas viss neizmantojot javu!

Gideons garāmiedams paberzē roku gar gludo sienu. Līčloču gaitenis kļūst šaurāks, griesti arvien zemāki: viņi dodas lejup, tuvojas svētnīcas sirdij. Kāpēc šī būve pasaulei joprojām ir noslēpums?

Meistars smaida. Tāpēc, ka nav iemesla to meklēt. Par tās eksistenci neviens nezina, arheologi rok tikai Stounhendžā. Reizēm kaut kas tiek atrasts koka žogs paralēli Svētajiem, krematorija, mirušu kareivju kauli, seni cirvji un darbarīki. Ar to pašu zinātnieki savu apetīti ir apmierinājuši.

-     Bet ir vēl un vēl?

-     Jā, pārpārēm, Meistars atbild. Ne tikai mūsu Templis, arī citas svētvietas; tās visas ir saistītas un savienotas, svētītas un pasargātas. Un ne tikai Anglijā. Visā pasaulē.

Cik daudz nezināmā! Gideonam gandrīz noreibst galva. Viņam ir simtiem jautājumu.

-      Nāc! Meistars mudina viņu iet tālāk. Templi un Stounhendžu būvēja vairāk nekā divus gadsimtus, un celtniecībā piedalījās vairāk nekā simttūkstoš cilvēku. Meistars viņam pa priekšu iet pa spirālveida labirintu. Bez mašīnu palīdzības cēla no zemes ārā akmeņus, ar primitīvām koka ragavām un rokām vilka gigantiskus smagumus simtiem jūdžu tālu, reizēm šķērsojot dziļas upes. Sastatnes bija no baļķiem, virves un trīši no zāles stiebriem, koku mizām un vīteņaugiem. Senie celtnieki izveidoja funkcionējošu un caurcaurēm oriģinālu kanalizācijas sistēmu, kas joprojām darbojas nevainojami. Teknes ved cauri līdzenumam uz Templi, kur pazemes straumes krīt dziļās kaļķa bedrēs. Viņš pastiepjas un pieskaras caurumam kādā smilšakmens bluķī. Aizvēsturiski gaisa pievadi nodrošina vienmērīgu skābekļa plūsmu. Reizē šīs vertikālās atveres ir saistītas arī ar zvaigznēm: tās ir orientētas atbilstoši noteiktām zvaigznēm un zvaigznājiem. Templis ir saulgriežu un saulstāvju pulkstenis, ar tā palīdzību mēs tāpat kā mūsu senči sekojam kalendārajām norisēm.

Iziedams pa šauru arku, Meistars ieved viņu gaitenī, kas ved tieši zem Lielās zāles. Templis tika būvēts kā Svētajo pielūgsmes vieta, taču tas kalpoja arī kā slimnīca un skola: savdabīgs neolīta universitātes un pilsētas domes apvienojums, kurā mājvietu bija radusi zinātne, veselība un pārvalde.

-     Tālaika sabiedrība bija tik tālu attīstījusies? Gideonam grūti noticēt.

-     Katrā laikā ir izcili cilvēki, pat neolītā. Meistars iet tālāk un tad paņem lielu dzelzs atslēgu, kas brūnā auklā karājusies viņam kaklā. Tūlīt tu pats redzēsi. Viņš atslēdz šauras ozolkoka durvis, un abi ieiet piķa melnā tumsā.

Te ir vēl dzestrāks un soļi atbalsojas vēl skaļāk. Meistars aizdedz gan lāpu tureklī pie sienas, gan vairākas lielas sveces. Kad acis ir pieradušas pie pustumsas, Gideons ierauga lielu, ideāli apaļu telpu, kuras vidū atrodas tumšs akmens bluķis. Sienas ir izcirstas asinssarkanā granītā, atsaucot atmiņā ēģiptiešu kapenes. Gan pa kreisi, gan pa labi pie sienām ir neskaitāmi vaļēji šķirsti, visi novietoti ieslīpi, lai uz galvaskausiem plūstu gaisma no šahtas telpas centrā gluži kā Panteonā.

-     Kapenes, saka Gideons. Kas ir šie cilvēki, un ar ko viņi izpelnījušies tādu godu?

-     Tie ir mūsu priekšteči. Neiedomājami talantīgie cilvēki, kuri projektēja un izveidoja Templi, Stounhendžu un citus ar to saistītos akmens apļus, kurgānus un gatves. Meistars lēni iet uz priekšu, aizdedzinādams lāpas un sveces. Taču tev jāzina, ka šī nav tikai svēta kapliča.

Gideons arvien labāk redz milzīgo akmens bluķi telpas vidū. Noslīpētais smilšakmens ir vismaz piecus metrus augsts un trīs metrus plats. Gar divām skaldnēm atrodas plaukti, kuros rindojas tīstokļi. Divās pārējās izveidoti tādi kā cepļi, kuru speltes ir pilnas ar akmeņiem.

Kaut kas neredzēts! Gideons tuvojas bluķim kā runcis, kas lavās klāt balodim.

Viņam gandrīz bail kaut kam pieskarties. Šī vieta ir bibliotēka, muzejs, kapsula, kas pilna ar seniem manuskriptiem, mākslas priekšmetiem, grebumiem un darbarīkiem.

-     Cik sens tas viss ir? viņš vaicā.

-     Senākais attiecas uz pašu sākumu, Meistars atbild un pieskaras akmens bluķa virsmai. Te ir paši pirmie gravējumi. Tempļa un Stounhendžas meti. Tur, lielākajos šķirstos, ir pirmo ziedu mirstīgās atliekas: tie ir cilvēki, kuri pabeidza Tempļa un Stounhendžas būvi.

-     Viņi tika upurēti?

-     Tā bija viņu pašu griba. Viņi zināja, ka, ziedodamies Svētajiem, nodrošina svētīgu dzīvi saviem bērniem un bērnubērniem.

Gideons gandrīz neuzdrīkstas elpot aiz bijības. Viņš ir nonācis arheologa sapnī. Aladina alā, kas pilna ar liecībām par aizvēsturi un mūžsenu civilizāciju. Uz tādiem atklājumiem zinātnieki neuzdrīkstas pat cerēt. Sirds pukst kā negudra. Par kaut ko tādu es neesmu lasījis. Nevienā dienasgrāmatā šī vieta nebija pieminēta.

-     Tā arī jābūt. Par to runāt un rakstīt ir aizliegts. Meistars pienāk viņam klāt un atkal pasmaida. Nateniels par šo telpu zināja. Viņš te bieži mēdza strādāt. Arhīvā ir arī viņa pūļu rezultāts zvaigžņu kartes un tabulas, kuru sastādīšana ir Meistaru pienākums.

Tik daudz vēstures vienuviet! Tik daudz zināšanu, tik daudz noslēpumu! Meistars iztraucē Gideona domas, norādīdams uz durvju pusi. Mums jāiet tālāk. Man vēl daudz kas tev jāparāda, un mums ir atlicis pavisam maz laika.

Gideons nelabprāt iet ārā, un Meistars, nodzēsis visus gaismekļus, aizslēdz durvis. Viņi iet pa gaiteni līdz galam, kur sākas stāvs un nepatīkams kāpiens pa šķietami bezgalīgiem akmens spraišļiem. Tie kā efeja vijas ap Tempļa ārsienu. Mala nav norobežota, nav ari margu: jāiet gandrīz kā pa aizas malu.

-     Uzmanies! Meistars brīdina. Var gadīties, ka tu vēl neesi pilnīgi atkopies no iesvaidīšanas.

Padoms vietā. Pēc kādiem simt pakāpieniem Gideons ir nosvīdis un aizelsies. Meistars lēkšo pa priekšu kā kalnu kaza, likdams soļus ar drošu un nesvārstīgu pārliecību.

Gideons ar vienu roku turas pie sienas. To rotā smalki izcirsti, seni gravējumi: zemnieki apstrādā laukus, sievietes nes bērnus, pie strautiem ganās lopi. Tālāk ir ari citādas ainas: vīri veļ milzīgus akmens bluķus, pamazām izvietojot tos aplī. Ļaudis nodurtām galvām stāv ap kurgāniem. Saules orbīta, zvaigznāji, Mēness fāzes. Visbiedējošākā aina ir pašā augšā.

Apmetņos ģērbušies vīri sanākuši ap Bendes akmeni, uz kura guļ savažots cilvēka stāvs; Meistars pacēlis āmuru. Gideons uzreiz atceras jauno amerikānieti, to, par kuru raksta visas avīzes; viņa akmens būrī smok kaut kur tepat lejā.

Viņš sagrīļojas.

Meistars sagrābj viņu aiz drānām un piespiež pie sienas. Prātīgi!

Gideons stāv un elpo lēni un dziļi. Viss kārtībā.

-     Labi. Ejam tālāk.

Vēl daži pakāpieni, un viņi jau atrodas augšā. Otrā pusē ir vēl vienas akmens kāpnes, kas ved lejā, uz kambariem un Lielo zāli.

Meistars atkal paņem kaklā pakārto atslēgu.

Gideona priekšā ir telpa, kuru no arhīva šķir neaptverams attālums, un kaut kādā ziņā tā viņu pārsteidz vēl vairāk.

Vispirms viņu apžilbina gaisma. Dienasgaismas spuldžu svelošais baltums; fluorescējošās caurules mirgo un dūc kā saniknoti spoki. Grīda un sienas ir pelēkas, taču tas nav akmens. Betons. Apmetums. Liekas, viņš ir nonācis milzīgā, mūsdienīgā noliktavā vai garāžā.

Viņa priekšā ir bezmaz akrs gludi lieta betona. Simtiem kvadrātmetru apmestu sienu. Meistars pieiet pie ribaina tērauda tiltiņa, kas atrodas vismaz desmit metru augstumā. Gideons iet līdzi. Tālākajā galā stāv automobiļi. Drukni džipi un kaut kas attāli pazīstams: Pūķa baltais furgons.

Šī nav gluži garāža. Gideons to zina, vēl pirms ar skatienu ir aptvēris pelēkos plašumus. Te ir vairākas nodalītas zonas. Vienā stūrī stāv desmitiem metāla skapīšu, solu, galdu un krēslu. Virtuvē ir vesela rinda izlietņu, bezgala garas darba virsmas ēdiena gatavošanai, augsti ledusskapji un saldētavas, mikroviļņu krāsnis, plītis, cepeškrāsnis un katli.

Te varētu pabarot veselu armiju.

-     Šī ir mūsu operāciju vadības telpa, mierīgi paskaidro Meistars. Pazemē mēs godājam tradīcijas un ievērojam senču paražas. Virszemē mēs esam elitāra armija. Rīt tu nāksi šurp un strādāsi. Dosi savu artavu, sagatavojot lielo dienu.

132 SESTDIENA, 26. JŪNIJS, VIENA DIENA PIRMS JAUNA PILNMĒNESS

Rītausma miegaini sniecas pēc debesu tumšā audekla kā sasarcis mazulis, kas ieķēries segā vecāku gultas kājgali. Stounhendžas rasotos laukus ielenkuši Pielūki. Viņi stāv tukšajā stāvvietā. Šorīt te nespers kāju neviens tūrists.

Meistars iet pa miljoniem soļu iemīto celiņu, tad iznāk nule nopļautajā zālītē. Ieiet leģendārajā aplī. Šīs dienas garums būs sešpadsmit stundas, trīsdesmit septiņas minūtes un piecas sekundes. Saule atrodas 61,9 grādu augstumā.

Rīt tā pirmoreiz desmit dienu laikā pagriezīsies un nolaidīsies līdz 61,8 grādiem. Lūkodamies mūžam mainīgajās debesīs, Meistars ienāk trej akmeņu lokā.

Mēness norietējis vairāk nekā pirms stundas. Baltā dāma ir nozudusi. Tā dejo neredzamā tumsā ceturtdaļmiljona jūdžu attālumā. Deviņos vakarā tā atgriezīsies un parādīs 98 procentus no savas jaunavīgās godības.

Gandrīz visu.

Pāri laukiem pūš viegls vējš. Meistars izstiepj rokas un tver Svētajo enerģiju. No šī brīža viss būs atkarīgs no precizitātes. No precizitātes, saskaņotības un dievu gribas.

133

Keitlīna savu mūžu nav lūgusi Dievu. Viņas tēvs ir no asimilējušos ebreju ģimenes un māte no kaut kādiem protestantiem, kuri reliģijai pievērš tik maz uzmanības, ka viņa tikpat labi varētu būt ari ateiste.

Viņas ģimene no sākta gala ir ticējusi vienīgi skaistumam, labestībai un laipnībai. Nedari citiem to, ko tu negribi, lai dara tev. Šāda audzināšana nepavisam nesagatavo cilvēku kļūšanai par ķīlnieku, iesprostošanai akmens būrī un badināšanai. Te viņa nīkst kopš tās dienas, kad ne pa jokam nodarīja sev pāri un viņu pārveda uz šejieni. Uz akmens caurumu, kas pilns ar atmiņu putām. Keitlīna tās jūt, viņa stāv kā iespiesta starp diviem matračiem.

Viņa aizver acis un mēģina lūgt Dievu. Galva ir pilna ar tik sīvām, kodīgām bailēm, ka viņa nespēj noformulēt nevienu pašu mēmu lūgumu vienam vai visiem garīgajiem glābējiem. Pirmo reizi visā ieslodzījuma laikā viņa sāk raudāt.

134

Precīzi pulksten divdesmitos Megana kopā ar savu priekšnieci ieiet Bārnija Gibsona pagaidu kabinetā. Gibsonu un tā operatīvo pakalpiņu Stjuartu Villisu viņa iepriekšējo reizi redzēja pirms sešām dienām, taču tagad abi izskatās desmit gadus vecāki. Bezgalīgi garas darbdienas, bezmiega naktis un stress acīm redzami posta viņu veselību.

Tompkinsa saka ievadvārdus: Pirms nepilnas nedēļas šajā pašā telpā detektīvinspektore Beikere jums sacīja, ka, pēc viņas domām, Keitlīna Loka tika nolaupīta un Džeiks Timberlends nogalināts, atrodoties ceļā uz Stounhendžu. Pa šo laiku mēs esam ieguvuši informāciju, kas šo hipotēzi apstiprina. Un mēs uzskatām, ka zinām, kas par to ir atbildīgs. Lai cik neticami tas izklausās, ir nopietns pamats ticēt, ka Loku nolaupījuši sena pagānu kulta sekotāji.

Apšaubāmi, paziņo Villiss. No uzticamiem avotiem iegūtas ziņas liecina, ka Loku nolaupījis starptautisks noziedzīgs sindikāts. Jau ir izskanējusi prasība pēc izpirkuma maksas.

-     Ser, vai jūs, lūdzu, nevarētu uzklausīt arī citas versijas? Tompkinsa neatkāpjas. Tas, ko tūdaļ sacīs detektīvinspektore Beikere, izklausīsies negaidīti, taču varu jums apliecināt, ka šo versiju apstiprina nopietni, vērā ņemami netieši pierādījumi.

Gibsons sāk domāt, ka tomēr nevajadzēja piekrist šai konfidenciālajai sarunai. Džūda, kāpēc jūs negājāt pie Džona Roulendsa vai pie jūsu tiešā priekšnieka?

Tompkinsa lieliski saprot, cik plāns ir ledus, pa kuru viņa staigā. Ser, pastāv iespēja, ka noziegumā ir iesaistīti pārvaldes darbinieki. Jau ir cietuši lietiskie un elektroniskie pierādījumi. Pastāv risks, ka izmeklēšana tiek sabotēta no iekšpuses.

-     Tās ir ļoti nopietnas apsūdzības. Es jūsu dēļ nonāku sarežģītā situācijā.

-     Es to apzinos, ser. Un lūdzu mani atvainot. Taču, ņemot vērā visus apstākļus, es uzskatu, ka mums ir pamats un tiesības vērsties pie jums kā pie dienesta pakāpē augstākā ar pārvaldi nesaistītā policista, kurš vada šo nozīmīgo izmeklēšanu.

-     Es jūs sapratu. Tad viņš uzrunā Meganu: Un tātad, detektīvinspektore Beikere, ko jūs vēlaties sacīt?

Meganai ir pilnīgi skaidrs, ka viņai nebūs citas iespējas panākt, lai viņu uzklausa. Es izmeklēju ievērojama arheologa, visā pasaulē pazīstama Stounhendžas speciālista Nateniela Čeisa pašnāvības lietu. Izmeklēšanas gaitā profesora dēls Gideons informēja mani par tēva dienasgrāmatām, kurās rakstīts par slepenu svēto akmeņu pielūdzēju kultu.

-     Druīdi? iejaucas Villiss.

-     Nē, ser. Šī organizācija ir senāka par druīdu kustību. Ja vajadzīgs salīdzinājums, varbūt ir pamats piesaukt brīvmūrniekus. Pēc visa spriežot, runa ir par senu, ar amatnieku ģildi saistītu ordeni, kas gadsimtu gaitā pulcinājis arvien vairāk sekotāju un ieguvis ievērojamu ietekmi sabiedrībā. Ak, viņa jau nožēlo savus vārdus. Ja Villiss vai Gibsons ir brīvmūrnieki, tad viņa tikpat labi var beigt dzisināt muti. Ser, spriežot pēc Gideona Čeisa atrastajām šifrētajām dienasgrāmatām, kulta sekotāji iegūst no Stounhendžas akmeņiem savdabīgu svētību un aizsardzību un pateicībā periodiski mielo tos ar cilvēku upuriem.

Abi londonieši saskatās, viņu lūpas savelkas gaužām sājā smaidiņā. Atvainojiet, taču man ir ļoti grūti tam noticēt. Mūsdienu Eiropā cilvēku upuri netiek nesti, saka Gibsons. Pat Amerikā, un viņiem tur ir papilnam visādu ekstrēmistu, pēdējo pārsimt gadu laikā ir droši zināms tikai par dažiem tādiem gadījumiem. Man tiešām nav viegli uztvert nopietni to, ko jūs man stāstāt.

-     Man arī tas nācās grūti, atbild Megana. Taču zināmi notikumi lika man pārskatīt savu viedokli.

-     Un tie būtu? Villiss nepacietīgi ieskatās pulkstenī.

-     Viss it kā riņķo ap Stounhendžu. Tā atrodas visu mūsu pēdējā laika nozīmīgāko izmeklēšanas lietu centrā. Stounhendžas speciālists Nateniels Čeiss izdara pašnāvību. Loka un Timberlends pie šiem akmeņiem piedzīvo vardarbīgu uzbrukumu. Sems Grābs, viens no tiem, kurus mēs saistībā ar šo uzbrukumu vēlējāmies nopratināt, tiek atrasts miris Bātā. Viņš strādāja Stounhendžas apsardzes dienestā. Un tas viss notiek vasaras saulgriežos.

Gibsons izskatās tāds kā ieinteresēts. Vai varbūt uzjautrināts. Grūti pateikt. Ser, es sameklēju ziņas par Gideona Čeisa veselības stāvokli. Viņš man stāstīja, ka bērnībā viņam atklāts vēzis un akmeņi viņu izdziedinājuši. Dokumenti liecina, ka šis stāsts atbilst patiesībai.

Villiss savelk uzacis. Viņam tas viss izklausās pēc suņa murgiem. Vai jūs man gribat sacīt, ka viņa veselības kartē rakstīts: vēzis izārstēts akmeņu aplī?

-     Nē, ser. Tur rakstīts, ka viņam bijis nedziedināms vēzis un ka pēc tam viņš atzīts par pilnīgi veselu. Bez paskaidrojumiem, jo nekāds izskaidrojums šim faktam vienkārši netika atrasts.

Gibsonam tas ir par traku, viņš nepacietīgi nopūšas. Galvenā inspektore Tompkinsa teica, ka ir cietuši lietiskie pierādījumi. Kādi pierādījumi, un kā tie cietuši?

Megana saprot, ka londoniešu pacietība tūlīt būs izsīkusi. Viņa atbild, cik vien kodolīgi iespējams. Nateniela Čeisa mājā notika ielaušanās, un kramplauzis tai pielaida uguni, mājā viņš meklēja kaut ko vērtīgu. Mēs uzskatām, ka laupītājs bija ieradies pēc slepenajām dienasgrāmatām, kurās profesors, kā mēs tagad zinām, rakstīja par Stounhendžu un ar to saistīto kultu. Profesora dēls Gideons ar mobilo telefonu nofotografēja kramplauzi. Mūsu datubāzē tika noskaidrots, ka tas ir kāds apkaimes iedzīvotājs. Pie mājas tika atrasti arī lietiskie pierādījumi: soma ar ielaušanās instrumentiem. Es nesen atklāju, ka visi šie pierādījumi pazuduši no noliktavas. No elektroniskās uzskaites sistēmas izdzēstas visas liecības, ka tādi jebkad bijuši; izdzēsta arī man pa elektronisko pastu atsūtītā ziņa, ka pēc fotogrāfijas atrasts aizdomās turamais. Visi šie faili ir iznīcināti.

Gibsons kaut ko pieraksta, tad paskatās uz Tompkinsu. Par šo mums pēc tam jāaprunājas un jāizdomā, kā šajā sakarā rīkoties.

Meganas priekšniece pamāj ar galvu.

Londonas policijas komandieris atliec muguru un pētoši raugās Meganā. Tas viss ir mērens vājprāts, taču šī sieviete atstāj profesionāles iespaidu, viņa nepavisam neizskatās pēc tādas, kas ļautos aušīgām iedomām. Gibsons zina, ka šobrīd inspektorei Beikerei patiesībā vajadzētu atrasties Svindonā, organizējot jaunās "atvilktnes lietu" vienības darbu. Nevis sēdēt te, savai priekšniecībai aiz muguras stāstot viņam visādas šausmas.

Gibsons pieliecas, noliek rokas uz rakstāmgalda un sakrusto pirkstus. Megana, jūs esat pieredzējusi policijas darbiniece. Jūs apzināties, ka šajā izmeklēšanā mēs balansējam uz naža asmens. FIB, Interpols, privātdetektīvi un praktiski visa Anglijas policija visi kā sadeguši meklē jelkādus pavedienus. Saskaņā ar nopietnākajiem no iegūtajiem pierādījumiem Keitlīnu ir nolaupījis starptautisks noziedzīgs sindikāts, kura nolūks ir šantažēt viņas vecākus. Ir pieprasīti divdesmit miljoni dolāru. Visu cieņu par to, ka jūs esat ieradusies pie mums, taču patlaban es nevaru atļauties izmeklēt jūsu apgalvojumus.

-     Ser, es…

-     Ļaujiet man pabeigt! Gibsons viņu apklusina. Man ir vajadzīgi pierādījumi. Es vēlos redzēt šīs šifrētās dienasgrāmatas. Man vajadzīgi pierādījumi, ka ir bijuši cilvēku upurēšanas gadījumi. Man ir vajadzīgs kaut kāds ekspertīzes materiāls, citādi es pat nesākšu domāt par to, lai jūsu versijas pārbaudīšanai ziedotu dārgo izmeklēšanas laiku un resursus. Sagādājiet man pierādījumus, tad jūs saņemsiet citu atbildi.

Tompkinsa ar troksni pieceļas kājās. Paldies, komandieri Paloka galvu Villisa virzienā. Paldies, superintendant. Es vēlētos dzirdēt apliecinājumu, ka šī saruna pagaidām paliek konfidenciāla. Acīmredzamu iemeslu pēc.

-     Es jums to garantēju, Gibsons atbild. Taču tikai pagaidām.

135

Rituāla priekšvakarā sākas svētās dienas. Bijības dienas. Meistars, Šaurais loks un Kalpi gavē. To viņi dara, izrādot godu ziedam. Viņi dzer tikai ūdeni. Līdz pirmajai vakara krēslai, kas iestāsies pēc ceremonijas pabeigšanas, viņi atturas no jebkādiem seksuāla rakstura aktiem, visviens, dalībnieku vai skatītāju kapacitātē.

Gideons sēž pie Meistara, un tas izskaidro viņam šo dzīšanos pēc šķīstības. Atjaunotnes rituāls mums ir svēts. Taču tas nenozīmē, ka mēs esam barbari. Pati svarīgākā persona mūsu vidū šobrīd ir tā, kas kļūs par ziedu. Viņš uzliek kreiso roku uz četriem dienasgrāmatu sējumiem. Tu droši vien ar sava tēva palīdzību par dzīvības svētumu un tās nozīmi nāvē esi uzzinājis vairāk nekā daudzi citi.

Gideons īsti nesaprot, kurp Meistars vedina ar šo piezīmi.

-    Es zinu tikai to, ka viņš bija gatavs ziedot savu dzīvību, lai glābtu manu. Lai man būtu iespēja redzēt izaugam savus bērnus.

-     Tieši tā. Viens upurējas citiem daudziem par labu. Meistars vērīgi lūkojas jaunajā vīrietī, kas sēž viņam iepretim.

-     Saskaņā ar mūsu paražu viens no Kalpiem, parasti tas ir kāds no Šaurā loka, pēdējās saspringtās stundas pavada kopā ar ziedu, morāli un garīgi atbalstīdams to līdz pēdējam brīdim un reizē arī pielūkodams, lai nenotiktu nekas tāds, kas varētu izjaukt rituālu. Gideon, es vēlos, lai šodien tu uzņemies šo pienākumu.

Gideons ir satriekts un necenšas to slēpt. Es nesaprotu. Kāpēc es?

Meistars smaida. Man tomēr šķiet, ka tu saproti, Gideon. Man šķiet, tu zini, kāpēc es tev apliecinu savu žēlsirdību un labvēlību, kāpēc dāvāju tev uzticību par spīti tam, ka mani vistuvākie brāļi šaubās, vai bija gudri atstāt tevi dzīvu.

Gideonam pār kauliem noskrien salti šermuļi.

-     Ir svarīgi, ka es uzsāku rituālu ar skaidru prātu un svabadu dvēseli. Saki man, Gideon, vai tēvs tev nav pastāstījis ko tādu, ko tu neesi man atklājis?

