Navarro Hulija

Svētā līķauta brālība

Hulija Navarro

Svētā līķauta brālība

1

"Valdnieks Abgars Ukkama sveicina Jēzu, labo glābēju, kas parādījies Jeruzalemē.

Esmu dzirdējis runājam par tevi un par dziedināšanām, ko tu paveic, nelietodams nedz ārstējošas vielas, nedz kādus augus. Stāsta, ka tu aklajiem atdod acu gaismu, tizlajiem liec staigāt, attīri spitālīgos, izdzen nešķīstus garus un dēmonus, izdziedē tos, kurus jau ilgi moka slimības, un atdzīvini mirušos.

To visu uzklausot, esmu nācis pie pārliecības: tu, kas paveic šos brīnumus, esi Dievs, kurš nolaidies no debesīm, vai arī esi Dieva Dēls un tāpēc tev tas viss ir pa spēkam.

Tādēļ rakstu tev vēstuli un lūdzu, lai tu ierodies pie manis un izdziedē mani no mokošas slimības.

Esmu ari dzirdējis, ka jūdi kurnot uz tevi un gribot nodarīt tev ļaunu.

Kaut arī mana pilsēta ir maza, tā ir godājama un pietiks mums abiem." [1]

Edesas valdnieks nolika spalvu un pievērsa ciešu skatienu jaunam vīrietim, kurš, godbijīgi klusēdams, nekustīgi sēdēja istabas otrā malā.

—   Vai tu esi pārliecināts, Hosar?

jf

—    Kungs, tici man…

Vīrietis straujiem soļiem tuvojās un nostājās līdzās galdiņam, pie kura rakstīja Abgars.

—    Es tev ticu, Hosar, ticu. Tu esi mans visuzticamākais draugs un tāds esi jau kopš tiem laikiem, kad abi bijām mazi bērni. Tu nekad neesi sagādājis man vilšanos, taču brīnumu lietas, ko tu stāsti par to jūdu, rada aizdomas, ka vēlēšanās man palīdzēt ir apstulbojusi tavu prātu…

—    Kungs, tev jātic, jo glābiņu gūst tikai tie, kuri tic jūdam. Mans valdniek, es pats redzēju, kā Jēzus tikai pārslidināja pirkstus kāda aklā izdzisušajām acīm, un tās tūdaļ kļuva redzīgas. Biju klāt, kad nabaga triekas ķertais pieskārās Jēzus tunikas malai, bet Jēzus, pievērsis viņam rāmu skatienu, pavēlēja celties un staigāt. Visiem par lielu pārsteigumu slimais piecēlās, un kājas viņu nesa tāpat, kā tavējās nes tavu augumu. Es redzēju, valdniek, kā nožēlojama spitālīgā vēroja Nācarieti, ieslēpusies tumšas ieliņas ēnā, un visi dzina viņu prom, bet Jēzus piegāja viņai klāt un teica: "Topi šķīstīta!", un sieviete neticīgi ņēmās saukt: "Esmu izdziedināta! Esmu izdziedināta!" Jo patiesi viņas seja atguva cilvēciskus vaibstus un rokas, ko viņa bija slēpusi ietīstītas lupatās, izrādījās pilnīgi veselas…

—    Bet vislielāko brīnumu es redzēju, — Hosars turpināja, — kad, sekodami Jēzum un viņa mācekļiem, nonācām pie kādas ģimenes, kas apraudāja mirušu radinieku. Jēzus iegāja viņu namā un pavēlēja mirušajam celties augšā, un droši vien Dievs bija Nācarieša balsī, jo — es tev zvēru, valdniek, — nomirušais atvēra acis, piecēlās un pats brīnījās, ka atkal ir dzīvs…

—   Tev taisnība, Hosar, man jātic, ja gribu, lai mani izdziedina. Es gribu ticēt šim Jēzum no Nācaretes, kurš patiešām ir Dieva dēls, ja spēj uzcelt mirušos. Bet vai gan viņš gribēs dziedināt valdnieku, kurš padevies miesaskārībai?

—   Abgar, Jēzus ārstē ne tikai miesu, viņš dziedina arī dvēseles. Viņš apgalvo, ka ar neviltotu nožēlu un vēlēšanos dzīvot godīgu dzīvi, vairs nekad negrēkojot, pietiek, lai saņemtu Dieva piedošanu. Grēcinieki pie Nācarieša gūst mierinājumu…

—    Kaut nu tā būtu… Es pats nespēju sev piedot to micsaskārigo apmātību, ko jutu pret Aniju. Tā sieviete aplaida ar ļaunu sērgu gan manu miesu, gan dvēseli…

—    Kā gan tu, kungs, būtu varējis zināt, ka viņa ir slima? Kā gan tu būtu varējis uzminēt, ka Tīras valdnieka dāvana ir slazdi? Kā tu būtu varējis nojaust, ka viņā slēpjas slimības dīgļi, kas aplipinās arī tevi? Anija bija visskaistākā sieviete, kādu jebkad bijām redzējuši, un ikviens vīrietis būtu zaudējis galvu, kārodams viņu iegūt…

—   Taču es esmu valdnieks, Hosar, un valdnieks nedrīkst zaudēt galvu pat visskaistākās dejotājas dēļ… Tagad viņa cieš sava skaistuma dēļ, slimības vātis saēd viņas balto seju, un es, Hosar, jūtu, kā mani arvien biežāk klāj lipīgi sviedri, jūtu, kā aizmiglojas mana redze, bet visvairāk baidos, ka slimība sapūdēs manu ādu un…

Saklausījuši klusu soļu troksni, vīrieši atskatījās. Viņiem smaidot tuvojās sieviete — vijīgu augumu, tumsnēju seju, melniem matiem.

Hosars viņu apbrīnoja. Jā, apbrīnoja viņas smalkos, harmoniskos vaibstus, gaišo smaidu, kas tik bieži parādījās viņas sejā, bet vēl vairāk apbrīnoja viņas uzticību valdniekam, — šīs sievietes lūpas nebija izrunājušas nevienu pārmetumu pat tad, kad Abgars bija atstūmis viņu, likumīgo sievu, un aizrāvies ar Kaukāza dejotāju Aniju, kas to aplaida ar briesmīgo slimību.

Abgars nevienam neļāva sev pieskarties, viņš negribēja nodot savu nelaimi citiem. Un arī cilvēkos rādījās arvien retāk.

Tomēr viņš nebija spējis pretoties valdnieces tēraudeietajai gribai, kad viņa bija uzstājusi, ka pati rūpēsies par slimo vīru. Tāpat viņa Abgaru iedrošināja ticēt Hosara stāstam par Nācarieša paveiktajiem brīnumiem.

Valdnieks skumji lūkojās uz atnācēju.

—   Tā esi tu… Mēs ar Hosaru runājām par Nācarieti. Viņš tam aizvedīs vēstuli ar aicinājumu valdīt šai pilsētā kopā ar mani.

—    Hosaram vajadzētu ņemt līdzi labi daudz bruņotu pavadoņu, jo ceļojums ir tāls, turklāt atpakaļceļā vajadzēs sargāt Nācarieti…

—    Man līdzi dosies tikai trīs vai četri vīri, ar to pietiks. Romieši ir aizdomīgi ļaudis, viņiem nepatiks, ja ieradīsies vesels pulks karavīru. Un arī Jēzum tas nepatiktu. Es ceru, kundze, ka man izdosies izpildīt uzdevumu un pierunāt Jēzu doties man līdzi. Zirgus gan ņemšu visātrākos, lai varētu nosūtīt jums ziņu, tikko būšu sasniedzis Jeruzalemi.

—    Man jāpabeidz vēstule, Hosar…

—    Došos ceļā rītausmā, valdniek.

2

Uguns jau sAka iaizīt baznīcas solus, un biezi dūmi piepildīja vidusjomu. Četri melnā tērpti stāvi steidzās uz vienu no sānu kapelām. Pie durvīm līdzās galvenajam altārim rokas nervozi lauzīja kāds vīrietis. Ugunsdzēsēju sirēnu gaudas skanēja aizvien tuvāk. Jau pēc dažām sekundēm glābēji iebruks katedrālē, un tas nozīmēs vien kārtējo neizdošanos.

Jā, viņi jau bija klāt. Vīrietis skriešiem metās pie melnajiem stāviem, mudinādams tos atteikties no sava nodoma un steigties uz galvenā altāra pusi. Trīs no melnajiem, nikno liesmu iebiedēti, atkāpās un paklausīja vīrieša aicinājumiem, pirms uguns bija viņus ielenkusi, taču viens ietiepīgi centās piekļūt sānu kapelai. Liesmas iemetās viņa melnajās drānās, taču viņš tikai norāva kapuci, kas bija slēpusi sejas vaibstus. Biedri vēl gribēja traukties palīgā, taču bija par vēlu: uguns bija aizšķērsojusi ceļu, un katedrāles lielās durvis drebēja, pamazām padodoties ugunsdzēsēju spiedienam. Trijotne steigšus sekoja vīrietim, kurš, bailēs drebēdams, gaidīja viņus pie neuzkrītošām sānu durvīm. Viņi izsteidzās no katedrāles tai pašā mirklī, kad uzbrukumā liesmām devās spēcīgas ūdens strūklas, bet liesmu ieskautais stāvs sadega, neizdvešot ne skaņas, ne vienu pašu sāpju vaidu.

Bēgļi nepamanīja, ka, paslēpies vienā no kancelēm, viņus visus šo laiku ir vērojis vēl kāds cilvēks. Piesardzīgi turēdamies ēnā, viņš bija uzmanījis katru melno stāvu soli. Rokā viņam bija pistole ar klusinātāju, taču ieroci tomēr nebija vajadzējis lietot.

Kad melnie stāvi nozuda sānu durvīs, viņš nokāpa no kanceles un, iekams ugunsdzēsēji bija viņu pamanījuši, iedarbināja sienā apslēptu mehānismu, un nozuda.

Marko Valoni ievilka cigaretes dūmus, kas rīklē asi sajaucās ar tiem, kuri aizvien vēl plūda no ugunsgrēka vietas. Patiesībā viņš bija iznācis ieelpot svaigāku gaisu, kamēr ugunsdzēsēji pabeidza cīņu ar pēdējiem uguns perēkļiem, kas vēl šur tur iegailējās kora labajā spārnā.

Laukums bija norobežots ar barjerām, un karabinieri atvairīja ziņkārīgo pūli, kas gribēja izdibināt, kas īsti noticis katedrālē. Šai pēcpusdienā visu Turinu mocīja neziņa, vai ugunsnelaimē nav cietis tās lielākais dārgums — svētais līķauts.

Valoni bija lūdzis, lai uz notikuma vietu atsūtītie žurnālisti nomierina ļaudis: svētajam līķautam nekas ļauns nav noticis. Taču viņš žurnālistiem bija noklusējis kādu citu faktu. To, ka liesmās gājis bojā cilvēks. Pagaidām mirušā identitāte nebija noskaidrota.

Kārtējais ugunsgrēks. Šķita, uguns vajā veco katedrāli. Taču Valoni nejaušībām neticēja, un Turīnas katedrālē negadījumi notika pārāk bieži: gan laupīšanas mēģinājumi, gan ugunsnelaimes — vismaz trīs pēdējā gadsimta laikā. Vienā no ugunsgrēkiem — tajā, kas izcēlās pēc Pirmā pasaules kara, liesmu izpostītajā vietā tika atrasti arī divi apdeguši līķi. Autopsija noskaidroja, ka abi mirušie bijuši aptuveni divdesmit piecus gadus veci un ka to patiesais nāves cēlonis bijuši pistoles šāvieni. Taču daudz šausminošāks bija kāds cits tiesu medicīnas ekspertu atklājums: mirušajiem nebija mēles. Gan vienam, gan otram tā bija izgriezta. Kāpēc? Un kas viņus nošāva? Nogalināto personības neizdevās noskaidrot. Gadījums palika neatrisināts.

Nedz ticīgie, nedz plašāka sabiedrība nezināja, ka pēdējā gadsimtā svētais līķauts jeb Sindone, kā to mēdza dēvēt, ne reizi vien uz ilgāku laiku ir pametis katedrāli. Varbūt tieši tāpēc tam bija izdevies paglābties no biežajiem nelaimes gadījumiem.

Par patvērumu līķautam bija kalpojis drošs seifs Nacionālajā bankā, kuras pajumti tas pameta tikai uz ostensijām, proti, uz tiem laika sprīžiem, kad līķautu varēja apskatīt un godināt ticīgie. Šādās reizēs vienmēr tika ievēroti visstingrākie drošības pasākumi, taču par spīti visai piesardzībai Sindonei dažkārt bija draudējušas briesmas, nopietnas briesmas.

Valoni vēl labi atcerējās 1997. gada 12. aprīļa ugunsgrēku. Kā lai viņš būtu to aizmirsis, ja tai vēlajā nakts stundā krodziņā ar saviem kolēģiem no Mākslas nodaļas cilāja vīna glāzes, lai atzīmētu kādu svarīgu lēmumu?

Tolaik viņš bija piecdesmit gadu vecs un tikko pārcietis sarežģītu sirds operāciju. Divi infarkti un bīstama operācija bija pietiekami pārliecinoši argumenti, kas mudināja ieklausīties sava kardiologa un piedevām svaiņa Džordžo Markēzi padomos. Ārsts ieteica beidzot pievērsties dolce far mente jeb saldajai laiskas bezdarbības mākslai vai ļaunākajā gadījumā vismaz sameklēt kādu mierīgu un birokrātisku vietiņu, kur darba laikā var arī nesteidzīgi pārlapot avīzes un priekšpusdienā aizstaigāt līdz tuvējam bāram iztukšot kapučīno tasi.

Nelikdamies ne zinis par sievas asarām un lūgšanos, Valoni bija izvēlējies otro variantu. Paola uzstāja, ka viņam jāiet pensijā; centās glaimot vīra pašcieņai un teica, ka viņš jau galu galā ir sasniedzis visaugstāko amatu Mākslas nodaļā un tagad mierīgi var pielikt punktu savai spožajai karjerai un sākt baudīt dzīvi. Jā, Valoni bija Mākslas nodaļas, pareizāk, Mākslas un kultūras pieminekļu aizsardzības nodaļas direktors un pēc vēl augstāka stāvokļa nekāroja. Taču sievas lūgumiem neklausīja. Viņš uzskatīja, ka daudz labāk būs arī turpmāk ik dienas iet uz darbu, pildot kaut vispieticīgākā amata pienākumus, nekā piecdesmit gadu vecumā pārvērsties par norakstītu lūzni. Katrā ziņā viņš nolēma pamest Mākslas nodaļas direktora vietu un tonakt par spīti Paolas un Džordžo iebildu miem svinēja atvadas no saviem kolēģiem. Cilvēkiem, kopā ar kuriem pēdējos divdesmit gadus ik dienas bija pavadījis četrpadsmit, piecpadsmit stundas, atmaskojot viltojumus, ķerot zagļus, vajājot mafiozus, kas nodarbojās ar mākslas darbu kontrabandu, — vienvārdsakot, sargājot neizmērojamo Itālijas kultūras mantojumu.

Mākslas un kultūras pieminekļu aizsardzības nodaļa vienlaikus bija pakļauta gan Kultūras, gan Iekšlietu ministrijai. Te strādāja ne tikai karabinieri, bet arī krietns skaits arheologu, vēsturnieku, ekspertu, kas specializējušies dažs viduslaiku, dažs modernajā, dažs sakrālajā mākslā… Un Valoni šai nodaļai bija ziedojis sava mūža labāko daļu.

Kāpums pa karjeras kāpnēm nebija viegls. Viņa tēvs strādāja benzīna uzpildes stacijā, bet māte bija mājsaimniece. Ģimene dzīvoja no rokas mutē, un Marko skolu varēja pabeigt, tikai pateicoties stipendijām. Māte vēlējās, lai dēls tiek pie stabilas dzīves, lai iegūst drošu amatu, lai strādā kādā valsts iestādē. Un kāds tēva paziņa — policists, kurš ar savu braucamo regulāri iegriezās benzīntankā, — palīdzēja puisim iesniegt dokumentus, lai viņš varētu sākt dienestu Karabinieru spēkos. Kārtības sargātāja pienākumi tomēr nebija Marko īstais aicinājums, tāpēc vēlās vakara stundās pēc darba viņš čakli studēja, galu galā ieguva vēsturnieka diplomu un lūdza, lai viņu pārceļ uz Mākslas nodaļu. Te varēja apvienot abas specialitātes, izmantot gan vēsturnieka zināšanas, gan policista ķērienu, un ar pacietīga darba un veiksmes palīdzību Marko Valoni neatlaidīgi bija virzījies augšup pa karjeras pakāpieniem līdz pašai virsotnei. Viņam patika strādāt, turklāt darba darīšanās viņš bija varējis apceļot puspasaules, bet Itāliju izbraukāt krustām šķērsām!

Romas universitātē Marko bija iepazinies ar Paolu. Meitene studēja viduslaiku mākslu. Tā bija mīlestība no pirmā acu uzmetiena, un dažus mēnešus pēc iepazīšanās abi apprecējās. Nu jau viņu divi bērni bija pieauguši, laulības stāžs — divdesmit pieci gadi. Un viņus varēja minēt par piemēru, ilustrējot vārdu salikumu laimīgs paris.

Paola lasīja lekcijas universitātē un nekad nebija vīram pārmetuši, ka tas pārlieku maz laika atvēl ģimenei. Tikai vienu reizi ilgajos gados viņu attiecības bija aptumšojis nikns strīds. TaS notika toreiz, kad 1997. gada pavasarī viņš bija atgriezies no Turīnas un paziņojis, ka nodaļas direktora amatu tomēr nepametīs. Lai Paola neuztraucas, viņš vairs nebraukāšot apkārt, vairs nešaudīšoties šurpu turpu pa pasauli, viņš būšot tikai direktors — lēnīgs birokrāts. Ārsts paziņoja, ka viņa pacients un radagabals esot pilnīgi jucis. Toties kolēģi par šādu lēmumu bija sajūsmā. Domu par aiziešanu uz mierīgāku darbavietu bija aizdzinusi pārliecība, ka ugunsgrēks katedrālē nav nejaušības izraisīts, lai gan presei viņš bija apgalvojis pretējo.

Un te nu viņš bija: atkal Turinā, lai izmeklētu kārtējā ugunsgrēka apstākļus. Savukārt pirms nepilniem diviem gadiem šeit bijSļ ņoTfcis taupīšanas mēģinājums. Zagli bija izdevies aizturēt tīrās nejaušības pēc. Lai gan varbūt nav pareizi saukt par zagli cilvēku, kuram nav izdevies neko nozagt. Aizturētais bija tukšām rokām, kaut arī nebija šaubu, ka viņa nodomi tikuši iztraucēti. Kāds garīdznieks, kas īstajā brīdī gāja garām katedrālei, bija ievērojis cilvēku, kurš pa galvu pa kaklu bēga projām no dievnama, skanot griezīgiem signalizācijas kaucieniem. Garīdznieks meties pakaļ šim aizdomīgajam tipam, saukdams: "Ķeriet zagli! Ķeriet zagli!", un ar divu anonīmu garāmgājēju — spēcīgu puišu — palīdzību pēc neilgas cīņas bēgli bija izdevies savaldīt. Tomēr neko izdibināt toreiz neizdevās. Zaglim nebija mēles, tā bija prasmīgi izgriezta. Turklāt aizturētajam nebija arī pirkstu nospiedumu: visus pirkstgalus klāja apdegumu rētas. Proti, tas bija cilvēks bez vārda un bez pilsonības. Divu gadu laikā no viņa nebija izspiesta ne kripatiņa informācijas, un viņš joprojām bija ieslodzīts Turīnas cietumā.

Nē, Marko Valoni nejaušām sakritībām neticēja. Un to, ka Turīnas katedrāles "zagļiem" nebija mēles, bet pirkstgalus klāja gludas rētas, par nejaušību uzskatīt nevarēja.

Uguns vajāja svēto līķautu. Valoni tā vēsturi bija izstudējis sīki un smalki un zināja: kopš par svētu uzskatītais audekla gabals ir nonācis Savoju dinastijas īpašumā, tas izglābies no vairākiem ugunsgrēkiem. Piemēram, 1532. gadā naktī no 3. uz 4. decembri aizdegās sakristeja kapelā, kur Savoju dinastijas pārstāvji glabāja savu dārgumu, — liesmas sasniedza arī relikviju, kas tolaik glabājās Austrijas Margaritas dāvinātā sudraba šķirstā.

Pēc gadsimta nākamā ugunsgrēka liesmu mēles gandrīz sasniedza kapelu, kur glabājās svētais līķauts. Nelaimes vietā tika pārsteigti divi vīrieši — tie, redzēdami, ka izbēgt neizdosies, metās liesmās un par spīti mokošajai nāvei neizdvesa ne skaņas. Varbūt arī viņiem nebija mēles? To noskaidrot nekad neizdosies.

Kopš 1578. gadā Savojas bija novietojuši svēto audeklu Turīnas katedrālē, negadījumi sekoja cits citam. Katru gadsimtu vismaz kāds ugunsgrēks un laupīšanas mēģinājums. Un pēdējos gados, kad izmeklēšana tika veikta nopietnāk, visi centieni tik un tā atdūrās strupceļā, jo par vainīgajiem izdevās noskaidrot vienīgi to, ka tiem nav mēles.

Vai tas pats būs sakāms ari par līķi, kas tikko bija nogādāts morgā?

Kāda balss Marko Valoni lika atgriezties realitātē.

—   Sef, ir ieradies kardināls. Jūs jau zināt, viņš tikko atgriezās no Romas… Grib ar jums runāt. Liekas, notikušais viņu ir pamatīgi satriecis.

—    Nav jau nekāds brīnums. Viņam neveicas: pirms nepilniem sešiem gadiem viņa katedrāle jau dega, pirms diviem to mēģināja apzagt, un tagad, re, nākamais ugunsgrēks.

—    Jā, viņš nožēlo, ka piekritis te atkal veikt restaurācijas darbus. Apgalvo, ka šī esot pēdējā reize, jo katedrāle bez jebkādas restaurēšanas esot braši turējusies simtiem gadu, bet tagad visi šie remonti un strādnieku paviršība to aizlaidīšot postā.

Marko iegāja katedrālē pa sānu durvīm, plāksnīte pie kurām vēstīja, ka tieši te meklējami biroji. Trīs vai četri garīdznieki nervozi staigāja Šurpu turpu. Nelielā kabinetā pie rakstāmgalda sēdēja divas pusmūža sievietes, kas izskatījās ārkārtīgi aizņemtas ar steidzamiem darbiem. Pēc Valoni norādījumiem bariņš karabinieru veica mērījumus un ņēma paraugus. Valoni pretī panācās jauns priesteris, kas neizskatījās vecāks par trīsdesmit gadiem. Nostājies iepretī, viņš sniedza roku. Spēcīgs un stingrs rokasspiediens.

—    Es esmu tēvs Ivs.

—    Bet es — Marko Valoni.

—    Jā, es zinu. Nāciet man līdzi, Viņa Eminence jūs gaida.

Garīdznieks atvēra smagas durvis, un Marko iegāja plašā kabinetā,

kura sienas bija apšūtas dārga koka paneļiem. Tās rotāja arī Renesanses laikmeta gleznas: Dievmāte, Kristus, Svētais vakarēdiens… Virs galda mirdzēja smalki darināts sudraba krusts, kas, pēc Marko vērtējuma, bija vismaz trīs gadsimtus vecs. Kardināls bija cilvēks laipnu seju, kurā gan šobrīd bija redzams pēdējo notikumu izraisītais uztraukums.

—    Sēdieties, Valoni kungs.

—    Paldies, Eminence.

—    Stāstiet man, kas noticis. Vai jau ir zināms, kas ir mirušais?

—    Mēs vēl neko droši nezinām, Eminence. Pagaidām visas pazīmes liecina, ka ugunsgrēku izraisījis ar remontdarbiem saistīts īssavienojums.

—   Atkal!

—    Jā, Eminence, atkal… Taču, ja atļausiet, mēs visu izmeklēsim pamatīgi. Paliksim šeit vairākas dienas. Gribu, lai katedrāle tiek pārbaudīta no kupola līdz pašiem pamatiem. Neviens sīkums nedrīkst palikt nepamanīts, un mani vīri izjautās visus, kas pēdējās stundās un arī pēdējās dienās ir uzturējušies katedrālē. Eminence, es vēlētos lūgt jūsu atbalstu…

—   Tas jums jau ir nodrošināts, Valoni kungs. Mēs palīdzējām iepriekšējās reizēs un tāpat darīsim turpmāk. Darbojieties te, cik ilgi nepieciešams. Notikušais ir īsta katastrofa — ir gājis bojā cilvēks, liesmas iznīcinājušas neaizstājamus mākslas darbus un gandrīz sasniegušas Sindoni. Nevaru pat iedomāties, kas notiktu, ja tā būtu sadegusi.

—    Eminence, Sindone…

Valoni, es zinu, ko jūs vēlaties teikt! Gribat man atgādināt, ka ar radioaktīvā oglekļa metodi ir noteikts, ka šis nekādi nav varējis būt audekls, kurā bijušas ietītas Mūsu Kunga miesas, taču miljoniem ticīgo Sindoni uzskata par īstu —vienalga, ko uzrādītu radioaktīvais ogleklis, un Baznīca šo kultu neaizliedz. Turklāt nevajadzētu aizmirst, ka zinātnieki joprojām nespēj izskaidrot, kā uz audekla parādījies attēls, ko uzskatām par Mūsu Kunga nospiedumu, un…

—   Atvainojiet, Eminence, man nenāk ne prātā apšaubīt līķauta reliģisko vērtību. Biju dziļi satriekts, kad redzēju to pirmoreiz. Un uz līķauta redzamais cilvēka stāvs savu iespaidu nav zaudējis.

—    Un tātad?

—    Gribēju jums jautāt, vai pēdējās dienās, pēdējos mēnešos nav noticis kaut kas savāds. Kaut vai šķietami nenozīmīgs sīkums, kas tāda vai citāda iemesla dēļ piesaistījis jūsu uzmanību.

—    Laikam gan nē. Tiešām, nē. Kopš tās reizes pirms diviem gadiem, kad notika mēģinājums aplaupīt galveno altāri, te viss bijis mierīgi.

—    Padomājiet, Eminence, padomājiet.

—    Par ko lai es domāju? Kad esmu Turinā, ik rītu astoņos katedrālē celebrēju misi. Svētdienās pusdienlaikā. Diezgan daudz laika pavadu Romā, un arī šodien biju Vatikānā, kad mani informēja par ugunsgrēku. Aplūkot svēto līķautu ierodas svētceļnieki no visas pasaules. Pirms divām nedēļām, neilgi pirms sākās remontdarbi, te uzturējās franču, angļu un amerikāņu zinātnieku grupa, kas veica jaunus pētījumus un…

—    Kas tie bija par zinātniekiem?

—    Cienījamu profesoru grupa. Visi pēc ticības katoļi, un visi stingri pārliecināti, ka par spīti rezultātiem, kas iegūti analīzēs ar radioaktīvo oglekli, Sindone patiesi ir audekls, kurā ievīstīja Kristus miesas.

—    Vai kāds no šiem zinātniekiem īpaši piesaistīja jūsu uzmanību?

—    Nē, nedomāju vis. Es viņus pieņēmu savā kabinetā Bīskapa pilī. Kādu stundu sarunājāmies, tad piedāvāju viņiem uzkodas un atspirdzinājumus. Viņi izklāstīja man savus argumentus, kāpēc radioaktīvā oglekļa metode nav uzskatāma par ticamu. Būtībā tas arī ir viss.

—    Vai kāds no šiem profesoriem atšķīrās no pārējiem?

—    Redziet, Valoni kungs, es jau daudzus gadus uzņemu zinātniekus, kuri pēta līķautu, jūs taču zināt, ka Baznīca vienmēr ir bijusi pretimnākoša un šādus pētījumus ir atbalstījusi. Visi šai pēdējā profesoru grupā bija ļoti simpātiski cilvēki. Jāatzīst, ka tikai viens no viņiem, doktors Bolārs, izturējās atturīgi un bija daudz nerunīgāks par saviem kolēģiem. Gluži vienkārši viņš uztraucās, ka mūsu katedrālē atkal iecerēti restaurācijas darbi.

—    Kāpēc?

—    Un jūs vēl jautājat, Valoni kungs! Profesors Bolārs ir zinātnieks, kurš jau gadiem ilgi sadarbojas ar mums Sindones glabāšanas jautājumos, viņš baidās, ka relikvija tiek pakļauta nevajadzīgam riskam. Es viņu pazīstu jau daudzus gadus — nopietns cilvēks, apdāvināts zinātnieks un krietns katolis.

—    Vai atceraties, kādos gadījumos viņš šeit ir ieradies?

Viņš te ir bijis neskaitāmas reizes, es jau teicu, ka viņš sadarbojas ar Baznīcu. Un gadījumos, kad Sindoni pētīt ierodas citi zinātnieki, mēs esam paraduši ataicināt šurp arī Bolāru — viņa uzdevums ir gādāt, lai līķautam netiktu nodarīti kādi bojājumi. Galu galā mūsu arhīvā ir reģistrēti visi zinātnieki, kas mūs ir apmeklējuši un nodarbojušies ar Sindoni: cilvēki no NASA, tas krievs… kā nu viņu sauca? Neatceros uzvārdu… Nekas… Visi slavenie pētnieki — Bārnets, Haineks, Tamburelli,

Tite, Gonella! Kurš gan visus var paturēt prātā? Ak, jā, nevajadzētu aizmirst Volteru Makkronu, pirmo zinātnieku, kurš paziņoja, ka šis audekls nav Mūsu Kunga Kristus līķauts. Makkrons pirms dažiem mēnešiem nomira, lai miers viņa dvēselei.

Marko domas vēl un vēlreiz atgriezās pie pieminētā doktora Bolāra. Viņš nezināja, kāpēc, taču juta, ka par šo profesoru vajadzētu izdibināt ko vairāk.

—    Vai varat man pateikt datumus, kuros šeit uzturējās doktors Bolārs?

—    Jā, protams, bet kāpēc? Doktors Bolārs ir cienījams zinātnieks, un es nesaprotu, kādā veidā viņš varētu būt saistīts ar jūsu izmeklēšanu…

Marko apzinājās, ka nedrīkst karciinālam skaidrot, ka šādus jautājumus uzdot liek instinkts vai neskaidra nojausma. Droši vien nav īpaši gudri uzstājīgi censties ievākt ziņas par cilvēku tikai tāpēc, ka tas bijis nerunīgāks par citiem. Tā nu viņš nolēma būt prātīgāks un palūdza kardinālam sarakstu, kurā būtu uzskaitītas visas zinātnieku grupas, kas ieradušās Turinā pētīt svēto līķautu, kā arī būtu precīzi norādīti šo apmeklējumu datumi.

—    Cik ilgu laikaposmu jūs vēlaties aptvert? — jautāja kardināls.

—Ja iespējams, pēdējos divdesmit gadus.

—    Divdesmit gadus?! Sakiet, ko īsti jūs meklējat?

—    Nezinu, Eminence, nezinu.

—    Jūs taču saprotat, ka es vēlētos dzirdēt paskaidrojumus, kā, jūsuprāt, ugunsgrēki, kas plosījušies šajā katedrālē, ir saistīti ar Sindoni un zinātniekiem, kas to pētījuši. Jau gadiem ilgi jūs ietiepīgi apgalvojat, ka visu katedrālē notikušo negadījumu mērķis esot Sindone, bet es, dārgais Marko, nekādi nespēju tam noticēt. Kurš gan varētu gribēt iznīcināt svēto līķautu? Kāpēc? Bet, ja runājam par laupīšanas mēģinājumiem, jūs pats zināt, ka ikviens no šīs katedrāles iekārtas priekšmetiem ir veselas bagātības vērts un ka netrūkst negodīgu cilvēku, kas nejūt bijību pat pret Dieva namu. Es nebeidzu aizlūgt par tiem nelaimīgajiem, kas mēģinājuši aplaupīt mūsu katedrāli.

—    Jums noteikti ir taisnība. Taču domāju, ka jūs man piekritīsiet: nav gluži normāli, ka dažos no negadījumiem — lai būtu, sauksim tos tā — ir iesaistīti cilvēki, kam izgriezta mēle un nodedzināti pirkstu spil ventiņi. Vai sagādāsiet man sarakstu? Savā ziņā tā ir tikai formalitāte, taču es gribētu, lai nekas nepaliktu nepārbaudīts.

—    Pilnīgi piekrītu, ka tas nav normāli. Šie apstākļi uztrauc Baznīcu. Es vairākas reizes esmu diskrēti apmeklējis to nabaga nelaimīgo, kurš pirms diviem gadiem tika arestēts pēc laupīšanas mēģinājuma. Viņš apsēžas man pretī un paliek absolūti bezkaislīgs, it kā nesaprastu ne vārda no manis teiktā. Es, protams, savam sekretāram, tam jaunajam garīdzniekam, kurš jūs pavadīja līdz manam kabinetam, pateikšu, lai sagatavo jūsu prasīto informāciju un nodod to jums, cik drīz vien iespējams. Tēvs īvs ir ļoti izdarīgs, viņš pie manis strādā tikai sešus mēnešus, kopš nomira mans iepriekšējais palīgs. Jāatzīst: kopš mana sekretāra pienākumus uzņēmies tēvs īvs, es beidzot varu atvilkt elpu. Viņš ir gudrs, apķērīgs, diskrēts, dievbijīgs, runā vairākās valodās…

—    Viņš ir francūzis?

—    Jā, francūzis, taču viņa itāļu valoda, kā jau droši vien ievērojāt, ir perfekta. Starp citu, tikpat labi viņš pārvalda arī angļu, vācu, arābu, aramiešu valodu un ivritu…

—    Kas jums viņu ieteica, Eminence?

—   Mans draugs, Valsts sekretāra vietnieka palīgs, monsinjors Obrī, ļoti īpašs cilvēks.

Marko nodomāja, ka vairums Baznīcas cilvēku, ko viņam gadījies iepazīt, ir izrādījušies ļoti īpaši, — sevišķi jau tie, kuri darbojās Vatikānā. Taču savas pārdomas viņš paturēja pie sevis un klusēdams vēroja kardinālu, kas, viņaprāt, bija godīgs vīrs, daudz gudrāks un atjautīgāks, nekā lika manīt, turklāt apbrīnojami talantīgs diplomāts.

Kardināls nocēla telefona klausuli un aicināja ienākt tēvu Ivu. Durvis atvērās jau nākamajā mirklī.

—    Nāciet, nāciet iekšā. Jūs jau pazīstat Valoni kungu. Viņš vēlas, lai sagatavojam viņam informāciju par visām pētnieku grupām, kas pēdējo divdesmit gadu laikā ir apmeklējušas Sindoni. Tāpēc ķerieties pie darba, jo manam draugam Marko šis saraksts ir vajadzīgs nekavējoties.

Iekams uzdot jautājumu, tēvs īvs nopētīja Marko Valoni.

—   Atvainojiet, Valoni kungs, vai jūs varētu pateikt, ko īsti meklējat?

—   Tēvs Iv, Valoni kungs pats to nezina. Taču viņš vēlas noskaidrot, kādi cilvēki pēdējos divdesmit gados ir bijuši saistīti ar Sindoni, un mēs viņam palīdzēsim.

—    Eminence, es, protams, centīšos visus vajadzīgos datus sagādāt pēc iespējas drīzāk, taču ātri tas neies, jo lielākā daļa dokumentu vēl nav digitalizēta un man vajadzēs pārmeklēt arhīvus.

—   Neuztraucieties, tēvs, — atbildēja Valoni. — Es varu dažas dienas pagaidīt, taču, jo ātrāk saņemšu sarakstu, jo labāk.

—   Eminence, vai drīkstu jautāt, kāds svētajam līķautam ir sakars ar ugunsgrēku?

—   Ak! Es jau gadiem ilgi Valoni kungam jautāju, kāpēc ik reizes, kad mums šeit notiek kāda nelaime, viņš apgalvo, ka tā ir ļaunprātība, ko kāds ir vērsis pret Sindoni.

—    Ak Dievs! Pret Sindoni?

Valoni nopētīja tēvu īvu. Pēc priestera viņš neizskatījās vai, pareizāk sakot, nemaz nelīdzinājās vairumam garīdznieku, kurus pazina Valoni, — un tādu pazīšanos, dzīvojot un strādājot Romā, nebija maz.

Tēvs īvs bija gara auguma, slaids, atlētisks — viņš noteikti nodarbojās ar kādu sporta veidu. Šim jaunajam vīrietim nebija raksturīgs mīksti puiciskais tuklums, iezīme, kas sabojā daudzu garīdznieku ārieni un kam par cēloni ir šķīsta dzīve un bagātīgs uzturs. Ja tēvs īvs nenēsātu kolārkreklu, viņu varētu noturēt par liela uzņēmuma menedžeri, kas rūpējas par savu izskatu un daudz laika atvēl sportam.

—    Jā, tēvs, — teica kardināls, — pret Sindoni. Taču, par laimi, Dievs to sargā, jo līdz šim nekādus bojājumus tā nav cietusi.

—    Es vienkārši vēlos pārbaudīt visu, ko vien iespējams pārbaudīt šajā katedrālē, kur negadījumi notiek pārāk bieži. Tēvs Iv, ņemiet manu vizītkarti. Uzrakstīšu arī sava mobilā numuru. Zvaniet, kad saraksts būs gatavs. Un, ja jums prātā ienāk kāds fakts, kas, jūsuprāt, varētu noderēt izmeklēšanā, zvaniet, būšu jums pateicīgs.

—    Protams, Valoni kungs, noteikti piezvanīšu.

Iezvanījās mobilais, un Marko nekavējoties atbildēja. Tiesu mediķis runāja skaidru valodu: katedrālē sadegušais cilvēks bija aptuveni trīsdesmit gadu vecs vīrietis, metru un septiņdesmit piecus centimetrus garš, kalsnas miesasbūves. Jā, un mēles viņam nebija.

—    Jūs esat pārliecināts, doktor?

—   Tikpat pārliecināts kā par to, ka šis cilvēks ir stipri apdedzis. Līķim nav mēles, un tā nav sadegusi ugunsgrēka laikā. Mēle viņam ir ekstirpēta agrāk — nejautājiet, kad tieši tas noticis, jo ķermenis ir tādā stāvoklī, ka to noteikt vairs nav iespējams.

—    Vai vēl kautļkas, doktor?

—    Nosūtīšu jums pilnīgu ziņojumu. Kā jau lūdzāt, piezvanīju, tikko autopsija bija pabeigta.

—    Vai jums nebūs iebildumu, ja vēlāk pie jums iegriezīšos?

—    Protams, ne. Būšu te visu dienu, nāciet, kad vien vēlaties.

* * *

— Marko, kas noticis?

—    Nekas.

—    Nemelo, šef. Es tevi pazīstu pietiekami labi un redzu, ka neesi omā.

—    Pats nezinu, kas man neliek mieru, Džuzepe.

—    Zinu, zinu. Domāju, ka tev tāpat kā mums šķiet, ka esam uzdūrušies kādai citai pasaulei. Es jau palūdzu, lai Minerva pameklē, vai internetā nav atrodamas kādas ziņas par sektu, kam pieņemts izgriezt mēles un nodarboties ar zagšanu. Izklausās pēc pilnīgām muļķībām, tomēr mums jāskatās visos virzienos, un interneta plašumus neviens neprot pārmeklēt labāk par Minervu.

—    Labi jau, labi. Pastāsti, ko esat noskaidrojuši.

—    Pirmkārt, katedrālē nekā netrūkst. Nekas nav nozagts. Antonīno un Sofija apgalvo, ka viss ir savā vietā: gleznas, svečturi, koka skulptūras… vienvārdsakot, nav aiztikts nekas no dārgumiem, kuri glabājas katedrālē. Šis tas, protams, ir cietis ugunī. Sadegusi labās puses kancele, tāpat ticīgo soli. No vienas astoņpadsmitā gadsimta koka Madonnas atlikuši tikai pelni.

—    Gan jau tas viss būs izlasāms ziņojumā.

—   Jā, bet ziņojums vēl nav gatavs. Pjetro vēl nav atgriezies no katedrāles. Viņš pratināja strādniekus, kas vilka jauno elektroinstalāciju. Šķiet, ugunsgrēku izraisījis īssavienojums.

—    Atkal īssavienojums.

—   Jā, šef, tieši tāpat kā deviņdesmit septītajā gadā. Pjetro runāja arī ar cilvēkiem no uzņēmuma, kas veic remontdarbus, un palūdza, lai Minerva sagādā visas iespējamās ziņas par firmas īpašniekiem un, ja jau viņai tāds darbiņš patīk, pie reizes lai sameklē ari informāciju par strādniekiem. Daži no viņiem ir imigranti, par tiem ko noskaidrot būs grūtāk. Kopā ar Pjetro izjautājām visus bīskapa kancelejas darbiniekus. Izrādās, tai brīdī, kad izcēlās ugunsgrēks, katedrālē neviena nav bijis. Trijos pēcpusdienā tā vienmēr ir slēgta, un arī strādniekiem bija pusdienu pārtraukums.

—    Mums ir viena cilvēka līķis. Vai viņam ir bijuši kādi līdzzinātāji?

—   To mēs nezinām, taču ļoti iespējams, ka viņš nebija viens. Maz ticams, ka zaglis vienatnē sagatavo un paveic ielaušanos Turīnas katedrālē. Ja nu vienīgi tas ir bijis cilvēks, kurš strādā ar konkrētiem pasūtījumiem un katedrālē bijis ieradies pēc kāda noteikta mākslas darba, zinādams, ka spēs to iznest arī viens pats. Taču pagaidām mēs to nezinām.

—    Bet, ja viņš nebija viens, kur palikuši viņa biedri?

Marko bridi klusēja. Vieglais nelabums, kas bija iemeties pakrūtē, bija tipiska uztraukuma pazīme. Paola mēdza apgalvot, ka līķauts esot viņa apsēstība, un droši vien sievai bija taisnība. Marko nespēja atbrīvoties no domām par cilvēkiem bez mēles. Viņš bija pārliecināts, ka ir kāda sīka detaļa, kas paslīdējusi garām viņa uzmanībai. Ka būtu atrodams pavediena gals, aiz kura pavelkot, atpiņķerētos viss neskaidro notikumu mudžeklis. Viņš dosies uz Turīnas cietumu un apciemos mēmo. Kardināls bija teicis, ka viņa apmeklējumu laikā mēmais sēžot tik vienaldzīgi, it kā neko nesaprastu. Tās taču ari varētu būt pēdas: varbūt mēmais nav itālis un teikto patiešām nesaprot. Pirms diviem gadiem viņi bija pārliecinājušies, ka apcietinātais runāt nespēj un neizrāda nekādu vēlēšanos sazināties citādi. Jā, Marko aizbrauks uz cietumu — mēmais ir vienīgās pēdas, bet viņš, idiots tāds, visu šo laiku par tām nav licies ne zinis.

Aizdedzinādams nākamo cigareti, viņš nolēma piezvanīt Džonam Berijam, Savienoto Valstu vēstniecības kultūras atašejam. Patiesībā Džons bija slepenā dienesta aģents, kā jau vairums kultūras atašeju visas pasau Ies vēstniecībās. Valdības nav apveltītas ar īpaši radošu iztēli, kad jāpiemeklē kāds aizsegs saviem aģentiem ārvalstīs.

Džons bija lielisks cilvēks, kaut arī strādāja CIP Analīzes un vērtējumu nodaļas labā. Viņš nebija aģents, kas pats ievāc informāciju, — viņš to ieguva no izlūkiem, analizēja, interpretēja un rezultātus sūtīja uz Vašingtonu. Marko ar Džonu bija draugos jau daudzus gadus, un šī draudzība bija nostiprinājusies darba attiecībās, jo daudziem nolaupītajiem mākslas priekšmetiem bija lemts nokļūt pie bagātiem ziemeļamerikāņiem, kuri, iemīlējušies kādā konkrētā mākslasdarbā, gribēdami izdabāt savai godkārei vai arī šādi kārtodami biznesa jautājumus, bija gatavi maksāt par zagtu preci. Un bieži zādzības notika pēc pasūtījuma.

Džons nekādi neatbilda stereotipiem par amerikāni un CIP darbinieku. Viņš bija ieguvis doktora grādu mākslas vēsturē Hārvarda universitātē, un, tāpat kā Marko, viņam bija pāri piecdesmit, bet sešdesmit vēl nebija apritējuši. Un viņš bija iemīlējies Eiropā. Viņa sieva, angļu arheoloģe Liza, bija apburoša sieviete. Patiesībā īpaši skaista viņa nebija, taču visus aizrāva un savaldzināja viņas dzīvesprieks un enerģija. Liza bija iedraudzējusies ar Paolu, un reizēm viņi četratā kopīgi pavakariņoja un pat bija pavadījuši dažas kopīgas nedēļas nogales Kapri.

Jā, tiklīdz atgriezīsies Romā, viņš piezvanīs Džonam. Un arī Santjago Himenesam, Eiropola pārstāvim Itālijā, izdarīgam un simpātiskam spānim, ar kuru Marko ari bija draudzīgas attiecības. Viņš abus uzaicinās pusdienās. Varbūt viņi pratīs palīdzēt meklējumos, lai gan Marko pats vēl nezināja, ko īsti vajadzētu meklēt.

3

Hosars pievērsa skatienu Jeruzalemes mūriem. Pirmie rīta saules stari pārvērta zeltā gan akmens sienas, gan tuksneša smiltis, liekot piemiegt apžilbušās acis.

Četru vīru pavadīts, Hosars nesteidzīgi virzījās uz Damaskas vārtiem, pa kuriem uz tirgu jau gāja tuvākās apkaimes zemnieki, bet pilsētu pameta karavānas, kas devās pēc sāls.

Jeruzalemes mūrus sargāja pulks Romas armijas kājnieku.

Hosars ilgojās drīzāk sastapt Jēzu. Šis cilvēks izstaroja kaut ko īpašu: spēku, maigumu, stingrību, žēlsirdību.

Hosars ticēja Jēzum, ticēja, ka tas ir Dieva Dēls. Un ticēja ne jau tikai tāpēc, ka pats savām acīm bija redzējis, kā Jēzus dara brīnumus, — nē, ticībai bija daudz svarīgāks iemesls: mirklī, kad Jēzus tev pievērsa skatienu, tu juti, ka šis skatiens pārvar visu cilvēcisko un ietiecas daudz dziļāk, un tu zināji, ka viņš spēj tevi lasīt kā grāmatu, ka viņam neizdibināmas nepaliek pat tavas visslēptākās domas. Tomēr Jēzus nelika izjust kaunu par to, ka esi tāds, kāds esi, — viņa acīs bija izpratne un piedošana.

Hosars mīlēja savu valdnieku Abgaru, kas pret viņu vienmēr bija izturējies kā pret brāli. Abgaram viņš varēja pateikties par savu augsto stāvokli un bagātībām. Taču, ja Jēzus nepieņems Abgara uzaicinājumu doties uz Edesu, viņš, Hosars, dosies pie sava valdnieka un izlūgsies tam atļauju atgriezties Jeruzalemē un sekot Nācarietim. Viņš bija gatavs atteikties no savām mājām, īpašumiem, labklājības. Hosars sekos Jēzum,

dzīvos saskaņā ar viņa mācīto. Jā, lēmums bija pieņemts.

* * *

Hosars devās uz kāda pazīstama jūda, Sāmuila, namu, kur par nelielu samaksu varēja dabūt naktsmājas un ēdienu. Tikko par naktsmītni būs samaksāts un zirgi padzirdīti un pabaroti, viņš dosies meklēt Jēzu. Vispirms aizies uz Marka vai Lūkas mājām, tur kāds noteikti mācēs pateikt, kur Jēzus atrodams. Nebūs viegli pierunāt Nācarieti doties uz Edesu, taču viņš, Hosars, centīsies iestāstīt, ka ceļš nemaz nav tik tāls un turklāt Jēzus, izārstējis viņa valdnieku, varēs atgriezties Jeruzalemē, ja vien negribēs palikt un kopīgi ar Abgaru valdīt Edesā.

Izgājis no Sāmuila nama, Hosars turpat uz ielas nopirka dažus ābolus no kācia trūcīga klibiķa, pie reizes apvaicādamies, kas jauns noticis Jeruzalemē.

—    Ko tu gribi, lai es tev stāstu, svešiniek? Saule kā allaž uzlec austrumos un noriet rietumos. Un romieši… Tu taču neesi romietis? Nē, nē, neesi ģērbies kā viņi un arī runā pavisam citādi. Par godu savam imperatoram romieši mums ir uzlikuši jaunus nodokļus, tāpēc Pilāts baidās no nemieriem un cenšas noskaņot sev par labu Tempļa priesterus.

—    Un ko tu zini par Jēzu no Nācaretes?

—    Ha! Arī tu jautā pēc viņa! Vai tik neesi spiegs?

—    Nē, labais cilvēk, es neesmu spiegs, esmu parasts ceļinieks, kas dzirdējis par Nācarieša paveiktajiem brīnumiem.

—    Ja esi slims, viņš tevi izdziedēs. Pēdējā laikā daudzi apgalvo, ka Nācarietis viņus izārstējis ar vieglu pirkstu pieskārienu.

—    Tu tam netici?

—    Kungs, es strādāju no ausmas līdz tumsai, kopju savu dārzu un pārdodu ābolus. Man jāuztur sieva un divas meitas. Gribēdams būt labs jūds, es ievēroju visus bauslības likumus, kādus vien varu, un ticu Dievam. Bet neņemos spriest, vai Nācarietis ir Mesija, kā daži runā, vai tomēr nav. Es nezinu. Taču varu tev, svešiniek, pastāstīt, ka priesteri viņu necieš un arī romiešiem viņš nepatīk, jo Jēzus nebaidās to varas, viņš izaicina gan vienus, gan otrus. Jēzum tas var beigties gaužām ļauni.

—    Vai zini, kur viņš ir?

—   Viņš jau allaž klejo šurpu turpu kopā ar saviem mācekļiem. Daudz laika viņi pavada tuksnesī. Es nezinu, tu vari pavaicāt tam ūdenstirgotājam, kas stāv, pavei, uz ta ielas stūra. Viņš ir Jēzus sekotājs. Agrāk bija mēms, bet tagad runā, Nācarietis viņu izdziedēja.

Hosars izmeta līkumu pa pilsētu, līdz nonāca pie Marka mājas. Tur viņam pateica, ka Jēzus šobrīd droši vien ir atrodams pie dienvidu mūriem, kur sludina pūlim.

Pavisam drīz Hosars ieraudzīja Nācarieti. Ģērbies vienkāršā tunikā, tas runāja ar saviem sekotājiem vienlaikus stingrā un maigā balsī.

Hosars sajuta Jēzus skatienu. Jēzus bija viņu pamanījis, uzsmaidīja viņam un pamāja, aicinot tuvāk.

Kad Hosars nostājās līdzās, Jēzus viņu apskāva un norādīja ar roku, mudinot piesēst blakus. Jānis, jaunākais no mācekļiem, pavirzījās sāņus, atbrīvodams vietu līdzās Skolotājam.

Tā aizritēja viss rīta cēliens, bet, kad saule bija uzkāpusi visaugstākajā debesu punktā, Jūda, ari viens no Jēzus mācekļiem, izdalīja visiem maizi, vīģes un ūdeni. Viņi ēda mierā un klusumā. Pēc tam Jēzus piecēlās, lai izlocītu kājas, un Hosars viņam sekoja.

—    Kungs, — Hosars čukstēja, — es atnesu tev vēstuli no mana valdnieka, Edesas Abgara.

—    Ko tad Abgars vēlas, mans labais Hosar?

—    Viņš ir slims, kungs, un lūdz, lai tu viņam palīdzi. Un arī es tevi lūdzu, jo Abgars ir krietns cilvēks un labs valdnieks, pavalstnieki augstu vērtē viņa taisnīgumu. Edesa ir maza pilsēta, taču Abgars labprāt tajā valdītu kopā ar tevi.

Ejot Jēzus nolaida plaukstu uz Hosara delma. Un Hosars jutās pagodināts, izredzēts, ka var būt tik tuvu šim cilvēkam, kuru patiesi uzskatīja par Dieva Dēlu.

—    Izlasīšu vēstuli un atbildēšu tavam valdniekam.

Tonakt Hosars arī vakariņas ieturēja kopā ar Jēzu un viņa mācekļiem, ko satrauca ziņas par priesteru arvien pieaugošo naidīgumu. Kāda sieviete,

Marija Magdalēna, tirgū bija dzirdējusi runājam, ka priesteri mudinot romiešus sagūstīt Jēzu, jo tas esot nemiera cēlājs un kūdot tautu uz dumpi pret Romas varu.

v

Jēzus klausijas klusēdams un mierīgi ēda. Šķita, ka visu šeit pārrunāto viņš zinājis jau iepriekš, it kā neviena no mācekļu atnestajām ziņām viņam nebūtu nekāds jaunums. Bet vēlāk Jēzus runāja par piedošanu, par to, ka jāpiedod pāridarītājiem, ka jājūt tiem līdzi. Mācekļi iebilda, ka esot grūti piedot cilvēkam, kurš tev nodarījis ļaunu, un tikpat grūti esot savaldīties un neatbildēt uz apvainojumiem.

Taču Jēzus, viņus uzklausījis, skaidroja, ka piedošana vislielāko atvieglojumu nes aizvainotā un cietušā dvēselei.

Vakariņu beigās Jēzus ar skatienu sameklēja Hosaru un aicināja viņu pienākt tuvāk, lai varētu atdot tam vēstuli.

—    Hosar, te būs mana atbilde Abgaram.

—    Kungs, tu nejāsi man līdzi?

—    Nē, Hosar, es nejāšu tev līdzi. Es nevaru doties tev līdzi uz Edesu, jo man jāpilda Tēva griba. Es nosūtīšu pie Abgara vienu no saviem mācekļiem. Taču tavs valdnieks redzēs mani Edesā un, ja viņam būs ticība, taps dziedināts.

—    Kuru tu sūtīsi pie viņa? Un kā gan iespējams, ka tu, kungs, paliksi šeit, bet Abgars tevi redzēs Edesā?

Jēzus pasmaidīja un, ielūkodamies dziļi Hosaram acīs, teica:

—    Vai tad tu man neseko un neklausies manos vārdos? Pie Abgara dosies tu, un tavs valdnieks izveseļosies un redzēs mani Edesā, kad es vairs nebūšu šai pasaulē.

Hosars viņam ticēja.

* * *

Spoža saule pa šauru lodziņu lēja savu gaismu istabā, kur Hosars rakstīja vēstuli Abgaram, kamēr iebraucamās sētas saimnieks gatavoja ceļamaizi vīru četrotnei, kas šo vēstuli vedīs uz Edesu.

"No Hosara Abgaram, Edcsas valdniekam.

Kungs, mani pavadoņi tev nogādās Nācarieša atbildi. Es tevi lūdzu, valdniek, tici viņam, jo viņš apgalvo, ka tu tapsi dziedināts. Es zinu, ka viņš paveiks brīnumu, tikai nejautā man, kā un kad tas notiks.

Lūdzu tev atļauju palikt Jeruzalemē kopā ar Jēzu. Mana sirds teic, ka man jāpaliek šeit, līdzās viņam. Gribu klausīties viņa vārdos un, ja viņš to atļaus, kļūt par pazemīgāko no viņa mācekļiem. Visu, kas man pieder, man esi devis tu, valdniek, tāpēc rīkojies ar maniem īpašumiem, manu māju, maniem vergiem, izdali manu mantu trūkumcietējiem. Es palikšu šeit, un, lai sekotu Jēzum, man neko daudz nevajag. Jūtu, ka visdrīzākajā laikā kaut kas notiks, jo Tempļa priesteri ienīst Jēzu, kurš apgalvo, ka ir Dieva Dēls, un atšķirībā no viņiem dzīvo, ievērodams visus jūdu likumus.

Es tevi lūdzu, mans valdniek, saproti jel mani un ļauj man piepildīt savu likteni."

Abgars lasīja Hosara rakstīto, un viņu pārņēma rūgtums un vilšanās. Jūds neieradīsies Edesā, un arī Hosars izlēmis palikt Jeruzalemē.

Hosara pavadoņi bija steigušies bez atpūtas, lai drīzāk atdotu valdniekam abas vēstules. Pirmo Abgars bija izlasījis Hosara vēstījumu un tūlīt ķersies pie Jēzus vēstules, taču viņa sirds jau bija atmetusi visas cerības, un patiesībā tagad viņam bija gluži vienalga, ko gribējis pateikt Nācarietis.

Istabā ienāca valdniece un uzmeta Abgaram norūpējušos skatienu.

—    Dzirdēju, ka pienākušas ziņas no Hosara.

—    Tā ir. Jūds pie manis neieradīsies. Un Hosars lūdz atļauju palikt Jeruzalemē un grib, lai viņa mantu izdala nabagiem. Viņš ir kļuvis par Jēzus mācekli.

—   Vai tiešām šis cilvēks ir tik īpašs, ka Hosars ir gatavs atteikties no visa, lai varētu viņam sekot? Ari es gribētu viņu iepazīt.

—   Tu arī gribi mani pamest?

Kungs, tu zini, ka cs nemūžam to nedarīšu, taču ticu, ka Jēzus ir kāds dievs. Ko viņš tev raksta vēstulē?

Vēl neesmu pārlauzis zīmogu. Pagaidi, tūlīt tev nolasīšu.

"Esi svētīts, Abgar, tu, kas tici man, kaut neesi mani sastapis.

Jo par mani ir rakstīts: tie, kuri viņu redzēs, viņam neticēs, bet tie, kuri nebūs redzējuši, ticēs un iemantos dzīvību.

Tu lūdzi, lai dodos uz tavu pilsētu, taču man jāpaliek šeit un vispirms jāizpilda viss, kā dēļ esmu sūtīts, bet pēc tam, kad viss būs izpildīts, jāatgriežas pie Tā, kurš mani sūtījis.

Un, kad būšu atgriezies pie Viņa, raidīšu pie tevis vienu no saviem mācekļiem, lai tas tevi izdziedē un rāda tev un tavai saimei ceļu uz dzīvību." [2]

—    Mans valdniek, jūds tevi izārstēs.

—    Kā tu vari būt tik pārliecināta?

—   Tev jātic! Mums jātic un jāgaida…

—Jāgaida… Vai tad tu neredzi, kā slimība no dienas dienā mani saposta arvien vairāk? Ar katru dienu jūtos vārgāks un vārgāks, drīz cs nedrīkstēšu rādīties acīs pat tev. Zinu, ka pavalstnieki jau izplata ļaunas valodas un mani ienaidnieki nepacietīgi berzē rokas un čukst mūsu dēlam Maanu, ka drīz viņš būs valdnieks.

—   Tava stunda vēl nav pienākusi, Abgar. Es zinu.

4

Minervas dziedošo baisi mobilajā telefonā izķēmoja traucējumi.

—    Pagaidi, es labāk tev pārzvanīšu no biroja, — ierosināja Sofija.

Turīnas karabinieru galvenajā pārvaldē Mākslas nodaļai bija atvēlēti

divi kabineti, tāpēc, kad Marko ar savu komandu ieradās šai pilsētā, viņu rīcībā bija pietiekami ērtas darba vietas.

—    Nu, saki, ko gribēji, Minerva, — jau pēc mirkļa mudināja Sofija. — Šefs nav uz vietas, viņš jau no paša rīta aizbrauca uz katedrali un teica, ka palikšot tur vismaz līdz pusdienlaikam.

—    Viņa mobilais ir izslēgts, visu laiku atsaucas automātiskais atbildētājs.

—    Viņš izturas diezgan dīvaini. Bet tu jau zini, ka viņš gadiem ilgi apgalvo, ka līķautu kāds gribot iznīcināt. Reizēm man šķiet, ka viņam ir taisnība. Iedomājies, cik daudz Itālijā ir baznīcu un katedrāļu, bet visas nelaimes uzbrūk tikai Turinai — ja pareizi atceros, vismaz pusducis laupīšanas mēģinājumu, vairāki un cits par citu smagāki ugunsgrēki. Kā lai te neuzmācas aizdomas? Un tad vēl tie mēmie! Tu taču piekritīsi, ka ir drausmīgi uzzināt, ka atrastajam līķim nav mēles un pirkstu spilventiņu. Kārtējais cilvēks bez identitātes.

—    Marko man lūdza, lai pameklēju ziņas par kādu sektu, kurā pieņemts izgriezt mēles. Viņš teica, ka pat jums, vēsturniekiem, kaut kas vienmēr var paslīdēt garām nepamanīts vai aizmirsties. Meklēju, taču neatradu itin neko. Pagaidām man ir izdevies tikai noskaidrot, ka uzņēmums, kurš katedrālē veic remontdarbus, Turīnā darbojas jau sen — vairāk nekā četrdesmit gadu — un pasūtījumu tam nekad nav trūcis.

Galvenais klients ir Baznīca. Pēdējos gados tieši viņi ir nomainījuši elektroinstalāciju vairumā apgabala baznīcu un klosteru, tāpat arī pārbūvējuši kardināla māju. Uzņēmums ir akciju sabiedrība, taču uzzināju, ka viens no galvenajiem akcionāriem ir kāds svarīgs uzņēmējs, kurš darbojas gan ķīmiskajā, gan aviorūpnieclbā… Būtībā šis celtniecības un restaurācijas uzņēmums salīdzinājumā ar visu pārējo viņam ir tikai tāds nieks.

—    Kas viņš tāds ir?

—    Umberto D'Alakva. Viņa vārds ekonomikas laikrakstos parādās teju katru dienu. Finanšu haizivs, kas, kā redzi, ir saistīta arī ar visādiem vadu vilcējiem un cauruļu licējiem. Interesanti, ka viņš ir bijis akcionārs arī daudzās citās sabiedrībās, no kurām daļa vairs nepastāv, bet kuras tā vai citādi bijušas saistītas ar Turīnas katedrāli. Tu taču zini, ka pirms lielā deviņdesmit septītā gada ugunsgrēka ir bijuši arī citi. Viens izcēlās astoņdesmit trešā gada septembrī, dažus mēnešus pirms Savoju dinastijas pārstāvji parakstīja dokumentus, lai nodotu svēto līķautu Vatikāna īpašumā. Tai pavasarī bija uzsākta katedrāles fasādes tīrīšana, un zvanu torni ieskāva sastatnes. Neviens nezina, kā un kāpēc izcēlās ugunsgrēks. Bet liela daļa akciju tai uzņēmumā, kas tīrīja fasādi, piederēja Umberto D'Alakvam. Un atceries, kā Katedrāles laukums un tuvējās ielas pludoja, kad ceļa strādnieki, likdami jaunu segumu, nez kā bija pārrāvuši apakšzemes caurules? D'Alakvam pieder akcijas arī tai ceļu būves firmā.

—    Nekļūsti tikai par paranoiķi. Tas taču nav nekas aizdomīgs, ja cilvēkam pieder akcijas dažādos uzņēmumos, kas darbojas Turīnas apkaimē. Tādu kā viņš droši vien ir daudz.

—    Nē, es neesmu paranoiķe. Es tikai izklāstu faktus. Marko vienmēr grib zināt katru sīkumu, un šai gadījumā es vairākas reizes uzdūros Umberto D'Alakvas vārdam. Šim cilvēkam droši vien ir lieliskas attiecības ar Turīnas kardinālu un tāpat arī ar Vatikānu. Vēl skaidri zināms ir fakts, ka viņš nav precējies.

—    Labi, atsūti visu uz e-pastu, lai Marko izlasa, kad atgriezīsies.

—    Cik ilgi jūs paliksiet Turīnā?

—    Nezinu. Pagaidām Marko neko konkrētu nav teicis. Viņš pats grib nopratināt cilvēkus, kas bijuši katedrālē pirms ugunsgrēka, aprunāties ar strādniekiem un kancelejas darbiniekiem. Un viņš grib arī apmeklēt to mēmo, kas pirms diviem gadiem mēģināja katedrāli apzagt. Domāju, ka paliksim te vēl kādas trīs četras dienas. Bet gan jau mēs tev piezvanīsim.

Sofija nolēma aizbraukt līdz katedrālei un aprunāties ar Marko. Viņa gan zināja, ka šefs gribējis kādu brīdi katedrālē pabūt vienatnē, jo citādi būtu aicinājis līdzi Pjetro, Džuzepi vai Antonīno, taču viņš katram bija sameklējis kādu uzdevumu.

Viņi strādāja kopā jau daudzus gadus. Un zināja, ka Marko viņiem uzticas.

Pjetro un Džuzepe bija labi izmeklētāji, neuzpērkami karabinieri, Antonīno un viņa — grupas vēsturnieki, savukārt Minerva bija datoru un interneta pārzinātāja, veikla informācijas medniece. Tieši viņi pieci bija Marko komandas kodols. Skaidrs, ka nodaļā bija krietni vairāk darbinieku, taču tieši viņi baudīja vislielāko uzticību, turklāt jau pirms daudziem gadiem bija kļuvuši par īstiem draugiem. Sofija nodomāja, ka darbā pavada daudz vairāk laika nekā mājās. Bet galu galā mājās viņu neviens negaidīja. Viņa nebija precējusies un mierināja sevi, sacīdama, ka šādam pasākumam viņai vienkārši nav atlicis laika — pirmajā vietā allaž bijušas studijas, doktorantūra, karjera, iestāšanās darbā Mākslas nodaļā, ceļojumi. Sofijai nesen bija apritējis četrdesmit gadu, un viņa apzinājās, ka pašas jūtu dzīve ir īsta katastrofa. Viņa nemēdza mānīt sevi ar ilūzijām. Paretam, tomēr regulāri viņa gulēja ar Pjetro, taču zināja, ka tas nekad nepametīs sievu, un arī pati nebija droša, vai maz vēlētos ciešākas attiecības.

Viņi abi jutās labi tāpat: komandējumu laikā dzīvoja vienā istabā un reizēm pēc darba kopīgi ieturēja vakariņas. Pjetro pavadīja Sofiju uz mājām, viņi iedzēra pa glāzei vīna, pavakariņoja, mīlējās, bet ap diviem trijiem naktī Pjetro klusi piecēlās un devās prom.

Birojā viņi savas attiecības centās neafišēt, tomēr Mincrvai, Antonīno un Džuzepem tās nebija nekāds noslēpums, bet Marko reiz viņiem bija ieminējies, ka abi esot pilngadīgi un varot rīkoties pēc savas saprašanas, taču viņš ccrot, ka personīgie jautājumi nekādi nekaitēšot darbam un gaisotnei komandā.

Pjetro un Sofija bija apņēmušies, ka kolēģiem nekad neliks manīt savus strīdus vai nesaskaņas. Pagaidām šo solījumu bija izdevies turēt, lai gan jāatzīst, ka arī strīdi līdz šim bija izcēlušies tikai par niekiem — sīkas saķeršanās, pēc kurām ātri varēja salabt. Abi apzinājās, ka viņu attiecības nekad nekļūs nopietnākas, un šai ziņā viens no otra neko neprasīja un negaidīja.

* * *

— Šef…

Marko, iztrūcies no domām, nodrebēja un atskatījās. Viņš sēdēja dažu metru attālumā no šķirsta, kurā glabājās svētais līķauts. Ieraudzījis Sofiju, viņš pasmaidīja un pamāja, lai viņa nāk un piesēž blakām.

—    Iespaidīgs, vai ne?

—    Jā, ir gan, par spīti faktam, ka tas ir tikai viltojums.

—   Viltojums? Es gan to tik pārliecināti neapgalvotu. Sindonei piemīt kaut kas noslēpumains, ko zinātnieki joprojām nav pratuši izskaidrot. Pētnieki no NASA atklāja, ka vīrieša attēls uz audekla ir trīsdimensiju. Daži zinātnieki apgalvo, ka attēlu ir radījusi zinātnei pagaidām sveša radiācija, citi apliecina, ka traipi ir īstas asins pēdas.

—    Marko, tu pats labi zini, ka radioaktīvā oglekļa analīžu rezultāti nav apstrīdami. Doktors Tite un laboratorijas, kas nodarbojās ar līķauta datēšanu, nevarēja kļūdīties. Audekls ir tapis XIII vai XIV gadsimtā, laikā starp 1260. un 1390. gadu, un tas pierādīts trijās atšķirīgās laboratorijās. Bet kļūdas pielaide ir pieci procenti. Un galu galā arī Baznīca neko neiebilst pret radioaktīvā oglekļa spriedumu.

—   Taču tik un tā nav zināms, kā uz audekla radies zīmējums. Un vai atceries, ka trīsdimensiju fotogrāfijās bija saskatāmi daži vārdi? Pie pašas sejas rakstīts INNECE.

—   Jā, iespējams, daļa no izteiciena IN NECEMIBIS, kas apstiprina nāves spriedumu.

—    Un tai paša puse no augšas uz leju vēl daži burti: S N AZARE.

—    Ko varētu lasīt kā NEAZARENUS.

—    Un pašā augšā vēl citi burti: IRER…

—    Kas, pēc dažu domām, ir daļa no vārda TIBERIUS.

—    Un vēl leptas uz acīm.

—   Jā, spēcīgā palielinājumā šais fotogrāfijās uz acīm ir redzami aplīši, un jo sevišķi uz labās acs ir skaidri saskatāms, ka aplītis ir monēta.

—    Un attiecīgajā laikmetā bija pieņemts mirušajiem uz plakstiņiem likt monētas.

—    Un var pat izšķirt monētās iekaltos burtus…

—    Daži apgalvo, ka, savienojot burtus, varot izlasīt TIBEPIOY CAICAROS, Tibērijs Cēzars, — un tieši šāds uzraksts ir raksturīgs monētām, kas kaltas Poncija Pilāta laikā. Bronzas monētas, kam vidū attēlots pareģa zizlis.

—    Tu, būdama laba vēsturnicce, gribi apšaubīt visu.

—    Marko, vai drīkstu uzdot tev personīgu jautājumu?

—    Kurš tad to varēs, ja to nedrīkstēsi pat tu?

—    Vai tu esi ticīgais? Es domāju — īsts ticīgais. Tā vai citādi mēs, itāļi, visi esam katoļi, jo nekad jau nevar pilnībā atbrīvoties no visa, kas bērnībā mācīts. Taču ticēt, būt patiešām ticīgam cilvēkam nozīmē ko citu. Un man šķiet, ka tev, Marko, ir ticība, ka tu esi pārliecināts, ka svētā līķauta cilvēks ir Kristus, un tev vienalga, kas rakstīts zinātnieku secinājumos, — jo tev ir ticība.

—    Redzi, Sofija, atbilde nav nemaz tik vienkārša. Es pats skaidri nezinu, kam ticu un kam neticu. Ir lietas, ko mana loģika nekādi nespēj pieņemt, un tāpat varu teikt, ka tas, kam ticu, īsti nesakrīt ar Baznīcas mācību, tam maz kopīga ar to, ko pieņemts saukt par ticību. Taču šim audeklam piemīt kaut kas īpašs — varētu pat teikt, maģisks. Tas nav parasts auduma gabals. Es to jūtu.

Viņi sēdēja klusēdami un vēroja linaudeklu, kurā bija iespiedies cilvēka atveids, un šis cilvēks bija izcietis tās pašas mocības, ko bija pieredzējis

Jēzus. Pēc profesora Judikas Kordiljas iegūtajiem antropomctriskajiem rādījumiem un zinātnieku aprēķiniem uz audekla redzamais cilvēks svēris aptuveni astoņdesmit kilogramu, bijis metru un astoņdesmit vienu centimetru garš, un tā iezīmes neatbilda nevienam etniskajam tipam.

Katedrāle publikai bija slēgta. Tagad ticīgajiem un tūristiem tā nebūs pieejama vēl ilgu laiku, bet svēto līķautu atkal noglabās Nacionālās bankas seifa. Šādu lēmumu bija pieņēmis Marko, un kardināls bija piekritis. Sindone bija katedrāles vislielākais dārgums, viena no vērtīgākajām kristīgās pasaules relikvijām, un šādos apstākļos bija drošāk noglabāt to bankas dziļumos.

Sofija paspieda Marko delmu, gribēdama, lai viņš nejūtas vientuļš un nesaprasts. Viņa savu priekšnieku apbrīnoja un cienīja, zinādama, ka aiz bargā tēla slēpjas maigs un jūtīgs, pazemīgs un gudrs cilvēks, kurš vienmēr gatavs uzklausīt citu viedokli, kuram nav grūti atzīt, ka reizēm kāds cits zina un prot vairāk, — cilvēks, kurš par saviem spēkiem ir tik pārliecināts, ka neko un nevienu neuzlūko kā draudus savai autoritātei.

Strīdos par kāda mākslas darba autentiskumu Marko nekad neuzspieda savu pārliecību, vienmēr ieklausījās, ko saka pārējie komandas biedri, un Sofija zināja, ka sevišķi augstu priekšnieks vērtē viņas viedokli. Agrāk viņš Sofiju mēdza mīļi saukt par "mazo ģēniju", un viņas CV tiešām bija iespaidīgs: doktora grāds mākslas vēsturē, maģistra grāds senajās valodās, maģistra grāds itāļu filoloģijā, turklāt Sofija tekoši runāja angļu, franču, spāņu un grieķu valodā. Brīvība no ģimenes saistībām viņai bija devusi iespēju atrast laiku arī arābu valodas apgūšanai — līdz perfektām zināšanām vēl bija tālu, taču viņa saprata runātus un rakstītus tekstus un spēja izteikties pati.

Marko uzmeta viņai ieslīpu skatienu — Sofijas rokas pieskāriens tiešām bija mierinošs. Un nodomāja: žēl gan, ka tik brīnišķīga sieviete nav atradusi sev piemērotu dzīves draugu. Sofija bija skaista, ļoti skaista, bet pati savu pievilcību neapzinājās. Gaišmataina, zilām acīm, slaida, simpātiska un gudra, apbrīnojami gudra. Paola mūždien centās viņai piemeklēt pāri, taču šie centieni bija lemti neveiksmei, jo vīriešus biedēja un nomāca Sofijas pārākums. Marko nekādi nespēja saprast, kā tik izglītota un izsmalcināta sieviete var uzturēt pastāvīgas attiecības ar vienkāršo lāga puisi Pjetro, taču Paola paskaidroja, ka šāds attiecību modelis Sofijai esot visērtākais.

Pjetro komandai bija pievienojies vēlāk par citiem, bet nu jau Mākslas nodaļā bija nodienējis desmit gadu. Viņš bija labs izmeklētājs — vienmēr visu uzlūkoja ar aizdomām un pedantiski pārbaudīja katru vissīkāko detaļu. Iepriekš viņš daudzus gadus bija strādājis pie slepkavību izmeklēšanas un tad lūdzis, lai viņu pārceļ, jo, kā apgalvoja, esot noguris no asinīm. Katrā ziņā, kad Pjetro ieradās uz pārrunām, Marko radās labs iespaids un viņš nešaubīdamies pieņēma puisi savā grupā — galu galā viņš vienmēr bija žēlojies par darbinieku trūkumu.

Marko piecēlās un kopā ar Sofiju devās uz galvenā altāra pusi, apmeta tam līkumu un iegāja sakristejā, kur tieši šai brīdī ienāca viens no kardināla birojā strādājošajiem priesteriem.

—    Valoni kungs, es taisni jūs meklēju! Kardināla kungs vēlētos jūs redzēt. Pēc pusstundas ieradīsies bruņota automašīna, lai pārvestu Sindoni uz banku, mums zvanīja viens no jūsu cilvēkiem. Kardināls apgalvo, ka nejutīsies mierīgi, iekams nezinās, ka līķauts droši sasniedzis bankas seifu. Turklāt katedrālē šobrīd nevar spert ne soli, neuzduroties kādam no karabinieriem.

—    Paldies, tēvs. Mēs sargāsim svēto līķautu, līdz tas tiks nogādāts drošākā vietā. Es personīgi to pavadīšu līdz bankai.

—   Viņa Eminence vēlas, lai kā bīskapa kancelejas pārstāvis Sindoni pavada tēvs īvs. Viņš bankā varēs arī nokārtot visas ar relikvijas uzglabāšanu saistītās formalitātes.

—    Ļoti labi, tēvs. Kur šobrīd ir kardināls?

—    Savā kabinetā. Vai jūs aizvest?

—    Paldies, nevajag. Mēs zinām ceļu.

Marko un Sofija iegāja kardināla kabinetā. Viņa Eminence izskatījās nervozs un norūpējies.

—    Ak, Marko, nāciet iekšā! Un doktore Galloni! Sēdieties!

—   Eminence, — ierunājās Marko, — mēs ar doktori pavadīsim Sindoni līdz bankai, un es zinu, ka līdzi brauks arī tēvs īvs…

—   Jā, jā, taču vēlējos jūs sastapt cita iemesla dēļ. Redziet, Vatikānā valda liels satraukums. Monsinjors Obrī man stāstīja, ka pāvests ļoti pārdzīvojot šī jaunā ugunsgrēka dēļ. Monsinjors lūdza, lai pastāvīgi informēju viņu par izmeklēšanas gaitu un ziņoju par visu, kas atklāts, savukārt viņš pats visu pavēstīs Svētajam Tēvam. Tāpēc es lūdzu jūs, Marko, stāstīt man par sava darba rezultātiem, lai es zinu, ko ziņot monsinjorani Obrī. Jūs, protams, pilnībā varat paļauties uz mūsu diskrētumu, mēs apzināmies, cik svarīgi šādos gadījumos ir izvairīties no informācijas noplūdes.

—   Eminence, pagaidām vēl nekas nav noskaidrots. Mums ir tikai morgā novietots līķis bez mēles. Tas ir aptuveni trīsdesmit gadu vecs vīrietis bez identitātes. Viņš vienlīdz labi varētu būt gan itālis, gan zviedrs.

—    Man šķiet, ka tas Turīnas cietumā ieslodzītais ir itālis.

—    Kāpēc?

—   Spriežot pēc izskata, tipisks itālis: neliela auguma, tumšmatis, tumsnēju ādu…

—    Eminence, šīs pazīmes ir kopīgas vai pusei cilvēces.

—    Jā, droši vien jums taisnība. Tātad, Marko, vai jums nebūtu grūti informēt mani? Iedošu jums gan sava mobilā telefona, gan privāto mājas numuru, tā varēsiet atrast mani divdesmit četras stundas diennaktī un pavēstīt, ja atklāsies vai atgadīsies kas svarīgs. Es gribētu būt informēts par katru jūsu soli.

Kardināls uz vizītkartes uzrakstīja abus numurus un pasniedza Marko, kurš kartona gabaliņu noglabāja makā. Viņam nenāca ne prātā atskaitīties kardinālam par pagaidām aklo taustīšanos tumsā. Un ari vēlāk Marko par izmeklēšanas gaitu neziņos Viņa Eminencei Turīnas arhibīskapam, lai tas visas ziņas varētu nodot monsinjoram Obrī, kurš savukārt informēs Valsts sekretāra vietnieku, bet Valsts sekretāra vietnieks runās ar Valsts sekretāru, un kas zina, kam vēl, izņemot pāvestu, viss tiks izklāstīts.

Tomēr viņš neko neteica un tikai pamāja ar galvu, itin kā izrādīdams klusu piekrišanu.

—    Marko, kad Sindonc būs nogādāta bankas seifa drošībā, abi ar tēvu īvu nekavējoties man piezvaniet un ziņojiet, ka viss ir kārtībā.

Marko neizpratnē sarauca uzaci. Nupat kardināls bija pārkāpis pieklājības robežas un izturējās tā, it kā Marko būtu viņa algots darbinieks. Viņš tomēr nolēma izlikties, it kā šo bezkaunīgo prasību nebūtu dzirdējis, un piecēlās kājās.

—    Eminence, mums laiks doties prom. Bruņumašīna ieradīsies kuru katru mirkli.

5

Trīs vīrieši atpūtās, gulēdami uz cietām lāvām. Visus trīs nomāca smagas domas. Viņi bija cietuši neveiksmi, un tuvākajās dienās viņiem būs jādodas prom. Turīna bija kļuvusi par bīstamu vietu.

Viņu biedrs bija gājis bojā liesmās, un līķa sekcijā droši vien jau bija atklāts, ka tam nav mēles. Arī nevienam no dzīvo trijotnes nebija mēles. Mēģināt atgriezties katedrālē būtu pašnāvība — cilvēks, kurš strādāja pie bīskapa, viņiem bija pastāstījis, ka tur visās malās esot karabinieri, tic visur okšķerējoties, visus izprašņājot un viņš nejutīšoties mierīgs agrāk, iekams tic nebūs katedrāli pametuši.

Drīz viņu neveiksmīgā trijotne atstās Turīnu, taču pagaidām bija jāslēpjas, vēl dažas dienas vajadzēja būt neredzamiem un nemanāmiem, līdz pienāks brīdis, kad karabinieru uzmanība atslābs, bet žurnālistu bari aizsteigsies uz kādu citu vietu, kur būs notikusi jauna katastrofa.

Te, pagrabā, oda pēc mitruma, šaurajā telpā tik tikko pietika vietas, kur izlocīt kaulus. Cilvēks no bīskapa kancelejas viņiem bija atstājis pārtiku trim četrām dienām. Viņš bija teicis, ka neatgriezīsies, iekams nebūs pilnīgi drošs, ka briesmas ir garām. Jau bija aizritējušas divas dienas, un tās bija šķitušas mūžību garas.

* * *

Tūkstošiem kilometru tālumā no šī pagraba, Ņujorkā, kādā stikla un tērauda namā, kabinetā ar absolūtu skaņas izolāciju, vietā, kuras nepieejamību un slepenību garantēja vismodernākie drošības līdzekļi, septiņi

vīri, paceldami vīna glāzes, svinēja neveiksmi, ko bija piedzīvojuši tie, kuri tagad slēpās Turīnas pazemē.

Glāzes pacēla septiņi eleganti ģērbti vīrieši vecumā no piecdesmit līdz septiņdesmit gadiem. Viņi bija sīki un smalki izanalizējuši visas pieejamās ziņas par Turīnas ugunsgrēku. Bet viņu informācijas avots nebija laikraksti vai televīzija — nepastarpinātas ziņas viņiem bija piegādājis aculiecinieks, tas melnā tērptais cilvēks, kurš ugunsgrēka laikā bija slēpies kancelē.

Viņi juta atvieglojumu, to pašu atvieglojumu, ko līdzīgos gadījumos bija izjutuši viņu priekšgājēji ikreiz, kad bija izdevies atvairīt bezmēļus no svētā līķauta.

Vecākais no vīriešiem viegli pamāja, un pārējie pievērsa viņam vērīgus skatienus, gatavi uzklausīt.

Mani tomēr satrauc tas, ko mums stāsta par to policistu, par Mākslas nodaļas direktoru. Sindone ir viņa apmātība, un var gadīties, ka viņš uzduras kādām pēdām, kas var atvest līdz mums.

—    Jāpastiprina visi drošības pasākumi un jāgādā, lai mūsējie kļūtu neredzami, pilnībā saplūstu ar apkārtni. Ks runāju ar Polu, viņš centīsies sekot līdzi tā Marko Valoni darbībām, taču tas nebūs viegli, jo pat vissīkākā neuzmanības kļūda mūs var nodot. Pēc manām domām, mestr, mums vajadzētu atturēties no jebkādas rīcības un tikai vērot notiekošo.

Runāja vīrietis, kurš nesen bija pārkāpis piecdesmit gadu slieksnim, viņa mati bija sirmi, bet staltais augums — atlētisks, stingrie sejas vaibsti atgādināja akmenī cirstu kāda romiešu imperatora portretu.

Vecākais, kurš tikko bija nosaukts par mestru, piekrītoši pamāja un jautāja:

—    Vēl kādi ierosinājumi?

Visi apliecināja, ka uzskata par labāku atturēties no aktīvas darbošanās un tikai iztālēm uzmanīt, ko pasāks Valoni. Vēl tika nolemts brīdināt jau iepriekš pieminēto Polu, lai tas informācijas meklējumos nekļūst pārlieku uzkrītošs.

Viens no septiņiem — drukns, pastrups vīrietis, kura balsī jautās viegls franču akcents, vaicāja:

—    Bet vai viņi mēģinās atkal?

Vecākais nevilcinādamies atbildēja:

—   Nē, tuvākajā laikā noteikti ne. Vispirms viņi centīsies pamest Itāliju un sazināties ar Adaiju. Un, pat ja viņiem veiksies, tam būs vajadzīgs laiks. Un Adaijs jaunu grupu tik drīz uzdevumā nesūtīs.

—   Iepriekšējā reize bija pirms diviem gadiem, — atgādināja vīrietis ar Romas imperatora vaibstiem.

—   Un mūsējie arī turpmāk nezaudēs modrību. Mēs būsim turpat līdzās kā vienmēr. Bet tagad vienosimies par nākamo tikšanās reizi un mainīsim paroles.

6

Hosars sekoja Jēzum ik uz soļa. Jēzus tuvākie draugi jau bija pieraduši allaž redzēt viņu tuvumā un reizēm aicināja pievienoties kādā maltītē vai atpūtas brīdī. No viņiem Hosars dzirdēja, ka Nācarietis zinot, ka drīz miršot, taču par spīti mācekļu mudinājumiem bēgt un glābt dzīvību, uzstājīgi atkārtojot, ka viņam jāizpilda Tēva iecerētais.

Bija gan grūti saprast, kā Tēvs var gribēt Dēla nāvi, taču Jēzus par miršanu runāja tik rāmi, ka likās: tieši tā jānotiek.

Pamanījis Hosaru, Jēzus savu reizi viņam draudzīgi uzsmaidīja vai pamāja. Kādu dienu, pieaicinājis viņu tuvāk, Skolotājs teica:

— Hosar, man jāpaveic uzdevums, kura dēļ Tēvs mani sūtījis. Bet ari tev, Hosar, ir svarīgs pienākums. Tāpēc tu esi šeit. Tu apliecināsi, kas es esmu un biju, stāstīsi, ko esi pieredzējis, un paturēsi mani līdzās tad, kad manis šeit vairs nebūs.

Hosars nesaprata Nācarieša vārdus, taču neuzdrošinājās ko pārjautāt vai iebilst.

Pēdējā laikā baumas kļuva arvien drūmākas. Priesteri pieprasīja, lai romieši reizi par visām reizēm tiek galā ar Jēzu no Nācaretes, turpretī vietvaldis Pilāts gribēja, lai jūdi paši tiesā cilvēku, kurš taču ir viens no viņiem. Bija skaidrs, ka ilgi tas vairs neturpināsies, — abas puses gatavojās pastrādāt noziegumu.

Jēzus bija devies tuksnesī. Uz tuksnesi viņš gāja bieži, taču šoreiz viņš gavēja, posdamies, kā pats teica, piepildīt Tēva iecerēto.

Kādu ritu pavisam agri Hosaru pamodināja vīrs, pie kura viņš par nelielu samaksu bija ieguvis pajumti.

—    Viņi apcietināja Nācarieti!

Hosars izlēca no gultas un izberzēja acis. Istabas kaktā stāvēja krūka ar ūdeni, Hosars apslacīja seju, lai žiglāk pamostos. Paķēris apmetni, viņš steidzās uz Templi. Tur, iejukušu drūzmā, viņš ieraudzīja vienu no Jēzus draugiem, kas nomākts un pārbijies ieklausījās ļaužu runās.

—    Kas noticis, Jūda?

Jūda piepeši ieraudājās un metās bēgt, taču Hosars viņu panāca, stingri satvēra aiz pleciem un sapurināja.

—    Kas noticis? Kāpēc tu bēdz no manis?

Jūda asaru pilnām acīm pūlējās atbrīvoties no Hosara tvēriena, bet nespēja. Beidzot viņš atbildēja uz Hosara uzstājīgajiem jautājumiem.

—    Viņu saņēma ciet. Romieši viņu aizveda. Viņu sitīs krustā, un cs…

Asaras nevaldāmi plūda pār viņa vaigiem gluži kā izmisušam bērnam,

bet Hosars dīvainā kārtā nejuta ne kripatiņas līdzjūtības pret šo vīru, ko sapurināja vēlreiz, mudinādams stāstīt tālāk.

—    Es, Hosar, viņu nodevu. Nodevu labāko no cilvēkiem. Par trīsdesmit sudraba monētām pārdevu viņu romiešiem.

Hosars niknumā atgrūda Jūdu un skriešiem metās prom, lauzdamies cauri burzmai, pats neapjēgdams, kurp tā steidzas. Turpat (aužu biežņā, kas bija piepildījusi laukumu Tempļa priekšā, viņš uzdūrās kādam vīram, ko dažkārt bija redzējis klausāmies Jēzus sludināšanā.

—    Kur viņš ir? —'Hosars tikko dzirdamā balsī jautāja satiktajam.

—    Nācarietis? Viņu sitīs krustā. Pilāts grib izpatikt priesteriem.

—    Kādos noziegumos viņu apsūdz?

—    Runā, viņš esot zaimojis, uzdodamies par Mesiju.

—    Jēzus nekad nav zaimojis un nekad nav saucis sevi par Mesiju. Viņš ir labākais no cilvēkiem.

—    Esi piesardzīgs, jo tu biji viņa sekotājs. Kāds var tevi nodot.

—    Bet arī tu klausījies viņa runās.

—    Protams, tieši tāpēc es tev dodu tādu padomu. Neviens no mums, kas sekojām Nācarietim, vairs nevar justies droši.

—    Saki, kur es varētu viņu satikt, uz kurieni viņu aizveda…

—    Viņam jāmirst piektdien pirms saules rieta.

Jēzus sejā bija lasāmas sāpes. Viņu spīdzināja. Galvā viņam bija uzmaukts no dzelkšņainiem zariem novīts kronis, un ērkšķi dūrās pierē. Asinis tecēja pār vaigiem un saķepināja bārdu.

Romiešu kareivji sita Jēzu ar pātagu, un Hosars domās skaitīja cirtienus. Pavisam simt divdesmit. Tad Jēzus ņēma krustu, pie kura viņam būs jāmirst, un nesa. Viņa ceļi ļodzījās no moku rīka smaguma, noguruma un sāpēm. Hosars spēra soli tuvāk, lai palīdzētu Jēzum, lai uzņemtos daļu nastas grūtuma, bet kāds kareivis viņu atgrūda malā. Taču Jēzus veltīja pateicīgu skatienu.

Hosars sekoja savam Skolotājam līdz pakalnam, kura virsotnē bija paredzēts izpildīt nāves sodu arī citiem noziedzniekiem. Asaras aizmigloja viņam acis, noraugoties, kā viens no kareivjiem nogulda Jēzu uz krusta, satver tā kreiso roku un pie plaukstas locītavas izdzen tai cauri resnu naglu, piestiprinot pie šķērša. Labo roku neizdevās pienaglot tikpat veikli, kareivim bija jāpaceļ veseris vēl divas reizes, iekams naglas smaile ieurbās kokā.

Tad soda izpildītājs pārlika Jēzus kreiso kāju pār labo un iztrieca abām pēdām cauri kopīgu naglu.

Laiks šķita kļuvis bezgalīgi lēns, un Hosars lūdza Dievu, kaut Jēzus spētu nomirt pēc iespējas drīzāk. Viņš redzēja, kā tas mokās, kā slāpst bez elpas.

Jēzus mīļākais māceklis Jānis klusi raudāja, sakņupis zemē. Arī Hosars nespēja valdīt asaras.

Kāds kareivis iedūra Jēzus sānos šķēpu, un no brūces iztecēja asinis un ūdeņains šķidrums.

Jēzus bija miris, un Hosars pateicās Dievam.

Šai aprīļa piektdienā pavasari aiztumšoja drūmi negaisa mākoņi. Kad Nācarieša miesas noņēma no krusta, tik tikko pietika laika tās sagatavot apbedīšanai. Hosars zināja, ka jūdu likums pavēl, saulei rietot, pārtraukt visus darbus. Nebija atļauts pat apkopt mirušo. Turklāt bija svētki — lieldienas, tāpēc Nācarieti vajadzēja apglabāt nekavējoties. Hosars, asarām ritot, skatījās, kā Arimatijas Jāzeps ietīsta Jēzus miesas smalka linaudekla gabalā.

Tonakt Hosars negulēja un ari nākamajā naktī nespēja rast mieru. Dvēseli plosīja pārāk asas sāpes.

Trešajā dienā pēc Jēzus sišanas krustā Hosars devās uz vietu, kur tas bija apglabāts. Tur viņš satika Jēzus māti Mariju un mījoto mācekli Jāni, kuri kopā ar citiem sekotājiem sauca, ka Skolotāja miesas esot pazudušas. Klintī izkaltajā kapa vietā uz akmens, uz kura viņi bija noguldījuši līķi, tagad mētājās vien linaudekla gabals. Šai autā Arimatijas Jāzeps bija ietinis mirušo, un tagad neviens tam neuzdrošinājās pieskarties. Jūdu likums tiem aizliedza piedurties nešķīstiem priekšmetiem — un līķauts, kurā gulējis aizgājējs, noteikti ir nešķīsts.

Hosars paņēma audeklu rokās. Viņš nebija jūds, un to bauslība viņam nebija jāievēro. Hosars piespieda linaudeklu pie krūtīm un sajuta, kā piepeši viņu piepilda miers. Sajuta Skolotāja klātbūtni — apskaujot audeklu, viņš itin kā apskāva Jēzu pašu. Šai pašā mirklī viņš saprata, kas darāms. Nekavējoties jāatgriežas Kdcsā un jāpasniedz šis līķauts Abgaram, jo tas viņu izdziedēs. Nu Skolotāja teiktie vārdi bija skaidri.

Salocījis audeklu un pārmetis to pār roku, Hosars izgāja no kapa, ieelpoja svaigu gaisu un pa īsāko ceļu steidzās uz savu apmešanās vietu, lai

drīzāk varētu doties prom no Jeruzalemes.

Abgars nebija spējis noklausīties šos stāstu līdz galam, šausmu pārņemts, viņš aizsteidzās uz saviem kambariem, kur drīz vien tam uzbruka drudzis un mokoši murgi.

Valdniece rūpējās par Abgaru, bet citiem bija liegts viņam tuvoties. Ienaidnieki vērpa intrigas un jau bija nolūkojuši to, kuram būtu jāsēžas tronī, kad Abgars būs gāzts. Saspīlējums pieauga dienu no dienas. Bet ļaunākais bija tas, ka nebija ziņu no Hosara, kurš bija palicis pie Nācarieša. Abgars žēlojās, ka draugs viņu pametis, taču valdniece ietiepīgi atkārtoja, ka ticību un uzticēšanos nedrīkst zaudēt. Lai gan arī viņas paļāvība bija gandrīz izsīkusi.

Kundze! Kundze! Hosars atgriezies! — verdzene, skaļi saukdama, iebrāzās istabā, kur valdniece apvēdināja gulošo Abgaru.

—    Hosars?! Kur viņš ir?

Valdniece skriešiem metās pretī tik ilgi gaidītajam Hosaram, pils zālēs un gaiteņos sastaptie galminieki un sargi izbrīnīti nolūkojās viņai pakaļ. Bet tur jau bija Hosars, viņas uzticamais draugs, kurš, vēl pelēku ceļa putekļu klāts, stiepa viņai pretī rokas.

—    Hosar, tu viņu atvedi? Kur ir Nācarietis?

—    Mana kundze, valdnieks izveseļosies.

—    Bet kur ir dziedinātājs? Saki, kur ir jūds?

Valdnieces balsī bija saklausāms tik ilgi apspiestais izmisums.

—    Ved mani pie Abgara!

Hosara teiktais izskanēja noteikti un neapstrīdami, viņa vārdu spēks pārsteidza visus, kas tos dzirdēja. Valdniece veda viņu uz istabu, kur gulēja Abgars.

Valdnieks atvēra acis un, ieraudzījis Hosaru, atviegloti nopūtās.

—    Tu atgriezies, mans krietnais draugs.

—    Jā, Abgar, un tagad tu izveseļosies.

Valdnieka sarga aizkavēti, aiz sliekšņa drūzmējās galminieki, kas gribēja redzēt, kā slimais pavēlnieks satiekas ar savu labāko draugu.

Hosars palīdzēja Abgaram piecelties sēdus un pasniedza linaudeklu. Kaut arī nezināja, cik īpašs ir šis vīstoklis, valdnieks audeklu tūdaļ piespieda sev klāt.

—    Jēzus ir šeit, un, ja tu tici, tu būsi vesels. Viņš pats man teica, ka tu tiksi izdziedināts, un sūtīja pie tevis ar šādu uzdevumu.

Hosara stingrā un pārliecinātā balss iedvesa drosmi un paļāvību arī Abgaram — viņš vēl ciešāk piespieda audeklu pie savas miesas.

—    Jā, cs ticu, — Abgars teica.

Izrunājot šos vārdus, viņš bija patiess, viņa sirds nemeloja. Un notika brīnums. Valdnieka sejā atgriezās krāsas, slimības plankumi izgaisa. Abgars juta, kā dzīslās atkal ieplūst spēks, bet sirdi pārņem bezgalīgs miers.

Brīnuma apstulbināta, valdniece klusi raudāja, bet iztālēm nolūkojās galminieki, kas nespēja apjēgt, kā gan valdnieks piepeši kļuvis vesels.

—    Abgar, Jēzus tevi ir izdziedinājis tieši tā, kā solīja. Šis ir audekls, kurā bija ietītas viņa mirušās miesas. Tev, mans kungs, jāzina, ka Pilāts, jūdu priesteru kūdīts un pamudināts, pavēlēja Jēzu sist krustā un pirms nāves vēl šaustīt ar pātagu. Taču nebēdājies, jo viņš ir atgriezies pie Tēva un no turienes palīdzēs mums, un palīdzēs visiem ļaudīm līdz pat laiku galam.

Ziņa par valdnieka izdziedināšanu gluži kā vēja nesti putekļi apskrēja pilsētu un traucās tālāk uz visām debespusēm. Abgars lūdza, lai Hosars stāsta viņam par Jēzu, lai māca visu, ko mācījis Nācarietis, lai viņš pats, valdniece un visi pavalstnieki jo drīzāk var pāriet Jēzus ticībā. Un Abgars pavēlēja noārdīt vecos tempļus, bet Hosars sludināja Nācarieša mācību gan viņam, gan visai tautai. Viņš uzrunāja Edesas iemītniekus, un pēc neilga laika pilsētā vairs nebija citas reliģijas.

—    Ko darīsim ar līķautu, Hosar?

—    Mans valdniek, sarūpē drošu vietu, kur to glabāt. Jēzus to atsūtīja, lai palīdzētu tev, un mums šis audekls jāsargā kā vislielākais dārgums. Daudzi no taviem pavalstniekiem ir lūguši, lai atļauju pieskarties līķautam, un ir noticis ne viens vien jauns brīnums.

—    Pavēlēšu uzbūvēt svētnīcu, Hosar.

—    Jā, kungs.

Ik rītu, kad austrumu pamalē parādījās saules diska sārtā maliņa, Hosars sēdās pie rakstīšanas. Dzidrās rīta gaismas stundas viņš izmantoja, lai pierakstītu savu liecību. Viņš gribēja vēstīt pasaulei par Jēzus paveiktajiem brīnumiem: gan par tiem, kam pats bijis aculiecinieks, gan par tiem, par kuriem Jeruzalemē bija dzirdējis stāstām Skolotāja mācekļus.

Tuvāk pusdienlaikam viņš mēdza doties uz pili, lai runātos ar Abgaru, valdnieci un daudziem citiem, kas vēlējās uzklausīt Nācarieša mācīto. Hosars redzēja, cik neizmērojams pārteigums pavīd klausītāju sejās, izdzirdot, ka ienaidnieki jāmīl, ka tiem nedrīkst vēlēt ļaunu. Jā, Jēzus bija mācījis, ka sitējam jāpagriež otrs vaigs.

Vislielākais atbalsts Jēzus mācības izplatīšanā, protams, bija Abgars un valdniece, — un ticības sēkla krita auglīgā augsnē.

Drīz vien Edcsa bija kristīga pilsēta, un Hosars sarakstījās ar citiem Jēzus draugiem, kas līdzīgi kā viņš labo vēsti nesa aizvien jaunām pilsētām un tautām.

Kad Hosars bija pabeidzis pierakstīt stāstu par Nācarieti, Abgars pavēlēja, lai pie darba ķeras rakstveži un šo vēstījumu pavairo: tā cilvēki nekad neaizmirsīs, kā dzīvojis un ko mācījis apbrīnojamais jūds, kurš spēja dziedināt, pat būdams miris.

7

Novietodams mašīnu stāvvietā, Marko nodomāja, ka veltīgi tērē laiku. Pirms diviem gadiem no mēmā nebija izdevies izspiest pat vissīkāko informācijas kripatiņu. Mediķis, kas arestēto bija izmeklējis, toreiz apliecināja, ka vīrieša dzirde nav bojāta — katrā ziņā neesot nekādu fizisku iemeslu, kas varētu traucēt skaņu uztveršanu. Taču mēmais bija tik ļoti ierāvies sevī, ka nebija iespējams saprast, vai viņš sacīto sadzird. Droši vien tāpat notiks ari tagad. Tomēr Marko gribēja sastapt šo noslēpumaino, noslēgto cilvēku ar nodedzinātajiem pirkstu spilventiņiem — varbūt izdosies ieskatīties aiz noslēpuma.

Cietuma direktora nebija uz vietas, taču tas saviem padotajiem laikus bija devis rīkojumu izpildīt visus Marko lūgumus. Un Marko gribēja tikai vienu: palikt ar mēmo divatā.

—   Nav problēmu, — teica apsardzes priekšnieks, — viņš ir pavisam rāms. Vismaz līdz šim nekādus sarežģījumus nav radījis. Tikai tāds jocīgs un noslēpumains. Parasti neiet kopā ar citiem pagalmā, bet daudz labprātāk uzturas kapelā. Ilgi viņš pie mums vairs nepaliks, viņam piespriesti trīs gadi, un divi jau pagājuši. Tā ka pēc gada viņš jau būs uz brīvām kājām. Ja viņam būtu advokāts, tas jau sen būtu varējis lūgt pirmstermiņa atbrīvošanu labas uzvedības dēļ. Taču par viņu neviens nerūpējas.

—    Vai viņš saprot, ko viņam saka?

—   Nezinu gan. Reizēm šķiet, ka jā, bet reizēm atkal, ka nē. Ar viņu nevar tikt skaidrībā.

—    Kā jūs to domājat?

—    Redziet, tas ir īpašs cilvēks, nezinu, kā to labāk pateikt, bet viņš nemaz neizskatās pēc zagļa. Viņš neuzvedas kā zaglis. Mums te pirms dažiem gadiem bija viens cits mēmais, tas gan bija pavisam citāds, un uzreiz bija redzams, ka noziedznieks. Bet šis… Es jau teicu: viņš vai nu skatās tukšumā vai sēž kapelā.

—    Vai viņš nav lūdzis kādu lasāmvielu, avīzes?

—    Nē, nekad. Un televīziju ari neskatās, viņu neinteresēja pat Pasaules čempionāts futbolā. Viņš nesaņem vēstules un pats nevienam neraksta.

Kad mēmais ienāca telpā, kur gaidīja Marko, viņa acīs nepazibēja pat visniecīgākais izbrīns — tajās bija redzama tikai bezgalīga vienaldzība. Vīrietis nodurtu skatienu palika stāvam netālu no durvīm.

Marko pamāja, norādīdams uz krēslu, taču mēmais uzaicinājumu apsēsties nepieņēma.

Nezinu, vai jūs saprotat, ko es saku, taču man ir aizdomas, ka saprotat gan.

Mēmais tik tikko manāmi pacēla skatienu no grīdas — šī kustība bija tik niecīga, ka to neievērotu neviens, kam amats gadu gaitā nebūtu iemācījis uztvert pat vissīkākās svārstības cilvēku reakcijā. Taču Marko bija profesionālis.

—    Jūsu draugi atkal ieradās katedrālē. Šoreiz viņi izraisīja ugunsgrēku. Bet zādzība neizdevās. Un arī ugunī Sindone par laimi necieta.

Mēmā vīrieša savaldība bija perfekta, viņa seja — joprojām absolūti bezkaislīga. Tomēr Marko bija pārliecināts, ka šie akli raidītie sitieni ir sasnieguši mērķi, jo cilvēks, kurš divus gadus pavadījis ieslodzījumā, noteikti bija ievainojams daudz vieglāk nekā tobrīd, kad viņu arestēja.

—    Pieņemu, ka jūs šeit nejūtaties gluži laimīgs. Negribu nolaupīt jums daudz laika un tāpat nevēlos tērēt savējo. Jums no soda bija atlicis tikai viens gads — es saku "bija adicis", jo sakarā ar neseno ugunsgrēku mēs no jauna esam atvēruši ari jūsu veco lietu. Šai ugunsgrēkā tika atrasts vīrieša līķis — mirušais bija mēms tāpat kā jūs. Esmu pārliecināts, ka jums te nāksies uzturēties vēl ilgi, līdz mēs pabeigsim šī gadījuma izmeklēšanu, un tas var nozīmēt vēl divus trīs vai varbūt četrus gadus. Tieši tāpēc es ierados. Ja pateiksiet, kas esat jūs un kas ir jūsu draugi, mēs varētu nonākt pie savstarpēji izdevīgas vienošanās. Es nokārtošu, lai jūs tiekat atbrīvots pirms termiņa. Jūs kļūsiet par policijas apsargātu liecinieku. Iegūsiet pilnīgi jaunu identitāti, un neviens no vecajiem draugiem jūs nevarēs atrast. Apdomājiet to. Es ar šo lietu varu nodarboties vienu dienu vai desmit gadus, bet, kamēr tā nebūs slēgta, jūs nīksiet šajā cietumā.

Marko sniedza mēmajam savu vizītkarti ar tālruņa numuriem.

—    Ja vēlaties man ko pavēstīt, parādiet šo kartīti sargiem, un viņi sazināsies ar mani.

Mēmā rokas joprojām nekustīgi nokarājās gar sāniem, un Marko vizītkarti nolika uz galda.

—    Izlcmiet pats. Galu galā tā ir jūsu dzīve, ne manējā.

Iziedams no telpas, Marko visiem spēkiem apspieda vēlēšanos atskatīties. Viņš bija runājis īsi un skarbi, un iespējas bija tikai divas: vai nu viņš bija izturējies kā pēdīgais muļķis, jo mēmais tik un tā ne vārda nebija sapratis, vai arī viņam bija izdevies iesēt nedrošību šai šķietami nesatricināmajā cilvēkā, kurš beidzot varētu tā vai citādi reaģēt.

Kā lai uzzina, vai mēmais ko dzirdējis? Un vai tas vispār saprot itāliski? Vienubrīd bija šķitis, ka cietumnieks ieklausās viņa vārdos, taču pārliecināts Marko nebija.

Cietumā viņam bija gana laika pārdomām, un secinājums bija skaidrs un nepielūdzams: viņu vidū ir nodevējs. Jo citādi nebija iespējams izskaidrot, kāpēc ikreiz, kad viņi bija iecerējuši rīkoties, izcēlās ugunsgrēks vai kādu no viņiem apcietināja.

Jā, viņu vidū bija nodevējs, un tādi noteikti bijuši ari agrāk. Par to nevarēja būt nekādu šaubu. Vajadzēja atgriezties mājās un teikt, lai Adaijs cenšas tikt skaidrībā, lai izdibina, kurš ir vainojams biežajās neveiksmēs.

Taču steigties nedrīkstēja, vajadzēja nogaidīt — vienalga, cik gadu vēl vajadzētu palikt šai cietumā. Policists bija mēģinājis panākt vienošanos, taču tas nozīmēja tikai vienu: policija neko nezina, tai nav nekādu pēdu. Jo citādi viņš jau atkal būru stājies tiesas priekšā. Policista teiktais bija lamatas, un viņš nedrīkstēja iekrist. Viņa spēks bija mēmums un stingrā norobežošanās no pārējiem. Viņš bija ilgi trenējies, zinādams, kādai iespējai gatavojas, tomēr šie divi gadi bez grāmatām, bez ziņām no ārpasaules, bez draugiem un tuviniekiem bija pārāk mokoši.

Cietumsargi bija pārliecināti, ka viņš ir nekaitīgs trakais, kuru jau sen pārņēmusi dziļa nožēla par nelietīgo mēģinājumu aplaupīt katedrāli un kurš tāpēc cenšas katru brīvu brīdi pavadīt kapelā, nožēlojot grēkus. Vismaz tādas runas viņš pats bija dzirdējis. Viņš zināja, ka sargi jūt viņam līdzi un pat žēlo. Tagad nedrīkstēja padoties, savu lomu vajadzēja spēlēt līdz galam — izturēties kā cilvēkam, kurš ne runā, ne dzird, izturēties kā nožēlojamam vientiesim — un gaidīt, līdz viņi sāks apspriest arī pēdējos notikumus. Galu galā viņi to jau sen uzlūkoja kā bezjūtīgu mēbeli.

Viņš tīšuprāt nebija paņēmis policista atstāto vizītkarti. Viņš tai pat nebija pieskāries. Tagad vajadzēja gaidīt, gaidīt — gaidīt, līdz aizritēs vēl viens nolādēti garš gads.

viņu filmē visu diennakti. Ja viņa uzvedībā būs kādas izmaiņas, es tev piezvanīšu.

—    Paldies.

Marko nolika klausuli. Nojauta šoreiz bija pievīlusi. Viņš bija cerējis, ka mēmais tā vai citādi reaģēs, taču cietuma priekšnieks apgalvoja, ka nekādas pārmaiņas nav novērotas. Marko uzmācās dusmas, izmeklēšana nekustēja ne no vietas.

Drīz bija jāierodas Minervai. Pēc Marko lūguma arī viņa bija ceļā uz Turīnu, lai piedalītos sapulcē, kurā Marko vēlējās redzēt visu savu komandu, — varbūt kopā izdosies tikt pie kādas skaidrības.

Turīnā viņi paliks vēl divas vai trīs dienas, pēc tam būs jāatgriežas Romā: nedrīkstēja visus spēkus veltīt tikai notikumiem katedrālē, to nesaprastu nedz mākslas nodaļā, nedz ministrijās. Nebūtu labi, ja izplatītos runas, ka Turīnas līķauts ir Marko Valoni apmātība. Galu galā nekas traģisks nebija noticis: Sindone ir neskarta, un katedrālē nekas nav nolaupīts. Viens no zagļiem ir gājis bojā liesmās, taču mirušā personība nav noskaidrojama. Nevienam šie notikumi nešķita īpašas uzmanības vērti.

Kabinetā ienāca Sofija un Pjetro, allaž punktuālais Antonīno jau labu laiku lasīja nez kādus dokumentus, bet Džuzepe bija aizbraucis uz lidostu sagaidīt Minervu.

—    Ir kādi jaunumi, šef) — apvaicājās Sofija.

—    Nē, cietuma priekšnieks apgalvo, ka mēmais izturas tieši tāpat kā iepriekš, it kā mani nemaz nebūtu saticis.

—    Nekas pārsteidzošs, — noteica Pjetro.

—    Jā, laikam gan.

Gaitenī atskanēja smiekli un smailu papēžu kliksti, ziņojot par Minervas tuvošanos, un jau nākamajā mirklī viņa kopā ar Džuzepi ienāca kabinetā.

Minerva — ne īsa, ne gara, ne tieva, ne resna, ne skaista, ne neglīta — teju vienmēr bija lieliskā omā. Viņa bija laimīgi precējusies ar kādu informātikas inženieri, kurš tāpat kā viņa bija īsts datorgudrību ģēnijs.

Kad visi bija apsveicinājušies, sākās sapulce.

—        Labi, — nokremšļojies teica Marko, — īsi apkoposim visu, ko mums izdevies uzzināt, un pēc tam es vēlētos, lai katrs no jums izsaka savu viedokli. Pjetro, sāc pirmais.

—    Uzņēmumu, kas veic remontdarbus katedrālē, sauc Cocsa. Es nopratināju visus strādniekus, kuri tur darbojās ar elektroinstalāciju, taču neviens neko nezina, un man šķiet, viņi nemelo. Vairums ir itāļi, bet ir ari daži imigranti: divi turki un trīs albāņi. Dokumenti visiem kārtībā, netrūkst pat darba atļauju. Strādnieki, pēc viņu pašu vārdiem, katedrālē vienmēr ierodas ap pusdeviņiem, kad beigusies rīta mise. Kad ticīgie ir aizgājuši, durvis tiek aizslēgtas, un citu dievkalpojumu nav līdz pat sešiem vakarā. Tad dodas prom ari strādnieki. Pusdienu pārtraukums esot no pusdiviem līdz četriem.

Katedrāles elektroinstalācija nav pārāk novecojusi, — Pjetro turpināja, — taču bija nolemts ierīkot labāku apgaismojumu vairākās kapelās. Tāpat vietām bija jāatjauno mitruma bojāts apmetums. Darbus bija paredzēts pabeigt pēc divām vai trim nedēļām. Strādnieki neatceras, ka ugunsgrēka dienā būtu noticis kas īpašs. Tai zonā, kur izcēlās liesmas, strādāja viens no turkiem, Tariks, un divi itāļi. Viņi nespēj izskaidrot, kā varējis rasties īssavienojums. Visi trīs zvēr, ka vadi bijuši ideālā kārtībā, kad viņi devušies pusdienās uz kādu tratoriju netālu no katedrāles. Viņi nesaprot, kā varējusi notikt tāda nelaime.

—    Taču tā notika, — nomurmināja Sofija.

Pjetro uzmeta viņai greizu skatienu un stāstīja tālāk: — Strādnieki ar savu uzņēmumu ir apmierināti, alga esot laba un izturēšanās cilvēcīga. Viņi teica, ka darbus uzraugot tēvs īvs. Viņš esot ļoti laipns, taču viņam nekas nepaslīdot garām nepamanīts un viņš uzmanot, lai remonta vietās valdītu kārtība. Kardinālu strādnieki redzot rīta misē, un vēl pāris reižu viņš kopā ar tēvu īvu esot pārbaudījis, kā norit darbi.

Marko aizdedzināja cigareti un izlikās nemanām Minervas pārmetošo skatienu.

—    Ekspertu ziņojumā skaidri un gaiši ir rakstīts, ka ugunsgrēks izcēlies Jaunavas kapelā, kur īssavienojumu izraisījuši kabeļi, kas nokarājušies virs altāra. Strādnieki apgalvo, ka visi kabeļi bijuši saritināti vai piestiprināti un nekas nekur neesot karājies. Vai viņi saka taisnību vai tikai mēģina taisnoties? Runāju ari ar tēvu īvu. Viņaprāt, strādnieki esot labi profesionāļi, tomēr kāds esot bijis neuzmanīgs.

—    Kas tai laikā uzturējās katedrālē? — jautāja Marko.

—    Liekas, tikai sargs, — atbildēja Pjetro. — Birojā pārtraukums ir no diviem līdz puspieciem. Ugunsgrēks izcēlās trijos, kad visi bija aizgājuši pusdienās un sargs katedrālē bija palicis vienīgais. Viņš joprojām ir šoka stāvoklī. Pratināšanas laikā raudāja, runāja diezgan nesakarīgi, izskatījās pārbijies. Viņam ir sešdesmit pieci gadi, un viņu sauc Frančesko Turguts. Tēvs turks, māte itāliete, bet dzimis šeit, Turinā. Viņa tēvs strādāja Fiat rūpnīcā, māte bija katedrāles sarga meita. Sargi vienmēr mitinājušies dzīvoklītī pie katedrāles, tur uzaudzis arī pašreizējais sargs. Viņš jau kopš bērnības palīdzējis mātei mazgāt katedrāles grīdas, jo Turgutu ģimene bijusi tik trūcīga, ka mitinājusies pie sievas vecākiem. Turgutam katedrāle ir kā mājas, un viņš jūtoties ļoti vainīgs, ka nav pratis novērst ugunsgrēku.

—    Vai viņš kaut ko ir dzirdējis? — jautāja Minerva.

—    Nē, viņš esot skatījies televizoru un snauduļojis. Viņam no rītiem agri jāceļas, lai atslēgtu katedrāli un birojus. Viņš esot pamodies no zvana pie durvīm. Kāds vīrietis esot pamanījis, ka no katedrāles plūst dūmi, un viņu brīdinājis. Viņš aizskrējis uz katedrāli, ieraudzījis liesmas un zvanījis ugunsdzēsējiem. Kopš tā brīža viņš jūtas dziļi nelaimīgs un to vien dara kā raud.

—    Pjetro, kā tu pats domā: ugunsgrēks izcēlās kāda paviršības dēļ vai ir izraisīts tīšuprāt? — jautāja Marko.

Pjetro mirkli vilcinājās. — Zini, ja mēs nebūtu atraduši tā bezmēļa līķi, cs teiktu, ka pie visa vainīga paviršība. Taču mums ir līķis, un mēs par šo cilvēku neko nezinām. Ko viņš darīja katedrālē? Kā viņš tur iekļuva? Sargs apgalvo, ka pirms durvju slēgšanas vienmēr visu apstaigājot un pārbaudot, vai kāds nav palicis iekšā. Tas esot viens no viņa galvenajiem pienākumiem. Un viņš dievojas, ka arī šoreiz visu esot kārtīgi pārbaudījis. Katedrāle esot bijusi tukša.

—   Viņš taču jau ir vecs un varēja kādu nepamanīt, — ieminējās Sofija.

—    Tikpat labi varam pieņemt, ka viņš melo, — atteica Pjetro.

—    Kāds iekļuva iekšā pēc tam, kad durvis jau bija slēgtas, — pārliecināti noteica Džuzepe. — Vienas no sānu durvīm ir uzlauztas. Pa tām var nokļūt birojos un tad tālāk katedrālē. Nācējs ir zinājis, kur, kad un kā iekļūt. Viņš ir rīkojies klusi un neuzkrītoši, zinādams, ka birojā neviena nebūs. Tas nozīmē, ka zaglim vai zagļiem ir līdzzinātājs, kurš strādā katedrālē vai vismaz ir ar to cieši saistīts. Cilvēks, kurš mācējis pateikt, ka tai dienā un stundā katedrālē nebūs nevienas dzīvas dvēseles.

—    Kāpēc tu par to esi tik pārliecināts? — jautāja Minerva.

—   Tāpēc, — atbildēja Džuzepe, — ka gan šoreiz, gan laupīšanas mēģinājumā pirms diviem gadiem, gan deviņdesmit septītā gada ugunsgrēkā un arī agrākajos gadījumos zagļi vienmēr ir zinājuši, ka telpās neviena nebūs. Mūsdienās atveramas ir tikai divas no durvīm, kas ved katedrālē: galvenās ārdurvis, pa kurām nāk apmeklētāji, un sānu durvis, kuras savieno ar arhibīskapa kanceleju. Un vienmēr profesionāli uzlauztas tikušas tieši šīs sānu durvis. Mēs uzskatām, ka kopā ar mūsu mēmo bijuši vēl citi, kas paspējuši aizbēgt. Uzbrukums katedrālei nav pasākums, ko var paveikt vienatnē. Turklāt esam pārliecinājušies, ka neveiksmīgie ielaušanās gadījumi vienmēr sakrīt ar remontdarbiem. Iebrucēji izraisa īssavienojumu, pārrauj ūdenscaurules, vienvārdsakot, rada haosu. Taču viņi ne reizi nav neko nolaupījuši. Tāpēc neatbildēts palicis jautājums: ko viņi meklē katedrālē?

—    Līķautu, — nešaubīgi atbildēja Marko. — Taču kāpēc? Lai to iznīcinātu? Lai nolaupītu? Nezinu. Un vēl man rodas aizdomas, vai rikai tās uzlauztās durvis nav viltus pēdas. Tās ir pārāk uzkrītošas… Nezinu. Minerva, ko esi noskaidrojusi tu?

—    Varu tikai piebilst, ka remonta un celtniecības uzņēmumā Cocsa liela daļa akciju pieder Umberto D'Alakvam. Es jau to stāstīju Sofijai. Uzņēmums ir nopietns, stabils, strādā pēc Baznīcas pasūtījumiem gan Turinā, gan citur Itālijā. D'Alakva ir cilvēks, kuru Vatikānā ciena un augstu vērtē. Viņš Baznīcai ir arī tāds kā finanšu konsultants, ir ierosinājis nozīmīgas investīcijas un vairākkārt ar lielām summām kreditējis pasākumus, kuros Vatikāna vārdam nebija vēlams figurēt. D'Alakva ir Svētā Krēsla uzticības persona un ir piedalījies arī delikātās diplomātiskās misijās. Viņam pieder neskaitāmi uzņēmumi, kuru intereses sniedzas no tēraud rūpniecības līdz naftas urbumiem.

D'Alakva pats ir visnotaļ interesants cilvēks, — Minerva turpināja. — Piecdesmit septiņus gadus vecs, neprecējies, izskatīgs. Ļoti atturīgs. Nekad nav lielījies ar naudu vai varu. Nav sastopams augstākās sabiedrī bas ballītēs. Nav zināms, ka viņam būtu bijušas attiecības ar kādu sievieti.

—    Homoseksuāls?

—   Arī ne. Viņš nav arī Opus Dei loceklis, nav iesaistījies nevienā no laicīgajiem ordeņiem, tomēr rodas iespaids, it kā viņš būtu devis šķīstības zvērestu. Viņa aizraušanās ir arheoloģija. D'Alakva ir finansējis izrakumus Izraēlā, Ēģiptē un Turcijā. Izraēlā arī pats vairākkārt strādājis kopā ar arheologiem.

—    Man nešķiet, ka cilvēku ar šādu biogrāfiju varētu turēt aizdomās par mēģinājumu nolaupīt vai iznīcināt Sindoni, — noteica Sofija.

—    Nē, tomēr viņš ir jocīgs tips, — nepiekāpās Minerva. — Tāpat kā profesors Bolārs. Šis franču zinātnieks, ķīmiķis un mikroanalītiķis ir viens no ievērojamākajiem Sindones pētniekiem. Viņš ar līķautu nodarbojas jau trīsdesmit piecus gadus. Turīnā Bolārs ierodas ik pēc trim četriem mēnešiem, viņš ir viens no zinātniekiem, kuriem Baznīca uzticējusi pienākumu rūpēties par līķauta uzglabāšanu. Nekas netiek darīts bez Bolāra ziņas.

—   Tā ir, — apstiprināja Džuzepe. — Tēvs īvs runāja ar Bolāru arī, lai vienotos par līķauta nogādāšanu bankā. Tieši Bolārs deva instrukcijas, kā organizēt transportēšanu. Un arī īpašais bankas seifs, kurā glabā līķautu, ir ierīkots saskaņā ar Bolāra un vēl dažu zinātnieku norādījumiem.

—    Jāpiebilst, ka Bolāram pieder liels ķīmiskās rūpniecības uzņēmums, — atkal ierunājās Minerva. — Viņš ir ļoti bagāts un neprecējies, tāpat kā D'Alakva. Nekas nav zināms par Bolāra attiecībām ar sievietēm, un viņš nav homoseksuāls.

—    Vai Bolārs un D'Alakva ir pazīstami? — jautāja Marko.

—   Šķiet, ka ne, bet es vēl papētīšu. Arī Bolārs aizraujas ar senatni, tāpēc viņu pazīšanās nebūtu nekāds brīnums.

—    Un kas ir noskaidrots par tēvu īvu? — turpināja prašņāt Marko.

—    Apsviedīgs un apdāvināts puisis. Francūzis. Ģimene piederīga vecajai aristokrātijai, kas vēl nav zaudējusi ietekmi. Viņa nelaiķa tēvs bija diplomāts un svarīga persona Ārlietu ministrijā de Golla laikos. Vecākais brālis ir Nacionālās Asamblejas deputāts un ieņēmis svarīgus amatus Siraka valdībās. Māsa strādā par tiesnesi Augstākajā tiesā. Bet viņš pats taisa spožu karjeru Baznīcā. Viņa galvenais aizbildnis un atbalstītājs ir monsinjors Obrī, Vatikāna valsts sekretāra vietnieka palīgs, taču simpātijas viņam izrāda arī kardināls Pols Vizjē, kurš nodarbojas ar Vatikāna finansēm. Vizjē savulaik studējis kopā ar tēva īva vecāko brāli Žanu. Tieši Vizjē palīdzējis puisim iesaistīties diplomātiskajā dienestā. Tēvs īvs jau ir paspējis strādāt nunciatūrās Briselē, Bonnā, Meksikā un Panamā. Pēc monsinjora Obrī ieteikuma viņu ieceļ par Turīnas kardināla sekretāru, bet jau klīst baumas, ka pavisam drīz viņš kļūšot par šīs diecēzes palīg bīskapu. Citādi biogrāfija ne ar ko īpašu neizceļas. Mērķtiecīgs puisis ik) ietekmīgas ģimenes, kas nopietni atbalsta viņa garīdznieka karjeru. Spoža izglītība. Studējis ne tikai teoloģiju, bet ieguvis grādu ari filosofijā un senajās valodās. Un, kā zināt, viņš pārvalda ne tikai latīņu un aramiešu, bet arī vairākas mūsdienu valodas. Vienīgā īpatnība ir aizraušanās ar cīņas mākslām. Šķiet, bērnībā viņš bijis vārgs un slimīgs, tāpēc tēvs sūtījis viņu uz karatē nodarbībām. Cīņas mākslas kļuva par lielāko kaislību, un tagad viņam ir ne tikai melnā josta un nez kurais dans karatē, bet tikpat labi viņš apguvis arī teikvondo, kikboksu un aikido. Tā ir tēva īva vienīgā vājība, kas nav pat salīdzināma ar citām vājībām, kas sastopamas Vatikānā. Ak, jā! Kaut arī tēvs īvs ir tik izskatīgs — cs gan spriežu tikai pēc fotogrāfijas — nav zināms, ka viņam būtu bijušas kādas attiecības ar meitenēm vai puišiem. Pilnīgi nekā, viņš ir absolūti šķīsts.

—    Kas vēl mums zināms? — nevērsdamies pie kāda konkrēti, noprasīja Marko.

—    Nekas, itin nekas, — atbildēja Džuzepe. — Atkal esam nonākuši strupceļā. Nekādu pēdu, un nav zināms pat nozieguma motīvs. Mēs vēl papētīsim tās durvis, kas, tavuprāt, ir uzlauztas, lai jauktu mums galvu. Bet pa kurieni tad viņi iekļuva iekšā? Pa kurieni aizbēga? Mēs kārtīgi pārmeklējām katedrāli, un varu galvot, ka nekādu apslēptu durvju tur nav. Kardināls smējās, kad jautāju viņam par šādu iespēju. Viņš apliecināja, ka neesot nekādu slepeno eju. Viņam ir taisnība, mēs pārbau dījām pilsētas pazemes tuneļu plānus, un katedrāles apkārtnē patiešam nekādu eju nav. Turinā apakšzemes galeriju, protams, netrūkst, un turi nieši māk pelnīt, izrādīdami tās tūristiem un stāstīdami par savu kara laiku varoni Pjetro Miku.

—   Visos ielaušanās gadījumos motīvs ir Sindone, — drūmi paziņoja Marko. — Nezinu, vai viņi grib to nozagt vai iznīcināt, taču esmu pārliecināts, ka tieši tā ir visa pamatā. Vai ir kādi priekšlikumi?

Iestājās nepatīkams klusums. Sofija meklēja Pjetro skatienu, taču draugs bija novērsies un darbojās ar šķiltavām. Tā nu viņa nolēma atklāt savas domas.

—    Marko, to mēmo vajadzētu atbrīvot.

Visu acis pievērsās Sofijai. Vai viņi bija pārklausījušies?

—   Mēmais varētu būt mūsu Trojas zirgs. Redzi, Marko, ja tev ir taisnība un kāds grib dabūt savos nagos Sindoni, tad runa noteikti ir par kādu organizāciju, kura kā izpildītājus sūta mēmus cilvēkus ar nodedzinātiem pirkstu spilventiņiem. Ideāli drošības pasākumi. Ja kāds no viņējiem tiek apcietināts, tam ir vieglāk klusēt un neļauties kārdinājumam visu izstāstīt. Bet papilārās līnijas ir iznīcinātas un arī arestētā vai mirušā identitāte un izcelsme nav noskaidrojama. Es domāju, ka tavi draudi mēmo neietekmēs, Marko. Viņš neprasīs jaunu tikšanos ar tevi. Viņš klusi izcietīs sodu, galu galā viņam atlicis vairs tikai gads.

—   Manuprāt, mums ir divas iespējas, — Sofija turpināja. — Varam nogaidīt vienu gadu vai arī tu, Marko, vari pārliecināt priekšniecību, lai mēmo atbrīvo pirms termiņa, un, kad viņš būs ticis ārā, mēs viņam sekosim pa pēdām. Viņam taču būs ar kādu jāsazinās, un arī uz ielas viņš nepaliks. Viņš ir pavediens, kas mums var palīdzēt atšķetināt visu murskuli. Ja tu nolemsi, ka šis plāns ir pieņemams, vajadzēs visu kārtīgi noorganizēt. Domāju, ka vajadzētu nogaidīt vismaz pāris mēnešu. Mēmajam nedrīkst rasties aizdomas, kādi ir patiesie atbrīvošanas iemesli.

—    Ak Dievs, kādi mēs esam bijuši muļķi! — iesaucās Marko, zveldams ar dūri pa galdu. — Kā gan iespējams, ka neviens to neiedomājās agrāk! Ne mēs, ne karabinieri, neviens! Divus gadus neesam pamanījuši tik labu iespēju!

Visi nogaidoši klusēja. Sofija vēl nesaprata, vai Marko dusmojas, ka neviens cits agrāk nav iedomājies šādu risinājumu, vai jau nolēmis, ka viņas plāns patiešām ir derīgs. Nākamie priekšnieka vārdi izkliedēja visas šaubas.

—   Tieši tā mēs darīsim, Sofij! Tavs plāns ir lielisks, žēl tikai, ka neierosināji to agrāk. Parunāšu ar ministriem un centīšos viņus pārliecināt. I^ai viņi tālāk pierunā prokuroru un tiesnešus vai kurš nu to izlems. Mēmais ir jāatbrīvo, bet, tikko viņš izies pa cietuma vārtiem, mēs izsekosim katru viņa soli.

—   Sef, nepārsteidzies! — viņu pārtrauca Pjetro. — Vispirms jāizdomā, kā panākt, lai mēmajam nerastos nekādas aizdomas. Sofija ierosināja nogaidīt divus mēnešus, bet man šķiet, ka ar to nepietiks, jo tu tikko pie viņa ciemojies un draudēji sapūdēt turpat cietumā. Ja par ātru palaidīsim viņu brīvībā, viņš sapratīs, ka tās ir lamatas.

Minerva nemierīgi sagrozījās krēslā, Džuzepe domīgi rauca pieri. Bija pienācis bridis, kad savs viedoklis jāizsaka arī pārējiem. Lēmumus pieņēma Marko, taču vispirms viņš vienmēr uzklausīja visu komandas biedru domas.

—    Antonīno, kāpēc tu klusē? — viņu uzrunāja Marko.

—   Sofijas plāns man šķiet labs, tomēr es piekritu Pjetro, ka tuvākajā laikā mēmo atbrīvot nedrīkst. Es pat drīzāk teiktu, ka vajadzētu mierīgi nogaidīt, lai viņš izcieš visu termiņu. Tas taču ir tikai viens gads.

—    Rokas klēpī salikuši gaidīsim, līdz viņi sagatavos nākamo uzbrukumu?! — iesaucās Marko.

—   Sindone šobrīd ir droši noglabāta bankas seifa, — atbildēja Antonīno. — Tur tā var palikt vēl vairākus mēnešus. Galu galā arī agrāk ir bijuši ilgāki laika posmi, kad tā netiek rādīta publikai.

—   Viņam taisnība, — piekrita Minerva, — un tu to zini. Es saprotu, ka nav viegli gaidīt tagad, kad esam atraduši savu Trojas zirgu, taču, ja rīkosimies pārsteidzīgi, varam zaudēt arī šīs vienīgās pēdas. Ja mēmajam radīsies kaut visniecīgākās aizdomas, viņš izvairīsies sazināties ar savējiem un nespers nevienu neuzmanīgu soli.

—    Džuzepe?

—    Redzi, šcf, mani arī tracina doma par ilgo gaidīšanu. Apstāties tieši tagad, kad esam izdomājuši, kā rīkoties…

—    Es negribu gaidīt veselu gadu, — stingri noteica Marko.

—    Tomēr tas būtu visprātīgākais variants, — iebilda Džuzepe.

—    Mums jau ir arī citas iespējas.

Visu skatieni atkal pievērsās Sofijai. Marko pamāja, mudinot izteikties.

—    Es domāju, ka vēl vajadzētu nopietnāk papētīt tos strādniekus. Mēs taču pagaidām neesam pārliecināti, ka īssavienojums noticis nejauši. Tāpat vajadzētu painteresēties par Cocsa un aprunāties arī ar D'Alakvu. Varbūt neesam kaut ko pamanījuši viņa nevainojamajā biogrāfijā.

—    Vai tev ir kādas aizdomas, Sofij? — jautāja Marko.

—    Nekas konkrēts, tomēr nojauta mudina uzmanīgāk papētīt strādniekus.

Pjetro uzmeta Sofijai īgnu skatienu. Tieši viņš bija pratinājis strādniekus un zināja, ka savu darbu ir paveicis kā nākas. Dati par celtniekiem un elektriķiem bija pārbaudīti gan policijas, gan Interpola arhīvos, bet visi — kā vietējie, tā ārzemnieki — bija ar nevainojami tīru pagātni.

—   Tu viņiem neuzticies tikai tāpēc, ka viņi ir ārzemnieki? — Šie Pjetro vārdi izklausījās kā sitiens zem jostasvietas.

—   Tu pats zini, ka tas nav īstais iemesls, — atteica Sofija. — Vienkārši vajadzētu paraktics mazliet dziļāk, sīkāk pārbaudīt visus — gan imigrantus, gan itāļus, ieskaitot pašu kardinālu.

Marko nojauta, ka pārītis sapulces laikā neviļus sācis risināt gluži personisku cīniņu. Tas bija kaitinoši. Marko augstu vērtēja viņus abus — patiesībā Sofiju Galloni viņš pat apbrīnoja. Turklāt arī šoreiz Sofijai bija taisnība: iespējams, kāds svarīgs sīkums ir paslīdējis garām nepamanīts, tāpēc nebūtu slikti klausīt Sofijas ieteikumam. Taču Marko nedrīkstēja aizvainot ari Pjetro, kurš nezin kāpēc tik saasināti uztvēra šo priekšlikumu. Vai tiešām viņš būtu greizsirdīgs? Vai varbūt abi sastrīdējušies par savas fragmentārās kopdzīves jautājumiem un tagad attiecības kārto visu acu priekšā, tā kaitēdami darbam? To nedrīkstēja pieļaut. Personisko dzīvi ar darba lietām kopā maisīt nevar.

—    Pagaidām ncatmetīsim nevienu no izmeklēšanas virzieniem.

Pjetro drūmi pablenza uz priekšnieku un noprasīja: — Turēsim aizdomās pilnīgi visus?

Marko izlikās nedzirdam provocējošo toni, kādā bija izskanējis jautājums.

—   Turpināsim strādāt. Es tūlīt atgriezīšos Romā. Runāšu ar ministriem un nokārtošu, lai mūsu Trojas zirgam tiek dota zaļā gaisma. Padomāšu, kā rīkoties, lai nevajadzētu gaidīt veselu gadu, tomēr neradot mēmajam nekādas aizdomas. Romā mūs gaida daudz citu darbu, tomēr daži no jums paliks tepat. Protams, tie, kas atgriezīsies Romā, turpinās strādāt ari pie šīs lietas. Kurš grib palikt Turīnā?

—    Es, — teica Sofija.

—    Un es, — reizē paziņoja Džuzepe un Antonīno.

—    Labi, tad mēs ar Pjetro un Minervu atgriežamies birojā. Ja nemaldos, lidmašīna ir trijos, vēl mierīgi paspēsim iegriezties viesnīcā pēc savām mantām.

—   No manis būs vairāk labuma, ja sēdēšu Romā pie saviem datoriem, — noteica Minerva.

8

Vīrietis pacēia lūkas vāku un iespīdināja pagraba telpā luktura gaismas kūli. Trīs mēmie nepacietīgi raudzījās augšup. Pa ļodzīgām metāla kāpnēm vīrietis nokāpa slepenajā apakšzemes telpā. Viņam nepatika šī sabiedrība. Kaut nu mēmie drīzāk dotos projām, taču pārlieka steiga varēja izrādīties bīstama: viņi visi varēja nonākt cietumā, taču vēl ļaunāks būtu kauns par kārtējo neveiksmi un Adaija dusmas. Adaijs saniknojies varētu viņus pat ekskomunicēt.

—    Karabinieri aizbrauca atpakaļ uz Romu. Viņu šefs šodien atvadījās no kardināla un diezgan ilgi runājās ar tēvu īvu. Domāju, ka jūs jau varat pamest slēptuvi, jo, cik varēju noprast pēc tā, ko runāja karabinieri, neviens nedomā, ka jūsu mirušajam biedram bijis vēl kāds līdzzinātājs. Jums precīzi jāievēro instrukcijas, ko devis Adaijs.

Vecākais no mēmajiem, kuram varēja būt nedaudz pāri trīsdesmit, piekrītoši pamāja un uz lapiņas uzrakstīja jautājumu: — Tu esi pārliecināts, ka vairs nav nekādu briesmu?

—    Jā, pilnīgi droši. Uzraksti, ja jums kaut kas ir vajadzīgs.

Mēmais, kurš šķita šīs trijotnes vadonis, nekavējoties rakstījis: — Tādā

izskatā mēs nevaram rādīties uz ielas. Atnes lielāku bļodu un ūdeni, mums jānomazgājas. Un vai ar transportu viss kārtībā?

—    Mazliet pēc pusnakts, ap vieniem, es atnākšu tev pakaļ. Pa tuneli aizvedīšu tevi līdz Lielajiem kapiem. Virszemē tu iziesi viens. Smagā mašīna tevi gaidīs pie Vankiljas preču stacijas. Tā piecas minūtes stāvēs laukuma pretējā pusē. Ņem, te būs numurs. — Viņš sniedza mēmajam zīmīti un turpināja: — Tevi aizvedīs līdz Dženovai. Tur ostā tu atradīsi kravas kuģi Stella Māris un kāpsi uz tā kā matrozis, un pēc nedēļas būsi mājās.

Mēmais atkal piekrītoši pamāja. Abi biedri nepacietīgi gaidīja savu kārtu. Viņi bija jaunāki — ne vienam, ne otram nevarēja dot vairāk par divdesmit gadiem. Viens bija liela auguma, muskuļots, platiem pleciem un ogļmelniem, īsā ezītī apgrieztiem matiem. Otrs — trauslāka un īsāka auguma brūnēts, kam acīs zibsnīja nemierīgas uguntiņas.

Vīrietis uzrunāja garāko.

Tevi mašīna savāks rīt agri no rīta. Es tevi pa tuneli aizvedīšu līdz kapsētai. Kad iznāksi virszemē, nogriezies pa kreisi un ej līdz upei. Tur tevi gaidīs. Šķērsosi Šveices robežu, tālāk dosies uz Vāciju. Berlīnē tevi uzņems mūsējie, adrese tev ir zināma. Viņi parūpēsies par tālāko ceļu.

Nu prasīgu skatienu pievērsa īsākais no puišiem. Vīrietim uzmācās bailes: šķita, ka mēmā acīs kūsā dusmas.

— Tu slēptuvi pametīsi pēdējais. Tev te būs jāpaliek vēl divas dienas. Mašīna tevi gaidīs divos naktī un aizvedīs gandrīz līdz pašām mājām. Kaut nu jums veiktos! Tūlīt atnesīšu jums ūdeni.

Vīrietis jau pagriezās uz promiešanu, bet puisis ar ezītī apgrieztajiem matiem sagrāba viņu aiz elkoņa, rādīdams, ka tūlīt uzrakstīs jautājumu.

Izlasījis zīmīri, vīrietis nopūtās. — Tu gribi zināt, kas nodeis ar Mcndibu? Jūs taču zināt, ka viņš ir cietumā. Viņš rīkojās kā muļķis un, nesagaidījis biedrus, viens pats iekļuva katedrālē. Līdz kapelai viņš tika, taču nezinu, ko viņš tur darīja. Katrā ziņā sāka gaudot signalizācija. Adaijs man ir pavēlējis lieki neriskēt, un šādos gadījumos es palīdzēt nedrīkstu. Mendibu notvēra, kad viņš skrēja pāri Pils laukumam. Precīzi ievērojiet instrukcijas, un jums nekādu problēmu nebūs. Vismaz nevajadzētu būt. Neviens neko nezina par šo pagrabu un pazemes eju. Zem Turīnas ir dučiem eju, un par daudzu esamību neviens pat nenojauš. Ja šo vietu atklās, mums tā būs īsta katastrofa. Mūs izdeldēs no zemes virsas.

Kad vecais vīrs izrāpās no pagraba, mēmie saskatījās. Vadonis tūdaļ ņēmās rakstīt sīkus norādījumus un pēdējos padomus abiem pārējiem. Pēc dažām stundām sāksies tāls un bīstams ceļš. Varbūt izdosies nokļūt mājās, bet varbūt priekšā gaida tikai cietuma kamera. Veiksme viņus nebija pametusi pavisam, — galu galā viņi joprojām ir dzīvi |.n ri, l> izdosies izkļūt no Turīnas. Kaut nu Dievs uzklausītu viņu lugs.m.i'. u ļautu atgriezties pie Adaija.

Asaru pilnām acīm trijotne apskāvās.

9

— Hosar! Hosar!

Puisis iesteidzās istabā, kur mitinājās Hosars. Saule tikko bija palūkojusies virs apvāršņa, un Hosars vēl gulēja.

Nebija viegli atvērt nogurušās acis. Kad tas beidzot izdevās, Hosars ieraudzīja Izaza, sava brāļadēla, kalsno stāvu.

Izazs apguva rakstveža amatu. Hosars pats viņu mācīja, un abi daudz laika pavadīja kopā, lai gan puisis izglītojās ari pie tilosofa Marsiona, kurš mācīja grieķu un latīņu valodu, kā ari dalījās matemātikas, retorikas un filosofijas gudrībās.

—   Ir ieradusies karavāna, un kāds tirgonis atsūtījis uz pili ziņnesi, kas taujājot pēc tevis. Viņš apgalvojot, ka ieradies kopā ar kādu Tadeju, kurš esot Jēzus draugs un nesot tev sveicienus no Toma.

Hosars smaidot piecēlās un ģērbdamies iztaujāja Izazu.

—   Tu esi pārliecināts, ka Edesā ieradies Tadejs? Varbūt tu pārklausījies?

—   Valdniece pati lika, lai es tevi sameklēju. Es tikai atkārtoju to, ko viņa vēlēja tev pateikt.

—    Ak, Izaz! Nemaz nemāku izsacīt, cik ļoti priecājos. Tadejs bija Jēzus sekotājs. Un Toms… Toms bija viens no Skolotājam vistuvākajiem mācekļiem, viens no divpadsmit izredzētajiem. Tadejs droši vien atvedis ziņas no Jeruzalemes, no Pētera, no Jāņa….

Hosars ātri saposās. Viņš gribēja drīzāk nokļūt karavānserālā, kur apmetušies tirgoņi no Jeruzalemes. Izazu viņš ņems līdzi, lai arī brāļadēls var iepazīties ar Tadeju.

Jau pēc mirkļa abi izsteidzās no Hosara pieticīgā mājokļa. Pēc atgriešanās no Jeruzalemes Hosars bija pārdevis visus savus īpašumus, māju un sadzīves lietas, bet naudu izdalījis trūkumcietējiem. Kopš tā laika viņš dzīvoja necilā mājetē, kur pietika vietas tikai gultai, galdam, dažiem krēsliem un neskaitāmiem pergamenta rituļiem.

Hosars un Izazs steidzās uz Edesas nomali, kur atradās karavānserāls. Šai agrajā rīta stundā tirgoņi gatavoja preces, ar kurām doties uz pilsētu, bet bariņš vergu baroja lopus, cilāja un nēsāja smagus saiņus un kurināja ugunskurus.

—    Hosar!

Izdzirdis valdnieka sardzes priekšnieka dobjo balsi, Hosars atskatījās. Marvuzs bija ieradies ar kareivju pulciņu.

—   Valdnieks lika man pavadīt uz pili tevi un Tadeju, kurš ieradies no Jeruzalemes.

—    Paldies, Marvuz. Pagaidi mūs tepat. Es sameklēšu mūsu viesi.

—    Es jau noskaidroju, ka tirgonim, kopā ar kuru viņš ieradies, pieder tā pelēkā telts. Patlaban taisni devos uz turieni.

—    Pagaidi, Marvuz, pagaidi, es vispirms gribētu mierīgi apskaut savu draugu.

Sardzes priekšnieks pamāja kareivjiem, pavēlēdams gaidīt, bet Hosars devās uz tirgoņa telti. Izazs viņam sekoja, turēdamies dažus soļus nopakaļ. Puisis nojauta, cik mokošs satraukums pārņēmis tēvoci, kurš pēc ilgiem laikiem atkal varēs satikt kādu no Jēzus mācekļiem. Izazs par tiem bija daudz dzirdējis. Tēvocis bija stāstījis gan par Skolotāja vismīļāko mācekli Jāni, gan par Pēteri, uz kuru Jēzus paļāvās, kaut arī tas no viņa bija atteicies, gan arī par Marku un Lūku, Mateju un Tomu un vēl daudziem citiem, kuru vārdus Izazs bija piemirsis.

Hosars tuvojās telts ieejai, un taisni šai brīdī tā pavērās un ārā iznāca liela auguma vīrs maigiem sejas vaibstiem, ģērbies, kā pieņemts Jeruzalemes bagātākajiem tirgoņiem.

—    Vai tu esi Hosars?

—    Jā, tas esmu es.

—    Nāc, Tadejs tevi gaida.

Hosars iegāja teltī, kur zemē uz spilvena sēdēja Tadejs un kaut ko rakstīja uz pergamenta loksnes. Vīriešu acis sastapās, un abi priecīgi pasmaidīja. Tadejs piecēlās un apskāva Hosaru.

—    Mans draugs, priecājos tevi satikt, — teica Tadejs.

—    Nekad nebūtu domājis, ka kādreiz atkal tevi redzēšu. Cik bieži es jūs visus atceros! Domājot par jums, jūtos tuvāk Skolotājam.

—   Viņš tevi mīlēja, Hosar, un paļāvās uz tevi. Viņš zināja, ka tev ir krietna sirds, zināja, ka tu viņa vārdus nesīsi tālāk pasaulē un sludināsi visur, kur nonāksi.

Tā es darīju, Tadcj. Tā es darīju, bet allaž baidīdamies, ka neprotu pietiekami labi izskaidrot Skolotāja teikto.

Teltī ienāca tirgonis.

Tadej, vari te mierīgi palikt un runāties ar savu draugu. Mani kalpi jums atnesīs dateles, sieru un svaigu ūdeni. Bet man pašam jādodas uz pilsētu. Atgriezīšos pēcpusdienā.