Gideons papurina galvu. Viņš nemelo. Tomēr viņš zina, par ko Meistars runā. Viņš atkal it kā redz māti. Trauslā, novecojusī sieviete, kurā viņš tikai ar grūtībām pazīst savu māti, sēž savā nāves gultā un izrunā vārdus, kas pārvērtīs visu viņa dzīvi.

Gideon, Nateniels nav tavs tēvs.

Meistars to izlasa viņa acīs. Tātad tev to pateica māte. Tavs tēvs esmu es, nevis Nateniels Čeiss.

136

Megana atstāj mašīnu ielas malā kvartāla attālumā no mājas un iet kājām. Viņa pūlas nomierināties. Tikšanās ar Gibsonu un Villisu bija veltīga laika šķiešana. Viņas ar Tompkinsu izskatījās pēc pēdējām idiotēm. Arī priekšniece teica to pašu. Londonieši neticēja nevienam viņu vārdam. Dodiet viņiem faktus, tikai faktus. Citādi viņi vispār neklausīsies.

Megana jūtas vientuļa. Zaudējusi pamatu zem kājām. Nervoza. Kājām viņa iet ne tikai tāpēc, lai izvēdinātu galvu: reizē tas ir drošības pēc. Mājā var būt Ādams. Viņas vīrs, kurā viņa bezmaz bija iemīlējusies no jauna. Cilvēks, kurš sēdēja blakus kramplauzim un policista sitējam Metam Atlijam. Nevienu svešu mašīnu pie mājas it kā nemana. Viņa gandrīz piecas minūtes stāv klusajā šķērsieliņā, līdz beidzot saņemas un iet iekšā.

Neviena nav. Tomēr Ādams te ir bijis: pie vāzes uz rakstāmgalda stāv zīmīte. Ādama rokraksts.

"Mega. Braucu uz savām mājām. Kad esi attapusies, piezvani.

Ā. X.

P. S. Mums jāaprunājas par to, kā es tikšos ar Semiju."

Megana saņurca lapiņu pikucī un iemet pilnajā papīrgrozā. Sirds sitas skaļi un sāpīgi. Viņa savāc peldkostīmus un dvieļus sev un meitai, ātri izstaigā māju, tad iziet laukā un aizslēdz durvis.

Tur priekšā kāds ir. Kāds ir uzglūnējis viņai pie mājas un gaidījis.

137

Tēvs un dēls raugās viens otrā pāri mūžsenajam akmens galdam.

Kad tu to uzzināji? vaicā Gideons.

Meistars nodur galvu. Pašās beigās, kad Marija jau atvadījās no dzīves. Viņš paceļ galvu, un viņa skatiens ir stiklains. Nateniels atsūtīja man ziņu, kad viņa bija hospisā. Viņa man pastāstīja un pēc dažām stundām nomira. Es vairs neko nespēju glābt. Bija par vēlu.

-     Kas viņa tev bija? Gideons pārsteigts saprot, ka viņu pārņem dusmas.

Meistars raugās pretī drūmu skatienu. Kas viņa man bija? Viņa man bija viss. Viss un nekas. Sieviete, kuru es būtu gribējis apprecēt, bet nevarēju. Sieviete, ar kuru es būtu gribējis nodzīvot savu mūžu, ja mēs nebūtu sastrīdējušies un pašķīrušies. Ja viņa nebūtu satikusi Natenielu.

-     Kā, kā?

-     Mēs bijām kopā kopš bērnu dienām. Kad mūsu attiecības pajuka, viņa devās prom un apmetās Kembridžā. Tur viņa satika Natenielu un izgāja pie viņa par sievu. Es tavu māti atkal ieraudzīju tikai gadu pēc kāzām, kad viņa atgriezās Viltšīrā.

Gideons galvā rēķina. Viņa dievinātā māte acīmredzami bija pārkāpusi laulības zvērestu, un tikai gadu pēc tam, kad bija solījusies līdz nāvei mīlēt vīrieti, kuru viņš visu laiku bija uzskatījis par savu tēvu, viņa bija likusies gultā ar šo briesmoni. Kā tu to uzdrīkstējies! Viņš pielec kājās, dusmās piesarcis. Viņa bija tikko apprecējusies, un tu viņu pavedi!

-     Tā nebija, Meistars nesatricināmi atbild, nelikdamies zinis par Gideona plosīšanos. Tas vienkārši notika, un viss. Tev jāsaprot, cik dziļi es mīlēju tavu māti, tad tu apjautīsi, ka tas vienīgais vājuma brīdis mums abiem bija pārsteigums.

-     Viens brīdis? Gideons nespēj noticēt. Es esmu viena vājuma brīža rezultāts?

Meistars pieceļas kājās un pienāk viņam klāt. Man par to nebija ne jausmas līdz pašai tavas mātes nāvei. Kā es varēju runāt ar Natenielu? Ko es viņam varēju sacīt par tevi?

-     Vai tu zināji, ka tas vēzis bija ģenētiski pārmantots?

Meistars pamāj ar galvu. Un tu pierunāji manu tēvu iestāties Ģildē, gribēdams pasargāt savu miesīgu dēlu mani?

-    Jā. Tas bija mans tēva pienākums. Man vajadzēja tevi pasargāt.

Meistars viņu apskauj. Cieši piespiež sev klāt. Tik cieši kā tēvs pazudušo dēlu.

138

Džimijs Dokerijs nāk pa celiņu uz Meganas pusi. Viņa ir acīmredzami pārbijusies.

-     Priekšnieclt, nebaidies taču!

Tomēr Megana baidās. Viņa kāpjas atpakaļ, it kā grasldamās meklēt glābiņu otrpus durvīm.

-     Man ar tevi jārunā. Viņš lēni sper vēl vienu soli uz Meganas pusi. Viņa nomet somu un pārvērš dūrē sažņaugtās atslēgas par kaut ko līdzīgu kastetei.

Džimijs visai nicīgi paskatās uz improvizēto ieroci. Tu taisies ar mani kauties?

-     Tikai pasper vēl vienu soli, Džimij, un es tevi nositīšu.

Viņš redz, ka Megana nejoko. Laika nav daudz. Viņš lec uz

priekšu un izdara māņu manevru ar kreiso roku. Megana to uztver nopietni un izmet uz priekšu labo ar durekli. Džimijs pienāk no sāniem un ar kreiso delmu nobloķē sitienu, izsizdams atslēgas Meganai no rokas. Tagad viņš ar vienu vienīgu sitienu pa žokli varētu sievieti nolikt gar zemi, taču viņš saķer Meganas kreiso roku un izgriež to viņai aiz muguras. Ar otru roku aizspiež viņai muti.

Pat nepaspējusi saprast, kas notiek, viņa ir aizstiepta aiz mājas stūra. Viņa mēģina spert, taču Džimijs zina, kā ar to tikt galā. Viņš iepleš kājas un tur savu priekšnieci, kā pieaugušais turētu mazuli, kam uznākusi dusmu lēkme.

-     Es netaisos tev darīt pāri.

Megana turpina spārdīties.

-     Klau, priekšniec, izbeidz. Tev bija taisnība, dzirdi? Es izsekoju Smitsenu. Tev bija taisnība.

Megana nav īsti pārliecināta, vai ir pareizi sadzirdējusi. Tomēr tas ir pietiekami interesanti, lai viņa beigtu spārdīties un locīties.

Džimijs palaiž viņu vaļā.

Megana nostājas viņam pretim. Ko tu teici?

-     Es zinu, uz kurieni viņi aizbrauca. Zinu, kur Smitsens un visi tie pārējie pulcējas.

139

Meistars atšķir dienasgrāmatu un atrod savu vārdu. OQMYZ IYAOHQ2KA, James Pendragon.

-     Džeimss Pendragons, viņš izrunā.

Viņš uzliek dūri uz sirds lepnuma pilnā žestā. Tas ir cildens vārds. Ciltsraksti, kas aizsākušies ķeltu laikmetā, aizsākušies ar slavenāko britu ķēniņu. Kaut kur mitoloģijas miglā vai vēl senāk. Mēs abi ar tevi esam daļa no vēstures.

Gideons zina gan faktus, gan teikas. Karalis Arturs ir drīzāk teiksma, nevis reāla vēsturiska persona, viņš bilst.

Ar to viņam neizdodas apdzēst Meistara lepnumu par saviem dižajiem senčiem.

-     Ak tā? Dižais britu ķēniņš Arturs Pendragons? Vai ķēniņš Riotams no Elmetas skotu vai varbūt pat romiešu valdnieks? Tu domā, ka viņi visi ir izdomāti? Tu taču esi augsti mācīts zēns; šīs leģendas nav dzimušas no mītiem vien. Tām ir stiprāks pamats.

-     Un tu pats? Gideons vaicā, un viņa balsī skan rūgtums. Kas tevī ir fakti un kas izdoma?

Meistars parausta plecus. Es nekādā ziņā neesmu ķēniņš, tomēr es kalpoju un vadu mūsu cilti, Svētajo Kalpus. Es esmu Stīvena Džordža Pendragona un Elisas Elizabetes Pendragonas vienīgais dēls. Nekad neesmu bijis precējies, un, ja neskaita tevi, man nav bērnu.

-     Vai viņi vēl ir dzīvi? Tavi vecāki?

-     Visnotaļ dzīvi. Tavam vectēvam šogad būs deviņdesmit, un tavai vecmāmuļai astoņdesmit. Abi ir pie lieliskas veselības.

Gideons pats nesaprot savas izjūtas. Neraugoties uz mātes pirmsnāves atzīšanos, viņš joprojām pēc viņas bezgala skumst un joprojām jūtas ļoti vainīgs par ilgo nesaprašanos ar Natenielu. Tagad pēkšņi viņam ir uzradies miesīgs tēvs un mītiskās dimensijās izaudzis ciltskoks; tas viņam ir par daudz.

Meistars noskārš, kas viņu nomoka. Tev būs vajadzīgs laiks, lai pie tā visa pierastu. Viņš satver Gideonu aiz elkoņa. Laimīgā kārtā laika mums ir diezgan. Līdzko rituāls būs beidzies, mēs beidzot varēsim iepazīties un pārvarēt šo gadu plaisu.

Gideonam joprojām ir desmitiem neatbildētu jautājumu, tomēr nē, šobrīd viņš tos neuzdos. Tagad ir laiks paklusēt. Padomāt klusībā.

-     Un tātad, Meistars ierunājas, vai tu uzņemsies to pienākumu, kuru es vēlos tev uzticēt? Vai varu paļauties, ka tu būsi pēdējais biedrs izredzētajai meitenei?

Gideons piekrītoši pamāj.

-     Labi. Ļoti labi. Meistars vēlreiz apskauj viņu.

Tad abi atkal stāv un skatās viens otram acīs. Tu vairs neesi Gideons. Tagad tu esi Fēnikss. Tavs vārds turpmāk būs Fēnikss.

Gideons apjūk. Vai tad nebija tā, ka Ģildē zvaigznāju vārdus piešķir atbilstoši vārda pirmajam burtam?

-     Tā ir, Pendragons atbild, un viņa seja pēkšņi atkal kļūst barga. Es vienmēr esmu gribējis, lai manu dēlu sauktu Filips. Es par tevi visu laiku esmu domājis kā par Filipu. Tādēļ turpmāk tavs vārds būs Fēnikss.

Gideons to izjūt kā rupju sitienu, kā psiholoģisku triecienu, kas domāts, lai viņu sagrautu līdz pēdējam. Viņam atņem vārdu tas ir bezgala sāpīgi. Viņam tiek liegta viņa patība.

Mūsu dzimtas devīze ir pavisam vienkārša, saka Pendragons. Temet nosce. Pazīsti pats sevi.

140

-     Džimij, tu gandrīz salauzi man to sasodīto roku! Megana paijā apskādēto delmu.

-     Piedod, viņš atvainojas. Es tiešām mēģināju tevi nobremzēt, nenodarīdams tev pāri. Zini, es varēju būt daudz brutālāks.

-     Huligāns. Megana sakārto drēbes. Kur, pie velna, tu iemācījies šitā kauties?

-     Man skolā daudz piesējās. Rudajiem nav viegla dzīve. Tad sencis aizsūtīja mani uz teikvondo.

-     Tompkinsa tevi izbāzīs. Tu briesmīgi ilgi neesi rādījies darbā. Megana pastaipa roku.

-     Tu viņai pateici?

-     Man vajadzēja ar kādu aprunāties.

Džimijs apjēdz, ka beidzot būtu laiks kaut ko paskaidrot. Es redzēju, ka tu uz mani nepaļaujies, un devos meklēt kaut kādus pierādījumus, lai tu saprastu, ka es neesmu saistīts ar to plānprātīgo Stounhendžas kultu, kura dēļ sev galu padarīja tas profesors.

-     Un ko tu darīji? Megana aizdomīgi jautā.

-     Sekoju Atlijam un Smitsenam. Bija skaidrs, ka tie abi ir pazīstami. Noķēru Atliju mājās un braucu pakaļ viņa mersim. Viņš satikās ar Smitsenu kādā kaktā pie trīssimt sešdesmitās šosejas. Abi iekāpa Smitsena furgona aizmugurē; liekas, viņš no turienes kaut ko paņēma. Tad katrs aizbrauca uz savu pusi.

-     Uz kuru pusi?

-     Atlijs atpakaļ uz Tidvērtu, Smitsens uz rietumiem.

Megana iztēlojas, kā tas izskatās kartē.

-     Tur taču nekā nav, ja nu vienīgi ar līkumu var aizbraukt uz Devaizesu.

-     Tā ir armijas teritorija. Aizsardzības ministrijas īpašums.

-     Tu paliki astē Atlijam? Vai brauci pakaļ Smitsenam?

-     Es nolēmu sekot Smitsenam, cik tālu būs iespējams.

-     Un?

-     Viņš pabrauca garām Vestdonkempai un Tilshedai, tad vēl pēc dažām jūdzēm nogriezās pa kreisi uz Imberas pusi.

-     Kas ir Imbera?

-     Spoku pilsēta. Dziļi slēgtajā teritorijā. Vairāk nekā sešdesmit gadus tur nav iedzīvotāju, tikai tukšas ēkas. Tās stāv, kā stāvējušas, bet mājās neviena nav. Baznīcā reizi gadā notiek dievkalpojums.

Megana atceras karti, kas karājās pie sienas Tompkinsas kabinetā. Tur ir tāds zemes gabals, kas pieder Natenielam Čeisam: viens no tiem, kurus Aizsardzības ministrijai tā ari neizdevās nopirkt.

-      Nesaprotu, kāpēc kādam vajadzīga tāda zeme. Cik man zināms, armijnieki tur šauj, kur tikai ienāk prātā. Vēl arī braukājas ar tankiem un pat met bumbas.

-     Varbūt tur ir daudz darba būvuzņēmējam? Megana min.

-     Šaubos. Domāju, ka armijnieki paši tur visu remontē. Ierindnieki kaut ko pamūrē un aizsit logus un durvis ar dēļiem.

Megana apsver dzirdēto. Ja Gideons Čeiss joprojām nav atradies, ir liela iespēja, ka viņš atrodas kaut kur šajā Imberā. Tur varētu būt arī Loka. Džimij, es vienkārši nezinu, ko darīt. Pie Tompkinsas es ar šādiem faktiem nevaru iet, un tavs sencis kopā ar priekšnieku ir izdomājuši mani pārcelt uz Svindonu.

-     Ko?

-     Mani pārbīda, lai es te lieki nerēgotos. Garš stāsts. Kā lai mēs paložņājam pa to Imberu tā, ka darbā neviens par to neuzož?

-     Es zinu! Džimijs pašapzinīgi uzsmaida. Patiesībā es jau sadabūju palīgu. Viņš sēž manā mašīnā un gaida.

141

Gideons tiek pārvietots uz daudz lielāku kambari. Varētu būt aptuveni seši reiz četri metri. Salīdzinājumā ar pirmītējo sērkociņu kastīti tas ir penthauss. Un tomēr ari šī pils ir cietums.

Durvis ir vaļā, pie tām stāv divi Pielūki; vienu no viņiem Gideons ir redzējis kopā ar Pūķi. Pie visām četrām sienām deg lāpas. Uz akmens grīdas ir divas rupji taisītas koka gultas ar salmu cisām. Stūrī divas šauras akmens siles ar ūdeni.

Ja viņš nealojas, šis kambaris nevarētu būt tālāk par piecdesmit līčloču gaiteņa metriem no stāvajām kāpnēm, kas ved uz noliktavu. Lai saprastu, kāpēc viņš ir atvests šurp, ilgi galva nav jālauza. No šejienes meiteni nebūs grūti pārvietot uz automobili.

Ārā dun soļi. Juku jukām skan vīriešu balsis, durvju ailā parādās ēnas, tad kambarī ieklumzā četri Pielūki. Meiteni viņš pirmajā brīdī pat nepamana. Divi satver viņu aiz padusēm, otri divi aiz kājām. Meitene tiek iecelta gultā.

Viens no četriem ir Pūķis. Kad divi pirmie ir aizgājuši, viņš uzkavējas. Viņa ir izvārguši, gandrīz septiņas dienas neko nav ēdusi. Viņam blakus stāv būdīgs Pielūks, un Pūķis apliek roku tam ap pleciem. Šis ir Vienradzis. Viņš stāvēs pie durvīm. Ja tev šķiet, ka meičai kļūst sliktāk, viņam ir norādīts nekavējoties atvest ārstu. Viss saprotams?

Gideons pamāj ar galvu.

-     Labi, jo viņai jāpaliek dzīvai. Tas šobrīd ir pats galvenais. Vismaz šodien un rit. Viņš čomiski uzsit Gideonam uz pleca un kopā ar Vienradzi iziet, aizverot dzelzs durvis.

Interesanti, vai Meistars ir Pūķim pastāstījis par viņu faktiskajām attiecībām, Gideons prāto. Ja Pendragonam bija jānodrošina Šaurā loka atbalsts, būtu bijis prātīgi atklāt šo ģimenes noslēpumu. Vismaz viņš pats tā būtu darījis.

Viņš paskatās uz ziedu. Nav grūti noskārst, ka pavisam nesen meitene bijusi ļoti skaista. Pat tagad neuzkrāsojusies, biezie, melnie mati nespodri un blāvi viņa ir pievilcīga. īsā, kapučainā kleita ir uzrāvusies, un Gideons pamana tetovējumu zvaigznes un svītras, liecība par gluži citu dzīvi, koķetu dumpi un jauneklīgu nepaklausību. Lai meitene nejustos neērti, Gideons noliecas un pavelk kleitu lejup.

Tā iesit viņam pa roku. Liec mani mierā!

Viņš iztrūkstas un atkāpjas nost.

Meitene kareivīgi pieraušas sēdus. Viņa ir dezorientēta. Acīs neizdzēšama baiļu izteiksme. Vācies prom! Nenāc man klāt!

-     Es tev nedarīšu pāri. Goda vārds.

Keitlīna paskatās apkārt. Viņas lūgšanas nav pilnīgi uzklausītas, taču viņa vismaz vairs neatrodas tajā briesmīgajā klaustrofobiskajā caurumā. Te var elpot un pakustēties. Un apgulties. Viņa paskatās uz svešo vīrieti; meitenes acis ir gandrīz melnas. Kas tu tāds esi? Ko tu te dari?

142

No Džimija melnā golfa GTI izkāpj milzis. Džošs Gorens, labdien, kundze. Priecājos iepazīties.

Viņš pienāk paspiest roku un izslējās Meganai blakus kā kalns. Džošam Gorenam ir īsi, tumši mati, zilas acis, un izskatās, ka viņš ir tēsts no granīta. Tad Meganai pielec. Tas amerikānis no televīzijas ziņām. Tas, kurš runāja Kailijas Lokās preses konferencē. Viņa neko par sevi nesaka Džimijs droši vien jau galveno ir pateicis. Varbūt nāciet iekšā? Tur būs ērtāk runāt. Abi nāk viņai līdzi. Kad durvis ir aizvērtas, Džimijs pabeidz iepazīstināšanu. Keitlīnas māte ir atvedusi Džošu uz Angliju, lai viņš piedalītos meklēšanā.

-     Un atgādātu Keitlīnu pie vecākiem sveiku un veselu, Gorens piebilst.

-     Es zinu, Megana atbild. Jūs esat tāds kā privātdetektīvs, pareizi?

-     Mana specialitāte ir glābšana un atgādāšana, tas atsaka.

-     Divdesmit gadu pieredze desantniekos. Tikai mūsu desantnieki ir labāki par jūsējiem. Viņš apvelta Meganu ar žilbinošu Holivudas smaidu. Kundze, mēs esam gara radinieki. Mūs abus oficiālās iestādes tur ārpusē. Tādēļ Džimijs mani atveda pie jums.

-     Es necik daudz nezinu, viņa atzīstas.

-     Ar visu pienācīgo cieņu teikšu, ka jūs, kundze, droši vien zināt vairāk nekā tie pārējie.

-     Kādā ziņā?

-     Pēc manā rīcībā esošās informācijas un, ticiet man, informācijas man ir diezgan jūsu policija un FIB, manuprāt, pārāk paļaujas uz teoriju, ka Keitlīnu nolaupījusi kaut kāda noziedznieku banda un viņa šobrīd atrodas Francijā. Viņš ar galvas mājienu norāda uz Džimiju. Pēc manām domām, kundze, drīzāk jūs ar Džimu esat uz īstajām pēdām.

Megana to nevar izturēt. Džoš, saukādams mani par kundzi, jūs mani padarīsiet traku. Megana ir gluži laba uzruna.

-     Labi, Megana, viņš atkal rāda žilbinoši baltus zobus.

-     Mana pieredze liecina, ka, nolaupot kādu un aizvedot uz ārzemēm, vienmēr paliek pēdas. Visvienkāršāk ir pārvietoties ar mašīnu, taču tad ir jāizvairās no neskaitāmām novērošanas kamerām. Jāpērk prāmju un vilcienu biļetes un kaut kā jāpamanās to izdarīt tā, lai tevi neviens nepazītu. Mūslaikos tas nav iespējams. Šķērsojot robežu, tu atstāj pēdas. FIB, jūsu angļu policija un mani palīgi neviens nekādas pēdas nav atradis. Zināt, kāpēc? Tāpēc, ka viņi nekur nav aizbraukuši. Viņi joprojām ir tepat, šajā apkaimē.

Megana ir tādās pašās domās. Tomēr šis tas joprojām neiet kopā. Bet tie Keitlīnas balss ieraksti?

Gorens parausta plecus.

-     Tie vēl neko nenozīmē. Vai tad grūti ierakstīt Keitlīnu šeit, tad lai kāds Londonā ielec Eurostar vilcienā, no Francijas piezvana un atskaņo ierakstu. Tas, ka ir atrasta tā telefona būdiņa, nav nekāds pierādījums.

-    Ja nu vienīgi tā banda ļoti labi zina, ko dara, Džimijs piebilst.

-     Par to jau nu gan nav šaubu, Gorens atbild. Viņi brīnišķīgi zina, ko dara. Un arī tāpēc es domāju, ka viņu midzenis tepat vien ir, tajā slēgtajā armijas teritorijā.

-     Imbera pieder Aizsardzības ministrijai, Megana bilst. Bez speciālas atļaujas tur nevar iekļūt.

-     Ka tik ne tā, Gorens pavīpsnā. Tur apkārt dzīvo cilvēki, un gar tām šautuvēm ved trīsdesmit jūdzes gara pastaigu taka. Turklāt armijnieku sargi izceļas ar savu stulbumu. Ticiet man, es pusi dzīves esmu dienējis armijā.

Megana smaida. Tātad jūs domājat, ka mēs kaut kā varētu tur ielavīties?

-     Ne tikai domāju. Es šonakt turp dodos ar saviem zēniem. Pulksten vienos nulle nulle. Vai gribat piebiedroties?

PIEKTĀ DALA

Mazā, jaukā Imbera Septiņas jūdzes no pilsētas! Aitas blēj te klusumā, Lauku dzīves jaukumā, Ak, brauksim turpu vasarā!

Nezināms autors

143 SVĒTDIENA, 27. JŪNIJS, ATJAUNOTNES DIENA 01:00

Uz melnā Ford Transit, kas brauc no Devaizesas uz dienvidiem pa tukšo A360 šoseju, ir zaļi burti AMP; priekšā plīvo sarkans karodziņš. Zem "Armijas mācību poligons" oficiālā logotipa rakstīts "Zinātniskās izpētes dienests".

Automobilī sēž seši cilvēki, visi ģērbušies košās ūdensdrošās jakās ar tādu pašu ģerboni. Katram kabatā ir laminēta apliecība un oficiāla atļauja veikt nakts dzīvnieku uzvedības novērošanu IPPT apkaimē, proti, ap Imberas poligona perimetra taku.

Megana raugās uz jaunajiem cīņubiedriem un gribot negribot izjūt cieņu. Apbrīnojami, kādas iespējas paveras, ja piesolītais honorārs ir desmit miljoni dolāru.

-     Nav vārdam vietas, Džošs Gorens attrauc, sēdēdams atlokāmā sēdeklī viņai iepretim. Mīļumiņ Troj, paklanies!

Trojs Lintons paceļ acis no datora ekrāna, kas zalgo zaļganā zemūdens gaismā, un pasmaida jauku pieticīgu smaidu.

-     Trojs ir mūsu kiberčempions, Gorens paskaidro. Pasaules labākais hakeris, viltotājs un atradējs. Dodiet viņam drusku laika, un jūs redzēsiet, ka virtuālajā pasaulē nav nekā tāda, ko viņš nevarētu atrast, nozagt vai pārveidot.

Megana un Džimijs kopā ar abiem amerikāņiem ir iesprūdījušies furgoniņa aizmugurē. Stūresvīru sauc Džejs, pēc visa spriežot, viņš ir anglis. Viņam blakus sēž Lūks, bijušais holandiešu kareivis, kurš kopā ar Džošu strādā jau aptuveni divus gadus.

-     Tieši šobrīd Imberā nav plānoti lieli armijas manevri, tādēļ tur dislocētas pavisam nelielas militārās vienības, Gorens paskaidro. Ap šo laiku zaldātiņi gulēs vai nu savās, vai vietējo meiču gultiņās. Es domāju, ka mēs tur varēsim pārvietoties gluži netraucēti.