—    Hosar, — teica Tadejs, — šo krietno tirgoni sauc Jošua, visu ceļu no Jeruzalemes viņš gādāja par mani. Viņš ir labs cilvēks un mēdza klausīties Jēzus sludināšanā. Parasti viņš turējās nomaļus, baidīdamies, kas Skolotājs viņu padzīs. Taču Jēzus visu redzēja un kādu dienu aicināja Jošuu pie sevis. Jošua nesen bija kļuvis par atraitni, un Jēzus vārdi bija kā balzams viņa dvēselei. Jošua ir mūsu draugs un daudz mums palīdzējis. Viņa karavānas ļauj mums sazināties un nest Skolotāja vārdu tālu pasaulē.

—    Esi sveicināts, Jošua, — atbildēja Hosars. — Tu esi nonācis pie draugiem. Saki, kā varam tev palīdzēt.

—    Paldies, draugs, man nekas nav vajadzīgs, taču es pateicos par tavu laipnību. Zinu, ka tu esi mūsu Skolotāja sekotājs, Toms un Tadejs tevi ciena un piemin ar labu vārdu. Tagad man jādodas pie darba. Izbaudiet tikšanos, domāju, ka jums netrūks, ko pārrunāt.

Jošua devās prom, bet kāds vīrs, kura āda bija melnāka par nakti, ienesa ūdens krūku un šķīvjus ar datelēm un svaigiem augļiem. Tikpat klusi kā ienācis, kalps izgāja no telts.

Izazs visu vēroja, klusēdams un neuzdrošinādamies atgādināt par savu klātbūtni. Likās, tēvocis viņu pavisam aizmirsis. Toties Tadejs u/smai dīja un aicināja tuvāk.

—    Kas ir šis jauneklis?

—    Mans brāļadēls Izazs. Mācu viņam savu agrāko rakstveža amatu, un varbūt viņš, tāpat kā savulaik es, reiz strādās pilī. Izazs ir labs zēns un Jēzus mācības sekotājs.

Telts priekškars pašķīrās, un ienāca Marvuzs.

—    Hosar, atvaino, ka jūs iztraucēju, taču Abgars jau atsūtīja kalpu apvaicāties, kur jūs tik ilgi kavējaties. Viņš drīzāk grib sastapt gan tevi, gan cilvēku, kurš ieradies no Jeruzalemes.

—   Tev taisnība, Marvuz. Atkalsatikšanās priekos piemirsu, ka mūs gaida valdnieks. Viņš vēlas tevi redzēt, Tadej, un izrādīt tev godu. Tev jāzina, ka Abgars ir atteicies no vecās ticības un tic tikai vienam Dievam, mūsu Kunga Tēvam. Un arī valdniece un viss galms ir pieņēmuši Jēzus mācību. Esam uzcēluši svētnīcu, tā ir pieticīga, bez liekas greznības. Tur mēs pulcējamies, lai lūgtu Dieva žēlastību un pārrunātu Jēzus mācīto. Esmu pierakstījis visu, ko atceros no dzirdētā, bet tagad par Skolotāja mācību mums varēsi stāstīt tu. Varēsi mums daudz ko izskaidrot un pastāstīt, kāds bija Jēzus un kā viņš mira, lai izglābtu mūs visus.

—    Tad dosimies pie valdnieka, — piekrita Tadejs. — Un pa ceļam tu man uzticēsi visus jaunumus. Tirgotāji atnesa uz Jeruzalemi ziņas, ka Abgars no nāvējošas slimības esot izārstējies, pieskardamies Jēzus līķautam. Gribu, lai tu man izstāsti, kā notika šis brīnums un kā šai jaukajā pilsētā izplatījās ticība mūsu Pestītājam.

Abgars bija zaudējis pacietību. Valdniece visiem spēkiem pūlējās viņu nomierināt. Hosars un Tadejs kavējās. Saule jau bija pacēlusies augstu virs Edcsas, bet no viņiem joprojām nebija ne vēsts. Abgars gribēja drīzāk satikt Jēzus mācekli, izjautāt par Pestītāju un tā mācību. Viņš gribēja lūgt, lai Tadejs paliek Edesā uz visiem laikiem vai vismaz pietiekami ilgi, lai visi, kas to vēlētos, varētu noklausīties, kā viņš stāsta par Jēzu.

Abgaram pašam, šīs pārticīgās pilsētas valdniekam, reizēm bija grūti izprast daudz ko no Skolotāja teiktā, tomēr viņš pieņēma visu, ko Jēzus bija mācījis. Abgara ticība cilvēkam, kurš bija spējis viņu izārstēt, pat būdams miris, bija bezgalīga.

Valdnieks zināja, ka ne jau visi edesieši atzīst par labu viņa lēmumu atteikties no vecajiem dieviem, kas tikuši godināti kopš aizlaikiem, un pievērsties vienam vienīgam Dievam, kuru nevar atveidot redzamos tēlos un kurš sūtījis pasaulē savu Dēlu, lai tas tiktu sists krustā.

Daudzi Abgara pavalstnieki joprojām slepenībā pielūdza savu senču dievus. Tie pulcējās kalnu alās, kur upurēja Mēness dieva statuju priekšā. Abgars vecās ticības piekritējus nevajāja un neapspieda. Viņš zināja, ka patiesu ticību ar varu iepotēt nevar, un piekrita Hosaram, kurš apgalvoja, ka ar laiku visi neticīgie pārliecināšoties, ka pastāv viens vienīgs Dievs.

Nevarēja arī teikt, ka edesieši noliegtu Jēzus dievišķumu, — nē, viņi tikai uzskatīja to par vēl vienu no dieviem un kā tādu pieņēma, neatteikdamies no pārējiem, kas, viņuprāt, tāpat bija pielūgsmes vērti.

Gremdēdamies šādās domās, Abgars gaidīja, bet Hosars tostarp stāstīja Tadejam, kā bija sajutis dzinuli paņemt linaudekla gabalu, kurā bijušas ievīstītas Skolotāja miesas. Viņš piebilda, ka paņēmis audeklu, zinādams, ka neviens cits no mācekļiem neuzdrošināsies pieskarties tam, kas saskaņā ar jūdu likumiem uzskatāms par nešķīstu. Tadejs piekrītoši palocīja galvu. Viņi pat nebija pamanījuši, ka līķauts pazudis. Patiesībā par linaudekla esamību viņi neatcerējās līdz pat brīdim, kad Jeruzalemi sasniedza ziņas, ka tas paveicis brīnumu un izdziedējis Edesas valdnieku Abgaru. Lai gan pieredzējuši neskaitāmus Jēzus brīnumdarbus, mācekļi par šīm vēstīm priecājās un brīnījās. Tadejs izskaidroja arī savas ierašanās iemeslus.

— Toms tevi vienmēr piemin ar labu vārdu. Viņš allaž atgādina, cik uzstājīgi tu lūdzi, lai Skolotājs dodas tev līdzi uz Edesu un izārstē tavu valdnieku. Tāpat nav aizmirsts Jēzus solījums sūtīt uz Edesu kādu no saviem mācekļiem. Tāpēc, uzzinājis, ka līķauts paveicis brīnumu un tu šai pilsētā sludini mūsu Pestītāja mācību, Toms lūdza, lai dodos pie tevis kā atbalsts un palīgs. Palikšu te, cik ilgi tu uzskatīsi par nepieciešamu, un stāstīšu šīs pilsētas krietnajiem ļaudīm par mūsu Skolotāju. Pavisam palikt te nevarēšu, jo pasaulē ir daudz pilsētu un daudz ļaužu, kas arīdzan ir pelnījuši izdzirdēt Patiesību.

—    Vai gribi redzēt līķautu? — jautāja Hosars.

Tadejs vilcinājās. Viņš bija jūds, un likums bija likums. Ari Pestītājs bija ievērojis bauslību. Linaudekla gabals, kuru bija sagādājis Arimatijas Jāzeps un kurā bija ievīstītas Jēzus miesas, acīmredzot bija uzsūcis viņa spēku. Tomēr Tadejs nezināja, kā rīkoties.

Hosars noprata, kāds neatrisināms jautājums nomoka draugu, un paspieda viņa roku.

—    Neuztraucies, Tadej, jūsu bauslība man nav sveša, un es to cienu. Mēs, šīs senās pilsētas iemītnieki, līķautu neuzskatām par nešķīstu, un mums nav aizliegts tam pieskarties. Es nespiežu tevi pārkāpt tavai senču likumus. Gribu tikai pateikt, ka Abgars labākajam Edesas amatniekam pavēlēja izgatavot šķirstu, kurā ievietot līķautu. Tas glabājas drošā vietā, un to allaž sargā valdniekam uzticīgi kareivji. Tas auduma gabals ir paveicis ne vienu vien brīnumu, — tas ir izdziedējis ne tikai Abgaru, bet arī daudzus citus, kas tam tuvojušies ar ticību. Vēl gribu tev pastāstīt, ka uz auduma palikušas asins un sviedru pēdas — uz līķauta redzams Jēzus sejas un auguma atspulgs. Kad skatos uz audeklu, man šķiet, ka redzu mūsu Skolotāju. Šais brīžos izjūtu visas sāpes un mocības, kam viņu pakļāva romieši.

—    Gan pienāks diena, kad es lūgšu, lai tu man parādi līķautu, — teica Tadejs. — Meklēšu atbildi savā sirdī, jo šobrīd es nespēju pārkāpt seno aizliegumu.

Beidzot viņi sasniedza pili, un Abgars sirsnīgi uzņēma atnācējus. Valdniece pat neccntās slēpt, cik ļoti viņu satrauc iespēja iepazīt Jēzus draugu.

—    Esi sveicināts tu, kas biji draugs mūsu Skolotājam. Esi mūsu viesis un paliec šai pilsētā, cik ilgi vēlies. Mēs gādāsim, lai tev nekā netrūktu. Mēs tikai gribēsim, lai tu stāsti par Jēzu, lai atgādini mums viņa vārdus un darbus. Tāpat, ja vien tu atļausi, cs likšu, lai mani rakstveži uzmanīgi klausās un pieraksta tevis stāstīto. Kad tavi vārdi būs noglabāti pergamentu rituļos, mūsu Skolotāja dzīvi un mācību varēs iepazīt gan edesieši, gan ļaudis citās pilsētās.

Visu dienu un visu vakaru, un pat līdz dziļai naktij Tadejs un Hosars stāstīja valdniekam un viņa galmam par Jēzus paveiktajiem brīnumiem.

Tadejs pieņēma Abgara uzaicinājumu palikt Edesā, taču atteicās no valdnieka piedāvātajām ērtībām. Viņš lūdza tikai mazu istabiņu netālu no vietas, kur dzīvoja Hosars. Tieši tāpat kā Hosars pēc atgriešanās no Jeruzalemes, Tadejs atsacījās arī no valdnieka piedāvātajiem kalpiem un vergiem. Tika norunāts, ka Tadeja rakstvedis būs Hosars, kurš iemūžinās uz pergamenta visu, ko Tadejs stāstīs par Jēzu.

10

Ņujorkā spīdēja pavasarīga saule, un šai gadalaikā tas nemaz tik bieži negadījās. Atskanēja zvans, vecais vīrietis novērsa skatienu no rīta gaismā vizuļojošajiem stikliem un pacēla tālruņa klausuli. Komunikāciju sistēma bija simtprocentīgi nodrošināta pret tiem, kas vēlētos noklausīties šī kabineta saimnieka sarunas.

—    Klausos, — vīrieša balss skanēja stingri un noteikti.

—    Pirmais no mēmajiem jau devies ceļā.

—    Bez problēmām?

—    Jā. Viņi izmanto tos pašus sakaru kanālus, ko iepriekšējās reizēs, tāpat arī tos pašus vecos maršrutus. Taču policija neko nenojauš.

—    Kad slēptuvi pametīs otrs?

—    Šonakt, bet trešais rit agri no rīta. Viņš kāps smagajā mašīnā ar skrūvju kravu, un pa ceļam viņam nekur nevajadzēs pārsēsties. Tieši šis trešais liekas visnervozākais.

—    Šodien aprunāšos ar mūsu cilvēkiem Urfa. Mums jāzina, kā reaģēs Adaijs un ko viņš plāno darīt turpmāk.

—    Droši vien niknosies.

—    Mēģināsim visu izdibināt. Vii ir kādi jaunumi par Adaija cilvēku katedrālē?

—    Viņš ir ļoti nomākts. Taču pagaidām nav izraisījis ne kardināla, ne policijas aizdomas. Viņu uzskata par lāga vīru, kas smagi pārdzīvo notikušo.

—   Turpiniet viņu pieskatīt.

—    Protams.

—    Un kā klājas mūsu brālim?

—    Policija interesējas par viņa pagātni un sakariem. Cenšas noskaidrot pat viņa gaumi, intereses un vaļaspriekus. Grib zināt, kas veicinājis viņa straujo karjeru. Tāpat tiku pārbaudīts es un vēl citi brāļi. Tas policists Marko Valoni ir apķērīgs, un viņam ir spēcīga komanda.

—    Neizlaidiet viņu no acīm.

—    Nekādā gadījumā.

—   Tiksiemies nākamnedēļ Bostonā.

—    Noteikti ieradīšos.

* * *

Sofija un Pjetro klusēja, un šis klusums nebija no patīkamajiem. Marko bija devies pie Turīnas karabinieru komandanta, savukārt Džuzepe, Minerva un Antonīno piepeši bija nolēmuši, ka noteikti jāiedzer kafija bārā turpat uz ielas stūra, — patiesībā viņi pat necentās slēpt, ka vēlas pārītim sagādāt iespēju palikt divatā un noskaidrot attiecības. Saspīlējumu bija pamanījuši visi sapulces dalībnieki.

Sofija lēni pārcilāja dokumentu kaudzīti, bet Pjetro, šķietami dziļās domās iegrimis, raudzījās ārā pa logu. Viņš klusēja, negribēdams pārmest Sofijai, ka tā savu Trojas zirga plānu iepriekš nav izklāstījusi viņam. Savukārt Sofija jutās nelāgi — nevēlēšanās savas domas vispirms uzticēt Pjetro piepeši likās tik bērnišķīga.

—   Tu dusmojies? — viņa jautāja, cenzdamās salauzt stindzinošo klusumu.

—    Nē, tev taču nav jāstāsta man viss, kas iešaujas prātā.

—    Beidz, Pjetro! Es tevi pazīstu un jūtu, kad esi noskaities.

—    Paklau, es negribu strīdēties. Tu izdomāji rīcības plānu, kas man šķiet nepārdomāts, toties šefu tev izdevās pārliecināt, pie reizes izpelnoties kārtējos apbrīnas apliecinājumus. Ja viņš teiks, ka rīkosimies pēc tava priekšlikuma, es, protams, strādāšu kopā ar citiem, lai pasākums ar Trojas zirgu neizgāztos. Labāk beigsim šo absurdo sarunu, jo mēs tik un tā ne par ko nevienosimies. Es jau teicu, ka negribu strīdēties.

—    Labi. Tikai pasaki, kāpēc, tavuprāt, mans plāns nav labs. Tāpēc, ka to izdomāju es, vai tāpēc, ka tas patiešām ir vājš?

—    Mēmā atbrīvošana būtu kļūda. Viņu pārņems aizdomas, un viņš mūs nekur neaizvedīs. Bet strādniekus varat pratināt, cik ilgi vēlaties. Kad uzzināsiet ko jaunu, pasakiet arī man.

Sofija klusēja. Cik labi, ka Pjetro tūlīt brauks uz Romu, bet viņa paliks Džuzepes un Antonīno sabiedrībā. Daudz netrūka, lai viņa ar Pjetro sastrīdētos pilnā nopietnībā, bet no šādiem kašķiem visvairāk ciestu darbs. Sindone nebija Sofijas apmātība, tomēr šīs lietas izmeklēšana šķita nopietns izaicinājums.

Jā, labi, ka Pjetro brauc projām. Viņi dažas dienas nesatiksies, un viss atgriezīsies vecajās sliedēs. Abi salīgs mieru un atkal būs draugi tāpat kā agrāk.

* * *

— Ar ko sāksim, doktore?

—    Zini, Džuzepe, cs domāju, ka vajadzētu vēlreiz aprunāties ar strādniekiem un paskatīties, vai tas, ko viņi stāsta, neatšķiras no tā, ko viņi iepriekš teica Pjetro. Tāpat vajadzētu iegūt vairāk ziņu par katru no viņiem: kur un ar ko dzīvo, ko saka kaimiņi, kas savāds novērots viņu ikdienā…

—    Tas aizņems daudz laika… — iebilda Antonīno.

—    Jā, tāpēc Marko sarunāja, ka turīnieši piešķirs mums palīgos pāris vīru. Viņi pilsētu pazīst labāk nekā mēs un strādnieku ikdienas paradumos drīzāk pamanīs kādas dīvainības. Ar to varētu nodarboties Džuzepe, bet mēs abi atgriezīsimies katedrālē, vēlreiz parunāsim ar bīskapa kancelejas darbiniekiem, ar sargu, ar tēvu īvu un sekretariāta vecmeitām…

—   Sarunāts, tomēr, ja kādam no viņiem ir kas slēpjams, mūsu uzstājība liks izturēties vēl piesardzīgāk un sevi nenodot. Es zinu, ko saku, man pieredzes netrūkst, — teica Džuzepe.

—    Būs redzams, ja mūsu klātbūtne kādu padarīs nervozu. Un vajadzētu sarunāt tikšanos arī ar D'Alakvu.

—    Liels dūzis, pat pārāk liels. Ja uzmāksimies D'Alakvam un viņam mūsu uzmācība nepatiks, Romā mums ātri vien apgriezīs spārnus.

—    Zinu, Antonīno, tomēr vajag riskēt. Es gribu satikt to cilvēku.

—   Uzmanies, doktore, lai tavas ziņkārības dēļ mēs visi neiekuļamies nepatikšanās!

—    Negvelz muļķības, Džuzepe. Mums jāaprunājas ar D'Alakvu, jo viņa uzņēmumi tā vai citādi vienmēr bijuši saistīti ar negadījumiem katedrālē. Man tas šķiet aizdomīgi, un tev kā jau karabinierim vēl jo vairāk vajadzētu izrādīt interesi par šādām sakritībām.

Trijotne nolēma sadalīt darbus. Antonīno vēlreiz nopratinās elektriķus un celtniekus, kas veica remontdarbus, Džuzepe pētīs strādnieku privāto dzīvi, bet Sofija lūgs tikšanos ar D'Alakvu. Vajadzēja turpināt vākt informāciju un skatīties, vai beidzot nepavīdēs kādas pēdas.

Sofijai izdevās panākt, ka Marko pakustina vajadzīgās sviras, nokārtojot, lai Umberto D'Alakva piekristu ar viņu tikties. Izdzirdis šādu lūgumu, Marko sākumā bija īgni burkšķējis, tomēr beigu beigās piekrita, ka saruna ar ietekmīgo uzņēmēju būtu noderīga. Tā nu Mākslas nodaļas direktors bija zvanījis kultūras ministram, kurš, uzzinājis, kas Marko padomā, nevilcinājās viņu nosaukt par traku, jo saprātīgs cilvēks nemūžam nerakņātos darījumos, ko veic tādi uzņēmumi kā Cocsa, un izvairītos traucēt tādus cilvēkus kā Umberto D'Alakva. Galu galā Marko izdevās ministram iedvest, ka tikšanās ir absolūti nepieciešama, bet doktore Galloni — tik apdomīga un delikāta, ka nekādi neaizvainos svarīgo personu.

Tālāko nokārtoja ministrs, un tikšanās ar D'Alakvu tika sarunāta uz pulksten desmitiem nākamajā rītā. Kad Marko to pavēstīja Sofijai, viņa apmierināti iesmējās.

—    Šef, tu esi īsts zelta gabaliņš. Es zinu, ko tas tev prasīja.

—    Jā, tāpēc rīt esi uzdevuma augstumos, citādi ministrs mūs abus nosūtīs spaidu darbos uz kādu arhīvu, kur varēsim slaucīt putekļus līdz mūža galam. Sofij, lūdzu, esi uzmanīga. D'Alakvas ietekme sniedzas krietni tālāk par Itālijas robežām. Arī ministrs teica, ka viņš darbojoties gan Ziemeļamerikā, gan Tuvajos Austrumos un Āzijā… Pie tāda cilvēka nevar ierasties, lai runātu blēņas.

—    Man ir nojauta, ka viņš noteikti jāsatiek.

—    Es ceru, ka tavu nojautu dēļ mums nebūs nepatikšanu.

—    Paļaujies uz mani.

—    Ja cs tev neticētu, tu nebūtu Turinā.

Tagad Sofija pie spoguļa krāsojās, lai dotos uz nozīmīgo tikšanos. Viņa nervozēja. Reti kad Sofija apģērbu izvēlējās tik rūpīgi kā šai rītā: labu brīdi šaubījusies, viņa izraudzījās Armani krēmkrāsas kostīmu. Brokastis Sofija jau bija paēdusi viesnīcas numurā, taču vēl gribēja uz mirkli satikt Džuzepi un Antonīno.

—    Lai tev veicas, doktore! Tu izskaties satriecoši. Varētu domāt, ka dodies uz kādu smalkākās sabiedrības pieņemšanu.

—    Džuzepe, nekaitini mani! Es jau tāpat esmu nervoza. Ja izgāzīšos, Marko būs nopietnas problēmas.

—    Džuzepem taisnība, tu tiešām labi izskaties. Es pat teiktu, ka tu esi pārāk skaista, lai ietu pie tik dīvaina cilvēka, kurš pret sievietēm esot absolūti vienaldzīgs. Taču tavs stiprākais ierocis vienmēr ir bijis prāts, un es uz to paļaujos.

—    Paldies, Antonīno! Paldies jums abiem! Un novēliet man veiksmi.

* * *

Umberto D'Alakvas sekretārs pārsteidza Sofiju. Pirmkārt, viņa bija gaidījusi, ka sastaps sievieti, otrkārt, šis elegantais pusmūža vīrietis drīzāk atgādināja liela uzņēmuma vadītāju, nevis sekretāru. Viņš stādījās priekšā kā Bruno Moreti un piedāvāja kafiju, lūgdams uzgaidīt, līdz — kā viņš izteicās — D'Alakvas kungs atvadīsies no iepriekšējā apmeklētāja.

Sofija no kafijas atteicās, baidīdamās sabojāt grimu. Viņa bija domājusi, ka Bruno Moreti ir dots uzdevums izzondēt augsni, taču maldījās: sekretārs viņu atstāja vienu apbrīnojamā uzgaidāmajā zālē, kur pie sienas karājās viena Kanaleto, viena Modiljāni un viena Braka glezna, kā arī neliels Pikaso darbiņš.

Sofija tik sajūsmināti pētīja Modiljāni, ka nedzirdēja atveramies durvis. Zālē ienāca elegants un stalts gara auguma vīrietis, kuram noteikti bija pāri piecdesmit, taču kurš izskatījās pārsteidzoši pievilcīgs. Ienācējs mirkli vēroja Sofiju nopietnu skatienu, kurā bija jaušama ari ziņkāre.

—    Labdien, doktore Galloni.

Sofija strauji pagriezās un ieraudzīja Umberto D'Alakvu. Viņa juta, ka koši pietvīkst, it kā būtu pieķerta darām ko nepiedienīgu.

D'Alakvas staltais stāvs un elegance kuram katram varēja iedvest mazvērtības kompleksu, taču vēl vairāk Sofiju ietekmēja viņa izstarotā pašpārliecinātība. Spēks un pašpārliecinātība — Sofija domās izlaboja.

—    Labdien, atvainojiet, es te pētīju Modiljāni. Tas ir īsts.

—    Skaidrs, ka tas ir īsts.

—    Ir tik daudz viltojumu… Bet šis nepārprotami ir oriģināls.

Viņa jutās kā pēdīgā muļķe. Kā gan varētu nebūt īsta Modiljāni glezna, kas karājas zālē, kur šis ietekmīgais vīrietis pieņem apmeklētājus! D'Alakva tagad uzskatīs viņu par idioti, un viņam, protams, būs taisnība. Kā gan viņa varēja sarunāt tādas muļķības! Bet D'Alakva jau nevarēja zināt, ka, pat neko neteikdams, tikai ar savu klātbūtni vien ir sakāpinājis Sofijas uztraukumu līdz galējai robežai.

—    Iesim uz manu kabinetu, doktore Galloni.

Sofija pamāja. Arī D'Alakvas darba kabinets bija iespaidīgs. Modernas un ērtas kāda ievērojama dizainera radītas mēbeles, bet pie sienām izcili vecmeistaru darbi. Daži Leonardo zīmējumi, kāda piecpadsmitā gadsimta Madonna, E1 Grēko gleznots Kristus, Pikaso Arlekīns un vēl kāds Miro darbs… Kabineta attālākajā stūrī — vienkāršs galdiņš un askētisks olīvkoka krucifikss.

D'Alakva aicināja Sofiju piesēst uz dīvāna, bet pats iekārtojās krēslā turpat blakus.

—    Labi, doktore. Sakiet, kā varu jums palīdzēt?

—    D'Alakvas kungs, mums ir aizdomas, ka ugunsgrēks katedrālē ir ticis izraisīts tīšuprāt. Tāpat esam pārliecināti, ka arī pārējie negadījumi, kas iepriekšējos gados piemeklējuši katedrāli, nav bijuši nejauši.

D'Alakva seja joprojām bija absolūti bezkaislīga. Nenodrebēja ne vaibsts. Itin nekas neliecināja, ka Sofijas teiktas būtu viņu satraucis vai pārsteidzis. Viņš raudzījās pretī mierīgi un vienaldzīgi, gaidīdams, kas sekos tālāk. Likās, šīs sarunas tēma viņu nekādi neskar.

—   Vai jūs pilnībā uzticaties strādniekiem, kuri veic remontdarbus katedrālē?

—    Doktore, Cocsa ir tikai viens no daudziem uzņēmumiem, kurus es vadu. Jūs taču saprotat, ka es nekādi nevaru pazīt ikvienu no saviem darbiniekiem. Šajā, tāpat kā citos uzņēmumos, ir personāla daļas vadi tājs, kurš noteikti jums jau ir sniedzis visus datus par strādniekiem, kuri todien bija katedrālē. Taču, ja jums nepieciešamas sīkākas ziņas, es ar vislielāko prieku palūgšu, lai Cocsa personāla daļas vadītājs atbild uz visiem jūsu jautājumiem.

D'Alakva satvēra tālruni un lūdza, lai viņu savieno ar minēto personāla daļas vadītāju.

—    Ladzoti kungs, esiet tik laipns un pieņemiet doktori Galloni no Mākslas un kultūras pieminekļu aizsardzības nodaļas. Viņai nepieciešama sīkāka informācija par katedrāles strādniekiem. Pēc dažām minūtēm mans sekretārs viņu pavadīs līdz jūsu kabinetam. Paldies.

Sofija jutās vīlusies. Viņa taču bija cerējusi, ka pārsteigs D'Alakvu ar atklātu paziņojumu, ka izmeklētājiem ir aizdomas par ļaunprātīgu dedzināšanu, bet Cocsa īpašnieks, neizrādīdams ne mazāko interesi, nosūtīja viņu uz personāla daļu.

—    Vai jums šķiet, ka mani apgalvojumi ir absurdi, D'Alakvas kungs?

—    Doktore, jūs esat profesionāļi un labi protat savu darbu. Man nav nekāda viedokļa par jūsu aizdomām vai izmeklēšanas virzieniem.

Vīrietis raudzījās viņā rāmu skatienu. Bija manāms, ka viņš šo sarunu uzskata par pabeigtu. Sofiju pārņēma dusmas — viņa apzinājās, ka nav pratusi izmantot iespēju, kura droši vien vairs nekad neatkārtosies.

—    Vai varu būt vēl kā noderīgs, doktore?

—    Nē, patiesībā nē. Mēs tikai gribējām, lai jūs zināt, ka neuzskatām ugunsgrēku par nelaimes gadījumu un nopietni pievērsīsimies jūsu cilvēkiem.

—    Ladzoti kungs jums palīdzēs un sniegs visu informāciju par Cocsa darbiniekiem.

Sofija padevās. Bija skaidrs, ka no D'Alakvas viņa neizvilinās nevienu pašu noderīgu vārdu. Sofija piecēlās un pastiepa roku sveicienam.

—    Paldies par sadarbību.

—    Bija patīkami ar jums iepazīties, doktore Galloni.

Sofija bija noskaitusies uz sevi, turklāt apmulsusi. Jā, apmulsusi. Umberto D'Alakva neapšaubāmi bija vispievilcīgākais vīrietis, kādu viņai jebkad gadījies sastapt. Sai pašā mirklī viņa nolēma, ka pieliks punktu attiecībām ar Pjetro. Doma par vienmuļo sakaru ar darba kolēģi piepeši šķita neizturama.

D'Alakvas sekretārs viņu pavadīja līdz personāla daļas vadītāja kabinetam. Mario Ladzoti, viņu sagaidīdams, laipni smaidīja.

—    Sakiet, doktore, ko tieši vēlaties noskaidrot?

Vēlos visu iespējamo informāciju par tiem jūsu darbiniekiem, kas strādāja katedrālē. Arī ziņas par privāto dzīvi, ja jums tādas ir.

Visu mūsu rīcībā esošo informāciju cs jau nodevu gan jūsu kolēģiem no Mākslas nodaļas, gan policijai, taču, ja vēlaties, tādu pašu dosjē iedošu arī jums. Mums nav faktiski nekādu ziņu par strādnieku privāto dzīvi. Saprotiet, Cocsa ir liels uzņēmums. Varbūt ko sīkāk jums varētu pastāstīt darbu vadītājs.

Kabinetā ienāca sekretāre un pasniedza Ladzoti mapi, kuru tas nekavējoties atdeva Sofijai.

—    Ladzoti kungs, sakiet, vai jums arī citur ir gadījušies līdzīgi negadījumi kā Turīnas katedrālē?

—    Kā jūs to domājat?

—    Cocsa strādā pēc Baznīcas pasūtījumiem. Jūs esat veikuši lielākus un mazākus remonta un pārbūves darbus gandrīz visās Itālijas katedrālēs.

—    Ne tikai Itālijā, bet arī lielākajā daļā Eiropas. Un par spīti tam, ka stingri tiek ievērotas visas drošības normas, reizēm notiek nelaimes gadījumi.

—   Vai varat man iesniegt ziņas par visiem negadījumiem, kas notikuši katedrālēs, kuras jūs restaurējat vai pārbūvējat?

t

—    Darīšu, ko varēšu, taču tas nebūs viegli. Dažādi starpgadījumi notiek vienmēr, bet nezinu, vai ziņas par tiem katru reizi ir fiksētas rakstiski. Parasti darbu vadītājs uzraksta tikai galīgo ziņojumu. Un sakiet — par cik ilgu laika posmu jūs vēlētos saņemt šādu informāciju?

—    Teiksim, par pēdējiem piecdesmit gadiem.

Ladzoti uzmeta Sofijai izbrīnītu skatienu, taču neiebilda.

—   Centīšos jūsu lūgumu izpildīt. Ja man izdosies sagādāt prasītās ziņas, uz kurieni tās nosūtīt?

—   Atstāšu jums savu vizītkarti un mobilā telefona numuru. Piezvaniet man. Ja vairs nebūšu Turīnā, atsūtīsiet visu uz Romu.

—   Atvainojiet, doktore Galloni, ko īsti jūs meklējat?

Sofija uzlūkoja Ladzoti un nolēma teikt patiesību.

—    Es meklēju tos, kuri izraisa negadījumus Turīnas katedrālē.

—    Kā, lūdzu? — pārsteigts pārvaicāja Ladzoti.

—    Mēs dzenam pēdas tiem, kuri izraisa nelaimes gadījumus Turīnas katedrālē, jo esam pārliecināti, ka šis un iepriekšējie ugunsgrēki nav izcēlušies nejauši.

—    Jūs turat aizdomās mūsu strādniekus? Ak Dievs! Kurš gan var vēlēties nodarīt postu katedrālei?!

—   Tieši to mēs gribam noskaidrot: kurš un kāpēc.

—   Taču vai jūs nepārsteidzaties? Jūsu teiktais izskan kā apsūdzība Cocsa darbiniekiem…

—    Nē, tā nav apsūdzība, tās ir tikai aizdomas, kuru dēļ notiek šī izmeklēšana.

—    Mēs, protams, neliegsim jums savu palīdzību, doktore Galloni.

—    Es par to nešaubos, I^adzoti kungs.

Sofija izgāja no tērauda un stikla celtnes, apdomādama, vai tik nav kļūdījusies, atklāti izklāstot savas aizdomas D'Alakvam un Ladzoti.

Iespējams, ka D'Alakva šai mirklī jau zvanīja ministram, lai pažēlotos par nekaunīgo apmeklētāju. Bet tikpat labi varēja pieņemt, ka D'Alakva viņas izteiktās aizdomas jau aizmirsis, uzskatīdams tās par muļķīgām un nesvarīgām. Pastāvēja ari trešā iespēja: D'Alakva ministru neapgrūtina, jo Sofijas izteikumus uztvēris nopietni.

Sofija nolēma tūdaļ piezvanīt Marko un visus sīkumos atstāstīt savu vizīti Cocsa mītnē. Ja D'Alakva tomēr žēlosies ministram, Marko vismaz būs laikus sagatavojies nepatīkamai sarunai.

11

— Es, Maanu, Edesas princis, Abgara dēls, lūdzu tevi, Sin, visu dievu dievs, palīdzi man iznīcināt neticīgos nešķīsteņus, kuri maldina mūsu tautu, mudina novērsties no tevis un nodot mūsu senču dievus.

Klinšainos kalnos dažu jūdžu attālumā no Edesas lāpas vāri izgaismoja alā ierīkotu Sina templi. Priesterim Sultaneptam tās iestiprināt alas velvēs bija palīdzējuši Maanu un Marvuzs. Akmenī kaltais Sina tēls izskatījās kā dzīvs — mākslinieks tā vaibstus bija pratis izveidot apbrīnojami cilvēciskus.

Maanu kūpināja vīraku un dedzināja zālītes, kuru smaržīgie dūmi reibināja jutekļus un palīdzēja sazināties ar dieviem. Arī ar vareno Mēness dievu Sinu, no kura nekad nebija atteicies ne viņš pats, ne daudzi citi senču paražām uzticīgi edesieši. Jauno maldu mācību nebija pieņēmis arī viņa uzticīgais Marvuzs, kas pagaidām bija valdnieka sardzes priekšnieks, taču vēlāk, kad Abgars būs miris, kļūs par viņa, Maanu, galveno padomnieku.

Šķita, ka Sins uzklausījis Maanu lūgšanu, jo mēness pēkšņi izlauzās no mākoņiem un iespīdināja savus bālos starus svētnīcā. Arī Sultanepts, Sina augstākais priesteris, tūdaļ bijīgi čukstēja Maanu, ka dievs šādi izrāda viņiem savu labvēlību un sola palīdzēt.

Sultanepts kopā ar citiem pieciem priesteriem slēpās Sumurtarā. Raduši patvērumu alu un apakšzemes kambaru labirintā, viņi kalpoja dieviem, Saulei, Mēnesim un planētām, visu lietu sākumam un galam. Maanu bija apsolījis, ka atdos Sultaneptam gan agrāko varu, gan bagātības, ko tas bija zaudējis, kad Abgars atkrita no tēvutēvu ticības.

—   Mans princi, mums jāatgriežas pilsētā. Esam projām no pils jau daudzas stundas, un valdnieks varētu tevi meklēt.

—   Viņš mani nemeklēs, Marvuz. Viņš domās, ka dzīroju ar draugiem vai baudu kādas dejotājas apskāvienus. Tēvs par mani pat negrib neko dzirdēt, jo esmu viņam sagādājis pārāk smagu vilšanos, atteikdamies pielūgt to viņa Jēzu. Pie visa vainīga ir valdniece. Tieši viņa mudināja Abgaru nodot mūsu senču dievus un godāt rikai Nācarieti. Taču es zinu, ka tauta atkal pievērsīs acis Sinam un nopostīs tempļus, ko valdniece likusi uzbūvēt jaunajai ticībai. Tikko Abgars aizmigs uz mūžu, mēs nogalināsim valdnieci, iznīcināsim tos nešķīsteņus Hosaru un Tadeju.

Marvuzs nodrebēja. Pret valdnieci viņš neloloja īpaši siltas jūtas, tomēr uzskatīja to par gudru un spēcīgu sievieti, kura bija patiesā Edesas pārvaldītāja kopš tiem laikiem, kad Abgaram uzbruka nedziedināmā slimība. Viņa turpināja valdīt arī vēlāk, kad Hosara atnestais audekls Abgaru bija izdziedinājis.

Valdniece Marvuzam neuzticējās, zinot, ka viņš ir Maanu draugs. Sardzes priekšnieks ne reizi vien bija jutis, kā iedzeļas viņas pētīgais, saltais skatiens. Tomēr vai viņš spēs sievieti nogalināt? Nebija šaubu, ka Maanu šo pienākumu uzticēs tieši viņam.

Ar Hosaru un Tadeju nekādu sarežģījumu nebūs. Tos viņš mīļuprāt caurdurs ar zobenu. Marvuzam jau sen bija apnikuši abu sprediķi un nebeidzamie pārmetumi par to, ka viņš guļ ar visām, kam nav iebildumu, bet pilnmēness naktīs par godu Sinam piedzeras līdz nemaņai. Nē, Marvuzs nav zaudējis ticību senču dieviem, šīs pilsētas senajiem aizstāvjiem, un viņam nav pieņemams tas tikumīgais dievs, par kuru diendienā stāsta Hosars un Tadejs.

* * *

Izazs veikli pierakstīja visu, ko Tadejs stāstīja. Puisis no sava tēvoča Hosara bija apguvis rakstu māku un sapņoja, ka ari pats reiz kļūs par valdnieka rakstvedi. Jau tagad viņš ar savu darbu varēja lepoties: Abgars un valdniece bija slavējuši pergamentus, kuros viņš rūpīgi bija iemūžinājis visu, ko Tadejs vēstīja par Jēzu.

Tadejs bieži aicināja Izazu pie sevis, lai diktētu prātā rūpīgi glabātās atmiņas par Skolotāju, un jaunais rakstvedis jau labi pārzināja Tadeja un Jēzus kopīgās gaitas. Tadejs mēdza aizvērt acis, itin kā iegrimt sapnī un stāstīt, ko teicis un darījis Jēzus.

Savas atmiņas bija pierakstījis arī Hosars. Viņš šo stāstu bija licis arī pārrakstīt, un viena no kopijām glabājās valdnieka arhīvā. Tāpat pēc valdnieka pavēles pavairots tika arī Tadeja stāstījums. Abgars vēlējās, lai Edesa saviem bērniem mantojumā atstāj patiesu stāstu par Jēzus dzīvi.

Izazs priecājās, ka Tadejs palicis viņu pilsētā. Viņš cienīja šo gudro vīru, kas bija pazinis Nācarieti. Arī Hosars priecājās, ka līdzās allaž ir draugs, kas neliedz padomu.

Abgars un valdniece bija lūguši Tadeju, lai tas paliek un palīdz viņiem kļūt par labiem kristiešiem un sniedz atbalstu Hosaram Jēzus mācības sludināšanā. Edesai bija jākļūst par vietu, kur patvērumu var rast visi, kas tic Nācarietim. Tā šī pilsēta bija kļuvusi ari par Tadeja mājām.

Hosars ik dienas devās uz veco svētnīcu, ko valdniece bija likusi uzcelt par godu Jēzum. Tur sarunām un lūgšanām pulcējās edesieši, kas meklēja remdinājumu savām bēdām un cerēja, ka viņu čukstētie vārdi sasniegs Jēzu, kurš bija izglābis Abgaru no visļaunākās slimības. Tāpat ik dienas Hosars gādāja par ļaudīm, kas par savu lūgšanu vietu bija izvēlējušies jauno dievnamu, kuru nesen bija uzbūvējis valdnieka galvenais arhitekts Marcijs.

Tadejs bija lūdzis, lai arī jauno svētnīcu arhitekts veido tikpat vienkāršu kā veco — parastu namu ar plašu ātriju, kur pietiktu vietas tiem, kas grib klausīties Jēzus vārdos. Viņš stāstīja Marcijam, kā Nācarietis reiz izdzinis tirgoņus no Jeruzalemes tempļa, un skaidroja, ka Jēzus gars atrodams tikai tur, kur valda pieticība un miers.

12

Pār Bosforu ausa sārtcna rīta gaisma, kad Stella Māris, rāmus viļņus šķeldama, tuvojās Stambulai. Matroži uz klāja rosījās, kuģim drīz bija jāieiet ostā.

Kapteinis vēroja tumsnēju puisi, kurš rūpīgi berza klāju. Kamēr kuģis stāvēja Dženovas ostā, viens no matrožiem bija negaidīti saslimis, un tam bija jāpaliek krastā. Kapteiņa otrais palīgs tai pašā dienā bija atvedis šo mēmo puisi un apgalvojis, ka tas esot labs jūrnieks, kaut arī nespēj runāt. Kuģim bija pēc iespējas drīzāk jāiziet jūrā, kavēties nedrīkstēja, un kapteinis steigā nebija pievērsis uzmanību šī šķietamā matroža rokām. Puiša plaukstas bija maigas un gludas. Uz tām nebija nevienas pašas tulznas! Nebija šaubu, ka šis mēmais nekad iepriekš par matrozi nav strādājis. Taču visa brauciena laikā jaunais komandas loceklis kārtīgi pildīja savus darba pienākumus. Uzklausot pavēles, viņa sejā neparādījās nekādas emocijas. Kapteiņa palīgs bija teicis, ka šo jūrnieku viņam ostmalas krogā "Zaļais Vanags" esot ieteicis kāds no pastāvīgajiem apmeklētājiem, tomēr kapteinis zināja, ka palīgs melo. Bet kāpēc?

Virsnieks tāpat bija pavēstījis, ka mēmais palikšot uz kuģa tikai līdz tai dienai, kad viņi sasniegs Stambulu. Kad kapteinis jautāja, kā viņš to no mēmā puiša mācējis izdibināt, palīgs tikai paraustīja plecus.

Kapteinis bija pieredzējis vīrs, dženovietis, kas jau četrdesmit gadu vagoja jūras. Tuvās un tālās ostās viņš bija iepazinis visdažādākos ļaudis, taču tādu cilvēku kā šis jaunais matrozis nekad nebija sastapis. Puisis bija savāds, viņa skatienā bija lasāma vilšanās un sakāve, ber kustības pauda nogurumu un samierināšanos ar zaudējumu. Likās, mēmais apzinās, ka sasniedzis tala ceļa galu. Kas tas par ceļu? Un kādu sakāvi puisis pieredzējis?

* * *

Stambula šai rītā viņam šķita skaistāka nekā jebkad agrāk. Mēmais matrozis atviegloti nopūtās, raudzīdamies, kā pamazām tuvojas osta. Viņš zināja, ka krastā noteikti būs kāds sagaidītājs — varbūt tas pats vīrs, kas viņu bija uzņēmis todien, kad viņš ieradās no Urfas. Puisis ilgojās drīzāk atgriezties savā dzimtajā pilsētā, apskaut tēvu, piespiest pie krūtīm sievu, dzirdēt mazās meitiņas skanīgos smieklus. Taču viņš baidījās no tikšanās ar Adaiju, baidījās no viņa dusmām. Lai gan šai brīdī neveiksme nemaz nešķita tik briesmīga — viņš jutās laimīgs, ka palicis dzīvs un atgriežas mājās. Viņa brālim pirms diviem gadiem bija veicies vēl mazāk. Tas vīrs katedrālē stāstīja, ka Mcndibs joprojām esot cietumā. No brāļa nebija nekādu ziņu kopš tās pēcpusdienas, kad viņu arestēja kā parastu zagli. Laikraksti bija rakstījuši, ka noslēpumainajam katedrāles aplaupītājam piespriests trīs gadu cietumsods. Tātad pēc gada Mcndibs atkal būs brīvs.

Neatvadījies no komandas biedriem, puisis nokāpa no kuģa. Iepriekšējā vakarā kapteinis viņam bija izmaksājis algu un jautājis, vai viņš nevēlas turpināt darbu. Par atbildi mēmais bija noraidoši papurinājis galvu.

Viņš izgāja no ostas un devās pilsētas ielās. Viņam nebija konkrēta mērķa. Vajadzēja brīdi nogaidīt. Ja stambulictis neparādīsies, gan jau viņš pats mācēs atgriezties Urfa par savu naudu — galu galā viņš bija saņēmis algu.

Aiz muguras atskanēja steidzīgi soļi. Atskatījies mēmais ieraudzīja vīrieti, kurš pirms dažiem mēnešiem jau bija devis viņam pajumti.

— Es tev kādu brīdi sekoju, pārbaudīju, vai kāds nav iesēdies astē. Šonakt paliksi pie manis, bet rīt no rīta tev atbrauks pakaļ. Tagad tev nevajadzētu ilgāk klejot pa ielām.

Mēmais pamāja. Viņš gan būtu gribējis aizstaigāt līdz Lielajam Tirgum, izbaudīt Stambulas ieliņu kņadu, nopirkt sievai smaržas un kādu dāvaniņu meitai, tomēr ja nedrīkst, tad nedrīkst. Ikviena nepaklausība vēl vairāk uzkurinātu Adaija dusmas, bet katrs starpgadījums varēja būt liktenīgs. Galvenais, ka viņš bija palicis dzīvs. Jā, viņš jutās laimīgs, kaut arī atgriezās mājās kā zaudētājs.

* * *

— Man izdevās!

Marko balss skanēja triumfējoši. Sofija pasmaidīja un pamāja, lai arī Antonīno pieliecas tuvāk klausulei.

—    Nebija viegli pārliecināt abus ministrus, taču beigu beigās viņi nolēma mums dot pilnīgu rīcības brīvību. Mēmais tiks atbrīvots, kad vien mēs teiksim. Tāpat mums ir atļauts viņu izsekot.

—    Lieliski, šef!

—    Antonīno, vai tu arī tur esi?

—    Mēs klausāmies abi, — atbildēja Sofija. — Un abi priecājamies par jaunumiem.

—    Jā, es tiešām jūtos apmierināts. Tagad tikai jāizlemj, kā un kad viņu atbrīvot. Bet kas jauns pie jums?

—    Par D'Alakvu es tev jau stāstīju…

—    Jā, bet neviens no ministriem man neko neteica, tātad viņš nav sūdzējies.

—    Mēs joprojām nodarbojamies ar elektriķiem un kancelejas darbiniekiem. Domāju, ka pēc pāris dienām atgriezīsimies Romā.

—    Labi, tad arī vienosimies, kā rīkoties tālāk. Katrā ziņā man ir plāns.

—    Kāds?

—    Neesi tik nepacietīga, doktore! Visam savs laiks. Cau!

—    Labi jau, labi. Cau.

13

Hosaru pamodināja piesardzīgi klauvējieni pie mājas durvīm. Vēl nebija ataususi gaisma, bet uz sliekšņa jau stāvēja valdnieces sūtīts ziņnesis, kurš tramīgi raudzījās apkārt. Valdniece bija vēlējusi pateikt, lai Hosars kopā ar Tadeju vakarā ap saulrieta stundu ierodas pilī.

Pirmajā brīdī Hosars nosprieda, ka valdnieci, kura augas naktis pavada pie slimā vīra gultas, nomocījis bezmiegs, tāpēc tā īsti nav apjēguši, cik agrā rīta stundā iztraucējusi sava uzticamā drauga miegu, taču, redzēdams, cik piesardzīgi ziņnesis ienirst atpakaļ tumsā, viņš apjauta, ka šādai rīcībai bijuši nopietnāki iemesli.

Uzmācās nelāgas priekšnojautas. Hosars pavēstīs valdnieces gribu Tadejam, un vakarpusē abi uzkāps pakalnā, kur slejas pils, bet pagaidām atlika vienīgi lūgties. Vecais vīrs nometās ceļos, aizvēra acis un, skaitīdams lūgšanas, centās apslāpēt nemieru, kas bija sažņaudzis sirdi.

Pēcpusdienā no pils ieradās Izazs, kurš bija izaudzis par gudru un spēcīgu vīru, un atstāstīja baumas, ko cits citam stāsta pils iemītnieki. Abgara veselība pasliktinoties ar katru stundu, bet ārsti necerot, ka valdnieks varētu atlabt un atgūt spēkus. Pavisam drīz nāve ņems virsroku pār Abgara dzīvību.

Apzinādamies, ka dzīve tuvojas beigām, Abgars bija lūdzis, lai valdniece sapulcē pie viņa gultas dažus visuzticamākos draugus. Pirms nāves viņš gribēja tiem izteikt pēdējos norādījumus. Valdniece jau laikus bija aizsūtījusi visiem slepenu vēsti, un Izazs bija ļoti pārsteigts, uzzinājis, ka slimais valdnieks aicinājis arī viņu.

Kad Hosars, Tadejs un Izazs sasniedza pili, viņus tūdaļ aizvadīja uz/ Abgara istabām. Valdnieks gulēja gultā un izskatījās vēl bālāks neka ieprieksējās dienās. Valdniece mitrināja viņa pieri ar vēsā rožūdenī samēra m drānu. Ieraudzījusi atnācējus, viņa atviegloti nopūtās. Vēl pēc mirkļa ieradās arī Marcijs, galma arhitekts, un Senins, bagātākais no Edesas tirgoņiem, kurš turklāt bija saradojies ar valdnieku un vienmēr bijis uz ticīgs viņa draugs.

Valdniece pavēlēja, lai kalpones dodas prom, bet sargi cieši aizver durvis un nevienu neielaiž kambarī, kur sanākuši mirējam vistuvākie cilvēki. Kad draugi sastājās ap Abgara guļvietu, viņš vārgā balsī ierunājās:

—    Draugi, es gribu no jums atvadīties un dot pēdējos rīkojumus.

Bija manāms, ka valdnieks nonācis pie nāves sliekšņa. Un draugi, juzdami patiesu cieņu un mīlestību, negribēja mānīt ne sevi, ne mirēju ar melīgu mierinājumu un tukšu cerību vārdiem. Viņi bijīgi klusēja un gaidīja, ko valdnieks teiks.

—    Mani spiegi ir brīdinājuši, ka, tikko būšu miris, mans dēls Maanu uzsāks nežēlīgas kristiešu vajāšanas. Viņš gribēs iznīcināt ikvienu no jums. Tadej, Hosar un Izaz, jums jāpamet Edcsa pirms manas nāves. Pagaidām vēl varu jūs nosargāt, taču drīz es to vairs nespēšu. Maanu neuzdrošināsies nogalināt ne Marciju, ne Seninu, jo abi pieder ietekmīgākajām Edesas ģimenēm un citi augstdzimušie nekavētos atriebt viņu nāvi. Tāpat zinu, ka Maanu nodedzinās visas Jēzus svētnīcas, kā arī man visuzticīgāko kristiešu mājas. Daudzi vīrieši, sievietes un bērni tiks nogalināti, lai iedvestu šausmas un paklausību pārējiem pilsētniekiem, lai piespiestu visus atteikties no ticības Jēzum un atgriezties pie veco dievu godāšanas. Es uztraucos par Jēzus līķautu, baidos, ka arī svētais audekls var iet bojā. Maanu esot zvērējis to sadedzināt tirgus laukumā visu edesiešu acu priekšā. Zinu, ka viņš labprāt to izdarītu jau manā nāves dienā. Jums, draugi, līķauts jāizglābj.

Pieci vīri klusēdami uzklausīja valdnieka pavēles. Hosars raudzījās uz valdnieci un pirmoreiz ievēroja, ka viņas kādreizējais skaistums ir novītis un plīvurs sedz gluži sirmus matus. Sieviete bija novecojusi, tomēr viņas skatiens aizvien mirdzēja tikpat enerģiski, stāja bija tikpat majestātiska un kustības nebija zaudējušas valdonīgumu. Kas ar viņu notiks? Nebija šaubu, ka Maanu savu māti ienīst no visas sirds.

Abgars nojauta, kādas domas nomāc Hosaru. Viņš zināja, ka draugs valdnieci klusi mīlējis un apbrīnojis visu mūžu.

—    Hosar, cs lūdzu, lai mana sieva dodas projām no Edesas, kamēr vēl nav par vēlu, taču viņa manu lūgumu atteicās uzklausīt.

—    Kundze, — ierunājās Hosars, — tavai dzīvībai draud daudz lielākas briesmas nekā mūsējām.

—    Hosar, es esmu Edesas valdniece, un valdniece nevar bēgt no savas pilsētas. Ja man būs jāmirst, miršu kopā ar pārējiem, kas, tāpat kā cs, tic Jēzum. Es nepametīšu tos, kas uz mums paļāvās, neatstāšu likteņa varā draugus, kopā ar kuriem esmu lūgusi Dievu. Palikšu līdzās Abgaram, lai viņam nāve šai pilī nav jāsastop vienatnē. Kamēr Abgars ir dzīvs, Maanu neuzdrošināsies mani nogalināt. Tagad labāk uzklausiet, ko iecerējis valdnieks.

Atspiezdamies uz valdnieces rokas, Abgars gultā piecēlās sēdus, Pēdējās dienas un naktis ik brīdis, kad viņš jutās kaut nedaudz labāk, bija izmantots, lai izstrādātu plānu, ko tagad vajadzēja atklāt tuvākajiem draugiem.

—    Izpildiet manu pēdējo gribu un nosargājiet Jēzus līķautu. Tas izglāba man dzīvību un ļāva piedzīvot vecumdienas. Šis svētais linaudekla gabals nepieder man, tas ir visu kristīgo īpašums, tāpēc jūsu pienākums ir to izglābt. Tomēr nepieļaujiet, ka tas pamet Edesu. Šai pilsētā tam jāpaliek gadsimtu gadsimtos. Jēzus vēlējās, lai tas nonāktu šeit, un te tas arī paliks mūžīgi mūžos. Tadcj un Hosar, atdodiet līķautu Marcijam. Bet tu, Marcij, paslēp to tā, lai tas paglābtos no Maanu dusmām. Tu, Scnin, palīdzēsi Hosaram, Tadejam un Izazam aizbēgt no pilsētas. Tavām karavānām mans dēls neuzdrošināsies uzbrukt. Nododu šos vīrus tavā aizsardzībā.

—    Abgar, kur lai es noslēpju svēto audeklu? — jautāja Marcijs.

—        Tas jāizlemj tev pašam, draugs. Par slēptuvi nedrīkstam zināt ne es, ne valdniece. Tev jāizvēlas viens cilvēks un jāuztic viņam šis noslēpums, bet pēc tam jāgādā, lai viņš kopā ar kādu no Senina karavānām pamestu pilsētu. Jūtu, ka mani spēki izsīkst. Nezinu, cik dienas man vēl būs lemts nodzīvot šai pasaulē, taču ceru, ka pagūsiet izpildīt manu lūgumu.

Zinot, ka šī varbūt ir pēdējā tikšanās, valdnieks sirsnīgi atvadījās no draugiem.

* * *

Agri no rīta Marcijs ieradās pie pilsētas rietumu sienas. Strādnieki jau gaidīja viņa rīkojumus. Marcijs, būdams galma arhitekts, gādāja ne tikai par piļu un tempļu celtniecību, viņa pārziņā bija ari pilsētas ielas un nocietinājumi. Tā šobrīd viņš bija aizņemts ar rietumu mūru nostiprināšanu un jaunu vārtu izbūvi.

Marcijs nobrīnījās, ieraugot pie sastatnēm Marvuzu, kurš nez ko apsprieda ar darbu vadītāju Jeremiju.

—    Sveicināts, Marcij.

—    Ko gan te meklē valdnieka sardzes priekšnieks? Vai Abgars liek mani aicināt uz pili?

—    Nē, mani atsūtīja Maanu, kurš drīz valdīs šai pilsētā.

—    Tā notiks, ja tāds būs Dieva prāts.

Marvuzs skaļi iesmējās, sadrebinot rīta klusumu.

—    Rūs, būs, Marcij, turklāt pavisam drīz. Un tu pats to labi zini, jo vakar biji pie Abgara, kura pēdējā stundiņa vairs nav tālu.

—    Ko tu gribi? Saki ātri un nevelc garumā, man ir daudz darba.

—    Maanu grib zināt, kādus rīkojumus jums vakar deva Abgars. Viņam zināms, ka tu, Senins, Tadejs, Hosars un rakstvedis Izazs līdz vēlai naktij palikāt pie mirēja gultas. Princis liek pateikt, ka tev nenotiks nekas ļauns, ja būsi uzticīgs viņam, kurš pavisam drīz kļūs par šīs pilsētas valdnieku. Bet visus Maanu ienaidniekus gaida drūms liktenis.

—   Tu ieradies, lai draudētu Maanu vārdā? Vai tiešām princis kritis tik zemu? Ksmu pārāk vecs, lai vēl baidītos. Maanu var nolaupīt tikai manu dzīvību, taču mans mūžs tik un tā tuvojas beigām. Tagad cj prom un netraucē man strādāt.

—    Vai atklāsi, ko teica Abgars?

Marcijs klusēdams pagrieza Marvuzam muguru un pārbaudīja māla javu, ko kāds strādnieks centīgi maisīja lielā muldā.

—   Tu to nožēlosi, Marcij, nožēlosi, — vēl uzsauca Marvuzs, lēca zirgam mugurā un aizauļoja uz pils pusi.

Nākamajās stundās šķita, ka Marcijs visus spēkus un uzmanību velta darbam. Jeremija viņus paslepus vēroja — Marvuzam nemaz nebija vajadzējis pielikt lielas pūles, lai darbu vadītāju uzpirktu. Patiesībā Jeremijam negribējās nodot veco galma arhitektu, kurš pret viņu vienmēr bija izturējies laipni, taču viņš bija piekritis Marciju izspiegot, apzinādamies, ka pavisam drīz pilsētai būs jauns valdnieks. Turklāt Marvuzs bija solījis, ka Maanu neaizmirsīšot labi atalgot visus, kas būs pratuši laikus pakalpot.

Saule bija uzkāpusi zenītā un nežēlīgi kveldēja, kad Marcijs deva zīmi, ka pienācis laiks atpūsties. Strādnieki bija noplūduši sviedriem, un arī Jeremija nevarēja vien sagaidīt, kad varēs piesēst ēnā un atvilkt elpu.

Tai pašā bridi ieradās divi Marcija kalpi ar lieliem groziem, kuros — kā Jeremija pārliecinājās pats savām acīm — bija augļi un ūdens, ko Marcijs neskopodamies izdalīja ari strādniekiem.

Visi apsēdās vai atlaidās zemē, izbaudot atpūtas stundu, vienīgi Marcijs neizrādīja nekādas noguruma pazīmes un domās iegrimis turpināja apstaigāt būvlaukumu, pārbaudīt mūru stiprumu un jaunos vārtus. Jeremiju šāda izturēšanās neizbrīnīja: ne jau pirmo reizi arhitekts atsakās no pusdienas atelpas.

Darbu vadītājs noguris pievēra acis. Arī strādnieki bija pieklusuši — svelme bija laupījusi pēdējos spēkus, un neviens nejaudāja pat sarunāties.

Kad bija aizritējis labs laika strēķis, visi atkal ķērās pie darba, un tikai tad, kad saule jau bija nolaidusies zemu rietumu pamalē, Marcijs pamāja, ļaudams mest mieru. Jeremijam nebija daudz, ko stāstīt par arhitekta šīs dienas gaitām, tomēr viņš posās uz tikšanos ar Marvuzu.

Marcijs atvadījās un kopā ar saviem kalpiem devās mājup. Viņš jau pirms daudziem gadiem bija palicis atraitņos, bet bērnu viņam nebija. Tā nu dēlu vietā viņam bija šie divi jaunie kalpi, kas arī no visas sirds ticēja Jēzum. Marcijs zināja, ka uz abiem var droši paļauties.

Iepriekšējā naktī valdnieka kambaru slepenībā Marcijs bija vienojies ar Hosaru un Tadeju, ka sūtīs tiem ziņu, tiklīdz būs izdomājis, kur noglabāt Jēzus līķautu. Draugi izdomāja, kā Hosars varēs nogādāt audeklu Marcijam, nepiesaistot Maanu spiegu uzmanību, — nebija nekādu šaubu par to, ka Abgara dēls licis izsekot ikvienu no viņiem. Pagājušajā naktī bija pieņemts vēl kāds svarīgs lēmums: līķauta slēptuvi Marcijs atklās vienīgi Izazam, bet tas, saņēmis ziņu no arhitekta, nekavējoties pametīs pilsētu kopā ar Senina karavānu. Izazam vajadzēs doties uz Sidonu, kur arī bija izveidojusies maza, toties plaukstoša Jēzus sekotāju kopiena. Šīs kopienas garīgais vadonis bija Timejs — viens no daudziem, kurus sludināt Nācarieša mācību pasaulē bija sūtījis Pēteris. Bija nolemts, ka Izazs apmetīsies pie Timeja, kurš izlems, kā tālāk rīkoties ar līķautu.

Lai gan Abgars uzstājīgi lūdzās, lai draugi bēg un glābj savu dzīvību, Tadejs un Hosars nolēma palikt Edesā un pieņemt to pašu likteni, kas sagaidīs pārējos kristiešus. Viņi kopā lūdza Dievu, lai tas vēlreiz apžēlojas par valdnieku un dāvā veselību.

Šai rītā Hosars bija rūpīgi salocījis svēto linaudeklu un noglabājis to liela groza dibenā. To paveicis, viņš ar visu grozu devās uz tirgu, kur piestāja parunāties gan ar tirgotājiem, gan pazīstamiem pircējiem. Iepriekš norunātā brīdī viņš devās pie kāda augļu pārdevēja, pie kura patlaban iepirkās viens no Marcija jaunajiem kalpiem. Hosars sirsnīgi apsveicinājās ar pusi, kuram līdzi bija tieši tāds pats grozs. Neviens nepamanīja, ka grozi tiek neuzkrītoši samainīti, un Maanu spiegiem nešķita aizdomīgi, ka Hosars brīdi tērzē ar vienu no saviem ticības brāļiem.

Arī uzpirktais darbu vadītājs Jeremija neko savādu nemanīja: kalpu atnesto augļu grozu Marcijs bija uzcēlis uz sastatnēm, kur pats, izklaidīgi grauzdams ābolu, staigāja šurpu turpu, pārbaudīdams sienas stiprumu un vietumis iemūrēdams pa kādam ķieģelim. Tas nebija nekas neparasts — Marcijam vienmēr bija paticis pielikt roku vienkāršiem darbiem, kamēr citi atpūtas. Jeremija viņu vēroja un, saules apdullināts, laidās snaudā.

Viens no kalpiem bija ienesis istabā vēsu ūdeni. Marcijs noskaloja sviedrus un putekļus, palēnām atgūdamics no dienas tveices un noguruma. Viņš apzinājās, ka dzīve tuvojas beigām. Tikko Abgars būs aizvēris acis uz mūžu, Maanu darīs visu iespējamo, lai noskaidrotu, kur paslēpts līķauts. Viņš spīdzinās visus, ko uzskatīs par iespējamiem noslēpuma glabātājiem. Marcijs nenoliedzami bija viens no tuvākajiem vecā valdnieka draugiem un tāpēc neloloja nekādas ilūzijas par to, kas viņu sagaida vistuvākajā nākotnē. Viņš bija pieņēmis lēmumu, ko šai pašā vakarā gribēja atklāt Tadejam un Hosaram. Marcijs zināja, kā rīkosies, tikko Izazs būs pametis pilsētu un nokļuvis drošībā.

Abu kalpu pavadīts, Marcijs devās uz templi, kur Dievu lūdza viņa draugi. Vecais vīrs nostājās nomaļākajā kaktā, tālāk no ļaužu skatieniem. Pat šai svētajā vietā vajadzēja uzmanīties no Maanu spiegiem.

Izazs pamanīja ēnu aizsegto Marcija stāvu. Kad Tadejs un Hosars lūdza, lai puisis palīdz izdalīt ticīgajiem maizi un vīnu, viņš, lieki uzmanību nepiesaistīdams, tuvojās Marcijam, kurš slepus iespieda viņam saujā vairākkārt pārlocītu pergamenta gabaliņu. Izazs to paslēpa starp tunikas ielocēm un ar skatienu sameklēja spēcīgu liela auguma vīru, kurš, šķiet, jau gaidīja viņa zīmi. Tūdaļ Izazs klusi izlavījās no dievnama un, milzeņa pavadīts, steidzās uz karavānserālu.

Senina karavāna jau bija gatava pamest Edesu, tās vadītājs un Senina uzticības persona Harrāns nepacietīgi raudzījās apkārt. Tikko Izazs un viņa milzonīgais pavadonis bija iesēdušies seglos, Harrāns deva pavēli doties ceļā.

Viņi jāja visu nakti, un tikai pirmajos rīta saules staros Izazs atlocīja vecā arhitekta iedoto pergamenta gabaliņu. Uz tā dažās rindiņās bija precīzi aprakstīta vieta, kur noglabāts svētais līķauts. Izazs saplucināja pergamentu sīkās driskās un izkaisīja tuksnesī.

Obodass — tā sauca milzi — nenolaida no Izaza ne acu. Tikpat vērīgi viņš uzmanīja apkārtni. Viņam bija dota pavēle netaupīt paša dzīvību, lai nosargātu Izazu.

Tikai tad, kad ceļā bija pavadītas trīs dienas un trīs naktis, Harrāns un Obodass nosprieda, ka Edesa ir palikusi pietiekami tālu aiz muguras, lai beidzot varētu mazliet atpūsties un nosūtīt ziņnesi uz Senīna mājām. Kamēr ziņnesis nonāks Edesā, būs aizritējušas vēl trīs dienas, un tad Izazs jau būs drošībā.

* * *

Abgars cīnījās ar nāvi. Valdniece aizsūtīja ziņu Tadejam un Hosaram, brīdinot, ka valdnieka dzīvība izdzisīs tuvāko stundu laikā, un aicinot drīzāk steigties uz pili. Abgars vairs nepazina pat savu uzticīgo sievu.

Bija pagājušas desmit dienas kopš vakara, kad pie Abgara guļvietas uz apspriedi bija sapulcējušies visi tuvākie draugi. Toreiz sarunas viņi risināja līdz vēlai naktij, bet tagad Abgars bija pārvērties par nekustīgu ķermeni, kurā tik tikko plēnēja dzīvība. Viņš gulēja aizvērtām acīm, un tikai viegla rasa uz lūpām tuvināta spogulīša liecināja, ka valdnieks vēl nav pametis šo pasauli.

Maanu vairs neizgāja no pils, nevarēdams vien sagaidīt tēva nāvi. Valdniece viņam bija aizliegusi tuvoties Abgara istabām, tomēr visu tur notiekošo viņš uzzināja līdz pēdējam sīkumam: visu izstāstīja jauna verdzene, kurai viņš par to bija apsolījis brīvību.

Valdniece zināja, ka tiek izspiegota, tāpēc pavēlēja kalpiem un vergiem pamest istabu, tikko ieradās Hosars un Tadejs. Viņa uzrunāja draugus klusā balsī un atviegloti pasmaidīja, uzzinājusi, ka līķauts ir drošībā. Valdniece apsolīja abiem dot ziņu, tikko Abgara dzīvība izdzisīs. Tagad par ziņnesi bija izraudzīts Ticijs, jauns rakstvedis, kura ticība Jēzum un uzticība valdniekam bija nelokāmas. Šis bija sāpīgu atvadu brīdis: visi trīs apzinājās, ka šai dzīvē vairs nekad nesatiksies. Valdniece lūdza, lai Hosars un Tadejs dod viņai svētību un lūdz Dievu, kaut viņai nepietrūktu drosmes un spēku tad, kad būs jāsastop nāve, kurai viņu lems pašas dēls.

Asaru pilnām acīm Hosars noraudzījās valdniecē. Tā vairs nebija agrākā skaistule, taču vaibstu cēlums un staltā stāja joprojām nebija zuduši. Valdniece zināja, cik ļoti viņu visu mūžu mīlējis vecais rakstvedis, uzticīgākais no draugiem. Viņa sniedza tam roku un cieši apskāva.

Abgara agonija turpinājās vēl trīs dienas. Ceturtajā naktī, kad pilī valdīja tumsa un tikai valdniece sēdēja pie mirēja galvgaļa, Abgars atvēra acis un pasmaidīja. Viņa skatiens bija maiguma un mīlestības pilns. Uzlūkojis sievu, valdnieks pameta dzīvi, būdams mierā ar sevi un Dievu. Valdniece aizspieda vīra acis un noskūpstīja viņu uz lūpām. Nometusies ceļos, viņa brīdi lūdza Dievu, lai tas pieņem Abgara dvēseli.

Tad vecā sieviete piecēlās un klusiem soļiem izslīdēja gaitenī. Bezgala piesardzīgi viņa aizlavījās līdz istabai, kur gulēja rakstvedis Ticijs.

Puisis gulēja, taču viegls valdnieces pieskāriens plecam viņu pamodināja. Ne viens, ne otrs neko neteica. Vārdi nebija vajadzīgi. Valdniece tikpat klusi atgriezās pie mirušā vīra miesām, bet Ticijs steidzās uz pilsētu pie Hosara.

Nakts tumsa vēl nebija izklīdusi, kad Hosars uzklausīja valdnieka nāves ziņu. Nu vajadzēja dot vēsti Marsijam — tas bija lūdzis, lai viņu brīdina nekavējoties, citādi viņš nepagūšot paveikt iecerēto. Tāpat vajadzēja steigties pie Tadeja. Hosars nešaubījās, ka abu dzīvei pienākušas beigas.

14

— Paklau, Marko, labāk izstāsti mums, kas īsti tevi nomāc!

Santjago Himcnesa tiešie vārdi pārsteidza Marko nesagatavotu.

—   Vai tad ir tik skaidri redzams, ka mani kaut kas uztrauc?

—    Nu gan! Tu laikam piemirsi, ka arī mēs esam profesionāļi. Mūs tik viegli piemānīt nevar.

Paola, to dzirdot, pasmaidīja. Kā jau laba mājasmāte, viņa pēc Marko lūguma bija sarīkojusi vakariņas, bet viesos bija ieradušies vīra draugi: Savienoto Valstu kultūras atašejs Džons un Santjago Himeness, Eiropola pārstāvis Romā.

Džons bija ieradies ar savu sievu Lizu. Bet Santjago Himeness nebija precējies, tāpēc mēdza draugus pārsteigt, viesībās ikreiz ierazdamies ar citu pavadoni. Šoreiz viņu pavadīja māsa Anna — dzīvespriecīga, tumšmataina meitene, pēc profesijas žurnāliste, kura Romā sekoja līdzi Eiropas Savienības valstu vadītāju apspriedei.

—   Jūs taču zināt, ka Turinas katedrālē notika kārtējais negadījums, — teica Marko.

—    Un tu domā, ka tas izraisīts tīšuprāt?

—    Jā, Džon, tieši tā es domāju. Pēdējos gadsimtos katedrālē noticis pārāk daudz dīvainību, jūs paši zināt: ugunsgrēki, ielaušanās, ūdens noplūdes. Šādas dīvainības allaž pavadījušas Sindoni. Un viens no galvenajiem mūsu amata likumiem ir neticēt nejaušībām.

—   Sindones vēsture tiešām ir interesanta. Dažādos laikmetos tā ir uzradusies un atkal pazudusi. Briesmas tai draudējušas neskaitāmas reizes.

Vai tu tiešām domā, ka ir kāds, kurš svēto līķautu grib iznīcināt vai nolaupīt? — jautāja Liza.

—    Nolaupīt? Nē, mēs nedomājam, ka to kāds grib nolaupīt. Drīzāk iznīcināt. Katrā ziņā teju ikviens no negadījumiem, kas notikuši katedrālē, varēja izrādīties liktenīgs.

—    Līķauts Turīnas katedrālē nonācis jau sen. Ja pareizi atceros, agrāk to glabāja Samberī, bet, kad mēra piemeklētās Milānas kardināls Karlo Borromeo deva svētsolījumu kājām aiziet līdz Sindonci un lūgt, lai sērga atkāpjas no pilsētas, Savoju dinastijas pārstāvji, svētā vīra dievbijības aizkustināti, nogādāja līķautu līdz Turīnai, tā uz pusi samazinot kardināla ceļu. Turīnā tas arī palika. Nevar noliegt, ka šo katedrāli piemeklējušas daudzas nelaimes. Tu nejaušībām netici, bet vai tiešām tu domā, ka viens un tas pats cilvēks spējis izraisīt ugunsgrēku gan pirms divām nedēļām, gan pagājušajā gadsimtā…

—   Uza, neesi bezkaunīga, — pārmetoši nomurmināja Džons. — Marko ir taisnība, to nelaimes gadījumu tiešām ir par daudz.

—    Es mēģinu saskatīt iemeslu, taču man nekādi neizdodas. Varbūt tiešām kāds trakais grib Sindoni iznīcināt.

—    Jā, bet šis trakais varētu būt vainojams pēdējo desmit, piecpadsmit vai divdesmit gadu nelaimēs, taču kā izskaidrot agrākās? — noprasīja Anna. — Labs stāsts! Sanāktu aizraujošs raksts…

—    Anna, tu te neesi ieradusies kā žurnāliste!

—    Izbeidz, Santjago! Liec viņu mierā. Esmu pārliecināts, ka varu paļauties uz tavu māsu, kaut arī viņa ir žurnāliste. Viņa prot glabāt noslēpumus. Bet es gribēju lūgt, lai jūs man palīdzat tikt jel kādā skaidrībā un izkļūt no strupceļa. Varbūt mēs esam tā aizrāvušies ar šo gadījumu, ka neredzam tālāk par degungalu. Varbūt tic ugunsgrēki un zādzības mums, pareizāk, man ir kļuvuši par īstu apmātību, un mēs lauzām galvu, meklējot noziegumu motīvu, lai gan patiesībā noziegumu nav — ir tikai sagadīšanās. Es uzdrošinos lūgt vēl vairāk: brīvā brīdī iemetiet aci šajās lapās. Te ir apkopota informācija par visu, kas ar katedrāli un Sindoni noticis pēdējo simt gadu laikā. Zinu, ka savtīgi izmantoju mūsu draudzību, zinu, ka jums tāpat trūkst laika, tomēr būšu pateicīgs, ja jūs to izlasīsiet. Tad mēs pēc kāda laiciņa atkal varētu satikties, un |us man pateiktu, ko par to visu domājat.