Pēc pusstundas brauciena furgoniņa priekšējie lukturi izgaismo brīdinājuma zīmi: ŠAUŠANAS POLIGONS, NEPIEDEROŠIEM IEEJA AIZLIEGTA.

Fords lēnītēm ripo uz priekšu, tad apstājas pie kādas pamestas zemnieku mājas. Džejs stūrē auto apkārt, lai no lielā ceļa to nevarētu redzēt.

-     Labs ir, nokomandē Gorens. Uz priekšu!

Katrs no viņiem paķer pa mugursomai un žigli izklīst uz visām pusēm. Gorens ir apgādājis visus ar rācijām, kompasiem, nakts redzamības brillēm, kabatas lukturīšiem un, lai leģenda izskatītos ticama, arī ar fotoaparātiem un rakstāmlietām. Lintons pa ceļam ir ari nolasījis īsu lekciju par Imberas akmeņkuitalām, stirnām un āpšiem.

Viņi klusītēm virzās gar pamestajām ēkām, kuru tukšās logu un durvju ailas vairāk atgādina nevis Viltšīru, bet Kosovu. Skaisto kārniņu jumtu vietā ir uzsistas sarūsējušas skārda plāksnes. Tanku kāpurķēžu uzraktie puķudārzi pārtapuši dubļainā zampā. Tumsā vīd sarkani dzeltena zīme: BĪSTAMI! NEEKSPLODĒJUŠI SPRIDZEKĻI!

Džimijs un Megana saskaņā ar Gorena norādījumiem lēni un uzmanīgi iet pa Imberas drupām. Anglis Džejs tāpat virzās ziemeļu galā uz Litltonas augstienes pusi, pats Gorens izlūko Rietumu Lavingtonas augstienes apvidu, bet Lintons iet pa Sammeras augstieni.

Viņi meklē trīs stundas. Un neko neatrod.

Kad grupa atkal sanāk kopā, Gorens izklāj uz forda motora pārsega karti un ar pirkstu iebaksta punktā dienvidos no Imberas. Te ir pats poligona centrs. Armijnieki to dēvē par bīstamo teritoriju. Mēs tur lāgā neesam paskatījušies: pagaidām esam izlūkojuši tikai perifēriju.

Džejs skatās kartē. Viņš joprojām ir aizelsies. Lai to visu izbraukātu, būtu vajadzīga vesela diena; ja kājiņām, lēnām un uzmanīgi, vispār nezin cik ilgs laiks.

Neviens nestrīdas pretī.

-     Šobrīd mums ir jāpieņem lēmums, bilst Gorens. Kuru katru bridi lēks saule. Ja mēs tagad turpināsim meklējumus, pastāv liela iespēja, ka mūs apturēs, un mums vairs nav attaisnojuma, kāpēc mēs te grozāmies.

-     Ir vajadzīga cita leģenda, ierunājas Lintons. Mēs vienkārši pārvērtīsimies no nakts patruļas par dienas patruļu. Šodien ir svētdiena. Nedomāju, ka atradīsies tāds čaklītis, kas zvanīs uz armijas mācību poligonu, lai pārbaudītu, kas mēs tādi esam. Bet man ir vajadzīgs dators un printers, lai uztaisītu jaunus papīrus un šo to pārbaudītu.

Gorens paskatās pulkstenī. Četri nulle nulle. Es teiktu tinamies prom, līdz neviens vēl mūs nav pamanījis. Kamēr Trojs taisīs jaunus papīrus, varēsim pāris stundu pagulēt. Divpadsmitos atkal sanākam kopā, vēlreiz braucam šurp un strādājam līdz vakaram.

Megana piekrīt tāpat kā visi pārējie, tomēr viņu kā māti moka vainas apziņa: Semijai atkal būs jāpaliek pie viņas vecākiem.

Viņi sāk kraut mugursomas furgoniņā, taču pēkšņi Gorens paceļ roku. Visi sastingst. Tālumā zib auto priekšējie lukturi. Viņi aši paslēpjas aiz pamestas ēkas un noskatās, kā auto aiztraucas prom.

-     Balts celtnieku furgoniņš, Gorens saka, piecēlies kājās. Virsū vārds "Smits un Dēli" vai kaut kas tamlīdzīgs. Aizmugurē pie numura nebija gaismas, to man neizdevās ieraudzīt. Viņš paskatās uz Meganu un Džimiju. Vai kādam no jums tas kaut ko izsaka?

-     Jā, atbild Megana. Tas mums izsaka ļoti daudz.

144

Meistars vienatnē sēž tumšajā austrumu kambarī. Viņš gaida. Vienkārši gaida. Tāpat kā vakarrīt. Un tāpat kā aizvakar no rīta.

Tas izsenis ir bijis Ģildes Meistaru pienākums sekot saullēktiem un saulrietiem pār Templi un Stounhendžu. Tā top Ģildes ģeocentriskā pasaules aina. Svētajo Kalpi, tāpat kā grieķu filozofi tāpat kā Aristotelis un Ptolemajs -, tic, ka Visuma centrs ir noteikts punkts uz Zemes.

Viss rotē ap šo punktu. Tomēr Svētajo Kalpi ir gudrāki nekā senajie viedie. Viņi nekoncentrējas uz planētu kustību vien: būtiska ir ari tās ietekme, garīgo spēku virpulis, ko tā izraisa. Dvēseļu un enerģijas izkārtošanās. Mūžīgā spēka un būtības gravitācija.

Ģildes zināšanas ir senākās zemes virsū. No tām ir radusies astronomija, astroloģija, ģeogrāfija, meteoroloģija viss. Sentēvu gudrība.

Meistars raugās pa austrumzvaigznes lūku un redz pirmās saullēkta jausmas. Tā nav rītausma, nē. Kaut kas precīzāks. Mirklis, kad virs apvāršņa parādās lielās lodes augšējā maliņa. Šajā mirklī mainās spēku līdzsvars. Sīksīciņa sekundes daļa un ir beigusies nakts valstība.

Pirmoreiz elpu ievelk jaundzimusī diena.

Nenolaizdams acis no sārti oranžās ripas kāpšanas rīta debesīs, Meistars atļaujas brīdi padomāt par Ģildes jauno locekli. Par Fēniksu, kaulu no viņa paša kaula, miesu no viņa miesas. Šī zēnam būs zīmīga nakts. Un viņam arī. Asinssaites esot stiprākās saites pasaulē. Šis pieņēmums tiks pārbaudīts saulrietā. Kad lielā uguns lode aizslīdēs aiz rietumu pamales. Tad kļūs zināma atbilde.

Tad radīsies vēsture.

145

Keitlīna kliegdama uztrūkstas no miega.

Viņas cietuma kamera ir melnāka par melnu, lāpas pie sienām sen izdegušas. Gideons pieceļas no savām salmu cisām.

-     Ērik! Ērik, palīgā!

Gideons virzās turp, kur skan murgu kliedziens, taustās uz priekšu necaurredzamajā tumsā. Cauri dzelzs durvīm spraucas Pielūku lāpu blāzma, un viņam izdodas saskatīt meiteni. Ceļgali piespiesti pie krūtīm, acis šausmās glāžainas.

-     Kas pie jums tur notiek? kāds no Pielūkiem uzsauc.

-     Palīgā! Lūdzu, palīdziet man!

-     Kuš, Gideons mēģina viņu nomierināt. Nekas nav noticis. Viss ir kārtībā.

-     Palīgā! Keitlīna kliedz arvien skaļāk.

Viņš apsēžas uz gultas malas un mēģina runāt rāmi un pārliecinoši.

-     Keitlīna, tev rādās nelāgs sapnis. Mosties!

Kamerā iemetas divi Pielūki; to sejas lāpu gaismā izskatās kroplīgas.

-     Nekas nav noticis, Gideons atskatās. Aizdedziet lāpas, un viņa nomierināsies. Viņa vienkārši ir nobijusies.

Viņš apskauj meitenes plecus. Nebaidies! Tev neviens nedarīs pāri. Šie vārdi iesprūst viņam rīklē. Melis.

Cita pēc citas tiek aizdedzinātas lāpas, skatienam pamazām atklājot sienas. Keitlīna pamostas no savu murgu šausmām, taču liktenis, ko viņa ierauga, ir tikpat baigs. Viņa tveras pie Gideona. Meitenes balss ir aizsmakusi un čerkstoša. Ūdeni! Man vajag padzerties!

Abi Pielūki skatās uz Fēniksu un gaida, vai viņš piekritīs.

-     Atnesiet viņai ūdeni, lūdzu.

Garākais no abiem tas, kurš pirmīt viņam tika stādīts priekšā kā Vienradzis, aiziet uz tālāko kaktu un pasmeļ no akmens siles ūdeni. Viņš iedod māla krūku Keitlīnai; meitene dzer.

Gideons uzmanīgi skatās uz abiem apmetņos tērptajiem vīriem. Tie izskatās kaut kā citādi. Ir mainījusies to stāja, to izturēšanās. Viņš ielūkojas tiem acis. Ierauga tajās bažas, spraigu koncentrēšanos. Tad pamana, ka abu drānas tagad krīt citādi.

Abi ir bruņoti.

146

Meganai gribas dzīties viņam pakaļ. Gribas no aizmugures piespiesties Smitsena furgonam un iegrūst to grāvī. Gribas uzzināt, ko, ellē, viņš četros no rīta dara armijas teritorijā.

Gorens noāķē no siksnas rāciju. Komandieris "Atbalss" centrālei. Mēs redzējām baltu furgoniņu braucam no Imberas uz austrumiem. Uz borta rakstīts "Smitsens Sjerra Maiks Indija Tango Sjerra Eldorado Novembris Sjerra". Paturēt acis un ziņot, līdz tiek norādīts citādi. Ziņojums pabeigts.

Rācijā skan šņākšana, tad krakšķoša atbilde: Sapratu, komandieri. Sakarus beidzu.

-     Kas tas bija? Megana pikti noprasa.

Gorens izskatās varen apmierināts ar sevi. Man visās četrās debespusēs ir novērošanas vienības, viņš atbild. Vēl kādu brīdi, kamēr ceļi ir tukši, no tām būs zināms labums. Pēc tam kļūs sarežģītāk. "Atbalss" puiši brauks nopakaļ un ziņos.

-     Kāpēc jūs man neteicāt, ka jums ir tādas iespējas? Kā es varu strādāt, ja nezinu, kādi resursi ir jūsu rīcībā?

Amerikānis smaida līdz ausīm. Piedošanu, cienītā. Droši vien par manām iespējām jūs uzzināsiet tikai to, ko jums vajadzēs zināt. Viņš nomana, ka tūlīt dabūs dzirdēt kaut ko rupju. Ķīviņiem patlaban nav īstais brīdis. Jātiek prom no šejienes, iekams kļūst gaišs.

Megana bola niknas acis. Vai jums gadījumā negribas uzzināt, no kurienes šis auto brauc? Viņa skatās atpakaļ uz bīstamo teritoriju, no kuras parādījās Smitsena auto.

Kad Gorens ver muti, lai atbildētu, atkal ierunājas viņa rācija: "Atbalss" komandierim. Ir problēma. Liekas, objekts nupat mūs pamanīja.

147

Keitlīna nesaprot, kas ir šis cilvēks, kurš kopā ar viņu atrodas kamerā. Viņš stādījās priekšā kā Gideons, taču vakar viņa jutās pārāk vārga, lai kaut ko jautātu. Ko viņš te dara? Ko viņam vajag? Viņš ir ģērbies tāpat kā pārējie, taču izturas citādi. Viņš nav tik ļauns. Meitene šķielē uz svešā pusi.

Tas izturas draudzīgi. It kā būtu viņas pusē. Tomēr viņš ir viens no šiem briesmoņiem. Tas ir skaidrs. Sargi viņam klausa. Viņš teica, ka vajag iedegt lāpas, un tie iededza. Uzreiz. Viņš tos komandē. Tad kāpēc viņš atrodas šajā kamerā?

Nespēcīga, šķebenuma mocīta, viņa izkūņojas no gultas un mēģina paspert kādu soli. Gideons redz, cik saspringta ir meitenes seja. Tev nekas nekaiš?

-     Un kas tev par daļu? Keitlīna skatās uz viņu kā izbiedēts dzīvnieks.

-     Es negrasos tev darīt pāri.

Sirds viņai krūtīs salecas. Piepeši pamostas cerība. Vai mani vecāki ir samaksājuši prasīto izpirkumu? Vai es tikšu uz mājām? Aizmirsusi par piesardzību, viņa pieiet pie Gideona gultas. Viņi samaksāja, ja? Tādēļ es esmu šeit, nevis tajā drausmīgajā caurumā. Tādēļ tu runā ar mani kā ar cilvēku. Tu mani gatavo atbrīvošanai. Tā ir tāda kā aklimatizācija.

Gideons pieceļas un pietur meiteni, lai tā nepakristu. Nē, Keitlīna. Tā nav. Viņš atskatās uz dzelzs durvīm. Cik man zināms, izpirkuma maksa vispār nav pieprasīta. Taviem nolaupītājiem nav vajadzīga nauda. Man ļoti žēl.

Keitlīna nesaprot. Ja tiem nevajag naudu, ko tad tiem vajag? Viņas sejā atkal parādās izbailes. Tad kas te notiek? Ko tas viss nozīmē?

Apsēdies. Es tev mēģināšu paskaidrot.

Meitene apsēžas, tramīga kā mazs kaķēns.

Gideons jūt, ka arī viņu sāk pārņemt panika. Izdzirdējusi to, kas viņam sakāms, Keitlīna zaudēs galvu. Tomēr vajag viņai pastāstīt, viņai jāsaprot, kas te notiks. Viņai jāapzinās, ka šīs ir viņas dzīves pēdējās stundas.

148

Pūķis nenovērš skatienu no atpakaļskata spoguļa, viņa rokas cieši sažņaugušas stūri. Apmēram pirms piecām jūdzēm viņš aizmugurē kaut ko pamanīja. Tumšu plankumu. Apmēram piecsimt metru aiz viņa. Niecīgu, taču ar to pietika. Imberas ceļš vienmēr ir tukšs. Vienmēr. Šodien tā nav. Plankums nav pazudis.

-     Pamēģini saprast, kas tur mums brauc aiz muguras, viņš saka Mušām. Kas tā ir par mašīnu?

Masīvais miesnieks pagriežas un skatās atpakaļ. Viņš pūlas saprast. Tas nav mazais furgoniņš, nav arī universālis. Pārāk tālu, es nespēju saskatīt. Kāds no tiem vāģiem ar lielo pakaļu. Fokuss vai golfs, kaut kas tamlīdzīgs.

-     Tu nepamanīji, no kurienes tas uzradās?

Muša atkal apsēžas taisni. Nav ne jausmas. Kāpēc tu tā uztraucies?

-     Armija te nevienam neļauj braukāt. Tad no kurienes tas uzradās un kāpēc vispār vazājas apkārt tādā agrumā?

Muša paliecas uz priekšu un raugās sānskata spogulī. Varbūt tur kāds ir apmaldījies.

-     Var jau būt. Pūķis atlaiž gāzes pedāli un samazina ātrumu līdz trīsdesmit jūdzēm stundā. Atkal paskatās spogulī. Asinssarkana saules ripa un mazs, melns automobilis. Tas tuvojas. Celtnieks vēl vairāk samazina ātrumu.

-     Es bremzēšu un bez brīdinājuma stāšos malā. Esi gatavs.

Muša izvelk aiz jostas aizbāzto superkompakto gloku 26 un

noliek to klēpī.

Pūķis uzsit uz bremzēm. Mašīna apstājas uz grantētās nomales.

Melnais auto strauji sametas sānis un nelabi taurē, tomēr neapstājas. Tiek nolaists loga stikls, vadītājs pavicina pamatīgu dūri.

Pūķis un Muša klusē. Viņi nenolaiž acis no sarkanajām ugunīm, kas attālinās pa putekļaino ceļu. Nogaida, līdz melnais vāģis vairs nav redzams.

-     Piemāvies kā lopiņš, min Muša. Droši vien visu nakti žūpojis un tagad brauc uz darbu.

Pūķis atkal iedarbina motoru. Tā varētu būt. Iespējams, melnais brauc uz Tilshedu vai Vestdaunkempu. Cerēsim, viņš nosaka. Tieši šodien galīgi nav vajadzīgs, lai kāds mums sēdētu astē.

149

-     Tu vispār pats saproti, ko tu runā? Keitlīna atmuguriski kāpjas prom. Kulti un cilvēku upurēšana? Kas tie par murgiem?! Viņa nervozi staigā šurpu turpu.

Gideons pašķielē uz durvju pusi. Aiz tām stāv Pielūki. Vienradzis un citi. Viņi gaida. Viņi visu dzirdēs.

-     Un kas šī par vietu? viņa paceļ rokas. Kas te vispār ir? Kaut kāda draņķa nāvinieku kambara priekštelpa? Vai tu kopā ar saviem tērētajiem drauģeļiem taisies mani kaut kur aizvest un cepināt uz lēnas uguns? Viņas smadzenes nespēj aptvert visu šo vājprātu, ko Gideons mēģina viņai izklāstīt.

Gideons ļauj viņai nolaist tvaiku. Lai meitene paskraida šurpu turpu, lai nomierinās. Tad viņš stāsta tālāk: Pirms krēslas iestāšanās tevi no šejienes aizvedīs. Tevi nomazgās, pārģērbs rituāla drēbēs un aizvedīs uz Lielo zāli. Tur Meistars veiks rituālus, kuri jānotur pirms upurēšanas.

Keitlīnai ieplešas acis. Šis cilvēks ir traks! Vājprātīgs! Tas taču ir skaidrs.

Gideons mēģina viņu nomierināt. Tie nebūs seksuāla rakstura, taču sāpīgi gan. Tavā miesā iegriezīs Svētajo zīmes. Par katru trejakmeni vienu zīmi. Uz tavām rokām, kājām un muguras. Brūces iesvaidīs ar Svētajo ūdeni un tevi uz piecām stundām tur atstās.

-     Un kas notiks pēc piecām stundām?

-     Nesēji tevi aiznesīs uz upi. Tevi iegremdēs straumē, kuru šķērsoja sentēvi, lai uzbūvētu šo Templi un Stounhendžu.

Dzirdēdama šo vārdu, viņa domā par Džeiku. Par abu pēdējiem tuvības brīžiem.

-     Stounhendžā notiks rituāla pēdējā daļa. Upurēšana.

Keitlīna klausās ar vaļā muti. Visi šie vārdi ir no plānprātiņu

leksikona. Zieds, upurēšana, Nesēji, Svētajie. Kā? šis jautājums izsprūk pats. Kā tas notiks?

-     Ātri. Ātri un saudzīgi.

-     Saudzīgi? Kā tu vispār vari ko tādu teikt? Meitene nodur galvu. Viņai trīc rokas. Tas viss ir tāds ārprāts, ka viņa nespēj noticēt. Kur ir Džeiks? Vai viņš ir… Jau izrunājot vien viņa vārdu, Keitlīna kļūst nelaimīga. Vai arī viņš iet cauri visam tam pašam?

-     Nē. Gideons lūko runāt iejūtīgi. Tavs draugs ir miris. Policija pirms vairākām dienām atrada viņa līķi. Folksvāgena furgoniņā.

Keitlīna paliek bez elpas. No tā jau viņa baidījās. Ieslodzīta tajā akmens caurumā, viņa simtiem reižu par to domājusi, tomēr uzzinātais viņu briesmīgi satriec.

Gideons apskauj meiteni un jūt, kā tā šņukst viņam uz pleca. Tad nāk asaras un viņa dreb pie visām miesām.

Meitenei pār plecu viņš redz, ka cauri kameras restēm raugās kāda seja. Viņa tēva seja.

150

Kad Megana atgriežas savu vecāku namā, Semija jau ir pamodusies un ālējas. Viņa ir izkrāsojusi visu sejiņu un pusi savas istabas mēbeļu.

-     Mammīt, es gribu būt smuka! viņa lepni smaida un savelk uzkrāsotās lūpiņas.

-     Nāc nu, iesim nomazgāsimies. Megana atgriež dušu un mēģina cik necik nomazgāt šīs šausmas.

Viņas meita pieiet pie zemā skapīša zem izlietnes un paņem savu šampūna pudeli. Es jau esmu liela, mammīt, es pati varu nomazgāties!

Megana smaida. Meitiņa aug. Vēl pāris mēnešu, un viņa sāks iet skolā. Šķiet, tikai pirms piecām minūtēm Semija bija auklējams zīdainītis. Laiks skrien tik ātri.

Ūdens ir silts, un viņa palīdz Semijai ierāpties dušā, pielūkodama, lai mazā neiespiestu kāju pirkstus spraugā, tad aizver durvis.

-     Tev tur viss kārtībā? Megana piespiež seju pie stikla, kas pārklājies karstā ūdens tvaikiem. Semija plakšķina pa otru pusi un ķiķina.

Megana saķer galvu un izliekas, ka viņu ķēris sitiens, tad atkal piespiež seju pie stikla.

Semija uzplīkšķina vēlreiz un smejas vēl skaļāk.

Tā viņas varētu ālēties līdz vakaram.

-     Varen jautri, aiz muguras saka zema balss.

Megana apcērtas.

-     Ādam! Viņu pārņem panika. Kā tu tiki iekšā?

-      Pa sētas durvīm, viņš greizi nosmīn. Tava māte bija atstājusi tās vaļā. Es viņai desmitiem reižu esmu teicis, ka ari tās jāslēdz ciet. Bet viņa jau neklausās.

Megana ir nobijusies ne pa jokam. Ādam, ko tu gribi? Ko tu te dari?

Viņš aizver vannasistabas durvis. Iesloga Meganu un Semiju vannasistabā.

-     Mega, kur tu biji pa nakti?

-     Ko? Viņa tēlo sašutumu.

-     Tu visu nakti nebiji mājās. Un tu nebrauci ar savu mašīnu. Tā stāvēja uz ielas, un darbā tevis nebija. Tātad kur tu biji? Un ar ko?

-     Ādam, manuprāt, tev vajadzētu doties prom. Megana grib tikt ārā, taču bijušais vīrs nelaiž. Tad Megana mēģina viņu satriekt ar saltu skatienu.

-     Tā ir mana darīšana, kur es biju un ko darīju. Tev tur nav nekādas daļas. Tagad ej prom!

Viņa seja kļūst sarkana. Pakaklē sāk raustīties sīka dzīsliņa.

Megana mēģina tikt līdz durvīm.

Ādams atkal viņu nelaiž un aizliek priekšā kreiso roku. Tagad viņa ir iesprostota starp bijušā vīra izstieptajām rokām.

-     Laid! Megana nekliedz. Viņa patur acīs Semiju. Mazā lej šampūnu dušas notecē.

-     Kad gribēšu, tad laidīšu, Mega. Saki: kur tu biji?

Viņš ir tik liels. Megana apzinās, ka cīkstēties būtu caurcaurēm bezjēdzīgi. Un tomēr mēģina. Viņa triec ar celi Ādamam pa cirkšņiem. Vīrietis to noķer ar vienu roku. Viņa pirksti ir kā skrūvspīles. Viņš saspiež Meganas kāju un spiež tik ilgi, līdz viņas seja sāpēs pārvēršas. Tad ar otru roku saņem viņu aiz kakla un piespiež pie vannasistabas durvīm. Es tā dzirdēju, ka tev piedāvāts darbs Svindonā. Tevi paaugstina amatā. Malacis, Mega. Brauc uz Svindonu un strādā tur. Viņš iesānis paskatās uz meitu. Visiem tā būs labāk. Tad tu nebāzīsi degunu manā dzīvē un neošņāsies te apkārt. Vai tu mani saprati?

-     Tēti!

Semijas sauciens iztrūcina viņus abus. Slapjā meitenīte ir izrāpusies no dušas.

-     Princesīt! Ādams paķer dvieli, ietin meitiņu un paņem uz rokām. Es gribu uz tevi paskatīties! Viņš atver vannasistabas durvis. Esi tik laba, Mega, uzvāri tēju! Es tikmēr noslaucīšu savu meitu.

151

Meistars sēž, noliecies pār akmens galdu, uz kura izklātas senas kaites un zvaigžņu tabulas. Šodien ir sevišķi svarīgi precīzi izprast debess ķermeņu kustību. Tuvojas izšķirošais brīdis.

-     Tēvs.

Viņu pārsteidz gan balss, gan šis vārds. Tēvs. Cik ļoti viņš bija ilgojies dzirdēt šo vārdu! Sveiks, Fēniks. Nāc iekšā. Biju piemirsis, ka liku tevi pasaukt.

Fēnikss. Šis vārds ieduras Gideona miesā kā ērkšķis.

-     Apsēdies! Meistars norāda uz akmens solu. Kā uzvedas meitene? Kad biju aizgājis paskatīties, viņa šķita nelāgi satraukta.

-     To var saprast.

-     Ko tu viņai pateici?

-     To, kāds būs viņas liktenis. Kas ar viņu šodien notiks. Viņai ir tiesības tam sagatavoties, samierināties ar viņas dievu.

-     Un varbūt pat pieņemt mūsu dievus.

-     Tieši tā. Ja iespējams, es vēlētos palikt kopā ar viņu. Līdz pašām beigām. Man liekas, es viņai esmu vajadzīgs, lai viņu spēcinātu.

-     Līdz pašām beigām. Kā tev šķiet: vai viņa ir gatava?

-      Noteikti. Gideons apklust, kā meklēdams īstos vārdus. Tēvs, mums ar tevi vairs nav noslēpumu. Tev šķiet, ka tu vari man atklāt vēl kaut ko, taču tā nav. Es zinu, kas mēs esam. Es to noskāršu no tava vārda, no mana uzvārda, no mana dzimtas mantojuma. Es to noskāršu no tā, cik liels spēks ir tavā rīcībā, no Tempļa arhitektūras un arheoloģijas, no zvaigžņu lūku izvietojuma un salāgojuma ar akmeņu apli. Es visu zinu, tēvs.