—    Darīšu, ko varēšu, lai tev palīdzētu. Zini, ka vajadzības gadījuma vari izmantot arī Eiropola arhīvus.

—    Paldies, Santjago.

—    Es arī apsolu, ka izlasīšu ziņojumu un godīgi izklāstīšu savas do mas. Un skaidrs, ka vari paļauties uz manu palīdzību, gan oficiālu, gan neoficiālu, — teica Džons.

—    Es arī gribētu to izlasīt.

—   Anna, tu neesi policiste. Tev ar šo lietu nav nekāda sakara, un Marko nevar tev dot konfidenciālu informāciju.

—    Man ļoti žēl, Anna, — sāka taisnoties Marko.

—    Jo ļaunāk jums pašiem. Mana intuīcija saka: ja tam visam ir kāds izskaidrojums, tad tas ir atrodams tikai pagātnē. Te būtu vajadzīgs vēsturnieka, nevis policista skata punkts.

Tika norunāts, ka pēc nedēļas visi atkal ieturēs kopīgas vakariņas,

bet mājasmātes pienākumus šoreiz uzņemsies Liza.

* * *

— Zini, brālīt, es palikšu pie tevis vēl dažas dienas.

—   Anna, es saprotu, ka no Marko stāstītā sanāktu labs raksts tavai avīzei, bet neaizmirsti, ka viņš ir mans draugs. Turklāt man būtu nopietnas problēmas darbā, ja atklātos, ka mana māsa raksta par policijas vēl neatrisinātām lietām, turklāt minot faktus, kas nepārprotami uzzināti ar manu starpniecību. Tā tu vienkārši iznīcinātu manu karjeru.

—    Labi, labi, neiztaisi no niekiem tādu traģēdiju. Apsolu, ka par šo gadījumu nerakstīšu ne rindiņas.

—   Tu nemānies? Neaizmirsīsi, ka šīs ir neoficiālas un konfidenciālas ziņas?

—   Nē, es netaisos tevi mānīt, nomierinies. Es taču esmu tava māsa. Un konfidenciālu ziņu neizplatīšana ir viens no mana amata likumiem.

—    Kā tev vispār ienāca prātā nodarboties ar žurnālistiku?!

—    Tomēr labāk nekā strādāt policijā.

—    Nestrīdēsimies un labāk iedzersim pa glāzītei. Aizvedīšu tevi uz smalku vietiņu, kur tu noteikti vēl neesi bijusi. Vēlāk, atgriezusies Barselonā, varēsi visiem lielīties.

—   Sarunāts, tomēr man patiktu, ja tu man uzticētos. Es tiešām domāju, ka varētu jums palīdzēt. Un varu dot tev goda vārdu, ka es nevienam neko neteiktu un avīzei nerakstītu. Vienkārši šī lieta izskatās tik interesanta.

—   Anna, tu nedrīksti jaukties izmeklēšanā. Pietiek, ka ar to nodarbojas Mākslas nodaļa. Tu taču negribi sagādāt man nepatikšanas?

—    Neviens neko neuzzinātu! Zvēru! Nu, lūdzu, uzdeies man. Man ir apnicis rakstīt par politiku un okšķerēt, kur atkal briest skandāls. Darbā man vienmēr ir veicies, cs nevaru sūdzēties, taču tāda īsti iespaidīga un elpu aizraujoša gadījuma man nekad nav bijis. Šis varētu par tādu kļūt.

—    Vai tu pati tikko neteici, ka nerakstīsi par šo lietu ne rindiņas?

—   Teicu! Un nerakstīšu arī.

—    Tad kā saprast tavu sapņaino spriedelēšanu par iespaidīgo gadījumu?

—    Redzi, cs piedāvāju tev darījumu. Tu ļauj arī man klusītiņām izmeklēt šo lietu, un mēs par to nevienam neko nesakām. Ja cs kaut ko noskaidrošu, tad stāstīšu tikai un vienīgi tev. Bet, ja man izdosies atrast pēdas vai vismaz kādu būtisku elementu, kas jums palīdzēs tikt skaidrībā par negadījumiem katedrālē, un Marko šo lietu atrisinās, tad es lūgšu, lai jūs man visu—vai vismaz lielāko daļu — izstāstāt. Taču, iekams izmeklēšana nebūs galā, es nekādas intervijas neprasīšu un avīzēm neko nerakstīšu.

—    Nē, tas neies cauri.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, ka šo lietu neizmeklēju cs. Es nevaru un negribu slēgt vienošanos ne ar tevi, ne ar kādu citu. Kāda velna pēc cs tevi paņēmu līdzi pie Marko?!

—    Santjago, nedusmojies! Es tevi mīlu un nekad nedarišu neko tādu, kas varētu tev kaitēt. Es esmu žurnāliste, un man patīk mans darbs, bet tu esi daudz svarīgāks. Es nemūžam nevērtētu savu darbu augstāk par cilvēkiem.

—    Es gribu tev ticēt, Anna. Gribu uz tevi paļauties, un tomēr rīt tu brauksi prom, atgriezīsies Spānijā. Šeit tu nepaliksi.

15

Mēmais ļāva skatienam brīvi klejot pa šoseju, kur blīvā straumē plūda vieglās un smagās mašīnas. Likās, šoferis, kurš viņu ved uz Urfu, ari ir mēms — kopš viņi bija izbraukuši no Stambulas, tas nebija izrunājis vairāk par pāris teikumiem.

Vīrs, kas tagad sēdēja pie stūres, bija ieradies pie stambulieša, kurš jau otrreiz bija uzņēmis viņu savā namā.

—    Esmu no Urfas, atbraucu pēc Zafarina.

Saimnieks rikai klusi pamāja. Zafarins pazina cilvēku, kas bija atbraucis viņam pakaļ: tas bija no viņa dzimtā ciema un arī viens no Adaija uzticības personām.

Stambulietis iedeva viņiem ceļamaizi — maisiņu ar datelēm, apelsīnus un dažas pudeles ūdens un pavadīja līdz stāvvietai, kur atbraucējs bija atstājis savu smago mašīnu.

—    Zafarin, kopā ar šo cilvēku tu būsi drošībā, viņš tevi aizvedīs pie Adaija, — tas uz atvadām teica un jautāja šoferim: — Kādus norādījumus esi saņēmis?

—    Man piekodināts pēc iespējas ātrāk nogādāt viņu galā un izvairīties no vietām, kur mēs varētu piesaistīt uzmanību.

—    Viņam jātiek pie Adaija sveikam un veselam.

—    Viss būs kārtībā. Es vienmēr ievēroju visu, ko teicis Adaijs.

Zafarins iekārtojās līdzās šoferim. Viņam būtu paticis, ja vedējs pastāstītu, kas jauns noticis mājās, kā klājas viņa ģimenei un Adaijam, taču tas iedepīgi klusēja. Vienīgi pāris reižu drūmais šoferis uzmeta skatienu Zafarinam un noprasīja, vai šis negribot uz tualeti un vai neesot izbadējies.

Kad ceļā bija aizritējušas daudzas stundas, šoferis izskatījās noguris, un Zafarins ar zīmēm lika saprast, ka varētu to nomainīt pie stūres. Taču vīrietis atteicās:

— Nav jau vairs tālu, un es negribu nepatikšanas. Adaijs nepiedotu, ja es iekultos kādā ķezā, pietiek, ka jau esi pacenties tu.

Zafarins sakoda zobus. Viņš bija riskējis ar dzīvību, bet šis resnais muļķis pārmet, ka viņš, redz, tikai iekūlies nepatikšanās. Vai šis nejēga maz apjēdz, kādās briesmās bijis Zafarins un viņa biedri?

Mašīnu straume kļuva arvien blīvāka. E-24 ir viens no Turcijas visnoslogotākajiem ceļiem — tas savieno valsti ar Irāku, pa to sasniedzamas irākiešu bagātīgās naftas atradnes. Turklāt te braukā daudz militārā transporta, kas uzrauga robežu ar Sīriju un uzmana šo apvidu, kur īpaši aktīvi darbojas kurdu nemiernieki.

Zafarins mierināja sevi ar domu, ka pēc nepilnas stundas būs mājās, un tas bija vissvarīgākais.

— Zafarin! Zafarin! — mātes griezīgā balss skanēja kā vissaldākā mūzika. Tur jau viņa nāca — sīka un sažuvusi, plīvura piesegtiem matiem. Par spīti mazajam augumam tieši viņa valdīja pār visu ģimeni. Enerģiskajai sievietei pakļāvās visi — tēvs, Zafarina brāļi, viņš pats un, protams, arī viņa sieva un meitiņa. Iebilst mātes gribai neuzdrošinājās neviens.

Zafarina sievas Ajatas acis bija asaru pilnas. Viņa bija lūgusies, lai vīrs nekur nebrauc, lai atsakās no bīstamā uzdevuma. Taču kā gan viņš būtu varējis nepakļauties Adaija pavēlei? Šāda atteikšanās nozīmētu mūžīgu kaunu, un arī viņa vecāki kopienas acīs būtu krituši negodā.

Zafarins izkāpa no mašīnas un jau nākamajā mirklī sajuta Ajatas rokas apvijamies ap kaklu. Arī māte visiem spēkiem pūlējās viņu apkampt, bet mazā meitiņa, šīs jezgas izbiedēta, sāka raudāt.

Tēvs aizkustināts stāvēja nostāk un gaidīja, līdz sievietes pierims un atsvabinās viņa dēlu. Beidzot abi vīrieši apskāvās. Spēcīgās zemnieka rokas apņēma Zafarina plecus, un viņš ļāva vaļu ilgi apspiestajām emocijām un asarām. Viņš raudāja un jutās kā kādreiz bērnībā, kad apskrambāts un zilumu izraibinātu seju pārradās mājās pēc kautiņiem skolā vai uz ielas un tēvs viņu mierinot cieši apkampa. Tēvs vienmēr iedvesa viņam drošības sajūtu un pārliecību, ka uz viņu var paļauties: lai notiek kas notik dams, tēvs viņu aizstāvēs. Un tagad Zafarins atkal juta, ka nepieciešams tēva atbalsts. Priekšā stāvēja tikšanās ar Adaiju. Un no Adaija Zafarinam bija bail.

16

Dārzs, kas ieskāva lielo neoklasicisma stilā būvēto namu, bija izgaismots spožāk nekā citkārt. Slepenie aģenti un grāfistes policisti bija sacentušies par tiesībām nodrošināt šīvakara svētku drošību. Starp viesiem bija arī Savienoto Valstu prezidents ar dzīvesbiedri, tāpat ari finanšu un aizsardzības ministri, vairāki senatori un ietekmīgi Kongresa pārstāvji — turklāt gan demokrāti, gan republikāņi. Uz viesībām bija ieradušies arī svarīgāko Ziemeļamerikas un Eiropas konsorciju un starptautisku uzņēmumu prezidenti, vismaz ducis baņķieru, krietni daudz ievērojamu advokātu, mediķu, zinātnieku un viena otra akadēmiskās pasaules slavenība.

Šonakt Bostonā nebija karsti, vismaz smalkajā savrupnamu rajonā, kur atradās Stjuartu ģimenes villa, dienas tveici vairs nejuta.

Mērijai Stjuartei apritēja piecdesmit gadu, un viņas vīrs Džeimss bija nolēmis jubilāri iepriecināt ar dzimšanas dienas svinībām, kurās sapulcētos visi draugi.

Patiesībā, nodomāja Mērija, šais viesībās labu paziņu ir daudz vairāk nekā draugu. Vīram viņa to nemūžam neteiktu, taču viņu pašu daudz vairāk būtu iepriecinājis ceļojums uz Itāliju. Divatā, nesteidzīgi, bez sabiedriskiem pienākumiem un domām par labu attiecību uzturēšanu. Pazust Toskānā, kur viņi abi pirms trīsdesmit gadiem bija pavadījuši medusmēnesi. Taču Džeimsam nemūžam neienāktu prātā sagādāt sievai šādu pārsteigumu.

—    Umberto!

—    Mērij, mīļā! Apsveicu!

—    Kā es priecājos tevi satikt!

—    Bet mani neizsakāmi iepriecināja Džeimss, pagodinādams .11 ielu gurnu uz šiem svētkiem. Ņem, es ccru, tev patiks.

Vīrietis ielika viņai rokās nelielu baltā papīrā ietītu kastīti.

—    Nevajadzēja gan… Kas tas ir?

Mērija nocēla kārbas vāku un sastinga sajūsmā, raudzīdamies uz skul ptūriņu, kas bija noguldīta uz mīksta aizsargmateriāla kārtas.

—   Šīs skulptūra darināta otrajā gadsimtā pirms Kristus. Augstdzimusi senlaiku dāma, tikpat skaista un valdzinoša kā tu.

—    Brīnišķīga! Paldies, liels paldies. Kāpēc tu mani mulsini ar tik dārgām dāvanām? Džcims! Džeims!

Džeimss Stjuarts piegāja sievai un Umberto D'Alakvam. Abi vīrieši sirsnīgi sarokojās.

—   Ar ko tad tu šoreiz pārsteidzi Mēriju? Kāds skaistums! Nu, līdzās tavai dāvanai manējā nobāl.

—    Džeims, nerunā tā. Tu zini, ka man tā ļoti patīk. Umberto, viņš uzdāvināja šos auskarus un gredzenu. Tās ir skaistākās pērles, kādas es jebkad esmu redzējusi.

—   Tās vienkārši ir visskaistākās pērles. Labi, mīļā, aplūko savu senlaiku dāmu, kamēr es piedāvāšu Umberto glāzi dzēriena.

Vēl pēc desmit minūtēm Džeimss Stjuarts pameta Umberto DAlakvu sarunājamies ar paziņām, bet pats devās tālāk, citu pēc cita apstaigādams viesu pulciņus. Sasniedzis sešdesmit divu gadu vecumu, Džeimss Stjuarts juta, ka viņa dzīves ceļš nonācis visaugstākajā punktā. Viņam bija viss, ko vien cilvēks var vēlēties: brīnišķīga ģimene, veselība, veiksme darījumos. Būdams spēcīgu tēraudrūpniecības, farmakoloģijas, informātikas un citu jomu uzņēmumu īpašnieks, viņš bija viens no pasaules bagātākajiem un ietekmīgākajiem vīriem.

Pavisam jauns viņš no sava tēva bija mantojis nelielu industriālu impēriju un bija pratis panākt, lai tās robežas daudzkārt izplešas. Zēl vienīgi, ka paša bērniem nebija ne uzņēmēja dotību, ne vēlēšanās pārņemt viņa darbu. Jaunākā meita Džīna bija diplomēta arheoloģe un tērēja lielas summas, visdīvainākajās pasaules vietās finansējot izrakumus, kuros piedalījās arī pati. Džīna it visā līdzinājās savai mātesmāsai Lizai,

kaut arī Džeimss neatmeta klusas cerības, ka paša meita tomēr izrādīsies prātīgāka par savu tanti. Savukārt viņa dēls Toms bija pabeidzis medicīnas studijas, un tēraudrūpniecība viņam bija pilnīgi vienaldzīga. Par laimi, Toms vismaz bija precējies, viņam bija divi bērni, un Džeimsam atlika vien cerēt, ka dievinātajiem mazbērniem netrūks talanta un vēlēšanās kļūt par viņa impērijas mantiniekiem.

Neviens nepievērsa īpašu uzmanību septiņiem vīriem, kuri, bariņā sastājušies, runājās jau labu laiku, ik mirkli vērīgi sekodami līdz tam, kas notika visapkārt. Tikko septiņniekam tuvojās kāds nepiederīgais, viņi nekavējoties mainīja sarunas tēmu un izlikās apspriežam Irākas krīzi, pēdējo Davosas forumu vai jebkuru citu no jautājumiem, kas neradītu aizdomas nejaušam klausītājam.

Šo apspriedi, šķiet, vadīja vecākais no septiņiem — kalsns gara auguma vīrietis.

—    Tā bija laba doma: satikties tieši šeit.

—    Jā, mēs nepiesaistām neviena uzmanību, neviens neko nemanīs, — atbildēja viens no septiņiem, un viņa teiktajā bija saklausāms franču akcents.

—    Marko Valoni runāja ar Kultūras ministru un pieprasīja atļauju atbrīvot mēmo, kas atrodas Turīnas cietumā, — ierunājās cits, kura angļu valoda bija nevainojama, kaut arī pēc tautības viņš bija itālis. — Iekšlietu ministrs sava kolēģa lūgumu atbalstīja. Ideja par mēmā atbrīvošanu radās vienai no Valoni kolēģēm, doktorei Galloni. Viņa ir gudra sieviete un secināja, ka vienīgi mēmais var sagādāt viņiem nopietnas pēdas. Šī pati doktore Galloni pārliecināja Valoni, ka sīkāk jāizmeklē viss, kas saistīts ar Cocsa.

—   Vai mums ir kādas iespējas panākt, lai doktore Galloni pamet Mākslas nodaļu?

—    Jā, mēs, protams, varam izdarīt spiedienu un likt manīt, ka šī sieviete jaucas tur, kur nevajag. Cocsa varētu protestēt, paraustīt vajadzīgos diedziņus Vatikānā un panākt, lai Itālijas valdībai tiek paskaidrots, ka šis uzņēmums jāliek mierā. Tāpat varam vērsties nepastarpināti pie ekonomikas ministra, kuram noteikti nepatiks, ka viens no nozīmīgākajiem uzņēmumiem tiek traucēts tikai tādēļ, ka noticis ugunsgrēks, kas pat nav radījis nopietnus zaudējumus. Tomēr, manuprāt, pagaidām vajadzētu nogaidīt un pret Sofiju Galloni vēl neko konkrētu nepasākt.

Vecākais no vīriešiem pievērsa runātājam caururbjošu skatienu. Vecajam šķita, ka drauga balsī viņš saklausījis neierastas intonācijas, tomēr tā skatiens un sejas vaibsti bija absolūti bezkaislīgi. Tomēr… Nenāks par ļaunu pārliecināties, kā viņš reaģēs uz radikālākiem priekšlikumiem.

—    Mēs varam arī izslēgt viņu no spēles uz visiem laikiem. Mums nav vajadzīga pārlieku ziņkārīga izmeklētāja. Vai piekrītat?

Pirmais atbildēja vīrietis ar francisko akcentu:

—    Nē, es nepiekritu. Man tas šķiet pilnīgi lieki. Es pat nosauktu to par fatālu kļūdu. Pagaidām nedarīsim neko. Ja viņa pārāk uzstājīgi sāks raustīt kādu pavedienu, mēs taču kurā katrā brīdī varam to pārgriezt.

—    Domāju, ka mums nevajadzētu pārsteigties, — teica itālis. — Kļūda būtu gan doktores Galloni atstādināšana no izmeklēšanas, gan daudz krasāki soļi. Šāds notikumu pavērsiens tikai saniknotu Marko Valoni, viņš to uztvertu kā apstiprinājumu tam, ka aiz negadījumiem slēpjas kaut kas daudz nopietnāks, un rezultātā ne viņš, ne viņa komanda no šīs lietas izmeklēšanas neatkāptos pat tad, ja viņiem to pavēlētu. Doktore Galloni mums ir bīstama tāpēc, ka viņa ir gudra, taču mums ir jāuzņemas šis risks. Galu galā mums ir iespēja laikus uzzināt visu, ko runā un dara Valoni un viņa cilvēki.

—    Vai viņi mūsu ziņotāju netur aizdomās?

—    Nē, viņš ir viens no tiem, kam Valoni uzticas visvairāk.

—    Labi. Kādi vēl jaunumi? — jautāja vecais.

Atbildēja vīrietis ar tipiskiem angļu aristokrāta vaibstiem: — Zafarins pirms divām dienām atgriezās Urfa. Man vēl nav ziņojuši par Adaija reakciju. Otrs viņa biedrs, Rasits, pagaidām ir dcis līdz Stambulai, bet trešais, Dcrmisats, tur ieradīsies rit.

—    Labi, tātad viņi ir drošībā. Tālākais jau ir Adaija, nevis mūsu problēmas. Mums jāparūpējas par Turīnas cietuma mēmo.

—    Pirms viņš pamet cietumu, ar viņu varētu notikt kāds negadījums. Tas būtu visdrošākais risinājums. Ja viņš tiks brīvībā, skaidras pēdas aizvedīs līdz pašam Adaijam, — teica anglis.

—   Tas būtu visprātīgākais, — piekrita vīrietis ar franču akcentu.

—   Vai mēs to varam noorganizēt? — jautāja vecais.

—    Jā, mums cietumā ir savi cilvēki. Tomēr jārīkojas ārkārtīgi piesardzīgi. Ja mēmajam notiks kāda nelaime, Valoni visu gribēs izdibināt pats un oficiālajai versijai neticēs.

—    Paniknosies, paniknosies un samierināsies. Ja nebūs mēmā, nopietna tālāka izmeklēšana vismaz pagaidām nebūs iespējama, — noteica vecais.

—    Un svētais līķauts? — ievaicājās kāds no vīriešiem.

—   Tas glabājas bankā un paliks tur, līdz beigsies remontdarbi. Tad to nogādās atpakaļ uz to pašu kapelu, kur tas stāvēja agrāk. Kardināls grib sarīkot svinīgu misi, lai pateiktos Dievam, kurš vēlreiz izglābis svēto līķautu.

—    Kungi, vai slēdzat šeit izdevīgus darījumus?

Vīriešu pulciņam bija pienācis Savienoto Valstu prezidents, kuru pavadīja Džeimss Stjuarts. Vīriešu loks pavērās, uzņemot jaunpicnācējus. Pagāja divas stundas, iekams viņi atkal neuzkrītoši varēja turpināt pārtraukto sarunu.

— Mērij, kas ir tas vīrietis?

—   Viens no mūsu labākajiem draugiem, Umberto D'Alakva. Vai tad tu viņu neatceries?

—   Jā, jā, tagad, kad tu pateici vārdu, atceros gan. Viņš joprojām ir tikpat izskatīgs.

—   Taisni žēl, ka viņš ir iesīkstējis vecpuisis, jo viņš ir ne tikai izskatīgs, bet ari gudrs un sirsnīgs.

—    Nesen dzirdēju viņu pieminam… tikai neatceros, kur…

Nākamajā mirklī Liza atcerējās, kur sastapusies ar D'Alakvas vārdu:

par Cocsa, tās īpašniekiem un ugunsgrēkiem Turīnas katedrālē bija rakstīts ziņojumā, ko Marko bija iedevis Džonam. Taču māsai par to nedrīkstēja bilst ne vārda. Džons šādu pļāpīgumu nemūžam nepiedotu.

—    Es tevi pavadīšu, ja gribi ar viņu apsveicināties. Umberto man uzdāvināja brīnišķīgu figūriņu, kas darināta otrajā gadsimtā pirms Kristus. Vēlāk uzkāpsim augšā un es tev to parādīšu.

Abas māsas tuvojās D'Alakvam.

—    Umberto, vai tu vēl atceries Lizu?

—    Protams, Mērij, kā gan es varētu aizmirst tavu māsu…

—    Pagājuši jau daudzi gadi…

—    Jā, pagājuši daudzi gadi, kopš tu, Mērij, vairs nebrauc uz Itāliju pietiekami bieži. Jūs, Liza, ja pareizi atccros, dzīvojat Romā, vai ne?

—    Jā, mēs dzīvojam Romā, un cs pat nevaru iedomāties, ka manas mājas varētu būt citur.

—    Mūsu Džīna ir Romā kopā ar Lizu, viņa patlaban raksta doktora disertāciju. Turklāt Liza palīdzēja nokārtot, lai Džīnu iekļauj grupā, kas veic izrakumus Hcrkulānā.

—    Ak jā, jūs, Liza, taču esat arheoloģe.

—    Un Džīna ir mantojusi aizraušanos no savas tantes.

—    Nav interesantāka darba par pagātnes pētīšanu. Bet man palicis prātā, ka ari jūs, Umberto, aizraujaties ar arheoloģiju.

—    Tiesa. Paretam cenšos izbrīvēt laiku, lai varētu pastrādāt izrakumos.

—    Umberto fonds arī finansē izrakumus.

Pienāca Džeimss Stjuarts un pēc brīža aizveda D'Alakvu projām, tā sarūgtinādams Lizu, kura labprāt būtu turpinājusi sarunu ar vīrieti, kura vārds lasāms Marko Valoni ziņojumā. Džons negribēs ticēt, kad viņa tam izstāstīs par šo tikšanos. Un arī Marko brīnīsies. Liza pasmaidīja, nodomādama, ka Džeimss, sarīkodams šīs viesības, sagādājis patīkamu pārsteigumu ne tikai savai sievai. Bet varbūt viņa pati, atgriezusies Romā, varētu sarīkot vakariņas un uzaicināt gan D'Alakvu, gan Marko. Lai gan D'Alakva šādu sabiedrību varētu ņemt ļaunā un arī Mērija varbūt dusmotos. Nekas, Liza apspriedīsies ar māsasmeitu un kopīgi sastādīs viesu sarakstu.

17

Jaunais kalps, šausmu pārņemts, raudāja. Marcija seja bija noplūdusi asinīm. Otrs kalps bija aizsteidzies uz Hosara mājām, lai pavēstītu, kāda nelaime notikusi ar valdnieka arhitektu.

Taču Hosars un Tadejs nebrīnījās, uzklausot kalpa stāstu.

—   Vispirms mēs dzirdējām kliedzienu, skaļu, drausmīgu, skrējām uz Marcija istabu, iegājām iekšā un ieraudzījām viņu pakritušu zemē bez samaņas. Vienā rokā viņam bija ass duncis, bet otrā — paša mēle, ko viņš tikko bija nogriezis. Viņš tur joprojām guļ, un mēs nezinām, ko iesākt. Viņš jau mūs brīdināja, ka šonakt kaut kam jānotiek, un piekodināja, lai mēs nebaidoties, lai arī ko ieraudzītu. Taču tas ir pārāk drausmīgi! Nogriezt sev mēli! Kāpēc? Kāpēc?

Hosars un Tadejs centās puisi nomierināt un tūdaļ steidzās uz Marcija mājām. Draugu viņi ieraudzīja joprojām nesamanīgi guļam asiņu pilnā gultā, bet otrs kalps, nometies ceļos istabas kaktā, raudāja un dedzīgi lūdza Dievu.

—    Rimstieties! — pavēlēja Hosars. — Tūlīt atnāks ārsts un viņu apkops. Šonakt mums visiem jābūt stipriem. Ne bailes, ne sāpes nedrīkst mūs uzveikt, citādi Marcija dzīvība būs briesmās.

Puiši pamazām nomierinājās. Ieradās ārsts un izraidīja visus no istabas, pats kopā ar savu palīgu palikdams pie sakropļotā arhitekta. Viņi iznāca pie pārējiem tikai pēc laba brīža.

—    Nu jau ir labāk. Marcijs mierīgi guļ. Es gribu, lai vēl dažas dienas viņš pavadītu pusmiegā, tāpēc jums viņš jādzirda ar šo pilienu šķīdumu. Dzēriens mazinās sāpes un ļaus viņam gulēt, līdz brūce būs aprētojusi.

—    Mēs gribam tev ko lūgt, — ārstam teica Tadejs. — Ari mēs gribam šķirties no mēles.

Ārsts, pēc ticības kristietis, pievērsa viņiem bažīgu skatienu.

—    Mūsu Kungam Jēzum nepatiktu šāda sakropļošanās.

—    Mēs nedrīkstam rīkoties citādi, mums jāpaliek bez mēles, — skaidroja Hosars. — Citu iespēju nav, jo Maanu gribēs mūs piespiest runāt. Viņš mūs spīdzinās, lai izdibinātu, kur palicis Jēzus līķauts. Mēs to nezinām, taču sāpēs varam pateikt kaut ko, kas apdraudētu šī noslēpuma glabātājus. Mēs negribam bēgt no pilsētas. Mums jāpaliek kopā ar mūsu brāļiem, jo pavisam drīz visiem kristiešiem būs jācieš no Maanu dusmām.

—    Lūdzu, palīdzi mums, — uzstāja Tadejs. — Mēs neesam tik drosmīgi kā Marcijs, kurš spēja satvert asu dunci un nogriezt sev mēli.

—   Tas, ko jūs lūdzat, ir pretrunā ar Dieva likumiem. Mans pienākums ir cilvēkus ārstēt, nevis kropļot.

—    Tad tas būs jāpaveic mums pašiem, — teica Hosars.

Hosara apņēmīgais tonis ārstu pārliecināja. Vispirms viņš devās uz Tadeja namu, kur iejauca ūdenī nelielas pudelītes saturu. Kad Tadejs aizmiga, ārsts lūdza, lai Hosars dodas uz savām mājām un gaida viņa ierašanos.

Drīz viņš, drūms un nomākts, kāpa pār Hosara slieksni.

—   Apgulies gultā un izdzer šo, — viņš teica Hosaram. — Tu iemigsi, bet, kad pamodīsies, tev vairs nebūs mēles. Lai Dievs man piedod!

—   Viņš tev jau ir piedevis.

* * *

Valdniece rūpīgi sasukājās. Abgara nāves ziņa bija sasniegusi pat vistālākos pils nostūrus, un tagad valdniece gaidīja, ka pie mirušā guļvietas kuru katru bridi ieradīsies Maanu, viņu abu dēls.

Kalpi ar ārstu palīdzību jau bija apkopuši Abgara miesas, lai tās varētu parādīt tautai. Valdnieks pirms nāves bija lūdzis, lai viņu gulda mauzolejā tikai tad, kad būs aizlūgts par viņa dvēseli.

Valdniece nezināja, vai Maanu ļaus apbedīt Abgaru saskaņā ar Jēzus likumiem, taču viņa bija gatava izcīnīt šo pēdējo kauju, aizstāvēdama cilvēku, kuru tik ļoti mīlēja.

Vāķēdama mirušā vīra miesas, valdniece ielūkojās savas sirds dziļumos un mēģināja saprast, kāpēc gan viņu tik ļoti ienīst pašas dēls. Un viņa atrada atbildi. Patiesībā viņa to vienmēr bija zinājusi, tikai līdz šim ritam nebija gribējusi atzīt: viņa nebija laba māte. Nē, tāda viņa nekad nebija bijusi. Mīlestība pret Abgaru bija pārāk spēcīga, pārāk paģēroša — nekas un neviens, arī bērni, nedrīkstēja laupīt viņas uzmanību un rūpes, jo viss, ko viņa varēja sniegt, pienācās mīļotajam vīram. Maanu nebija vienīgais, viņa bija laidusi pasaulē vēl četrus bērnus — puiku un trīs meitenes. Zēns gan bija nomiris neilgi pēc dzimšanas, bet par meitām un Maanu viņa nekad nebija daudz interesējusies. Meitenes auga biklas un nerunīgas un ātri vien tika izdevīgi izprecinātas, lai stiprinātu savienības ar kaimiņzemēm. Valdniece pat īsti nepamanīja, ka meitas ir pametušas pili, — viņas acis gribēja redzēt tikai un vienīgi Abgaru.

Viņa klusēdama bija pacietuši vīra aizraušanos ar dejotāju Aniju, kura to aplaida ar nāvējošu slimību. Valdnieces lūpas neizrunāja nevienu pārmetuma vārdu, jo nekas nedrīkstēja aptumšot attiecības ar vīru.

Jā, viņa nebija atradusi laiku ne meitām, ne Maanu. Bet tagad bija par vēlu ko mainīt. Nāves stunda bija tuvu — nebija šaubu, ka Maanu liks viņu nogalināt. Pašas dēls, kas uzaudzis bez mātes mīlestības un rūpēm! Cik savtīga un akla viņa bijusi! Vai Jēzus to viņai maz piedos?

Istabas klusumu satricināja Maanu griezīgā balss.

—    Es gribu redzēt savai tēvu, — viņš teica, kāpdams pār slieksni.

—    Tavs tēvs ir miris.

Maanu pievērsa mātei izaicinošu skatienu.

—    Tātad tagad cs esmu Edesas valdnieks.

—    Jā, tu esi likumīgais valdnieks, un visi atzīs tavu varu.

—    Marvuz! Ved projām valdnieci!

—    Nē, dēls, vēl ne. Mana dzīvība ir tavās rokās, tomēr vispirms apglabāsim Abgaru kā valdniekam pienākas. Ļauj man izpildīt viņa pēdējās vēlēšanās, ko tev nolasīs galma rakstvedis.

Ticijs bailēs drebošu sirdi tuvojās, nesdams pergamenta rituli.

—   Valdniek, Abgars man nodiktēja savu gribu.

Marvuzs pieliecās tuvāk jaunajam Edesas valdītājam un iečukstēja ausī dažus vārdus. Tas aplaida skatienu visriņķī un secināja, ka sardzes priekšniekam ir taisnība: te bija sanākuši kalpi, rakstveži, ārsti, sargi un galminieki, un visi gaidīja, kā beigsies šī draudīgā dēla un mātes saķeršanās. Nē, viņš nedrīkstēja dot vaļu naidam — vēl ne, un ne tik klaji. Tā viņš tikai pārbiedēs skatītājus, un tic nevis kļūs par padevīgiem pavalstniekiem, bet sāks dumpoties un rīkot sazvērestības, iekams viņš būs nostiprinājis savu varu. Valdniece atkal bija uzvarējusi. Maanu labprāt pats savām rokām būtu viņu nogalinājis uz līdzenas vietas, taču vajadzēja nogaidīt un cienīgi apglabāt tēvu.

—    Lasi, Ticij, — viņš pavēlēja.

Un rakstvedis drebošā balsī sāka lasīt Abgara pēdējās pavēles. Maanu klausījās, zobus sakodis un dusmās pietvīcis.

Abgars pieprasīja, lai tiek sarīkota kristīga ceremonija un lai viss galms sapulcējas kristīgā svētnīcā un aizlūdz par viņa dvēseli. Šai aizlūgumā noteikti jāpiedalās arī valdniecei un Maanu. Valdnieka miesām jāstāv senākajā no Edesas kristīgajām svētnīcām trīs dienas un trīs naktis. Kad tās būs aizritējušas, valdnieces un Maanu vadītam gājienam jānogādā mirstīgās atliekas mauzolejā.

Ticijs, pabeidzis lasīt, noklepojās, uzlūkoja valdnieci un pievērsa skatienu Maanu. Tad izvilka no piedurknes vēl vienu pergamentu.

—   Valdniek, ja tu atļausi, nolasīšu arī to, ko Abgars tev pavēl darīt, kad būsi pārņēmis varu.

Istabai un tuvējam gaitenim pārvilnīja izbrīna čuksti. Maanu niknumā grieza zobus, būdams pārliecināts, ka tēvs prasmīgi izlicis slazdus, no kuriem nebūs viegli izvairīties.

"Es, Abgars, Edesas valdnieks, savam dēlam Maanu, kurš pēc

manis kļuvis par valdnieku, pavēlu cienīt un godāt kristiešus, nekādi neapspiežot viņu ticību. Tāpat uzlieku viņam par pienākumu

gādāt par savas mātes un manas mīļotās sievas, Edesas valdnieces,

drošību. Valdniecei ir tiesības izlemt, kur viņa vēlas mājot turpmāk, savukārt jaunajam valdniekam jārūpējas, lai viņai nekā netrūktu un viņa baudītu savai augstajai kārtai pienācīgu dzīvi.

Tu, mans dēls, esi atbildīgs par to, lai visas manas pavēles uktu izpildītas. Bet, ja tu uzdrošināsies pārkāpt manas pēdējās vēlēšanās, Dievs tevi sodīs un tu neradīsi mieru ne dzīvē, ne arī pēc nāves."

Visu skatieni pievērsās jaunajam valdniekam. Maanu dusmās trīcēja, taču nepaguva ļaut tām vaļu, jo ierunājās Marvuzs: — Atvadīsimies no Abgara tieši tā, kā viņš lūdzis. Bet tagad visi atgriezieties pie darba.

Sanākušie pamazām atstāja valdnieka istabas. Valdniece, bāla un mierīga, gaidīja, kādu likteni viņai būs lēmis dēls. Kad pēdējais no galminiekiem bija prom, Maanu pievērsās mātei.

—   Tu neiziesi no šejienes, iekams es tevi nesaukšu. Tu ne ar vienu nedrīksti sarunāties ne pils telpās, ne ārpus tām. Kopā ar tevi šeit paliks divi kalpi. Manu tēvu apglabāsim tieši tā, kā viņš mums lūdza. Tu, Marvuz, esi atbildīgs par to, lai visas manas pavēles tiktu izpildītas vārds vārdā.

Maanu straujiem soļiem devās prom. Valdnieka sardzes priekšnieks tuvojās vecajai valdniecei.

—    Kundze, būs labāk, ja tu pakļausies jaunā valdnieka gribai.

—    Es nedomāju tai pretoties, Marvuz.

Valdnieces skatiens bija tik nopietns un skarbs, ka Marvuzs kaunā nodūra acis un, klusi atvadījies, izsteidzās no istabas.

Maanu rīkojumi bija skaidrāki par skaidru: tikko Abgars būs apbedīts saskaņā ar viņa pēdējo gribu, tikko mauzoleja durvis būs aizzīmogotas, jaunajam valdniekam uzticīgie kareivji sagūstīs pilsētas kristiešu vadoņus — ilgi un klusi ienīstos Hosaru un Tadeju. Tūdaļ pēc tam jāsagrauj visas svētnīcas, kurās uz lūgšanām paraduši pulcēties kristieši, bet to godātais linaudekla gabals steidzami jānogādā valdnieka pilī.

Valdniecei netika atļauts iziet no istabas, līdz pienāca trešā diena pēc Abgara nāves. Visu šo laiku vecā valdnieka līķis gulēja grezni rotātā guļvietā pirmajā no svētnīcām, kas Edesā bija uzceltas par godu Jēzum.

Līdzās katafalkam godbijīgi stāvēja sardze, bet edesieši nāca atvadīties no cilvēka, kurš daudzus gadu desmitus bija nodrošinājis pilsētai mieru un pārticību.

— Kundze, vai esi gatava?

Marvuzs ieradās pie valdnieces, lai pavadītu to uz kristiešu dievnamu, no kura svinīgs gājiens ar Maanu priekšgalā dosies uz mauzoleju, kas kļūs par Abgara pēdējo atdusas vietu.

Valdniece bija apvilkusi savu labāko tuniku, aplikusi viskrāšņāk izrakstīto plīvuru un rotājusies ar visskaistākajām dārglietām. Par spīti grumbām un ciešanu pēdām sejā viņa aizvien vēl izskatījās majestātiska un nesalauzta. Kad valdniece Marvuza pavadībā ieradās mazajā kristiešu svētnīcā, tā jau bija stāvgrūdām pilna. Te bija sanākuši visi galminieki un ievērojamākie no edesieŠicm. Valdniece ar skatienu meklēja Hosaru un Tadeju, taču tie nekur nebija manāmi. Uzmācās nemiers. Kur gan palikuši viņas uzticamākie draugi?

Maanu galvā jau bija Abgara kronis, taču viņa noskaņojums bija drūmāks par drūmu. Viņš bija pieprasījis, lai bēru ceremonijā piedalītos arī Hosars un Tadejs, taču kareivji tos nekur nebija pratuši atrast. Un arī svētais līķauts noslēpumaini bija pametis vietu, kur bija glabājies gadiem ilgi.

Kāds no jaunākajiem Tadeja mācekļiem uzsāka lūgšanu, ievadot atvadu rituālu.

Drīz aizlūgums bija galā, un ļaudis sastājās gājienam uz mauzoleju. Maanu jau bija nostājies izvadītāju pūļa priekšgalā, kad viņam piesteidzās Marvuzs.

— Valdniek, mēs pārmeklējām visu ievērojamāko kristiešu mājas, taču svēto līķautu neatradām. Tāpat arī Hosars un Tadejs ir pazuduši bez pēdām.

Izrunājis šos vārdus, sardzes priekšnieks aprāvās, jo tai pašā brīdī ieraudzīja abus pazudušos. Bāli kā pati nāve pūlim cauri spiedās Hosars un Tadejs. Valdniece ar pūlēm valdīja asaras un abus apskāva. Hosars viņu maigi uzlūkoja, taču nc vārda neteica. Arī Tadejs klusēja kā ūdeni mutē ieņēmis.

Maanu nepacietīgi pavēlēja, lai gājiens dodas ceļā. Jo ātrāk Abgara līķis nozudīs aiz mauzoleja durvīm, jo ātrāk varēs izrēķināties ar kristiešiem.

Klusējošu un skumju nomāktu ļaužu pūlis pavadīja veco valdnieku pēdējā gaitā. Kad mirušā miesas jau bija guldītas mauzolejā un kāds no kalpiem grasījās aizdarīt tā durvis, valdniece lūdza, lai viņai vēl atvēl dažas minūtes lūgšanām.

Maanu to atļāva, izrādīdams viņai pēdējo laipnību. Taču minūtes ritēja ātri, un pavisam drīz kapeņu ieeju aizsedza smaga akmens plāksne. Tikko mauzoleja ieeja bija slēgta, Maanu pamāja Marvuzam, savukārt tas deva zīmi kareivjiem, kuri visu acu priekšā tūdaļ sagrāba Hosaru un Tadeju. Laukumam pārvilnīja baiļu čuksti un sašutuma saucieni, jo piepeši edesieši bija apjēguši, ka Maanu nebūt nedomā pildīt sava tēva novēlējumus un vērsīsies pret kristiešiem.

Dažs steidzīgiem soļiem, dažs skriešiem — Edesas ļaudis sāka izklīst, lai drīzāk patvertos mājās. Ne viens vien čukstēja, ka jau šai naktī pametīs pilsētu, meklējot glābiņu no Maanu. Tomēr vairums nakti nemaz nesagaidīja. Maanu uzticīgie kareivji jau postīja ietekmīgāko kristiešu mājokļus, daudzus apcietināja, bet citus nogalināja turpat ielās vai uz mājas sliekšņa.

Valdniece redzēja, kā sargi aizved Hosaru un Tadeju, — ne viens, ne otrs pat nedomāja pretoties un neizdvesa nc skaņas. Vecās sievietes vaibstus izkropļoja šausmas, redzot slaktiņu, kas sācies pilsētas ielās, pa kurām Marvuzs viņu vilka uz pili.

Dūmi un deguma smaka kāpa augšup līdz pils pakalnam, un pat attālākajos kambaros bija saklausāmi ļaužu izmisīgie kliedzieni. Edcsa drebēja šausmās, locījās sāpēs, dega ugunīs, bet Maanu sēdēja troņa zālē, malkoja vīnu un apmierināts vēroja pārbiedēto galminieku sejas.

Valdniece stāvēja kājās, kā Maanu viņai bija pavēlējis. Turpat līdzās bija arī Tadejs un Hosars — sasietām rokām, saplēstām tunikām viņi grīļojās zem sargu nežēlīgajiem sitieniem, taču neteica ne vārda.

—   Turpiniet! — pavēlēja Maanu. — Es gribu, lai viņi lūdzas pēc žēlastības.

Sargi ņēmās sist vccos vīrus ar jaunu sparu, taču tic joprojām klu sēja — par lielu izbrīnu galminiekiem, kas bija spiesti noskatīties viņu mocībās. Valdnieka dusmas auga augumā.

Pār Hosara seju ritēja asaras, pleci un mugura bija sakapāti asinīs. Kad Tadejs pakrita, sāpēs zaudējis samaņu, valdniece iekliedzās: — Pietiek! Rimstieties!

—    Kā tu uzdrošinies te kādam kaut ko pavēlēt?! —viņai uzrēca Maanu.

—   Tu esi nožēlojams gļēvulis! Nav valdnieka cienīgi pakļaut mocībām vecus vīrus!

Valdniece vēl nebija pabeigusi sakāmo, kad Maanu iecirta viņai spēcīgu pļauku. Vccā sieviete saļima zemē. Šausmu pilni čuksti pāršalca zāli.

—   Šie veči mirs tepat visu acu priekšā, ja nepateiks man, kur paslēpuši to linaudekla gabalu! Un tāpat mirs visi viņu draugi un līdzzinātāji! Visi!

Zālē ienāca divi sargi, vezdami Marciju. Viņiem sekoja abi kalpi, kurus galma arhitekts bija pieņēmis par audžudēliem.

Maanu uzrunāja sargus.

—    Vai viņš jums pateica, kur paslēpts līķauts?

—    Nē, valdniek.

—   Tad šaustiet viņu rīkstēm, līdz viņš to atklās!

—   Mēs varam viņu sist līdz nāvei, taču viņš neteiks ne vārda. Arhitekta kalpi izstāstīja, ka jau pirms dažām dienām viņš izgriezis sev mēli.

Valdniece uzlūkoja Marciju, tad viņas skatiens aizslīdēja līdz Hosaram un Tadejam. Viņa saprata, ka šie trīs drosmīgie vīri nolēmuši sevi sakropļot, lai spētu pretoties sāpēm un nenodot līķauta noslēpumu. Šādu izaicinājumu Maanu nekad nepiedos, viņas uzticīgajiem draugiem nāksies samaksāt ar dzīvību. Un valdniece sāka raudāt.

Maanu smacēja dusmas, viņš bija koši pietvīcis. Marvuzs, baidīdamies no valdnieka niknuma izpausmēm, pūlējās to mierināt: — Mans kungs, mēs noteikti atradīsim kādu, kurš zinās, kur paslēpts audekls. Mēs pārmeklēsim visu Edesu un sadzīsim to rokā…

Taču valdnieks neklausījās, viņš tuvojās savai mātei, uzrāva to kājās un ņēmās no visa spēka purināt, kliegdams: — Pasaki, kur ir tā lupata! Pasaki, vai ari es tev izraušu mēli!

Valdniece raudāja. Maanu tai cirta pļauku pēc pļaukas. Beidzot dažus no galminiekiem pārņēma kauns par pašu gļēvulību, un viņi nolēma iejaukties.

—    Valdniek, laidiet viņu vaļā! — lūdzās viens.

—    Kungs, nesitiet savu māti! Kungs, nomierinieties! —piebalsoja otrs.

—   Valdniekam pieklājas būt savaldīgam! — aizrādīja trešais.

Kad Maanu atkal atvēzējās, Marvuzs satvēra viņa roku.

—    Kungs!

Maanu nepretojās. Viņš nodūra galvu un atbalstījās pret Marvuza plecu. Maanu jutās pārguris. Dusmu lēkme bija atņēmusi pārāk daudz spēku.

Marcijs stāvēja sasietām rokām un nolūkojās notiekošajā. Klusībā viņš lūdza Dievu, lūdza tā žēlastību. Un domāja par Jēzus ciešanām pie krusta, par sāpēm, ko tam sagādāja romieši, par to, kā Skolotājs piedeva saviem mocītājiem. Ari Marcijs meklēja savā sirdī piedošanu, taču atrada vienīgi naidu — pret Maanu viņš nespēja izjust neko citu.

Valdnieka sardzes priekšnieks pavēlēja aizvest veco valdnieci uz tās istabām, tad apsēdināja pagurušo valdnieku un pasniedza tam vīna kausu. Maanu kāri dzēra.

—    Viņiem jāmirst, — viņš, lūpas apslaucījis, nočukstēja.

—    Jā, — atbildēja Marvuzs, — viņi mirs.

Viņš pamāja sargiem, un tie aizvilka projām Hosaru un Tadeju, kas abi no sāpēm bija zaudējuši samaņu. Marcijs klusi raudāja.

Valdnieks pacēla skatienu un cieši ielūkojās Marcijam acīs.

—    Jūs, kristieši, mirsiet visi kā viens. Bet jūsu īpašumus, mājas un zemi, visu, kas jums pieder, cs izdalīšu tiem, kuri ir man uzticīgi. Tu, Marcij, mani esi nodevis divkārt. Tavs noziegums ir smagāks, jo tu esi viens no ievērojamākajiem Edesas augstmaņiem. Tu pārdevi savu sirdi kristīgajiem, bet viņi tevi apbūra un panāca, ka tu izgriez sev mēli. Bet es tik un tā atradīšu līķautu. Atradīšu un iznīcināšu. Zvēru!

Marvuzs atkal pamāja, un kareivji aizveda Marciju.

—   Valdnieks grib atpūsties. Šī bija gara un smaga diena, — teica sardzes priekšnieks, mudinādams galminiekus izklīst.

Palicis divatā ar savu uzticības personu, Maanu sāka raudāt. Māte un veči ar izgrieztajām mēlēm viņam bija samaitājuši visu atriebības prieku.

—    Es gribu, lai valdniece mirst.

—   Viņa mirs, valdniek, mirs, tikai mazliet pagaidi. Vispirms atradīsim līķautu, tiksim galā ar kristiešiem, un tad pienāks kārta arī valdniecei.

Visu nakti Edesā liesmoja ugunsgrēki un skanēja šausmu un sāpju kliedzieni. Maanu bija pārkāpis sava tēva gribu.

18

Sofija bija piezvanījusi tēvam īvam. Šis garīdznieks viņu intriģēja jau kopš sākta gala. Nez kāpēc šķita, ka viņa allažīgā laipnība un gatavība palīdzēt tikai piesedz kādu noslēpumu, kuru saskatīt nevienam nav ļauts.

Sofija bija domājusi, ka pārsteigs tēvu īvu, ielūgdama pusdienās, taču viņš uzaicinājumu uztvēra kā pašsaprotamu un tcica, ka labprāt to pieņems, ja vien kardinālam nebūs iebildumu.

Un te nu viņi abi bija — nelielā tratorijā [3] netālu no katedrāles.

—    Priecājos, ka jums atļāva pieņemt manu ielūgumu. Redziet, es vēlētos ar jums parunāties par katedrāli, par visu notikušo.

Garīdznieks vērīgi klausījās, taču īpašu interesi neizrādīja.

—   Tēvs Iv, sakiet man taisnību. Vai jūs patiešām domājat, ka ugunsgrēks bija tikai nejaušs nelaimes gadījums?

—    Man jo īpaši neklātos mānīties… — tēvs Ivs smaidot atbildēja. — Protams, esmu pārliecināts, ka ugunsgrēks bija tikai negadījums. Vai varbūt jums ir zināms kas tāds, ko nezinu es?

Tēvs īvs cicši raudzījās Sofijai acīs. Viņa skatiens bija dzidrs un sirsnīgs, taču Sofija atkal klusībā nodomāja, ka šis priesteris zina daudz vairāk nekā atzīst.

—    Droši vien pārspīlēts aizdomīgums ir profesijas iespaidā radies psihes defekts, tomēr man šķiet, ka Turinas katedrālē ir noticis pārāk daudz nejaušu negadījumu, un es šādām sakritībām neticu.

—   Jums ir aizdomas par ļaunprātīgu dedzināšanu? Kurš gail to d.i rijis? Un kāpēc?

—   Tieši meklējot atbildes uz šiem jautājumiem, mēs veicam izmek lēšanu. Un neaizmirstiet, ka mums ir līķis, jauna vīrieša līķis. Kas bija šis cilvēks? Un ko viņš darīja katedrālē? Autopsijā tika noskaidrots, ka sade gušajam nebija mēles. Un mums ir vēl viens bezmēlis, kurš padaban uzturas cietumā. Vai atceraties laupīšanas mēģinājumu pirms diviem gadiem? Nav jābūt ģēnijam, lai noprastu, ka šiem notikumiem piemīt kaut kas dīvains.

—    Jūs mani samulsinājāt… Nekad nebiju pat iedomājies, ka… Tomēr esmu pārliecināts, ka mēdz notikt arī nejauši nelaimes gadījumi, sevišķi tik vecās ēkās kā mūsu katedrāle. Bet par līķi bez mēles un otru mēmo cietumā tiešām nezinu, ko jums teikt, es nevaru iedomāties, kā šie cilvēki varētu būt saistīti.

—   Tēv Iv, cs domāju, ka jūs neesat parasts priesteris.

—    Kā, lūdzu?

—    Gribēju teikt, ka jūs neesat tipisks priesteris, jūsu biogrāfija liecina, ka esat guvis lielisku izglītību un esat apveltīts ar spožu prātu. Tieši tāpēc gribēju ar jums satikties un apspriesties. Un es būtu ļoti pateicīga, ja jūs ar mani runātu vaļsirdīgi.

Sofija pat necentās slēpt vieglo aizkaitinājumu — tēvs īvs bija uzsācis bezjēdzīgu kaķa un peles spēlīti, un tas šķita neizturami.

—    Man ļoti žēl, ka esmu spiests jums iebilst, taču esmu garīdznieks, un mēs dzīvojam atšķirīgās pasaulēs. Man patiešām laimējās gūt labu izglītību, taču manas zināšanas un uzskati nekādi nesakrīt ar jūsējiem. Es neesmu policists, un man nav ne vajadzības, nc vēlēšanās turēt cilvēkus aizdomās par nez kādiem nodarījumiem.

Ari tēva īva balss tagad skanēja dzedrāk, arī viņš nedomāja slēpt pieaugošās dusmas.

—   Atvainojiet, droši vien izteicos pārāk skarbi un nepratu lūgt jūsu palīdzību.

—    Lūgt manu palīdzību? Kādā nolūkā?

—    Lai izdibinātu patiesību par dīvainajiem negadījumiem. Lai atrastu jel kādu pavedienu, kas ļautu mums atšķetināt šos notikumus. Teikšu jums skaidri un gaiši: mēs domājam, ka ugunsgrēks nav izcēlies nejauši. Tas izraisīts tīšām, tikai mēs nezinām, kāpēc tā darīts.

—    Un kā es, jūsuprāt, varētu palīdzēt? Sakiet, kādu konkrētu palīdzību jūs gaidāt.

Priesteris joprojām bija aizkaitināts. Sofija apzinājās, ka nav rīkojusies pareizi, atklādama viņam savas aizdomas.

—    Es labprāt uzklausītu jūsu viedokli par strādniekiem, kas strādā katedrālē. Jūs ar viņiem pēdējos mēnešos esat daudz kontaktējies. Varbūt kāds jums šķitis aizdomīgs? Varbūt kāds izdarījis vai pateicis ko tādu, kas piesaistījis jūsu uzmanību? Tāpat man gribētos dzirdēt jūsu domas par bīskapa kancelejas darbiniekiem — par sekretārēm, par sargu, par visiem, ieskaitot pašu kardinālu…

—    Doktore Galloni, gan es, gan visi pārējie kancelejas darbinieki jau runāja ar karabinieriem un izmeklētājiem no Mākslas nodaļas. Tā būtu īsta nodevība, ja cs tagad sāktu izplatīt nepamatotas aizdomas par strādniekiem vai arhibīskapa biroja darbiniekiem. Es visu, kas sakāms, jau pateicu, un man nav, ko piebilst. Ja jūs uzskatāt, ka notikušais nav parasts negadījums, turpiniet izmeklēšanu, un, protams, varat paļauties uz mūsu visu atbalstu un sadarbību. Taisnību sakot, es nesaprotu, ko jūs šobrīd gribat panākt. Un ceru, ka apzināties, ka par šo sarunu es informēšu kardinālu.

Saspīlējums pie galdiņa kļuva arvien jūtamāks. Tēva īva dusmas šķita neviltotas. Un arī Sofija pati jutās nelāgi, atskārtusi, ka saruna jau no paša sākuma nogājusi greizi.

—   Es taču neprasu, lai jūs runājat ļaunu par strādniekiem vai saviem kolēģiem…

—    Nē? Tiešām? Ir divas iespējas. Vai nu jūs uzskatāt, ka es zinu kaut ko, ko neesmu jums pateicis, un tātad turat mani aizdomās, jo man noteikti ir kas slēpjams, ja jau neesmu bijis pietiekami atklāts. Vai arī jūs gribat, lai es jums izklāstu nez kādus sīkumus par strādniekiem un saviem kolēģiem, turklāt gribat šo informāciju saņemt neoficiāli un noklusējot, kādiem mērķiem tā nepieciešama.

—    Es neprasu atstāstīt tenkas! Sakiet, kāpēc piekritāt pusdienot kopā ar mani?

—    Labs jautājums!

—    Un kāda būs atbilde?

Priesteris cieši raudzījās Sofijai acīs. Šis skatiens bija tik caururbjošs, ka Sofija apjuka un juta, kā pietvīkst.

—    Man šķita, ka esat nopietns un kompetents cilvēks.

—    Tā nav nekāda atbilde.

—    Ir gan.

Ne viens, nc otrs nebija apēdis ne kumosa. Tēvs īvs palūdza rēķinu.

—    Es biju tā, kas jūs uzaicināja!

—    Ja jums nav iebildumu, uzskatīsim, ka arhibīskapa kanceleja ielūdza jūs.

—    Domāju, ka esam viens otru pārpratuši. Piedodiet, ja tā ir mana vaina.

Tēvs īvs viņu atkal uzlūkoja, taču tagad viņa skatiens bija mierīgs un tikpat vienaldzīgs kā pusdienu sākumā.

—    Aizmirsīsim šo sarunu.

—    Man nepatīk pārpratumi, es gribētu…

Priesteris asi pamāja ar roku.

—    Lai nu paliek. Tas nav nekas svarīgs.

Abi izgāja uz ielas. Pār pilsētu lija silta saules gaisma. Klusēdami viņi soļoja uz katedrāles pusi. Piepeši priesteris apstājās un atkal pievērsa Sofijai pētīgu skatienu. Sofija atbildēja, raugoties pretī tikpat cieši un nopietni, un jutās pārsteigta, redzot, ka tēvs īvs pasmaida.

—    Vai varu uzaicināt jūs uz tasi kafijas?

—    Jūs man piedāvājat kafiju?

—   Jā, vai kādu citu dzērienu. Laikam neizturējos pret jums īpaši laipni.

—    Un tāpēc aicināt mani dzert kafiju?

—    Jums ir kas iebilstams? Zināt, ir cilvēki, kuri strīdas par katru sīkumu, un laikam mēs abi esam piederīgi šai ļaužu kategorijai.

Sofija iesmējās. Viņa nezināja, kāpēc tēvs īvs tik pēkšņi mainījis izturēšanos, tomēr par šīm pārmaiņām priecājās.

—    Labi, iedzersim kafiju.

Priesteris vieglītēm saņēma viņu aiz elkoņa un vedināja pāri ielai. Pagājuši garām katedrālei, abi drīz nonāca pie vecas kafejnīcas, kur cienīgi mirdzēja sarkankoka galdiņi un oficianti visi kā viens bija sirmi.

—    Es esmu izsalcis, — teica tēvs īvs.

—    Nemaz nebrīnos. Sadusmojāties un palikāt neēdis.

—   Varbūt paņemsim pa kūkas gabaliņam? Ko teiksiet?

—    Es neēdu saldumus.

—    Ko tad jums piedāvāt?

—   Tikai kafiju.

Kad oficiants bija uzklausījis pasūtījumu, abi mirkli sēdēja, klusēdami un pētīdami viens otru.

—    Ko īsti jūs turat aizdomās, doktore?

Jautājums viņu pārsteidza. Pareizāk, pats tēvs īvs viņu ik pa brīdim izsita no sliedēm.

—   Vai skaidri zināt, ka vēlaties runāt par negadījumu katedrālē?

—    Protams.

—   Labi. Konkrēti mēs nevienu aizdomās neturam, mums nav pēdu, mēs tikai zinām, ka šajos atgadījumos ir pārāk daudz aizdomīgu dīvainību. Un Marko, mans priekšnieks, uzskata, ka tie visi ir saistīti ar svēto līķautu.

—   Ar līķautu? Kāpēc?

—   Tāpēc, ka tik daudz negadījumu nav noticis nevienā citā Eiropas katedrālē. Tāpēc, ka līķauts glabājas tieši Turinā. Tāpēc, ka to saka viņa intuīcija.

—   Taču līķautam, paldies Dievam, nekas nav noticis. Godīgi sakot, cs nespēju saskatīt iemeslu, kura dēļ visas nelaimes būtu jāsaista ar līķautu.

—   Intuīcija ir grūti izskaidrojama parādība, taču Marko tā piemīt, turklāt savā ziņā viņš ar to aplipinājis ari pārējos komandas biedrus.

—   Jūs domājat, ka Sindoni kāds grib iznīcināt tāpat, kā pirms trīsdesmit gadiem tika mēģināts sapostīt Mikclandželo Pieta> Domājat, kāds trakais šādi vēlas ieiet vēsturē?

—   Tas būtu visvienkāršākais izskaidrojums. Bet kā tad mēmie?

—   Galu galā mēmie ir tikai divi, un nejaušas sakritības tomēr pastāv, kaut arī jūs, doktore, neesat noskaņota tām ticēt.

—    Mēs uzskatām, ka mēmais, kurš izcieš ieslodzījumu… — teica Sofija un iekoda sev mēlē. Daudz netrūka, lai viņa šim glītajam un valdzinošajam priesterim būtu atklājusi slepeno plānu.

—    Turpiniet!

—    Mēs uzskatām, kas šis mēmais kaut ko zina.

—    Pieņemu, ka esat atraduši paņēmienu, kā viņu tomēr nopratināt.

—   Viņš ir mēms, turklāt rodas iespaids, ka viņš arī nesaprot nc vārda no tā, ko viņam saka.

—    Varējāt viņu nopratināt rakstiski.

—    Mēģinājām, taču nesekmīgi.

—    Doktore, jūs nepieļaujat iespēju, ka viss ir daudz vienkāršāk? Ka nejaušības tiešām gadās?

Līdzīgā garā viņi tērzēja vēl veselu stundu, taču Sofijai no šīs sarunas nekāda praktiska labuma nebija. Tēvs īvs tā arī neatklāja neko būtisku. Divatā abi bija pavadījuši patīkamu laika sprīdi, tas arī viss.

—    Cik ilgi vēl paliksiet Turīnā?

—    Rīt braukšu projām.

—    Ja domājat, ka varu jums palīdzēt, noteikti zvaniet.

—    Pirms tam gan vairākas reizes apsvēršu visus par un pret un sargāšos jūs atkal sadusmot.

Abi šķīrās visnotaļ draudzīgi. Tēvs īvs apsolīja dot ziņu, kad iegriezīsies Romā. Tieši tāpat Sofija teica, ka noteikti piezvanīs, kad atkal atgriezīsies Turīnā. Ne viens, ne otrs nešaubījās, ka šie solījumi ir tikai pieklājības diktēta formalitāte.

* * *

Tūlīt pēc pusdienām Marko aicināja savu komandu uz sapulci. Viņš gribēja savējiem izklāstīt mēmā atbrīvošanas plānu.

Sofija ieradās pēdējā. Marko radās iespaids, ka sieviete ir mainījusies. Tikpat skaista, taču citāda. Pagaidām gan Marko nespēja saprast, kas tieši viņas ārienē pārvērties.

—   Tātad. Plāns ir pavisam vienkāršs. Jūs zināt, ka visos cietumos reizi mēnesī sanāk Drošības padome, kurā ietilpst psihologi, sociālie darbinieki, apsardzes pārstāvji un cietuma direktors. Parasti viņi apmeklē visus ieslodzītos, īpašu uzmanību pievēršot tiem, kuru ieslodzījuma laiks tuvojas beigām, kuri priekšzīmīgi uzvedušies un var cerēt uz pirmstermiņa atbrīvošanu. Rīt cs braukšu uz Turinu un tikšos ar visiem padomes locekļiem. Gribu, lai nākamajā reizē viņi mazliet paspēlē teātri par godu mūsu bezmēlim.

Visi uzmanīgi un ieinteresēti klausījās, un Marko turpināja:

—   Vajadzētu, lai nākamajā mēnesī, kad padomes locekļi ieradīsies Turīnas cietumā, viņi, tiekoties ar mēmo, sarunājas tikpat dabiski kā parasti — proti, it kā viņš nedzirdētu un nesaprastu nc vārda. Lūgšu, lai kāds psihologs un sociālais darbinieks sāk apcerēt, ka nav jēgas mēmo ilgāk paturēt ieslodzījumā, ka viņš uzvedas nevainojami, sabiedrību neapdraud un saskaņā ar likumu viņu jau tagad varētu nosacīti atbrīvot. Direktors, to dzirdot, kaut ko iebildīs, jautājums tiks atmests, un padome pievērsīsies nākamajam ieslodzītajam.

—    Viņi būs ar mieru sadarboties? — jautāja Pjetro.

—    Ministri jau ir veikuši vajadzīgos priekšdarbus, un nedomāju, ka varētu rasties kādi sarežģījumi. Galu galā mēs neprasām, lai tiktu atbrīvots kāds slepkava vai terorists. Mēmais, viņuprāt, ir parasts zaglis.

—    Plāns ir labs, — teica Minerva.

—   Tiešām labs, — piekrita Džuzepe.

—    Un man ir vēl daži jaunumi, kas patiks tev, Sofij. Man piezvanīja Liza, Džona Berija sieva. Lizas māsa ir Mērija Stjuarte, kura — ja gadījumā to nezināt — ir precējusies ar Džcimsu Stjuartu, kurš savukārt — ja gadījumā to nezināt — ir viens no pasaules bagātākajiem cilvēkiem. Viņš ir Savienoto Valstu prezidenta draugs un tāpat draudzīgās attiecībās ar puspasaules — es domāju, ar bagātākās pasaules puses — valstu vadītājiem. Starp viņa draugiem ir arī ietekmīgākie uzņēmēji un baņķieri. Bet Stjuartu ģimenes jaunākā meita Džīna ir arheoloģe tāpat kā viņas tante Liza, pie kuras viņa te, Romā, ir apmetusies. Džīna raksta doktora darbu, kā arī piedalās Herkulānā izrakumos, kurus pati finansē. Pēc divām nedēļām Romā ieradīsies viņas vecāki — Džeimss un Mērija, un Liza viņiem par godu rīkos viesības, kurās sapulcēs daudzus no Stjuartu draugiem, kas dzīvo Itālijā. Arī Umberto D'Alakvu. Ielūgts esmu arī es, un varbūt Džons un Liza būs tik laipni, ka atļaus man paņemt līdzi ari tevi, cienījamā doktore.

Sofijas seja atplauka laimīgā smaidā. Viņa nespēja apslēpt, cik ļoti priecājas par iespēju atkal sastapt D'Alakvu.

—    Domāju, ka citādi mēs D'Alakvam vairs nepiekļūsim.

Pēc sapulces Sofija piegāja Marko.

—    Dīvaini, ka Lizas māsa ir precējusies ar tādu finanšu haizivi.

—    Nē, nemaz nav dīvaini. Mērija un Liza ir Oksfordas universitātes viduslaiku vēstures profesora meitas, un abas savulaik studēja vēsturi: Liza — arheoloģiju, bet Mērija — medievistiku tāpat kā tēvs. Liza ieguva stipendiju doktorantūrai Itālijā, dzīvoja te labu laiku, un Mērija viņu bieži apciemoja. Taču Mēriju dzīve aizveda uz citu pusi, — viņa sāka strādāt Sotheby's izsoļu namā par viduslaiku mākslas eksperti. Tā viņa iepazina daudz ietekmīgu cilvēku, ari Džcimsu Stjuartu. Viņi iemīlējās viens otrā un apprecējās. Savukārt Liza apprecējās ar Džonu. Abas māsas joprojām dzīvo laimīgā laulībā. Mērija pieder pasaules augstākajai sabiedrībai, bet Liza smagā darbā panāca, ka viņas vārds iegūst nopietnu svaru akadēmiskajā pasaulē. Mērija viņu allaž ir-dažādi atbalstījusi un finansējusi arheoloģiskos izrakumus. Bet nekādu noslēpumu un dīvainību nav.

—    Mums laimējies, ka tu esi Džona draugs.

-— Jā, viņi abi ir lieliski cilvēki. Džons ir vienīgais man pazīstamais ziemeļamerikānis, kuram karjera nešķiet galvenais dzīvē. Viņš visiem spēkiem turas pretī pārcelšanai uz citu darbavietu, un nav šaubu, ka tieši Stjuartu ietekme viņam ļāvusi tik ilgi palikt šai pašā vēstniecībā.

—    Domā, viņi tiešām man atļaus ierasties viesībās?

—    Centīšos to nokārtot. D'Alakva uz tevi atstāja tik spēcīgu iespaidu?

—    Jā, viņš ir vīrietis, kādā varētu iemīlēties ikviena sieviete.

—    Vai tad tas noticis ari ar tevi?

—    Cerēsim, ka ne! — iesmējās Sofija.

—    Piesargies, Sofij!

—        Neuztraucies, Marko. Es pa mākoņiem nelidinos un ari turpmāk domāju stāvēt abām kājām uz zemes. D'Alakva man nav pa zobam, tāpēc esi mierīgs.

—   Atļaušos tev uzdot personisku jautājumu. Ja gribi, vari neatbildēt un pasūtīt mani pie velna. Kā īsti ir ar tevi un Pjetro?

—    Es tevi pie velna nesūtīšu un teikšu patiesību: esam sasnieguši galastaciju. Mūsu attiecības ir sevi izsmēlušas.

—    Vai tu viņam to esi pateikusi?

—   Mēs šovakar kopā ēdīsim vakariņas, tad arī izrunāsimies. Taču Pjetro nav muļķis un visu saprot. Domāju, ka viņš man piekritīs.

—    Es priecājos.

—    Priecājies? Kāpēc?

—    Tāpēc, ka Pjetro nav tev piemērots vīrietis. Viņš ir krietns puisis, kuram ir jauka sieva, kas noteikti ļoti priecāsies, ja vīrs atkal piederēs tikai viņai vienai. Tev, Sofij, agrāk vai vēlāk vajadzēs mūs pamest un sākt jaunu karjeras posmu kopā ar citiem cilvēkiem un citādām nākotnes perspektīvām. Mūsu Mākslas nodaļā tev jau ir kļuvis par šauru.

—   Nerunā tā! Dieva dēļ! Tu zini, cik ļoti man patīk mans darbs! Es negribu pamest nodaļu, negribu neko mainīt.

—   Tu pati zini, ka man ir taisnība. Tikai, domājot par kāpienu augstāk, tev reibst galva.

Drīz saruna pārtrūka, jo kabinetā ienāca Pjetro. Atvadījušies no Marko, kuram nākamajā rītā bija paredzēts brauciens uz Turīnu, Sofija un Pjetro devās prom.

—    Brauksim pie tevis? — jautāja Pjetro.

—    Nē, labāk paēdīsim kaut kur ārpus mājām.

Pjetro viņu aizveda uz mazu krodziņu Trastēverē, un Sofija acumirklī pazina šo vietu: tieši te viņa kopā ar Pjetro bija malkojusi vīnu pirmajā abu kopīgajā vakarā. Kopš tās senās dienas viņi te nebija iegriezušies. Abi pasūtīja ēdienu un labu laiciņu runājās par nenozīmīgiem sīkumiem, cenšoties attālināt izskaidrošanās brīdi.

—    Pjetro…

—   Neuztraucies, es jau zinu, ko tu grasies man teikt, un tev pilnībā piekrītu.

—    Tu zini?

—    Protams, neesmu taču akls. Ir lietas, ko tu neproti slēpt.

—    Pjetro, tu man esi ļoti mīļš, bet es vairs neesmu tevī iemīlējusies un negribu nekādas saistības. Es priecātos, ja mēs arī turpmāk paliktu draugi, ja varētu strādāt kopā kā labi kolēģi un mūsu attiecībās nebūtu nekāda saspīlējuma.

—    Es tevi mīlu. Tikai pēdējais muļķis varētu tevī neiemīlēties. Bet es ari labi zinu, ka tu esi galvas tiesu pārāka…

Sofija samulsusi viņu pārtrauca: — Tā nesaki! Lūdzu, nerunā muļķības.

—    Es esmu parasts policists. Izskatos kā policists un kā tāds izturos. Bet tu esi mācījusies universitātē un piederi citam sabiedrības slānim. Tu izskaties pēc smalkas kundzes, gan ģērbusies Armani kostīmā, gan visvienkāršākajos džinsos. Man necerēti paveicās, un es varēju būt kopā ar tevi, taču cs vienmēr esmu apzinājies, ka agrāk vai vēlāk tu mani patrieksi ratā. Un nu šī diena ir pienākusi. Vainīgais ir D'Alakva?

—   Viņš uz mani pat nepaskatījās! Nē, Pjetro, vainīgs nav neviens. Vienkārši mūsu attiecības ir kļuvušas tik bezkrāsainas. Tu mīli savu sievu, un es tevi saprotu. Viņa ir lieliska sieviete, turklāt skaista. Tu viņu nekad nepametīsi, tu nemūžam nešķirsies no saviem bērniem.

—   Sofij, ja tu man būtu uzstādījusi ultimātu, es būtu izvēlējies palikt kopā ar tevi.

Abi mirkli klusēja. Sofijai uzmācās raudiens, taču viņa iedzina asaras atpakaļ. Viņa bija stingri nolēmusi pārtraukt attiecības ar Pjetro un nepieļaut, ka aizkustinājuma vai nožēlas uzplūdi aizskalo prom tik grūti pieņemto lēmumu.

—    Domāju, ka mums abiem būs labāk, ja pieliksim punktu. Vai tu būsi mans draugs?

—    Nezinu.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, ka nezinu. Saku tev godīgi, ka nezinu, kā jutīšos, katru dienu redzot tevi blakus un nebūdams kopā ar tevi, nezinu, kas notiks tai dienā, kad tu pastāstīsi, ka tavā dzīvē uzradies cits vīrietis. Nav jau grūti pateikt, ka būšu tavs draugs, taču es negribu tevi mānīt. Jo es nezinu, vai spēšu tāds būt. Ja nespēšu, es aiziešu no mūsu nodaļas, pirms būšu sācis tevi ienīst.

Pjetro vārdi satrieca Sofiju. Cik prātīgi reiz bija runājis Marko, teikdams, ka nedrīkst jaukt kopā darbu un privāto dzīvi. Taču kas izdarīts, tas izdarīts, un laiku atpakaļ pagriezt nav iespējams.