Džeimsa Pendragona acis tumsā spīd. Viņš pieiet tuvāk dēlam. Tev taisnība. Starp mums jāvalda lielākai uzticībai. Bet ņem vērā rituāls ir diezgan iespaidīgs. Tas var tevi šokēt. Vai tu esi pārliecināts, ka gribi būt tik tuvu šai meitenei? -Jā.

-     Ļoti labi. Tu vari palikt kopā ar viņu līdz atjaunotnes rituāla beigām, kad Svētajie būs pagodināti un mūsu parāds aizmaksāts.

-     Un tad?

-     Tad mēs baudīsim tā augļus. Rudens saulstāvji būs jau pēc trim mēnešiem. Tad Svētajie sniegs mums savas balvas.

Gideona skatiens aizķeras aiz papīra tīstokļiem uz Meistara galda. Gluži tādus pašus viņš atrada Nateniela observatorijā.

Meistars redz, kurp viņš raugās.

-     Vai tu kaut ko zini par arheoastronomiju vai etnoastronomiju?

-     Necik daudz, Gideons atzīstas. Arheoastronomija pēta, kā senie cilvēki izprata planētu un zvaigžņu kustību un kā cilvēki tai pieskaņoja savu kultūru. Etnoastronomija ir drīzāk antropoloģijas nozare un pēta, kā zvaigznes izzina mūsdienu sabiedrībās.

-     Pareizi, Meistars ir gandarīts. Ģildes zinību pūrā ir gan viena, gan otra. Mēs liekam lietā vēsturiskus dokumentus, piemēram, tos, kurus tu redzēji mūsu arhīvā, un mēs joprojām skatāmies debesīs, pētām zvaigznājus un planētu kustību. Mūsu ticībā pats galvenais ir tas, kā tas viss atbilst Stounhendžas akmeņu lokam un Templim.

-     Es zinu.

-      Protams. Tu esi viens no nedaudzajiem, kas apjēdz, ka te nekas nav nejaušs. Katrs akmens bluķis un zvaigžņu lūka, atbilstība saullēktam austrumos un saulrietam rietumos, arhitektoniskais veltījums magnētiskajiem ziemeļiem, noeju izvietojums, kas atspoguļo zemeslodes nosvērumu, tam visam ir sakrāla jēga. Meistars domīgi apklust. Man drīz jādodas prom. Mani gaida pienākumi ārpusē. Šodien mums radās nelielas problēmas. Nekas nopietns, tomēr man jāatgriežas virszemē.

-     Vai varu kaut kā palīdzēt?

-     Nē, nē. Nav vajadzības. Būs ļoti labi, ja tu palīdzēsi meitenei saglabāt mieru. Viņa tagad arvien vairāk satrauksies. Meistars paņem rokā garu slānekļa nazi, kas stāvēja uz galda starp kartēm.

Tas ir rituāla nazis.

Viņš paceļ labo roku un iegriež plaukstā. Gar locītavu notek sarkana asiņu tērcīte. Dod roku.

Gideons nedroši pastiepj roku, un Meistars ar asmeņa galu ievelk viņam plaukstā švīku. Džeimss Pendragons raugās sava dēla nekustīgajās acīs un satver viņa asiņaino roku. Asinis pie asinīm. Tēvs un dēls. Mēs esam viens. Viņš paceļ savienotās plaukstas un pievelk Gideonu sev klāt. Nākamo reizi mēs redzēsimies tad, kad rituāls jau būs sācies. Viņš ciešāk saspiež dēla roku. Tagad, kad manas asinis ir saplūdušas ar tavām un tavas ar manām, kad mūsu dvēseles un mūsu patiesības ir atradušas viena otru, apzvēri, ka es varu pilnībā uzticēties tev un šai mūsu asinssaitei!

-     Es zvēru, tēvs.

Gideons skatās, kā viņam no elkoņa pil tumšsarkanās lāses, un zina, ka tās nav pēdējās asinis, kas šodien tiek izlietas.

152

Džošs Gorens aizver sava mobilā tālruņa vāciņu. Viņš nespēj noticēt tam, ko Džimijs nupat pateica. Nedz viņš pats, nedz viņa priekšniecīte neieradīsies. Sievišķim esot jāpaliek pie bērna, bet Džimijs, kā izrādās, pēta citu versiju. Kaut kas apbrīnojams. Šie angļu kruķi ir vēl ļaunāki nekā FIB mīkstpēdiņi. Simtprocentīgi amatieri.

Gorens pavēl doties ceļā. Viņi jau ir aizkavējušies, un grupai "Atbalss" ir nepatikšanas. Nācies atteikties no celtnieka furgoniņa izsekošanas. Tomēr viņš neuztraucas. Ja poligonā kaut kas ir, viņš to atradīs.

Pēcpusdienā viņi atgriežas Imberā. Ceļš, kas līkumo pa poligonu, joprojām ir tikpat tukšs. Taču, braukdami garām aizlieguma zīmēm, tukšajām ēkām un izpostītajiem dārziem, viņi redz, ka dubļi ir uzvandīti.

-     Te nesen ir braukuši tanki, Lūks priekšā saka. Kāpurķēžu pēdas vēl pat nav apžuvušas.

-     Droši vien Challenger, noteic Gorens. Grabažas. Es tos redzēju Kosovā. Palikdami pie saviem vecajiem Chieftain, angļi rīkotos prātīgāk.

-     Vai varbūt viņiem vajadzētu ieviest Rotem K2, Lūks atsaucas. Korejas "Melnās panteras". Tiem ir trešās paaudzes tēmēšanas sistēma un simtprocentīga aizsardzība pret kodolieročiem, bioloģiskajiem un ķīmiskajiem ieročiem.

-     K2 armijai ir tas pats, kas Kia civilistiem, no aizmugures kliedz Lintons. Kurš tad dodas karā ar Kia?

Visi smejas.

Aiz Vorminsteres Gorens nostūrē fordu no šosejas. Apmēram pusotru jūdzi viņi kratās pa zemesceļu, tad apstājas un izkrauj ar kamerām, rakstāmpiederumiem, viltotajiem dokumentiem un paraugu maisiņiem pilnās somas. Atbilstoši leģendai viņi šoreiz ir Starptautiskās Entomologu un dabas vēsturnieku biedrības locekļi. Kukaiņu mednieki. Lintons ir uztaisījis SEDVB izsniegtas atļaujas apmeklēt Imberas poligonu un pat ielicis mugursomās publikācijas par bitēm, vabolēm un visvisādiem dīvainiem insektiem.

Lūks un Džejs furgona aizmugurē nolaiž rampu un izkrauj četrus Yamaha YZ125 motociklus.

Atbalss, Novembri, Sjerra un Viskij, te komandieris, Gorens asi saka rācijā. Mēs dodamies. Atkārtoju, mēs dodamies. Pārtraucu sakarus.

Četri motocikli dodas uz priekšu, bet grupas ar kodētajiem nosaukumiem "Atbalss", "Novembris", "Sjerra" un "Viskijs" sāk no poligona robežām soļot tā centra virzienā.

153

Vorminstere atrodas astoņas jūdzes uz austrumiem no Imberas.

Brauciens ilgst divdesmit piecas minūtes. Ja nebūtu svētdiena, Meistars būtu galā jau pēc deviņpadsmit minūtēm, taču svētdien te ir pilns baznīcēnu un tūristu, un šajā senajā pilsētā ir astoņi lieli dievnami; tādās vietās cilvēki brauc lēnām.

Viņa auto skaļi ieripo pa Batlsberijas kazarmu galvenajiem vārtiem un apstājas pie parādes laukuma. Kad viņš iet uz savu kabinetu, kareivji izstiepjas miera stājā un atdod godu savam komandierim pulkvežleitnantam seram Džeimsam Pendragonam. Ceremonijām un rituāliem ir liela nozīme gan viņa publiskajā, gan slepenajā dzīvē.

Apsēdies pie rakstāmgalda, viņš liek asistentam ielaist apmeklētāju. Tieši šī cilvēka dēļ viņš šodien ir ieradies darbā. Viltšīras policijas pārvaldes priekšnieka vietnieks Gregs Dokerijs ir ģērbies civildrēbēs zaļā vilnas uzvalkā ar baltu kreklu un pelēku kaklasaiti. Ja viņš būtu ģērbies Ģildes svētajās drānās, Meistars uzrunādams dēvētu viņu par Grebli.

-     Labdien, kā jums klājas? Pendragons paspiež atnācējam roku un ar žestu aicina apsēsties uz brūna ādas dīvāna.

-     Es priecātos, ja tagad jau būtu rītdiena.

-     Mēs visi par to priecātos. Pendragons apsēdies pasmaida. Kā jūs tiekat galā ar visiem iesaistītajiem? Ar FIB, Interpolu un Iekšlietu ministriju?

-     Viceprezidents Loks ir atgriezies Štatos. Piecreiz dienā zvana šefam. Viņa sieva ir vai nu piedzērusies, vai salietojusies tabletes, vai arī rēgojas televīzijā raudādama un lūgdamās. Iekšlietu ministrijā visiem tas ir apnicis. Izskatās, ka viņi ir gatavi, ka tiks atrasts meitenes līķis un būs jātiek galā ar to ārprātu, kas tad sāksies. Interpols nu, jūs pats zināt, cik maza jēga ir no Interpola. Tikpat labi meklēšanu varētu uzticēt pastniekiem.

-     Tātad viss ir kārtībā?

-     Ne gluži. Dokerijs izskatās nemierīgs. Man rādās, ka amerikāņu vientuļais vilks varētu mums sagādāt krietnas galvassāpes.

Pendragons pamāj. Bijušais desantnieku majors Džošua Gorens. Es jau prātoju, kad tad viņš beidzot kļūs par problēmu.

-     Pāris manu puišu ir Gorena aģenti. Viņi to baro tikai ar informācijas sēnalām, tomēr es dzirdēju, ka viņa suņi ir sākuši ošņāties ap Imberu.

-     Tā varētu būt. Pūķis teica, ka viņš šorīt tur manījis cilvēkus. Tie kādu brīdi sekojuši viņam un Mušām, taču sapratuši, ka ir pamanīti, un devušies prom.

-     Vai viņi paspēja nodarīt ko nelāgu?

-     Nedomāju. Pendragons brīdi pārdomā. Gandrīz visi mūsu resursi ir vajadzīgi, gatavojoties šim vakaram un nākamajam rītam. Tomēr es pastiprināšu Tempļa apsardzi. Gorens nedrīkst radīt problēmas.

-     Labi. Nočīkst dīvāns Dokerijs ir noliecies uz priekšu. Arī pārvaldē man ir nelielas problēmas, tomēr es domāju, ka ar tām mēs esam tikuši galā.

-    Jūs runājat par to Auna sievišķi?

-    Jā. Viņa ir atstādināta no izmeklēšanas. Hants, protams, neko nesaprata, tomēr galu galā noticēja, ka viņu vajag pārcelt citā darbā. Rīt viņai jāsāk strādāt Svindonā, un mēs esam iznīcinājuši visus viņas savāktos lietiskos un elektroniskos pierādījumus. Es liku arī, lai Auns no rīta ar viņu aprunājas. Kā man tika ziņots, sarunai bijis vēlamais rezultāts.

-     Cerēsim. Un jūsu dēls? Kā tas uzvedas?

Dokerijs saviebjas. Joprojām neko labu nevaru sacīt. Izskatās, ka viņš to inspektori uztver ļoti nopietni.

-     Gregorij, es saprotu, ka tas ir jūsu dēls, tomēr mēs nevaram pieļaut, ka mums tādēļ rodas problēmas.

-     Es to lieliski apzinos. Un kā uzvedas jūsu paša bērniņš?

-     Dots pret dotu. Nē, es nedomāju, ka būtu pamats nemieram. Viņš, protams, izgāja iesvaidīšanu, un viņš teicami saprot, ka par savu dzīvību var pateikties vienīgi Ģildei. Pendragona seja kļūst skarba. Un tātad kālab jūs vēlējāties ar mani runāt? Kas jums padomā?

Dokerijs apsēžas uz pašas dīvāna maliņas. Man ir priekšlikums. Tas ir nedaudz neordinārs, tomēr es domāju, ka jūs varētu to atbalstīt. Ja jūs piekristu, mums vairs nebūs jāuztraucas, ka mūsu šāvakara plāni varētu izjukt.

154

Ar ātrumu, kas lielāks par simt piecdesmit jūdzēm stundā, pāri Solsberijas līdzenumam traucas Apache helikopters. Tas apstājas augstu zilajās debesīs, tad apmet loku un vēlreiz lido pāri saulainajam Imberas poligonam.

Helikopters ir aprīkots ar automātisko lielgabalu M230, kura tēmēšanas sistēma ir sinhronizēta ar pilota un artilērista ķiveru tēmēkļiem. Vēl nešpetnākas ir lāzervadāmās raķetes Hellfire II, kas spēj iznīcināt tankus, ēkas un pazemes patversmes. Tas ir vesels lidojošs arsenāls.

Tomēr šoreiz helikopters devies miermīlīgā lidojumā. Nevienam pāri netiks nodarīts. Pilots Tomijs Milners un viņa divu vīru apkalpe ir pacēlušies debesīs, lai uzmeklētu pulciņu nepiederošu personu, kas it kā manītas slēgtajā teritorijā. Patīkama pārmaiņa pēc garlaicībā nodirnētajām dienām.

Jau pēc dažām minūtēm Milners var ziņot par rezultātiem. Objekti atrasti. Kopskaitā divpadsmit. Izklīduši, atrodas virzienā divpadsmit, trīs, seši un deviņi. Vai lai aprakstu viņu atrašanās vietu vai jūs nolasīsiet datus no mūsu datu ekrāniem? Pārraidi beidzu.

-     Mēs jau lasām datus, atbild bāzes kontrolieris. Šobrīd apstrādājam. Varat aprakstīt pārvietošanos?

-     Čārlijs tūlīt visu pateiks. Es lidināšos tur pāri, lai mūsu kameras visu glīti parādītu. Turpina otrais pilots Čārlijs Goldings. Divas grupas. Četri uz motocikliem virzās uz Imberas apgaitas takas pusi. Astoņi pārējie, sadalījušies pa divi, kājām dodas centra virzienā.

Milners noregulē redzamību vienā no jaudīgajām videonovērošanas kamerām.

Ekrānā parādās melnā formas tērpā ģērbies plecīgs stāvs.

-     Te man viens no nepiederošajiem ir pilnā augumā, saka pilots. Kā redzat, viņš nelielā ātrumā brauc ar motociklu; braucamrīks nav armijas parauga.

-     Paldies, "Apaš-1". Mēs visu saņēmām. Palieciet un gaidiet turpmākus norādījumus. Pārraidi beidzu.

Bāzes kontrolieris pagriežas pret pulkvežleitnantu Džeimsu Pendragonu, kas ir apsēdies pie monitoriem. Ko darīsim, ser?

Meistars pieceļas kājās. Sūtiet vienību izvākt šos stulbeņus no bīstamās zonas. Ielieciet aiz restēm līdz ritam. Tad palaidiet vaļā.

155

Lielāko dienas daļu Megana pavada, nespēdama attapties no šoka. Ādama negaidītā ierašanās viņu pārbiedējusi. Viņa skaidri saprata, ko bijušais vīrs ar to gribēja teikt: viņš demonstrēja, ka katru brīdi var viņu atrast, tikt klāt tiklab viņai, kā Semijai. Ko lai saka, riebeklis savu panāca. Viņš jau sen ir prom, taču Megana vēl trīc.

Megana domā par Ādamu arī vēlāk, kad Džimijs ved viņu uz Rietumu Lavingtonu, kur norunāta tikšanās ar kādu viņa aģentu. Ja var ticēt Džimij am, tas ir gandrīz tikpat iztrūcies.

-     Viņš dreb kā apšu lapa, Džimijs saka. Bija pierunājams runāt ar tevi tikai laukos, labi tālu; citur viņš nejūtas droši.

Megana skatās pa logu; jau nez cik ilgi tur redzams tikai izplūdis zaļums. Mjā, mēs tiešām esam labi tālu.

Viņi iebrauc Dontsijā piecsimt gadus vecā internātskolā, kuras sarkano ķieģeļu ēka dižojas simt akru plašā teritorijā nomaļā Solsberijas līdzenuma kaktā.

-     Viņu sauc Lī Džonss, Džimijs stāsta, iebraukdams vecāku mašīnām paredzētajā stāvvietā pie sporta laukumiem. Viņš strādāja Stounhendžas apsardzē kopā ar Semu Grabu, to puisi, kuru izzvejoja no upes Bātā.

-     Paga, un viņš tikai šodien nolēma parunāties ar mums?

-     Nē, es viņu tikai šorīt atradu. Es mazpamazām kāsu cauri visus tā apsardzes kantora darbiniekus un galu galā sazvanīju viņu.

Pēc dažām minūtēm stāvvietā iebrauc veca honda. Re, kur viņš ir, mūsu puisēns, Džimijs saka. Lai tad visu pārējo viņš tev pastāsta pats. Viņš izkāpj no mašīnas un dodas uz hondas pusi.

Megana noskatās viņam pakaļ un pēc brīža, kad Džonss nāk šurp, prātā novērtē viņu. Pumpains, aptuveni divdesmit piecus gadus vecs, garš un kalsns, taču iet neveikli. Uzmetis kūkumu. Nejūtas ērti. Jādomā, ar grūtībām atrod draugus, savrupnieks pēc dabas. Dzīvo viens pats, ēd, kas pagadās; draudzenes arī, visticamāk, nav.

Džimijs atver aizmugures durvis, apsēdinādams Džonsu, pats iemetas atpakaļ šofera vietā un iepazīstina klātesošos: Lī, šī ir mana priekšniece detektīvinspektore Beikere. Pastāsti viņai to pašu, ko stāstīji man, tikai bez māžošanās.

Puišelis skatās pretī tā, it kā Megana būtu cilvēkēdāja.

-     Runā droši! Es nekožu, viņa mudina.

-     Jūs domāsiet, ka es esmu traks.

-     Bet tu tomēr pamēģini.

-     Es strādāju vēl nupat kopā ar Semu Grabu. Viņš bija krietns vecis. It kā ņēma mani savā aizgādībā, kad pārnācu šurp dzīvot. Pieskatīja mani. Dabūja man darbu, iztīrīja no galvas glupības un palīdzēja tikt vaļā no tabletēm. Jūs zināt, kas ar viņu notika?

Megana pamāj.

Džonss nodur galvu. Viņš bija krietns vecis. īsts draugs.

-     Pastāsti inspektorei, ko tu man teici par to kultu un Stounhendžu! Džimijs skubina.

Puika paceļ acis. Tas nav nekāds kults, tā ir reliģija. īsta reliģija. Senāka par kristietību un visādām tādām lietām. Sems tajā visā bija pa īstam iekšā. Viņš ticēja, ka tie akmeņi ir svētums, senu dievu templis. Viņš varēja stundām ilgi runāt par to, kāds tur iekšā ir spēks. Tur lūgties nākot visādi labi cilvēki, ārsti, advokāti un tamlīdzīgi, pat poliči. Viņš pašķielē uz Džimiju. Ei, neņemiet ļaunā, labi?

-     Stāsti tālāk.

-     Nu, man bija interesanti, jo Sems bija mans draugs un es gribēju būt ar viņu kopā. Viņi mani aizveda uz kaut kādu spocīgu vietu, un tur bija tāda kā mesa, un man deva svētību.

-     Kur tas bija? Megana jautā.

Lī Džonss krata galvu. Es nezinu. Man galvā uzmauca maisu. Es neko neredzēju. Mani kaut kur veda ar mašīnu. Es tikai atceros, kā tur iekšā izskatījās: kā lielā, vecā baznīcā, nu, kā kaut kādā katedrālē.

-     Varbūt tas bija Vorminsterē? Džimijs min.

-     Varbūt. Es nezinu. Kopš bērnības nekādās baznīcās neesmu bijis. Saprotiet, gan ejot iekšā, gan nākot laukā, man galvā bija tas maiss. Sems teica, ka to, kur īsti tā pulcēšanās vieta atrodas, man atklās tikai pēc kāda laika.

Megana negrib, lai viņš pārāk aizrunājas. Lī, vai jūs kaut ko zināt par Keitlīnu Loku? Par to amerikāņu meiteni, ko nolaupīja Stounhendžā?

-     Tikai to, kas bija ziņās.

-     Kā jums šķiet: vai viņa varētu būt pie šiem cilvēkiem, tajā slepenajā pulcēšanās vietā?

Šāda iespēja zēniņu, šķiet, briesmīgi šokē. Tā amerikāniete? Nē, viņi noteikti neko tādu nedarītu! Nekādā gadījumā!

Meganai ir skaidrs, ka puika ir nobijies. Interesanti, kāpēc? Džimijs teica, ka jūs kaut ko zinot par to, kam jānotiek šovakar.

Džonss minstinās, nespēdams sadūšoties, lai atbildētu.

-     Hei, Lī, stāsti! uzrūc Meganas padotais.

-     Nu labi. Varbūt tur patiesībā nekā tāda nav. Nu, es patiesībā neesmu viens no viņiem, jūs saprotat? Es vienkārši strādāju Stounhendžā par apsargu un kopā ar Semu biju tajā ceremonijā.

-     To mēs jau dzirdējām, Megana asi norāda. Un tātad, Lī?

Viņš dziļi ieelpo un izelpo. Tur pie akmeņiem ir paredzēts

kaut kas grandiozs. Apsardze ir pastiprināta. Tur ir par daudziem desmitiem vairāk džeku. Es esmu tajā maiņā, kura no sešiem nevienu nelaidīs tuvāk pārjūdzi no teritorijas.

-     Vai tad tur katru dienu nenotiek visādas lūgšanas, mesas un ceremonijas?

-     Jā jau, jā, bet parasti tādēļ nekādi īpaši drošības pasākumi netiek ieviesti. Pāris sargu, lai pieskatītu, ka neviens negrābstās gar Svētajiem. Šovakar tur viss ir pilnīgi slēgts. Nepiederošiem ieeja aizliegta līdz pat ritvakaram. Viņš pagriežas pret Džimiju. Jūs varat paskatīties oficiālajos papīros. Tur būs rakstīts, ka teritorija ir slēgta, jo notiek akmeņu apkope, bet patiesībā tam, kas tur šovakar notiks, ar apkopi nav nekāda sakara. Vismaz ne ar tādu apkopi, kādu varētu iedomāties.

156

Ar militāro patruļu pirmais sastopas Lūks van Dāle. Saceldams putekļu mākoņus un spļaudams dūmus, viņam tieši priekšā parādās bruņutransportieris Saxon. Lūks nebūt nav pārsteigts. Patiesībā viņš bija domājis, ka brašie armijnieki uzradīsies daudz ātrāk.

Lūks nesteidzīgi nobremzē un nokāpj no putekļainā motocikla. Apklusinājis motoru, viņš aizgriežas un klusi saka rācijā:

Ierodas ciemiņi. Bruņutransportieris. Tūlīt būs klāt. Es turēšu šo frekvenci vaļā, cik ilgi vien varēšu. Sakarus pārtraucu.

Lielais, aizsargkrāsas plankumiem nopervētais Saxon rēkdams apstājas, laukā izlec vairāki kareivji. Aiziet, laiks pārbaudīt, kā strādās Lintona sacerētā leģenda. Van Dāle nokabina no pleciem mugursomu un izrok viltotos dokumentus. Sveiciens! viņš, draudzīgi smaidīdams, uzsauc. Arī jūs strādājat svētdienās, ko?

Pirmais atbild parastajā zaļi brūnajā lauka formā glīti uzposies zaldāts. Viņam varētu būt nepilni trīsdesmit gadi, un uzšuve uz piedurknes vēsta, ka viņš ir kapteinis Jorkšīras pulkā vienā no lielākajiem Lielbritānijas armijas kājnieku pulkiem.

-     Ser, jūs šeit nedrīkstat atrasties. Šī ir slēgta militāra teritorija. Lūdzu, atstājiet savu motociklu un brauciet mums līdzi!

-     Tā nevarētu būt. Van Dāle paceļ papīriem piestūķētu mapīti. Es esmu no Starptautiskās Entomologu un dabas vēsturnieku biedrības. Mums ir atļauja veikt retu daudzkāju un vienādkājvēžu sugu novērošanu. Ir skaidrs, ka zaldātiņam tas viss skan kā ķīniešu ābece. Simtkāji, utis, mitrenes tādā garā.

Kapteinis mapīti gan paņem, taču pat nesāk pētīt papīrus. Piedodiet, ser. Tam, kas tur rakstīts un ko jūs darāt, patiesībā nav lielas nozīmes. Man pavēlēts parūpēties, lai jūs atstātu šo teritoriju.

Katram muļķim skaidrs, ka stīvēties nav jēgas. Kā teiksiet. Viņš rezignēti novicina roku. Man nav nekas pretim doties mājās pie sievas un bērniem. Viņš paņem savus papīrus, iestūķē mugursomā un pagriežas, lai dotos atpakaļ pie motocikla.

Jaunais kapteinis aizstājas ceļā. Diemžēl es nevaru jums to atļaut. Jums būs jākāpj mūsu bruņutransportierī un jādodas uz kazarmām. Kāds no maniem padotajiem turp nogādās jūsu transportlīdzekli.

-      Ei, tas nu ir par traku! Van Dāle pagrūž nost kapteiņa roku. Es esmu ar mieru aizvākties no jūsu poligona, vai ar to jums nepietiek?

-     Velsbij, Simonds, Ričards! kapteinis nokomandē savus vīrus.

Trīs ierindnieki veikli ielenc van Dāli un aizbīda viņu prom no motocikla. Divi ir tik tikko izauguši no puišeļu vecuma, viņš bez pūlēm varētu pārlauzt abiem galvaskausu. Nolikt viņus gar zemi un atstāt brēcam pēc mammas. Tiesa, tad viņš vairs īsti neizskatītos pēc kukaiņu vācēja.

157

Megana un Džimijs atvadās no Lī Džonsa un brauc uz Stounhendžu. Megana nezina, ko lai domā par to, ko viņa nule ir dzirdējusi.

-     Džimij, cik nopietni tu viņu uztver?

-     Lī ir bijušais narkomāns, padotais atbild, stūrēdams ar vienu roku. Tiem melošana ir kļuvusi par otru dabu. Kas tev nedod mieru?

-     Viņš lietoja vārdu "Svētajie". Viņš neteica "akmeņi", bet gan "Svētajie"; tāpat runāja ari Gideons Čeiss.

-     Tad jau viņš laikam nebūs to sadzejojis pats.

Megana joprojām apstrādā informāciju. Viņš nestāsta visu. Divas iespējas: vai nu viņš zina vairāk, nekā mums atklāj, vai mazāk. Vai nu tā, vai citādi, viņš uzskata par vajadzīgu pievaldīt mēli.

Viņi ir izbraukuši no Šrūtonas un nogriezušies uz Eimsberijas ceļa; Džimijs iemin gāzi grīdā. Drīz labajā pusē parādās brūna ceļa zīme norāde uz Stounhendžu.

-     Vai griezties iekšā stāvvietā?

-     Nē, ne uzreiz. Pabraukā riņķī, labi?

Stūrēdams garām monumentam, Džimijs brauc gliemeža ātrumā, tad nogriežas no A344 un vēlreiz ripina garām Stounhendžai pa A303. Abi noskatās, kā netālu no akmeņiem divās grupās tiek sadalīti vismaz pārdesmit melnos uzvalkos tērpušies apsardzes darbinieki.

-     Mjā, izskatās, ka vismaz šajā ziņā viņam bija taisnība, bilst Džimijs.

-     Nogriez vēlreiz pa labi, Megana nokomandē. Tajā celiņā. Atstāsim mašīnu tepat un aizstaigāsim kājiņām.

Džimijs ieslēdz pagrieziena rādītāju un uzsāk manevru, taču sānceliņa vidū viņu sagaida ar smilšu maisiem nostiprināta zīme "Ceļš slēgts".

-     Es apstāšos kaut kur tālāk un pagriezīšos atpakaļ, viņš saka. Citādi mēs dabūsim triekties nez cik tālu un pēc tam atpakaļ cauri Šrūtonai. Viņš pabrauc atpakaļgaitā un sāk pagriezienu. Megana lūkojas uz plašajiem laukiem.

-     Mani tajā visā, ko Džonss stāstīja, mulsina vēl viena lieta…

-     Kas tieši? Džimijs aši sagriež un iztaisno stūri.

-     Viņš teica, ka tās reliģijas sekotāji esot visādi ārsti un policisti. To sacīdams, viņš pašķielēja uz tavu pusi un piebilda: "Neņem ļaunā." Kāpēc viņš tā darīja?

Džimijs noskārš Meganas domu gājienu. Es šim teicu, ka es par to viņu pulciņu visu zinu. Iestāstīju, ka mans tēvs ir tā biedrs, bet es negribu stāties. Tā ari pateicu ka mans sencis strādā policijā, ka viņš ir pārvaldes priekšnieka vietnieks; ja viņš grib, to nav grūti pārbaudīt. Tā es panācu, ka viņš vispār sāk runāt un ir ar mieru tikties.

-     Vai tā ir, Džimij? Vai tavs tēvs ir Ģildes loceklis? Vai tāpēc mani triec prom uz Svindonu?

-     Es vienkārši tā pateicu Džonsam, lai viņš sāktu runāt.

Megana ieskatās padotajam acīs un redz, ka viņš apvalda

savas emocijas. Bet tev pašam šķiet, ka viņš tur ir. Vai man ir taisnība?

Džimijs aizgriežas. Viņu moka šaubas: tēvs visu mūžu ir bijis viņa varonis, tēva ietekmē viņš vispār sāka strādāt policijā, tēvs ir vienīgais, kas par viņu allaž ir stāvējis un kritis. Nevar būt, ka vecais iepinies šitādās šausmās. Nē, viņš vienkārši nespēj tam noticēt. Un neticēs, iekams nebūs redzējis neapgāžamus pierādījumus.

158

Keitlīna sāk vemstīties. Viņa to nekādi nespēj apturēt. Meitene apsēžas uz gultas malas, tad nokrīt ceļos. Kuņģis mokošās spazmās atkal un atkal raujas laukā pa rīkli.

Gideons skatās un jūtas bezpalīdzīgs un lieks. Viņš apskauj meiteni, atnes viņai padzerties, ieliek saujā māla krūzi, tomēr redz, ka tas nav nekāds mierinājums. Keitlīnai strauji kļūst arvien sliktāk.

Viņa atbalsta muguru pret sienu un uzliek rokas uz vēdera. Man ir tāda sajūta, it kā es būtu norijusi bateriju skābi.

-     Apmēram tā ari ir. Kuņģa skābe, ko izdala tavu zarnu sieniņas. Tu atceries, kad tevi šurp atveda? Kad tu pēdējo reizi kaut ko ēdi?

-     Nezinu. Man pilnīgi zudusi laika izjūta, nav ne jausmas, vai tagad ir diena vai nakts. Viņa apklust un domā. Mēģina tikt skaidrībā ar pēdējām dienām. Pagaidi. Tas bija sestdien, pašā rīta agrumā. Pirms saulgriežiem. Deviņpadsmitajā jūnijā.

-     Šodien ir divdesmit septītais. Svētdiena, divdesmit septītais jūnijs.

-     Ak dievs!

-     Tevi badina, lai šķīstītu tavu ķermeni. Saskaņā ar rituāla prasībām vismaz septiņas dienas tev mutē nedrīkst būt bijis ne kumosa.

Viņš skatās uz restēm, aiz kurām stāv divi Pielūki. Keitlīn, viņi drīz nāks tev pakaļ. Tad sāksies rituāls, un rituālā ir tāds bridis, kad tevi izvedīs ārā. Es iešu tev līdzi. Apsardze būs ļoti nopietna, vēl rūpīgāka nekā tagad. Bet tās ir mūsu vienīgās izredzes.

-     Izredzes? meitene kļūst kripatiņu mundrāka. Kādas izredzes? Ko tu taisies darīt?

-     Visu, ko varēšu. Gideons apņēmīgi lūkojas viņai acīs.

159

Pirmie to atskārš tie, kas atrodas debesīs un noskatās no Apache helikoptera. Trīs motociklisti laižas lapās. No zemes uzvirmo putekļu mākoņi, un bezceļu motocikli pēkšņi rēkdami joņo katrs uz savu pusi.

-     Nepiederošie izklīst! Kontrole, vai jūs to redzat? Milners pieregulē kameras fokusu, lai tajā varētu saskatīt pēc iespējas plašāku zemes laukumu.

-    Jūs sapratu. Jā, "Apaš", mēs redzam. Patruļas ir gatavas pārtveršanai.

Milners pamana masīvo bruņutransportieri, kas zvārodamies ripo pa poligonu, tad divus mazākus un žiglākus lendroverus Snatch 2, kuri joņo šurp no rietumu puses.

-     Motociklistus te bieži negadās manīt, Goldins saka, uz brīdi izslēdzis mikrofonu. Kur nu vēl tādus kā šie zeļļi.

-     Labi vien ir, vismaz iznāk kaut cik palidināties, nav visu laiku jādeldē bikšpakaļa uz zemes.

-     Nūja, kāda jēga turēt smalku tehniku nelietotu, Goldings uz notiekošo skatās tikpat rāmā garā.

Abi pasmejas, nenovērsdami skatienu no monitora, kurā motociklisti jauki trenkā armijas mašīnas.

-     Varbūt tie ir manevri? ieminas Goldings. Septiņdesmit sestais kājnieku pulks vai Deviņpadsmitais viņi mierīgi varētu tēlot tos iebrucējus.

-     Zini, bet tie var būt arī kaut kādi nepiederoši, atsaucas Milners. Reizēm šurp atsūta desantniekus vai jūras kājniekus, lai patrenējas pirms došanās uz Vidējiem Austrumiem…

Viens motocikls pagriežas sānis tik strauji, ka lendrovers paliek stāvam, un tad aizjoņo prom pavisam uz citu pusi.

-     Viņi aizlaidīsies! Milners ar pirkstu iebaksta monitorā. Skaties, ko viņi dara! Viņi izklīst tik plašā teritorijā un tik ātri, ka tās patruļas netiek viņiem līdzi.

-     Dažs labs vakarā norausies, Goldings atkal ieslēdz rāciju. Viens no nepiederošajiem dodas dienvidu virzienā, tur pie Heitsberijas ir tāds kā mežiņš. Ko mums darīt: mainīt pozīcijas vai palikt tepat un paturēt acīs pārējos?

-     "Apaš-1", palieciet, kur esat!

Vēl pēc piecām minūtēm viss ir beidzies. Motociklisti ir izrādījušies veiklāki par patruļām un izgaisuši. No visiem nepiederošajiem noķerti ir tikai četri kājnieki. Apache pagriežas un dodas atpakaļ uz bāzi.

160 stounhendŽĀ ir slĒgta

Cik nu Meganai un Džimijam redzams, tādas pašas zīmes ar vārdu SLĒGTS ir izvietotas uz visiem ceļiem un celiņiem, kas ved uz šo vēsturiski ievērojamo vietu. Ari autostāvvietai priekšā ir atslēga, slēgti arī visi privātie ceļi.

Abi policisti iet pa A344 maliņu gar neglītu nožogota asfalta laukumu, kurš kalpo par vēl vienu stāvvietu mašīnām un autobusiem. Viņi pāriet pāri ceļam un cauri vēl vienam žogam skatās uz glīti izkārtotajiem akmens bluķiem.

-     Džimij, kas te īsti notiek? Megana lūkojas uz formās ģērbtajiem apsargiem. To ir tik daudz, ka ne saskaitīt.

-     Nav ne jausmas.

Viņi paliek stāvam. Sargi sāk darboties: viņi piestiprina pie stiepļu žoga milzīgus melnas polietilēna plēves gabalus. Lai no šosejām neko nevarētu redzēt. Megana aiztek parunāties ar tuvāko bariņu. Sveiki! Kam jūs te gatavojaties?

Zēni nepievērš viņai uzmanību un turpina darboties ap melno polietilēnu.

-     Ko jūs te darāt? neatlaižas Džimijs.

-     Nav jūsu darīšana. Atbildētājs ir vecāks vīrietis, neskuvies, ģērbies melnā krekliņā un platās biksēs ar vismaz desmit kabatām.

Megana piespiež pie stieplēm savu darba apliecību. Es esmu no policijas. Kopš šī brīža tā ir mana darīšana.

Vīrietis pieceļas kājās un, joprojām turēdams rokā nazi, nāk uz Meganas pusi. Turpiniet bez manis! viņš uzsauc pārējiem un, apstājies tieši pretim Meganas apliecībai, izteiksmīgi uzsmaida. Te būs privāts pasākums VIP personām. Tā, lūk, un vai tagad es varētu painteresēties, kāpēc tā varētu būt jūsu darīšana?

Megana neliekas manām agresīvo toni. Puisis droši vien kādreiz strādājis policijā, un tagad, nīkdams kaut kādā apsardzes firmā, grib saviem biedrīšiem parādīt, cik viņš svarīgs un varens.

-     Kam vajadzīgs šis maskēšanās pārklājums? Megana pamāj uz plēvi, kas jau izritināta pa laukumu kā melna upe.

Sargs skatās uz viņu kā uz sevišķi neattapīgu stulbeni. Lai neviens netraucētu. Privāta teritorija. Privāts pasākums. Ir saprotams? Ja cilvēki maksā bargu naudu, lai netraucēti pavadītu vakaru, viņi negrib, lai visādi ošņātos gar žogiem un kristu uz nerviem. Vai es runāju pietiekami skaidri? Ja jums ir vēl kādi jautājumi, zvaniet uz biroju. Tur varbūt jums pateiks, kas te šovakar ir saimnieks. Varbūt nepateiks. Tagad esiet tik laipna un piedodiet, mani gaida darbs.

Vīrietis pagriežas un aizsoļo.

Sūdabrālis, Megana nodomā.

-     Man ir tās apsardzes firmas numurs, saka Džimijs. Kad atkal būsim mašīnā, es viņiem piezvanīšu.

Megana sāk iet un uzsit ar delnu pa žogu. Izskatās, ka tavam avotam būs bijusi taisnība. Šovakar te briest kaut kas pamatīgs. Un viņi lien vai no ādas laukā, lai to neredzētu itin neviena sveša acs.

161

Sprosta durvis atveras, un lāpu liesmas pie sienas noplīvo caurvēja brāzmā.

-     Fēniks? Muša pamāj ar roku, aicinādams viņu pienākt tuvāk.

Gideons atstāj Keitlīnu guļam uz sāna; meitenes skatiens ir

piekalts garajās drānās tērptajam stāvam durvju ailā.

Mušām rokās ir balti kokvilnas cimdi; tādus pašus viņš sniedz Gideonam.

-     Uzvelc.

-     Kāpēc?

Miesnieks apveltī viņu ar skatienu, kas nepārprotami liecina, ka tas ir bijis stulbs jautājums. Pirkstu nospiedumi. Es tev kaut ko iedošu, un nav nekādas vajadzības, lai tur paliktu kādas pēdas. Viņš pieliecas tuvāk. Pēc stundas mēs nāksim viņai pakaļ. Lai viņa gatavojas. Pavisam drīz viņai būs jāmirst.

Gideonam nav šaubu, ka Mušām upurēšanas rituāls nav pats galvenais. Šis cilvēks ir sadists. Viņš gūst baudu, skatīdamies, kā citi cieš.

Miesnieks iziet no kameras un no viena pie durvīm noliktā Pielūka paņem balta rakstāmpapīra loksni un lētu pildspalvu. Iedod viņai! Pasaki, ka viņa var uzrakstīt atvadu vēstuli, kam vien vēlas. Apsoli, ka tā tiks nodota adresātam.

-     Un vai tā būs?

-    Ja viņa nedarīs muļķības, teiksim, neaprakstīs, kādi mēs izskatāmies un kur viņa atrodas, tad jā adresāts to saņems.

-     Sapratu. Vēl kaut kas?

-     Nē. Sešdesmit minūtes, tieši tik laika viņai vēl atlicis. Gādā, lai viņa būtu gatava.

Sprosta durvis ar blīkšķi aizveras.

Keitlīna sagaida viņu, piecēlusies sēdus un nemierīgi lūkodamās pretim. Gideons iedod viņai papīru un rakstāmo. Tu varot uzrakstīt vēstuli.

-     Vecākiem?

Meitēns joprojām turas pie savām ilūzijām.

-     Keitlīn, nedomā, ka tam ir kāds sakars ar šantāžu. Es tev teicu izpirkuma maksa netiks pieprasīta. Šie cilvēki pat nedomā tevi atbrīvot. Viņš apsēžas meitenei blakus un mēģina būt stiprais plecs. Es tev pateikšu visu, kā ir. Viņi gatavojas uzsākt savu rituālu. Tev vēl ir dota viena stunda, un tas ir viss. Viena stunda.

162

Keitlīna uzraksta divas vēstules. Vienu mātei, otru tēvam. Stulbi, ka nevar rakstīt vienu, bet nevar, un viss. Viņai nav izvēles. Vecāku šķiršanās sagandē viņas nāvi gandrīz tikpat baisi, kā tā ir sagandējusi viņas dzīvi.

Ir grūti atrast īstos vārdus. Sākumā viņa vispār neko nespēj uzrakstīt. Liekas, viņa vispār nekad nav rakstījusi ar roku. Turklāt vēl šādu vēstuli nu kurš tad vispār zina, kā kaut ko tādu lai raksta?! Tādas vēstules vajadzētu rakstīt tikai večukiem vai tiem, kas slimo ar briesmīgām slimībām.

Galu galā viņa vienkārši raksta tieši to, ko domā.

Paldies, ka Tu man devi dzīvību, ka dāvāji man savu skaistumu un dzīvesprieku. Mammuci, man ļoti žēl, ka mēs tik daudz strīdējāmies par tēti un Fransuā. Mīli, ko gribi! Ja viņi ļaujas, mīli abus! Žēl, ka mēs nevaram saskūpstīties un salīgt mieru.

Dzīvo laimīga, māmiņ.

Mīlu,

Keitlīna XXX

Vēstule tēvam ir aizkustinoši citāda.

Tēti, piedod. Es zinu, ka man vajadzēja Tevi klausīt. Lūdzu, nevaino Ēriku. Es vienkārši viņu apmānīju. Tēti, es Tevi mīlu un man Tevis pietrūks. Ja debesis tiešām ir, es Tevi tur gaidīšu ar kafiju un kūku, ar biezu kapučīno, kādu mēs dzērām Itālijā, un ar tādu šokolādes kūku, ar kādu noķellējāmies Hard Rock kafejnīcā Londonā. Mīļas bučas no Tavas meitiņas, tēti, es Tevi viemēr mīlēšu. XXX

Gideons nelasa gatavās vēstules. Viņš vienkārši tās paņem un saloka trijās daļās. Kā tu jūties?

-     Diezgan draņķīgi.

Meitene izskatās bāla un izvārguši, it kā dzīvība jau būtu viņu pametusi.

Viņa pasmeļ krūzē ūdeni.

-     Nolādēts! Viņa triec krūzi pret grīdu un sāk raudāt. Es negribu mirt! Mīļais Dievs, neļauj, lai viņi mani nogalina!

163

Džimijam zvanot uz apsardzes firmu, uzreiz ieslēdzas automātiskais atbildētājs. Līdz rītam birojā neviena nebūs.

-     Vai tev nav galvenā bosa telefona? jautā Megana.

-     Ir. Viņu sauc Džons Dorens-Smits. Man ir viņa mobilais. Džimijs atkal šķirsta piezīmju grāmatiņu un vēlreiz ķeras pie tālruņa.

Neviens neatbild.

Džimijs atstāj ziņu, runādams uzsvērti nopietni: zvana no policijas, lieta ir steidzama, nekavējoties piezvaniet!

Kaut kas briest. Meganai par to vairs nav šaubu. Viņa domās atkal atgriežas pie Lī Džonsa. Ko zeņķis viņiem nestāstīja? Tādi kā viņš ar policiju parasti sāk runāt triju iemeslu dēļ: tāpēc, ka baidās nonākt cietumā; tāpēc, ka viņiem vajag naudu visticamāk, narkotikām; vai tāpēc, ka ir iepērušies tādās ziepēs, no kurām neprot tikt ārā.

-     Vai Džonss tev prasīja naudu? viņa uzrunā Džimiju.

-     Nē, pat neiepīkstējās.

-     Viņš gribēja ar tevi runāt tikai tāpēc, ka viņa draugs Grābs bija pazudis bez vēsts?

-Jā.

-     Mums vajadzētu iesniegt atlūgumu! Viņa pietvīkst. Kā es varēju būt tik stulba? Kad tika nogalināts Timberlends un sagūstīta Loka, viņš noteikti bija kopā ar Grabu!

Džimijs uzreiz zvana Lī Džonsam uz mobilo. Viņu nedrīkstēja laist prom, tagad tas Meganai ir pilnīgi skaidrs. Acīmredzot viņa tobrīd vairāk domāja par Semiju, nevis par visiem šiem murgiem.

-     Priekšniec, viņš neatbild. Džimijs pastiepj telefonu uz viņas pusi, it kā Meganai būtu vajadzīgi pierādījumi.

-     Tu zini, kur viņš dzīvo?

Ar to padotajam pietiek. Viņš iedarbina motoru.

-     Kaut nu viņš būtu mājās, Džimij!

164

Meistaru Stounhendžā neviens nav gaidījis.

Uzticamie brāļi no Šaurā loka sāk vēl knašāk nosegt žogus ar melnajām plēvēm. Teritorijā vairs nav nevienas nepiederošas personas. Tikai tad, kad gar improvizēto izolācijas sienu ir izvietojušies pieredzējuši Pielūki, Meistars beidzot dodas uz svētvietu.

Vakars pienāk mākoņains, saule zemu rietumu pamalē spīd sērīgi. Tagad pats galvenais ir laiks. Meistars iet gar lauka malu. Kā jau allaž, viņš ieies pa vārtiem, kurus veido gigantiskie sarsēni, kas novietoti saules līnijā no Papēža akmens uz Altāra akmeni. Apstājies pie piecu milzīgu trejakmeņu pakava, viņš nometas ceļos. Pasaules svētie valdnieki, es zemojos jūsu priekšā, lūgdams jūsu padomu un gudrību. Es nāku šurp ar visu savu mirstīga cilvēka vājumu un uzticību. Es veltīju visus savus spēkus atjaunotnes rituālam un gādāju, lai viss būtu sagatavots jūsu godināšanai. Ir gatavs jūsu izraudzītais zieds. Niecīga atlīdzība par jūsu neizmērojamām veltēm.

Viņš paceļ galvu. Krēsla ir vēl jaušamāka. Iespējams, briest neparedzēta vētra. Svētajo pastiprināts dabas spēks.

Kungi un valdnieki, ir sākuši pulcēties mūsu ienaidnieki. Tie tuvojas kā mākoņi, kas aplenc sauli un mēnesi. Es zinu, ka šis būs pārbaudījums, kurā mums, jūsu Kalpiem, vajadzēs apliecināt mūsu ticību un apņēmību, taču es to nespēju uzņemties bez jūsu padoma, bez jūsu piekrišanas.

Viņa rokas kļūst smagākas. Tās noslīgst gar sāniem kā pagurušas no smagas nastas turēšanas. Vārdi ir lieki. Svētajiem viss ir zināms.

Tie pārņem viņa prātu. Tie ienāk viņa šaubās. Tie caurstrāvo ikkatru viņa esības atomu. Kad tie viņu atstāj, Meistars guļ kņūpus un nespēj atgūt elpu. Taču viņš ir saņēmis gaidīto atbildi.

Viņš zina, kas viņam jādara.

165

Kailija Loka no visa spēka aizcērt telefona vāciņu, pārtraucot sarunu ar vīru.

Tas knauzeris ietiepīgi atsakās pielikt savu daļu. Skaidrs, viņa to var darīt publiski, viņš nevar. Viceprezidenti ar teroristiem netirgojas, tas pat muļķim skaidrs. Bet viņš tomēr varētu izķeksēt savu sasodīto naudasmaku, netaisīdams lieku troksni. Policijai un žurnālistiem varētu iestāstīt, ka viņa pati savākusi visu prasīto summu.

Bet nē, kur nu! Viņš taču nevar atkāpties no saviem svētajiem principiem. Tad sašķobītos viņa morālā stāja proti, viņš varētu zaudēt kaut kādu vēlētāju balsis. "Dzelzs" Toms Loks taču nevar andelēties ar bandītiem, pat miesīgas meitas dēļ ne. Turklāt vēlēšanu gadā.

Viņa nikni staigā pa savu luksusnumuru "Dorčesterā". Dusmas aug augumā, un viņa pat nevar tās izgāzt uz Šarlēnu: palīdze ir slima, saindējusies ar pārtiku. Tieši šodien, nu, protams! Kailija pieiet pie minibāra un paskatās uz vodkas pudeli. Ak debess, cik ļoti gribas iedzert! Bet nē, nedrīkst. Viņa paņem šokolādes tāfelīti. Apsēžas gultā un sāk to tiesāt nost pa gabaliņam vien, skatīdamās televīziju un reizē klausīdamās radio. Viņai būtu vajadzīgs diazepams. Vai amfetamīns. Kailija paķer pulti un pārslēdz kanālu uz Sky News. Kaut nu tur būtu par viņas mazulīti!

Kailija ieslēdz aipodu un sāk blandīties pa internetu, meklēdama jelkādas informācijas drumslas par meitu. Ai, kā to nevajadzēja darīt! Interneta tenkas ir riebīgas. Nesaudzīgas. Jau ir gatavs virtuāls kapakmens, uz kura fani ar aerosola baloniņiem uzrakstījuši atvadu vārdus. Fani lielākoties ir zēni.

Tomēr Kailija to izlasīs. Līdz pašam pēdējam vārdam. Viņai jāzina viss, kas ir kaut cik saistīts ar Keitlīnu. Jo sirds dziļumos viņa jūt kaut ko tādu, ko būtu grūti ietērpt vārdos.

Acīmredzot tas ir mātes instinkts. Viņas nervi ir nospriegoti līdz galējai robežai. Tieši šobrīd ar viņas bērniņu notiek kaut kas ļoti slikts. Kailija to zina, un viss.

166

Tā briesmīgā skaņa. Metāla žvadzoņa.

Vecā slēdzenē pagriežas izdilusi atslēga. Atveras viņas cietuma durvis. Tie ir atnākuši viņai pakaļ. Pēc brīža jāsākas rituālam. Viņai jāmirst.

Gideons apskauj meiteni. Esi gatava! viņš čukst. Nezinu, ko un kad es darīšu, bet esi gatava cīnīties pēdējiem spēkiem.

Keitlīnas sirds smagi dun viņam pie krūtīm. Meitene trīc pie visām miesām.

-     Laiks! no durvju puses uzsauc nepacietīga balss.

Keitlīna nelaiž Gideonu vaļā.

-     Esi braša! Esi stipra! Viņš saudzīgi atstumj meiteni un satver viņu aiz rokas. Es būšu ar tevi.

Keitlīna dziļi ieelpo un stingri pavēl sev nezaudēt galvu. Neļauties bailēm, nekrist panikā! Neparko. Kamēr ir dzīva cerība, cīņa vēl nav beigusies.

Dziļi sirdī smēlusies drosmi, viņa atsvabina roku no Gideona tvēriena un dodas uz durvju pusi, kur viņu gaida divi garos apmetņos tērpušies vīrieši.

Pūķis ar galvas mājienu sveicina Gideonu un norāda uz vēstulēm, kas palikušas uz meitenes gultas malas. Gideons saprot neizteikto norādījumu un steidzas tām pakaļ.

Viņi iziet nāves gaitenī. Iedami gar plandīgo lāpu liesmu rindu, nonāk šķīstīšanas zonā.