—    No nodaļas projām iešu es. Gribu tikai pabeigt izmeklēt Turīnas katedrāles ugunsgrēku un redzēt, kas notiks ar mēmo. Pēc tam rakstīšu atlūgumu un aiziešu.

—    Nē, tas nebūtu godīgi. Es zinu, ka tu prastu izturēties pret mani kā pret draugu, kā pret vienu no daudziem. Problēmas radīšu es pats. Tāpēc labāk lūgšu, lai mani pārceļ uz citu vietu.

—   Nē, tev Mākslas nodaļa patīk. Tev šis darbs nozīmēja nopietnu kāpumu karjerā, un es negribu, lai manis dēļ tu to zaudētu. Marko apgalvo, ka man pienācis laiks sākt jaunu posmu un mainīt nodarbošanos, un patiesībā arī man pašai gribētos izmēģināt ko jaunu: lasīt lekcijas universitātē, piedalīties izrakumos vai varbūt atvērt savu mākslas galeriju. Jūtu, ka manā dzīvē kāds posms ir noslēdzies. Marko to pamanīja pirmais un mudināja mani meklēt jaunu ceļu. Es lūdzu tev tikai vienu: izturi dažus mēnešus, kamēr pabeigsim to Turīnas lietu. Palīdzēsim viens otram, lai šie mēneši nebūtu pārāk smagi. Lūdzu!

—    Es centīšos.

Pjetro acis bija asaru pilnas. Sofija brīnījās — viņa nebija pat nojautusi, ka Pjetro viņu tik ļoti mīl. Vai varbūt asarām acīs kāpt lika ievainots lepnums?

19

Izazs un Obodass kāri mielojās ar sieru un vīģēm, ko priekšā bija licis Timcjs. Pēc ilgā ceļa abi bija pārguruši, taču vismokošākās daudzu dienu pavadones bija izrādījušās bailes. Bailes, ka Maanu karavīri varētu viņus panākt un nogādāt atpakaļ Edesā.

Taču nu viņi bija sasnieguši ceļamērķi — Sidonu un varēja atvilkt elpu Timeja namā. Karavānas vadītājs Harrāns bija apsolījis nekavējoties nosūtīt ziņnesi Seninam, lai pavēstītu, ka bēgļi laimīgi nonākuši galā.

Timcjs bija vecs vīrs ar caururbjošu skatienu. Edesiešus viņš uzņēma sirsnīgi un mudināja vispirms atpūsties un tikai tad stāstīt par ceļā pieredzēto. Timcju bēgļu ierašanās nepārsteidza. Viņš tos bija gaidījis jau vairākus mēnešus, kopš bija saņēmis Tadcja vēstuli, kurā bija izteiktas gan bažas par Abgara vājo veselību, gan satraukums par to, kāds liktenis pēc valdnieka nāves varētu piemeklēt kristiešus.

Vecais vīrs pacietīgi vēroja Izazu un Obodasu, zinādams, ka spēki izsīkuši gan abu miesai, gan dvēselei. Viņš edesiešiem bija ierādījis nelielu kambarīti savā pieticīgajā miteklī, kur bija tikai divas istabas — viena saimniekam pašam un otra gaidītiem un negaidītiem viesiem. Jēzus mācības sekotājam neklājās dzīvot pārmērīgā greznībā.

Kamēr Izazs un Obodass iestiprinājās, Timejs stāstīja, ka Sidonā izveidojusies neliela kristiešu kopiena, kas ik vakaru sapulcējas kopīgām lūgšanām. Vakara tikšanās tiekot izmantota arī, lai pārmītu jaunumus, kuru nekad netrūkstot. Ziņas ceļinieki atgādājot no Jeruzalemes, tāpat jaunumi Sidonu sasniedzot ar radinieku vēstulēm no Romas.

Izazs uzmanīgi klausījās vecā vīra vārdos, bet pēc maltītes lūdza iespēju aprunāties divatā. Obodass neviļus saviebās. Viņam šāds ierosinājums nepatika. Senina pavēle bija skaidrāka par skaidru: ne brīdi neizlaist Izazu no acīm un vajadzības gadījumā ziedot savu dzīvību, lai nosargātu Hosara brāļadēlu.

Timejs manīja šaubu ēnu, kas pavīdēja milzeņa skatienā, un steidzās viņu nomierināt:

— Neuztraucies, Obodas. Mums ir pašiem savi spiegi, un, ja Sidonā uzradīsies Maanu cilvēki, mēs to laikus uzzināsim. Vari mierīgi atpūsties, kamēr aprunāšos ar Izazu. Ja gribēsi, varēsi mūs redzēt pa savas istabas logu.

Obodass neuzdrošinājās iebilst sirmgalvim, taču, iegājis atpūtai ierādītajā kambarī, tūdaļ nostājās pie loga un pievērsa vērīgu skatienu Izazam.

Jaunais vīrietis klusītēm sarunājās ar Timeju. Vārdus projām aiznesa viegla brīze. Obodass redzēja, kā mājas saimnieka seja, klausoties Izaza stāstītajā, pārvēršas. Tajā pavīdēja izbrīns, sāpes, satraukums un neskaitāmas citas izjūtas. Kad Izazs beidza savu stāstu, Timejs svētīja viņu ar krusta zīmi un sirsnīgi apskāva. Tad abi atgriezās mājā.

Izazs un Obodass uzklausīja Timeja ieteikumu un atpūtās līdz pievakares stundai, kad kopā pulcēties bija paradusi nelielā Sidonas kristiešu kopiena. Bija jāiepazīst ticības brāļi šai pilsētā, kurai bija lemts kļūt par abu otro dzimteni, — nebija šaubu, ka senču zemē atgriezties vairs neizdosies. Tur gaidīja vienīgi nāve no Maanu un tā piekritēju rokas.

Bet Timejs tostarp devās uz tuvējo Jēzus svētnīcu. Tur, ceļos nometies, viņš lūdzās, lai Dievs dod padomu, ko tālāk iesākt ar noslēpumu, kuru viņam tikko bija uzticējis Izazs un kura dēļ bija upurējušies Hosars, Tadejs, Marcijs un citi kristieši.

Svētā līķauta slēptuve tagad bija zināma tikai diviem — viņam un Izazam. Timejs ar bažām domāja par brīdi, kad noslēpumu vajadzēs uzticēt kādam citam, jo viņš pats taču jau ir krietni gados un šai pasaulē vairs ilgi neuzkavēsies. Izazs vēl ir jauns, taču arī viņš novecos. Kas notiks tālāk? Varbūt Maanu mirs pirmais, un kristieši varēs atgriezties Edesā. Bet ja tā nenotiks? Kuram drīkst uzticēt ziņas par vietu, kur

Marcijs noglabājis līķautu? Tik svarīgu noslēpumu taču nedrīkst ņemt līdzi kapā.

Stundas ritēja, bet Timejs laika skrējienu nemanīja. Turpat svētnīcā, ceļos nometušos un aizvien lūgšanas skaitām, viņu vakarā atrada Izazs un Obodass.

Timejs lēnām pieslējās kājās. Kājas bija notirpušas un sāpēja. Taču diena bija aizvadīta svētīgi: pareizais risinājums bija atrasts. Timejs uzsmaidīja saviem viesiem un lūdza, lai tic viņu pavada uz mazdēla māju, kas atradās turpat kaimiņos.

—    Jāni! Jāni! — sauca vecais, apstājies pie balti nobalsināta namiņa, pa kura sienām vijās vīnogulāji. Uz sliekšņa parādījās jauna sieviete ar bērnu rokās.

—   Vecotēv, viņš vēl nav atgriezies. Bet drīz viņš būs mājās, tu taču zini, ka vakara lūgšanas viņš nekad nekavē.

—   Šī ir Alaida, mana mazdēla sieva. Un tā ir viņu abu mazā meitiņa Mirjama.

—    Nāciet, pacienāšu jūs ar vēsu medusūdeni, — piedāvāja Alaida.

—    Nē, meitiņ, tagad nc. Drīz brāļi sanāks, lai lūgtu Mūsu Kungu. Es tikai gribēju tevi un Jāni iepazīstināt ar šiem puišiem, kas turpmāk dzīvos kopā ar mums.

Viņi devās uz svētnīcu, kur jau draudzīgi tērzēja vairākas ģimenes. Zemnieki un amatnieki, kas bija pievērsušies Jēzus ticībai. Timejs stādīja viņiem priekšā Izazu un Obodasu un lūdza, lai tie pastāsta par bēgšanu no Edesas.

Sākumā bikli, tad arvien drošāk Izazs izklāstīja pēdējā laikā pieredzēto un atbildēja uz kopienas biedru jautājumiem. Kad jautājumi apsīka, Timejs visus aicināja lūgties, lai Jēzus palīdz Edesas ticīgajiem. Tā visi arī darīja: lūdzās, dziedāja un dalījās maizē un vīnā, ko bija atnesusi Alaida.

Timeja mazdēls Jānis bija drukns un spēcīgs puisis, nc īss, nc garš, ogļu melniem matiem un tikpat melnu bārdu. Šoreiz viņš lūgšanas tomēr nokavēja un ieradās pavēlu kopā ar Harrānu. Viņus pavadīja vēl daži karavānas vīri, kas nesa smagus maisus. Timejs visus ielaida mājā.

—    Mans kungs Senins vēlējās, lai pasniedzu jums šīs dāvanas, kas palīdzēs uzturēt Hosara brāļadēlu Izazu un viņa sargu Obodasu, — teica Harrāns. — Tāpat Senins sūta tev šo maisiņu ar zelta naudu, kas varētu noderēt grūtā brīdī.

Izazs pārsteigts vēroja bagātīgās veltes. Senins bija devīgs, ļoti devīgs. Arī viņam tas pirms tālā ceļa bija pasniedzis zelta pilnu zuteni — veselu bagātību, pārticīgas dzīves nodrošinājumu.

—    Paldies, Harrān, labais draugs. Es lūgšu Dievu, lai tev izdodas sastapt Seninu sveiku un veselu un lai Maanu dusmas viņu nebūtu skārušas. Saki savam kungam, ka šīs bagātīgās dāvanas, tāpat kā tās, kuras pirms dažiem mēnešiem ar tavu starpniecību man atsūtīja Edesas valdniece, mēs izmantosim, lai palīdzētu trūkumcietējiem, jo tieši tā rīkoties mācīja Jēzus. Tu Sidonu tik drīz vēl nepamedsi, un, iekams tu dosies atpakaļ uz Edesu, es pagūšu uzrakstīt vēstuli Scninam.

Briesmīgi murgi mocīja Izazu. Rādījās asinīm pārplūdis lauks, liesmas, kas aprij ļaužu sejas. Izazs atkal un atkal uztrūkās no miega, noplūdis baiļu sviedriem.

Rīta pusē viņš piecēlās un izgāja dārzā. Izrādījās, ka ari Timejs vairs neguļ un šo vēso rītausmas stundu izmanto, lai apgrieztu citronkoku zarus.

Timejs aicināja Izazu doties nelielā pastaigā līdz jūras krastam.

—    Bet vai Obodass pamodies neuztrauksies, neatradis mani līdzās?

—   Skaidrs, ka uztrauksies, taču es lūgšu, lai Jānis uzmana tavu sargu un pasaka viņam, kurp esam aizgājuši.

Arī Jānis jau čakli strādāja dārzā, kas robežojās ar vectēva īpašumiem, un piekrita palīdzēt apvaldīt Obodasa dusmas.

Timejs un Izazs devās uz jūras malu. Mare Nostrum, kā to mēdza saukt romieši, šai rītā bija nemierīga. Lieli viļņi baltām krēpēm skrēja krastā un grūstīja tumšos oļus. Izazs pārsteigts vēroja milzīgo ūdens klaju. Tamlīdzīgu brīnumu viņš nekad nebija pat iztēlojies.

—    Izaz, Dievs ir vēlējies, lai mēs abi kļūstam par liela noslēpuma glabātājiem. Mēs vienīgie zinām, kur paslēpts audekls, kurā bijušas ietītas

Viņa Dēla miesas. Līķautam jāpaliek tur, kur to noglabājis Marcijs. Slēp tuvē tam jāpaliek tik ilgi, līdz Edesa atkal būs kristīga pilsēta un mēs varēsim būt droši, ka līķautam nedraud nekādas briesmas. Iespējams, ka šo dienu mēs abi nepiedzīvosim. Tāpēc, kad es nomiršu, tev būs jāizraugās jauns noslēpuma glabātājs, kurš savukārt šo noslēpumu reiz uzticēs citam vīram, kas kļūs par tā sekotāju. Tā tam būs jāturpinās, līdz kristieši Edesā vairs nebūs apdraudēti. Ja Senins paliks dzīvs, viņš visu mūžu sūtīs mums ziņas par notikumiem tavā pilsētā. Bet es pildīšu solījumu, ko devu Tadejam, tavam tēvocim Hosaram un valdniecei, kad viņi pirms vairākiem mēnešiem man rakstīja par briesmām, kas kristiešus apdraudēs pēc Abgara nāves. Es viņiem apsolīju, ka par spīti visļaunākajiem notikumiem gādāšu, lai Edesā nekad neiznīktu Kristus sētā sēkla. Pēc viņu lūguma zvērēju, ka vajadzības gadījumā nosūtīšu uz Edesu jaunus kristiešus.

—    Tas taču nozīmētu sūtīt viņus nāvē.

—    Tie, kuri dosies uz tavu pilsētu, savu ticību paturēs slepenībā. Viņi apmetīsies uz dzīvi Edesā, strādās un neuzkrītoši meklēs pārpalikušos kristiešus, lai no jauna varētu dibināt slepenu kopienu. Man nav nodoma izraisīt jaunus Maanu dusmu uzplūdus un jaunas vajāšanas. Es tikai gādāšu, lai Kristus vārds Edesā vienmēr būtu dzīvs. Mūsu Skolotājs pats to vēlējās, kad sūtīja pie Abgara savu mācekli Hosaru ar svēto audekla gabalu. Jēzus ir svētījis Edesas zemi ar savu klātbūtni un saviem brīnumiem, un mūsu pienākums ir pildīt Kunga gribu. Sagaidīsim, līdz ar karavānu atgriežas Harrāns, un tad izlemsim, kad un kā rīkoties. Taču iegaumē, ka svētais līķauts nekad nedrīkst pamest Edesu un mums vienmēr jāuztur Jēzus ticība šai pilsētā.

Tālumā parādījās Obodasa iespaidīgais stāvs. Milzis strauji tuvojās, un pat iztālēm bija nojaušams, ka viņš kūsā dusmās.

—    Izaz, Timej, jūs izvairāties no manas klātbūtnes, bet es taču esmu devis zvērestu ne soli neatkāpties no Izaza un sargāt viņa dzīvību. Es sev nemūžam nevarētu piedot, ja tev, Izaz, notiktu kāda nelaime.

—    Obodas, mums vajadzēja pārmīt dažus vārdus.

—   Es, Izaz, nekad tevi netraucēšu, ja tev bez lieciniekiem vajadzēs aprunāties ar Timeju vai kādu citu. Tikai ļauj man atrasties tuvumā — tā, lai nevaru tevi sadzirdēt, bet varu saredzēt. Nebēdz no mana skatiena, neapgrūtini man zvēresta pildīšanu.

Izazs nosolījās, ka turpmāk allaž paturēs Obodasu līdzās. Un vēlākajos gados viņš varēja pārliecināties, ka milzis ir pelnījis vislielāko uzticēšanos.

20

Aoaijs sēdēja prAva, kokgriezumiem rotāta galda galā. Senatnīgs krēsls ar augstu atzveltni viņa iespaidīgajam stāvam nebūt nelika izskatīties mazākam. Vīrieša galva bija gludi noskūta, bet par viņa vecumu nebija nekādu šaubu, — to skaidri apliecināja biezais grumbu tīklojums sejā un mezglainās rokas ar zilganiem, reljefiem vēnu rakstiem.

Telpā bija divi logi, taču biezie aizkari neļāva ielauzties iekšā nevienam gaismas stariņam. Viss grima pustumsā.

Katrā pusē lielajam galdam rindojās četri krēsli augstām atzveltnēm, un tajos sēdēja melnā tērpti vīri — pavisam astoņi. Visu astoņu skatiens bija zemu nodurts.

Viņus Adaija kabinetā pirms neilga laika bija ievedis kāds neuzkrītoši ģērbts, kalsns, maza auguma vīrelis.

Tagad šis pats vīrs vadīja cauri namam citu atnācēju pulciņu. Zafarins drebēja. Ja līdzās nebūtu tēva, viņš skriešiem mestos prom. Māte turējās puisim pie elkoņa, un turpat blakus klusēdamas gāja arī viņa sieva Ajata un mazā meitiņa. Bailes nomāca visu Zafarina ģimeni.

Vīrelis pavēra kādas durvis un teica sievietēm: — Palieciet šeit un gaidiet! — un, ielaidis viņas šai telpā, pats steigšus vadīja tālāk vīriešus. Viņš apstājās pie grezniem kokgriezumiem izrakstītām smagām vērt nēm, atvēra tās un ielaida kabinetā Zafarinu un viņa tēvu.

— Tu neizpildīji uzdevumu.

Adaija pārmetumu pilnā balss dobji atbalsojās pret kabineta sienām, ko sedza grāmatu plaukti. Zafarins nodūra galvu, nemaz nepūlēdamies

slēpt, kādas sāpes viņa dvēselei sagādā šie vārdi. Taču viņa tēvs droši spēra soli uz priekšu un bez baiļu ieskatījās Adaijam acīs.

—    Es tev atdevu divus dēlus. Viņi abi bija drosmīgi un nesa upuri, atteikdamies no mēles. Mēmi viņi paliks līdz pat Pastarās tiesas dienai, kad Dievs Mūsu Kungs liks viņiem augšāmcelties. Mūsu ģimene nav pelnījusi tavus pārmetumus. Gadsimtiem ilgi labākie vīri no mūsu dzimtas ir ziedojuši dzīvību Jēzum. Taču mēs, Adaij, esam cilvēki, tikai cilvēki, un tāpēc ne vienmēr viss, ko darām, izdodas tā, kā iecerēts. Mans dēls ir pārliecināts, ka starp mums ir nodevējs, kāds, kurš zina, kad dodamies uz Turīnu, kāds, kurš pārzina tevis izstrādātos plānus. — Vecais vīrs ievilka elpu un turpināja: — Zafarins ir gudrs puisis, tev pašam tas zināms. Tu pats gribēji, lai viņš tāpat kā Mendibs mācās universitātē. Neveiksmju cēlonis meklējams tepat pie mums, Adaij. Tev jāatrod nodevējs, kas slēpjas mūsu vidū. Nodevība mūsu kopienā ieperinājusies jau sen, un tikai tā ir izskaidrojamas visas neveiksmes, ko esam pieredzējuši, cenzdamies atgūt to, kas pieder mums.

Adaijs klausījās, un viņa sejā nepakustējās ne vaibsts. Taču acīs zvēroja dusmas, un bija redzams, ka viņš pieliek visus spēkus, lai tūlīt neļautu tām vaļu.

Zafarina tēvs piegāja pie Adaija galda un nolika uz tā pamatīgu žūksni no abām pusēm aprakstītu lapu — to nevarēja būt mazāk par piecdesmit.

—    Ņem, te sīki un smalki ir aprakstīts viss notikušais. Mans dēls savas aizdomas ir uzticējis arī tev.

Adaijs uzmeta skatienu papīru kaudzītei. Tad piecēlās un klusēdams sāka riņķot pa istabu. Viņš spēra lēnus un noteiktus soļus, līdz apstājās tieši pretī Zafarinam un sažņaudza dūres. Likās, šīs niknumā savilktās dūres tūlīt trieksies puiša sejā, tomēr Adaijs savaldījās.

—   Vai zini, ko nozīmē šī neizdošanās? Tā nozīmē mēnešus, daudzus mēnešus! Varbūt paies pat gadi, līdz varēsim mēģināt atkal! Policija veic nopietnu izmeklēšanu. Ja nu tā aizturēs kādu no mūsējiem? Ja kāds visu atklās? Ko tad?!

—    Bet viņi taču nezina patiesību, nezina, kāpēc puiši ieradās… — iebilda Zafarina tēvs.

—    Klusē! Tu pats nejēdz, ko runā! Mūsu cilvēki Itālijā, Vācijā un citur zina tikai to, kas tiem jāzina, taču, ja policija viņus dabūs rokā un piespiedīs runāt, izmeklētāji soli pa solim var tikt arī līdz mums. Ko tad mēs iesāksim? Visi izgriezīsim mēles, lai nenodotu Mūsu Kungu?

—    Lai notiek, kas notikdams, jo viss, kas notiek, ir Dieva griba, — atteica Zafarina tēvs.

—    Nē! Nē, jo šoreiz pie vainas būs tic nejēgas, kuri savas muļķības dēļ nespēj izpildīt Dieva gribu. Un tā būs ari mana vaina, jo neesmu pratis izraudzīties vislabākos, kuri prastu paveikt to, ko mums vēlējis Jēzus.

Kabineta durvis atkal atvērās, un sīkais vīrelis ieveda abus Zafarina biedrus, ko tāpat pavadīja tēvi. Gan Rasits, gan Dermisats apskāva Zafarinu, kaut arī Adaija skatiens nc mirkli nezaudēja draudīgo bargumu.

Zafarinam neviens nebija pavēstījis, ka biedri jau sasnieguši dzimto Urfu. Adaijs bija aizliedzis sazināties pat draugiem un ģimenēm, tāpat trijotnei bija liegts satikties, pirms tos būs pieņēmis Adaijs.

Rasita un Dermisata vārdā runāja to tēvi, un abi lūdza, lai Adaijs pret puišiem izturas iejūtīgi un saprotoši. Taču šķita, ka kopienas vadonis, iegrimis visdrūmākajās domās, to teiktajā nemaz neklausās.

—    Jums būs jāizpērk grēks, ko ar savu nevarēšanu esat pastrādājuši pret Mūsu Kungu, — viņš ierunājās.

—   Vai tad tev nepietiek ar to, ka mūsu dēli ziedoja savu mēli? Kādu gan vēl sodu tu gribi viņiem uzlikt? — uzdrošinājās jautāt Rasita tēvs.

—    Tu uzdrīksties runāt man pretī?!

—    Nē, nē! Dievs to neatļauj. Tu zini, ka esam uzticīgi Mūsu Kungam un paklausām tev. Es tikai lūdzu, lai tu izrādi iecietību, — atbildēja Rasita tēvs.

—    Tu esi mūsu virsgans, — teica Dermisata tēvs. — Un tavs vārds mums ir likums. Lai notiek tavs prāts, jo tu esi Kunga vietnieks šai pasaulē.

Vīri nometās ceļos un nodurtu galvu sāka skaitīt lūgšanas. Nu atlika vien gaidīt Adaija spriedumu.

Astoņi melnā tērptie, kas sēdēja ap Adaija galdu, pagaidām nebija bilduši ne vārda. Tagad pēc vadoņa zīmes tie piecēlās un sekoja tam uz blakustelpu.

—    Ko teiksiet? Vai ari jūs uzskatāt, ka mūsu vidū ir nodevējs? — jautāja Adaijs.

Atbilde neatskanēja, un Adaija dusmas pieņēmās spēkā.

—    Jums tiešām nav ko teikt? Pēc visa, kas noticis?

—   Adaij, tu esi mūsu virsgans, Kunga izredzētais. Tieši tu vari mums atklāt patiesību, — teica viens no melnā ģērbtajiem.

—    Plāns visā pilnībā bija zināms vienīgi jums astoņiem. Un vienīgi jūs astoņi zināt, kur meklējami mūsu cilvēki svešatnē. Tātad kurš no jums ir nodevējs?

Vīrieši nemierīgi sakustējās un bažīgi saskatījās, nezinādami, vai Adaija vārdi ir tikai provokācija, vai arī tas patiesi viņus apsūdz. Visi astoņi bija Adaija galvenie palīgi, saukti par ganiem, viņi bija kopienas balsts. Visi astoņi nāca no ģimenēm, kuru saknes iesniedzās šīs pilsētas vistālākajā pagātnē, — viņu dzimtas allaž bijušas uzticīgas Jēzum un tā mācībai.

—    Ja starp mums ir nodevējs, tas mirs.

Adaija apgalvojums izskanēja biedējoši. Neviens no astoņiem nešaubījās, ka vadonis ir spējīgs likt lietā visbargākos sodus. Tāpat neviens nešaubījās, ka Adaijs ir krietns cilvēks. Kopienas virsgans dzīvoja pieticīgi un ik gadu četrdesmit dienas pilnībā atturējās no ēdiena, pieminēdams laiku, ko Jēzus gavēdams bija pavadījis tuksnesī. Adaijs bija atspaids visiem, kam vajadzēja palīdzību, viņš uzklausīja lūgumus gan pēc naudas, gan pēc padoma, līdzēja atrast darbu vai nokārtot ģimenes nesaskaņas. Un viņš prata uzspiest savu gribu. Adaijs bija Urfa cienīts un godāts cilvēks, kuru lielais vairums pilsētnieku uzskatīja par labu un turīgu advokātu.

Tāpat kā šie astoņi melnā tērptie vīri, Adaijs kopš bērnības bija radis dzīvot divas dzīves: visai pilsētai atklāti redzamo un otru — slepeno ticības dzīvi. Viņš bija pieradis slēpt savu ticību no paziņām un kaimiņiem, un tieši tāpat bija dzīvojuši viņa vecāki, vecvecāki un arī senāki senči.

Adaijs nepriecājās, kad savulaik tika izraudzīts par kopienas virsganu, viņš labprāt mūžu būtu aizvadījis citādi, tomēr lēmumam nepretojas un pazemīgi uzņēmās šo lomu, kas reizē bija liels gods un smags upu ris. Tāpat kā priekšgājēji, arī Adaijs bija zvērējis, ka allaž pildīs Jēzus gribu.

Viens no melnā tērptajiem klusi iekrekstējās, likdams manīt, ka vēlas ko teikt.

—    Runā, Talat.

—    Nepieļausim, ka mūsu sirdīs sāk gruzdēt aizdomas. No tām var uzliesmot uguns, kas pārvērtīs pelnos mūsu savstarpējo uzticēšanos. Esmu pārliecināts, ka mūsu pulkā nodevēju nav. Labi zinām, ka mūsu ienaidnieki ir gudri un spēcīgi, tie vienmēr stājušies mums pretī un lieguši atgūt to, kas pēc tiesas un taisnības pieder mums. Labāk ķersimies pie darba un izstrādāsim jaunu plānu. Ja atkal cietīsim neveiksmi, mēģināsim vēl un vēlreiz. Mūsu Kungs izlems, kad būsim cienīgi veiksmīgi izpildīt savu uzdevumu.

Talats apklusa un bijīgi nodūra skatienu, gaidot Adaija un pārējo reakciju. Biezi mati, balti kā sniegs, krita pār vecā vīra pleciem, bet dziļās grumbas piešķīra viņa sejai cildenu izteiksmi.

—    Esi žēlsirdīgs pret trim izraudzītajiem, — ierunājās cits no melnā tērptajiem. Un Adaijs tam nekavējoties atcirta:

—    Žēlsirdīgs? Tu, Bakalbasi, domā, ka mūsu kopiena spēs izdzīvot, ja piekopsim žēlsirdību un iecietību?

Adaijs saņēma kopā rokās un smagi nopūtās.

—    Reizēm domāju, ka esat kļūdījušies, izvēlēdamies mani par virsganu. Es neesmu tāds gans, kāds Jēzum būtu vajadzīgs šai laikmetā un šajos apstākļos. Es gavēju, nožēloju grēkus un lūdzu, lai Dievs man dod spēku, lai apgaismo mani, lai rāda ceļu, taču atbildi nesaņemu. Jēzus man neatbild, nedod man nekādas zīmes…

Adaija balsī ieskanējās izmisums, tomēr viņš ātri vien atguvās no šī vājuma brīža un turpināja stingrā un apņēmīgā tonī.

—    Kamēr vien būšu šīs kopienas virsgans, lemšu un rīkošos tā, kā liek mana sirdsapziņa, un mani arī turpmāk vadīs tikai viens mērķis: atgūt to, ko mums dāvāja Jēzus, vienlaikus apbalvodams mūsu kopienu ar pārticību un drošību. Dievs grib, lai esam stipri un lai esam dzīvi. Viņam nav vajadzīgi jauni mocekļi.

—    Ko tu darīsi ar izraudzītajiem? — jautāja Talats.

—    Kādu laiku viņi pavadīs lūgdamies un gavēdami. Uzraudzīšu viņus un, kad būs pienācis īstais brīdis, ļaušu atgriezties mājās pie ģimenes. Taču vispirms ir jāizpērk savas kļūdas. Tu, Bakalbasi, esi vislabākais rēķinātājs, tad nu izskaitļo patiesību.

—    Kādu patiesību, Adaij?

—    Izrēķini, kur pastāv iespēja pārtvert informāciju, izrēķini, kur varētu slēpties nodevējs.

—    Tātad Zafarina tēva teikto tu tomēr esi uztvēris nopietni?

—    Jā, mēs nedrīkstam izlikties nemanām acīmredzamo. Mūsu kopienā ir nodevējs. Mēs viņu atradīsim un nogalināsim.

Melnā tērptie nodrebēja, zinādami, ka Adaijs ar tukšiem vārdiem nemētājas.

Viņi atgriezās kabinetā, kur mēmie puiši un to tēvi, vēl aizvien ceļos tupēdami, nodurtu galvu lūdza Dievu. Dermisatam pār vaigiem ritēja asaras, Rasita skatienā bija jaušamas dusmas, vienīgi Zafarins izskatījās rāms un samierinājies ar iespēju saņemt bargu sodu.

Astoņu ganu padome un kopienas virsgans apsēdās savās vietās.

—    Piecelieties! — Adaijs pavēlēja. — Savu neveiksmi jūs izpirksiet, četrdesmit dienas un naktis pavadīdami noslēgtībā un gavēdami. Paliksiet šeit manā namā. Kamēr jums piedks spēka, strādāsiet dārzā. Kad četrdesmit dienas būs pagājušas, pateikšu, kas jums darāms tālāk.

Zafarins bažīgi uzlūkoja tēvu, kurš tūdaļ apjauta, ko dēls vēlas zināt, un izrunāja jautājumu viņa vietā.

—    Vai tu puišiem atļausi atvadīties no tuviniekiem?

—    Nē. Grēku izpirkšanas laiks jau ir sācies.

Adaijs pašķindināja zvaniņu, jau nākamajā mirklī kabineta durvis atvērās un ienāca tas pats neliela auguma kalpotājs, kurš iepriekš apmeklētājus bija atvedis šurp.

—   Guner, aizved puišus uz istabām līdzās dārzam un sagādā piemērotu apģērbu. Nākamās četrdesmit dienas viņi atturēsies no ēdiena, tāpēc rūpējies, lai viņiem ne bridi netrūktu ūdens un augļu sulu. Un izskaidro viņiem, kāda dienaskārtība valda šai namā. Ejiet!

Puiši apskāva katrs savu tēvu. Tomēr atvadas bija īsas, lai nevairotu Adaija dusmas. Kad Guners kopā ar mēmajiem jaunekļiem bija pametis telpu, Adaijs atkal ierunājās:

—    Ejiet mājās, atgriezieties pie savām ģimenēm. Pēc četrdesmit dienām mājās atgriezīsies arī jūsu dēli.

Puišu tēvi pazemīgi noskūpstīja vadoņa roku, godbijīgi paklanījās astoņiem melnā tērptajiem ganiem, kas joprojām sēdēja nekustīgi kā statujas, un devās prom.

Astoņus padomes vīrus Adaijs pats pa krēslā grimstošu gaiteni pavadīja līdz nelielai kapelai. Tur tie palika, līdz satumsa nakts.

Adaijs negulēja. Pēc ilgajām lūgšanās aizvadītajām stundām ceļgali bija noberzti gluži jēli, tomēr viņš juta, ka vajag sevi sodīt, izpirkt savu vainu. Dievs zināja, cik ļoti Adaijs to mīl, taču visa mīlestība nekādi nespēja atsvērt dusmas, kas atkal un atkal pārpludināja Adaija sirdi un prātu. Dusmas, ko viņš nekad nebija pratis izravēt. Sātans līksmoja ikreiz, kad Adaijs ļāvās niknuma lēkmei. Dusmas bija grēks, smags grēks.

Kad Guners klusi ienāca saimnieka guļamistabā, nakts tumsa jau bija atkāpusies un pamalē sārtojās rīta blāzma. Uzticamais kalps bija atnesis krūzi vēsa ūdens un tasīti karstas kafijas. Viņš palīdzēja Adaijam pieslieties kājās un apsēdināja to vienīgajā askētiskās istabas krēslā.

—    Paldies, Guner. Kafija man patiešām nāks par labu. Kā klājas mēmajiem?

—    Viņi jau labu laiciņu strādā dārzā. Visi trīs ir nomākti, un acis visiem apsārtušas no asarām.

—    Tu uzskati, ka viņi nebija pelnījuši sodu, vai ne?

—    Es pakļaujos tev, esmu tavs kalps.

—    Nē, neesi vis! Tu esi mans vienīgais draugs, un pats to labi zini. Tu man palīdzi…

—        Un kalpoju tev, Adaij. Kalpoju labi. Māte mani atdeva tev par kalpu, kad man tikko bija apritējuši desmit gadi. Viņa jutās pagodināta, ka dēls varēs kalpot tev. Un pirms nāves viņas pēdējie vārdi bija lūgums, lai nekad nepārstāju rūpēties par tevi.

—   Tava māte bija īsta svētā.

—   Viņa bija vienkārša sieviete, kura visu, ko mācīja vecāki, pieņēma, neuzdodama jautājumus.

—   Vai tu apšaubi mūsu ticības pamatus?

—    Nē, Adaij. Es ticu Dievam un iVlūsu Kungam Jēzum. Es tikai šaubos, vai laba un pareiza ir tā apmātība, kuras varā jau gadsimtiem ilgi ir mūsu kopienas virsgani. Dievs ir jāgodā savā sirdī.

—   Tu patiešām uzdrošinies apstrīdēt mūsu kopienas pamatu pamatus! Uzdrošinies teikt, ka mūsu svētie virsgani, mani priekšgājēji, ir kļūdījušies?! Tavuprāt, ir viegli ievērot visus likumus, ko noteikuši mūsu senči?

Guners nodūra galvu. Viņš zināja, cik svarīga Adaijam ir viņa palīdzība un atbalsts. Viņš to mīlēja kā brāli un bija vienīgais, kam atļauts skatīt arī kopienas vadoņa vājuma brīžus. Guners kalpoja Adaijam jau daudzus gadus un zināja, ka citiem tas sevi neatklāj. Vienīgi Guners zināja, kāds Adaijs ir īstenībā: atbildības nospiests, valdonīgs vīrs, kurš pārāk ātri aizsvilstas dusmās un neuzticas nevienam. Pārējiem bija ļauts redzēt vienīgi majestātisku kopienas virsganu. Gunera priekšā Adaijs neizlikās, netēloja. Guners mazgāja viņa apģērbu, uzkopa istabu. Un tieši Guners redzēja Adaiju pārgurušu un sasvīdušu, drudža lēkmju nomocītu un pūžņojošām acīm. Guners vienīgais zināja, kādas mokas reizēm cicš šis cilvēks un cik grūti tam ir pildīt vadoņa pienākumus, šķīstu dvēseļu priekšā nc mirkli nezaudējot varenību un cienīgumu.

Guners zināja, ka savu saimnieku nekad nepametīs. Jau četrdesmit gadu viņš kalpoja Adaijam un bija to iepazinis tikpat labi kā sevi pašu. Jau sen viņš bija devis šķīstības un paklausības zvērestu, un viņa vecāki, kad tie vēl bija dzīvi, un tāpat brāļi, māsas un to bērni bija pateicīgi par krietno atlīdzību, ko Adaijs maksāja uzticamajam kalpotājam. Ne mazāk svarīgs bija gods, ko kopienā baudīja visa Gunera ģimene.

—   Tu domā, ka starp mums ir nodevējs? — jautāja Adaijs.

—    Iespejams.

—    Vai tu kādu turi aizdomās?

—    Nē.

—    Bet, ja šādas aizdomas tev būtu, tu taču man tās atklātu, vai ne?

—    Nē, es tev neko neteiktu, iekams nebūtu pilnīgi pārliecināts, ka manas aizdomas ir pamatotas. Negribu, lai kāds ciestu tikai manu aizdomu vai aizspriedumu dēļ.

Adaijs pievērsa viņam ciešu skatienu. Vadonis apskauda savu kalpu tā lēnprātības, savaldības un labsirdības dēļ un reizēm sprieda, ka tas būtu daudz labāks kopienas virsgans, — jā, tie, kas par vadoni izraudzījās viņu, kļūdījās. Šai kļūdai par iemeslu bija sena un absurda tradīcija virsganu vienmēr izraudzīties no ievērojamākajām ģimenēm, kurām piederējuši pagātnes dižākie vīri un kuras tāpēc arī mūsdienās baudīja īpašu godu, kas ne vienmēr bija pelnīts. Turpretī Guners nāca no vienkāršas zemnieku ģimenes, kas gadsimtu gaitā savu slepeno ticību bija glabājusi tikpat uzticīgi kā lepnākās dzimtas.

Kas notiktu, ja Adaijs atteiktos no saviem pienākumiem? Ja sasauktu lielo padomi un lūgtu, lai par virsganu tiek izvēlēts Guners? Nē, viņa lūgumu neviens neņemtu par pilnu. Tikai nospriestu, ka vecais virsgans zaudējis prātu. Un varbūt viņu minējumi nebūtu tālu no patiesības, jo viņš patiešām jūk prātā, cīnoties ar savu cilvēcisko iedabu, ik dienas visiem spēkiem apspiežot dusmu grēku, rūpējoties par kopienas noslēpumu glabāšanu un pildot vadoņa lomu, proti, stājoties ticīgo priekšā kā virsgans, kuram nedrošība un šaubas ir svešas.

Viņš vēl aizvien skaidri atcerējās dienu, kad tēvs, neizsakāma satraukuma pārņemts, viņu bija pavadījis līdz namam, kur dzīvoja iepriekšējais virsgans Adaijs. Tēvs Urfa bija ietekmīgs vīrs, dedzīgs patiesās, slepenās ticības aizstāvis, un viņš jau kopš bērna dienām allaž bija dzirdējis mudinājumus augt krietnam, lai reiz varētu kļūt par jauno Adaiju.

Bet viņa vēlmes ar tēva iecerēm nekādi nesakrita. Nē, viņš negribēja mācīties un kļūt par Adaiju, viņam daudz labāk patika kopā ar draugiem skriet pa dārziem, peldēties upē un pārmīt šķelmīgus skatienus ar meitenēm. Visvairāk viņu valdzināja kaimiņu meita Ranija, meitene ar mandeļveida acīm un tumšām matu cirtām, — par Raniju viņš tolaik bieži mēdza sapņot arī nomodā.

Taču tēvs visu bija izplānojis un kopienas vecajie visu nolēmuši, viņa viedokli nejautādami. Viņam bija jākļūst par nākamo Adaiju, tāpēc jau pusaudža gados vajadzēja pārcelties uz dzīvi pie vecā vadoņa, dot šķīstības un kalpošanas zvērestus un gatavoties misijai, kurai, kā runāja, viņu esot izraudzījies pats Dievs.

Šajos mokošajos gados viņa vienīgais draugs bija Guners — tas topošo Adaiju nekad nenodeva pat tais reizēs, kad viņš izlavījās no mājas, lai kaut iztālēm redzētu Raniju.

Arī Guners patiesībā bija gūsteknis, savu vecāku gribas upuris. Trūcīgo zemnieku ģimene bija laimīga, ka viņu dēlam nevajadzēs visu mūžu apstrādāt zemi un locīt muguru svelmējošos saules staros — Guners varēs dzīvot pārticīgi un nopietni pabalstīt arī tuviniekus, bet puiša paša domas nebija no svara.

Viņi abi padevīgi bija pakļāvušies vecāku gribai — to vārds bija likums, kuru pārkāpt nevienam nenāca ne prātā.

21

Obodasu Jānis sastapa čakli kaplējam dārzu.

—    Kur ir Timcjs?

—    Runājas ar Izazu. Tu taču zini, ka Izazam daudz jāmācās, lai viņš reiz varētu kļūt par labu kopienas galvu.

Obodass notrauca no pieres sviedrus un kopā ar Jāni iegāja mājā.

—    Es atnesu ziņas, — apsveicinājies ar Timeju un Obodasu, teica Jānis. — Pilsētā ar karavānu tikko ieradies Harrāns.

—    Harrāns! Kāds prieks! Tad iesim tūdaļ pie viņa! — pielēkdams kājās, iesaucās Izazs.

—    Pagaidi, Izaz. Tā nav Senina karavāna, un Harrāns nav tās vadītājs. Viņš tikai atceļoja kopā ar to.

—    Nu un tad? Dieva dēļ runā!

—    Jā, būs labāk, ja brīdināšu jūs iepriekš. Harrāns ir akls. Kad viņš atgriezās Edesā, Maanu pavēlēja viņam izdurt acis. Bet viņa saimnieks Senins ir nogalināts, un tā līķis izmests tuksnesī zvēriem par barību. Harrāns zvērēja, ka par tevi neko nezinot, ka esot tevi atstājis Tīras ostā, ka šobrīd tu droši vien jau esot Grieķijā, bet tas tikai vairoja Maanu dusmas.

Izazs sāka raudāt. Viņš jutās vainīgs Harrāna nelaimē. Timcjs viņu mierinoši apskāva.

—   Iesim uz karavānserālu un vedīsim Harrānu šurp. Lai viņš dzīvo pie mums, ja vien pats to vēlēsies.

—    Es jau mēģināju atvest viņu uz šejieni, bet viņš atteicās, — stāstīja Jānis. — Viņš gribēja, lai jūs vispirms uzzināt, kāds liktenis viņu piemeklējis. Viņš negrib nevienam kļūt par nastu.

Jānis, Izazs un Obodass devās uz karavānscrālu, kur viens no cdesiešiem tiem parādīja, kur meklējams Harrāns.

—    Šīs karavānas vadītājs ir attāls Harrāna radinieks, — tas teica, — tāpēc viņš ļāva Harrānam ceļot kopā ar mums. Edesā Harrānam vairs nav neviena tuvinieka: viņa sievu un bērnus nogalināja. Arī viņa saimnieku Seninu ilgi spīdzināja un tad nogalināja pilsētas laukumā, kur visi, kas vien vēlējās, varēja noraudzīties viņa mocībās. Maanu nežēlīgi sodīja visus Abgara draugus.

—    Bet Harrāns taču nebija Abgara draugs…

—   Toties tāds bija viņa saimnieks Senins, kurš atteicās Maanu atklāt, kur paslēpts Jēzus līķauts, kas savulaik brīnumaini izdziedināja Abgaru. Maanu pavēlēja nopostīt Senina māju, sadedzināt visu viņa mantu un upursārtā ziedot visus mājlopus. Arī Senina kalpi dabūja ciest: dažus pēra līdz nāvei, citiem nocirta rokas vai kājas, bet Harrānam izdūra acis, jo tieši tās bija vadījušas pāri tuksnesim Senina karavānas. Harrāns var priecāties, ka palicis dzīvs.

Harrānu viņi atrada sēžam zemē kādas telts stūri. Izazs palīdzēja viņam pieslieties kājās un apskāva.

—    Harrān, mans krietnais draugs!

—    Izaz? Tas esi tu?

—    Jā, Harrān, tas esmu es. Mēs atnācām tev pakaļ. Tu dzīvosi pie mums, mēs par tevi rūpēsimies, un tev nekā netrūks.

Timejs sirsnīgi uzņēma veco karavānu vadītāju, l ika nolemts, ka pagaidām, kamēr Timeja mājā izbūvēs vēl vienu kambari, Harrāns apmetīsics pie Jāņa.

Uzzinājis, ka sidonieši viņu pieņems savā namā un atlikušās mūža dienas nevajadzēs pavadīt, lūdzot ubagdāvanas, Harrāns jutās atvieglots. Drebošu balsi viņš stāstīja, kā Maanu licis nodedzināt visu kristiešu mājas, nesaudzējot pat pilsētas ietekmīgākās un augstdzimušākās ģimenes. Maanu nežēloja ne bērnus, ne sirmgalvjus. Nevainīgo asinis plūda pa pilsētas ielu baltajām marmora plāksnēm.

Obodass neskanīgā balsī jautāja, kas noticis ar viņa vecākiem, kas abi bija Senina kalpotāji un Jēzus sekotāji.

—    Miruši. Man ļoti žēl, Obodas.

Asaras ritēja pār milža seju, un nekādi Timeja un Izaza mierinājuma vārdi nespēja tās apturēt. Visbeidzot Izazs uzdeva jautājumu, atbildi uz kuru jau nojauta:

—    Kas noticis ar Hosaru un Tadeju?

—    Hosaru tāpat kā Seninu nogalināja pilsētas laukumā. Maanu gribēja, lai šo ievērojamo vīru nāve kalpo par biedinājumu tautai un lai ikviens saprot, ka kristieši nevar cerēt uz žēlastību… Hosars visas mocības pacieta, neizdvesdams ne skaņas. Maanu arī vcco valdnieci piespieda noskatīties, kā viņš mirst. Valdniece velti krita ceļos un lūdzās, lai dēls žēlo Hosara dzīvību, taču Maanu tikai smējās. Man ļoti žēl, Izaz… Esmu kļuvis par nāves vēstnesi.

Izazs ļāva asarām vaļu. Ne jau viņam vienīgajam bija iemesls vismelnākajam izmisumam, ne jau viņš vienīgais bija zaudējis tuviniekus. Izazs juta, kā krūtīs savelkas sāpīgs mezgls, kā uzmutuļo vēlēšanās atriebties. Līdzīgas bija arī Obodasa izjūtas. Timejs vēroja abus jaunos vīriešus, zinādams, kādu iekšējo cīņu tie patlaban izcīna.

—   Atriebība nav risinājums, tā neko nedos. Zinu, ka jūs abi justu atvieglojumu, redzot, kā Maanu tiek sodīts un mirst, ciezdams visnežēlīgākās mokas. Bet es jums saku, ka viņš sodu saņems, kad stāsies Dieva priekšā.

—   Vai tad tu, Timej, neteici, ka Dievs ir bezgalīga žēlastība? — caur asarām noprasīja Obodass.

—    Jā, un arī bezgalīgs taisnīgums.

—   Vai vecā valdniece vēl dzīva? — baidīdamies izdzirdēt atbildi, jautāja Izazs.

—    Kopš tava tēvoča nāves dienas neviens viņu nav redzējis. Daži no pils kalpotājiem apgalvo, ka viņa esot nomirusi no bēdām un Maanu pavēlējis viņas miesas izmest tuksnesī. Bet citi stāsta, ka valdnieks licis viņu nogalināt. Katrā ziņā neviens valdnieci vairs nav redzējis. Man ļoti žēl, Izaz, nav patīkami būt tam, kurš atnes tikai ļaunas ziņas.

—    Mans draugs, ziņnesis nav vainīgs, ja tā atnestās vēstis kādu sāpina, — teica Timejs. — Labāk lūgsimies, lai Dievs mūsu sirdīs remdē dusmas un lai palīdz izturēt visas sāpes un bēdas.

22

Vakara gaisā virmoja ziedu smaržas. Lizas un Džona Beriju viesi pulcējās uz atikas stāva plašās terases un lūkojās, kā Roma iemirdzas nakts gaismās.

Liza nervozēja. Džons uz viņu bija pamatīgi noskaities, kad, atgriezusies no Vašingtonas, viņa pavēstīja, ka nolēmusi sarīkot viesības par godu Mērijai un Džeimsam un jau ielūgusi arī Marko un Paolu.

Vīrs pārmeta, ka šoreiz viņa nolēmusi savtīgi un negodīgi izmantot māsas pazīšanās. — Vai tad tu Mērijai atklāsi, kāpēc esi ielūgusi Marko? Skaidrs, ka neteiksi. To tu nemaz nedrīksti darīt. Marko ir mūsu draugs, un esmu gatavs visiem spēkiem viņam palīdzēt, taču tas nenozīmē, ka viņa darba lietās jāiepin mūsu ģimene. Un arī tev nav jājaucas izmeklēšanā, ko veic Mākslas nodaļa. Tu esi mana sieva, man no tevis nav noslēpumu, taču lūdzu nejaucies manā darbā tāpat, kā es nejaucos tavējā. Nevarēju pat iedomāties, ka tu esi spējīga izmantot savu māsu. Un kāpēc? Kas tev daļas par to ugunsgrēku katedrālē?

Šis bija pirmais strīds daudzu gadu laikā. Džons bija panācis, ka viņa jūtas vainīga un nožēlo, ka vispār iedomājusies rīkot šīs viesības. Patiesībā arī viņa pati apzinājās, ka, gribēdama iepriecināt Marko, ir rīkojusies pārāk vieglprātīgi.

Viesu sarakstu viņa elektroniski bija nosūtījusi Mērijai, un tā neko nebija iebildusi. Arī māsasmeita Džīna nebija cēlusi iebildumus, redzot sarakstā Marko Valoni un viņa sievas Paolas vārdus, — Džīna zināja, ka Valoni pāris ir tantes ģimenes draugi, un bija tos satikusi ne reizi vien. Meitene tikai apvaicājās, kas ir tā doktore Galloni, kura pavadīšot draugu ģimeni. Liza paskaidroja, ka tā ir apbrīnojami erudīta sieviete, kura arī strādā Mākslas un kultūras pieminekļu aizsardzības nodaļā. Un Džīna neko vairāk nejautāja.

Četri oficianti iznēsāja viesiem paplātes ar kokteiļiem. Kad Paolas un Sofijas pavadīts, ieradās Marko Valoni, viņš neprata noslēpt pārsteigumu: divi ministri, kardināls, vairāki diplomāti, starp kuriem ari Savienoto Valstu vēstnieks, ietekmīgi uzņēmēji, pusducis Lizas draugu, universitātes pasniedzēju, tāpat arī daži Džīnas draugi arheologi.

—    Es te jūtos kā apmaldījies, — Marko čukstēja abām sievietēm.

—    Es ari, taču nu jau ir par vēlu bēgt, — klusītēm atbildēja Paola.

Sofija tūdaļ ar skatienu ņēmās meklēt Umberto D'Alakvu. Un, lūk,

tur jau viņš stāvēja un sarunājās ar kādu skaistu, gaišmatainu sievieti, kas bija visai līdzīga mājas saimniecei Lizai. Abi smējās, un ikvienam vērotājam būtu skaidrs, ka D'Alakva un viņa sarunbiedre ir sen pazīstami un lieliski saprotas.

—    Labvakar. Paola, tu lieliski izskaties. Pieņemu, ka jūs esat doktore Galloni. Priecājos iepazīties.

Par spīti sirsnīgajiem apsveicināšanās vārdiem Marko nojauta, ka Džons jūtas nelāgi. Ari viņš pats nespēja atbrīvoties no netīkama sasprindzinājuma jau kopš dienas, kad bija saņēmis Lizas ielūgumu. Neuzkrītoši, nemanāmi un galanti Džons bija centies panākt, lai Marko šo ielūgumu noraida. Un Marko nespēja saprast, kādi apsvērumi mudinājuši draugu tā rīkoties.

Smaidot viņiem tuvojās Liza, taču arī viņa bija saspringta. Marko klusībā apcerēja, vai gadījumā nav kļuvis par paranoiķi, taču namamātes allaž tik sirsnīgais smaids šoreiz šķita sastindzis nedzīvā grimasē, bet vienmēr rāmi starojošās Džona acis bija kļuvušas šaudīgas un satraukti mirdzēja.

Apsveicināties pienāca arī Džīna, kurai tante tūdaļ uzticēja pienākumu iepazīstināt atnācējus ar pārējiem viesiem.

Džons tūdaļ ievēroja, kā klātesošos vīriešus ietekmē Sofija. Tieši vai paslepšus viņai bija pievērsti teju visi skatieni, un pat kardināls lūkojās uz viņas pusi. Sofija ātri vien tika iesaistīta sarunā, ko, pulciņā sastājušies, risināja divi vēstnieki, kāds ministrs, trīs uzņēmēji un viens baņķieris.

Tērpusies baltā Armani tunikā, vaļējiem matiem, kā rotaslietu aplikusi tikai Cartier pulksteni un ausīs ielikusi sīkus briljantu auskariņus, Sofija neapšaubāmi bija skaistākā šī vakara sieviete.

Sarunas centrā bija karš Irākā, un ministrs laipni jautāja pēc Sofijas viedokļa.

—    Man ļoti žēl, taču esmu pret šo karu. Manuprāt, Sadams Huseins apdraud tikai pats savu tautu, bet ārpasaulei nekādas briesmas no viņa nedraud.

Tā kā Sofija bija vienīgā, kuras domas atšķīrās no pārējo uzskatiem, sākās visnotaļ dedzīga diskusija. Sofija citu pēc cita minēja argumentus, kas pamatoja šī kara bezjēdzību, un neviļus noturēja nelielu lekciju par vēstures pamatjautājumiem. Faktu un secinājumu birums bija tik iespaidīgs, ka sarunbiedri drīz vien apstulba un nezināja, ko iebilst.

Marko un Paola tostarp runājās ar diviem Džīnas ielūgtiem arheologiem, kas šai smalkajā sabiedrībā jutās tikpat neveikli kā Valoni pāris.

Sofija neizlaida no acīm gaišmataino sievieti, kura tik sirsnīgi runājās ar D'Alakvu. Redzēdama, ka Džons tuvojas Marko un Paolai, viņa atvadījās no sarunbiedriem un arī devās pie saviem draugiem.

—    Liels paldies, ka ielūdzāt mani, Berija kungs…

—    Priecājos, ka varējāt pavadīt mūsu draugus Marko un Paolo…

Gaišmatainā sieviete palūkojās pār plecu un pamāja sveicienu.

—    Tā ir mana svaine Mērija Stjuarte.

—    Ļoti līdzīga Lizai, — teica Marko. — Vai tu mūs iepazīstināsi?

Sofija nodūra galvu, apzinādamās, ka Marko rīkojas viņas interesēs.

Mērija Stjuarte joprojām tērzēja ar D'Alakvu, un šī bija lieliska iespēja uzsākt sarunu ar nepieejamo vīrieti.

Tai pašā brīdī pienāca Liza, un Džons teica: — Mīļā, Marko vēlas iepazīties ar Mēriju un Džcimsu.

—    Jā, protams! — atbildēja Liza un pavadīja Valoni pāri un Sofiju līdz runātāju grupiņai, kurā bija iesaistījušies Mērija un D'Alakva. Sofija pievērsa ciešu skatienu D'Alakvam, taču vīrietis šķita pilnīgi vienaldzīgs. Vai tiešām tas viņu nepazina?

—    Mērij, gribu tevi iepazīstināt ar mūsu vislabākajiem draugiem Marko un Paolu Valoni, kā ari ar doktori Galloni, kura viņus pavada.

Gaišmatainā sieviete apveltīja atnācējus ar platu smaidu un laipni uzņēma bariņā. D'Alakva tikai pieklājīgi palocīja galvu un veltīja katram bezkaislīgu skatienu.

—    Ļoti patīkami. Vai arī jūs esat arheologi tāpat kā mana māsa? — jautāja Mērija.

—    Nē, Mērij. Marko ir Mākslas un kultūras pieminekļu aizsardzības nodaļas direktors, Paola lasa lekcijas universitātē, bet Sofija strādā kopā ar Marko.

—    Mākslas un kultūras pieminekļu aizsardzības nodaļa? Kas tā tāda?

—    Mēs esam īpaša Karabinieru spēku grupa, kas pakļauta arī Kultūras ministrijai un cīnās ar noziegumiem mākslas pasaulē. Mākslas darbu zādzības, viltojumi, kontrabanda…

—    Cik interesanti! — iesaucās Mērija Stjuarte, taču viņas balsī no intereses nebija ne vēsts. — Mēs taisni runājām par to E1 Grēko Kristu, ko nupat izsolīja Ņujorkā… Centos panākt, lai Umberto atzīstas, vai to nopirka viņš.

—    Diemžēl tas nebiju es, — atbildēja D'Alakva.

Sofija, saspringta un nervoza, klusēja kā ūdeni mutē ieņēmusi un nenolaida acis no D'Alakvas, bet viņš pavisam dabiski un nepiespiesti uzrunāja viņu: — Kā veicas jūsu izmeklēšanā, doktore Galloni?

Pārējie pievērsa viņam neizpratnes pilnus skatienus.

—    Vai tad jūs esat pazīstami? — noprasīja Mērija.

—    Jā, pirms dažām nedēļām doktore bija iegriezusies pie manis Turīnā. Jūs taču zināt, ka katedrālē bija ugunsgrēks. Un, redziet, Mākslas nodaļa izmeklēja vai varbūt joprojām izmeklē tā apstākļus.

—    Un kā ar to visu esi saistīts tu? — jautāja Mērija.

—    Cocsa katedrālē veic remontdarbus. Un doktore izmeklē, vai ugunsgrēks ir sācies nejauši vai arī ticis izraisīts ļaunprātīgi.

Marko iekoda sev lūpā un nodomāja, ka D'Alakvas savaldība ir apbrīnas vērta. Kurš gan vēl prastu tik pārliecinoši izrādīt vienaldzību pret izmeklēšanu, ko veic Mākslas nodala! Lielisks paņēmiens, kā publiski apliecināt savu nevainību.

—   Sakiet, doktore, vai tiešām pastāv iespēja, ka ugunsgrēks izraisīts tīšām? — jautāja viena no grupas sievietēm, kāda princese, kuras fotogrāfijas regulāri parādījās žurnālos, kas vēstīja par smalkāko aprindu gaitām.

Sofija veltīja D'Alakvam rūgtu pārmetumu pilnu skatienu. Viņš bija panācis, ka viņa šai sabiedrībā jūtas kā neaicināta iebrucēja. Likās, Marko un Paolas izjūtas nav diez ko patīkamākas.

—    Ja ugunsgrēks vai līdzīga nelaime notiek vietā, kur glabājas īpaši daudz mākslas vērtību, kā šajā gadījumā Turīnas katedrālē, mūsu pienākums ir pārbaudīt visas iespējas.

—    Un vai esat nonākuši pie kādiem secinājumiem? — nelikās mierā princese.

Sofija uzlūkoja Marko, lūgdama palīdzību. Tas noklepojās un teica:

—   Princese, mūsu darbs ir daudz vienmuļāks, nekā varētu domāt. Itālija ir valsts ar apbrīnojami bagātīgu mākslas mantojumu, un mūsu pienākums gluži vienkārši ir to sargāt…

—    Bet tomēr…

Liza, nespēdama apslēpt nervozitāti, pārtrauca princesi, aicinot oficiantu pasniegt visiem jaunas dzērienu glāzes. Džons tūdaļ steidzās izmantot šo brīdi un maigi, bet noteikti satvēra Marko aiz elkoņa un vedināja tālāk. Paola viņiem sekoja, taču Sofija palika stāvam kā zemē iemieta un aizvien vēl kā apstulbusi raudzījās uz D'Alakvu.

—   Sofij, — viņu uzrunāja Liza, pūlēdamās atrisināt šo muļķīgo situāciju, — nāc, es gribu tevi iepazīstināt ar profesoru Roso. Viņš vada izrakumus Herkulānā.

—    Doktore, kāda ir jūs specialitāte? — ievaicājās Mērija.

—   Esmu mākslas vēstures doktore, tāpat man ir grāds itāļu literatūrā un senajās valodās. Es runāju angliski, franciski, spāniski, grieķiski un diezgan labi arī arābiski.

To visu Sofija uzskaitīja ar lepnumu balsī un tai pašā mirklī sajutās smieklīga. Viņa bērnišķīgi bija mēģinājusi pārsteigt šo bagātnieku bariņu, taču patiesībā tiem viņas zināšanas un prasmes bija dziļi vienaldzīgas. Uzbangoja dusmas — šīs smalki tērptās dāmas un ietekmīgie vīri skatījās uz viņu kā uz dīvainu kukaini.

Liza atkārtoja mēģinājumu aizvest Sofiju tālāk no šī viesu pulciņa.

—    Nāc, Sofij.

—    Liza, ļauj mums aprunāties ar doktori.

D'Alakvas vārdi izbrīnīja Sofiju. Liza drūmi pamāja, tomēr runātāju grupu izjauca, aizvilkdama projām savu māsu. Piepeši Sofija un D'Alakva bija palikuši divi vien.

—    Redzu, ka nejūtaties savā ādā, doktore. Vai drīkstu jautāt, kāpēc?

—    Patiešām jūtos nelāgi, taču iemeslus jums nepratīšu izskaidrot.

—    Jums nav iemesla apvainoties. Mērijas jautājums par jūsu specialitāti nebija ļauni domāts. Viņa patiešām ir gudra, jutīga un pārsteidzoša sieviete, ticiet man.

—    Pieņemu, ka jums taisnība.

—   Patiesībā jūs un jūsu draugi te šovakar ieradātics tikai un vienīgi, lai sastaptu mani. Vai varbūt es maldos?

Sofija juta, ka nosarkst līdz matu galiņiem. Gribējās izgaist, pazust, izkrist cauri zemei.

—    Nē, ko jūs… Mans priekšnieks ir Džona Berija draugs, un es…

—    Un jūs no mana kabineta aizgājāt tukšā, tāpēc kopā ar savu šefu nolēmāt iestudēt nejaušu tikšanos. Tas ir pārlieku skaidri redzams.

Sofijas vaigi dega kā ugunīs. Šādai divkaujai viņa nebija gatava — viņa nebija gaidījusi, ka dzirdēs tik mulsinoši atklātus vārdus no vīrieša, kas raudzījās viņā vienlaikus vienaldzīgi un uzjautrināti, neslēpdams savu pārākumu.

—    Nav viegli jūs sastapt citādi.

—   Tiešām nav, tāpēc izmantojiet iespēju un jautājiet visu, ko vēlaties.

—   Jūs jau zināt: mums ir aizdomas, ka ugunsgrēks katedrālē ir izraisīts tīšām un to varēja izdarīt kāds no jūsu strādniekiem. Kāpēc?

—    Uz šādu jautājumu es nekādi nevaru atbildēt. Taču, ja jums ir konkrētākas aizdomas, uzticiet tās man, un redzēsim, vai varu kā palīdzēt.

No terases pretējās malas uz viņiem pārsteigti nolūkojās Marko un Liza, bet Džons, ar pūlēm valdīdams dusmas un nepatiku, sūtīja sievu atbrīvot D'Alakvu no uzmācīgās izmeklētājas.

—    Sofij, atvaino, bet Umberto šeit ir daudz draugu, un tie visi vēlētos ar viņu šovakar aprunāties, taču tu viņu esi nolaupījusi. Umberto, mans svainis Džeimss tevi meklēja…

Sofija sajutās smieklīga. Liza neviļus bija viņu sāpīgi pazemojusi.

—    Liza, man jāatzīst, ka patiesībā es esmu nolaupījis doktori Galloni. Un tu taču neliegsi mums turpināt sarunu, vai ne? Jau sen man nav bijis tik interesantas sarunbiedres.

—    Ak, jā, jā… Protams… Bet, ja tev kas vajadzīgs…

—    Nakts ir burvīga, vakariņas gardas, bet jūs ar Džonu — lieliski viesību saimnieki. Priecājos, ka sagādāji man iespēju satikt Mēriju un Džcimsu. Paldies, Liza.

Liza uzmeta abiem vēl vienu neticīgu skatienu un devās prom. Piegājusi pie Džona, viņa tam kaut ko čukstēja ausī.

—    Paldies, — noteica Sofija.

—    Lūdzu, doktore, nevērtējiet sevi par zemu!

—    Nekad neesmu to darījusi.

—    Man tomēr šķiet, ka šovakar tieši to darāt.

—    Bija muļķīgi nākt šurp.

—    Jūs rīkojāties pārāk uzkrītoši. Tas, cik nervozi ir mājas saimnieki, liecina, ka viņi piedalījušies šīs mizanscēnas iestudēšanā. Taču es brīnītos, ja visā būtu iesaistīti arī Mērija un Džeimss.

—   Viņi neko nezina un droši vien nesaprot, kāpēc Liza mūs uzaicinājusi. Mēs te nekādi neiederamies. Man ļoti žēl, tā bija kļūda.

—    Taču jūs vēl neesat izpildījusi manu lūgumu.

—    Kādu lūgumu?

—    Izklāstiet konkrētāk savas aizdomas.

—    Mēs esam pārliecināti, ka notikumu centrā ir svētais līķauts, taču nezinām, vai kāds grib to nolaupīt vai iznīcināt. Līķauts bija ugunsgrēka iemesls, tāpat ar to saistīti visi pārējie negadījumi, kas jau agrāk piemeklējuši katedrāli.

—    Interesanta teorija. Tad sakiet, pret ko īsti vēršas jūsu aizdomas? Kurš, jūsuprāt, varētu gribēt nozagt vai iznīcināt līķautu un, galvenais, kāpēc?

—    Tieši to mēs cenšamies noskaidrot.

—    Un, ja pareizi saprotu, jums nav nekādu pēdu, kas jūsu pieņēmumus apstiprinātu?

—    Diemžēl nav.

—    Doktore, jūs domājat, ka līķautu nozagt vai iznīcināt vēlos es?

Izsmiekls D'Alakvas vārdos bija nepārprotami saklausāms, un Sofija

jutās vēl muļķīgāk.

—    Es neteicu, ka aizdomas vēršas pret jums. Taču mēs pieļaujam, ka no jūsu darbiniekiem kāds varētu būt iesaistīts šajos notikumos.

—   Vai Cocsa personāla daļas vadītājs Ladzoti kungs ar jums sadarbojas?

—    Jā, nevaram sūdzēties. Viņš bija ļoti laipns un atsūtīja mums visus pieprasītos datus.

—   Tad es atļaušos jautāt: ko īsti jūs un jūsu priekšnieks cerējāt panākt, šovakar tiekoties ar mani?

Sofija nodūra skatienu un iedzēra mazu malciņu šampanieša. Atbildes nebija — vismaz pārliecinošu un skaidru atbildi viņa nevarēja dot. Tādam cilvēkam kā D'Alakva viņa taču nevarēja stāstīt, ka vienīgais iemesls ir netveramas nojausmas un miglaina intuīcija. Viņa jutās tā, it kā šovakar būtu kārtojusi eksāmenu un rajā izkritusi. Divkauja bija zaudēta, pat īsti ncsākusics, jo visas atbildes, ko viņa sniedza uz šī savādi valdzinošā cilvēka jautājumiem, skanēja neiedomājami tukši un bērnišķīgi.

—    Gribējām jūs satikt, aprunāties. Konkrētāku mērķu mums nebija.

—    Zināt, doktore, labāk paēdīsim vakariņas.

Sofija viņu izbrīnīti uzlūkoja, taču D'Alakva, nelikdamies ne zinis par sievietes apstulbumu, satvēra viņu aiz elkoņa un vadīja pie bufetes galda. Pienāca Džeimss Stjuarts un Itālijas finanšu ministrs.

—    Umberto, mēs ar Horāciju te strīdamies par to, kā Āzijas gripa ietekmēs Eiropas biržas…

Labu bridi D'Alakva apsprieda Āzijas ekonomisko krīzi, turklāt nepārprotami palīdzēdams sarunā iesaistīties arī Sofijai. Vēl pēc laiciņa Sofija atklāja, ka aizrautīgi piedalās diskusijā ar finanšu ministru un pat ir uzdrošinājusies apstrīdēt vairākus Stjuarta apgalvojumus. D'Alakva ieinteresēts klausījās viņas teiktajā.

Marko Valoni neticēja savām acīm, redzot, ka Sofija tik dabiski iesaistījusies ietekmīgo vīru runās, taču vēl pārsteidzošāk šķita tas, ka viņai izdevies izraisīt Umberto D'Alakvas interesi.

—    Jūsu draudzene ir burvīga.

Mērijas Stjuartes dzīvespriecīgā balss lika viņam atgriezties īstenībā. Vai varbūt no pārdomām iznirt pamudināja Paolas elkonis, kas vieglītēm iedūrās sānos?

—    Jā, to nevar noliegt, — Mērijai atbildēja Paola. — Viņa ir ļoti gudra.

—    Un ļoti skaista, — piezīmēja Mērija. — Nekad agrāk neesmu redzējusi, ka Umberto pievērstu tik daudz uzmanības kādai sievietei. Viņa neapšaubāmi ir īpaša, citādi to nav iespējams izskaidrot. Redzu, ka šī sabiedrība Umberto sagādā patiesu prieku.

—    Viņš ir vecpuisis, vai ne? — jautāja Paola.

—    Jā, un mums nekad nav izdevies saprast, kāpēc. Umberto ir viss: viņš ir gudrs, skaists, izglītots un bagāts, turklāt vēl labs cilvēks. Es nesaprotu, kāpēc jūs, Džon un Liza, ar viņu netiekaties biežāk.

—    Mērij, Umberto pasaule nav tā, kurā rit mūsu dzīve. Tāpat gluži sveša mums ir tavējā, lai gan tu esi mana māsa.

—    Beidz, Liza. Nerunā muļķības.

—   Tās nav muļķības. Ikdienā man negadās sastapt ministrus un baņķierus. Mana darba dzīve rit citur. Tā tam jābūt. Un arī Džonam nav daudz kopīga ar lielā biznesa pārstāvjiem.

—    Vai tikai tu nemēģini sašķirot cilvēkus pēc tā, ko viņi raksta savās vizītkartēs?

—   Nē, es tikai pūlos tev atgādināt, ka esmu arheoloģe, tāpēc parasti nemēdzu pavadīt laiku kopā ar ministriem un tiem līdzīgajiem.

—   Taču Umberto tev nevajadzētu ieskaitīt šajā kategorija. Arheoloģija ir viena no viņa vislielākajām kaislībām, un viņš ir finansējis daudzus izrakumus. Esmu pārliecināta, ka jūs tomēr atrastu daudz kopīga, nepiekāpās Mērija.

Sofija un Umberto D'Alakva bija piesēduši pie galdiņa kopā ar citiem viesiem. D'Alakva galanti apkalpoja Sofiju, un viņa ar prieku pieņēma šos uzmanības apliecinājumus. Marko gribēja drīzāk aprunāties ar savu palīdzi, tikt skaidrībā, kas noticis, izdibināt, ko D'Alakva viņai pastāstījis. Taču intuīcija sacīja, ka būs labāk, ja viņš pagaidām turēsies malā un Sofiju netraucēs.

Pulkstenis jau rādīja gandrīz stundu pēc pusnakts, kad Paola atgādināja, ka no rīta būs agri jāceļas. Pirmā lekcija viņai bija jau pulksten astoņos, un viņa nevēlējās stādes studentu priekšā pārlieku samiegojusies. Marko lūdza, lai sieva pieiet pie Sofijas un pavēsta, ka abi dodas mājās.

—    Sofij, mēs ejam prom. Ja vēlies, varam aizvest arī tevi…

—    Paldies, Paola, es tiešām braukšu kopā ar jums.

Sofija cerēja, ka D'Alakva tūdaļ piedāvāsies viņu pavadīt, taču tā nenotika. Viņš tikai piecēlās un uz atvadām noskūpstīja roku gan Sofijai, gan Paolai.

Kad trijotne, Džona un Lizas pavadīta, devās uz durvīm, Sofija atskatījās. Umberto D'Alakva aizrautīgi sarunājās ar viesu pulciņu. Sofija jutās vīlusies vai, pareizāk sakot, aizmirsta.

Tikko viņi bija iekāpuši mašīnā, Marko ļāva vaļu ziņkārībai.

—    Nu, doktore, stāsti, ko viņš tev teica!

—    Neko neteica.

—    Kā — neko?

—    Tikai paziņoja, ka esot pārāk uzkrītoši redzams, ka mēs viesībās esam ieradušies tikai ar mērķi sastapt viņu. Un panāca, ka es jutos smieklīga, pieķerta darām nožēlojamas muļķības. Vēl viņš izsmējīgi noprasīja, vai tiešām mēs domājam, ka viņš grib nolaupīt vai iznīcināt svēto līķautu.

—    Un viss?

—   Viss. Pārējo laiku mēs pavadījām, runājot par Āzijas gripu, naftu, mākslu un literatūru.

—    Katrā ziņā no malas izskatījās, ka jūs abi viens ar otra sabiedrību esat visnotaļ apmierināti.

—    Man patiešām bija patīkami ar viņu sarunāties, tas arī viss.

—    Viņam arī patika, — neatlaidās Paola.

—    Vai jūs vēl satiksieties? — jautāja Marko.

—    Nē, nedomāju vis. Viņš bija laipns, taču tas neko nenozīmē.

—    Tiešs trāpījums pašā sirdī?

—    Ja drīkstētu ļaut vaļu emocijām, es teiktu, ka jā. Taču pilngadību esmu sasniegusi krietni sen un muļķīgas iedomas man nepiestāv. Ceru, ka arī turpmāk saprāta balss ņems virsroku.

—   Tiešām precīzs trāpījums! — neslēpjot smaidu, iesaucās Marko.

—    Jūs esat saderīgs pāris, — ieminējās Paola.

—   Izklausās jauki, taču negribu sevi mānīt. Tādi cilvēki kā Umberto D'Alakva neinteresējas par tādām sievietēm kā es. Mums nav nekā kopīga.

—    Ir gan, un pat ļoti daudz. Mērija mums stāstīja, ka šis cilvēks aizraujas ar mākslu un vēsturi, viņš ir piedalījies arheoloģiskajos izrakumos un pats tos bieži finansē. Bet tu, ja pati to nezini, esi gudra, izglītota un skaista. Vai nc, Paola?