Keitlīnu atrauj no Gideona, izģērbj un iestumj dziļajā akmens renē. No akmens griestos izcirstajām teknēm pār viņu nolīst dzidrs, auksts minerālūdens. Meitene trīc, no aukstuma viņai aizraujas elpa.

Gideons aizgriežas. Šķīstītāji izvelk Keitlīnu no ūdens, noslauka un ieģērbj garās upurdrānās. Viens no Pielūkiem pienāk viņam klāt un klusi saka: Fēniks, tagad nāc man līdzi. Tu viņu atkal sastapsi Lielajā zālē. Gaismas loks ir aizdegts. Viņu jau gaida.

Gideonam negribas atstāt meiteni vienu ar šiem cilvēkiem, taču viņu jau velk prom. Iedams viņš atskatās uz Keitlīnu, taču neredz meitenes seju. Gideons vēlas ielūkoties viņai acīs, vēlas īsu cilvēcisku kontaktu, taču tas nav iespējams. Viņai apkārt stāv Ģildes locekļi.

Ienācis Lielajā zālē, viņš apstājas un neziņā paskatās apkārt. Gaisā virmo silta vaska sveču smarža. Viņš paceļ galvu un ierauga, ka zvaigžņu lūkas ir vaļā. Debesis ir pelēkas, tuvojas vakars.

Laika palicis pavisam maz.

Viņa acis aizķeras aiz Bendes akmens. Tur savažota gulēs Keitlīna, un viņai uz rokām, kājām un muguras tiks ievilktas trejakmeņu zīmes. Viņš izdzird soļus. Keitlīnu jau ved šurp. Tūlīt sāksies rituāls.

Durvju ailā parādās kapuces apēnotā Pūķa seja. Tas skatās tieši uz Gideonu. Nāc man līdzi! Tūlīt pat! Tas nenotiks pie akmeņiem.

167

-     Džimij, vai šis tiešām ir vienīgais ceļš?

-     Balforda ir murgs, seržants purina galvu. Te mīcās bezmaz puse armijas: Trešais mehanizēto kājnieku pulks, strēlnieki, Karaliskā apgāde, pat armijas policija ir dislocēta šeit.

Beigu beigās viņiem kaut kā izdodas paspraukties garām zaldātu kolonnai, kas velkas gliemeža ātrumā, un Džimijs, ieminis gāzes pedāli grīdā, no Malboro ielas nogriežas Hūberta Hamiltona ielā, tad iestūrē Haringtona ielā. Pēdīgi viņi ir nonākuši ielā, kurā dzīvo Lī Džonss.

Džimijs apstājas ielas malā, un viņi, izlēkuši no mašīnas, ieskrien pagalmā. Balti betona pakāpieni, noplukušas durvis. Megana nenoņem pirkstu no zvana pogas, bet Džimijs, aizspraucies gar balkonu, dauza pie loga.

Neviens neatsaucas.

Megana pietupstas un kliedz pastkastītes spraugā: Lī, te Beikere un Dokerijs no policijas! Atveriet, mums jāaprunājas! Nekavējoties!

Joprojām mēms klusums.

-     Uzlauz durvis!

Džimijs vilcinās.

-     Lauz, Džimij, citādi es pati to izdarīšu!

Seržants pakāpjas atpakaļ un sper. Viņa spēriens norauj slēdzeni, taču durvis nepadodas. Viņš vēlreiz atkāpjas un sper vēlreiz, pamatīgāk ar papēdi. Durvis atveras, un viņi vienā lēcienā ir iekšā.

Džimijs ieskrien virtuvē, Megana metas uz istabu. Tad uz vannasistabu. Tukšs un kluss. Lī Džonsa nav mājās. Viņa atgriežas istabā. Atrauj vaļā skapi, tad kumodes atvilktnes. Drēbju kalni. Viņa vēlreiz iemetas vannasistabā. Zobu suka ir savā vietā. Nekas neliecina, ka Lī Džonss būtu steigā devies prom.

Viņi lēni iziet no mājas, lauzīdami galvu, kur vēl lai zeņķi meklē. Megana četrdesmit metrus no viņiem pamana kārnu vīrieti ar avīzi vienā un sviestmaizi otrā rokā.

Tas ir Džonss!

Ari Džonss pamana viņus stāvam uz kāpnēm un metas bēgt.

Viņš skrien ātri daudz ātrāk, nekā varētu gaidīt no bijušā narkomāna. Viņš skrien uz pļavām, kas plešas aiz Haringtona ielas. Megana jož pakaļ. Džimijs metas atpakaļ, lai ielēktu mašīnā un pārtvertu bēgli, kad tas izskries uz Malboro ielas.

Vēl drusciņ, un viņa to panāks.

Džonss atskatās un redz, ka Megana jau gandrīz min uz papēžiem. Pamana ari, ka viņa ir viena, un ātri vien apjēdz, ka otrs policists seko viņam ar mašīnu.

Zeņķis pagriežas uz citu pusi. Viņš nav tik stulbs, lai meklētu glābiņu klajā laukā. Ziemeļos ir biezs pamežs. Ja paveiksies, tur viņš Meganu atstās ar garu degunu.

Tomēr viņam tas neizdodas.

Kad viņa enerģijas rezerves sāk izsīkt, Meganai uzrodas otrā elpa. Viņa panāk Džonsu dažus metrus no mežmalas.

Abi ir aizelsušies, taču policiste Beikere ir spēcīgāka un labāk trenēta. Viņa saķer bēgli aiz rokas un izgriež to viņam aiz muguras.

Puika mēģina pretoties, taču viņam galīgi nav elpas. Labāk beidz māžoties, Lī!

168

Seši Ģildes locekļi Pūķa un Mušas vadībā žigli nogādā Keitlīnu un Gideonu atpakaļ iepriekšējā ieslodzījuma kamerā.

Meiteni no šīs steigas, no šīs sprēgājošās, drudžainās enerģijas pārņem panika.

-     Kas noticis? Gideons jautā Pūķim.

-     Pagaidi.

Pielūki iestumj ziedu pa durvīm, bet Gideonu Pūķis pavelk nostāk.

-     Meistars nolēma, ka rituālam jānotiek citādi. Viņš bija pie akmeņiem un tagad ir kļuvis par Svētajo trauku. Dievi ienāca viņā. Šobrīd viņš ir Lielajā zālē, ļaudams tiem izvietoties Templī.

-     Rituāls notiks citur?

-    Jā. Viņš uzskata, ka šeit to noturēt būs drošāk.

-     Tas nav pretrunā ar tradīciju?

-     Nē. Lielās zāles akmeņi nāk no tās pašas vietas. Daudzējādā ziņā šī vieta pat ir vēl svētāka.

Gideonam nav ilgi jādomā, lai saprastu, ko tas nozīmē. Keitlīnu neizvedīs no pazemes. Viņam nebūs nekādu izredžu palīdzēt meitenei aizbēgt. Viņš skatās cauri restēm. Keitlīnai būs jāmirst dažu soļu attālumā no šejienes.

-     Es gribu runāt ar tēvu. Man viņš jāsatiek. Gideons mēģina paspraukties garām. Pūķis aizstājas viņam ceļā.

-     Tas nav iespējams.

-     Tā ir neatliekama nepieciešamība.

-     Es teicu tas nav iespējams. Pūķis piemiedz acis. Meistars norādīja, ka viņu nedrīkst traucēt. Jau tuvojas krēsla. Rituāls ir sācies.

Gideonu iestumj atpakaļ kamerā, durvis tiek aizslēgtas. Keitlīna sēž uz gultas malas, neveikli turēdamās pie rituāla ģērba krokām; viņai uz vaigiem vēl nav izzudušas asaras. Tērpam uz muguras ir šķēlums, lai akmens nazis varētu skart miesu.

Gideons noraisa virvi, ar ko apjoztas viņa drānas. Ņem, tā tev būs ērtāk.

Keitlīna paņem virvi un apslāpēti iešņukstas. Cik tas ir stulbi! Mani tūlīt nogalinās, bet es te sēžu un uztraucos, ka sveši var redzēt manu pakaļu.

Ir tik labi saprotams, ka meitenei vajag saglabāt zināmu pašcieņu… Tas nav stulbi. Tas ir cienījami.

Keitlīna skatās uz durvīm. Viņa ir tā nobijusies, ka gandrīz nespēj parunāt. Kas tur notiek?

-     Viņi ir nolēmuši veikt rituālu šeit, nevis Stounhendžā. Kā viņam gribētos, lai jaunās ziņas būtu priecīgākas!

Keitlīnas seja satumst skumjās. Izskatās, ka viņa ir pilnīgā izmisumā. Vai tu nevari mani apkampt? Man ir tāda sajūta, ka es tūlīt pavisam salūzīšu.

Gideons pievirzās viņai tuvāk. Meitene apvij rokas viņam ap vidukli un noliek galvu uz pleca. Tik labi tomēr, ka ir kāds blakus. Ka var pieķerties pie kāda, kurš nevēl viņai ļaunu.

-     Ei! Viens no Pielūkiem uzsit pa dzelzs restēm. Aizliegts! Ej nost no viņas!

Gideons uzlūko viņu ar iznīcinošu skatienu. Vai šis idiots domā, ka viņi te tagad drāzīsies? Nejēga. Viņš lieliski zina, ka zieds, kam nule bijuši dzimumsakari, vairs nebūs derīgs.

Nebūs derīgs!

Kā viņam tas agrāk neienāca prātā?

Varbūt tomēr izdosies meiteni izglābt.

169

Meistars ir ģērbies maisaudekla rituāla tērpā, kas ar senlaikos lietotu biešu, rubijas un ievogu maisījumu nokrāsots sarkans. Zem kapuces kā blāvs pusmēness viz viņa sirmie mati.

Svētajo vieta šodien ir rituāla traukos. Vienādos attālumos ap akmeņu loku krāsainās stikla caurulēs deg jaunas sveces.

Pa zvaigžņu lūkām redzamas debesis.

Kuru katru bridi iestāsies krēsla.

Meistars ir pārguris. Svētajo pārvietošana uz Templi ir izsmēlusi viņa spēkus. Tomēr viņa roka būs nekļūdīga.

Viņš paceļ rituālo akmens smidzināmo trauku. Tajā ir no Svētajiem savākts ūdens. Viņš izveido svēto līniju, kas sākas pie trilītu pakavā novietotā Altāra akmens, ved cauri austrumu sarsēnu arkām, pāri Bendes akmenim līdz Papēža akmenim.

No drānu kabatas viņš izvelk rituālo akmens nazi un skatās uz akmens bluķi, uz kura tiks guldīts zieds. Pieci cirtieni. Pa vienam par katru vareno trilītu, kurā atdusas galvenie Svētajie: Saules, Mēness, zvaigžņu, Zemes un viņsaules dievi.

Meitene tur tiks atstāta uz piecām stundām. Pa stundai katram dievam. Pēc tam viņu atvažos un vēlreiz nomazgās svētajā ūdenī. Tad viņu ziedos Svētajiem.

Otra roka iesniedzas citā dziļā kabatā. Pirksti aptausta priekšmetus, kas tajā glabājas. Rituāla āmuri. Viņš palūkojas uz abiem Nesējiem, kas gaida aiz Lielās zāles ieejas ailes. Tiem pa rokai atrodas raupjas priežkoka nestuves, uz kurām zieds tiks nests pēdējā gaitā.

Meistars ir gatavs.

Viņš paloka galvu. Nesēji tūdaļ dodas prom.

170

-     Kāpēc tu bēgi? Stāvēdama blakus Lī Džonsam, Megana vēl vairāk izgriež viņa roku. Man nav laika muļķoties; tev arī nav.

-     Labi! Jā, labi jau, labil Es visu pastāstīšu!

Megana redz Džimiju steidzamies šurp un palaiž Džonsu vaļā. Zeņķis pieslejas uz ceļiem. Ar otru roku satver Meganas tvēriena samocīto roku. Es nobijos! Redzēju, ka jūs iznākat no manas mājas, un vienkārši nobijos.

Megana pieceļ viņu kājās. Tu kopā ar Semu Grabu nogalināji Džeiku Timberlendu un palīdzēji viņam nolaupīt Keitlīnu Loku. Kā policiste varu teikt, ka ar tevi ir cauri, mans dīvainais jaunais draugs. Viņa ar pirkstu iebaksta kārnajās krūtīs. Tieslietu eksperti jau meklē pierādījumus Graba saistībai ar slepkavību un nolaupīšanu. Un es nešaubos, ka, līdzko mums būs tava DNS, tādi tiks atrasti arī par tevi. Zvērinātajiem briesmīgi patīk DNS. Tikai trīs burti, bet tādam bijušajam narkomānam kā tu pat prātā nevar ienākt, cik cieši viņi tiem tic.

Džonsam dzīvē ir iznācis pabūt cietumā. Viņam neparko negribas tur atgriezties. Zeņķis skatās Meganai garām, uz ceļu un lielo, brīvo pasauli. Viņš prāto, ko tagad darīt. Vispēdīgi ierunājas. Paklau, es gribu imunitāti. Garantiju, ka pret mani nebūs nekādu apsūdzību.

-     Vari nemaz nesapņot, atcērt Džimijs. Par imunitāti tu vari aizmirst. Tagad var būt runa par negatīvo seku ierobežošanu. Domā ātrāk! Ko tu vari pateikt, iekams turēsi zobos apsūdzību?

Džonss atkal glauda sāpošo roku. Neko daudz. Tas nemaz nav tā, kā jūs domājat.

-     Nežāksties! Megana nikni uzsauc. Mēs gribam dzirdēt visu. Un nemēģini melot vai laipot! Stāsti visu, kā ir.

Viņš piespiež roku pie pieres. Atmiņā nāk visas tās ainas. Mironis furgoniņa aizmugurē. Smukulīte, kas kliedz un spārdās.

Viņš pats, tupēdams tajā furgoniņā, ierosina, ka skuķi vajadzētu nogalināt. Tā bija nelaimīga sagadīšanās. Patiesībā nevienam nevajadzēja mirt. Viņš redz, ka policisti viņam netic. Nopietni! Mēs viņus saņēmām ciet tāpēc, ka meitene pieskārās vienam no Svētajiem. Tālāk viss vairs negāja tā, kā vajag: Sems iesita džekam, un mašīnā šis nomira. Mēs pārbijāmies. Tā nebija domāts.

-     Es teicu nelaipot! Megana atkal iebaksta viņam krūtīs. Kāpēc jūs vispār bijāt Stounhendžā? Kuram tie abi bija vajadzīgi un kādam nolūkam?

Džonss norīstās. Rituālam ir vajadzīgs upuris. Sems teica, ka upuri izvēlas pēc tā, ka cilvēks pieskaras vienam no Svētajiem. Tai nebija noteikti jābūt tai smukulītei vai viņas čalim, tas varēja būt jebkurš, jūs saprotat? Viņi vienkārši pagadījās nepareizajā vietā un nepareizajā laikā.

-     Kur viņa tagad ir? Džimijs noprasa.

-     Templī, es jums par to stāstīju. Bet es jau teicu, es nezinu, kur tas atrodas. Par šādu atbildi policisti dusmojas, viņš to uzreiz redz. Goda vārds! Es to no ārpuses nekad neesmu redzējis. Kaut kur pie 360. šosejas, netālu no Imberas, neko vairāk es nezinu. Mēs nogriezāmies no ceļa pirms Imberas, blakus poligonam. Sems aizveda meiteni ar savu mašīnu, bet es paliku furgonā kopā ar to mironi.

Meganai gribas zeņķim kārtīgi iekraut pa ausi. Tu runā par jaunekli, kuru jūs nogalinājāt savām rokām! Izrādi viņam kaut cik cieņas!

-     Runā! nokomandē Džimijs.

-     Tad Sems atbrauca atpakaļ un teica, ka ir ar kādu sazvanījies. Ar vienu no Šaurā loka. Viņš izskatījās atvieglots. Viņam likās, ka visu izdosies nokārtot.

-     Stop, tagad atgriezīsimies pie tā, ko tu pirmīt stāstīji! pieprasa Megana. Par to, ka Stounhendžā kaut kas notiek.

Lī Džonss nosarkst. Megana noprot, ko viņš domā. Ja tā meitene nomirs, tu tiksi apsūdzēts slepkavībā.

Zeņķim pielec. Pie manis atbrauca Mets Atlijs, mēs viņu saucam par Mušu. Viņš paskatās Džimijam acis. Viņš zināja, ka jūs mēģināt no manis kaut ko izspiest, gribat, lai es stāstu par Semu. Viņš teica, lai es ar jums sazinos un pastāstu, ka šonakt Stounhendžā notiks pasākums. Viņš atkal lūkojas uz Meganu. Es neko nesapratu, jo šonakt tur tiešām kaut kam bija jānotiek. Nu, rituālam. Viņš apklust.

-     Lī! Runā! Džimijs stingri uzsauc.

-     Šonakt meiteni vajadzēja, nu, jūs jau saprotat, upurēt. Un tam vajadzēja notikt Stounhendžā.

-     Vajadzēja notikt?

-     Tur jau tā lieta, viņš skaidro, skatīdamies te uz Meganu, te uz Džimiju. Viņi zina, ka jūs esat viņus uzoduši. Viņi zina visu. Tādēļ Muša gribēja, lai es jums pastāstu par Stounhendžu. Tad jūs mestos uz turieni.

Megana smagi nopūšas. Bet kur tas viss patiesībā notiks?

-    Ja es pareizi saprotu, tad Templī. Viņš saliek rokas un pastiepj tās uz Džimija pusi. Saņemiet mani ciet! Ielieciet mani kaut kur aiz restēm, lai man nevar tikt klāt! Muša teica: ja es kaut ko sarunāšu ne tā, ar mani būs cauri. Ja es nedarīšu, kā viņš liek, tad arī mani drīz izzvejos no upes beigtu.

-     Iespundē viņu, Megana saka Džimijam. Lai tagad Tompkinsa tiek ar viņu galā.

171

Tas ķēms neliekas mierā! Fēnikss ir norāvis kreklu un iebāzis rokas zem meitenes drānām! Viņš to apgramsta! Vienradzis piespiež seju pie restēm; viņš nespēj noticēt savām acīm.

-     Ei! Viņš noribina restes. Novāc rokas, tu, kucesbērns! Es tev jau vienreiz teicu!

Abi ir ielīduši kaktā un mēģina slēpties, taču Vienradzis visu redz. No gaiteņa līkuma iznāk Muša. Kas te notiek?

-     Tas idiots grib izdrāzt meiteni!

-     Ko? Neļauj! Tūlīt pat atver tās velna durvis!

Vienradzis ātrumā nespēj atrast atslēgu. Muša ierauga, kā

abi kamerā skūpstās. Ātrāk! Ejam iekšā!

Abi iemetas kamerā, kur Gideons un Keitlīna ir sakļāvušies kaislīgā apkampienā un apkārt notiekšo ne dzird, ne redz.

-     Stulbais ēzeli! Muša sagrābj Gideonu aiz matiem un atrauj nost.

Keitlīna kāpjas atpakaļ. Viņas sejā ir klajš izmisums.

Muša pagriež Gideonu pret sevi un ietriec dūri tam sejā. Gideons apķeras viņam apkārt un turas no visa spēka, lai nenokristu zemē. Keitlīna metas uz priekšu. Mušām kaklā ieduras robaina māla krūzes lauska. Meitenei sejā trāpa silta asiņu strūkla, un viņa zina, ka ir pāršķēlusi vēnu.

Muša dreb pie visām miesām. Gideons ļauj viņam noslīgt uz aukstās grīdas un izvelk aiz viņa jostas aizbāzto šaujamo. Vienradzis stāv, nespēdams pakustināt ne pirksta. Nesaprazdams, ko tagad darīt: palīdzēt mirstošajam brālim vai gādāt par ziedu.

-     Vācies nost no viņas! pavēl Gideons. Es tevi nošaušu bez liekas domāšanas.

172

Paņem viņa šaujamo, Keitlīn!

Trīsēdama no adrenalīna pieplūduma, meitene izvelk aiz Vienradža jostas aizsprausto pistoli un izrauj viņam no rokas atslēgas.

-     Uz ceļiem! Ar seju pret sienu!

Kad Vienradzis pagriežas, Gideons aši paskatās uz šaujamo, kas ir viņam rokā. Šī ir pirmā reize, kad viņš paņēmis pistoli, viņam nav ne jausmas, kā to lieto. Kur te varētu būt drošinātājs, vai tā vispār ir pielādēta…

-     Skrienam! Viņš izvelk Keitlīnu no kameras un aizver dzelzs durvis. Saķer meiteni aiz piedurknes, un abi metas skriešus, dzirdēdami, kā Vienradzis aizmugurē sauc palīgā.

Gara acīm Gideons redz Tempļa karti. Viņš zina, ka tā ir nepilnīga, taču labāk tāda nekā nekāda. īsākais ceļš uz brīvību acīmredzot ved garām Lielajai zālei uz Arējā loka līčloču gaiteni, tad garām Meistara kambarim. Tā viņi nonāks uz akmens kāpnēm, kas ved uz noliktavu, un tad jau būs virszemē.

Tomēr viņš nogriežas uz citu pusi. Klausa savai iekšējai balsij. Šis ceļš izvedīs viņus brīvībā vai nodos tieši slepkavu rokās.

173

Meistars gausā solī iznāk no Lielās zāles un paskatās apkārt. Ziedam jau vajadzētu būt atvestam.

Gaitenī atskan troksnis. Viņš pagriežas un dodas uz zieda kambara pusi. Viņam pretī skrien četri Nesēji. Bez nestuvēm.

-     Viņas tur nav! viens kliedz. Meitene ir pazudusi!

-     Mans dēls! Kur ir mans dēls?

-     Ari viņš ir aizbēdzis. To saka Pūķis, steigdamies uz Meistara pusi. Viņa rokas ir asiņainas. Viņi ir nogalinājuši Mušu un atņēmuši Vienradzim pistoli.

-     Uz galveno izeju! Meistars pavēl. Viņi dosies uz noliktavas kāpnēm. Kāds kauns! Un viņš tā paļāvās uz savu miesīgu bērnu, pats izvadāja viņu pa Templi…

Pūķis izrīko Nesējus, tie aizsteidzas. Un šaurā eja? Tā, kas ved no jūsu kambara?

-     Par to viņš nezina, Meistars purina galvu. Tomēr nē, aizsūti kādu arī uz turieni.

-     Es pats aiziešu. Pavēlējis pārējiem pārmeklēt Templi, Pūķis ar diviem Ģildes brāļiem aizskrien.

Meistars raugās uz tukšo Lielo zāli. Svētajie ir neapmierināti, viņš to skaidri jūt. Tomēr viņš ir mierīgs. Templis ir pamatīgi nocietināts. Viņi pavisam noteikti paspēs noķert meiteni un vēl līdz gaismas svīdai pabeigt ceremoniju.

Viņš sāk iet uz Lielo zāli, tad apstājas. Pasmaida un uzsauc nopakaļ Pūķim: Atlaid vīrus un nāc man līdzi! Es zinu, kur viņi ir.

174

Te lāpu ir maz, un tās izvietotas tālu cita no citas. Gaiteņu labirints ir auksts, gaisu pilda drēgnuma un nāves dvaka.

Keitlīna skrien un neatlaiž Gideona roku. Kaut nu šis vīrietis zinātu, ko dara! Viņa pārāk labi atceras savu neveiksmīgo bēgšanas mēģinājumu.

Kaut kas te tomēr nav pareizi. Viņi virzās lejup. Dodas dziļāk šajā drausmīgajā midzenī, nevis skrien augšup, tur, kur ir virszeme un brīvība. Mēs skrienam nepareizi!

-     Nē, tici man! Gideons aizelsies atsaucas.

Keitlīna zina, ka ir jātic; viņai nav izvēles.

Skrējienā pa tumšajiem gaiteņiem Gideons drudžaini pūlas iztēloties Tempļa kaktus un līčločus. Viņš to redz kā zemē ieraktu piramīdu ar noapaļotu virsotni. Augšējos līmeņos ir mūsdienīgs operāciju vadības centrs. Ar lielu apdomu izveidotas rekreācijas telpas un gaiteņi. Zemāk ir Meistara kambaris un Lielā zāle, kuru no austrumiem un rietumiem ieskauj Uzeja un Noeja. Viņš iztēlojas, kā tas viss ir izbūvēts ap centrālo zvaigžņu lūku atbilstoši kompasa virzieniem un zvaigznāju izvietojumam.

Tālāk austrumu gaitenis. Pa to var nokļūt pašā apakšējā līmenī. Sentēvu kapenēs. Tieši turp viņi dodas.

Gaiteņu līčloči un pagriezieni viņam atkal atsauc atmiņā ēģiptiešu kapenes. Tādās celtnēs allaž ir iebūvēts noslēpums. Viņš labi atceras Hufu Lielās piramīdas slepenos kambarus un ejas.

Kaut nu arī Templim būtu noslēpumi! Zvaigžņu lūkas, te augstāki, te zemāki gaiteņi, Noeja un Uzeja, ģeogrāfiskā atbilstība… Tas viss vedina domāt, ka viņš nekļūdās.

Abi apstājas pie aizslēgtām ozolkoka durvīm.

-     Aši! Gideons pievelk Keitlīnu pie sienas; meitene ir pavisam aizelsusies. Apsēdies! Sēdi un nekusties!

Viņš pakāpjas vairākus metrus atpakaļ, pagriežas un pētoši skatās. Mazliet vairāk uz priekšu! Panāc pusmetru uz manu pusi!

Meitene nepieceldamās pašļūc uz priekšu, pievelk drebošos ceļgalus pie krūtīm, sakārto vaļīgo upurdrānu krokas.

-     Labi. Tur arī paliec! Viņš paiet vēl tālāk atpakaļ, nozūd gaiteņa līkumā, tad atgriežas un cieši skatās Keitlīnai acīs.

-     Nekusties! Lai kas. arī notiek pat ja viņi taisās tevi sagrābt -, nekusties!

175

Keitlīna trīcēdama sēž uz aukstās grīdas pa pusei raustīgās lāpas gaismā, pa pusei tumsā, kas valda gaitenī, kurš ved uz Sentēvu kapenēm.

Gideons ir pazudis. Viņa palikusi viena. Viņas domas aizklīst savus ceļus, līdz senajiem laikiem, kad viņa, maza meitene, spēlēja ar vecākiem paslēpes. Viņa prata tik labi paslēpties, ka tēvs un māte nespēja viņu atrast. Viņa gaidīja, liekas, bezgalīgi ilgi. Un baidījās, ka viņu tā arī neatradīs.

Vai Gideons ir aizgājis pavisam? Atstājis viņu kā ēsmu, lai pievilinātu tos vājprātīgos cilvēkus?

Atskan soļu duna. Kāds tuvojas. Gaidīšana ir beigusies. Apslāpētas balsis. Tie nāk viņu sagūstīt. Gideons lika nekustēties… lai notiek kas notikdams… nekusties.

Keitlīna apvalda bailes. Nācēji ir pavisam tuvu. Soļi dun tik dobji, ka ir skaidrs: pēc dažām sekundēm tie viņu ieraudzīs.

Gaitenī atskan kaut kas līdzīgs sprādzienam. Troksnis ir tik skaļš, ka viņa šausmās saraujas. Ausīs sāpīgi džinkst. Vīrietis, kas stāv viņai blakus, ir piespiedis roku pie krūtīm. Viņa acis ir plati ieplestas, mute vaļā. Viņš sagumst, nokrīt ceļos.

No tumsas iznāk Gideons. Ar drebošu roku notēmē pistoli uz vecu vīrieti sarkanās drānās.

-     Tēvs… Šo vārdu viņš spļautin izspļauj.

Ģildes Meistars skatās uz Pūķi, kas guļ uz grīdas; viņa seja pauž vienu vienīgu nicinājumu.

-     Kāpēc tev vajadzēja tā darīt?

Gideons vicina ieroci.

-     Atdod man kapeņu atslēgu.

Meistars noņem kaklā pakārto atslēgu.

-     Es jau zināju, ka tev par katru cenu vajadzēs nolaupīt kaut ko vērtīgu. Tu esi tāds pats kapu zaglis kā Nateniels. Viņš nomet atslēgu asiņu peļķē, kas iepletusies blakus Pūķim.

-     Paņem! Gideons nokomandē Keitlīnu, pistoli joprojām turēdams pavērstu pret tēva krūtīm.

Keitlīna noliecas.

Pūķis sagrābj viņu aiz kājas un pievelk sev klāt.

Meistars metas Gideonam virsū kā vērsis un ietriec viņu sienā.

Atskan vēl viens briesmīgs sprādziens.

176

Abi noslīgst uz grīdas, nelaizdami viens otru vaļā. Pistole ar troksni nokrīt uz asinīm nošļakstīta akmens bluķa.

Keitlīnā iedzirkstas izdzīvošanas instinkts. Viņa izstiepj roku pāri Pūķa asiņu peļķei un satver šaujamo. Vīrietis joprojām tur viņu aiz kājas. Tā spēcīgās rokas virzās tuvāk ceļgalam. Viņa pagriežas. Viņai nav izvēles. Meitene nospiež mēlīti. Šāviens trāpa tieši sejā. No rībiena aizkrīt ausis.

Viņa ir nošļākta ar asinīm un smadzeņu putru. Keitlīna nomet pistoli un šausmās paceļ sarkanās rokas. Viņa nespēj pakustēties. Gideons pienāk viņai klāt.

-     Nāc! Mums jāiet!

Keitlīna ir sastingusi. Viņai atmiņā uz visiem laikiem paliks šī drausmīgā brīža ainas. Kā šis vīrietis uz viņu skatījās; asinssarkanā migla, ādas lēveri, siekalas, kaulu drumslas. Viņš ir miris. Viņa nupat nošāva cilvēku.

-     Keitlīna! Celies augšā!

Gideons satver viņu aiz rokas. Tā ir slapja no asinīm un smadzenēm. Gideons velk viņu sev līdzi, akmeņi viņai zem kājām šķiet mīksti un ļodzīgi. Acis aizmiglojas. Viņa apstājas un sāk vemstīties. Tukšajā kuņģī uzrodas vēl daži šķidruma pilieni.

-     Nāc taču!

Viņa atkal norīstās un paskatās sānis. Gideons slēdz vaļā kādas durvis, tās ir tikai dažus metrus no viņas.

Viņš pieskrien un satver Keitlīnu, ievelk sev līdzi vēl vienā tumšā kambarī.

Pilnīgi tumšā.

Viņa stāv un trīc, Gideons taustās apkārt. Meitenes acu priekšā atkal izplūst asiņainā migla. Miesa. Siekalas. Kauli. Tas pēdējais, stingais skatiens. Kā salauztai lellei.

Gaisma. Pie sienas ir iedegta lāpa. Tās liesma ir oranža. Oranža, nevis sarkana. To ir aizdedzis Gideons. Turēdams

Keitlīnu pie rokas, viņš citu pēc citas aizdedz milzīgas sveces. Melnā tumsa izklīst, nozūd kā ūdens nokaitētās smiltīs. Pamats zem kājām izliecas. Viņai saļogās ceļi, dzīslas caurstrāvo šķebīgs karstums.

Keitlīna!

Gideona balss džinkstēdama skan no liela tāluma, tā ceļo pie viņas pa garu, tumšu tuneli. Viņa krīt.

177

Lode ir izgājusi cauri Meistara augšstilbam. Tā ir viņa laime. Būdams profesionāls karavīrs, viņš zina divas vienkāršas patiesības. Pirmkārt, jebkura šauta brūce var būt liktenīga. Ja tā asiņo ilgi, tu mirsti. Otrkārt, ja šāviens nav ķēris galvā vai mugurkaulā, ar pistoli ienaidnieku nav iespējams neitralizēt. Jā, viņš būs pamatīgā šokā, taču, no tā attapies, ienaidnieks piesliesies kājās un no jauna tev uzbruks. Tieši to viņš šobrīd grasās darīt.

Meistars noslauka asinis un apskata brūces, kur lode ir iegājusi un iznākusi ārā. Tās ir tīras. Viņš piesardzīgi patausta bojātos audus. Lodes ātrums nebija liels, tādēļ atvere ir līdzena. Apkārtējie audi gandrīz nav cietuši. Piespiedis pirkstu, viņš skatās, kā caurums aizvelkas ciet. Ja šauts būtu ar citu ieroci, ievainojums būtu daudz nelāgāks.

Viņš turpina taustīt, līdz jūtas pārliecināts, ka brūcē nav kaulu šķembu un saplosītu muskuļaudu. Mēģina piecelties kājās, taču viņam ir grūti noturēt līdzsvaru. Grūti iztaisnot kāju, tā negrib turēt svaru. Viņš atbalstās pret sienu un norauj auklu, ar ko apjoztas viņa drānas. Apmet to ap kāju un izveido žņaugu. Tas ir pagaidu līdzeklis, bet šimbrīžam ar to būs diezgan.

Tā var apskādēt nervu, tomēr labāk riskēt, nevis noasiņot līdz nāvei. Viņš raugās lejup. Tur ir lipīga asiņu peļķe un Pūķa smadzeņu putra. Nav nekādas jēgas taustīt pulsu. Ar sānu redzi viņš pamana kapenēs mirgojam gaismu. Tur kliedz viņa dēls. Mudina meiteni kustēties ātrāk.

Viņš iebāž roku dziļajā kabatā. Satausta rituāla āmurus un akmens nazi.

Viņam pietiks spēka tos panākt. Pietiks spēka pabeigt rituālu.

178

Gideons negribīgi atstāj paģībušo Keitlīnu guļam uz grīdas. Augstu pacēlis lāpu, viņš ātri izstaigā kapenes. Kaut kur jābūt kādai pazīmei. Liecībai, ka šī nav liktenīga kļūda.

No desmitiem slīpi novietotu zārku viņam seko tukši acu dobuļi. Šie skatieni velkas viņam līdzi kā spoki. Miroņu rēgainās rokas tver viņu aiz skausta, tās ir aukstas kā šermuļi murgos.

Ēģiptieši ievērojamiem aizgājējiem deva līdzi to vērtīgākās mantas. Izskatās, ka tāpat rīkojušies arī Svētajo Kalpi. Ēģiptieši gādāja, lai kapenēs būtu arī kas cits. Slepenas ejas uz pēcnāves dzīvi. Gari tuneļi, pa kuriem iziedams mirušais valdnieks varēja augšāmcelties un būt kopā ar savu tautu.

Gideons pūlas atcerēties visu, kas viņam zināms par piramīdām. Par pieticīgajām būvēm, kas tika uzceltas par godu jaunajam Pepi II. Par zikurātam līdzīgo Džosera piramīdu. Par Sneferu Sarkano piramīdu. Par Gīzas piramīdām, kas tika celtas divtūkstoš piecsimt gadu pirms Kristus dzimšanas, ap to pašu laiku, kad šeit vēla Stounhendžas akmeņus, uzreiz pēc Tempļa pabeigšanas. Kambari Lielajā piramīdā ļoti līdzinās tiem, kas šobrīd atrodas viņam apkārt. Neizdibināmas ejas, kas no valdnieka un valdnieces atdusas kambariem ved uz ārpasauli. Slepenie gaiteņi ļāva brīvību atguvušajiem gariem aizlidot debesīs.

Gideons stumda šķirstus. Izkustina miroņus. Dzird, cik neapmierināti žņerkst to kauli. Zirnekļu tīmekļu apvītie ģindeņi čīkst un brākšķ, kad viņš aiz šķirstiem un zem tiem meklē lūkas vai nomaskētus gaiteņus. Tomēr neatrod.

Aiz muguras ievaidas Keitlīna, un viņš atgriežas pie meitenes, noliecas un pastiepj lāpu tā, lai redzētu viņas seju. Viņa pamazām atgūst samaņu, taču ir mironīgi bāla. Viņas acis ir glāžainas. Viņas iekšējās rezerves izsmeltas.

Gideons uzmundrinādams pieskaras meitenei pie pleca. Viss ir kārtībā. Tu vienkārši paģībi.

Viņas skatiens paslīd Gideonam garām un ierauga šausmu kambari. Zārki. Skeleti. Sveces. Murgs joprojām nav beidzies.

Gideons atsauc atmiņā savus pētījumus, aprakstu putekļainās mapes, savu akadēmisko pagātni. Sasprindzina prātu, lai beidzot ieraudzītu to, ko uzreiz nevar saskatīt. Neskaidri atminas milzīgu labirintu. Tas bija Amenemheta piramīdā, celtnē, kas, pēc daudzu domām, ir iespaidīgāka nekā Lielā piramīda: simtiem telpu, gaiteņu, eju, viltus kapeņu, zvaigžņu lūku un slepenu durvju.

Tur bija griestos ierīkota slepena izeja. Nomaskēta ar akmens vāku. Pa to varēja izlīst apslēptu telpu un gaiteņu labirintā. Neskaitāmi strupceļi un bezdibenīgas atveres un tomēr tā bija izeja, iespēja izkļūt ārā.

Skandināvu arheologi atklāja, ka labirints simbolizē pavasara saulstāvjus, bridi, kad saule uzvar ziemas tumsu. Gideons paceļ galvu. Viņa skatiens apstājas pie lielā akmens kuba telpas vidū. Pat ja viņi uz tā uzrāptos, griesti visviens būtu pārāk augstu. Tomēr citu izeju viņš nespēj saskatīt.

Kaut nu Keitlīnai pietiktu spēka…

-     Mums jāsāk kustēties. Viņš saņem meiteni aiz rokas un pieved pie milzīgā smilšakmens bluķa. Gideons rāpjas pirmais, tad uzvelk viņu pāri pirmajiem akmens plauktiem.

-     Pagaidi! Viņš aizāķē Keitlīnas pirkstus aiz akmens kluča malas. Turies cieši! Man jāpakāpjas mazliet augstāk, tad es…

Vārdi izkalst viņam mutē.

Viņš redz to, ko Keitlīna nevar ieraudzīt. Cilvēka stāvu meitenei tieši aiz muguras.

179

Viņš ir pārāk gauss un nepaspēj apturēt akmens asmeni, kas ievelk švīku Keitlīnas kājā.

Meitene iekliedzas un gandrīz nokrīt no smilšakmens bluķa. Gideons satver viņu aiz rokas un uzvelk vienu līmeni augstāk.

Meistars vēlreiz paceļ nazi. Cirtiens trāpa pārāk zemu. Viņš ar pūlēm pasper soli uz priekšu un cērt vēlreiz. Jau tuvāk, taču nazis, vienalga, nesasniedz meiteni. Par spīti sāpēm, viņš uzsvempjas uz akmens arhīvgalda apakšējā plaukta.

Gideons velk un stumj Keitlīnu augšup gar bluķa malu. Tālāk no naža. Tā viņš nepamana briesmas. Nazis iecērtas plecā viņam pašam. Viņš nogāžas uz grīdas.

Meistars metas pakaļ. Viņu vada alkas atriebties. Aizskarts lepnums. Gods. Visa viņa dzīves jēga un arī vērtība, par ko var atdot dzīvību. Viņš paceļ nazi.

Pistole ir palikusi augšā, uz akmens bluķa. Gideonam nav ne mazāko izredžu aizsniegt ieroci. Viņš nespēj novērst acis no nāvējošā asmens, ko tur viņa tēva roka.

Meistars grīļodamies tuvojas un cērt. Kustība ir greiza, cirtiens netrāpa mērķī. Gideons redz vājo vietu: Meistaram gar kāju tek asinis. Viņš sper, cik spēka.

Meistars sāpēs iegaudojas. Nazis izkrīt viņam no rokas. Gideons varētu viņu nonāvēt. Varētu mesties pēc pistoles un šo cilvēku nošaut. Nē. Viņš to nedarīs.

Viņš pagriežas un atkal rāpjas augšā, kur sakņupusi gaida Keitlīna.

Nelga! Meistars kliedz, gulēdams uz akmeņiem un abām rokām satvēris kāju. Tur nevar tikt ārā! Tur nav izejas!

Gideons uzrāpjas pašā augšā un palīdz Keitlīnai pievārēt pēdējo pusmetru. Stāvēdams uz milzīgā smilšakmens bluķa, viņš redz, ka tēvam ir taisnība.

Te nevar tikt ārā.

180

Meistars grīļodamies dodas prom no Sentēvu kapenēm. Vēl ir laiks, viņš zina. Ja izdosies sasaukt Nesējus un Pielūkus, ziedu izdosies sagūstīt. Jā, ir vēls, tomēr rituālu vēl ir iespējams pabeigt.

Viņš ir vārgs, reibst galva: viņš ir zaudējis pārāk daudz asiņu. Kājas raustās, tās nemitīgi savelk krampji. Viņš apstājas un veikli sakārto žņaugu. Nervi jau kļūst nejūtīgi. Katrs solis pa slīpo gaiteni ir vistīrākā spīdzināšana. Tomēr viņam veicas: kad viņš sasniedz laukumiņu gaiteņa vidū, tur stāv Greblis un trīs Pielūki.

-     Šurp! Nāciet šurp! Neko vairāk viņš nespēj izdvest un noslīgst zemē.

-     Ārstu, ātri! Greblis kliedz un uzsauc diviem vīriem: Palīdziet! Viņu vajag aiznest uz kambari.

-     Nē! Meistars protestē. Mans dēls un zieds ir Sentēvu kapenēs. Saņemiet viņus ciet! Tūlīt pat!

-     Paliec pie viņa! Greblis nokomandē vienu no Pielūkiem. Nepieļaujiet, ka viņš zaudē samaņu. Tad ieskatās savam senajam draugam acīs. Tūlīt atvedīs ārstu.

-     Skrien! Meistars kliedz. Viņi ir uzrāpušies uz galda. Dari visu, lai atgādātu meiteni.

181

Meistars tiek aiznests uz viņa kambari un noguldīts uz akmens galda.

-    Jūs esat zaudējis daudz asiņu, saka ārsts.

-     Es zinu! Meistars atcērt. Savediet mani kārtībā, un viss.

Ārsts paloka galvu. Viņš gaida, kad no operāciju vadības telpas tiks atnests ledus un spirts. Brūci vajadzēs piededzināt ar nokaitētu metālu. Kaujas laukā nākas improvizēt. Ārstam tā nav pirmā reize.

Meistara domas klīst citur. Ja viņš nepabeigs rituālu, tam būs ļaunas sekas. Svētajo spēks samazināsies. Iespējams, līdz kritiskai robežai. Ļoti daudziem tas nozīmēs nāvi.

Bet kas notiks, ja zieds un viņa dēls tomēr aizbēgs? Viņš nodreb.

Par Ģildi uzzinās nepiederošas personas. To nedrīkst pieļaut. Viņš neko nevar darīt: vajadzēs ķerties pie galējiem līdzekļiem. Tāda iespēja ir laikus paredzēta. Viens viņa vārds, un tas notiks.

182

Milzīgā akmens bluķa virsma ir nesatricināma. Gideons smilšakmenī nespēj ieraudzīt nevienu plaisu, vienīgi kvadrātveida atveri tieši vidū. Nav saprotams, kam tā domāta. Lai kaut ko novadītu? Ūdeni vai gāzi? Vai varbūt lai kaut ko iegūtu?

Viņš lūkojas bezdibenīgajā caurumā. Varbūt tajā reiz bijis iestiprināts augstāks akmens bluķis, kas sniedzies līdz pat kapeņu jumtam? Atvere ir šauras akas platumā. Viņš tik tikko spētu tajā ielīst. Tomēr nekā cita te nav. Nav manāms nekas tāds, kas varētu kalpot par izeju.

Keitlīna sēž bluķa malā, abām rokām satvērusi kāju, kurā nazis atstājis vaļēju brūci. Gideons atkal ieskatās atverē, ieskatās neizdibināmajā, šaušalīgajā tumsā. Kuru katru brīdi būs klāt Pielūki. Viņš apsēžas un nolaiž kājas tukšumā.

Keitlīna raugās uz viņu neizpratnes pilnām acīm. Ko tu dari?

-     Nezinu. Kad darīšana ar seniem objektiem, parasti grūti kaut ko saprast. Atliek vienīgi pētīt, līdz rodas nojausma, kam tie domāti. Viņš atbalstās uz elkoņiem un laižas dziļāk. Nežēlīgi sāp naža sagraizītais plecs.

Gideons ar kāju taustās gar akas sienu. Tur kaut kas ir. Šaurs plauktiņš, sprauga. Viņš ieāķē tajā kājas pirkstus un nolaiž lejup ari otru kāju, meklēdams vēl kādu dzegu. Pēc brīža tāda ari atrodas.

Kad Gideons ir nozudis, Keitlīna pierāpo tuvāk. Viņa te neparko nepaliks viena. Tagad ir redzami tikai viņa pirksti. Viņš uzsauc: Te sienās ir spraugas. Var kāpt lejup kā pa trepēm. Saņemies un mēģini.

Vairs nav redzamas arī viņa rokas, Keitlīna ar pūlēm spēj saskatīt tikai Gideona galvvidu. Viņa nometas ceļos un sāk iegremdēties tumsā. Jau atkal jādodas melnā caurumā. Viņas prāts tam pretojas, ķermenis kļūst stings. Nē, viņa to nespēj. Viņa nespēj līst iekšā tādā caurumā.

Tomēr viņai nav citas izejas. Jāiet līdzi Gideonam. Jāuzticas un jāiet.

Pēdas, kas reiz bija skaistas un koptas, berzējas gar raupjo smilšakmeni, līdz beidzot viņai izdodas uztaustīt spraugas. Keitlīna dodas lejup, dodas tumsā.

Kreisā kāja negaidīti uzduras stingram pamatam no akas sienas rēgojas akmens dzega. Viņa var atslogot savainoto kāju un drošāk virzīties lejup.

Tad pēkšņi atskan briesmīgs troksnis. Liekas, viņai tieši virs galvas pa tuneli ripo vilciens.

-     Kas tur notiek? no apakšas sauc Gideons.

Keitlīnai nav ne jausmas. Viņa paceļ galvu.

Kaut kas slīd pāri akas atverei. Akmens disks, kas aizsedz trūcīgo gaismu. Keitlīnas acu priekšā atvere ir aizkritusi ciet. Būkšķis. Klusums.

Viņi ir iesprostoti. Ceļa atpakaļ vairs nav.

183

Kad ārsts tin ap Meistara ievainoto kāju elastīgu pārsēju, parādās Greblis ar murgainu ziņu.

-     Kapenēs viņu nav. Mēs tās pārmeklējām krustām un šķērsām. Ja arī viņi tur bija, tad tagad ir aizbēguši.

-     Viņi bija uz arhīvgalda, sāpes liek Meistaram runāt klusu. Viņi tur bija, es pats redzēju.

-     Vai jūs domājat, ka es nedzirdēju, ko jūs sakāt? Greblis vaicā. Mēs visu pārmeklējām. Arī arhīvgaldu.

-     Es tur uzkāpu, Meistar, viens no Pielūkiem piebilst. Līdz pašai augšai. Griestus no turienes nevar aizsniegt. Pa augšu viņi nevarēja aizbēgt.

Meistars noslidina kājas gar akmens galda malu un pieceļas sēdus. Galvā saskrien asinis, viņam kļūst nelabi. Tātad viņi joprojām ir turpat.

Greblis pieliecas draugam klāt. Ticiet man, viņu tur nav. Mēs būtu atraduši.

-     Tad viņi ir izmukuši man aiz muguras. Meistars pieceļas kājās un sāpēs saviebjas.

-     Jūs nedrīkstat celties un staigāt! saka ārsts. Piededzinājums ir pavisam svaigs, nedrīkst vēl vairāk samocīt brūci!

Meistars neklausās. Vēlreiz pārmeklējiet pilnīgi visu. Pēdējo reizi; tad viss ir beidzies. Ir jāprot atzīt, ka tu esi sakauts. Grebli, jūs zināt, kas jums darāms.

Greblis pamāj ar galvu. Viņš visu saprot. Lieliski saprot.

184

Bridi abi pat nepakustas. Viņi kā sastinguši stāv karstajā, smacējošajā tumsā. Nav redzams itin nekas. Viņi dzird tikai paši savu aizturēto elpu. Dzird, kā viņu pēdas skrāpējas gar akmeņiem.

-     Mēs te nosmaksim! Keitlīnu pārņem panika. Mīļais Dievs, nē!

-     Mieru! Gideons parāpjas augstāk. Keitlīn, izbeidz! Viņš pastiepj roku, satausta meitenes pēdu. Pieskaras tai. Aka ir tik šaura, ka tuvāk viņš netiek. Nomierinies, lūdzu. Jāizdomā, kā lai mēs tiekam ārā.

Keitlīna aizver acis. Mēģina ar savu iekšējo tumsu iznīcināt šo drausmīgo melnumu. Lēni ieelpo caur degunu. Izelpo caur muti.

Gideonam virs galvas atskan ritmiska dunoņa. Viņš ieklausās, tad vaicā: Kas notika? Vai tu kaut ko pavilki? Uz kaut kā uzkāpi?

-     Es nostājos uz kaut kā jocīga. Viņas balsī skan asaras. Piedod! Tagad tas ir man pie ceļgaliem. Tāda kā dzega.

Ahā!

Gideons zina, ka senās kapenēs bieži tika ierīkotas lamatas, lai nepieļautu, ka apbedījumus aplaupa zagļi. Viņš pavelkas augstāk un satausta dzegu. Tas ir gluds akmens. Pavisam neuzkrītošs. Acīmredzot stratēģiski novietots, līdzsvarojot citu iebūvētu akmens plāksni. Ja uz to tiek izdarīts spiediens, piemēram, ja uz dzegas kāds nostājas, atsvars pārvietojas un atvere aizkrīt ciet. Pavisam vienkārši. Tik vienkārši un tik nenovēršami.

-     Mēs netiksim no šejienes ārā, ja? Keitlīna cenšas nezaudēt mieru, taču viņu krata šausmu drebuļi.

-     Pa to pašu ceļu netiksim, tas nu ir skaidrs. Gideons runā tālāk, neļaudams viņai pieķerties šai domai. Tātad jāvirzās uz leju. Nekāp virsū nekādiem izvirzījumiem. Ja tu uztausti vēl kādu viltīgu dzegu, uzreiz pasaki man. Norunāts?

Keitlīna vēlreiz dziļi ieelpo, pūlēdamās nomierināties. Norunāts.

Viņa jūt un dzird, ka Gideons rāpjas zemāk. Kļūst arvien grūtāk noturēties. Viņas spēki sāk izsīkt.

Stāvi! Stāvi! Gideons kliedz, un viņa sastingst. Te ir vēl viena!

Viņš ar pēdu aptausta izvirzījumu. Nav šaubu, ka tas ietilpst kaut kādā mehānismā. Bet ko īsti tas iedarbina? Varbūt tas kaut ko atver? Vai aizver ciet vēl kādu atveri? Ja nu tas iesprostos viņus šajā caurumā līdz pasaules galam?

Bet, kas zina, varbūt tas kalpo tikai acu apmānam?

Varbūt tomēr to nospiest? Ja viņi neko nedarīs, sekas taču būs tikpat liktenīgas.

Gideons drudžaini domā. Varbūt ari no apakšas aku nosprosto tāda pati bīdāma plāksne. Vai nevar būt tā, ka, uz tās nostājoties, pār viņiem nogrūs smilšu lavīna vai pat akmeņi?

Tad viņi tiks aprakti dzīvi.

185

-     Viņu nekur nav, saka Greblis. Mēs pārmeklējām visu.

Meistars sēž, atbalstījis ievainoto kāju uz akmens sola. Tas ir pilnīgi droši?

Greblis pamāj. Mēs izķemmējām visu, kambari pēc kambara, gaiteni pēc gaiteņa.

-     Tas nozīmē, ka viņi ir aizbēguši, bilst Meistars. Tā ir vienīgā versija. Viņi kaut kā tikuši garām Pielūkiem, kas sargā izeju.