—    Protams. Pat Mērija Stjuarte pienāca pie mums un teica, ka nekad neesot redzējusi, ka D'Alakva kādai sievietei izrādītu tik daudz uzmanības.

—    Nu jau pietiks! Galvenais, ka viņš man skaidri un gaiši pateica, ka mēs šais viesībās bijām ielavījušies ar konkrētu mērķi. Cerēsim vismaz,

ka viņš par mūsu uzmācību nesūdzēsies nevienam ministram.

* * *

Laukā lietus gāza straumēm, bet te, bibliotēkā, omulīgi sprakšķēja kamīns un āra drēgnums nebija manāms. Holandiešu vecmeistaru gleznas pie sienām liecināja, ka šī nama saimniekam patīk atturīgas un izsmalcinātas lietas.

Sasēduši ērtos ādas dīvānos, seši vīri sarunājās. Tie pacēla skatienus, kad bibliotēkas durvis atvērās un ienāca gara, kalsna auguma sirmgalvis. Vīrieši piecēlās un cits pēc cita apskāva atnācēju.

—   Atvainojiet, ka aizkavējos. Zināt, kādi sastrēgumi šai stundā u visā Londonā. Un es nevarēju atteikties ari no bridža spēles ar hercogu, dažiem viņa draugiem un mūsu brāļiem.

Atskanēja klusa šķindoņa, durvis atkal atvērās un ienāca majordoms, kurš novāca tējas piederumus un pasniedza vīriešiem dzērienus. K.ul namzinis bibliotēku pameta, ierunājās vecākais no septiņiem.

—   Tātad vēlreiz apkoposim pēdējos notikumus.

—   Adaijs sodīja Zafarinu, Rasitu un Dermisatu. Lai izpirktu savu neizdošanos, tiem četrdesmit dienas bez ēdiena būs jāpavada Adaija namā Urfas pievārtē. Mana kontaktpersona ziņo, ka droši vien šis gavēnis neesot vienīgais sods, ko puišiem iecerējis Adaijs. Viņš esot ieplānojis vēl kaut ko. Par jaunas grupas sūtīšanu gan vēl nekas neesot izlemts, taču agrāk vai vēlāk Adaijs būs spiests lēmumu pieņemt. Viņu nemierīgu dara domas par Mendibu, to mēmo, kurš atrodas Turīnas cietumā. Adaijs apgalvo, ka esot redzējis pravietisku sapni, kas vēsta, ka Mendiba dēļ Kopienu piemeklēšot nelaime. Kopš tā rīta Adaijs gandrīz nemaz neēdot un esot drūmāks par drūmu. Mana kontaktpersona pat uztraucas par viņa veselību. Adaija lēmumu pagaidām paredzēt neesot iespējams.

* * *

Runātājs apklusa. Tas bija tumsnējs pusmūža vīrietis ar militāru stāju, kuplām ūsām, laba skrodera šūtu uzvalku un nevainojamu angļu izrunu.

Vecākais no vīriem pamāja, dodams vārdu nākamajam šīs sapulces dalībniekam.

—    Mākslas nodaļas cilvēki zina daudz, taču paši nesaprot, kas īsti viņiem ir zināms.

Klausītāju skatienos pavīdēja gan satraukums, gan ziņkāre. Vecais atkal pamāja, mudinādams turpināt.

—   Viņiem ir aizdomas, ka visi Turīnas katedrālē notikušie nega dījumi nav nejauši. Tāpat viņi uzskata, ka Sindoni kāds vēlas nolaupīt vai iznīcināt, tomēr motīvu nekādi nespēj atklāt. Viņi joprojām pār bauda Cocsa darbiniekus, cerot, ka uzņēmumā atradīs kādu pavedienu, kas ļaus atpiņķerēt visu neskaidrību murskuli. Kā jau ziņoju, viņi ir uzsākuši arī operāciju "Trojas zirgs", un Mendibs no Turīnas cietuma tiks atbrīvots jau pēc pāris mēnešiem. Un Mendibs var kļūt par vēl vienu pavedienu.

—    Pienācis laiks rīkoties, — paziņoja izskatīgs pusmūža vīrietis, kura tikko manāmais akcents liecināja, ka angļu valoda viņam nav dzimtā. — Mendibam ir jāpazūd. Tāpat vajadzētu aprunāties ar mūsu draugiem un lūgt, lai tie apvalda Marko Valoni darba sparu.

—    Iespējams, ka pie līdzīgiem secinājumiem nonāks arī Adaijs. Arī viņš var nolemt, ka Mendibam jāpazūd Kopienas glābšanas vārdā, — teica ūsainis ar militāro stāju. — Varbūt mums vajadzētu nogaidīt un paskatīties, kā rīkosies Adaijs. Pat ja mani vārdi izklausās liekulīgi, cs negribu, lai uz mūsu sirdsapziņas ir šī bezmēļa nāve.

—    Kāpēc būtu jānogalina Mendibs? Pietiks, ja palīdzēsim viņam veiksmīgi aizkļūt līdz Urfai, — izteicās viens no vīriem.

—   Tas ir pārāk riskanti, — iebilda kāds cits. — Tikko viņš izies pa cietuma vārtiem, cilvēki no Mākslas nodaļas sekos katram viņa solim. Un tic nav nekādi nepieredzējuši nejēgas, viņu rīcībā ir vismodernākā tehnika. Un galu galā rezultāts būs bēdīgs: tikai tāpēc, ka būsim centušies nosargāt vienu dzīvību, vajadzēs upurēt daudzas citas, un tas mūsu sirdsapziņu nomāks krietni smagāk, nemaz nerunājot par to, ka šāds pavērsiens būtu vēl bīstamāks, jo karabinieru profesionalitāti mēs nedrīkstam apšaubīt.

—   Sirdsapziņa! — iesaucās vecais. — Jūs runājat par sirdsapziņu, bet cik bieži mēs to esam aizmirsuši, sacīdami, ka mums nav citas izejas. Nāve mūs pavadījusi vienmēr. Tāpat kā mums nav sveša upurēšanās, ticība un žēlsirdība. Mēs esam cilvēki, tikai cilvēki, un rīkojamies tā, kā mums šķiet labāk un pareizāk. Mēs kļūdāmies, grēkojam, tikai retumis sasniedzam mērķi… Lai Dievs ir mums žēlīgs.

Vecais vīrs pieklusa. Arī pārējie nodūra skatienu un iegrima domās. Klusums valdīja vairākas minūtes. Visu vaibstos bija parādījusies tikko manāma nomāktības ēna.

Beidzot vecākais no vīriešiem atkal pacēla skatienu un ierunājās.

—    Labi, pateikšu, kāda rīcība šai gadījumā man šķiet vispareizākā, un uzklausīšu arī jūsu domas.

Jau bija satumsusi nakts, kad sapulces dalībnieki sāka izklīst. Pilsētu joprojām šaustīja lietus šaltis.

* * *

Anna Himenesa nekādi nevarēja atbrīvoties no domām par ugunsgrēku Turīnas katedrālē. Viņa bija paradusi ik nedēļas sazvanīties ar brāli un tagad katru reizi apvaicājās, kā norit Marko izmeklēšana. Brālis dusmojās, pārmeta, ka viņa jaucoties svešās darīšanās, un neko nestāstīja.

—   Vai tu pati nemani, ka tas sāk atgādināt apsēstību? Esi tik laba, Anna, aizmirsti gan Sindoni, gan to ugunsgrēku!

—    Taču es esmu pārliecināta, ka varētu jums palīdzēt.

—   Anna, ar šo lietu nenodarbojos es, izmeklēšanu veic Mākslas nodaļa. Marko ir mans draugs un uzskata, ka četras acis redz vairāk nekā divas. Tieši tāpēc viņš lūdza, lai mēs ar Džonu uzmetam skatienu viņa piezīmēm. Taču viņš nav iesaistījis mūs izmeklēšanā, viņš tikai gribēja uzklausīt mūsu viedokli.

—   Santjago, ļauj man vismaz izlasīt Marko piezīmes! Es esmu žurnāliste un varbūt mācēšu saskatīt to, ko jūs, policisti, neredzat.

—   Protams, jūs, žurnālisti, esat acīgi un veikli un mūsu darbu pieprotat labāk par mums pašiem!

—    Nesagrozi manus vārdus un nedomā apvainoties!

—    Es neko nesagrozu un neapvainojos. Taču jaukties Marko izmeklēšanā es tev neļaušu.

—    Vismaz izstāsti man, ko tu par to visu domā.

—    Reizēm viss ir daudz vienkāršāk, nekā varētu šķist.

—    Tā nav nekāda atbilde.

—    Neko vairāk cs tev nevaru pateikt.

—    PLs gribu braukt uz Romu, taisni plānoju paņemt dažas brīvdienas… Vai tev nebūs iebildumu, ja aizbraukšu pie tevis jau tuvākajās dienās?

—    Man būs iebildumi! Tu uz Romu nebrauksi atpūsties, bet bāzt degunu tur, kur nevajag.

—    Tu esi neciešams.

—   Tu arī.

Anna raudzījās uz papīru kaudzēm, kas klāja rakstāmgaldu. Tepat stāvēja arī ducis grāmatu — visas par svēto līķautu. Pēdējās dienas Anna lasīja visu, kur vien varēja atrast kādas ziņas par Sindoni. Te bija ezotēriski sacerējumi, teoloģiski darbi, vēsturiski pētījumi… Anna bija pārliecināta, ka Turīnas notikumu atslēga ir atrodama kādā līķauta vēstures posmā. Galu galā arī Marko Valoni bija teicis, ka negadījumu virtene katedrālē aizsākusies tai brīdī, kad šis dievnams kļuva par Sindones glabātuvi.

Anna pieņēma lēmumu: tikko Sindones likteņa gaitas būs izstudētas krustām šķērsām, viņa palūgs dažas brīvdienas un brauks uz Turīnu. Šī pilsēta viņai nekad nebija īpaši patikusi, atvaļinājumu viņa tur nemūžam nepavadītu. Taču uz Turīnu doties mudināja pārliecība, ka Marko Valoni ir taisnība un aiz katedrāles negadījumiem slēpjas kāds aizraujošs stāsts — stāsts, ko viņa varētu pierakstīt.

23

— EiLALIij, tevi meklē kāds puisis. Viņš apgalvo, ka ieradies no Aleksandrijas.

Bīskaps pārtrauca lūgšanu un, atspiezdamies pret palīga roku, smagi pieslējās kājās.

—   Saki, Efrēn, kāpēc tas aleksandrietis tev šķiet tik svarīgs, ka tu uzskatīji par nepieciešamu iztraucēt mani brīdī, kad lūdzu Mūsu Kungu?

Efrēns, pusmūža vīrs nosvērtām kustībām un cēliem sejas vaibstiem, šādu jautājumu jau bija gaidījis. Viņš patiesi nebūtu pārtraucis bīskapa lūgšanas bez pietiekami svarīga iemesla.

—   Tas jauneklis ir dīvains. Turklāt viņu sūta mans brālis.

—   Viņu sūta Abibs? Un kādas ziņas viņš nes?

—   Vēl nezinu, viņš teica, ka runāšot tikai ar tevi. Un viņš ir pārguris, ceļā no Aleksandrijas pavadījis vairākas nedēļas.

Eilalijs un Efrēns izgāja no mazās baznīciņas un devās uz blakusmāju.

—    Kas tu esi? — Eilalijs jautāja tumsnējam puisim, kura āda bija vēja aprauta, lūpas sasprēgājušas, bet skatienā jautās pārgurums.

—    Es meklēju Eilaliju, Edesas bīskapu.

—    Es esmu Eilalijs. Un kas esi tu?

—    Lai slavēts Dievs! Eilalij, vēlos tev atklāt lielu noslēpumu. Vai mēs varētu palikt divatā?

Efrēns vaicājoši uzlūkoja bīskapu, un tas pamāja ar galvu. Eilalijs un jaunais aleksandrietis istabā palika divi vien.

—    Tu vēl neesi pateicis, kā tevi sauc.

—    Jānis, mans vārds ir Jānis.

—   Apsēdies un atpūtini kājas, kamēr stāstīsi man to, ko pats uzskati par lielu noslēpumu.

—   Tāds tas ir. Tev būs grūti noticēt maniem vārdiem, taču es paļaujos uz Dieva palīdzību, gan viņš ļaus pierādīt, ka viss, ko stāstu, ir patiess.

—    Nu tad stāsti!

—    Stāsts ir garš. Jau teicu, ka mani sauc Jānis, un tāpat sauca manu tēvu un tēva tēvu, un viņa vectēvu un vecvectēvu. Savu senču gaitas pārzinu līdz pat mūsu ēras 57. gadam, kad Sidonā dzīvoja Timejs, kurš tur vadīja pirmo kristiešu kopienu. Timejs bija draugos ar Jēzus mācekļiem Tadeju un Hosaru, kuri dzīvoja šeit, Edesā. Savukārt Timeja mazdēls bija Jānis.

Eilalijs ieinteresēti klausījās puiša stāstā, kurā pagaidām no lieliem noslēpumiem nebija ne vēsts.

—   Tu droši vien zini, ka arī šajā pilsētā bija kristiešu kopiena, kuru sargāja valdnieks Abgars. Bet Abgara dēls Maanu uzsāka kristiešu vajāšanas, atņēma tiem visus īpašumus un pašus bez žēlastības iznīcināja. Daudz krietnu cilvēku tolaik izvēlējās mocekļa nāvi, lai varētu saglabāt ticību Jēzum.

—    Es zinu savas pilsētas vēsturi, — viņu nepacietīgi pārtrauca Eilalijs.

—   Tātad tu zini, ka Abgaru bija piemeklējusi spitālība, viņš lūdza palīdzību Jēzum, un tas viņu brīnumaini izdziedēja. Hosars atgādāja uz Edesu līķautu, kurā bija ievīstīts Mūsu Kunga augums. Abgars līķautam pieskārās, notika brīnums, un valdnieks tapa vesels. Turklāt līķautam piemita vēl cita brīnumaina īpašība: uz tā bija redzams Mūsu Kunga attēls ar visām moku zīmēm.

—    Jaunekli, labāk nevelc garumā un saki, kāpēc Abibs tevi atsūtījis!

—   Atvaino, Eilalij, zinu, ka pārbaudu tavu pacietību, taču noklausies manu stāstu līdz beigām. Sajutis, ka tuvojas nāves stunda, Abgars lūdza, lai viņa draugi Hosars, Tadejs un arhitekts Marcijs līķautu paslēpj drošā vietā, kur to neviens nevarētu atrast. Šo pienākumu uzņēmās Marcijs, un līķauta paslēptuvi neuzzināja pat Jēzus mācekļi Hosars un Tadejs. Marcijs pats sev izgrieza mēli, lai arī visnežēlīgākās spīdzināšanas viņu nepiespiestu noslēpumu atklāt. Jaunais valdnieks patiešām viņu spīd/i nāja. Un lielas mocības cieta ari visi citi ievērojamākie Edesas kristieši. Taču tikai viens cilvēks zināja, kur Marcijs paglabājis svēto līķautu ar Jēzus attēlu.

Eilalija acis mirdzēja neticīgā izbrīnā. Rokas satraukumā drebēja. Jaunais aleksandrietis nebūt neizskatījās jucis, taču viņa stāsts šķita pārlieku neticams.

—    Kur paslēpts svētais audekls, Marcijs atklāja tikai vienam cilvēkam — Hosara brāļadēlam Izazam, kurš paguva aizbēgt no Edesas un paglābties no Maanu dusmām. Izazs ieradās Sidonā, kur dzīvoja Timejs un viņa mazdēls Jānis, mani senči.

—    Vai Izazs bēga no pilsētas kopā ar līķautu?

—    Nē, viņš bēga, nesdams līdzi noslēpumu par tā slēptuvi. Timejs un Izazs deva zvērestu, ka izpildīs Abgara un abu Jēzus mācekļu gribu: gādās, lai svētais līķauts nekad nepamestu Edesu, jo tas pieder šai pilsētai. Tāpat viņi zvērēja paturēt līķauta paslēptuvi slepenībā, līdz būs pilnīgi droši, ka tam vairs nedraud nekādas briesmas. Tikai tad, kad Edesā kristieši varēs dzīvot mierā un drošībā, svētums drīkstēs pamest slēptuvi, bet, ja līdz Timeja un Izaza nāves stundai šādi laiki nebūs pienākuši, viņi noslēpumu uzticēs kādam citam rūpīgi izraudzītam cilvēkam. Viņi noslēpumu uzticēja Timeja mazdēlam Jānim, un tā tas turpinājās paaudžu paaudzēs. Visus šos ilgos gadus manā ģimenē kāds glabāja noslēpumu par linaudekla gabalu, kurā bijis ietīts Jēzus augums.

—   Ak Dievs! Vai tiešām tas, ko tu stāsti, ir taisnība? Tie nav melīgi izdomājumi? Ja tavi vārdi nav patiesi, tu pelnītu sodu kā visļaunākais Dieva zaimotājs! Saki, kur ir līķauts? Vai tas ir pie tevis?

Taču likās, Jānis nemaz nedzird Eilalija vārdus. Iegrimis sevī, viņš turpināja stāstu.

—    Nesen nomira mans tēvs. Gulēdams nāves gultā, viņš man uzticēja svētā līķauta noslēpumu. Tieši viņš man izstāstīja par Tadeju un Hosaru, un tāpat par Izazu, kurš pirms nāves bija uzzīmējis arī Edesas plānu, lai nākamie noslēpuma glabātāji zinātu, kur slēptuvi meklēt. Plāns ir pie manis, un tajā ir norādīta vieta, kur Marcijs noslēpa Mūsu Kunga līķautu.

Jauneklis apklusa. Viņa acis drudžaini mirdzēja, liecinot par pēdējo nedēļu pārpūli. Kopš Jānis bija kļuvis par noslēpuma glabātāju, daudz pārbaudījumu bija izcietusi gan viņa miesa, gan gars.

—    Saki, kāpēc tava ģimene šo noslēpumu negribēja atklāt agrāk?

—   Mans tēvs teica, ka noslēpums sargāts slepenībā tik ilgi, jo tā glabātāji baidījušies, ka linaudekls var nonākt necienīgās rokās un iet bojā. Neviens no maniem senčiem neuzdrošinājās noslēpumu atklāt, un ikviens uzvēla šo smago atbildību sava pēcteča plecos.

Jāņa acīs bija sakāpušas asaras. Sāpes par tēva nāvi vēl nebija rimušas, un tām pievienojās bažas, ko raisīja apziņa, ka lielais noslēpums varētu satricināt visu kristīgo pasauli.

—    Pilsētas plāns ir pie tevis? — jautāja Eilalijs. -Jā.

—   Atdod to man, — pieprasīja vecais Edesas bīskaps.

—    Nē, es nevaru to atdot. Mēs abi kopā varam doties uz vietu, kur tas paslēpts. Bet pagaidām noslēpumu nevienam citam nedrīkstam atklāt.

—    Kāpēc, dēls? No kā tu baidies?

—    Līķauts ir brīnumains, taču tā dēļ nāvē devušies neskaitāmi kristieši. Mums jābūt pārliecinātiem, ka tam nedraudēs nekādas briesmas, taču man ir uzmākušās aizdomas, ka Edesā esmu ieradies nepiemērotā brīdī. Mana karavāna pa ceļam sastapa ļaudis, kas stāstīja, ka šai pilsētai draud jauns aplenkums. Paaudžu paaudzēs mana ģimene noslēpumu par Kristus līķautu glabāja klusumā, un es nedrīkstu būt tas, kurš pastrādā nelabojamu kļūdu, pakļaujot šo svētumu briesmām.

Bīskaps piekrītoši pamāja. Viņš Jāņa sejā redzēja sāpes un nogurumu. Puisim vajadzēja kārtīgi atpūsties, bet viņam — apdomāties un lūgties. Jā, viņš lūgs padomu Dievam. Lai Dievs sūta apjēgu, kā rīkoties būtu vispareizāk.

—    Ja tas, ko stāsti, ir taisnība un kaut kur šajā pilsētā ir paslēpts Mūsu Kunga līķauts, es nekādi negribu neviļus kaitēt tā drošībai. Paliec manā namā un atpūties. Kad būsi atguvis spēkus, apspriedīsimies un divatā izlemsim, ko darīt tālāk.

—    Vai tu nevienam neizpaudīsi to, ko tev stāstīju?

—    Nē.

Eilalija noteiktais tonis pārliecināja Jāni. Viņš klusībā lūdza Dievu, kaut nebūtu kļūdījies un pieņēmis pārsteidzīgu lēmumu. Kad tēvs pirms nāves viņam bija izstāstījis senos notikumus, tas viņu brīdināja, ka tagad tieši viņa rokās ir atbildība par linaudeklu, uz kura redzams Jēzus atveids. Tēvs lika zvērēt, ka noslēpumu viņš nevienam neatklās, līdz nebūs pilnīgi pārliecināts, ka pienācis laiks, kad kristiešiem svētums jāatgūst.

Taču viņam, Jānim, uzmācās nevaldāma vēlēšanās doties ceļā — iekšēja balss mudināja steigties uz Edesu. Jau Aleksandrijā viņam bija stāstījuši par bīskapu Eilaliju un viņa krietnumu. Arī šie stāsti stiprināja Jāņa pārliecību, ka pienācis laiks kristiešiem atklāt to, ko viņa ģimene tik ilgi bija sargājusi noslēpumā.

Tagad Jāni nomāca bažīgas domas. Ja nu viņš pieļāvis kļūdu? Varbūt rīkojies neapdomīgi, ierazdamies šeit un atklādams noslēpumu bīskapam laikā, kad Edesai draud karš? Neziņa un bažas bija mokošas.

Jānis bija ārsts tāpat kā viņa tēvs. Viņu namā mēdza ierasties Alcksandrijas ievērojamākie vīri un risināt ilgas, gudras sarunas. Jānis bija mācījies pie vislabākajiem skolotājiem, un arī tēvs viņam bija iemācījis visu, ko prata pats.

Jāņa dzīve bija ritējusi mierīgi un laimīgi līdz pat tēva nāves dienai. Tēvu viņš bija mīlējis vairāk par visiem, pat vairāk nekā savu sievu, slaiko un daiļo Mirjamu, kuras melnās acis bija tik maigas un dziļas.

Eilalijs aizvadīja Jāni uz pieticīgi iekārtotu kambari, kur bija vien gulta un raupjš koka galds.

—    Likšu, lai tev atnes ūdeni un ēdienu. Iestiprinies un atpūties pēc ceļa.

Vecais bīskaps devās atpakaļ uz baznīcu un tur, nometies ceļos krusta

priekšā, paslēpis seju plaukstās, lūdza, lai Dievs pamāca, kā rīkoties, ja viss, ko stāstījis jaunais aleksandrietis, izrādītos patiesība.

Turpat krēslainākajā dievnama kaktā stāvēja Efrēns un satraukti vēroja savu bīskapu. Viņš vēl nekad nebija redzējis Eilaliju tik uzbudinātu un bažīgu, nekad agrāk viņa vaibstos nebija parādījušās tādu rūpju un pārlieku lielas atbildības zīmes. Efrēns nolēma aizstaigāt līdz karavānserālam un atrast karavānu, kas tuvākajā laikā dotos uz Aleksandriju un varētu nogādāt vēstuli viņa brālim Abibam. Varbūt Abibs varēs ko pastāstīt par šo savādo jaunekli, kuram izdevies tik ļoti satraukt veco bīskapu.

Pilsētu blāvi apspīdēja mēness, kad bīskaps izgāja no baznīcas un noguris devās mājup. Viņš bija cerējis izdzirdēt Dieva balsi, taču par atbildi uz lūgsnām un izmisīgajiem, neziņas pilnajiem jautājumiem bija saņēmis tikai klusumu. Ne prāts, ne sirdsbalss nedeva padomu, kā rīkoties tālāk. Uzticamais Efrēns viņu sagaidīja uz mājas sliekšņa.

—    Tev vajadzētu atpūsties, ir jau vēls.

—    Gribēju sagaidīt tevi. Redzu, ka esi norūpējies. Vai varu kā palīdzēt?

—    Es priecātos, ja tu aizsūtītu kādu uz Aleksandriju un lūgtu, lai tavs brālis Abibs mums pastāsta ko vairāk par šo Jāni.

—    Es jau uzrakstīju brālim vēstuli, taču to būs grūti nogādāt Aleksandrijā. Karavānserālā man teica, ka karavāna uz Ēģipti devusies ceļā pirms divām dienām, bet nākamā būs kādu laiku jāpagaida. Visi uzskata, ka karš ar persiešiem ir nenovēršams. Tirgoņi ir uztraukušies, tāpēc pēdējās dienās pilsētu ir pametis vairāk karavānu nekā parasti. Eilalij, saki man, ko tev pastāstīja tas jauneklis. Kā viņam izdevās padarīt tevi tik nemierīgu?

—    Pagaidām nedrīkstu tev to atklāt. Kaut nu varētu izrunāties vismaz ar tevi! Tas atvieglotu manu sirdi. Dalīta atbildības nasta kļūst vieglāka, taču cs Jānim apsolīju, ka viņa noslēpumu nevienam neatklāšu.

Priesteris nodūra skatienu. Sirdi sažņaudza sāpes. Agrāk Eilalijs viņam vienmēr bija uzticējies, un viņi kopīgi bija stājušies pretī grūtībām un briesmām, kas palaikam apdraudēja kopienu.

Eilalijs nojauta, ka viņa klusēšana Efrēnu sāpina un aizvaino. Kārdinājums uzticēt tam Jāņa stāstīto bija liels, tomēr bīskaps savaldījās un cieta klusu.

Vīrieši atvadījās, drūmu domu nomākti.

* * *

— Kāpēc jūs naidojaties ar persiešiem?

—    Mēs ar viņiem nenaidojamies, naidojas viņi. Persieši ir alkatīgi un grib sagrābt mūsu pilsētu.

Jānis runājās ar sava vecuma puisi vārdā Kalmans, kurš kalpoja bīs kapam. Kalmans gatavojās kļūt par priesteri. Viņš bija Eilalija veca drauga mazdēls, un bīskaps bija ņēmis viņu savā aizgādībā.

Jānim Kalmans bija kļuvis par labāko ziņu avotu — viņš izskaidroja aleksandrietim Edesas politiskos sarežģījumus, attiecības ar kaimiņzemēm, pēdējo gadu notikumus un galminieku vērptās intrigas.

Kalmana tēvs bija valdnieka namzinis, bet vectēvs — pils arhivārs. Puisis sākotnēji bija gribējis iet vectēva pēdās, taču Eilalijs bija atmodinājis viņā ticību, un tagad puiša sapnis bija kļūt par priesteri un — kas zina — varbūt kādreiz arī par bīskapu.

Efrēns klusi ienāca kambarī, kur mitinājās Jānis un Kalmans. Puiši viņa klusos soļus nesadzirdēja, un atnācējs brītiņu klausījās abu sarunā. Beidzot viņš ieklepojās, likdams manīt savu klātbūtni.

—   Ak, Efrēn! Tu mani meklēji? Es te runājos ar Jāni.

—    Nē, es nemeklēju tevi, kaut arī tev taisnība, mums šobrīd vajadzētu sēdēt pie Svētajiem Rakstiem.

—    Piedod, ka esmu tik slinks skolnieks.

Efrēns saprotoši pasmaidīja un pievērsās Jānim.

—    Eilalijs grib ar tevi runāt. Viņš tevi gaida savā darbistabā.

Jānis pateicās ziņas atnesējam un steidzās pie bīskapa. Efrēns, protams, bija labs priesteris un labs cilvēks, taču Jānis viņa sabiedrībā nejutās labi — viņš ne reizi vien bija jutis, ka vecais vīrs viņu uzlūko aizdomu pilnu skatienu.

Jānis viegli pieklauvēja pie bīskapa durvīm un gaidīja atbildi.

—    Nāc iekšā, dēls. Man ir sliktas ziņas.

Bīskapa balsī jautās satraukums.

—    Baidos, ka pavisam drīz mūsu pilsētu aplenks persiešu karaspēks. Ja tā notiks, tu pilsētu vairs nevarēsi pamest un tavai dzīvībai draudēs tās pašas briesmas, kas apdraudēs mūs. Tu Edesā uzturies jau veselu mēnesi, taču joprojām neesi pārliecināts, vai pienācis īstais bridis atklāt man Mūsu Kunga līķauta slēptuvi. Es baidos par tevi, Jāni, un baidos par linaudeklu, kurā esot iededzināts Jēzus patiesās sejas atspulgs. Ja viss, ko man stāstīji, ir taisnība, ņem līķautu un izglāb to no kara, dodies prom no Edesas, kamēr tas vēl ir iespējams. Varbūt mūsu pilsētu pavisam drīz nopostīs, un mēs nevaram riskēt, ka līdz ar Edesu bojā iet linaudekls un Jēzus attēls tiek zaudēts uz visiem laikiem.

Eilalijs redzēja, ka Jāņa sejā atkal parādās šaubu un nedrošības izteiksme. Viņš zināja, ka puisis nav gatavs pieņemt tik krasu lēmumu, taču ilgāk vilcināties vairs nedrīkstēja. Kopš pilsētā bija ieradies Jānis, naktīs Eilalijs vairs nespēja gulēt un arī dienas gaismā nc mirkli nedeva mieru domas par svēto līķautu. Brīžam uzmācās neticība, un bīskaps apšaubīja audekla esamību, bet brīžam šaubas izklīda un viņš ticēja katram Jāņa vārdam.

—   Nē, nē! Es nevaru iet prom! Es nedrīkstu aiznest no pilsētas Mūsu Kunga līķautu! Nedrīkstu!

—    Nomierinies, Jāni. Esmu nolēmis, ka tā būs vislabāk. Un neaizmirsti, ka tev Aleksandrijā ir sieva. Tu nedrīksti te ilgāk kavēties, jo mēs nezinām, kāds liktenis piemeklēs Edesu. Tu esi svarīga noslēpuma glabātājs, un tādam tev jābūt ari turpmāk. Es nevaru lūgt, lai tu man atklāj, kur paslēpts līķauts, pasaki tikai, kā varu tev palīdzēt to paņemt no slēptuves, lai tu varētu to izglābt.

—    Eilalij, man jāpaliek šeit, tagad cs nevaru doties prom un vēl jo vairāk nevaru pakļaut līķautu ceļojuma briesmām. Mans tēvs lika man zvērēt, ka pildīšu Abgara, Hosara un apustuļa Tadeja gribu. Es nedrīkstu iznest audeklu no Edesas, es zvērēju, ka to nedarīšu.

—    Jāni, tev jāklausa man, — stingri teica Eilalijs.

—   Nē, es nevaru, es nedrīkstu. Palikšu šeit un paļaušos uz Dievu. Lai notiek viņa prāts.

—    Tad saki, kāds ir Dieva prāts.

Dzirdot šos nopietnos bīskapa vārdus, Jānim sirdī iedūrās sāpīgas šaubas. Viņš cicši raudzījās bīskapam acīs un piepeši juta, cik nedrošs ir viss, kas pamudinājis viņu pamest Aleksandriju, un cik neticams ir stāsts par linaudcklu, kurā Arimatijas Jāzeps esot ievīstījis Jēzus mirušās miesas un uz kura asinis esot iezīmējušas Pestītāja auguma aprises un seju.

Eilalijs pret viņu bija izturējies laipni un pacietīgi, taču tagad steidzināja doties prom. Bīskapa lēmums lika skatīties patiesībai acīs un skubināja atbrīvoties no šaubām.

Jānis droši zināja, ka tēvs viņam nemūžam nebūtu melojis. Bet pastāv taču iespēja, ka meli sastāstīti tēvam, ka viņš pats reiz ticis maldināts? Vai varbūt šajos gadsimtos, kas aizritējuši kopš Kristus dzimšanas, kāds Pestītāja līķautu jau piesavinājies? Un varbūt viss ir tikai skaista leģenda?

Vecais bīskaps nojauta, cik pretrunīgas domas plosa jaunekļa prātu, kādas bažas to nomāc. Viņš mēģināja Jāni mierināt.

—    Edesa ir pārdzīvojusi aplenkumus, karus, bada gadus, ugunsgrēkus, plūdus… Tā pārcietīs arī persiešu uzbrukumu, bet tev, mans dēls, jārīkojas tā, kā pavēl saprāta balss. Tev jāglābj sava dzīvība, jo tikai tā tu vari pasargāt noslēpumu, kas tavā ģimenē pārmantots no paaudzes paaudzē. Gatavojies ccļam, Jāni, pēc trim dienām tu pametīsi pilsētu. Tirgoņu grupa organizē karavānu, tā ir tava pēdējā iespēja glābties.

—    Bet ja cs tev pateikšu, kur paslēpts līķauts?

—    Tad es tev palīdzēšu to izglābt.

Jānis izgāja no bīskapa darbistabas apjucis un asaru pilnām acīm. Ielās vēl bija jūtams spirgtais rīta vēsums, ko vēl nebija aizbiedējuši karstie jūnija saules stari. Labu brīdi viņš klejoja bez noteikta mērķa un tikai tagad ievēroja, ka pilsētnieki visā nopietnībā gatavojas drīzumā paredzamajam aplenkumam.

Strādnieki nepagurdami rosījās pie pilsētas mūriem, veikdami pēdējos nostiprināšanas darbus. Visur bija redzami steidzīgi kareivji, un neizskatījās, ka tic priecātos par gaidāmajām sadursmēm ar ienaidnieku. Tirgošanās veikalnieku būdās bija pamirusi. Ikviena edesieša sejā jautās bažas par nākotni.

Jānis aptvēra, cik akls un patmīlīgs bijis šī mēneša laikā — viņš nebija pievērsis pietiekamu uzmanību apkārt notiekošajam, bija domājis tikai par paša bēdām un atbildības nastu. Kopš ierašanās Edesā tikai tagad pirmoreiz viņam uzmācās patiesas ilgas pēc Mirjamas, savas jaunās sievas, kurai viņš pat nebija aizsūtījis vēstuli, lai paziņotu, ka sveiks un vesels sasniedzis sava ceļojuma mērķi. Eilalijam bija taisnība: vai nu viņš nekavējoties pametīs pilsētu, vai arī pieredzēs to pašu likteni, kas gaida edesiešus. Jānis nodrebēja, saprazdams, ka šis liktenis visticamāk būs nāve.

Daudzas stundas viņš klīda pa pilsētu, līdz slāpes un izsalkums kļuva tik mokoši, ka soļi paši aizveda viņu atpakaļ uz Eilalija namu. Bīskapu viņš sastapa sarunājamies ar diviem valdnieka sūtītiem dižcilšiem. Turpat bija arī Efrēns un Kalmans.

—    Nāc iekšā, Jāni, — aicināja bīskaps. — Hannāns un Maruta mums atnesuši skumjas ziņas. Edesa persiešiem nepadosies, gaidāms aplenkums. Varam uzskatīt, ka jau ir sācies karš.

Abi dižciltīgie vīri vienaldzīgi uzlūkoja aleksandrieti un, palūguši bīskapa atļauju, turpināja stāstīt par attiecībām ar persiešiem, karaspēka stāvokli un ziņām, ko izdevies iegūt valdnieka sūtītiem izlūkiem.

Jānis nomākts klausījās. Nu bija skaidrs, ka pilsētu droši pamest vairs neizdosies. Stāvoklis bija daudz ļaunāks, nekā pirmīt bija teicis Eilalijs. Neviena karavāna vairs nedosies ceļā no Edesas, jo kurš tirgonis gan vēlētos zaudēt dzīvību pašā ceļojuma sākumā.

Nākamās dienas Jānim šķita kā ļauns murgs. No pilsētas mūriem viņš skaidri varēja saskatīt persiešu kareivjus un to nometnes ugunskurus. Reizēm ienaidnieka uzbrukumi turpinājās no agra rīta līdz vēlam vakaram.

Pagaidām pilsētā pārtikas un ūdens netrūka, valdnieks laikus bija sagādājis prāvus labības krājumus un lopus, lai viņa kareivjiem nevajadzētu cicst izsalkumu.

— Jāni, tu guli?

—    Nē, Kalman, jau daudzas naktis nespēju iemigt. Bultu svelpoņa un akmeņu sitieni pret pilsētas mūriem man skan galvā arī tad, kad laižos miegā.

—    Pilsēta drīz kritīs. Ilgi mēs vairs neizturēsim.

—    Zinu, Kalman, zinu. Es augām dienām dziedēju karavīru brūces, gādāju par sievietēm un bērniem, kas drudža mocīti vai mēra apsēsti mirst manās rokās, bet mani spēki ir par niecīgu, visiem palīdzēt cs nespēju. Un rokas man ir vienās tulznās, jo pats cilāju lāpstu, rokot kapa bedres mirušajiem. Zinu, ka Kosrova kareivji nesaudzēs neviena edesieša dzīvību. Saki, kā jūtas Eilalijs? Man nav bijis laika viņu apciemot… man ļoti žēl.

—   Viņš uzskata, ka tava palīdzība citiem ir daudz vairāk nepieciešama. Viņš ir ļoti izvārdzis, spēki viņu gandrīz pametuši, vēders bada uzpūsts, taču viņš nežēlojas.

Jānis nopūtās. Arī viņa spēki bija izsīkuši. Naktīs viņš gulēja maz, at pūtas laiks bija īss, bet dienas aizritēja, cenšoties atvieglot ievainoto kareivju sāpes. Neko daudz ievainotajiem viņš vairs nevarēja līdzēt — pilsētā bija aptrūcies augu, no kuriem gatavot ziedes un uzlieves.

Izmisušas sievietes drūzmējās pie viņa namdurvīm, lūgdamās, lai viņš glābj to bērnus, bet viņš varēja tikai bezspēcīgi sažņaugt dūres un griezt zobus niknumā, taču nekādi nespēja izglābt nevainīgos, kuru dzīvības pļāva kara atnestais posts, bads un sērgas.

Kā gan bija pārvērtusies viņa dzīve šais divos gados, kopš viņš bija atstājis Aleksandriju! Reizēm sapņos viņam rādījās jūras rāmie viļņi, Mirjamas maigās rokas, apelsīnkoku ieskautā māja, gardie ēdieni, ko gatavoja vecā virēja. Taču tikai pirmajos aplenkuma mēnešos viņš bija lādējis likteni un pats sevi, sūkstīdamies par paša muļķību, kas viņu pamudinājusi doties uz Edesu. Tagad Jānis vairs nežēlojās. Varbūt tāpēc, ka spēki bija jātaupa un tos nedrīkstēja tērēt veltīgai nožēlai.

—   Aiziešu pie Eilalija.

—   Aizej gan, viņš priecāsies.

Kalmana pavadīts, Jānis devās uz kambari, kur gulēja un lūgšanās gremdējās bīskaps.

—    Eilalij…

—    Esi sveicināts, Jāni. Sēdies man līdzās.

Jānis apsēdās un skumji uzlūkoja veco vīru. Tā augums bija sarāvies pavisam sīks, cauri plānajai, mironīgi pelēkajai ādai bija saskatāms katrs kauls. Bīskapa nāves stunda vairs nebija tālu.

Jāni pārņēma aizkustinājums un žēlums. Viņš bija ieradies Edesā, apņēmies parādīt visai kristīgajai pasaulei Pestītāja patieso seju, taču paveikt šo uzdevumu viņam nebija pieticis drosmes. Turklāt ilgajos aplenkuma mēnešos viņš svēto līķautu bija piemirsis — pietika citu rūpju un nomācošu domu. Taču tagad, redzot, ka nāve jau nostājusies līdzās Eilalija guļvietai, Jānis apjēdza, ka arī paša dzīve pavisam drīz būs galā.

—    Kalman, lūdzu, atstāj mūs ar Eilaliju divatā.

Bīskaps pamāja priesterim, mudinādams pakļauties Jāņa lūgumam. Kalmans, bažīgi saraucis uzacis, izgāja no istabas: vesels nebija ne viens, ne otrs palicējs — bīskapa miesa izdēdēja acīm redzot, savukārt Jāņa garu bija salauzušas sāpes un drūmas domas.

Jānis saņēma plaukstās bīskapa roku un cieši ielūkojās viņam acīs.

—    Piedod man, Eilalij. Kopš esmu ieradies Edesā, visu esmu darījis nepareizi. Un lielākais no maniem grēkiem ir tas, ka neuzticējos tev. Lepnības grēks neļāva man atklāt tev vietu, kur apslēpts svētais līķauts. Tagad es tev to atklāšu, un tu izlemsi, kā rīkoties. Uti Dievs piedod, ka manā balsī joprojām skan šaubas, taču, ja uz linaudekla patiesi ir Pestītāja īstenais attēls, viņš mūs izglābs tāpat, kā no drošas nāves izglāba Abgaru.

Eilalijs izbrīnīts klausījās Jāņa vārdos: Jēzus līķauts jau gandrīz piecsimt gadu glabājoties iemūrēts akmens nišā pilsētas nocietinājumu sienā tieši virs Rietumu vārtiem. Pārsteidzoša šķita arī apjēga, ka tieši šī bija vienīgā mūra vieta, ko vēl nebija smagi sapostījis persiešu karaspēks.

Vecais vīrs saņēma spēkus, piecēlās sēdus un raudādams apskāva aleksandrieti.

—    Lai slavēts Dievs. Es jūtu, kā manu sirdi pārpilda bezgalīgs prieks. Tev jādodas pie mūriem un jāizņem līķauts no slēptuves. Efrēns un Kalmans tev palīdzēs, taču jums jāsteidzas. Zinu, ka Jēzus vēl var mums palīdzēt un paveikt brīnumu, izglābjot pilsētu.

—    Nē, es nevaru tā vienkārši ierasties pie kareivjiem, kas, riskējot ar dzīvību, cīnās pie Rietumu vārtiem, nevaru viņiem pateikt, ka tagad nocietinājumu sienā meklēšu kādu slepenu nišu. Viņi domās, ka esmu zaudējis prātu vai arī ka vēlos paslēpt bagātības… Nē, nav vērts turp iet.

—    Tu iesi, Jāni!

Piepeši Eilalija balss bija atguvusi spēku. Jānis nodūra galvu, sapratis, ka nevar bīskapam nepaklausīt.

—    Eilalij, atļauj teikt kareivjiem, ka mani sūti tu.

—    Tā arī ir patiesība, es tevi sātu! Brīdi pirms atnācāt jūs ar

Kalmanu, es redzēju sapni, kurā Jēzus māte mani uzrunāja un teica, ka Edesa tiks izglābta. Tā notiks, ja tāda būs Dieva griba.

Pat šajā kambari bija saklausāms cīņas troksnis, kareivju kliedzieni un Edesas bērnu raudas. Eilalijs pavēlēja steigšus ataicināt Kalmanu un Efrēnu.

—    Es redzēju pravietisku sapni. Pavadiet Jāni līdz Rietumu vārtiem un…

—    Bet, Eilalij, kareivji mūs turp nelaidīs…

—    Jūs iesiet un darīsiet visu, ko liks Jānis. Edesa vēl nav kritusi.

Kapteinis pārskaities pavēlēja abiem garīdzniekiem un ārstam vākties projām.

—   Vārti tūdaļ padosies ienaidnieku spiedienam, bet jūs gribat, lai mēs visi pārstājam cīnīties un meklējam kaut kādu slepenu nišu… Jūs esat zaudējuši prātu! Man vienalga, ka jūs sūtījis pats bīskaps. Ejiet prom!

Jānis panācās soli uz priekšu un stingrā balsī atbildēja kapteinim: — Žēl, ka liedzat mums palīdzību, taču mēs trīs tik un tā pārmeklēsim sienu virs Rietumu vārtiem.

Visapkārt krita persiešu bultas, taču trīs vīri nelikās par tām nc zinis un bez atpūtas kala padziļinājumus mūrī, meklējot slēptuvi. Palaikam viņiem neizpratnes un izbrīna pilnus skatienus pievērsa kareivji, kas pēdējiem spēkiem aizstāvēja šo nocietinājumu daļu.

—    Te kaut kas ir! — iesaucās Kalmans.

Vēl pēc dažām minūtēm Jānis jau turēja rokās no vecuma nomelnējušu grozu. Viņš to atvēra un noglāstīja rūpīgi salocīto linaudeklu. Tad skriešiem metās uz bīskapa namu, pat neatskatīdamies, lai pārliecinātos, vai Efrēns un Kalmans tiek līdzi.

Tēvs bija teicis patiesību: viņa ģimene patiesi bija glabājusi noslēpumu un sargājusi linaudeklu, kurā savulaik Arimatijas Jāzeps bija ievīstījis Jēzus miesas.

Redzot atsteidzamies Jāni, bīskaps satraukumā nodrebēja. Jānis izņēma linaudeklu no groza un izklāja bīskapa priekšā. Eilalijs tūdaļ izkāpa no gultas un nometās ceļos, apbrīnodams cilvēka vaibstus, kas tik skaidri bija saredzami uz auduma.

24

— Grāmata, ko tu lasi, droši vien ir ļoti aizraujoša, ja jau tu pat nemani, ka esmu atgriezies.

—   Ai, Marko, atvaino! — atbildēja Sofija. — Tev taisnība, es tiešām tevi nepamanīju, bet tu droši vien ielavījies iekšā klusi kā kaķis.

—    Ko tu lasi?

—    Svētā līķauta vēsturi.

—   Tu taču to tāpat zini no galvas. Patiesībā visiem itāļiem tā ir labi zināma.

—    Jā, taču varbūt senajos notikumos izdosies pamanīt kaut ko, kas mums ļautu atrast jaunas pēdas.

—    Tu domā, Sindones vēsturē?

—   Tas jau pagaidām ir tikai mans minējums, taču gribas pārbaudīt visas iespējas.

Marko pārsteigts raudzījās uz Sofiju. Vai tiešām viņš jau kļuvis tik vecs, ka neredz tālāk par degungalu? Sofijai taču var būt taisnība! Tiešām derētu pārlūkot svētā līķauta vēsturi, jo varbūt atrisinājums slēpjas tālā pagātnē.

—    Vai tu jau esi atradusi kādu pavedienu?

—    Nē, es tikai lasu un gaidu, līdz prātā iedegsies spuldzīte, — atbildēja Sofija, piesizdama sev pie pieres.

—    Kuru laikaposmu pašlaik pēti?

—    Es tikko sāku un tālāk par VI gadsimtu neesmu tikusi. Tai laikā Edesas bīskaps Eilalijs redzējis pravietisku sapni, kurā viņam kāda sieviete atklāja, kur paslēpts svētais līķauts. Tu zini, ka līķauts ilgu laiku bija nozaudēts, neviens nezināja, kur tas palicis, patiesībā neviens pat nezināja, ka tāds pastāvējis, taču Evagrijs…

—    Kas tas par Evagriju? — ienākusi kabinetā, apjautājās Minerva.

—    Redzi, Evagrijs savā Historia ecclesiastica raksta, ka 544. gadā Edesa uzvarējusi karā pret Kosrovu I, kura karaspēks bija aplencis šo pilsētu. Un par uzvaru varot pateikties tikai Mandilionam, ko edesieši nesuši procesijā visapkārt pilsētai pa nocietinājumu mūriem, un…

—   Tu tomēr pasaki, kas ir tic Evagrijs un Mandilions? — neatlaidās Minerva.

—    Ja tu klausītos, ko es stāstu, tad saprastu, — atcirta Sofija.

—   Atvaino, tev taisnība. Jūs runājat, bet es atnāku un jaucos vidū, — drūmi noteica Minerva.

Marko smaidīdams uzlūkoja viņu. Kas gan noticis, ka Minerva šodien ir tik sliktā omā?

—   Sofija pārlūko Sindones vēsturi, — Marko paskaidroja, — un patlaban mēs runājām par tās parādīšanos Edesā 544. gadā, kad pilsētu bija aplenkuši persieši. Aplenkums bija ilgs, edesieši jau gandrīz pieveikti. Un, lai cik sparīgi viņi ar liesmojošām bultām apšaudīja persiešu kaujas mašīnas, tās nekādi neaizdegās.

—    Un kas notika tālāk? — jautāja Minerva.

—    Ja var ticēt tam, ko raksta Evagrijs, — turpināja Sofija. — Edesas bīskaps Eilalijs redzēja sapni, kurā kāda sieviete viņam atklāja, kur paslēpts svētais līķauts. Edesieši tūlīt ņēmās paslēptuvi meklēt un atrada to ierīkotu nocietinājumu mūrī pie pilsētas Rietumu vārtiem. Šis atklājums vairoja pilsētnieku ticību, Sindoni nesa procesijā visapkārt mūriem, no kuriem kareivji turpināja raidīt liesmojošās bultas. Taču tagad ienaidnieku kara mašīnas beidzot aizdegās, un drīz vien persieši bēga, pārtraukdami aplenkumu.

—   Jauks stāsts, bet vai tas ir arī patiess? — jautāja Minerva.

—    Mēs, vēsturnieki, atzīstam par reāliem faktiem to, kas ir tikai leģendas, bet daudzus vēsturiskus notikumus uzskatām tikai par leģendām. Spilgtākie piemēri ir Troja, Knosa, Mikēnas… — pilsētas, kuras gadsimtiem ilgi uzskatīja par piederīgām mītu pasaulei, līdz Šlīmanis, Evanss un citi arheologi apņēmās pierādīt, ka tās pastāvējušas īstenībā, un viņiem tas izdevās, — atbildēja Sofija.

—   Bīskaps noteikti zināja, kur paslēpts līķauts, jo, lai arī kādi naivuļi mēs būtu, tām pasaciņām par pravietisko sapni mēs taču neticēsim, vai ne? — noteica Minerva.

—   Tāds nu ir stāsts, kas saglabājies līdz mūsdienām, bet, iespējams, tev taisnība, — atteica Marko. — Varbūt Eilalijs zināja, kur līķauts paslēpts, bet varbūt pats to noglabāja, lai vajadzīgā brīdī to varētu atrast un pavēstīt, ka noticis brīnums. Kurš gan vairs var izdibināt patiesību, kad pagājis pusotrs gadu tūkstotis. Vēl tu prasīji, kas ir Mandilions. Tad zini, ka mandjlion ir grieķu vārds, ar kuru apzīmē garīdznieku tērpus, un tā mēdz dēvēt arī Sindoni, kura salocīta tā, ka redzams tikai sejas atveids.

Pjetro, Džuzepe un Antonīno ieradās reizē, dedzīgi strīdēdamies par futbolu.

Marko savu komandu bija sapulcinājis uz apspriedi, lai pavēstītu, ka jau pēc diviem mēnešiem no cietuma tiks atbrīvots Turīnas bezmēlis. Bija pienācis laiks sagatavot tā izsekošanas plānu.

Pjetro uzmeta greizu skatienu Sofijai. Abi jau ilgāku laiku centās izvairīties viens no otra sabiedrības, lai gan visiem spēkiem pūlējās, lai attiecības vismaz ārēji izskatītos profesionālas un draudzīgas. Tomēr saspīlējums abu attiecībās bija skaidri jūtams un bieži bojāja noskaņojumu visai nodaļai.

Gan Marko, gan pārējie uzmanījās, lai viņi nepaliktu divatā, un vairs neuzticēja abiem kopīgus uzdevumus. Bija pārlieku skaidri redzams, ka Pjetro aizvien vēl mīl Sofiju, taču viņa nekādas siltās jūtas pret bijušo draugu nelolo.

—   Tātad, — ierunājās Marko, — pēc dažām dienām Drošības padome apmeklēs Turīnas cietumu. Nonākuši bezmēļa kamerā, viņi lūgs, lai cietuma direktors, sociālais darbinieks un psiholoģe izsaka savu viedokli par šo ieslodzīto. Visi trīs vienbalsīgi apgalvos, ka mēmais ir parasts un nekaitīgs zaglēns, kurš sabiedrību nopietni neapdraud.

—    Pārāk primitīvi, — noskaldīja Pjetro.

—        Nē, nē, tik primitīvi nemaz nebūs. Tūlīt atskanēs ierosinājums mēmo nogādāt uz kādu speciālo psihiatrisko slimnīcu, kur ārsti varētu pārliecināties par viņa pieskaitāmību un izlemt, vai viņš ir spējīgs dzīvot patstāvīgu dzīvi sabiedrībā. Paskatīsimies, vai mēmais sāks nervozēt, padzirdējis par izredzēm nonākt psihiatriskajā slimnīcā, vai arī joprojām būs tikpat bezkaislīgs kā agrāk. Nākamais posms būs klusums. Cietum sargi mēmā klātbūtnē nerunās par viņa iespējamo atbrīvošanu — vismaz pirmajās dienās ne — un novēros viņa izturēšanos. Kad pēc mēneša atkal sanāks padome, tiks nolemts mēmo atbrīvot, un vēl pēc divām nedēļām viņš būs brīvs. Es gribu, lai tu, Sofij, kopā ar Džuzepi brauc uz Turīnu un visu noorganizē. Sakiet, kas, jūsuprāt, mums būs nepieciešams.

Apspriede turpinājās vēl labu brīdi, bet, kad viss bija izrunāts un pienāca laiks ikvienam atgriezties pie steidzamākajiem darbiem, Marko atgādināja, ka vakarā visi ir ielūgti uz viņa dzimšanas dienas svinībām.

* * *

— Tātad atbrīvosiet mēmo? Diezgan riskants lēmums.

—    Jā, taču tas ir vienīgais pavediens. Vai nu mēmais mūs aizvedīs līdz atrisinājumam, vai arī mēs šo lietu neatrisināsim līdz mūža galam.

Marko un Santjago runājās, malkodami Paolas pasniegto kampari.

Paola, būdama lieliska saimniece, bija sarīkojusi vakariņas, un Marko bija ielūdzis visus labākos draugus. Tik liela galda, pie kura sasēdināt visus viesus, viņu mājās nebija, tāpēc tika izlemts par labu bufetei. Paola un abu meitas pildīja glāzes un šķīvjus, nenogurstoši aprūpēdamas divus dučus viesu.

—    Sofija un Džuzepe būs atbildīgi par visas operācijas noorganizēšanu. Nākamnedēļ abi brauks uz Turīnu.

—    Mana māsa Anna arī dodas uz Turīnu. Sindone kļuvusi par viņas apmātību kopš tā vakara, kad biji mūs ielūdzis. Viņa man atsūtīja garu vēstuli un veselu žūksni materiālu. Un apgalvo, ka visu ar Sindoni saistīto notikumu atslēga esot jāmeklē tālā pagātnē. Lai gan Anna ir zvērējusi nc rindas par šiem notikumiem nerakstīt, es gribu tevi brīdināt, jo viņa ir apņēmusies veikt pati savu neatkarīgu izmeklēšanu. Tā kā paziņoju, ka savās mājās Romā nevēlos viņu redzēt, viņa nolēma braukt uz Turīnu. Vispār viņa ir laba meitene, gudra un apņēmīga, tikai spītīga un ziņkārīga, kā jau visi žurnālisti. Un nevar noliegt, ka viņa ir apveltīta ar labu okšķera instinktu. Ceru, ka viņas pētījumi jums nekādas problēmas neradīs, taču, ja tev pienāk ziņas par kādu žurnālisti, kas jaucas, kur nevajag, piezvani man. Ar presi vienmēr ir sarežģījumi, pat ja tās pārstāvji ir pašu ģimenes locekļi.

—   Vai tu man iedosi izlasīt tos materiālus?

—    Tos, ko atsūtīja Anna?

—    Jā. Dīvaina sagadīšanās, ari Sofija patlaban iedziļinās Sindones vēsturē un apgalvo, ka visu negadījumu cēloņi droši vien ir meklējami pagātnē.

—   Ak tā? Labi, es tev to visu aizsūtīšu, taču, manuprāt, tur sarakstītas tukšas spekulācijas un neko noderīgu tu tur neatradīsi.

—    Iedošu tos materiālus Sofijai, kaut arī nav prāta lieta pielaist žurnālisti tik tuvu izmeklēšanai. Viņi vienmēr rada pamatīgu jucekli un viena raksta dēļ ir spējīgi…

—    Nē, nē, Marko, tavām bažām nav pamata. Anna tiešām ir godīgs cilvēks, viņa mīl mani un nekad nedarītu neko tādu, kas varētu man kaitēt. Viņa apzinās, ka esmu Spānijas pārstāvis Eiropola Romas nodaļā un man nedrīkst būt nekādu sarežģījumu ar vietējo policiju. Un fakts, ka manas tuvākās radinieces rīcībā ir nonākušas slepenas ziņas, man nopietni kaitētu. Nē, šai ziņā uz Annu var paļauties.

—    Bet tu pats man teici, ka viņa ir ziņkārīga un dodas uz Turīnu, lai uzsāktu neatkarīgu izmeklēšanu.

—    Jā, taču laikrakstos viņa nedrukās ne rindiņu par šo lietu, un, ja viņai izdosies ko noskaidrot, viņa vispirms to paziņos man. Anna tiešām apzinās, kas man draud, ja viņa publicēs rakstu par lietu, ko joprojām izmeklē Mākslas nodaļa.

—    Un viņa tev paziņos visu, ko būs noskaidrojusi?

—   Jā, Anna pat piedāvāja darījumu: viņa tev atklāšot visu, ko izdibinās, bet tu savukārt izstāsti viņai visu, ko pagaidām esat noskaidrojuši. Es, protams, teicu, lai viņa par šādu darījumu pat nesapņo, taču zinu, ka viņa man noteikti zvanīs, ja būs kaut ko uzzinājusi un gribēs, lai mcs to pārbaudām.

—   Tātad esam ieguvuši brīvprātīgo palīdzi… Labi, neuztraucies. Pateikšu Džuzepem un Sofijai, lai Turīnā uzmanās.

— No kā mums būs jāuzmanās?

—   Ā, Sofij! Santjago man stāsta par savu māsu Annu, nezinu, vai tu viņu pazīsti.

—    Manuprāt, mēs pirms dažiem gadiem esam tikušās kādā jubilejā. Vai tik ne toreiz, kad izvadījām pensijā Turčo?

—    Pareizi! Anna bija Romā un pavadīja mani. Viņa bieži mani apciemo, esmu viņas vienīgais brālis, turklāt vecāks par viņu. Mūsu tēvs nomira, kad viņa vēl bija pavisam maza, arī tāpēc mūs vieno īpašas saites.

—   Atceros viņu, jo toreiz ilgi runājām par preses un policijas attiecībām. Viņa teica, ka abas puses reizēm noslēdz laulību, kuras pamatā ir savstarpēja ieinteresētība un izdevīgums, taču tik un tā viss vienmēr beidzoties ar šķiršanos. Man viņa šķita ļoti gudra un simpātiska.

—    Priecājos, ka tu viņu atceries ar simpātijām, jo Turīnā jūs noteikti satiksieties. Anna ari izmeklē Sindones lietu, — pavēstīja Marko.

Sofijas sejā atspoguļojās izbrīns un neizpratne, tāpēc Santjago steidzās paskaidrot, kāpēc Anna sākusi interesēties par svēto līķautu un kā šī interese pamazām izvērtusies par īstu apsēstību.

—    Zini, ko Santjago man tikko stāstīja? Anna uzskatot, ka ar Sindoni saistīto notikumu atslēga meklējama pagātnē…

—    Jā, es arī tā domāju. Es tev jau teicu…

—    Es jau Santjago to izstāstīju. Viņš mums iedos savas māsas atsūtītās piezīmes. Uzmetīsim tām aci, jo varbūt žurnālistei veicies labāk nekā mums.

—    Kāpēc mēs nevarētu aprunāties ar viņu pašu? — jautāja Sofija.

—    Pagaidām būs labi tāpat, — domīgi atteica Marko.

—    Nebūtu pirmā reize, kad policija vai karabinieri izmeklēšanas laikā noslēdz vienošanos ar kādu žurnālistu.

—    Zinu, taču man patiktu, ja vismaz pagaidām lieka informācija neizplatītos tālāk par mūsu nodaļu. Ja Anna uzzinās ko noderīgu, tad jau redzēsim, kā rīkoties tālāk.

Viesistabā, Paolas pavadīti, ienāca Džons un Liza Beriji. Marko apskāva Džonu.

—    Priecājos, ka varējāt atnākt.

—   Tikko atgriezos no Vašingtonas. Tu jau zini, kāda ir priekšniecība, un Valsts departamenta vadība nav nekāds izņēmums. Veselu nedēļu pavadīju, piedalīdamies pilnīgi absurdās sapulcēs, kas, manuprāt, vajadzīgas tikai tāpēc, lai pamatotu dažu personu algu.

—    Zināt, viņam piedāvāja pārcelties uz Londonu, — teica Liza.

—   Vai jums tādas pārmaiņas patiktu? — vaicāja Paola.

—    Nē, es atteicos, labāk gribu palikt Romā. Valsts departamentā visi ir pārliecināti, ka norīkojums uz Londonu ir paaugstinājums un kāpums karjerā. Varbūt viņiem taisnība, taču es labāk gribu palikt tepat. Jūs mani uzskatāt par jeņķi, taču cs pats jūtos īsts romietis.

25

Izsukājis Adaija mf.lno uzvalku, Guners to iekabināja ietilpīgajā ģērbtuves skapī. Pēc tam atgriezās istabā un sakārtoja papīrus, ko Adaijs bija atstājis izkaisītus pa visu rakstāmgaldu. Tad pienāca kārta nekārtīgi izsvaidītajām grāmatām.

Adaijs bija strādājis līdz vēlai naktij. Askētiski iekārtotajā istabā joprojām bija jūtama saldenā turku tabakas smarža, un Guners atvēra logu, lai ielaistu telpā svaigu gaisu. Viņš palika bridi stāvam, atspiedies pret palodzi un raugāmies dārzā. Adaijs ienāca tik klusi, ka viņš tā soļus nesadzirdēja un nemanīja, kā kopienas vadonis uzlūko viņu raižpilnu skatienu.

—    Par ko tu domā, Guner?

Kalpotājs pagriezās, gādādams, lai sejā vairs neatspīdētu nekādas izjūtas.

—    Nedomāju neko sevišķu. Ir jauka diena, un tā vien gribas iziet pastaigā.

—   Varēsi pastaigāties, kad es būšu prom. Varēsi ari pavadīt dažas dienas kopā ar savu ģimeni.

—    Tu brauc projām?

—    Jā. Dodos uz Vāciju. Gribu apciemot mūsu ļaudis un mēģināt saprast, kur ir mūsu kļūda, kur ieperinājusies nodevība.

—    Tev draudēs briesmas. Labāk nebrauc.

—    Es taču nevaru viņus visus sapulcināt šeit. Tas būtu vēl bīstamāk.

—   Saaicini visus uz Stambulu. Pilsētā visu gadu apgrozās tūristu bari, tur viņi nevienam acīs nekritīs.

—   Visi vienalga nevarētu atbraukt. Būs vienkāršāk, ja es pats aizbraukšu pie viņiem. Tas jau ir izlemts. Rit es aizbraucu.

—    Kā tu attaisnosi savu ceļojumu?

—   Teikšu, ka esmu noguris un dodos nelielā atvaļinājumā. Braukšu uz Vāciju un Itāliju, kur dzīvo mani draugi.

—    Cik ilgi būsi projām?

—    Nedēļu, varbūt desmit dienas, bet nc ilgāk. Tāpēc izmanto šo laiku un kārtīgi atpūties. Tev nāks par labu, ja dažas dienas mani neredzēsi. Manuprāt, tu pēdējā laikā esi saspringts, nomākts. Kāpēc tu uz mani dusmojies?

—    Ja jau tu gribi, pateikšu taisnību: man žēl to puišu, kurus tu tik vieglu roku upurē. Pasaule sen ir mainījusies, taču tu turpini izlikties, it kā viss joprojām būtu pa vecam. Tu nevari arī turpmāk sūtīt nāvē puišus, nedrīksti izgriezt viņiem mēles, baidoties, ka viņi varētu sākt runāt un…

—    Ja viņi runās, mūsu kopiena tiks iznīcināta. Jau divdesmit gadsimtu esam izdzīvojuši tikai nesavtīgu upuru un klusēšanas dēļ — tā rīkojušies visi mūsu senči. Jā, es pieprasu lielus upurus, taču ari es pats esmu ziedojis savu dzīvā. Es nekad neesmu bijis noteicējs pār savai likteni, tāpat kā ari tu neesi izvēlējies savējo. Mirt par mūsu kopienas saglabāšanu un galveno mērķi ir goda lieta, tāpat liels gods ir ziedot savu mēli. Es to nevienam neuzspiežu. Viņi piedāvājas paši, tas ir brīvprātīgs upuris, viņi zina, ka bez tā nevar iztikt. Atteikdamies no mēles, viņi aizstāv mūs un arī paši sevi.

—    Kāpēc mēs nevarētu iziet atklātībā?

—   Tu esi zaudējis prātu?! Vai tiešām tu domā, ka mēs izdzīvotu, ja atklātu pasaulei, kas esam? Kas ar tevi noticis? Kāds dēmons ieperinājies tavā prātā?

—    Reizēm man šķiet, ka dēmons savā varā sagrābis tevi. Tu esi kļuvis bezjūtīgs un cietsirdīgs. Tu vairs nežēlo nevienu, itin nevienu. Un man šķiet, ka tavs nežēlīgums ir atriebība par to, ka esi tas, kas nevēlējies būt.

Brīdi abi klusēja, cieši raudzīdamies viens otrā. Guners nodomāja, ka ir pateicis daudz vairāk, nekā būtu gribējis, savukārt Adaijs nobrīnījās, ka jau atkal pazemīgi uzklausa Gunera pārmetumus. Abu dzīves bija savijušās un saaugušas kopā, un laimīgs nebija ne viens, ne otrs.

Vai Guners spētu viņu nodot? Adaijs īgni padzina šo domu. Nē, Guners to nespētu. Viņam Adaijs uzticējās, uzticējās kā nevienam. Gunera rokās bija visa viņa dzīve.

—    Sagatavo man līdzņemamās mantas.

Guners neko neatbildēja, tikai pagriezās un aizvēra logu — viņš pat gribēdams nespētu neko pateikt, tik krampjaini sasprindzinājums bija savilcis kopā žokļus. Izdzirdis, kā aiz Adaija klusi nobūkšķ durvis, viņš atvieglojumā uzelpoja.

Pēc brīža Guners uz grīdas līdzās Adaija gultai pamanīja papīra lapu. Viņš pieliecās un to pacēla. Tā bija turciski rakstīta vēstule, un Guners to izlasīja.

Reizēm Adaijs pats deva viņam lasīt vēstules un dažādus dokumentus, bet pēcāk vaicāja viņa viedokli. Taču šoreiz bija citādi. Vēstule nebija domāta Gunera acīm, tomēr viņš, apzinādamies, ka rīkojas nepareizi, to izlasīja. Vēlēšanās izdibināt vēstules saturu bija nepārvarama.

Paraksta vēstules beigās nebija. Tās rakstītājs Adaijam pavēstīja, ka Turīnas cietuma Drošības padome apsver iespēju atbrīvot Mendibu, un lūdza norādījumus, kā rīkoties, ja puisi patiešām atbrīvos pirms termiņa.

Prātā iešāvās jautājums, kāpēc gan Adaijs tik svarīgu vēstuli nav noglabājis drošākā vietā. Vai viņš vēlējās, lai Guners to atrod? Vai varbūt taisni viņu uzskatīja par nodevēju?

Ar vēstuli rokā Guners devās uz Adaija kabinetu. Klusi piebungoja pie durvīm un sagaidīja kopienas gana atļauju ieiet.

—   Adaij, šī vēstule mētājās uz grīdas līdzās tavai gultai.

Adaija skatiens bija bezkaislīgs, viņš pastiepa roku, lai paņemtu Gunera sniegto lapiņu.

—    Es vēstuli izlasīju, un man šķiet, ka tu to tīšuprāt atstāji guļamistabā, lai es to atrastu un izlasītu. Tu gribēji izlikt man slazdus, jo uzskati mani par nodevēju. Nē, nodevējs neesmu es. Tūkstošiem reižu esmu sev teicis, ka jāpamet tevi un jāpamet šī kopiena, tūkstošiem reižu esmu gribējis pasaulei atklāt, kas mēs esam un ko darām. Taču es neesmu to darījis un nedarīšu arī turpmāk, cienīdams savas mātes piemiņu, nedarīšu to, lai ari turpmāk manas ģimenes locekļi varētu staigāt lepni paceltu galvu, lai manu brāļu un māsu bērniem dzīve būtu labāka nekā man. Es to nedaru viņu dēļ un nedaru arī tāpēc, ka nezinu, kas ar mani notiktu pēc tik drosmīga soļa. Esmu tikai nabaga vīrs, kurš jau ir pārāk vecs, lai uzsāktu jaunu dzīvi. Es esmu gļēvulis tāpat kā tu, jo tikai gļēvulības dēļ mēs abi pieņēmām šādu likteni.

Adaijs klusēdams raudzījās Gunera sejā, pūlēdamies tajā saskatīt kādu zīmi, kas liecinātu, ka viņš vēl aizvien var paļauties uz vecā kalpa uzticīgo mīlestību.

—    Tagad es zinu, kāpēc tu rīt brauc projām, — turpināja Guners. — Tu uztraucies par Mendibu. Baidies par viņa likteni. Vai viņa tēvam tu šos jaunumus jau paziņoji?

—    Ja jau tu esi tik pārliecināts, ka mani nenodosi, tad varu tev atklāt, ka mani uztrauc Mendiba pirmstermiņa atbrīvošana. Ja tu vēstuli lasīji uzmanīgi, tad zini, ka mūsu kontaktpersona cietumā redzējusi Mākslas nodaļas direktoru. Šis izmeklētājs ne pārāk sen ticies ar Mendibu. Mūsu cilvēks uzskata, ka izmeklētāji noslēguši kādu vienošanos ar cietuma direktoru. Bet mēs nedrīkstam riskēt.

—    Ko tu darīsi?

—    Visu, kas būs nepieciešams, lai saglabātu mūsu Kopienu.

—    Arī pavēlēsi noslepkavot Mendibu?

—    Tu izsaki priekšlikumu vai ari domā, ka šāds plāns radies man pašam?

—    Es tevi labi pazīstu un zinu, uz ko tu esi spējīgs.

—    Tu esi mans vienīgais draugs, cita man nekad nav bijis. Es no tevis neko nekad neesmu slēpis, tu pārzini visus mūsu Kopienas noslēpumus, taču tagad jūtu, ka tevī nav ne kripatas mīlestības pret mani — nav un nekad nav bijis.

—    Tu maldies, Adaij, m maldies. Tu pret mani vienmēr esi bijis labs, — jau kopš pirmās dienas, kad desmit gadu vecumā ierados tavā namā. Tu saprati, cik ļoti cs ilgojos pēc vecākiem, un darīji visu iespējamo, lai es varētu viņus bieži apciemot. Es nekad neaizmirsīšu, kā tu mani mēdzi pavadīt līdz manām vecajām mājām, bet pats devies ilgās pastaigās, lai neapgrūtinātu manus tuviniekus ar savu klātbūtni. Es nevaru tev pamest, ka tu pret mani būtu izturējies ļauni, tomēr es nosodu to, ka tu izturies pret citiem, pret mūsu Kopienu. Es uzskatu, ka tu daudziem nodari sāpes, un to es nevaru nepārmest. Tu gribi zināt, vai esi man dārgs. Jā, esi. Tomēr reizēm jūtu pret tevi neizmērojamu niknumu un nožēloju, ka mans liktenis ir nesaraujami saistīts ar tavējo. Taču es tevi nenodošu, ja tas tevi uztrauc.

—    Jā, mani uztrauc tas, ka starp mums ir nodevējs. Es vairs nedrīkstu ticēt nekam un nevienam.

—    Uzdrošināšos aizrādīt, ka tās lamatas ar aizmirsto vēstuli bija pārāk primitīvas.

—    Varbūt šādi es gribēju tevi brīdināt gadījumā, ja tu tomēr esi nodevējs. Tu esi mans vienīgais draugs, vienīgais, kuru man negribētos zaudēt.

—    Braukdams uz Itāliju, tu pakļauj sevi briesmām.

—    Lielas briesmas draudēs mums visiem, ja es neko nedarīšu.

—    Turīnā ir cilvēki, kuri izdarīs visu, ko tu pavēlēsi. Ja turienes policija patiešām kaut ko plāno, tev no šīs pilsētas vajadzētu turēties pa gabalu.

—    Kā tu zini, ka policija kaut ko plāno?

—   Jau atkal piesienies vārdiem? Tas taču bija rakstīts vēstulē.

—   Vispirms es braukšu uz Berlīni, pēc tam uz Milānu un Turīnu. Mendiba ģimeni es vērtēju ļoti augstu, tu to zini, taču es nepieļaušu, ka viņš kļūst par problēmu.

—   Tu taču varētu Mendibu sagaidīt, tikko viņu atbrīvos, un pārvest mājās.

—    Bet ja nu tās ir lamatas? Varbūt viņi to atbrīvo, lai izsekotu? Es viņu vietā tieši tā rīkotos. Nevaru pieļaut, ka Kopiena tiek apdraudēta. Esmu atbildīgs par daudzām ģimenēm, arī par tavējo. Gribi, lai mūs iznīcina, lai atņem visu, kas mums pieder? Tu gribi, lai mēs apgānām savu senču piemiņu, lai nododam visu, ko esam mantojuši no viņiem? Mēs esam tādi, kādiem mums jābūt, nevis tādi, kādiem mums varbūt gribētos būt.

—    Tev ir bīstami uzturēties Turīnā. Tā ir pārdrošība.

—   Tu pats zini, ka es neesmu pārdrošs. Šai vēstulē ir brīdinājums, un man jādara viss, lai mēs neiekristu policijas izliktajos slazdos.

—    Mendiba nāves stunda nav tālu.

—   Mums visiem ik brīdi jāapzinās, ka nāves stunda nav tālu. Tagad ļauj man strādāt un paziņo, kad ieradīsies Talats.

Guners izgāja no kabineta un devās uz kapelu. Tur, nometies ceļos, viņš ļāva, lai asaras straumēm plūst pār vaigiem, un, lūkodamies krustā virs altāra, meklēja izskaidrojumu savām ciešanām.

26

— Manuprāt, tev piemetusies paranoja.

—    Paklau, Džuzepe, es esmu pārliecināts, ka mēmie katedrālē iekļūst un atkal no tās iziet nevis pa durvīm, bet gan pa kādu eju. Tu pats zini, ka Turīnas pazeme ir tuneļu sacaurumota kā siers.

Sofija abu vīriešu sarunā klausījās klusēdama, taču pilnībā piekrita Marko. Mēmie uzradās un izgaisa bez pēdām. Mēmie vai viņu līdzzinātāji. Tagad nodaļā gandrīz nevienam nebija šaubu, ka par nodkumiem katedrālē ir atbildīga kāda organizācija, kas zādzības paveikšanu uzticēja bezmēļiem, — protams, ja vien Sindones nolaupīšana bija viņu patiesais mērķis, kā uzskatīja Marko.

Priekšnieks pēdējā brīdī bija nolēmis doties līdzi Sofijai un Džuzepem uz Turīnu. Kultūras ministrs bija aizbildis labu vārdu aizsardzības ministram, un šo sarežģīto gājienu rezultātā viņiem tagad bija atļauja izpētīt tuneļus, kas plašākai publikai nebija pieejami. Taču armijas rīcībā esošajās Turīnas pazemes kartēs nebija neviena tuneļa, kas vestu uz katedrāli. Marko ticēja savai intuīcijai un ietiepīgi apgalvoja, ka šīs kartes esot nepareizas. Viņam palīgos bija norīkots inženierspēku komandieris un četri sapieri no Pjetro Mikas vārdā nosauktā pulka. Bija nolemts, ka kopīgiem spēkiem viņi pārmeklēs slēgtos tuneļus. Marko pat bija parakstījis dokumentu, apliecinot, ka uzņemas atbildību par iespējamiem negadījumiem, un ministrs viņam bija lūdzis saudzēt puišu dzīvības.

—    Mēs kartes izpētījām uzmanīgi, un tu labi zini, ka neviens tunelis nav savienots ar katedrāli.

—    Džuzepe, — iejaucās Sofija, — par Turīnas pazemi mēs vēl daudz ko nezinām. Kas zina, kādi brīnumi atklātos, ja tiktu veikti nopietni izrakumi. Daudzas no pazemes ejām, kas stiepjas zem pilsētas, nekad nav tikušas izpētītas, bet citas šķietami apraujas kā strupceļš. Tāpēc ir ļoti iespējams, ka ir kāda eja, kas tomēr ved uz katedrāli. Tas būtu tikai loģiski. Neaizmirsti, ka pilsēta vairākkārt bijusi aplenkta, bet katedrālē vienmēr glabājušies milzu dārgumi. Gan jau turīnieši būs parūpējušies par iespēju šīs bagātības paglābt no iebrucējiem. Domāju, ka mēs droši varam pieņemt, ka viena vai otra no ejām, kas šķietami neved nekur, tomēr stiepjas līdz katedrālei vai tās tuvākajai apkaimei.

Džuzepe klusēja. Viņš cienīja Marko un Sofiju un apbrīnoja to zināšanas — abi kolēģi bija vēsturnieki un reizēm saskatīja to, kas citiem nebija pamanāms. Turklāt priekšniekam šī lieta bija kļuvusi par īstu apsēstību. Džuzepe klusībā sprieda, ka ir tikai divas iespējas: vai nu Marko to veiksmīgi atrisinās vistuvākajā laikā vai arī neglābjami pazudinās savu karjeru, jo pēdējos mēnešus savus spēkus un domas veltīja tikai ugunsgrēkam Turīnas karedrālē.

Visi trīs bija apmetušies Hotel Alexandra, pavisam netālu no Turīnas vecpilsētas, un jau nākamajā rītā bija plānots ķerties pie darba. Marko dosies pētīt pazemes ejas, Sofijai bija norunāta tikšanās ar kardinālu, bet Džuzepe apspriedīsies ar vietējiem karabinieriem un sāks plānot bezmēļa izsekošanas operāciju. Taču šai vakarā Marko kolēģus bija ielūdzis vakariņās uz klasiski smalko un slaveno restorānu AI Ghibellin Futļijiasco.

Trijotne aizrautīgi sarunājās, kad piepeši ieraudzīja tēvu īvu.

Garīdznieks, draudzīgi smaidīdams, pienāca pie viņu galdiņa un katram sirsnīgi paspieda roku, par visām varēm cenzdamies izrādīt, cik ļoti priecājas viņus sastapt.

—    Nezināju, ka arī jūs ieradīsietics Turīnā, Valoni kungs. Kardināls mani informēja par tikšanos ar doktori Galloni. Ja nemaldos, Eminence jūs pieņems rīt.

—    Jā, rīt no rīta, — atbildēja Sofija.

—    Kā norit izmeklēšana? Katedrāles remontdarbi ir pabeigti, un Sindone atkal ir pieejama ticīgajiem. Esam pastiprinājuši drošības līdzekļus, un Cocsa mums uzstādīja vismodernāko ugunsdrošības sistēmu. Domāju, ka jauni negadījumi katedrāli vairs nepiemeklēs.

—    Cerēsim, ka jums taisnība, tēvs, — atteica Marko.

—    Labi, netraucēšu jums vakariņot.

Trijotne ar skatienu pavadīja garīdznieku, kas atgriezās pie sava galdiņa, pie kura sēdēja jauna un izskatīga tumšmate. Marko piepeši iesmējās.

—    Vai zināt, kas šovakar bauda tēva īva sabiedrību?

—    Kāda visnotaļ pievilcīga brunete. Te tev nu bija šķīstie priesteri!

—    Tā ir Anna Himenesa, Santjago māsa.

—    Tev taisnība, Marko, tā tiešām ir Santjago māsa.

—   Tad nu tagad ir mana kārta celties kājās un iet pie viņu galdiņa apsveicināties.

—   Vai tad mēs nevaram viņus uzaicināt iedzert kādu glāzi kopā ar mums?

—   Tas skaidri liecinātu, ka viņi ir uzkurinājuši mūsu ziņkārību, bet mēs taču to negribam izpaust, vai ne?

Marko šķērsoja restorāna zāli un piegāja pie tēva īva galdiņa. Anna Himenesa atplauka platā smaidā un lūdza, lai Marko kādā brīvākā brīdī velta viņai dažas minūtes. Viņa pati Turīnā esot ieradusies jau pirms četrām dienām.

Marko neko konkrētu nesolīja, taču teica, ka labprāt viņas sabiedrībā iemalkošot kafiju, ja vien tuvākajās dienās atlikšot kāds brīvs laika sprīdis. Ilgi jau viņš Turīnā nepalikšot. Kad Marko jautāja, kā viņš vajadzības gadījumā Annu var atrast, viņa atbildēja, lai zvanot uz Hotel Alexandra.

—    Tā nu gan ir sagadīšanās! Ari mēs esam apmetušies "Aleksandrā".

—   Viesnīcu man ieteica brālis, un tā tiešām nav slikta.

—    Ja jau esam tuvi kaimiņi, mums tiešām nebūs grūti satikties.

Marko atvadījās un atgriezās pie Sofijas un Džuzepes.

—    Jaunā dāma ir apmetusies Hotel Alexandra.

—    Kāda sakritība!

—    To nevar saukt par sakritību, jo viesnīcu viņai ieteicis brālis. To jau varēja gaidīt… Labi, ja jau viņa dzīvos tik bīstami tuvu, pacentīsimies no viņas izvairīties.

—    Es gan nezinu, vai gribu izvairīties no tik smukas tumšmates, — iesmējās Džuzepe.

—   Tu tomēr to darīsi divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, tāpēc, ka viņa ir žurnāliste un apņēmusies noskaidrot, kas slēpjas aiz negadījumiem katedrālē, otrkārt, tāpēc, ka viņa ir Santjago māsa un es negribu nekādus sarežģījumus. Skaidrs?

—    Skaidrs, es jau tikai jokoju.

—   Anna Himenesa ir ietiepīga un gudra sieviete, ar viņu jokot nedrīkst.

—   Tais piezīmēs, ko viņa atsūtīja brālim, bija daudz interesantu domu. Man tiešām gribētos ar viņu aprunāties.

—    Es jau tev to neaizliedzu, Sofij, tikai mums jābūt uzmanīgiem.

—    Ko viņai vajag no tēva īva? — ievaicājās Sofija.

—   Anna ir apsviedīga meitene un ir pratusi panākt, ka paša kardināla labā roka viņu ielūdz vakariņās, — noteica Marko.

—    Tēvs īvs mani intriģē.

—    Kāpēc, Sofij?

—    Nezinu, taču viņš ir tik pareizs, tik šķīsts, tik skaists, tik laipns un nekad neizkrīt no savas priestera lomas. Nekad nekoķetē. Arī tagad es viņu vēroju un redzu, ka viņš sarunājas, izturas laipni, taču pat nemēģina ar Annu koķetēt. Bet Anna, kā jau Džuzepe te teica, ir izskatīga meitene.

—   Ja viņam būtu prātā iedibināt ciešākas attiecības, viņš taču meiteni nevestu uz restorānu, kur viss ir kā uz delnas, — iebilda Marko. — Tas taču ir skaidrāks par skaidru.

—   Tad redz, kāpēc Adaijs ir aizbraucis uz Vāciju un, kā apgalvo mūsu cilvēks, plāno šķērsot arī Itālijas robežu. Mendibs ir kļuvis par viņa lie lāko problēmu, par nopietnām briesmām Kopienai.

—    Vai viņš to nogalinās? — jautāja vīrietis ar vieglo franču akcentu.

—   Viņš nedrīkst pieļaut, ka Mendibu izseko. Adaijs ir sapratis, ka pirmstermiņa atbrīvošana ir slazdi, un darīs visu, lai tajos neiekristu, — atbildēja vīrs ar militāro stāju.

—    Kur, jūsuprāt, viņu nogalinās? — turpināja jautāt francūzis.

—   Visticamāk, cietumā, — atbildēja itālis. — Tas būs visdrošākais variants. Izcelsies neliels skandāls, taču to ātri vien noklusinās. Citas iespējas viņiem nav, jo Mendibs, pats to negribēdams, var atmaskot Adaija cilvēkus.

—    Ko jūs iesakāt? — jautāja vecākais.

—    Ja Adaijs šo problēmu atrisinās, būs labāk visiem.

—   Vai esam paredzējuši apsargāt Mendibu, ja viņam tomēr izdotos no cietuma izkļūt dzīvam? — atkal jautāja vecais.

—   Jā, — atbildēja itālis, — mūsu brāļi centīsies darīt visu, lai karabinieriem neizdotos viņu izsekot.

—   Šoreiz ar cenšanos nepietiek, mūsu brāļi nedrīkst pieļaut kļūdas, — vecā vīra balss skanēja bargi.

—    Kļūdu nebūs, — galvoja itālis. — Ceru jau tuvāko stundu laikā saņemt detalizētu informāciju par karabinieru plānoto operāciju, ko viņi paši dēvē par "Trojas zirgu".

—    Labi, ir pienācis šīs spēles izšķirošais brīdis, un iespējams tikai viens atrisinājums: Mendibs jāpaglābj no karabinieriem, citādi…

Sirmgalvis teikumu nepabeidza, bet klausītāji tik un tā saprotoši māja ar galvu. Visi apzinājās, ka šajā situācijā it visā, kas saistīts ar Mendibu, viņu un Adaija intereses pilnībā sakrīt. Nedrīkstēja pieļaut, ka puisis kļūst par Trojas zirgu.

Pie durvīm atskanēja kluss klauvējiens, un ienāca livrejā tērpts namzinis. Tā bija zīme, ka pienācis laiks agro rīta sapulci beigt.

—    Kungs, viesi pamazām sāk mosties un gatavojas medībām.

—    Labi.

Vīrieši, jau saģērbušies tradicionālajos lapsu medību tērpos, cits pēc cita izgāja no kabineta un devās uz zāli, kur tos gaidīja brokastis. Pēc brītiņa zālē ienāca arī kāds padzīvojušu aristokrātu pāris.

—   Redzi nu, Šarl, mēs domājām, ka būsim šī rīta visagrākie putni, taču mūsu draugi piecēlušies pirmie! — teica sieva.

—   Viņi droši vien izmanto agrās rīta stundas, lai apspriestu savus darījumus.

Viens no vīriešiem tūdaļ steidzās apgalvot, ka darījumi nevienam neesot ne prātā un viņi nepacietīgi gaidot medību sākumu.

Drīz ēdamzālē sanāca pārējie viesi, kopumā ap trīsdesmit. Pie galdiem skanēja smiekli un sarunas, un daži sašutuši komentēja Apakšnama muļķīgo priekšlikumu aizliegt lapsu medības.

Sirmais mājas saimnieks rāmi vēroja viesus, viņa skatienā jautās rezignācija. Viņam lapsu medības neizsakāmi riebās tāpat kā pārējiem septiņiem vīriem, ar kuriem viņš pirms nepilnas stundas bija apspriedies. Taču no šīs tradicionālās angļu izpriecas atteikties nedrīkstēja, to dievināja karaliskās ģimenes locekļi, kas ari šogad bija lūguši, lai viņš sarīko

medības savā brīnišķīgajā muižā. Un te nu viņi visi bija.

—   Tātad jūs domājat, ka pastāv kāda organizācija vai persona, kas vēlas iegūt Sindoni un palaikam sarīko ugunsgrēkus, lai radītu jucekli un varētu to nolaupīt? Manuprāt, šāda shēma ir pārlieku sarežģīta. Un kāpēc lai kāds gribētu iegūt Sindoni savā īpašumā?

—   To mēs nezinām. Varbūt tas ir kāds kolekcionārs, kāds dīvainis vai varbūt mafijas banda, kura plāno līķautu nozagt, bet pēc tam pieprasīt izpirkuma maksu.

—    Ak Dievs!

—    Pilnīgi pārliecināti mēs esam vienīgi par to, ka visi negadījumi katedrālē ir saistīti ar Sindoni.

—    Jūs minējāt, ka jūsu nodaļas direktors patlaban meklē pazemes eju, kas vestu uz katedrāli? Tas taču ir absurds. Jūs lūdzāt, lai tēvs īvs pārmeklē mūsu arhīvus un aizsūta jums visu informāciju par katedrāles vēsturi. Jums bija iespēja iepazīties ar šiem dokumentiem, un jūs redzējāt, ka par pazemes eju nekur nekas nav minēts.

—    Tas tomēr nenozīmē, ka šāda eja nepastāv.

—    Bet arī neapliecina tās pastāvēšanu. Jūs taču nedomājat ticēt visādiem fantastiskiem nostāstiem, kas parasti tiek sacerēti par vecām katedrālēm.

—    Eminence, es esmu vēsturniece!

—    Zinu, zinu, doktore. Es cienu un apbrīnoju darbu, ko vcic Mākslas un kultūras pieminekļu aizsardzības nodaļa. Es tiešām negribēju jūs aizvainot.

—    Zinu, Eminence, taču ticiet man, ka vēsture nav rikai rakstītie dokumenti, kas saglabājušies līdz mūsdienām. Mēs nezinām visu, kas noticis pagātnē, un nevaram pat nojaust, kādi mērķi un nodomi vadījuši mūsu priekštečus.

Atgriezusies viesnīcā, Sofija vestibilā sastapa Annu Himenesu. Sofija tūdaļ apjauta, ka meitene viņu te gaidījusi.

—    Doktore…

—    Labdien.

—    Jūs mani atceraties?

—    Jā, jūs esat mūsu drauga Santjago Himenesa māsa.

—   Vai zināt, kāpēc esmu Turīnā?

—    Jūs izmeklējat ugunsgrēkus katedrālē.

—    Nojaušu, ka jūsu priekšniecība par manu darbošanos nepriecājas.

—   Tas ir dabiski, jums ari nepatiktu, ja karabinieri jauktos jūsu darbā.

—   Man nepatiktu gan, un es pacenstos no viņiem atbrīvoties. Varbūt mani vārdi izklausīsies naivi, taču cs uzskatu, ka varu jums palīdzēt, un jūs varat man uzticēties. Man nav nolūka kaitēt savam brālim, tāpēc nedarīšu neko, kas varētu apdraudēt viņa reputāciju. Nevaru noliegt, ka man gribētos uzrakstīt reportāžu par šiem notikumiem, taču es to nedarīšu. Es apsolu nerakstīt nc rindas, līdz būsiet pabeiguši izmeklēšanu un viss būs skaidrs.

—   Jums jāsaprot, ka Mākslas nodaļa nevar tā vienkārši ne no šā, nc no tā iekļaut jūs izmeklēšanas darba grupā.

—   Protams, taču mēs varētu strādāt paralēli. Es jums izstāstītu visu, ko man izdotos uzzināt, un arī jūs pret mani būtu atklāti.

—   Anna, šī ir oficiāla izmeklēšana.

—    Es zinu, zinu.

Sofiju pārsteidza meitenes rūpju pilnā izteiksme.

—    Kāpēc jums tas šķiet tik svarīgi?

—   Es nepratīšu to izskaidrot. Patiesībā nekad agrāk Sindonc mani nav interesējusi un ari zādzībām un ugunsgrēkiem katedrālē neesmu pievērsusi uzmanību. Viss sākās jūsu direktora Marko Valoni mājās. Mans brālis bija paņēmis mani līdzi, domādams, ka ved uz vakariņām draugu lokā. Taču Valoni kungs vēlējās uzzināt Santjago un otra sava drauga, ja nemaldos, Džona Berija, viedokli par ugunsgrēku. Viņi runājās visu vakaru, izteica visdažādākās hipotēzes, un šie notikumi mani aizrāva.

—    Ko esat atklājusi?

—    Varbūt iedzersim kafiju?

—    Labi.

Anna Himenesa atviegloti nopūtās, bet Sofija klusībā jau nožēloja, ka nolēmusi kopā ar žurnālisti doties uz kafejnīcu. Meitene viņai patika, un Sofija nešaubījās, ka tai var uzticēties, taču Marko bija taisnība: kāpēc lai viņi sadarbotos? Kam tas vajadzīgs?

—    Labi, stāstiet, — mudināja Sofija.

—    Es izlasīju vairākas Sindones vēstures versijas, tās visas ir aizraujošas.

—    Neapšaubāmi.

—    Manuprāt, kāds grib iegūt līķautu sev. Ugunsgrēki notiek tikai, lai jauktu pēdas un radītu haosu. Vainīgo īstais mērķis ir iegūt audeklu.

Sofija nobrīnījās, ka meitene nonākusi pie tādiem pašiem secinājumiem kā viņa, un klausījās ar pieaugošu interesi.

—   Taču atrisinājums ir meklējams pagātnē. Manuprāt, kāds Sindoni grib atgūt, — apgalvoja Anna.

—    Kāds no pagātnes?

—    Kāds, kurš ir saistīts ar Sindones pagātni.

—    Kā jūs nonācāt pie šāda secinājuma?

—    Nezinu, tas drīzāk ir minējums. Man ir tūkstošiem teoriju, un tās ir cita par citu trakākas, tomēr…

—    Jā, es lasīju jūsu piezīmes.

—    Ko jūs par tām domājat?

—    Domāju, ka jums ir laba iztēle, rakstītājas talants un, iespējams, arī taisnība.

—   Man šķiet, ka tēvam Ivam par Sindoni ir zināms daudz vairāk, nekā viņš atzīst.

—    Kāpēc jūs tā sakāt?

—   Tāpēc, ka viņš ir tik perfekts, tik pareizs, tik nevainīgs un šķīsts, ka man uzmācas aizdomas, vai tik viņš kaut ko neslēpj. Turklāt viņš ir skaists, pārāk skaists, vai nc?

—    Jā, nevaru noliegt, ka viņš ir ļoti pievilcīgs vīrietis. Kā jūs ar viņu iepazināties?

—    Piezvanīju uz bīskapa kanceleju, paskaidroju, ka esmu žurnāliste un vēlos rakstīt par Sindoni. Viņiem tur ir tāda dāma gados, kura ir atbildīga par attiecībām ar presi. Biju spiesta ar viņu tikties un divas stundas klausīties priekšlasījumu par Sindoni un Savoju dinastiju, taču viss, ko šī dāma stāstīja, ir izlasāms pat vispieticīgākajā tūristiem domātajā bukletā.

Kanceleju pametu stipri īgna, — Anna turpināja. — Mēģināju zvanīt vēlreiz un lūdzu tikšanos ar kardinālu; man atkal jautāja, kas es esmu un ko gribu. Vēlreiz paskaidroju, ka esmu žurnāliste un izmeklēju katedrālē notikušos ugunsgrēkus un citus negadījumus. Mani jau atkal gribēja nosūtīt pie vecās dāmas, taču es iebildu. Vēl neatlaidīgāk pieprasīju, lai mani pieņem kardināls. Beigu beigās izspēlēju spēcīgu kārti: paziņoju, ka, manuprāt, viņi kaut ko slēpj, piedraudēju publicēt savas aizdomas un uzrakstīt visu, ko esmu atklājusi.

Aizvakar man piezvanīja tēvs īvs, — ievilkusi elpu, meitene stāstīja tālāk. — Paziņoja, ka esot kardināla sekretārs. Eminence pats mani pieņemt nevarot, tāpēc šis pienākums esot uzticēts viņam. Satikāmies un runājāmies diezgan ilgi. Viņš diezgan sīki man stāstīja par pēdējo ugunsgrēku, izvadāja mani pa katedrāli, un beigās pat dzērām kafiju un vienojāmies sarunu turpināt. Vakarrīt viņš man atkal piezvanīja, teica, ka visu dienu būšot aizņemts, un apvaicājās, vai man nebūtu iebildumu kopā ar viņu ieturēt vakariņas. Tas arī viss.

—    Viņš ir neparasts priesteris, — domīgi noteica Sofija.

—    Pieņemu, ka tais reizēs, kad misi celebrē viņš, katedrāle ir stāvgrūdām pilna, — nosmēja Anna.

—    Jums viņš patīk?

—    Ja viņš nebūtu garīdznieks, mēģinātu viņu dabūt sev.

Sofiju pārsteidza Annas Himenesas atklātība. Viņa pati svešam cilvēkam nemūžam neko tādu neteiktu. Taču jaunieši tagad ir citādi. Annai nevarēja būt vairāk par divdesmit pieciem gadiem, un viņa piederēja tai paaudzei, kura radusi paņemt visu, ko vēlas, atmetot visu veidu liekulību, izlikšanos un pieklājīgas manieres. Labi vēl, ka meiteni pagaidām pievalda apziņa, ka tēvs īvs ir priesteris.

—    Zināt, ari mani tēvs īvs intriģē, taču par spīti visiem pētījumiem mums neizdevās par viņu izdibināt itin neko, kas atšķirtos no visiem pieejamā tēla. Reizēm jau gadās arī šādi godīgi, skaidri un nevainojami cilvēki. Labi, ko jūs plānojat darīt tālāk?

—    Ja jums nebūtu iebildumu, mēs varētu savstarpēji apmainīties ar informāciju…

—    To es nekādi nevaru.

—    Neviens to neuzzinātu.

—    Anna, es negribētu, ka jums rodas nepareizs priekšstats. Jums jāsaprot, ka es nemēdzu rīkoties slepus no cilvēkiem, kuriem uzticos un ar kuriem kopā strādāju. Jūs man esat simpātiska, taču man ir savs darbs un jums savējais. Ja Marko kādā brīdī nolems, ka mums jāsadarbojas, cs priecāšos, bet neskumšu, ja šādas sadarbības tomēr nebūs.

—    Sabiedrībai ir jāzina, ja kāds vēlas nolaupīt vai iznīcināt Sindoni.

—    Es to neapšaubu. Bet redzat, jūs vienkārši bez pierādījumiem apgalvojat, ka Sindoni kāds vēlas nolaupīt vai iznīcināt. Turpretī mēs izmeklējam ugunsgrēku cēloņus. Kad izmeklēšana būs galā, mēs rezultātus paziņosim savai priekšniecībai, kas savukārt izlems, vai ir nepieciešams informēt plašāku sabiedrību.

—    Es taču nelūdzu, lai jūs nododat savu šefu.

—   Anna, es ļoti labi sapratu, ko jūs man lūdzāt, un mana atbilde ir nē. Man ļoti žēl.

Anna sarūgtināta iekodās apakšlūpā un piecēlās no galda, pat neiztukšojusi savu kapučīno tasi.

—    Labi, neko darīt. Bet vai cs vismaz drīkstu jums piezvanīt, ja kaut ko atklāšu?

—    Protams.

Meitene pasmaidīja un steidzīgiem soļiem izgāja no viesnīcas bāra. Sofija klusībā minēja, kurp gan viņa tik apņēmīgi dodas. 'Lai pašā mirklī iezvanījās mobilais. Klausulē izdzirdusi tēva īva balsi, Sofija ar pūlēm apspieda smieklus.

—    Sveicināti, tēvs īv! Pirms dažām minūtēm taisni par jums runāju.

—    Ar ko?

—    Ar Annu Himenesu.

—    Ak, ar to žurnālisti. Valdzinoša un gudra meitene. Viņa interesējas par ugunsgrēkiem katedrālē. Un es jau zinu, ka jūsu priekšnieks Valoni kungs ir draugos ar viņas brāli, Spānijas pārstāvi Eiropola Romas nodaļā.

—   Jā, Santjago Himeness ir gan Marko, gan mūsu visu draugs. Lielisks cilvēks un kompetents profesionālis.

—   Jā, arī to jau esmu dzirdējis. Zināt, es jums zvanu kardināla vārdā. Viņš vēlas jūs un Valoni kungu ielūgt uz nelielām viesībām.

—    Uz viesībām?

—    Kardināls uzņem katoļu zinātnieku komisiju, kura ik pa laikam ierodas Turīnā, lai pārbaudītu Sindones stāvokli. Komisiju vada doktors Bolārs. Kardināls šiem zinātniekiem par godu allaž rīko nelielu pieņemšanu — neko plašu, parasti piedalās ne vairāk par trīsdesmit, četrdesmit cilvēkiem. Šoreiz Eminence viesu vidū labprāt redzētu arī jūs. Valoni kungs izteicās, ka gribētu iepazīties ar šiem zinātniekiem, un tagad pienākusi lieliska iespēja.

—    Vai ielūgta esmu arī es?

—    Protams, doktore. Viņa Eminence to īpaši uzsvēra.

—    Labi, sakiet, kur un cikos mums jāierodas.

—    Parīt Viņa Eminences rezidencē septiņos vakarā. Piedalīsies nc tikai zinātniskās komisijas locekļi, bet arī daži uzņēmēji, kas palīdz mums gādāt par katedrāli, tāpat ieradīsies pilsētas mērs, reģionālās domes pārstāvji, iespējams, arī Valsts sekretāra vietnieka palīgs monsinjors Obrī un Viņa Eminence kardināls Vizjē.

—    Paldies par uzaicinājumu.

—    Gaidīsim jūs.

* * *

Marko bija sliktā omā. Dienas lielāko daļu viņš bija pavadījis Turīnas pazemes ejās. Dažas no tām bija izbūvētas sešpadsmitajā gadsimtā, citas astoņpadsmitajā, un bija zināms, ka pat Musolīni ir pavēlējis šīs ejas izmantot un dažas galerijas paplašināt. Pastaiga pa pazemes ejām nebija nekāda patīkamā izklaide — tas bija nogurdinoši un bīstami. Patiesībā zem zemes slēpās vēl viena pilsēta, pat vairākas pilsētas. Savu slāni pazemē bija atstājis katrs pilsētas vēstures posms — gan vissenākā apmetne, kuru kolonizēja romieši, vēlākā pilsēta, ko aplenca Hanibāls, pilsēta, kuru iekaroja langobardi, un visi pēcākic periodi līdz laikam, kad Turīna kļuva par Savoju nama īpašumu. Šai pilsētā fantastiskais un vēsturiskais savijās ik uz soļa.

Arheoloģiskie pētījumi liecināja, ka daudzas ejas tapušas krietni pirms sešpadsmitā gadsimta, bet par dažām varēja teikt, ka tās izraktas jau mūsu ēras pirmajos gadsimtos.

Sapieru komandieris Kolombāri bija laipns un pacietīgs, tomēr palika nepielūdzams, kad Marko ierosināja doties iekšā kādā pusaizgruvušā ejā vai arī pieprasīja, lai kareivji skalda sienu, pārbaudot, vai aiz tās neslēpjas kāds nezināms tunelis.

—    Es saņēmu pavēli izvadāt jūs pa apakšzemes ejām un nepakļaut ne jūsu, ne mūsu dzīvības nevajadzīgam riskam. Tas nozīmē, ka mēs neiesim tuneļos, kuri nav nostiprināti un var aizgrūt. Tāpat man nav tiesību kalt caurumus šajās sienās. Man ļoti žēl, bet jūsu lūgumus izpildīt nevaru.

Var jau būt, ka komandierim tiešām bija žēl, taču patiesa nožēla mocīja Marko: likās, diena ir veltīgi iztērēta, bez jēgas klīstot pa Turīnas pazemi.

—    Beidz! Ko tu veltīgi apvainojies? Komandierim Kolombāri bija taisnība, un viņš tikai pildīja pavēles. Tas taču būtu pilnīgais neprāts, ja jūs būtu sākuši kalt caurumus galeriju sienās.

Taču Džuzepcs centieni šefu nomierināt bija veltīgi. Arī Sofijai neveicās labāk.

—    Marko, tas, ko tu gribi, būtu izdarāms vienīgi tad, ja Kultūras ministrija vienotos ar Turīnas Mākslas un kultūras padomi un nodotu tavā rīcībā nopietnu arheologu un tehnisko darbinieku komandu. Tu taču nevari pieprasīt, lai tev ļauj pašam pēc sava prāta graut tuneļu sienas. Tās tiešām ir muļķīgas iedomas.

—    Bet, ja mēs nevarēsim iekļūt slēgtajās galerijās, mēs nemūžam neuzzināsim, vai pastāv tās ejas, kuras, manuprāt, ved uz katedrāli.

—    Tu vari aprunāties ar ministru un…

—    Ministrs jau kādā no tuvākajām dienām pasūtīs mani pie velna. Viņam mana ņemšanās ar Sindoni jau sen ir līdz kaklam.

Sofija un Džuzepe satraukti saskatījās, tomēr savas bažas skaļi neizpauda.

—    Labi, man ir priecīgāki jaunumi, — teica Sofija. — Kardināls mūs parīt ir uzaicinājis uz pieņemšanu.

—    Mūs? Uz pieņemšanu?

—    Jā. Man piezvanīja tēvs īvs. Turīnā ierodas zinātnieku komisija, kas rūpējas par Sindones saglabāšanu, un kardināls parasti šiem zinātnes spīdekļiem par godu rīko pieņemšanu, kurā piedalās arī pilsētas ievērojamākie ļaudis. Tu it kā esot teicis, ka gribot ar šīs komisijas locekļiem iepazīties, tāpēc uzaicināja ari mūs.

—    Man nav nekādas vēlēšanās apmeklēt saviesīgus pasākumus. Es labāk gribētu aprunāties ar viņiem citos apstākļos, kaut vai katedrālē, kad viņi pārbauda līķautu… Bet labi, aiziesim tik un tā. Likšu, lai izgludina manu uzvalku. Un kādi jaunumi ir tev, Džuzepe?

—    Kā jau tu liki, es sazinājos arī ar Eiropolu gadījumam, ja mēmais mēģinātu izbraukt no valsts. Runāju arī ar vietējo karabinieru vadību, bet viņiem trūkst brīvu cilvēku. Mums vajadzēšot pieprasīt papildspēkus no Romas. Patlaban izskatās, ka mūsu rīcībā vietējie varēs nodot tikai trīs cilvēkus. Nekas cits neatliks, kā sazināties ar Romu un lūgt palīdzību.

—   Es negribētu, ka operācijā iesaistās Romas karabinieri. Vai mēs nevaram iztikt ar mūsu nodaļas cilvēkiem? Kurš varētu atbrīvoties un braukt šurp?

—    Mūsējie jau tāpat ir pārslogoti. Neviens taču nesēž, rokas klēpī salicis, — atteica Džuzepe. — Ja nu vienīgi kāds liktu pie malas visu darāmo un vajadzības gadījumā iesaistītos mūsu operācijā.

—    Domāju, ka tā būs labāk. Uz mūsējiem vienmēr var paļauties. Mums pietiks ar tiem trim, ko var piešķirt vietējie karabinieri. Galu galā uz kādu laiciņu par karabinieriem varam kļūt mēs visi.

—    Es gan domāju, ka mēs tādi jau esam, — smīnot noteica Džuzepe.

—    Tu un es esam. Bet Sofija nav, un Antonīno un Minerva arī ne.

—    Tu taču negribēsi, lai viņi izseko mēmo?

—    Katrs darīs to, kas būs nepieciešams. Skaidrs?

—    Skaidrs, šef, skaidrs. Ja tev nav iebildumu, es šovakar satikšos ar vienu puisi no vietējās pārvaldes, viņš ir gatavs ar mums sadarboties. Sarunājām kopā paēst vakariņas, bet man vēl ir pusstunda brīva laika. Varbūt mēs varētu paspēt iedzert pa glāzītei.

—    Ar lielāko prieku, — atsaucās Sofija.

—    I^abi, — teica Marko. — Es tikai ātri ieiešu dušā un tūlīt kāpšu lejā. Kādi tev šovakar plāni, doktore?

—    Nekādi. Ja gribi, varam kopā pavakariņot.

—    Labi, maksāju cs, bet tu gādāsi, lai man pāriet draņķīgais noskaņojums.

—    Nē, es gan maksāšu, gan uzlabošu tavu garastāvokli.

—    Sarunāts.

* * *

Sofija uz Turīnu nebija paņēmusi līdzi itin neko, kas būtu piemērots vakaram tik svarīgu personu sabiedrībā. Tāpēc viņa aizsteidzās uz Armani veikalu un iegādājās melnu zīda kostīmu.

Armani stils viņai bija paticis vienmēr — valdzināja modelētāja radīto tērpu vienkāršība un tas, ka nepieradinātas brīvības vēsma bija samanāma pat vislietišķākajos tērpos. No veikala Romas ielā Sofija izgāja, nesdama divus maisiņus: viņa bija nopirkusi nc tikai melno kostīmu sev, bet arī kaklasaiti Marko.

—    Tu būsi visskaistākā, — apgalvoja Džuzepe.

—    Noteikti, — pievienojās Marko.

—   Vai tik man nevajadzētu dibināt fanklubu? Divi biedri jau ir nodrošināti, — atsmēja Sofija.

Pie kardināla namdurvīm viņus sagaidīja tēvs īvs. Viņš nebija tērpies kā priesteris — nebija pat kolārkrckla. Šoreiz garīdznieks bija ģērbies naksnīgi zilā uzvalkā, ko papildināja tieši tāda Armani kaklasaite, kādu Sofija tikko bija uzdāvinājusi Marko.

—    Doktore… Valoni kungs… Nāciet, Viņa Eminence priecāsies jūs redzēt.

Marko paslepus uzmeta greizu skatienu savas kaklasaites dvīņu māsai, un priesteris, to manot, pasmaidīja.

—    Jūs protat izvēlēties kaklasaites, Valoni kungs.

—    Patiesībā ar labu gaumi ir apveltīta doktore Galloni, jo šo man uzdāvināja tieši viņa.

—    Tā jau cs domāju! — smiedamies atsaucās tēvs īvs.

Viņi devās apsveicināties ar kardinālu, un tas viņus iepazīstināja ar monsinjoru Obrī, kalsnu gara auguma francūzi. Šis elegantais, aptuveni piecdesmit gadu vecais vīrietis neapšaubāmi izskatījās pēc izcila un pieredzējuša diplomāta, un tieši tāds viņš arī bija.

Monsinjors tūdaļ ņēmās izvaicāt Marko un Sofiju par katedrāles ugunsgrēku lietas izmeklēšanas gaitu. Viņi runājās vairākas minūtes, kad piepeši manīja, ka visu skatieni pievēršas durvīm.

Pa tām tikko bija ienākuši kardināls Vizjē un Umberto D'Alakva. Turīnas kardināls un monsinjors Obrī steigšus atvainojās, pameta Sofiju un Marko un traucās pretī atnācējiem.

Sofija juta, kā sirds piepeši sitas nevaldāmi strauji. Viņa nebija domājusi, ka vēl kādreiz sastaps D'Alakvu, un vēl jo mazāk bija cerējusi viņu ieraudzīt jau šai vakarā. Vai viņš atkal būs vēsi pieklājīgs un vienaldzīgs?

—    Sofij, tu nosarki.

—    Tiešām? Viņa ierašanās man ir pārsteigums.

—    Manuprāt, D'Alakvas klātbūtne šeit ir visnotaļ loģiska.

—    Tas man neienāca prātā.

—   Viņš taču ir viens no lielākajiem Baznīcas ziedotājiem, Vatikāna uzticības persona. Liela daļa Vatikāna finanšu straumes plūst tieši caur viņa rokām. Un vai tad neatceries: Minerva noskaidroja, ka tieši viņš apmaksā ari šīs zinātnieku komisijas darbu.

—    Tev taisnība, laikam biju aizmirsusi.

—    Nomierinies, tu izskaties lieliski. Ja D'Alakvu vispār kaut nedaudz interesē sievietes, tu viņu neatstāsi vienaldzīgu.

—   Tu taču zini, ka nav nekādu ziņu par viņa attiecībām. Viņš ir dīvainis.

—    Labi, tas nozīmē, ka viņš gaidījis dienu, kad iepazīsies ar tevi.

Šī saruna bija jāpārtrauc, jo abiem tuvojās tēvs īvs pilsētas mēra un divu pusmūža kungu sabiedrībā.

—   Vēlos jūs iepazīstināt ar doktori Galloni un doktoru Valoni, Mākslas un kultūras pieminekļu aizsardzības nodaļa direktoru. Mēra kungs, doktors Bolārs un doktors Kastilja…

Aizsākās dedzīga saruna par svēto līķautu, taču Sofija tajā piedalījās ar pūlēm. Domas traucās citur.

Viņa nodrebēja, kad blakus negaidīti nostājās Umberto D'Alakva un kardināls Vizjē. Drīz vien pēc tradicionālajām pieklājības frāzēm D'Alakva saņēma viņu aiz elkoņa un visiem par lielu izbrīnu aizvadīja projām no pārējo runātāju pulciņa.

—    Kā veicas izmeklēšana?

—    Nevarētu teikt, ka esam tālu tikuši. Taču tas ir tikai laika jautājums.

—    Necerēju jūs šeit sastapt.

—    Mūs ielūdza kardināls. Viņš zināja, ka gribam iepazīties ar zinātniskās komisijas locekļiem. Ļoti ceru, ka pagūsim ar viņiem apspriesties, iekams viņi pametīs Turīnu.

—    Tātad jūs Turīnā ieradāties tikai, lai piedalītos šajā pieņemšanā.

—    Nē, ne gluži.

—    Katrā ziņā es priecājos jūs redzēt. Cik ilgi šeit paliksiet?

—    Dažas dienas. Varbūt četras piecas, varbūt ilgāk.

—    Sofij!

Kāda vīrieša skanīgā balss iztraucēja abu divvientulību. Sofija atplauka smaidā, ieraudzījusi, ka šurp steidzas viens no viņas vecajiem universitātes profesoriem — viduslaiku mākslas speciālists, izcils pasniedzējs, neskaitāmu grāmatu autors, Eiropas akadēmiskās pasaules spīdeklis.

—    Mana labākā studente! Kā cs priecājos jūs satikt! Ar ko jūs tagad nodarbojaties?

—    Profesor Bonomi! Kāds prieks jūs redzēt!

—    Umberto, nezināju, ka tu pazīsti Sofiju. Lai gan tas mani nepārsteidz. Viņa ir viena no labākajām mākslas ekspertēm Itālijā. Žēl, ka viņa nevēlas pievērsties akadēmiskai karjerai. Es viņai piedāvāju kļūt par manu asistenti, taču viņa manu lūgšanos neuzklausīja.

—    Profesor, nu ko jūs!

—   Jā, jā, tik gudras un apdāvinātas audzēknes kā jūs, Sofij, man nekad nav bijis!

—   Arī es zinu, ka doktore Galloni ir izcila profesionāle, — piekrita D'Alakva.

—    Profesionāla un talantīga, Umberto, apveltīta ar asu un analītisku prātu. Atvainojiet manu uzbāzību, taču kā jūs šeit gadījāties, Sofij?

Sofija apmulsa. Viņai nebija nekādas vēlēšanās sniegt vecajam profesoram paskaidrojumus, taču jautājumu nevarēja atstāt neatbildētu.

—    Es strādāju Mākslas un kultūras pieminekļu aizsardzības nodaļā un Turīnā esmu darba darīšanās.

—   Ak tā! Mākslas nodaļa. Nekad nebūtu domājis, ka varat nodarboties ar noziegumu izmeklēšanu.

—   Es jau galvenokārt veicu darba zinātnisko daļu, tāpēc par īstu izmeklētāju mani nemaz nevar uzskatīt.

—    Nāciet, Sofij, es gribētu jūs iepazīstināt ar dažiem kolēģiem. Jums viņi patiks.

Taču D'Alakva pasteidzās satvert Sofiju aiz elkoņa, liedzot vecajam profesoram Bonomi aizvest viņu sev līdzi.

—   Atvaino, Gvido, taču es taisni gatavojos Sofiju iepazīstināt ar Viņa Eminenci.

—   Tad neko darīt… Umberto, vai tu rit iesi klausīties Pavaroti un ieradīsies uz vakariņām, ko es rīkoju par godu kardinālam Vizjē?

—    Jā, protams.

—    Kāpēc tu nevarētu paņemt līdzi arī Sofiju? Es ļoti priecātos, ja ierastos arī mana mīļā meitenīte. Sofij, ja jums rītvakar nav citu pienākumu…

—    Nu, es…

—    Ja doktore rītvakar ir brīva, es viņu ar vislielāko prieku pavadīšu. Taču tagad, Gvido, atvaino, mūs gaida kardināls… Vēlāk tiksimies.

D'Alakva kopā ar Sofiju devās pie pulciņa, kurā vislielāko uzmanību baudīja kardināls Vizjē. Eminence vērīgi un ieinteresēti nopētīja Sofiju — likās, tas viņu novērtē.

Sofijai radās iespaids, ka D'Alakvu un kardinālu saista cieša draudzība, šķita, abus vieno kāds neredzams pavediens. Pret Sofiju kardināls izturējās laipni, taču vienlaikus ledaini salti. Viņi labu brīdi runājās par mākslu, tad saruna pievērsās politikai un visbeidzot svētajam līķautam.

Marko vēroja, cik dabiski Sofija ir iekļāvusies šo vareno un ietekmīgo vīru pulkā. Pat vienmēr dzedrais kardināls smaidīja par viņas izteiktajām piezīmēm un ieinteresēti ieklausījās viņas viedoklī.

Jā, Sofija patiešām bija ne tikai gudra, bet arī ļoti skaista, un pat rafinēts Romas kardināls nespēja palikt vienaldzīgs šī daiļuma priekšā.

Bija jau pāri deviņiem, kad viesi pamazām sāka izklīst. D'Alakva gatavojās viesību namu pamest kardināla Vizjē, doktora Bolāra un divu citu zinātnieku sabiedrībā.

Pirms promiešanas viņš vēlreiz pienāca pie Sofijas, kura patlaban tērzēja ar Marko un veco profesoru Gvido Bonomi.

—    Arlabunakti, doktore, Gvido, Valoni kungs…

—    Umberto, ceru, ka rītvakar sastapšu tevi kopā ar doktori.

Sofija atkal negribot pietvīka.

—    Bez šaubām. Doktore Galloni, es jums piezvanīšu. Līdz rītam!

Arī Sofija un Marko drīz vien atvadījās no kardināla un tēva īva.

—    Vai labi pavadījāt laiku? — apvaicājās mājas saimnieks.

—    Jā, liels paldies, Eminence, — atbildēja Marko.

—    Vai jums izdevās sarunāt tikšanos ar kādu no zinātniskās komisijas locekļiem? — painteresējās tēvs īvs.

—    Jā, rīt mūs pieņems doktors Bolārs.

—    īv, tu taču varētu Valoni kungu un doktori Galloni uzaicināt vakariņās?

—   Ar lielāko prieku. Ja jums nav iebildumu un varat mirkli pagaidīt, cs tūdaļ rezervēšu mums galdiņu Vecchict Lanterna. Esat ar mieru?

—    Tēvs, neapgrūtiniet sevi…

—   Tas nav nekāds apgrūtinājums, Valoni kungs. Vai varbūt nevēlaties vakariņot kopā ar mani tās kaklasaites dēļ…

* * *

Pulkstenis rādīja dažas minūtes pēc pusnakts, kad tēvs īvs viņus izlaida pie viesnīcas durvīm. Vakars bija aizritējis patīkami un jautri. Viņi bija daudz smējušies, tērzējuši par visdažādākajām tēmām un izbaudījuši lieliskus ēdienus, un tas nebija nekāds brīnums, jo galu galā Vecchia Lanternci bija viens no Turīnas dārgākajiem un izsmalcinātākajiem restorāniem.

—   Tik intensīva sabiedriskā dzīve mani nobeigs! — teica Marko, iedams uz viesnīcas bāru, lai pirms miega vēl apspriestos divatā ar Sofiju.

—    Bija taču jautri!

—   Tu esi princese, jūties savā elementā un mierīgi izklaidējies. Bet es esmu vecs karabinieris un visu vakaru strādāju.

—    Marko, tu esi kas vairāk par parastu karabinieri. ja esi aizmirsis, atgādināšu, ka tev ir vēsturnieka diploms un par mākslu tu mums esi iemācījis daudz vairāk, nekā esam apguvuši universitātes gados.

—    Nepārspīlē. Katrā ziņā vecais Bonomi tevi dievina.

—   Viņš bija izcils pasniedzējs, mākslas un vēstures pasaules zvaigzne, un pret mani vienmēr izturējās īpaši sirsnīgi.

—    Droši vien bija tevī slepus iemīlējies.

—    Ko tu runā! Tev jāzina, ka es biju paraugmeitene un vienmēr saņēmu tikai visaugstākās atzīmes.

—    Un ko jaunu tu man vari pastāstīt par D'Alakvu?

—    Ko lai cs stāstu? Viņi ar tēvu īvu ir mazliet līdzīgi: gudri, nevainojami perfekti, laipni, izskatīgi un nepieejami.

—    Man gan neliekas, ka D'Alakva tev būtu nepieejams. Galu galā viņš nav priesteris.

—   Nav gan, tomēr viņam piemīt kas tāds, kas rada iespaidu, it kā viņš nebūtu piederīgs laicīgajai pasaulei, it kā stāvētu mums visiem pāri un lemtu mūsu likteņus… Nezinu, tā ir dīvaina sajūta, nepratīšu tev izskaidrot.

—    Izskatījās, ka tava sabiedrība viņam patīk.

—    Pret mani viņš izturas tāpat kā pret citiem. Man patiktu apgalvot pretējo, es gribētu teikt, ka šis vīrietis izrāda interesi par mani, taču tā nav. Marko, es negribu sevi mānīt. Es taču neesmu maza meitene, es jūtu, ja kādam vīrietim patīku.

—    Ko viņš tev teica?

—    Divatā mēs bijām tikai īsu brīdi, un viņš apvaicājās, cik tālu esam tikuši ar izmeklēšanu. Es, protams, neteicu, kāpēc esam te ieradušies, ieminējos tikai, ka gribam iepazīties ar zinātnieku komisiju, kas nodarbojas ar Sindoni.

—    Kāds iespaids tev radās par Bolām?

—    Interesanti, ka ari viņš ir piederīgs tam pašam D'Alakvas un tēva īva vīriešu tipam. Tagad mēs zinām, ka viņi ir pazīstami. Bet to jau varēja paredzēt.

—    Zini, arī man viņi šķiet savādi cilvēki. Arī cs īsti nepratīšu viņu dīvainumu definēt, taču dīvaini viņi ir. Viņiem visiem trim piemīt īpašs valdonīgums, ko pastiprina nevainojamā fiziskā stāja, lieliskais izskats, elegance, pašpārliecinātība. Viņi ir pieraduši pavēlēt, pieraduši, ka viņiem paklausa. Tavs runātīgais draugs profesors Bonomi man pastāstīja, ka Bolārs interesējoties tikai un vienīgi par zinātni, tāpēc visu mūžu esot palicis neprecējies.

—    Mani pārsteidz viņa dievināšanas pilnā attieksme pret Sindoni. Viņš taču ir zinātnieks un zina, ka pārbaudes ar radioaktīvo oglekli ir apliecinājušas, ka līķauts tapis viduslaikos.

—    Jā, arī cs par to brīnos. Redzēsim, ko izdosies izdibināt rītdienas tikšanās laikā. Es gribu, lai tu mani pavadi. Un pastāsti, kas tās par vakariņām rītvakar Bonomi mājās!

—    Bonomi uzstājīgi pieprasīja, lai D'Alakva mani aizved uz operu un pēc tam uz viņa mājām, kur notiks vakariņas par godu kardinālam Vizjē. D'Alakva bija spiests piekrist. Taču cs nezinu, vai man iet vai tomēr labāk nc.

—   Tev noteikti jāiet un uzmanīgi jāspicē ausis. Tas ir tavs dienesta pienākums. Visiem tiem cienījamajiem un varenajiem vīriem skapī ir noglabāts pa skeletam, un gan jau kāds no viņiem zina arī kaut ko, kas saistīts ar notikumiem katedrālē.

—    Marko, lūdzu, nevajag! Tas taču ir absurds — iedomāties, ka šie cilvēki varētu būt saistīti ar ugunsgrēkiem, ar bezmēļiem…

—    Nē, tas nav absurds. Šobrīd ar tevi runā pieredzējis karabinieris. Es varenajiem neuzticos. Lai nonāktu sabiedrības hierarhijā tik augstu, viņiem ilgi ir nācies bradāt pa mēsliem un citu cilvēku dzīvēm. Varu tev atgādināt, ka ikreiz, kad atmaskojam kādu mākslas darbu zagļu bandu, izrādās, ka aiz tās stāv bagāts pasūtītājs — kāds ekscentrisks miljonārs, kurš iedomājies, ka šedevri, kas rotā visiem pieejamus muzejus, daudz labāk izskatītos viņa privātajā galerijā.

Tu esi labā pasaku princese, — Marko turpināja, — bet viņi ir alkatīgas haizivis, kas saplosa visu, kas gadās ceļā. Neaizmirsti to rītvakar, kad sēdēsi operas ložā un piedalīsies Bonomi rīkotajās vakariņās. Viņu izsmalcinātās manieres, pārgudrās sarunas, greznība, kas rotā ikvienu viņu dzīves fasādi, ir tikai ārējs šķitums, nekas vairāk. Trastēveres kabatzagļiem es uzdcos vairāk nekā šiem smalkajiem, ietekmīgajiem kungiem, tici man.

—    Man atkal vajadzēs pirkt jaunas drēbes…

—    Kad atgriezīsimies Romā, lūgšu, lai tev izmaksā kompensāciju par visiem tēriņiem, kas radušies šīs izmeklēšanas dēļ. Tikai, mīļā princese, neej atkal uz Armani veikalu, citādi no tavas algas nekas pāri nepaliks.

—    Centīšos, tomēr neko nesolu.

27

Līgava aizkustināta pieņēma neskaitāmo radinieku apsveikumus. Viesību zāle bija pārpildīta — lielisks aizsegs, nodomāja Adaijs.

Bakalbasi brāļameitas kāzas bija labs iegansts, lai Berlīnē sapulcētu lielāko daļu Kopienas locekļu, nepiesaistot nevēlamu interesi.

Adaijs uz Vāciju bija atceļojis kopā ar Bakalbasi, vienu no astoņiem Kopienas slepenajiem bīskapiem, kuru plašāka sabiedrība pazina kā veiksmīgu Urfas uzņēmēju.

Tagad Adaijs un Bakalbasi kopā ar septiņiem Vācijas kopienas vadoņiem un septiņiem Itālijas kopienas vadoņiem devās uz nomaļāku zāles nostūri, kur visi aizdedzināja garus cigārus. Viens no Bakalbasi jaunajiem radiniekiem palika modri uzmanām apkārtni, lai nevienam neļautu tuvoties un iztraucēt svarīgos vīrus.

Adaijs pacietīgi uzklausīja ziņojumus par Kopienas locekļu dzīvi šajās saltajās barbaru zemēs.

— Pavisam drīz no cietuma atbrīvos Mendibu. Cietuma direktors vairākas reizes pa tālruni ir sarunājies ar Mākslas un kultūras pieminekļu aizsardzības nodaļas šefu. Pirms pāris dienām viena no sociālajām darbiniecēm žēlojās cietuma direktoram, ka viņai liekoties nepieņemami spēlēt teātri nelaimīga ieslodzītā priekšā. Viņa jau pirms laba laika esot ierosinājusi pārcelt Mendibu uz kādu specializētu ārstniecības iestādi, jo esot pārliecināta, ka puisis nesaprotot nc vārda no tā, ko viņam saka. Tieši tāpēc esot apkaunojoši izspēlēt iepriekš iestudētas ainiņas, runājot par pirmstermiņa atbrīvošanu, tādējādi cenšoties pārliecināties, ka ieslodzītais tomēr visu saprot. Sieviete ari strikti paziņoja, ka vairs nekad tamlīdzīgās teātra izrādēs nepiedalīšoties.

—    Kas ir mūsu kontaktpersona cietumā? — Adaijs jautāja vīrietim, kurš tikko bija stāstījis par notikumiem Turīnā.

—    Mana svaine. Viņa ir apkopēja. Jau daudzus gadus uzkopj administrācijas telpas un daļu cietuma. Viņa apgalvo, ka ar viņas klātbūtni visi esot tā apraduši, ka nepievēršot viņai nekādu uzmanību. Direktora kabinetu viņa parasti tīra no rītiem un, kad ierodas kabineta saimnieks, darbu vēl nav pabeigusi. Un direktors vienmēr ļauj viņai turpināt darbu, bet pats mierīgi runā pa telefonu vai apspriežas ar padotajiem. Viņai uzticas. Galu galā kurš tad turēs aizdomās sirmu sievieti, kas staigā apkārt ar spaini un grīdaslupatu.

—   Vai mums būs iespējams konkrēti uzzināt Mendiba atbrīvošanas dienu?

—    Jā, — skanēja atbilde.

—    Kā tieši? — taujāja Adaijs.

—    Ieslodzīto atbrīvošanas pavēles direktors parasti saņem pa faksu agri no rīta. Mana svaine var pagūt faksus izlasīt pirmā. Viņa zinās, ka jāgaida rīkojums par Mendiba nosacītu pirmstermiņa atbrīvošanu, tāpēc būs īpaši vērīga un zvanīs man, tikko pavēle būs pienākusi. Es pat viņai nopirku mobilo telefonu, lai zvanu mēs saņemtu nekavējoties.

—    Uz ko vēl mēs cietumā varam paļauties?

—    Uz diviem brāļiem, kas notiesāti par slepkavību. Viens no viņiem agrāk strādāja par Turīnas reģionālās domes deputāta šoferi, bet otram piederēja dārzeņu veikals. Kādu nakti diskotēkā apdzērusics kompānija uzmācās viņu meitenēm. Puiši izrādījās veiklāki, un viens no uzmācīgajiem tipiem nomira no naža dūriena. Bet vispār viņi ir krietni cilvēki, uzticami.

—    Lai Dievs viņiem piedod! Vai viņi ir piederīgi mūsu Kopienai?

—    Nē, taču viens no viņu radiniekiem gan. Viņš ar puišiem jau aprunājās un jautāja, vai viņi varētu… nu, vai viņi…

Runātājs mulsa, juzdams Adaija urbīgo skatienu.

—    Un ko viņi atbildēja?

—   Viss atkarīgs no naudas. Ja nodosim viņu piederīgajiem miljonu eiro, viņi to izdarīs.

—    Kā viņi saņems zīmi?

—   Viņus apciemos radinieks un pavēstīs, ka nauda ir samaksāta, un tāpat pateiks, kad viņiem jārīkojas… kad jādara tas, ko tu pavēlēji…

—    Rīt saņemsi naudu. Tomēr sagatavosimies ari iespējai, ka Mendibs no cietuma varētu izkļūt dzīvs.

Nu ierunājās jauns, elegants vīrietis kuplām ūsām.

—    Ja tā notiks, viņš mēģinās sazināties ar mūsu cilvēkiem, izmantojot tradicionālos paņēmienus.

—    Paskaidro sīkāk.

—   Viņš dosies uz Karrāras parku deviņos no rīta un pastaigāsies tai parka daļā, gar kuru stiepjas Apija Klaudija bulvāris. Pa šo ceļu ik dienas tai stundā iet mans brālēns Arslans, viņš pavada uz skolu savas meitas. Jau gadiem ilgi mūsu Kopienas brāļi zina, ka visi, kam gadījušies sarežģījumi, ja vien ir droši, ka netiek izsekoti, var ierasties šai vietā, sagaidīt Arslanu un nomest tam pie kājām zīmīti, kurā rakstīts, kā viņus vēlāk iespējams sastapt. Arī visiem taviem cilvēkiem, ko tu nosūti uz Turīnu, mēs liekam iegaumēt šo paņēmienu.

Ja tikšanās tomēr nenotiek, — vīrietis turpināja, — grūtībās nonākušais brālis saprot, ka palīgam kāda nopietna iemesla dēļ nav bijis iespējams ierasties, un viņš izmanto otru iespēju. Tad nu brālim jāiet uz augļu veikalu Accademia Albertina ielā un jānopērk āboli. Maksājot par pirkumu, viņš pasniedz lapiņu ar tikšanās laiku un vietu. Augļu tirgotājs ir mūsu Kopienas loceklis un tūdaļ sazinās ar mums. Savukārt trešā iespēja…

—    Ceru, ka līdz trešajai iespējai nenonāks. Ja Mendibs no cietuma iznāks dzīvs, viņš nedrīkst tik tālāk par to Karrāras parku. Vai jums skaidrs? Mēs visi esam briesmās. Mendibu izsekos karabinieri, pieredzējuši cilvēki. Mums jāatrod kāds, kas spētu nodarīt visu, kas darāms, un veikli pazust bez pēdām. Tas nebūs viegli, taču mēs nedrīkstam pieļaut, ka Mendibs satiekas ar kādu no mūsējiem. Vai sapratāt?

Vīrieši satraukti pamāja. Tad ierunājās visvecākais no viņiem.

—    Esmu Mendiba vectēva brālis.

—    Man ļoti žēl.

—    Zinu, ka tu tā rīkojies, lai izglābtu mūs visus. Bet vai tiešām nav nevienas iespējas, kā puisi droši izvest no Turīnas?

—    Kā gan tas būtu iespējams? Viņi izsekos katru Mendiba soli, fotografēs un reģistrēs katru, kam Mendibs tuvosies vai kas tuvosies viņam. Ikviens no šiem cilvēkiem vēlāk tiks pratināts. Mūsu Kopiena var sagrūt kā kāršu namiņš. Arī mani māc sāpes, taču mēs nevaram pieļaut, ka Mendibs pazudina mūs visus. Esam pretojušies divtūkstoš gadu, daudzi no mūsu priekštečiem ir ziedojuši dzīvību, mēli, īpašumus, tuviniekus. Mēs nedrīkstam nodot viņus, nedrīkstam nodot sevi. Man ļoti žēl.

—    Saprotu. Vai tu atļausi man pašam nogalināt Mendibu, ja viņš no cietuma iznāks dzīvs?

—   Tev? Tu esi godājams mūsu Kopienas sirmgalvis, turklāt Mendiba radinieks.

—    Esmu palicis viens. Mana sieva un abas meitas pirms trim gadiem gāja bojā autoavārijā. Te man neviena tuvinieka vairs nav. Gribēju atgriezties Urfa un atlikušās mūža dienas pavadīt kopā ar attālākiem radiem. Man drīz apritēs astoņdesmit gadu, esmu piedzīvojis visu, ko Dievs ir gribējis, lai piedzīvoju. Viņš man piedos, ja es būšu tas, kurš laupīs Mendibam dzīvību, un pēc tam nogalināšu arī pats sevi. Tas būs visdrošāk un visvienkāršāk.

—    Tu gribi laupīt dzīvību arī sev?

—    Jā, Adaij, tā cs darīšu. Kad Mendibs ieradīsies Karrāras parkā, es viņu tur jau gaidīšu. Tad pieiešu viņam klāt. Mendibam neradīsies nekādas aizdomas, es taču esmu viņa radinieks. Bet es apskaušu viņu, un šī apskāviena laikā mans duncis viņu nogalinās. Pēc tam šo pašu dunci es ietriekšu sev sirdī.

Visi satriekti klusēja.

—    Nezinu gan, vai tā ir laba doma, — lēnīgi novilka Adaijs. — Autopsijā taču noskaidros, kas tu esi.

—    Nē, manu identitāti viņi nenoskaidros. Jūs izrausiet man atlikušos zobus un nodedzināsiet pirkstu spilventiņus. Policijai es būšu nezināmais no nekurienes.

—    Tu tiešām spēsi to izdarīt?

—    Esmu noguris dzīvot. Ļaujiet, lai šis ir mans pēdējais darbs Kopienas labā. Pēdējais un vissāpīgākais. Taču es varēšu mirt apzinādamies, ka glābju mūsu Kopienu. Vai Dievs man to piedos?

—    Dievs zina, kāpēc tā rīkojamies.

—    Labi, tātad sagatavojiet mani nāvei un dodiet ziņu, kad Mendibs iznāks no cietuma.

—   Tā mēs darīsim, taču, ja tu mūs nodosi, cietīs tavi piederīgie Urfa.

—    Nepazemo manu cieņu un manu godīgo vārdu ar tik riebīgiem draudiem. Vai esi aizmirsis, kas esmu cs un kas bijuši mani senči?

Adaijs nodūra galvu, tā likdams saprast, ka piekrīt vecā vīra teiktajam. Tad apjautājās, kādas ziņas saņemtas no Turguta.

Atbildēja kāds drukns īsa auguma vīrs, kurš izskatījās pēc krāvēja, lai gan strādāja Ēģiptes muzejā.

—    Erančcsko Turguts ir nobijies. Karabinieri no Mākslas nodaļas viņu ir pratinājuši vairākas reizes, turklāt viņam šķiet, ka ar īpašām aizdomām viņu uzlūko tēvs īvs, kardināla sekretārs.

—    Kas mums zināms par šo priesteri?

—   Viņš ir francūzis, viņam ir ietekmīgi atbalstītāji Vatikānā, un drīzumā viņš tiks iecelts par Turīnas palīgbīskapu.

—   Vai šis tēvs īvs varētu būt viens no viņiem?

—    Jā, ļoti iespējams. Viņam piemīt visas raksturīgās īpašības. Katrā ziņā viņš nav tipisks priesteris. Nācis no aristokrātu ģimenes, guvis lielisku akadēmisko izglītību, runā daudzās valodās, nodarbojas ar sportu… turklāt stingri ievēro celibātu. Un kā zināt, viņi šķīstības zvērestu nekad nepārkāpj. Tēvs īvs piedevām ir kardināla Vizjē un monsinjora Obrī aizbilstamais.

—    Bet par šiem diviem mēs droši zinām, ka tie ir piederīgi viņiem.

—   Jā, nav nekādu šaubu. Viņi ir veikli pratuši iefiltrēties Vatikānā un spējuši ieņemt augstus amatus Kūrijā. Es nebrīnīšos, ja kādu dienu viens no viņiem tiks ievēlēts par pāvestu. Tā gan būtu smalka likteņa ironija.

—   Turgutam Urfa dzīvo brālēna dēls, apķērīgs puisis vārdā Ismets. Teikšu, lai viņš pārceļas dzīvot uz Turīnu pie tēvoča.

—    Kardināls ir labsirdīgs. Domāju, ka viņš Turgutam atļaus pieņemt pie sevis radinieku.

—    Ismets ir veikls un acīgs, un viņa tēvs lūdza, lai parūpējos par puikas nākotni. Došu viņam uzdevumu apmesties pie Turguta un gatavoties kļūt par tā aizstājēju, kad pienāks laiks. Ismetam jāpacenšas apprecēties ar kādu itālieti, jo tikai tā viņš varēs sekot tēvoča pēdās un kļūt par katedrāles sargu un apkopēju. Puikas pienākums būs arī novērot tēvu īvu un tikt skaidrībā, vai viņš tiešām ir viens no viņiem.

—    Domāju, ka ir. Vismaz es par to nešaubos.

—    Nekas, Ismets tavu pārliecību apstiprinās. Vai mūsu pazemes eja vēl nav atklāta?

—    Nē. Pirms divām dienām tas Mākslas nodaļas direktors kopā ar dažiem karavīriem apmeklēja Turīnas pazemi. Viņa drūmā seja, iznākot virszemē, bija pietiekami daiļrunīga. Nē, tunelis joprojām nav atklāts.

Vīri turpināja apspriesties un malkot rakiju līdz vēlai naktij, kad jaunais pāris atvadījās no radiniekiem. Vienīgi Adaijs šim stiprajam dzērienam pat nepieskārās. Bakalbasi un trīs citu vīru pavadīts, viņš devās uz drošām naktsmājām pie kāda no Kopienas locekļiem.

Nākamajā dienā bija ieplānots viņa brauciens uz Turīnu. Vismaz tā viņš bija teicis citiem. Taču tagad Adaijs sprieda, ka labāk būtu atgriezties Urta. Galu galā ikviens jau zināja, kā rīkoties, instrukcijas bija precīzas un nepārprotamas. Mendibam bija jāmirst, lai glābtu Kopienu.

Atlikušo nakts daļu Adaijs pavadīja lūgdamies. Atkārtodams lūgšanas vēl un vēlreiz, viņš meklēja Dievu, taču zināja, ka Dievs viņā neklausās, — nekad mūžā viņš nebija jutis Dieva klātbūtni, Dievs ne reizi nebija atbildējis viņa lūgsnām, ne reizi nebija devis kādu zīmi. Taču viņš, nelaimīgais vadonis, turpināja postīt savu un citu dzīves Dieva vārdā. Varbūt Dievs nemaz nepastāv? Varbūt viss ir tikai izdomājumi un meli? Reizēm Adaiju kārdināja nelabais un iedvesa viņam domas, ka Kopiena balstās tikai uz mītiem un sadomātām leģendām, ka itin nekas no tā, ko viņam bērnībā mācījuši, nav patiesība.

Taču atkāpties un kaut ko mainīt bija par vēlu. Viņa dzīves gaitu jau sen bija izlēmuši citi, un tai bija tikai viens mērķis: atņemt viņiem Jēzus līķautu, atgūt mūžseno Kopienas īpašumu. Adaijs zināja, ka viņi pretosies, liks šķēršļus tāpat, kā to darījuši jau daudzus gadsimtus, kopš nolaupīja svēto linaudekla gabalu. Nekas, Kopiena savu svētumu atgūs, un to panāks tieši viņš, Adaijs.

28

D'Aiakva uz viesnīcu atsūtīja automašīnu ar šoferi, bet pie opcrnama durvīm Sofiju sagaidīja teātra direktora vietnieks, kuram bija dots uzdevums pavadīt Sofiju līdz D'Alakvas ložai.

Ienākusi ložā, Sofija neprata apslēpt izbrīnu par šeit sapulcējušos publiku. Te bija gan kardināls Vizjē, gan doktors Bolārs, kāds Anjelli ģimenes pārstāvis ar sievu, Turīnas mērs, kuru ari pavadīja laulātā draudzene, divi baņķieri un vēl daži ievērojami vīri, kuru sejas Sofijai nebija svešas.

D'Alakva piecēlās un sirsnīgi paspieda Sofijas roku. Kardināls Vizjē viņu sveicināja ar vieglu smaidu.

Ix)žas saimnieks ierādīja Sofijai vietu līdzās mēram un doktoram Bolāram, bet pats sēdēja blakus kardinālam. Sofija juta, ka visi ložā sēdošie vīrieši nebeidz vien viņu paslepus pētīt, pat kardināls, Bolārs un D'Alakva palaikam uzmeta viņai skatienu. Sofija apzinājās, ka šovakar izskatās īpaši pievilcīga, — galu galā viņa bija ieguldījusi lielas pūles, lai spētu radīt vajadzīgo iespaidu.

Pēcpusdienā viņa labu laika sprīdi bija pavadījusi frizētavā un bija arī atgriezusies Armani veikalā. Šoreiz viņa izvēlējās sarkanu bikšu kostīmu — šo krāsu izcilais dizaineris izmantoja ārkārtīgi reti.

Jā, šovakar Sofija izskatījās burvīga, izaicinoša, satriecoša — vismaz tā vienbalsīgi bija apgalvojuši Marko un Džuzepe. Žaketes kakla izgriezums bija visai pārdrošs, un mēra kunga skatiens gluži neviļus tiecās šai virzienā.

Marko bija nobrīnījies, kāpēc D'Alakva pats nav ieradies pakaļ Sofijai, bet tikai atsūtījis šoferi. Taču Sofija saprata, ko D'Alakva ar šo žestu vēlējies pateikt: viņam par sievieti nav nekādas personīgas intereses, viņa būs tikai viena no daudziem viesiem.

Šis vīrietis apdomīgi būvēja žogu, kas droši norobežotu viņu no Sofijas, — darīja to taktiski, taču nepārprotami.

Starpbrīdī visi devās uz D'Alakvas privāto kabinetu, kur tika pasniegts šampanietis un kanapē maizītes. Sofija gan no uzkodām atturējās, negribēdama sabojāt perfekti uzklāto grimu.

—   Vai izrāde jums patīk, doktore? — kardināls Vizjē uzdeva jautājumu un pievērsa viņai caururbjošu skatienu.

—    Jā, Eminence. Pavaroti šovakar ir brīnišķīgs.

—    Tiešām, kaut arī Rūdolfs "Bohēmā" nav viņa spožākā loma.

Kabinetā ienāca arī Gvido Bonomi un draudzīgi sveicināja D'Alakvas viesus.

—    Sofij, jūs esat tik skaista! Jūsu skaistums mani ikreiz pārsteidz. Brīnos arī šobrīd, lai gan vakar jūs redzēju. Tāpat notika arī tolaik, kad bijāt mana studente. Nekas nav mainījies. Man jau ir vesels saraksts nepacietīgu draugu, kuri izteikuši vēlmi ar jums iepazīties, un es varētu nosaukt arī virkni greizsirdīgu sievu, kuras paguva ievērot, ka viru teātra binoklīši jums ir pievērsti biežāk nekā Pavaroti. Jūs esat viena no tām sievietēm, kuru klātbūtne citas padara nervozas.

Sofija nosarka. Bonomi komplimenti izklausījās pārspīlēti un nevietā. Viņš izturējās pārlieku frivoli, un tas bija kaitinoši. Sofija pievērsa profesoram niknu un nopietnu skatienu, un par laimi Bonomi saprata, ko viņam vēlas teikt šīs dusmās mirdzošās zaļās acis.

—    labi, gaidīšu jūs pie sevis vakariņās. Eminence, doktore, mēra kungs… — Un Bonomi aizsteidzās.

D'Alakva bija pamanījis, cik nelāgi jūtas Sofija, un tuvojās viņai.

—   Tāds nu Gvido ir, tāds viņš bijis vienmēr. Abrinojams zinātnieks, izcils medievists, taču viņa raksturs un manieres ir, kā lai to pasaka, mazliet pārspīlētas. Neņemiet ļaunā.

—    Es neapvainojos uz viņu. Niknojos pati uz sevi. Jautāju sev, ko es šeit vispār meklēju. Šī nav man piemērota vieta. Ja jums nav iebildumu, pēc izrādes cs atgriezīšos viesnīcā.

—   Nē, neejiet prom. Palieciet un piedodiet savam vecajam profesoram, kurš neprot jums citādi izrādīt savu apbrīnu.

—   Man Joti žēl, tomēr uzskatu, ka būs labāk, ja iešu prom. Ko gan es darīšu Bonomi mājās, esmu tikai viņa bijusī studente, nekas vairāk. Man nevajadzēja pieņemt viņa ielūgumu, nevajadzēja nākt uz šo izrādi un aizņemt vietu jūsu ložā — starp jūsu īstajiem viesiem, starp jūsu draugiem. Faktiski cs neaicināta esmu jums uztiepusi savu klātbūtni. Esmu šeit neiederīga. Lūdzu, atvainojiet, ka jūs apgrūtināju.

—    Jūs mani neapgrūtināt, tiešām ne.

Ieskanējās zvans, vēstot, ka tūlīt sāksies nākamais cēliens, un abi atgriezās ložā.

Sofija manīja, ka D'Alakva viņu palaikam nopietni uzlūko. Viņai gribējās bēgt no šīs smalkās sabiedrības, skriešiem mesties ārā no ložas, tomēr viņa savaldījās, pūlēdamās sev iestāstīt, ka nedrīkst kļūt vēl smieklīgāka, uzvedoties kā maza meitene. Viņa izturēs līdz izrādes beigām, pieklājīgi atvadīsies un gādās, lai viņas un D'Alakvas ceļi vairs nekad nekrustotos. Šim cilvēkam ar Sindoni nebija nekā kopīga, un, lai arī cik neuzticīgi Marko izturētos pret visiem šiem varenajiem ļaudīm, būtu smieklīgi iedomāties, ka viņi ir vainojami ugunsgrēkos vai laupīšanas mēģinājumos. Nē, Sofija šādām muļķīgām iedomām neticēja un pateiks to arī šefam.

Kad izrāde bija galā, skatītāji, piecēlušies kājās, aplaudēja Pavaroti. Sofija izmantoja šo brīdi, lai atvadītos no mēra, viņa sievas, baņķieriem un Anjelli pāra. Visbeidzot viņa tuvojās kardinālam Vizjē.