Nav skaidrs, kā bēgļiem tas izdevies, taču, domājot loģiski, nekas cits nevarēja notikt. Greblim ļoti negribas to sacīt, tomēr viņam nav izvēles. Pabeigt rituālu mēs vairs nepaspēsim. Šķīstītājiem, Nesējiem un Pielūkiem jāizklīst. Jābrīdina ārzemju brāļi. Jāveic visi piesardzības pasākumi.

Meistars ar pūlēm pieslejas kājās. Tev taisnība. Mēs esam pievīluši Svētajo uzticību. Tad viņš pats sevi izlabo. Es viņus pievīlu. Pievīlu jūs visus.

Greblis apzinās, ka šis nav īstais brīdis uzmākties ar mierinājumiem, piedošanu un jūtelību.

-     Vai man tiek atļauts visu atcelt un uzsākt plāna B īstenošanu?

-     Jā. Meistars iepleš rokas un apskauj savu veco draugu. Desmit minūšu laikā Templim jābūt tukšam. Es dodos pie Svētajiem, bet pēc tam iziešu pa savu eju.

Greblis pamāj. Jā. Mums nekas cits neatliek.

186

-     Ko tu dari? kliedz Keitlīna. Par ko tu domā?

Gideonam nav atbildes.

Sirds pukst neizturami ātri.

-     Es tikai atvelku elpu, viņš melo, noņemdams kāju no viltīgās dzegas. Uztaustījis citu atbalsta punktu, viņš atļaujas mazliet atslābināties. Uzmanies, te ir vēl viens slazds.

-     Labi. Keitlīnas pirksti paslīd. Viņa ar muguru atspiežas pret akas sienu, izstiepdama rokas un kājas, lai nenokristu. Vismaz kaut ko viņa tajā savā mūra cellē ir iemācījusies.

-     Kas ar tevi notiek?

-     Paslīdēja rokas. Viņa taustās gar sienu un drīz, par laimi, atkal atrod, kur pieķerties. Tagad atkal turos. Viss kārtībā. Vari kāpt tālāk.

Gideons nevar kāpt tālāk.

Viņš ir sasniedzis akas dibenu. Un atrauj kāju atpakaļ, nespēdams uz tā nostāties.

Gideonu stindzina bailes un šaubas. Viņš cenšas aplēst, cik metru abi tā rāpušies. Vismaz piecus viņa augumus, proti, piecreiz 1,8 metrus. Tātad deviņi metri. Ja viņš nemaldās, tas akmens bluķis zāles vidū bija apmēram piecus metrus augsts, tātad viņi ir jau krietni zemāk par kapeņu grīdu.

Šī doma viņu nomierina un palīdz saņemties. Viņš noliek zemē vienu kāju, tad otru.

Nekas nenotiek.

Var droši stāvēt uz abām kājām.

Tomēr nekādu izeju no šejienes viņš nespēj saskatīt.

Virs galvas atskan troksnis. Pēkšņi viņu ķer pamatīgs trieciens, uz pleciem uzkrīt krietns smagums. Kājas saļogās, viņš iegāžas kaut kādā šaurībā. Tā ir Keitlīna. Viņa nav noturējusies.

Pamats viņam zem kājām ir sasvēries slīpi. Piepeši dubultojies svars ir iedarbinājis vēl vienu viltīgu mehānismu. Akmens plāksne viņam zem kājām nozūd, un abi, saķērušies kopā, slīd lejup, saskrāpēdamies gar raupjo akmens virsmu. Dažas šaušalīgas sekundes viņiem zem kājām nav nekā. Pēc tam slīpums izlīdzinās, slīdēšana kļūst lēnāka; tad beidzas pavisam.

Viņi joprojām ir dzīvi. Dzīvi un neprātīgi priecīgi. Šim kritienam varēja būt tikai viens iemesls: šī ir izeja uz ārpasauli. Pēkšņi Gideons saprot, kālab kapličas vidū bija vajadzīgs gigantiskais akmens bluķis. Tam bija jākļūst par sentēvu garu mājvietu. Kad aka būtu pilna ar garīgi atdzimušajiem, tie ar savu svaru atvērtu pēdējo izeju un atgrieztos virszemē.

Keitlīna iekunkstas. Viņa mēģina pakustēties. Gideons dzird, cik smagi viņa elpo. Līdz pēdējam izmocīta. Viņš mierinādams apskauj meiteni. Atpūties! Tūlīt viss būs beidzies.

187

Nepaiet ne piecas minūtes pēc telefona zvana no bāzes, kad Apache apkalpe ir sapulcējusies un gatava lidojumam.

Tomijs Milners jau bija sācis domāt, ka nakts operācija nenotiks. Kaut kas tāds gadās tik reti. Pavēle ir vienkārša: atrast un iznīcināt. To viņš varētu darīt, neatvēris acis. Četri rotori paceļ viņus augstu melnajās debesīs. Tālu lejā redzami automobiļi, kas brauc laukā no poligona. Tiem puišiem ir pateikts, ka pa šo laiku iegūti slepeni izlūkošanas dati.

Atskan rācijas sprakšķis. Poligons atbrīvots manevriem. "Apaš-1", apstipriniet, kad redzat mērķi!

-     Bāze, atbilde pozitīva, mēs esam gaisā un tuvojamies.

-     Sistēma bloķēta, paziņo Čārlijs Goldings, turēdams rokas uz Longbow uguns vadības radara pults. Sasniedzamības rādiusā, gatavi komandai atklāt uguni. Beidzu.

-     "Apaš-1", jums atļauts atklāt uguni bez komandas.

Goldings skatās ķiverē iebūvētajā ekrānā. Virs galvenā rotora

iebūvētais uguns vadības radars pārraida datus uz milimetru viļņu tēmēkli lāzervadāmās Hellfire II raķetes priekšgalā. Displeja centrā ir pirmais no ienaidnieka tankiem, kurus viņiem pavēlēts iznīcināt.

Tumšajā Viltšīras naktī pēkšņi uzliesmo žilbinoši spoža gaisma un atskan varens pērkona dārds. Lielās zāles kupols zem diviem veciem Chieftain tankiem ieplaisā kā vārītas olas čaumala. Tempļa gaiteņi izzūd kā sažuvušas dzīslas, un Sentēvu kapenes tiek apraktas zem tonnu tonnām akmens bluķu, zemes un gruvešu. Tās pazūd kā nebijušas.

188

Keitlīna un Gideons taustīdamies iet pa piķa melno eju. Tā kļūst arvien platāka un augstāka, jau ir iespējams iet blakus. Viņa atbalstās pret Gideonu, lai mazāk sāpētu naža savainotā kāja.

Gideons joprojām cīnās ar bailēm. Senie cilvēki savas svētnīcas sargāja visiem līdzekļiem. Iespējams, viņus vēl gaida pārsteigumi. Kas zina, viss nogrūs viņiem uz galvas. Vai sabruks zem kājām. Viņš ar skatienu urbjas tumsā, skatās uz grīdu, uz sienām, drudžaini pēta, vai kaut kas neiekritīs acīs. Jebkas, kas šķiet neparasts.

Izstiepis kreiso roku, viņš taustās gar sienu. Tur to, augstu paceltu, lai laikus pamanītu rēgojamies siju vai kaut ko vēl ļaunāku, kaut ko tādu, pret ko viņi, neko ļaunu nenojauzdami, varētu sadragāt galvu.

Ceļgali saspringst, tātad viņi virzās augšup. Cerams, augšup nozīmē ārā no šejienes. Ņemot vērā, cik dziļi pazemē bija izbūvēts Templis, viņiem būs jāiet vēl ilgi.

Keitlīna klusē. Pēdējās stundas ir bijušas pārāk briesmīgas, turklāt viņa septiņas dienas nav ēdusi. Viņai vienkārši nav spēka. Brīnums, ka viņa vispār spēj kustināt kājas.

-     Varbūt apstāsimies?

-     Nē. Nē, ejam. Ja es tagad apstāšos, tad, var gadīties, vairs nespēšu kustēties uz priekšu.

Viņi meimuro tālāk. Kaut kur aiz muguras atskan briesmīgs rībiens. Pa gaiteni veļas tāda kā skaņas bumba. Neko neredzēdami, viņi sevišķi asi uztver triecienviļņus. Zeme zem kājām līgojas. Sienas arī. Gaiss pēkšņi ir pilns putekļu.

Gideons zina, kas te notiek. Iegruvums. Visa šī būve brūk.

-     Mums jāskrien! Viņš satver meiteni ap vidu un velk līdzi. Te viss brūk kopā.

Liekas, ir pamodies milzīgs pazemes neradījums un smagiem soļiem dzenas viņiem pakaļ, rēkdams un snaikstīdamies pēc viņu kājām. Viņi neprātīgās izbailēs drāžas pa tumšo gaiteni.

Gideons ar pieri ieskrien akmens sienā. Strupceļš. No trieciena viņš nogāžas gar zemi, noraudams līdzi arī Keitlīnu. Viņa sāniski atsitas pret sienu un, liekas, salauž gūžas kaulu. Gaisā ir tik daudz putekļu un sīkas drazas, ka viņa nespēj paelpot. Eju piepilda zeme un dažādas sanesas. Viņi tiks aprakti dzīvi.

-     Kur tu esi? Gideons ir pazudis tumsā.

Zeme un akmeņi plūst pāri viņas basajām kājām kā smaga upe. Nāk virsū nāves paisums. Gideon! Gideon, kur tu esi?

Viņš kņūpus guļ sanesās. Krūtis ir tik smagas, it kā būtu pielietas ar slapju cementu. Galva dun, deguns ir lauzts. Sakopodams visus spēkus, viņš neveikli pieraušas četrrāpus.

-     Gideon! viņa kliedz, bet tas ir cerības, nevis izmisuma kliedziens.

-     Te! viņš atsaucas. Es tepat esmu.

Tomēr Keitlīna nespēj viņu atrast. Gideon! Nāc šurp! Es esmu te.

Viņš velkas turp, kur skan meitenes balss. Pēdīgi viņa izstieptās rokas to satausta. Viņai virs galvas mutuļo putekļu virpulis.

-     Pacel roku! Nu, pacel roku! viņa satraukti sauc.

Gideons paklausa.

Viņa pirksti uztausta šauru, robainu caurumu. Atvere, aiz kuras ir izejas lūka tuneļa griestos. Viņš saāķē pirkstus un piespiež rokas Keitlīnai pie sāna. Atsperies man uz rokām. Kāp augšā!

Ja viņai vēl būtu atlicis kaut cik enerģijas, viņa smietos. Tā ir izeja!

Ja šī aka ir tāda pati kā tā otra, Gideons lēš, tad no virszemes viņus šķir tikai deviņi metri.

Deviņi metri līdz brīvībai.

189

Viņi kārpās augšup pēdējiem, pašiem pēdējiem spēkiem.

-     Stāvi! Keitlīna iekliedzas. Te ir vēl viena svira!

-     Ej apkārt, Gideons komandē. Dieva dēļ, tikai neatsperies!

Keitlīna lēni virzās apkārt plāksnei, kas var kaut ko atvērt vai aizvērt. Taču viņa jau ir tikusi visai augstu. Viņa paceļ galvu, cerēdama ieraudzīt kādu gaismas staru. Nakts debesu ielāpu. Zvaigžņu mirdzumu vai spirgtu vēja brāzmu. Tomēr augšā nav nekā un gaiss joprojām ir sasmacis un riebīgs.

Viņa rāpjas augstāk, domādama par vecākiem par to, kā izlīgs ar mammuci, cieši apskaus papuci, ilgi un no visas sirds atvainosies Ērikam.

Viss pirkstiem vairs nav kur pieķerties. Viņa ir pašā augšā, akas galā. Viņa velē pa to ar abām plaukstām.

-     Te nevar tikt ārā! viņa kliedz, un balsī atkal ir jaušama panika. Izejas nav! Viss ir ciet!

Kāpēc es nevarēju iet pirmais, domā Gideons, es tur visu varētu izpētīt. Taču aka ir tik šaura, ka viņi nevar samainīties vietām.

-     Ko man darīt? viņa kliedz. Nepacietīga, nobijusies.

-      Gaidi un domā. Gideons pūlas iztēloties kapeņu plānojumu. Viņi uzrāpās uz piecus metrus augsta akmens bluķa, tad norāpās kopumā deviņus metrus. Tātad izejas tunelis sākās četrus metrus zem kapličas grīdas līmeņa, taču, visticamāk, izveda viņus piecus metrus augstāk. Pēc viņa domām, pa otro aku viņi nav virzījušies vairāk par diviem metriem. Tātad virszeme joprojām ir vismaz trīs vai četrus metrus augstāk.

-     Paņem rokas nost no tā vāka! viņš uzsauc. Es kaut ko izmēģināšu.

Keitlīna noliecas un gaida.

Viņš pārkāpj pāri melnajam caurumam un apņēmīgi nostājas uz sviras. Pirmajā brīdī nekas nenotiek. Pēc tam akmens plāksne viņiem virs galvas sāk lēni slīdēt sānis.

-     Tas kustas! Vāks veras vaļā!

Tomēr meitenes sajūsma ātri apsīkst. Debesis, vienalga, nav redzamas. Augšā joprojām ir aka.

-     Kāp tālāk! Gideons skubina. Pēc kāda metra labajā pusē būs vēl viena svira. Nekāp virsū nekam tādam, kas rēgojas kreisajā pusē.

Viņa atrod sviru. No nepacietības notirpusi, vaicā: Ko lai es daru?

Gideons vilcinās. Tā būs vai nu uzvara, vai nāve. Viņš aizver acis. Kāp virsū.

Keitlīna virzās augšup un pasniegusies uzliek uz sviras labo kāju. Nekas nenotiek. Tad viņa nostājas uz tās ar abām kājām. Viņai pār galvu nobirst zemes un akmeņu krusa. Meitene pārbīlī noelšas. Zeme un smiltis joprojām birst, tās gāžas arī pār Gideonu.

Svaigs gaiss! Pēc veselas nedēļas svaigs gaiss! Pēdējo metru viņa pieveic bezmaz skriešus. Pirksti ieķeras slapjā zālē. Viņa dzird saldās ārpasaules skaņas: tur ir brīvība!

Keitlīna izrāpjas no akas un nokrīt augšpēdus. Kad arī Gideons nokrīt viņai blakus, meitene joprojām smejas.

Pāri sabombardētajiem laukiem pūš dzestrs vējš. Viņi guļ, elsodami un aizgūtnēm elpodami vēso rītausmas gaisu. Neviens no abiem nepamana džipu, kas ripo uz viņu pusi, un neredz cilvēkus, kuri sēž vaļējā automobilī.

190

-     Apstājieties viņiem priekšā! Greblis uzsauc štāba virsniekam, kurš sēž pie stūres. Viņi abi ar Aunu sagatavojas. Abi joprojām ir ģērbušies Ģildes drānās. Džipa izvelbto priekšējo lukturu gaismas stari šķeļ pelēko mijkrēsli un krīt pār Gideona un Keitlīnas izvārgušajiem stāviem.

Visi Ģildes locekļi bija atstājuši Templi pāris minūšu pirms tam, kad Meistars iznāca virszemē, pirms tam piezvanījis uz armijas bāzi. Izmantodams savas pulkvežleitnanta pilnvaras, viņš pavēlēja helikopteriem no gaisa uzbrukt šai teritorijai un tad arī pats devās prom.

Greblis nebija gaidījis, ka izdosies atrast Gideonu un ziedu. Viņš vienkārši vēlējās nokļūt pie savas mašīnas, kas atstāta pie Imberas poligona robežas.

Gideons pagriež galvu uz gaismas stara pusi. Beidzot kāds ierodas viņiem palīgā. Piesedzis acis ar plaukstu, viņš jau ver muti vaļā, lai uzsauktu šoferim, taču pamana, ka cilvēks, kurš nāk uz viņu pusi, tur rokā šaujamo. Pat ja viņam vēl būtu spēks mesties bēgt, šeit nav kur paslēpties. Viņš neko nevar iesākt.

Greblis neizteiksmīgi pasmejas.

-     Svētajo pēdējā velte. Nodevīgais dēls un sieviete, kas visu izpostīja. Liekas, galu galā viņai tomēr nāksies mirt.

Viņš noņem pistoli no drošinātāja un pienāk tuvāk. Pēkšņi apkārt viss iemirdzas žilbinoši baltā gaismā: viņiem virs galvas debesīs karājas helikopters. Pa visu lauku atbalsojas megafonā izteikta pavēle: Policija! Nometiet ieroci! Jūs esat ielenkti.

Grebļa seja liecina, ka viss tomēr nenotiks tā, kā grib balss no augšienes. Šo balsi viņš pazīst. Džimijs. Viņa miesīgs dēls. Viņš paskatās sānis un tur, kur starmešu kūlis vairs nesniedzas, pamana vīrus melnos formas tērpos; tie ir labi ja piecdesmit metru attālumā. Taktiskā atbalsta grupa. Vīri skrien, zemu pieliekušies, laiku pa laikam nokrizdami zālē, pavērsuši uz viņa pusi šaujamos. Skrien tā, kā ir mācīti.

Apache starmeši iekvēlojas spožāk, helikopters nolaižas zemāk.

Bruņota policija! Nometiet ieroci!

Dēla balss paliek karājamies gaisā. Jāpasteidzas, un viņš to ļoti labi zina. Greblis paceļ pistoli, iebāž stobra galu mutē un izšauj.

Tajā pašā brīdī džips zālē atsperas un metas prom. Atskan šāvieni. Džipa priekšējie lukturi nodziest. Jauni šāvieni, šoreiz no automobiļa puses. Nogūlušies zālē, šauj snaiperi; izklausās, it kā gaudotu mežonīgi suņi.

Auto sāk mest nejēdzīgus līkumus. Apgāžas uz sāna. Apmet kūleni kā lempīgs vingrotājs. Nogāžas uz jumta, uz visām pusēm krīt ļengani līķi. Iestājas baiss klusums. Neviens nekustas.

Tikai tad, kad kļūst dzirdami putnu treļļi, viens no atbalsta grupas dod zīmi, ka tagad var tuvoties. Gideons un Keitlīna pieraušas kājās un cieši piekļaujas viens otram. Debesīs balē jauns mēness.

Viltšīras līdzenumā beidzot aust gaisma.

191 PIRMDIENA, 28. JŪNIJS

Kailija Loka savā luksusnumurā ziņu par Keitlīnas izglābšanos saņem piecos no rīta. Sešos Holivudas zvaigzne ir pietiekami atskurbusi, lai spētu parunāt ar meitu un asaraini paziņotu labo vēsti meitas tēvam.

Sešos trīsdesmit Imberas poligonā ierodas visa Džūdas Tompkinsas tehnisko speciālistu grupa. Septiņos Iekšlietu ministrijas patologs ir apskatījis Džeimsa Pendragona šofera Nikolasa Smita, policijas pārvaldes priekšnieka vietnieka Gregorija Dokerija un inspektora Ādama Stouna līķus, un tie tiek pārvietoti uz grāfistes morgu.

Astoņos Džimijs Devaizesā oficiāli nopratina Lī Džonsu, un pulksten deviņos viņam pirmajam tiek izvirzīta apsūdzība slepkavībā un cilvēka nolaupīšanā.

Desmit pāri astoņiem par notikušo uzzina žurnālisti. Gandrīz visās pasaules radiostacijās, televīzijas kanālos un interneta portālos parādās ziņu speciālizlaidumi.

Desmitos Viltšīras policijas priekšnieks Alans Hants Devaizesā uzstājas steigšus sarīkotā preses konferencē, kurā viņš apsveic savus padotos un pateicas par atbalstu Iekšlietu ministrijai, FIB un Apvienotās Karalistes pilsoņiem.

Vienpadsmitos Džošs Gorens ir uzstājies ar pirmo (viņš cer, ka tādu vēl būs daudz) interviju televīzijā, kurā klāsta, ka tieši viņš aizvedis policiju uz Imberu un tagad grasās tiesas ceļā pieprasīt no armijas desmit miljonu dolāru atlīdzību, kas pēc tiesas un taisnības pienākas viņam. Viņš arī parāda žurnālistiem ierakumus, kuros viņš kopā ar saviem vīriem slēpās no armijas patruļām.

Ap pusdienlaiku Vorminsteres kazarmās kādam beidzot iešaujas prātā, ka apcietinājuma kamerās joprojām sēž vairāki Gorena viri; tie negribīgi tiek atbrīvoti.

Neilgi pēc vieniem Megana jau ir vecāku mājās, apkampj Semiju un prāto, kā pateikt, ka mazā vairs neredzēs savu tēvu.

īsi pirms trijiem Gideons pamostas Solsberijas slimnīcas palātā tajā pašā, kurā viņš gulēja pēc uzbrukuma, ko piedzīvoja tēva namā. Jā, tēva namā. Viņa īstais tēvs vienmēr būs profesors Nateniels Čeiss.

Piecos Gideonam piezvana ASV viceprezidents un viņš saņem faksu ar pateicību no prezidenta biroja.

Sešos apsardzes firmas darbinieki no žogiem ap Stounhendžu novāc melnās polietilēna plēves un sāk gatavoties nākamajai dienai, kad kultūrvēstures piemineklis jau būs atvērts apmeklētājiem. Kad visi darbi ir apdarīti, jau atkal ir iestājusies krēsla.

Policijas rīcībā esošās ziņas liecina, ka nekāds VIP pasākums Stounhendžā tomēr nav noticis. Tur netika novērota pulcēšanās, nekādi upuri netika nesti. Vispār neatgadījās nekas neparasts vai tomēr atgadījās. Tajā notikumiem bagātajā rītā pie milzu akmeņiem ieradās vientuļš apmeklētājs. Gurds, sirms vīrietis ar sakritušos seju. Viņš nokrita ceļos un citu pēc cita apskāva visus akmeņus.

Viņa vārds nav zināms.

Kopš tā rīta viņš vairs nav redzēts.

PATEICĪBAS

Pirmām kārtām vēlos pateikties savam padomdevējam un garīgajam miesassargam Luidži Bonomi labāka aģenta nav visā pasaulē. Apgādā Little, Brovvn/Sphere strādā fantastiski cilvēki par šīs grāmatas autoru vismaz tikpat lielā mērā kā es ir uzskatāms Dens Melorijs, un tas ir liels gods, ka varēju strādāt kopā ar viņu. Liels paldies īanam Hantam par smagsvara cienīgām pūlēm, pēdējā brīdī lasot pirmo versiju. Visu cieņu Endijai Hainai, Keitai Hibertai un Helenai Dorijai Starptautisko tiesību birojā jūs visas esat dievietes. Par informēšanu paldies Hannai Hargreivai un Keitai Vebsterai no Sabiedrisko attiecību nodaļas. Baigais Džek, arī tev paldies! M. kundze, bez tevis es to nebūtu paveicis.

Autora piezīme

"Stounhendžas mantojums" ir romāns. Zinātāji redzēs, ka tā pamatā gan ir daudzi astronomiski, arheoloģiski un vēsturiski fakti, tomēr daļa no tiem ir izmantoti tikai sižeta labad un nebūt netiecas veidot visaptverošu patiesību. Un tomēr kaut arī pētījumi notiek jau gadu simtiem, mums joprojām nav atbildes uz pašu galveno jautājumu: kāpēc tika izveidota Stounhendžā?

[1] tomass Hārdijs (1840-1928) ievērojams angļu prozaiķis.

[2] seriālā CSI: Maiami policijas departamenta nodaļas vadītājs, leitnants. Spēlē aktieris Deivids Karūzo.

[3] 1986. gadā uzņemta asv fantastikas filma.

[4] rituāla trauki.

[4] ASV televīzijas spēle šovs.

[5] austrumu (vēdiskais) zodiaks, kurā zodiaka zīmes ir piesaistītas nekustīgajām zvaigznēm.

[6] noteicošā zīme zodiaka aplī.

Content

Kristers Sems Stounhedžas mantojums

PIRMĀ DALA

1 JAUNS MĒNESS, SVĒTDIENA, 13.JŪNIJS STOUNHENDŽĀ

2 tĀs paŠas dienas rĪtĀ karaliskĀ TOLARDA, KRENBORNČEISA, SOLSBERIJAS GRĀFISTĒ

3 NĀKAMĀ DIENA KEMBRIDŽAS UNIVERSITĀTE

4 viltŠĪra

5 stounhendŽĀ

6 viltŠĪras policijas pĀrvalde, DEVAIZESA

7 devaizesa

GIDEONAM

8 karaliskĀ tolarda, krenbornČeisa, solsberijas GRĀFISTE

9 mušām tā arī nav izdevies neko atrast.

10 Gideons nav varonis.

11

12

14

15

16 stounhendŽĀ

17

18 treŠdiena, 16. jŪnijs soho, londona

19

20 soho, londona

21

22 marĪlebona, londona

23

24

25 ceturtdiena, 17. JŪNIJS LONDONA

26

27 londona

28

29

30

31 devaizesa

32 haidparks, londona

33

34

35 PIEKTDIENA, 18. JŪNIJS

36 karaliskĀ tolarda

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47 SESTDIENA, 19. JŪNIJS

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63 SVĒTDIENA, 20. JŪNIJS

64 Vēl divas videokasetes.

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84 PIRMDIENA, 21. JŪNIJS, VASARAS SAULGRIEŽI STOUNHENDŽĀ

85

86

87

88

89

90

91

92 otrdiena, 22. JŪNIJS

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105 TREŠDIENA, 23. JŪNIJS

106

107

108

110

111

112

113

114

115

116 ceturtdiena, 24. jŪnijs

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126 piektdiena, 25. jŪnijs

127

128

129

130

131

132 SESTDIENA, 26. JŪNIJS, VIENA DIENA PIRMS JAUNA PILNMĒNESS

133

134

135

136

137

138

139

140

141

142

143 SVĒTDIENA, 27. JŪNIJS, ATJAUNOTNES DIENA 01:00

144

145

146

147

148

149

150

151

152

153

154

155

156

158

159

160 stounhendŽĀ ir slĒgta

161

162

163

164

165

166

167

168

169

170

171

172

173

174

175

176

177

178

179

180

181

182

183

184

185

186

187

188

189

190

191 PIRMDIENA, 28. JŪNIJS

Autora piezīme