—   Arlabunakti, Eminence.

—    Jūs dodaties prom? -Jā.

Vizjē pārsteigts ar skatienu meklēja D'Alakvu, taču tas bija iegrimis aizrautīgā sarunā ar Bolāru un apsprieda Mimī lomas tēlotājas balss īpatnības.

—   Doktore, es priecātos, ja jūs paliktu kopā ar mums ari uz vakariņām, — apgalvoja kardināls.

—    Eminence, domāju, ka jūs labāk nekā citi spējat apjaust, cik nelāgi jūtos. Būs labāk, ja došos prom.

—    Labi, ja jau nav manos spēkos jūs pārliecināt… ceru jūs vēl kād reiz satikt. Jūsu spriedumi par jaunākajām arheoloģijas metodēm man šķita ļoti saistoši. Labprāt būtu ar jums padiskutējis. Zināt, iekams nebiju pilnībā veltījis sevi Baznīcai, es studēju arheoloģiju.

D'Alakva viņus pārtrauca.

—    Mašīnas mūs jau gaida…

—    Doktore nebrauks kopā ar mums, — pavēstīja Vizjē.

—    Man ļoti žēl. Es priecātos, ja jūs tomēr paliktu mūsu sabiedrībā. Taču, ja vēlaties doties prom, mans šoferis jūs aizvedīs līdz viesnīcai.

—    Paldies, nevajag. Viesnīca ir pavisam tuvu, un cs labprāt mazliet pastaigāšos.

—    Atvainojiet, doktore, — viņu pārtrauca kardināls, — taču vientulīga pastaiga tik vēlā stundā būtu pārdrošība. Turina nav īpaši droša pilsēta, un es justos mierīgāks, ja jūs uz viesnīcu tomēr dotos automašīnā.

Sofija nolēma piedāvājumu pieņemt, lai galīgi nesabojātu savu tēlu: tā tik vēl trūka, lai viņu uzskatītu par viegli aizkaitināmu būtni, kas plikas spītības dēļ no operas projām dodas kājām.

—    Labi, ja jūs tā vēlaties.

—    Nē, es tā nevēlos. Jūs esat spēcīga personība ar stingru un nopietnu vērtību sistēmu, neļaujiet nevienam to sagraut. Pieņemu, ka jums skaistums drīzāk ir smaga nasta, nevis priekšrocība, un nojaušu, ka nekad neesat to izmantojusi savās interesēs.

Kardināla vārdi nomierināja Sofiju. D'Alakva viņu pavadīja līdz mašīnai.

—    Doktore, priecājos, ka man bija iespēja jūs satikt.

—    Paldies.

—    Vai vēl kādu laiku uzkavēsieties Turīnā?

—    Jā, iespējams, ka te palikšu vēl divas nedēļas.

—    Es jums piezvanīšu. Varbūt jums atradīsies laiks kādu dienu kopā ar mani ieturēt vakariņas.

Sofija nezināja, ko atbildēt, un izdvesa tikai vārgu jā. D'Alakva aizdarīja mašīnas durvis un pavēlēja šoferim aizvest viņu uz viesnīcu.

Sofija pat nenojauta, ka pēc neilga brīža kardināls ar bargiem pārmetumiem uzbruks vecajam profesoram Bonomi.

—    Profesor Bonomi, jūs izrādījāt necieņu doktorei Galloni un vienlaikus visiem mums, kas bijām līdzās. Nav noliedzami jūsu nopelni Baznīcas labā, tāpat mēs visi augstu vērtējam jūsu darbu un uzskatām jūs par labāko viduslaiku sakrālās mākslas ekspertu, taču tas jums nedod tiesības izturēties kā neaudzinātam lauķim.

D'Alakva satriekts vēroja kardināla dusmu izpausmes.

—    Pol, es pat nenojautu, ka doktore uz tevi atstājusi tik spēcīgu iespaidu.

—    Bonomi uzvedība man likās nepieļaujama, viņš bija rupjš un muļķīgi aizvainoja doktori. Reizēm es nesaprotu, kā iespējams, ka Bonomi ir apveltīts ar tik lielu zinātnieka talantu, taču ir pilnīgi neaptēsts citās dzīves jomās. Bet doktore Galloni man šķiet spēcīgs, gudrs un izglītots cilvēks, sieviete, kurā es noteikti iemīlētos, ja nebūtu kardināls, ja nebūtu… ja nebūtu tas, kas esmu.

—    Mani izbrīna tava atklātība.

—    Umberto, tu tikpat labi kā es zini, cik smags pārbaudījums ir celibāts. Smags un nepieciešams. Es savu šķīstības zvērestu vienmēr esmu ievērojis, Dievs ir mans liecinieks, taču tas nenozīmē, ka, redzot skaistu un gudru sievieti, es neprastu viņu novērtēt. Es būtu liekulis, ja apgalvotu pretējo. Mums ir acis, un, līdzīgi kā apbrīnojam Bernīni skulptūras, Fīdija veidotos tēlus vai kāda etrusku kapakmens pamatīgumu, mēs varam apbrīnot ari dzīvu cilvēku pievilcību. Mēs nicīgi izturētos pret Dieva dāvanām, ja neprastu novērtēt doktores Galloni skaistumu un prātu. Es ceru, ka tu mēģināsi labot šī vakara nelāgo iespaidu.

—    Jā, uzaicināšu viņu vakariņās. Neko vairāk es nevaru.

—    Zinu. Neko vairāk mēs nevaram.

— Sofij…

Anna Himenesa tuvojās viesnīcas durvīm tai pašā brīdī, kad Sofija izkāpa no mašīnas.

—    Sasodīts! Jūs izskatāties satriecoši skaista. Vai bijāt kādās viesībās?

—    Es atgriežos no ļauna murga. Un kā klājas jums?

—   Nesūdzos. Viss notiek daudz lēnāk un grūtāk, nekā biju cerējusi, taču žēloties nevaru.

—   Tad labi.

—    Jūs jau pavakariņojāt?

—    Nē, domāju piezvanīt Marko uz viņa istabu. Mēģināšu viņu novilināt lejā uz kopīgām vakariņām tepat viesnīcas restorānā.

—   Varbūt drīkstu jums pievienoties?

—   Man nav iebildumu, bet nezinu, vai piekritīs arī mans šefs. Lūdzu, mirklīti pagaidiet.

Jau pēc brīža Sofija atgriezās no administratora letes, turēdama rokās vēstulīti.

—    Marko kopā ar Džuzepi viesojas pie Turīnas karabinieru komandanta.

—   Tātad vakariņosim divatā, es jūs ielūdzu.

—    Nē, ielūdzu es.

Pasūtījušas ēdienus un pudeli Baroto, abas pazagšus nopētīja viena otru.

—   Sofij, Sindones vēsturē ir kāda gaužām neskaidra epizode.

—   Tikai viena? Es teiktu, ka tā sastāv no vienām vienīgām neskaidrībām. Sindones parādīšanās Edesā, tās pazušana Konstantinopolē…

—   Es lasīju, ka Edesā bijusi ļoti plaša un spēcīga kristiešu kopiena, kuras ietekme bijusi tik liela, ka Edesas emīrs uzskatījis par labāku stāties pretī Bizantijas karaspēkam nekā pieprasīt, lai kristieši atdod līķautu.

—   Tā bija. Bizantieši svēto līķautu savā īpašumā ieguva 944. gadā, uzveikuši musulmaņus, kuri tolaik valdīja Edesā. Bizantijas imperators Romāns Lckapēns kāroja pēc Mandiliona, kā tolaik grieķi mēdza saukt līķautu. Viņš ticēja, ka šis auduma gabals nodrošinās viņam dievišķu aizsardzību, padarīs viņu neuzveicamu. Imperators sūtīja uz Edesu karaspēku, ko vadīja labākais no viņa ģenerāļiem. Edesas emīram tika piedāvāts darījums: ja viņš labprātīgi atdos līķautu, bizantiešu karaspēks atkāpsies no pilsētas, nenodarījis tai nekādu postu, turklāt emīrs saņemšot dāsnu atlīdzību un tikšot atbrīvoti divi simti musulmaņu gūstekņu. Taču Edesas kristiešu kopiena atteicās atdot Mandilionu emīram, un tas, kaut ari būdams musulmanis, baidījās, ka linaudekla gabals ir apveltīts ar maģisku spēku. Negribēdams izraisīt kristiešu dusmas, emīrs nolēma cīnīties. Karā uzvarēja bizantieši, un Mandilions tika nogādāts Konstantinopolē 944. gada 16. augustā. Bizantiskā liturģija šo dienu piemin joprojām. Vatikāna arhīvos glabājas arī tās homīlijas teksts, ko, saņemot svēto audeklu, teicis arhidiakons Grcgorijs.

Sofija ievilka elpu un turpināja: — Imperators svēto relikviju pavēlēja glabāt Blakernes Svētās Marijas baznīcā, kur ticīgie to godināja katru piektdienu. Taču no šis baznīcas līķauts pazuda, līdz atkal parādījās Francijā četrpadsmitajā gadsimtā.

—   Varbūt no Konstantinopoles to aizveda templieši? Daži autori apgalvo, ka Sindoni savā īpašumā ieguvuši tieši viņi.

—    Kā lai to zina… Bet templiešiem piedēvē visu iespējamo, viņus iztēlojas kā pārcilvēkus, kam pa spēkam pilnīgi viss. Var jau būt, ka Mandilions nokļuva pie viņiem. Bet varbūt ne… Krustneši it visur savā ceļā sēja nāvi un postu. Iespējams, Baldvins de Kurtenē, kurš kļuva par Konstantinopoles imperatoru, ieķīlāja šo relikviju templiešiem. Katrā ziņā līķauta pēdas pazūd tieši šai laikaposmā.

—   Viņš būtu varējis ieķīlāt Sindoni?

—   Tā ir viena no daudzām teorijām. Baldvinam vienmēr trūka naudas impērijas uzturēšanai, un viņš to nemitīgi diedelēja citiem Eiropas karaļiem un bagātākajiem senjoriem. Viņš pat izpārdeva daudzas relikvijas, ko krustneši bija atgādājuši no Svētās Zemes, — daļa šo dārgumu nonāca pie Baldvina tēvoča, Francijas karaļa Luija, kurš vēlāk tika pasludināts par svēto. Templieši bija tā laikmeta baņķieri un turklāt mērķtiecīgi vāca kopā svētās relikvijas — ļoti iespējams, ka viņi Baldvinam labi samaksāja par svēto līķautu. Taču nav neviena dokumenta, kas šādu darījumu apliecinātu.

—    Es tik un tā ticu, ka līķautu no Konstantinopoles projām aizveda templieši.

—    Kāpēc?

—   Nezinu, taču arī jūs pieļāvāt šādu iespēju. Viņi līķautu nogādāja Francijā, kur tas atkal parādījās četrpadsmitajā gadsimtā.

Abas sieviete runājās vēl labu brīdi: Anna fantazēja par templiešiem, bet Sofija bēra faktus kā no grāmatas.

Marko un Džuzepe viņas sastapa pa ceļam uz liftu.

—    Ko tu te dari? — izbrīnīts noprasīja Džuzepe.

—    Paēdu vakariņas kopā ar Annu. Mēs abas lieliski pavadījām laiku.

Marko neko neteica, tikai pieklājīgi pasveicināja Annu un lūdza, lai

Sofija un Džuzepe viņu vēl pavada līdz viesnīcas bāram iztukšot pēdējo šī vakara glāzīti.

—    Kas noticis? — viņš beidzot jautāja Sofijai.

—    Bonomi neprata uzvesties. Gribēdams pateikt, ka labi izskatos, viņš mani gandrīz vai apvainoja, cs jutos muļķīgi un, kad opera beidzās, braucu uz viesnīcu. Marko, es turpmāk vairs negribu rādīties tais smalkajās aprindās, man tur nekas nav meklējams. Es tur neiederos un jutos ļoti pazemota.

—    Un ko tad D'Alakva?

—   Viņš izturējās kā īsts džentlmenis, un dīvainā kārtā to pašu varu teikt par kardinālu Vizjē. Labāk par viņiem vairs nerunāsim! Liksim viņus mierā.

—   Tad jau redzēsim. Es nedomāju atstāt novārtā nevienu izmeklēšanas līniju, pat ja tā šķiet absurda. Tā es nemēdzu darīt un nedarīšu arī šoreiz.

Un Sofija zināja, ka Marko paliks pie sava.

Anna pati nebija katoliete, vismaz par īstu un praktizējošu ticīgo viņu nevarētu saukt, — viņa bija kristīta tāpat kā vairums spāņu, taču neatcerējās, ka būtu apmeklējusi misi kopš pirmās komūnijas.

Uzmācās miegs. Anna savāca pa gultu izmētātos papīrus, kā allaž pirms gulētiešanas paņēma Kavalja dzejas grāmatu un uzšķīra vienu no saviem mīļākajiem dzejoļiem:

Balsis, mīlētās un ideālās, balsis — mirušo un to, kas zuduši mums, it kā nomiruši.

Dažkārt sapņos tās mūs uzrunā, dažkārt domās saklausa tās prāts.

To atbalsīs tad mirkli piemeklē mūs dzīves pirmās dzejas skaņas — kā tāla mūzika, kas naktī noklust[4]

Anna iemiga, domādama par Edesas emīra cīņu ar bizantiešu karaspēku. Un sapnī dzirdēja, kā sasaucas kareivji, kā degot sprakšķ dēļi, kā raud bērni, turēdamies pie rokas izmisušām mātēm, kas velti meklē patvērumu. Anna redzēja ceļos nometušos godājama skata sirmgalvi, kurš, citu nopietnu un izbijušos ļaužu ieskauts, lūdzās brīnuma, kas tomēr nenotika.

Tad vecais vīrs piegāja pie šķirsta, izņēma no tā rūpīgi salocītu audekla gabalu un pasniedza spēcīga auguma musulmaņu kareivim, kurš ar pūlēm valdīja emocijas, — viņam negribot bija ticis nežēlīgais pienākums atņemt kristiešiem to dārgāko relikviju. Viņi visi lepni bija cīnījušies par kristiešu Mandilionu, bija to aizstāvējuši visiem spēkiem, jo Jēzus taču bija dižens pravietis, ko Allāhs uzņēmis savā godībā.

Uzvaru guvušais bizantiešu ģenerālis pieņēma no Edesas dižcilša rokām vērtīgo relikviju un tūdaļ steidzās atpakaļ uz Konstantinopoli.

Dūmi vijās virs Edesas namiem, bizantiešu kareivji joprojām siroja pa pilsētu, meklēdami laupījumu, bet savāktos labumus krāva ratos, kam priekšā bija aizjūgti mūļi.

Vecais Edesas bīskaps jutās Dieva pamests. Vēlāk mūra baznīcā, kas bija izturējusi kara ugunis un postu, viņš, stāvēdams pie altāra līdzās krustam, līdz ar priesteriem un uzticamākajiem draudzes locekļiem zvērēja, ka Mandilionu atgūs, pat ja šī mērķa vārdā būtu jāziedo dzīvība.

Te bija viņi visi — rakstveža Ticija, milža Obodasa, Hosara brāļadēla Izaza un aleksandrieša Jāņa pēcteči. Te bija arī daudzi citi, kuru senči jau bija ziedojuši dzīvību, aizstāvot savu ticību un Jēzus līķautu. Viņi visi tagad zvērēja Mandilionu atgūt, bet, ja to nepaveiks viņi, to spēs bērni, un viņu pēctečiem nebūs miera, līdz šis uzdevums būs izpildīts. Viņi to zvērēja pie Dieva, zvērēja pie varenā koka krusta, zvērēja pie Jēzus mātes un Svētajiem Rakstiem.

Anna atmodās pati no sava kliedziena. Murgs bija tik spilgts un biedējošs, ka viņa aizvien vēl nespēja atgūt elpu.

Sameklējusi ledusskapī pudelīti auksta ūdens un padzērusics, viņa atvēra logu, ielaižot istabā svaigo rīta gaisu.

Šķita, Kavafja dzejolis ir pārtapis īstenībā un piepildījis viņas sapni ar mirušo balsīm. Viss sapnī redzētais un dzirdētais bija tik iespaidīgs, tik pārliecinošs — un Anna juta, ka tieši tā noticis arī īstenībā. Viņa bija pārliecināta, ka nosapņojusi senos pagātnes notikumus.

Pēc dušas meitene jutās labāk. Brokastīs doties vēl negribējās, tāpēc viņa nolēma grāmatās pameklēt ziņas par Baldvinu de Kurtenē, karali diedelnieku. Grāmatās atrodamā informācija bija tik trūcīga, ka Anna pieslēdzās internetam, lai gan parasti tīmeklī atrodamajiem faktiem neuzticējās. Meklētājā ierakstījusi arī tcmpliešu vārdu, viņa pārsteigta atklāja, ka šim bruņinieku ordenim ir sava mājaslapa. Tcmpliešu taču pasaulē sen vairs nav! Anna, neizpratnes pārņemta, zvanīja sava laikraksta informātikas speciālistam un lūdza palīdzību.

Kolēģis atzvanīja jau pēc nepilnas stundas. Tcmpliešu interneta adrese esot pilnīgi oficiāli un likumīgi reģistrēta Ix>ndonā.

29

Adaijs iegāja savā mājā, cenzdamies nesacelt troksni. Ilgais ceļš viņu bija nogurdinājis. Viņš bija uzskatījis par labāku uzreiz atgriezties Urfa, pat ncpārnakšņojot Stambulā.

Guners gan brīnīsies, kad no rīta viņu ieraudzīs. Viņš savu uzticamo kalpotāju nebija brīdinājis, ka atgriezīsies jau šonakt, — viņš nebija brīdinājis nevienu.

Rakalbasi bija palicis Berlīnē, bet no turienes dosies tālāk uz Clrihi pēc naudas, kas nepieciešama, lai samaksātu tiem abiem vīriešiem cietumā, kuri ir ar mieru nogalināt Mendibu.

Adaijam patiešām bija žēl, ka Mendibam jāmirst, — viņš bija labs puisis, tik sirsnīgs un apķērīgs. Taču Mendibu noteikti izsekos un, izsekojot viņu, atklās Kopienu, tāpēc viņam jāmirst.

Kopienai bija izdevies izdzīvot jau tik ilgi — par spīti persiešiem, krustnešiem, bizantiešiem un turkiem. Viņi, Kopienai piederīgie, jau gadsimtiem ilgi dzīvoja slepenībā, un viņu mērķis bija paveikt no senčiem mantoto uzdevumu.

Dievam būtu bijis viņiem jāpalīdz, jo taisni viņi taču ir visīstenākie kristieši, tomēr Dievs savu palīdzību liedza un tikai citu pēc cita sūtīja visbriesmīgākos pārbaudījumus. Un tagad bija jāmirst arī Mendibam.

Adaijs lēniem soļiem uzkāpa pa kāpnēm un iegāja savā guļamistabā. Gulta bija saklāta. Guners vakaros šo istabu vienmēr sagatavoja viņa naktsmieram — pat tad, ja viņš bija devies kādā tālākā ceļojumā. Draugs vienmēr viņam bija kalpojis uzricami, visiem spēkiem pūlēdamies padarīt viņa dzīvi ērtāku un tīkamāku, uzminēdams viņa vēlmes, pirms tās tikušas izteiktas.

Turklāt Guners bija vienīgais cilvēks, kurš ar viņu uzdrošinājās sarunāties atklāti, vienīgais, kurš uzdrīkstējās viņu kritizēt. Reizēm Adaijam pat šķita, ka Gunera vārdos saklausāms izaicinājums. Taču Guners viņu nemūžam nenodotu, lai nu kurš, bet ne Guners. Cik muļķīgi bija pieļaut domu, ka nodevējs varētu būt viņa uzticamākais draugs. Ja viņš nebūtu varējis paļauties uz Guneru, tad nebūtu spējis nest smago pienākuma nastu, kas viņu nospieda visu mūžu.

Pie durvīm atskanēja kluss klauvējiens. Adaijs steidzās tās atvērt.

—    Es tevi pamodināju, Guner?

—    Nespēju gulēt jau vairākas dienas. Vai Mendibs mirs?

—   Tu piecēlies tikai, lai apvaicātos par Mendibu?

—    Vai tad ir kaut kas svarīgāks par cilvēka dzīvību?

—    Tu atkal esi nolēmis mani mocīt?

—    Nē, lai Dievs pasargā. Es tikai vēršos pie tavas sirdsapziņas, cerēdams, ka šis neprāts reiz beigsies.

—    Ej projām, Guner. Man jāatpūšas.

Guners apgriezās un klusēdams izgāja no istabas, bet Adaijs sažņaudza dūres, cīnīdamies ar mežonīgu dusmu vilni.

30

— Kas tad nu? Nakts nebija no patīkamajām? — Džuzepe apjautājās Annai, kura izklaidīgi nokoda pa kumosiņam no brokastu kruasāna.

—   Āā, tas esat jūs! Labrīt. Jā, nakts tiešām bija briesmīga. Un kur tad doktore Galloni?

—    Domāju, ka jau nāk šurp. Vai manu šefu jau redzējāt?

—    Nē, es arī pati tikko atnācu.

Viesnīcas kafejnīcā kāds brokastotājs sēdēja pie katra galdiņa, tāpēc Džuzepe bez liekas vilcināšanās izvēlējās to, pie kura jau bija iekārtojusies Anna Himenesa.

—    Jums nebūs iebildumu, ja kafiju dzeršu pie jūs galdiņa?

—    Protams, ne. Kā veicas ar izmeklēšanu?

—    Lēns un piņķerīgs darbs. Un kādi panākumi ir jums?

—    Iedziļinos Sindones vēsturē. Izlasīju vairākas grāmatas, meklēju informāciju internetā, bet, taisnību sakot, daudz vairāk nekā visās šajās dienās kopā es uzzināju vakar vakarā, pāris stundas pavadot kopā ar Sofiju.

—   Jā, Sofija visu prot izstāstīt tik pārliecinoši, ka viss kļūst skaidrāks par skaidru. Man arī tā ir gadījies. Pastāstiet, kādas ir jūsu teorijas?

—    Nevienas puslīdz drošas hipotēzes man nav. Turklāt šorīt man galva ir smaga kā spainis, visu nakti murgoju.

—    Tātad jums nav tīra sirdsapziņa.

—    Ko, lūdzu?

—   Tā mēdza teikt mana māte, kad bērnībā kliegdams modos augšā nakts vidū. Viņa man jautāja: "Džuzepe, ko nelabu to vakar izdarīji? Kas neliek mieru tavai sirdsapziņai?" Māte apgalvoja, ka murgi esot sirdsbalss brīdinājums.

—    Es gan neatceros, ka vakar būtu pastrādājusi ko tādu, kas varētu satraukt manu sirdsapziņu. Jūs esat tikai karabinieris vai arī vēsturnieks?

—   Tikai karabinieris, un ar to man pilnīgi pietiek. Man laimējies, ka varu strādāt Mākslas nodaļā. Šajos gados, strādājot kopā ar Marko, daudz esmu iemācījies.

—    Redzu, ka jūs visi savu priekšnieku dievināt.

—    Jā, un jūsu brālis droši vien jums daudz par viņu stāstījis.

—   Santjago viņu ļori augstu vērtē. Reiz viņš arī mani bija paņēmis līdzi ciemos pie Marko, un mums ir gadījies tikties vēl pāris reižu.

Kafejnīcā ienāca Sofija.

—    Anna, kas tev noticis?

—   Laikam tiešām jāsāk uztraukties, ja jau ir tik skaidri redzams, ka nakti esmu pavadījusi murgojot.

—    Izskatās, it kā tu būtu atgriezusies no smagas kaujas.

—   Tā arī ir. Es biju nokļuvusi pašā kaujas mutulī, redzēju gabalos sacirstus bērnus, izvarotas sievietes, pat saodu melnos ugunsgrēku dūmus. Jutos briesmīgi.

—    To var redzēt.

—   Sofij, es zinu, ka esmu pārāk uzmācīga, taču, ja tev atrastos kāds brīvs brītiņš, es labprāt vēl ar tevi parunātos.

—    Labi, tikai nezinu, kad šis brīvais brīdis atradīsies.

Lasot kādu ziņojumu, viņu galdiņam tuvojās Marko.

—    Labs rīts visiem. Sofij, saņēmu ziņu no tēva Šarnī. Bolārs mūs jau pēc desmit minūtēm gaidīs katedrālē.

—    Kas ir tēvs Šarnī? — jautāja Anna.

—    Tas pats tēvs īvs, īvs Šarnī, — atbildēja Sofija.

—    Neesiet tik ziņkārīga, Anna, — aizrādīja Marko.

—    Man tāds amats un tāda daba.

—    Labi, ja esat pabrokastojuši, ķersimies pie darba. Džuzepe, tu…

—    Jā, jā, cs jau skrienu. Vēlāk piezvanīšu.

—    Ejam, Sofij, ja pieliksim soli, uz tikšanos ar Bolāru ieradīsimies precīzi īstajā laikā. Anna, lai jums veiksmīga diena!

—    Cerēsim.

Pa ceļam uz katedrāli Marko izvaicāja Sofiju par Annu Himenesu.

—    Kas īsti viņai ir zināms?

—    Nezinu. Viņa izprašņā, izprašņā, bet pati neko nestāsta. Viņa šķiet tik nekaitīga, taču, manuprāt, viņa ir ļoti spējīga un gudra. Nelaime ir tā, ka viņa cenšas izvilkt ziņas no manis, bet pati negrib atklāt savas kārtis. Var jau būt, ka viņa tiešām vēl neko nav izdibinājusi, tomēr ar pārliecību es to neapgalvotu.

—    Viņa vēl ir ļoti jauna.

—    Bet apķērīga.

—    Jo labāk. Es runāju ar Eiropolu, viņi mums palīdzēs. Uzmanīs robežas, lidostas, muitas, dzelzceļa stacijas… Pēc tikšanās ar Bolāru aizbrauksim uz centrāli. Gribu, lai tu redzi, kādu operāciju ir izplānojis Džuzepe. Mūsu rīcībā nebūs daudz cilvēku, tomēr ceru, ka galā tiksim. Domāju, ka mēmo izsekot nebūs grūti.

—    Kā, tavuprāt, viņš, iznācis no cietuma, sazināsies ar savējiem?

—    Nezinu, taču, ja viņš ir piederīgs kādai organizācijai, viņam noteikti ir zināms, kā nodibināt sakarus ar pārējiem. Trojas zirgs mūs aizvedīs pie mērķa, neuztraucies. Tu paliksi centrālē un visu koordinēsi.

—    Es? Nē, es negribu. Es gribu būt kopā ar jums.

—    Nezinu, ar ko mums iznāks saskarties. Tu neesi nekāds karabinieris, un cs nevaru iztēloties, kā tu pa Turīnas ielām skraidi pakaļ bezmēlim.

—   Tu mani nepazīsti, es lieliski varētu viņu izsekot.

—    Kādam ir jāpaliek arī centrālē, un tu esi piemērots cilvēks. Mēs pa rācijām visu laiku ar tevi sazināsimies, tu zināsi katru sīkumu. Džonam Bcrijam izdevās pārliecināt savus CIP kolēģus, lai tie mums neoficiāli aizdod mikrokameras, ar kurām varēsim uzņemt katru mēmā soli. Kameru uzfilmēto tu saņemsi centrālē un redzēsi visu tikpat skaidri, it kā būtu kopā ar mums uz ielas. Džuzepe vienojās ar cietuma direktoru, lai mums ļauj uzmest aci bezmēļa kurpēm.

—    Gribi tajās ielikt raidītāju?

—    Jā, mēģināsim to izdarīt. Nelaime tā, ka viņš nēsā nevis kurpes, bet sporta apavus, un tādos raidītāju ir grūtāk ievietot. Taču CIP puiši solīja palīdzēt, viņi ASV ir pieraduši strādāt ar sporta apaviem, tur tādus nēsā biežāk nekā Eiropā, kur vairums tomēr valkā kurpes.

—    Man nekad tas nebija ienācis prātā… Vai mums jau ir atļauja veikt šo operāciju?

—    Domāju, ka līdz rit rītam ari šī problēma būs atrisināta.

Viņi bija nonākuši pie katedrāles. Tēvs īvs jau gaidīja un aizvadīja viņus līdz telpai, kur strādāja Bolārs un pārējie zinātniskās komisijas locekļi. Atvainojies un aizbildinājies ar steidzamiem darbiem, tēvs īvs pameta viņus zinātnieku sabiedrībā.

31

— Kungs, tikko ir ieradies ziņnesis no jūsu tēvoča.

Baldvins tūdaļ izlēca no gultas, izberzēja miegainās acis un pavēlēja, lai galminieks nekavējoties ved ziņnesi pie viņa.

—    Mans kungs, jums visupirms pieklātos apģērbties. Galu galā jūs esat imperators un ari ziņnesis ir Francijas karaļa galma augstmanis.

—    Paskāl, ja tu man to palaikam neatgādinātu, es jau sen būtu aizmirsis, ka esmu imperators. Nu tad palīdzi man! Vai man vēl ir kāds sermuļādas apmetnis, kas nebūtu pārdots vai ieķīlāts?

Paskāls de Molesms, dižciltīgs Francijas karaļa vasalis, kuru tā senjors bija norīkojis allaž būt līdzās neveiksmīgajam krustdēlam Baldvinam, uzskatīja par labāku uz šo jautājumu neatbildēt.

Naudas patiešām nebija. Pavisam nesen bija dots rīkojums noņemt no pils jumtiem svina plāksnes un ieķīlāt tās venēciešiem — šie apsviedīgie veikalnieki strauji iedzīvojās bagātībā, izmantodami Baldvina finansiālos sarežģījumus.

Kad imperators apsēdās troņa zālē, galminieki jau nepacietīgi sačukstējās, bažīgi gaidīdami ziņas no Francijas karaļa.

Ienāca Robērs dc Dižons, nometās uz viena ceļa un nolieca galvu imperatora priekšā. Valdnieks tūdaļ pamāja, aicinādams vēstnesi piecelties.

—    Saki — kādas ziņas esi atnesis no mana tēvoča?

—   Viņa Majestāte karalis drosmīgi cīnās Svētajā Zemē, lai atbrīvotu Mūsu Kunga kapu. Esmu jums atnesis labu vēsti: Damjeta ir iekarota. Karalis un viņa karaspēks ar uzvarām virzās uz priekšu un iekaros zemes otrpus Nīlas, lai dotos uz Jeruzalemes pusi. Šobrīd Viņa Majestāte nevar jums palīdzēt, kā vēlētos, jo karagājiena izmaksas ir lielākas par kroņa ienākumiem. Karalis jums iesaka būt pacietīgam un ticēt uz Mūsu Kungu. Drīz viņš jūs aicinās stāties sev līdzās kā mīļoto un uzticīgo krustdēlu, tāpat palīdzēs atrisināt visas grūtības, kas jūs tik smagi nospiež.

Baldvins sadrūma, šķita, viņš teju teju sāks raudāt. Par laimi, Paskāla dc Molcsma bargais skatiens viņam atgādināja, ka tāda uzvedība valdniekam nepiedien.

—    Es jums atvedu arī Viņa Majestātes vēstuli.

Bruņinieks izvilka aizzīmogotu vēstuli un pasniedza to imperatoram. Valdnieks apātiski paņēma sūtījumu un, pat neuzmetis tam skatienu, tūdaļ atdeva Paskālam de Molesmam. Tad pastiepa roku pret Robēru Dižonu, lai augstmanis varētu simboliski noskūpstīt gredzenu, kas apliecināja imperatora varu.

—    Vai gribēsiet atbildēt uz karaļa vēstuli?

—    Vai jūs atgriežaties Svētajā Zemē?

—    Vispirms man jādodas uz Kastīlijas Bjankas galmu. Mans pienākums ir nogādāt viņai vēstuli, ko rakstījis viņas dēls, mans labais karalis Luijs. Taču viens no bruņiniekiem, kas mani pavada, alkst drīzāk atgriezties Svētajā Zemē un cīnīties līdzās karalim. Viņš aizgādās vēstuli, ko Jūsu Augstībai labpatiksies uzrakstīt jūsu tēvocim.

Baldvins piekrītoši pamāja un piecēlās. Pat neuzlūkojis galminiekus, viņš nomākts pameta troņa zāli. Ziņa, ka labais tēvocis Francijas karalis atsakās viņam palīdzēt, bija pārlieku bēdīga.

—    Ko lai es tagad daru, Paskāl?

—   To pašu, ko šādos gadījumos vienmēr esat darījis arī iepriekš, mans kungs.

—    Tu gribi, lai es atkal diedelēdams apceļoju Eiropas galmus? Lai dodos pie saviem radiniekiem, kuri nevēlas saprast, cik svarīgi ir, lai Konstantinopolc ari turpmāk paliktu kristiešiem? Nē, viņi to nesaprot un negrib man palīdzēt. Konstantinopole ir pēdējais cietoksnis, pēdējais atbalsts cīņā pret musulmaņiem, šī ir kristīga zeme. Taču viņi nesaprot. Venēcieši ir alkatīgi un man aiz muguras slēdz vienošanās ar otomaņiem, arī dženovieši domā tikai par peļņu, bet mani Flandrijas brālēni žēlojas, ka neesot pietiekami bagāti, lai palīdzētu man. Meli! Man atkal jāmetas zemē visu to prinču priekšā un jālūdz, lai viņi man palīdz uzturēt'impēriju. Tu domā, Dievs man piedos to, ka esmu ieķīlājis viņa Krustā Sistā Dēla ērkšķu vainagu?

—    Man nav naudas, ko maksāt karavīriem, nav naudas, ko maksāt pils kalpiem, — Baldvins turpināja žēloties. — Nav naudas, ko dot maniem galminiekiem. Man vairs nav nekā, itin nekā. Es kļuvu par Konstantinopoles karali divdesmit viena gada vecumā, un tolaik es sapņoju, kā likšu šai valstij iemirdzēties agrākajā diženumā, kā atgūšu zaudētās zemes, taču ko esmu paveicis? Neko. Kopš krustneši impēriju sašķēla un izlaupīja Konstantinopoli, es tikai ar pūlēm esmu saturējis valsti kopā un pasargājis no pilnīga sabrukuma. Bet manus lūgumus pēc palīdzības neuzklausa pat labais pāvests Inocents.

—    Nomierinieties, kungs. Jūsu tēvocis jūs nepametīs nelaimē.

—    Bet tu taču dzirdēji, ko teica viņa vēstnesis?

—   Jā, viņš teica, ka karalis Luijs jūs aicinās pie sevis, tikko būs sakāvis saracēņus.

Domīgi plūkādams bārdu, Baldvins sēdēja pamatīgā krēslā, kurš sen bija zaudējis bijušo greznumu, — tā zeltījuma kārtiņa bija nokasīta un pārdota.

—    Kungs, jums jāizlasa Francijas karaļa vēstule.

Paskāls de Molesms sniedza ar zīmoglaku aizdarīto dokumentu, par kura esamību Baldvins jau bija paguvis aizmirst. Nākotne rādījās pārlieku drūmās krāsās.

—   Ak, jā! Es, arī vēstuli nelasījis, varu uzminēt, ko tēvocis man raksta. Droši vien piekodina, lai esmu krietns kristietis un nezaudēju paļāvību uz Mūsu Kungu.

Imperators pārlauza zīmogu un sāka lasīt, un ar katru bridi pārsteigums viņa sejā bija saskatāms arvien skaidrāk.

—   Ak Dievs! Tēvocis pats neapjēdz, ko lūdz.

—    Vai karalis jums izsaka kādu lūgumu, kungs?

—    Luijs apgalvo, ka par spīti grūtībām un lielajām krusta kara izmaksām viņš esot gatavs man piešķirt ievērojamu daudzumu zelta, ja vien es viņam atdošu Mandilionu. Viņš vēloties to parādīt savai mātei, dievbijīgajai donjai Blankai. Luijs lūdz, lai cs viņam šo relikviju pārdodu vai arī vismaz aizdodu uz dažiem gadiem. Viņš arī raksta, ka esot iepazinis cilvēku, kurš viņam stāstījis, ka Mandilionam piemītot brīnumdaritājas spējas: tas jau esot izdziedējis spitālīgo Edesas valdnieku, bet ikvienu savu īpašnieku pasargājot no visām ciešanām. Ja es esot ar mieru Luija lūgumu uzklausīt, visos sīkumos šis darījums man esot jāpārrunā ar grāfu dc Dižonu.

—    Un kā jūs rīkosieties?

—   Tu man vēl jautā? Mandilions taču nepieder man. Pat ja es gribētu, es nevarētu to atdot savam tēvocim, krietnajam Francijas karalim.

—    Jūs varat mēģināt pierunāt bīskapu, lai viņš jums to atdod.

—   Tas nav iespējams! Sarunas un strīdi vilktos mēnešiem ilgi, un beigu beigās es neko nepanāktu. Bet gaidīt es nevaru. Labāk saki, ko vēl es varētu ieķīlāt? Vai varbūt mums ir atlikusi vēl kāda pietiekami svarīga relikvija?

-Jā.

—    Kāda? Saki!

—    Mandilions, ja vien pierunāsiet bīskapu, lai viņš to atdod…

—   Viņš nemūžam to nedarīs.

—    Vai tad mēģinājāt lūgt?

—   Viņš Mandilionu sargā kā vislielāko dārgumu. Šī relikvija brīnumainā kārtā necieta, kad pilsētu izlaupīja krustneši. Mandilionu viņš saņēma no sava priekšgājēja rokām un zvērēja, ka, to aizstāvēdams, nežēlos pat dzīvību.

—    Jūs esat imperators.

—    Bet viņš — bīskaps.

—    Viņš ir jūsu pavalstnieks. Ja viņš jums nepakļaujas, piedraudiet viņam nogriezt ausis un degunu.

—    Kādas šausmas!

—   Jūs zaudēsiet impēriju. Tas auduma gabals ir svēts. Tam, kuram tas pieder, nc no kā nav jābaidās. Mēģiniet runāt ar bīskapu.

—    Labi, runā ar bīskapu tu. Saki, ka esi nācis manā vārdā.

—    Es to darīšu, taču ar mani garās runās viņš neielaidīsies. Lūgumu tomēr nāksies izteikt jums pašam.

Imperators nervozi lauzīja rokas, ar bīskapu tikties viņam bija bail. Kādus iemeslus gan viņš var minēt, pieprasīdams Mandilionu sev?

Baldvins iedzēra malku granātsārta vīna, tad pamāja ar roku Paskālam de Molesmam, likdams saprast, ka vēlas palikt vienatnē. Vajadzēja visu kārtīgi apdomāt.

* * *

Bruņinieks pastaigājās pa liedagu, vērodams, kā viļņi nošķiež putām krasta oļus. Viņa zirgs, kā jau uzticamam cīņubicdram pieklājas, rāmi gaidīja turpat līdzās.

Vēlīna vakara gaisma apspīdēja Bosforu, un šī mirkļa skaistumā Bartolomē dos Kapeloss sajuta Dieva elpu.

Zirgs piepeši saspicēja ausis, Bartolomē pagriezās un tālumā saskatīja pa taku tuvojamies kādu jātnieku.

Bruņinieks nolaida roku uz zobena spala, taču šī kustība drīzāk bija instinktīva, nevis apzināta gatavošanās aizsargāties. Viņš sasprindzināja acis, pūlēdamies saskatīt, vai patiešām tuvojas cilvēks, ar kuru šeit norunāta tikšanās.

Piejājis tuvāk, vīrietis nolēca no zirga un smagiem soļiem nāca uz liedagu, kur gaidīja portugālis.

—   Tu nokavējies, — pārmetoši aizrādīja Bartolomē.

—    Man bija jāapkalpo imperators līdz pat vakariņu beigām. Ātrāk izlavīties no pils nekādi nevarēju, — druknais, strupais vīrs sīkām, tauku krokās iegrimušām žurkas ačelēm mēģināja taisnoties.

—    Labi, kas tev sakāms?

Strupiķis uzmanīgi nopētīja Tempļa bruņinieku. Ar šo vajadzēja būt piesardzīgam, ļoti piesardzīgam.

—    Kungs, zinu, ka imperators runās ar bīskapu un lūgs, lai tas viņam atdod Mandilionu.

Bartolomē dos Kapelosa sejā nenodrebēja ne vaibsts, it kā šī ziņa viņu atstātu absolūti vienaldzīgu.

—    Un kā tu to zini?

—    Noklausījos, ko imperators runā ar de Molcsma kungu.

—    Ko imperators grib iesākt ar Mandilionu?

—   Tā ir pēdējā vērtīgā relikvija, kas šeit palikusi. Jūs taču zināt, ka imperatoram nav naudas. Mandilionu viņš pārdos vai aizdos savam tēvocim, Francijas karalim.

—    Ņem un pazūdi no manām acīm.

Templietis iegrūda resnim saujā dažas monētas, un tas, kāpdams zirgam mugurā, apsveica sevi ar tik veiksmīgu šī vakara iznākumu. Bruņinieks par viņa atnestajām ziņām bija samaksājis dāsni.

Resnis jau vairākus gadus templiešiem piegādāja ziņas no imperatora pils un zināja, ka pats nav vienīgais spiegs, ko valdnieka namā algo karmīnsarkanā krusta bruņinieki.

Templieši bija tie, kam trūkuma māktajā impērijā joprojām bija daudz naudas, daudz skanīgas naudas, un savus pakalpojumus viņiem piedāvāja pat augstmaņi.

Portugālis nebija izrādījis izbrīnu, padzirdēdams, ka imperators plāno pārdot vai aizdot Mandilionu. Var jau būt, sprieda resnis, ka templiešiem šo ziņu jau paguvuši piegādāt citi spiegi. Vienalga, viņš domāja, tā vairs nav mana bēda, savu algu jau esmu saņēmis.

Savukārt Bartolomē dos Kapcloss aizjāja uz namu, kas Konstantinopolē piederēja Templim. Pareizāk, tas bija pamatīgs mūra cietoksnis netālu no jūras, un tajā parasti mita vairāk nekā piecdesmit bruņinieku, to ieroču nesēji, kalpi un zirgupuiši.

Dos Kapeloss devās uz kapitula zāli, kur šajā stundā vakara lūgšanas skaitīja viņa brāļi. Komturs Andrē de Scnrcmī pamāja, lai ari viņš pievienojas kopīgajām lūgsnām, un tikai pēc laba laika aicināja uz savu darba kambari.

—    Sēdieties, brāli, un pastāstiet, ko teica imperatora vīnlējis.

—   Viņš apstiprināja ziņas, ko jau bijām saņēmuši no valdnieka apsardzes priekšnieka: imperators gatavojas pārdot vai ieķīlāt Mandilionu.

—    Kristus līķautu…

—    Ērkšķu vainagu viņš jau ir ieķīlājis.

—    Ir daudz viltotu relikviju… Taču Mandilions ir īstāks par īstu. Uz šī linaudekla gabala ir Kristus asinis, un tā ir Pestītāja patiesā seja. Es ceru, ka visdrīzākajā laikā no mūsu lielmestra Gijoma de Sonnaka saņemšu atļauju Mandilionu nopirkt. Jau pirms vairākām nedēļām aizsūtīju viņam vēstuli, izskaidrojot, ka šobrīd Mandilions ir vienīgā īstā relikvija, kas atlikusi Konstantinopolē. Vienīgā īstā un visvērtīgākā. Linaudekls jāiegūst mūsu īpašumā, lai mēs varētu to glabāt un sargāt.

—    Bet ko jūs darīsiet, ja Gijoma dc Sonaka atbilde kavēsies?

—    Tad pieņemšu lēmumu pats un cerēšu, ka lielmestrs to atbalstīs.

—    Un bīskaps?

—    Bīskaps šo svētumu negrib atdot imperatoram. Mēs zinām, ka Paskāls de Molcsms ar bīskapu jau tikās, taču viņa lūgumi netika uzklausīti. Bīskaps nepiekāpjas. Tagad pie viņa uz pārrunām dosies pats imperators.

—    Kad?

—    Pēc septiņām dienām. Arī mēs pasteigsimies laikus satikties ar bīskapu, un es došos arī pie imperatora. Rit no rīta pateikšu, kas jums darāms, bet tagad, brāli, ejiet atpūsties.

Vēl nebija uzaususi gaisma, kad bruņinieki pulcējās uz pirmajām rīta lūgšanām.

Andrē de Senrcmī rakstīja vēstuli imperatoram, lūgdams audienci.

Latīņu impērija agonizēja. Baldvins bija Konstantinopoles un tuvējo zemju imperators, taču no kādreizējās plašās impērijas nekas daudz vairs nebija atlicis. Templieši ar Baldvinu centās uzturēt labas attiecības, turklāt imperators visai bieži aizņēmās no viņiem naudu.

Andrē de Senrcmī vēl nebija paguvis aizlocīt un aizzīmogot vēstuli, kad kambari skriešiem iemetās brālis Gijs de Božo.

—    Kungs, tikšanos ar jums lūdz kāds musulmanis. Viņu pavada trīs tādi paši…

Konstantinopoles tcmpliešu komturs nezaudēja savaldību un turpināja rāmi pārlūkot dokumentus, kas stāvēja uz viņa galda.

—   Vai mēs šo cilvēku pazīstam?

—    Nezinu, viņa seja ir aizsegta, un abi brāļi, kas sargā vārtus, uzskatīja par labāku nepieprasīt, lai viņš, iejādams pagalmā, atklāj savus vaibstus. Svešinieks sargiem pasniedza šo bultu, kas izdrāzta no koka zara. Redzat, tajā iegrieztas kaut kādas zīmes. Viņš teica, ka jūs šo bultu pazīšot.

Gijs de Božo pasniedza bultu Senrcmī un bažīgi vēroja, kā komtura skatiens apmācas, uzmanīgi nopētot raupjo strēli, kurā bija iegriezti pieci ierobi.

—    Vediet viņu iekšā.

Pēc dažām minūtēm zālē ienāca gara un spēcīga auguma vīrs, ģērbies vienkāršās, tomēr dārgās drānās, kas skaidri liecināja, ka šis cilvēks piederīgs dižciltīgai ģimenei.

Senrcmī valdonīgi pamāja abiem Tempļa brāļiem, kuri pavadīja svešo saracēni, likdams pamest viņus divatā. Brāļi nevilcinoties paklausīja pavēlei.

Palikuši divatā, abi vīrieši brīdi cieši raudzījās viens otram acīs un tad sāka skaļi smieties.

—    Bet, Robēr, kāpēc tu esi pārģērbies par musulmani?

—    Vai tu būtu mani pazinis, ja nebūtu saņēmis manu bultu?

—    Protams! Vai tiešām tu domā, ka es nespētu pazīt savu miesīgu brāli?

—   Tas gan slikti, tātad neesmu piedekami pārliecinoši pārveidojis savu izskatu, tātad neizskatos pēc īsta saracēņa.

—    Citi ordeņa brāļi tevi nepazina.

—   Var jau būt. Katrā ziņā šādā izskatā cs jāju jau daudzas nedēļas un Konstantinopoli sasniedzu, šķērsodams mūsu ienaidnieku zemes, kur mēs nevienam neradījām aizdomas. Priecājos, ka tu neesi aizmirsis mūsu bērnības rotaļas, to, kā darinājām bultas un iezīmējām tās ar ierobiem — es allaž ar pieciem, bet tu ar trim.

—    Vai ceļā nekādi sarežģījumi negadījās?

—   Nekā tāda, ko mēs ar jauno brāli Fransuā de Šarnē kopīgiem spēkiem nebūtu spējuši atrisināt.

—    Cik lielā pulkā jūs ceļojat?

—    Mēs abi un vēl divi musulmaņu ieroču nesēji. Tā mums ir daudz vieglāk pārvietoties nepamanītiem.

—    Saki, kādas ziņas tu man atnesi no lielmestra?

—    Gijoms de Sonnaks ir miris.

—    Kā? Kā tas notika?

—   Templis cīnījās kopā ar Francijas karali, un mūsu atbalsts bija vērtīgs un nesa uzvaru, jo, kā tu zini, Damjcta tika ieņemta. Taču karalis dega nepacietībā jo drīzāk uzbrukt Almanzūrai, kaut arī Gijoms de Sonnaks visiem spēkiem pūlējās viņu no šīs neapdomīgā soļa atrunāt, brīdinādams, ka uzvaras prieks ātri var pārvērsties sakāves sūrumā. Kā zināms, karalis ir ietiepīgs, turklāt ir devis zvērestu atkarot Svēto Zemi. Viņa vēlēšanās pēc iespējas drīzāk iejāt Jeruzalemē bija pārlieku spēcīga.

—    Nojaušu, ka esi atnesis sliktas ziņas.

—   Tā ir. Karalis gribēja iekarot Almanzūru. Viņš bija iecerējis nemanīti aplenkt saracēņus un uzbrukt tiem no aizmugures, taču kļūdu pieļāva karaļa brālis Robērs de Artuā. Viņš nopostīja kādu nelielu apmetni, tādējādi brīdinot aijubus par mūsu uzbrukumu. Kauja bija nežēlīga.

Robērs dc Senrcmī ar delnas virspusi izberzēja acis, kā vēlēdamies padzīt atmiņas par neskaitāmajiem mirušajiem, kas joprojām apdzīvoja viņa prātu. Atmiņā viņš skatīja sarkano zemi, kas piesūkusies saracēņu un krustnešu asinīm, savus biedrus, kuri cīnījās līdz spēku izsīkumam, zobenus, kas šķita esam daļa no cīnītāju rokām un kas tik alkatīgi plosīja ienaidnieku miesu. Kaulos aizvien vēl bija nogurums, bet dvēselē — pieredzētās šausmas.

—    Krita daudz mūsu brāļu. Lielmestru ievainoja, taču mums izdevās viņu iznest no cīņas karstuma.

Andrē de Scnremī klusēja, raudzīdamies, kā jaunākā brāļa sejā atspoguļojas sāpīgas atmiņas un pārdzīvojumi.

—    Kopā ar bruņiniekiem īvu de Pajēnu un Beltranu dc Aragonu mēs ievainoto Gijomu de Sonnaku iznesām no kaujas lauka. lielmestru bija ķērusi nodevīga bulta. Mēs steidzāmies projām, taču mūsu pūles bija veltīgas. Atkāpšanās laikā liclmestrs, drudža nomocīts, nomira.

—    Un ko karalis?

—    Tai kaujā mēs uzvarējām. Zaudējumi bija neaptverami, tūkstošiem vīru gulēja zemē nokauti vai ievainoti. Pirms kaujas Luijs bija apgalvojis, ka Dievs esot ar viņu un dāvāšot uzvaru. Tādējādi viņš iedvesa drosmi kareivjiem. Un viņam bija taisnība, mēs guvām uzvaru, taču vēl nekad neviena uzvara nebija bijusi tik trausla. Kristīgā armija devās ccļā uz Damjetu, taču karalis sasirga ar dizentēriju, karavīri bija izbadējušies un pārguruši. Nezinu, kā viss īsti notika, zinu tikai, ka karaspēks padevās, bet Luijs tika saņemts gūstā.

Smags, nospiedošs klusums piepildīja zāli, abi brāļi, visdrūmāko domu pārņemti, sēdēja kā sastinguši un lūkojās tukšumā. Aizritēja ilgs laika sprīdis, taču ne viens, ne otrs nebilda ne vārda.

Pa logu ieplūda bruņinieku sasaukšanās un ieroču šķinda — tie vingrinājās cietokšņa ieņemšanā, bija dzirdama arī ratu riteņu graboņa un kalēja vesera klaudzieni.

Beidzot Andrē de Senrcmī darīja galu ieilgušajam klusuma brīdim.

—    Saki, kurš ir ievēlēts par lielmestru?

—    Mūsu lielmestrs ir Reno dc Višjērs, Ordeņa maršals, Francijas preceptors. Tu viņu pazīsti?

—    Jā, Reno de Višjērs ir apdomīgs un dievbijīgs vīrs.

—   Viņš aizsūtīja brāļus pie saracēņicm runāt par Luija atbrīvošanu. Sūtņus izraudzījās un nosūtīja ari karaļa galma augstmaņi, pieprasot, lai gūstītāji nosauc izpirkuma maksu. Kad devos ccļā uz Konstantinopoli, tirgošanās par karaļa brīvību nekādi nevirzījās uz priekšu, taču lielmestrs paļaujas, ka beigu beigās Luiju tomēr izdosies atbrīvot.

—    Cik liela varētu būt izpirkuma maksa?

—    Kaut arī Luijs tiek labi aprūpēts un par viņu gādā saracēņu ārsti, vislielākās ciešanas viņam sagādā tieši pieprasītais izpirkums. Saracēņi pieprasa, lai kristiešu spēki atdod Damjetu.

—    Un Luija augstmaņi patiešām ir gatavi likt karaspēkam no Damjctas atkāpties?

—   Viņi darīs to, ko pavēlēs karalis. Vienīgi viņš var izlemt, ka armijai jāpadodas. Reno de Višjērs aizsūtīja karalim vēstuli, mudinādams šos noteikumus pieņemt. Mūsu spiegi apgalvo, ka pieprasītā izpirkuma maksa būšot tieši tāda un mainīta netikšot.

—    Un kādas lielmestra pavēles tu man esi atnesis?

—    Man lika atgādāt tev šo aizzīmogoto vēstuli, bet ir vēl daudz citu rīkojumu, kas nododami mutiski.

—    Es klausos.

—    Mums jāiegūst Mandilions. Lielmestrs apgalvo, ka tā esot vienīgā relikvija, par kuru pilnīgi droši zināms, ka tā nav viltojums. Kad būsi Mandilionu ieguvis, tas jānogādā mūsu cietoksnī Akrā. Neviens nedrīkst uzzināt, ka audekls nonācis mūsu īpašumā. Tev Mandilions jānopērk vai jāiegūst ar tādiem paņēmieniem, kādus uzskati par labiem, taču neviens nedrīkst zināt, ka relikviju iegādājas Templis. Lai tikai dabūtu savā varā Mandilionu, kristīgo zemju karaļi būtu gatavi apkaut cits citu. Un arī pāvests to pieprasītu sev. Mēs viņam jau esam uzdāvinājuši daudzas no relikvijām, ko tu šais gados esi nopircis no Baldvina. Daudz citu šīs pilsētas relikviju ir nonācis Francijas Luija rokās — nabaga krustdēls tās viņam atdāvinājis un pārdevis. Mēs skaidri zinām, ka Luijs kāro iegūt arī Mandilionu. Pēc uzvaras pie Damjetas viņš nosūtīja ziņnesi, kuram bija jāatgādā vēstule imperatoram, kā arī jānes viņa pavēles uz Franciju.

—    Zinu, pirms dažām dienām te ieradās grāfs de Dižons un pasniedza imperatoram Luija vēstuli. Luijs savam krustdēlam sola palīdzību, taču pretī pieprasa Mandilionu.

Robērs de Senremī vēl pasniedza brālim vairākus aizzīmogotus dokumentu rituļus, Andrē tos pagaidām nesteidzās lasīt un salika uz galda.

—    Saki, Andrē, vai tev ir kādas ziņas par mūsu vecākiem?

Andrē dc Senremī lūpas nodrebēja, viņš zemu nodūra skatienu, tomēr, apvaldījis smago nopūtu un norijis sāpīgo kamolu, atbildēja brālim.

— Mūsu māte ir mirusi. Ari mūsu māsa Kasilda ir aizgājusi viņsaulē. Nāve viņu aizrāva sev līdzi, kad Kasilda laida pasaulē piekto dēlu. Mūsu tēvs, kaut ari vecs, vismaz pagājušajā ziemā vēl bija dzīvs. Viņš vada dienas, sēdēdams lielajā zālē pie pavarda. Ģikts dēļ viņa kājas ir tā pietūkušas, ka viņš tik tikko var paiet. Mūsu vecākais brālis Umberto pārvalda grāfisti, un mūsu novads plaukst un zeļ. Dievs mūsu vecāko brāli aplaimojis ar četriem veseliem bērniem. Ilgs laiks gan pagājis, kopš pametām savu dzimto Senremī…

—    Bet es aizvien vēl atceros papeļu ieskauto ceļu, kas ved uz pili, atceros tikko no krāsns izvilktas maizes smaržu un mūsu mātes dziesmas.

—    Robēr, mēs izvēlējāmies kļūt par templiešiem, tāpēc nedrīkstam gremdēties šādās saldsērīgās atmiņās un ilgās.

—    Ak, brāli, tu vienmēr esi bijis pārāk skarbs pret sevi.

—    Labāk pastāsti par sevi. Kā gan tas nākas, ka tavs ieroču nesējs ir saracēnis?

—    Esmu iepazinis saracēņus un esmu iemācījies viņus cienīt. Ari starp viņiem ir daudz gudru vīru, arī viņiem nav svešs gods un bruņnieciskums. Viņi ir izcili un apbrīnojami ienaidnieki, kurus es patiesi cicnu. Varu tev atzīties, ka man saracēņu vidū ir ari daži draugi. Citādi nemaz nebūtu iespējams, jo galu galā mēs uzturamies viņu zemē. Lielmestrs gribēja, lai mēs visi apgūstam viņu valodu, bet dažiem no mums lika sīki iepazīt ari viņu paražas. Tas nepieciešams, lai mēs nemanīti varētu iekļūt viņu pilsētās un ciemos, novērot, ievākt ziņas un paveikt svarīgus uzdevumus par godu Templim un visai kristīgajai pasaulei. Mana tumsnējā āda karstajā Austrumu saulē ir kļuvusi vēl brūnāka, un melnie mati man palīdz tēlot vienu no vietējiem. Ari valodu esmu apguvis. Varu palielīties, ka nebija nemaz tik grūti iemācīties to saprast un izsacīties ari rakstiski. Man bija labs skolotājs — tas pats ieroču nesējs, kas mani pavada arī šajā ceļojumā. Atceries, brāli, ka Templī es iestājos ļoti jauns, bet Gijoms de Sonnaks tieši visjaunākajiem lika apgūt visas saracēņu gudrības tik labi, lai mēs droši varētu iejukt starp viņiem.

Taču tu man jautāji par Alī, manu ieroču nesēju, — Robērs turpināja. — Viņš nav vienīgais musulmanis, kurš sadarbojas ar Templi. Viņa ciemu krustneši nolīdzināja līdz ar zemi. Viņam un vēl diviem zēniem izdevās palikt dzīviem. Gijoms de Sonnaks viņus atrada dažu dienu jājuma attālumā no Akras. Bērni bija izvārguši, un Alī, jaunāko no trijiem, mocīja drudzis. Lielmestrs zēnus aizveda uz mūsu cietoksni, tur viņi atlaba un tur arī palika.

—    Un viņi vienmēr bijuši jums uzticīgi?

—    Gijoms de Sonnaks viņiem ļāva lūgt Allāhu un izmantoja viņus kā starpniekus. Viņi nekad nav mūs nodevuši.

—    Un kā pret viņiem izturēsies Reno de Višjērs?

—   Nezinu, taču viņš neko neiebilda pret manu priekšlikumu, ka mēs ar brāli Fransuā de Šarnī ceļosim tikai Alī un Saida pavadībā.

—    Labi, atpūties un atsūti pie manis savu ceļabiedru Fransuā dc Šarnī.

—    Tūlīt, brāl.

Tikai palicis vienatnē, Andrē dc Senrcmī atritināja brāļa dotos dokumentu rituļus un izlasīja Reno de Višjēra, Tempļa ordeņa jaunā lielmestra, rakstītās pavēles.

* * *

Purpursarkanām drapērijām rotātā telpa atgādināja nelielu troņa zāli. Mīkstie, ērtie sēdekļi, no dārga koka darinātais galds ar smalkiem griezumiem, tīra zelta krucifikss un neskaitāmas sudrablietas skaidri apliecināja šī nama iemītnieka turīgumu.

Uz mazāka galdiņa rindojās dārga stikla pudeles ar vircotu vīnu, bet uz milzīgas paplātes daudzkrāsainu un kārdinošu kalnu veidoja visdažādākie saldumi, kas gatavoti netālajā klosterī.

Bīskaps Paskāla dc Molesma vārdos klausījās diezgan vienaldzīgi. Teju stundu no vietas dižciltīgais francūzis minēja gan tādus, gan citādus argumentus, pūlēdamies viņu pārliecināt, ka Mandilions jāatdod imperatoram. Bīskaps cienīja Baldvinu un zināja, ka tam ir krietna sirds, — tā nebija imperatora paša vaina, ka viņa valdīšanas laiks šķita esam vien nebeidzama neveiksmju virtene.

Paskāls de Molesms apklusa, ievērojis, ka bīskaps ir iegrimis pārdomās un viņa teiktajā vairs neklausās. Piepešais klusums lika bīskapam iztrūkties no apcerīgās noskņas.

—    Es uzklausīju katru jūsu minēto argumentu un saprotu, kāda ir jūsu pārliecība. Taču gribu aizrādīt, ka Francijas karalim nav tiesību izturēties tā, it kā visas Konstantinopoles liktenis būtu atkarīgs no viena vienīgi apstākļa: vai viņam izdosies vai neizdosies iegūt Mandilionu.

—    Visukristīgais karalis Luijs solīja mūsu imperatoram nopietnu palīdzību. Ja Mandilionu neesot iespējams pārdot, Viņa Augstība Francijas karalis lūdz, lai relikvija viņam uz kādu laiku tiktu aizdota, noslēdzot koncesijas līgumu. Luijs vēlas, kaut viņa māte dievbijīgā Kastīlijas Blanka varētu ieraudzīt Mūsu Pestītāja īsteno seju un pielūgt šo svētumu. Baznīca nezaudētu savu saikni ar Mandilionu un pat varētu lepoties ar nopietnu ieguvumu, jo arī tai ir vienlīdz svarīgi palīdzēt Konstantinopolei izkļūt no pašreizējām grūtībām. Ticiet man, šai gadījumā jūsu un imperatora intereses sakrīt.

—    Nē, tās nesakrīt. Zelts ir vajadzīgs imperatoram, lai varētu saglābt savas impērijas pēdējās atliekas.

—    Konstantinopole agonizē, šī impērija jau gandrīz uzskatāma par fikciju, un pienāks diena, kad kristiešiem būs rūgti jānožēlo, ka tā zaudēta.

—    De Molesma kungs, es zinu, ka esat apveltīts ar pārsteidzoši asu prātu, tāpēc nedomāju, ka jūs no tiesas ticat, ka tikai Mandilions un nekas cits spēs izglābt Konstantinopoli. Cik tad daudz Luijs solīja samaksāt? Cik viņš sola, ja Mandilionu viņam pārdos, un cik, ja tikai aizdos koncesijā? Lai izglābtu šo impēriju, ir nepieciešams vesels kalns zelta, un nedomāju, ka Francijas karalis, lai ari cik bagāts būdams, būtu nolēmis izputināt savu valsti. Viņš nesamaksās pietiekami lielu summu, lai ari cik ļoti mīlētu savu krustdēlu un lai arī cik ļoti vēlētos iegūt Mandilionu.

—    Ja piedāvātā summa būtu pietiekami liela, vai Jūsu Gaišība tomēr atvēlētu Mandilionu pārdot vai aizdot?

—    Nē. Sakiet imperatoram, ka Mandilionu es viņam neatdošu. Ja es piekāptos viņa lūgumam, pāvests Inocents mani ekskomunicētu. Ari viņš jau sen vēlas iegūt Mandilionu, taču es allaž esmu viņa lūgumus atvairījis, aizbildinādamies, ka tik tāls ceļš svētajai relikvijai būtu bīstams. lai atdotu Mandilionu imperatoram, man būtu vajadzīga pāvesta atļauja, bet atbildes vēstulē pāvests noteikti nosauktu arī ccnu. Šī cena nebūtu nekāda mazā, un pat, ja krietnais karalis Luijs to spētu samaksāt, naudu saņemtu Baznīca, nevis viņa krustdēls imperators.

Paskāls de Molesms nolēma izspēlēt pēdējo kārti.

—    Es, Jūsu Gaišība, vēlētos atgādināt, ka patiesībā Mandilions jums nemaz nepieder. Uz Konstantinopoli to atgādāja imperatora Romana Lekapēna karaspēks, un impērija no savām īpašuma tiesībām nekad nav atteikusies. Baznīca ir tikai un vienīgi Mandiliona uzglabātāja. Bet tagad Baldvins lūdz, lai jūs to viņam atdodat no laba prāta, un sola būt dāsns gan pret jums, gan pret svēto Baznīcu.

Sie vārdi bīskapu sāpīgi aizskāra.

—   Vai jūs man draudat, de Molcsma kungs? Vai imperators uzdrošinās draudēt Baznīcai?

—    Baldvins, kā jūs labi zināt, ir uzticams un mīlošs Baznīcas dēls, un, ja būtu nepieciešams, ziedotu tās labā savu dzīvību. Taču Mandilions ir impērijas īpašums, un imperators to pieprasa sev. Pildiet savu pienākumu.

—   Mans pienākums ir sargāt un glabāt Kristus atveidu, lai tas būtu pieejams ticīgajiem.

—   Jūs taču neko neiebildāt, kad Francijas karalim tika pārdots Kristus ērkšķu vainags, kas iepriekš glabājās Pantokratora klosteri.

—    Es zinu, ka esat gudrs cilvēks, dc Molesma kungs. Vai tiešām jūs ticat, ka tas ērkšķu vainags bijis galvā arī Jēzum?

—    Vai tad jūs neticat?

Bīskapa zilajās acīs icgailējās dusmas. Sadursme bija sasniegusi kulmināciju, un abi to apzinājās.

—    Dc Molesma kungs, jūsu minētie apsvērumi mani nepārliecināja. Pasakiet to imperatoram.

Paskāls de Molesms nodūra galvu. Divkauja bija galā, taču pavisam drīz šai cīņai būs jāatsākas ar jaunu sparu, jo pagaidām nebija ne uzvarētāja, ne uzvarētā.

Viņš izgāja no greznās istabas drūms un izkaltušu rīkli, pat nepagaršojis Rodas vīnu, ko viņa kausā bija ielējis bīskaps. Žēl gan, šis bija viens no viņa visiecienītākajiem dzērieniem.

Pie bīskapa pils vārtiem dc Molesmu gaidīja kalpi ar viņa zirgu brašu sarķi, kas nemierīgajā un intrigu pilnajā Konstantinopolē bija viņa uzticamākais biedrs.

Vai vajadzētu Baldvinam ieteikt doties uz bīskapa pili karavīru pavadībā un pieprasīt, lai tas atdod Mandilionu? Citas iespējas nemaz nebija. Pāvests Inocents nemūžam neuzdrošināsies ckskomunicēt Baldvinu — jo sevišķi, uzzinājis, ka Mandilions nonācis pie visukristīgā karaļa Luija. Ja izdotos relikviju aizlienēt Luijam par dārgu maksu, impērija vismaz daļēji varētu atgūt trūkstošās dzīvības sulas.

Pūta maigs novakares vējš, un Paskāls de Molesms nolēma izjāt līkumu līdz Bosfora piekrastei un tikai tad atgriezties imperatora pilī. Viņam patika palaikam izbēgt no žņaudzošajām pils sienām — pilī intrigas pina ikviens, bet nodevība un nāve uzglūnēja no katra kakta. Valdnieka mājoklī grūti bija apjēgt, kurš ir tavs draugs, bet kurš — ienaidnieks, jo izlikšanās un liekulība bija galma dāmu un augstmaņu vislabāk apgūtās mākslas. De Molesms uzdcējās tikai Baldvinam, kuram, gadiem ritot, bija pieķēries no visas sirds tāpat, kā reiz bija mīlējis labo karali Luiju.

Bija pagājušas daudzas ziemas kopš tās dienas, kad Francijas karalis bija atsūtījis dc Molesmu uz Konstantinopoles galmu, devis tam uzdevumu pieskatīt ievērojamu zelta daudzumu, kas tikko bija nonācis Baldvina rokās, — karalis Konstantinopoles imperatoram bija labi samaksājis par dažām vērtīgām relikvijām un Namiras grāfisti. Tāpat de Molesma uzdevums bija palikt Baldvina galmā un ziņot Luijam par visiem ievērības cienīgajiem notikumiem Konstantinopolē. De Molesms imperatoram bija nodevis Luija vēstuli, kurā tas savam krustdēlam piekodināja it visā paļauties uz Paskālu de Molesmu, kurš esot godīgs cilvēks un krietns kristietis un visiem spēkiem rūpēšoties par Baldvina laimi un labklājību.

Dc Molesms un Baldvins jau pirmajā tikšanās reizē bija sajutuši spēcīgu savstarpēju simpātiju vilni, un abu labā saprašanās ar gadiem nebija mazinājusies — taisni otrādi, šo piecpadsmit gadu laikā de Molesms bija kļuvis par imperatora draugu, padomdevēju un kancleru. Dc Molesms prata novērtēt Baldvina centienus saglābt impērijas godu, nosargāt

Konstantinopoli, turoties pretī bulgāru spiedienam no vienas puses un arvien nopietnākajiem saracēņu draudiem no otras.

Ja pienākums un uzticība nesaistītu viņu ar karali Luiju un imperatoru Baldvinu, de Molesms jau sen būtu lūdzis atļauju kļūt par vienu no Tempļa bruņiniekiem, lai varētu cīnīties Svētajā Zemē. Taču liktenis viņu bija nolicis tieši šeit — Konstantinopoles galma pašā centrā, kur briesmu nebūt nebija mazāk kā asiņainā cīņas laukā.

Saule pamazām jau grima aiz apvāršņa, kad de Molesms pamanīja, ka ir nonācis netālu no Tempļa nama. Viņš cienīja Andrē de Senrcmī, Konstantinopoles komendas komturu — godīgu un skarbu vīru, kas par savas dzīves pamatu bija izvēlējis zobenu un krustu. Viņi abi — gan de Molesms, gan de Senremī — bija dižciltīgi francūži, un abus liktenis bija nometinājis šeit, Konstantinopolē.

De Molesmam uzmācās vēlēšanās aprunāties ar savu tautieti, taču nakts ēnas stiepās aizvien garākas un melnākas, bet bruņinieki šai laikā gremdējās vakara lūgšanās, un de Molesma apciemojums viņus iztraucētu. Labāk tomēr nogaidīt līdz rītam, aizsūtīt Senremī vēstuli un vienoties par tikšanos.

* * *

Baldvins II de Kurtcnē niknumā trieca dūri pret sienu. Par laimi, krumšļus no nobrāzumiem pasargāja mīksts gobelēns.

Paskāls de Molesms tikko sīki un smalki bija atstāstījis savu sarunu ar bīskapu un pavēstījis par tā kategorisko atteikumu atdot Mandilionu.

Imperators jau iepriekš bija zinājis: cerība, ka bīskaps relikviju varētu atdot no laba prāta, ir gaužām niecīga, tomēr viņš visu šo laiku bija pavadījis, dedzīgi lūgdams Dievu un paļaudamies, ka Viņš tomēr paveiks šo brīnumu, lai izglābtu impēriju.

Baldvina dusmu uzliesmojums francūzim šķita kaitinošs, un viņš raudzījās uz valdnieku, neslēpdams nosodījumu.

—    Neskaties uz mani tā! Esmu nelaimīgākais no cilvēkiem!

—    Kungs, nomierinieties. Bīskapam nebūs citas iespējas kā vien atdot jums Mandilionu.

—    Kā tu to panāksi? Gribi, lai eju pie viņa un atņemu ar varu? Izceltos skandāls. Mani pavalstnieki nemūžam nepiedotu, ja es viņiem nolaupītu līķautu, ko viņi uzskata par brīnumdarītāju, bet pāvests Inocents mani ekskomunicētu, un tu vēl prasi, lai es nomierinos, it kā pastāvētu kāds risinājums! Tu pats labi zini, ka risinājuma nav.

—    Reizēm valdniekiem nākas pieņemt nepatīkamus un nepateicīgus lēmumus, jo tikai tā var izglābt valsti. Patlaban tādā situācijā esat nonācis jūs. Beidziet žēloties un rīkojieties!

Imperators smagi iezvila krēslā — uzmācās bezspēks un nogurums. Valdīšana nebija nekāda saldā — vismaz viņš, būdams imperatora godā, rūgtu žulti bija baudījis daudz biežāk par saldu medu. Un, lūk, jau atkal pienācis kārtējais pārbaudījums: lai glābtu impēriju, viņam jānostājas pret Baznīcu.

—    Izdomā ko citu!

—    Vai tad jūs saskatāt citu iespēju?

—   Tu esi mans padomnieks, tāpēc domā! Domā!

—    Kungs, Mandilions pieder jums, pieprasiet to atpakaļ kā savai īpašumu, dariet to valsts labā. Tāds ir mans padoms.

—    Ej prom.

De Molesms izgāja no valdnieka istabas un devās uz kancelejas zāli. Tur sev par lielu izbrīnu viņš sastapa Bartolomē dos Kapelosu.

Imperatora kanclers ar lielu prieku sveicināja templicti un laipni izjautāja viņu par komturu un citiem pazīstamiem Tempļa brāļiem. Pēc dažu minūšu pieklājīgas tērzēšanas de Molesms apvaicājās, kāda vajadzība ordeņa brāli atvedusi uz pili.

—   Mans komturs Andrē de Senremī vēlētos pēc iespējas drīzāk tikties ar imperatoru.

Bruņinieka nopietnais tonis darīja de Molesmu bažīgu.

—   Kas noticis, mans labais draugs? Vai esat saņēmuši kādas sliktas ziņas?

Portugālim bija stingri piekodināts neteikt neviena lieka vārda un neatklāt, cik kutelīgā situācijā nonācis Francijas Luijs, — to pavēlēdams, komturs sprieda, ka imperatora pilī šie jaunumi droši vien vēl nav zināmi, jo tobrīd, kad Damjetu pameta grāfs de Dižons, pilsēta bija franču rokās un karaspēks uzvaroši virzījās uz priekšu.

Bartolomē dos Kapeloss atbildēja izvairīgi:

—   Andrē de Senremī jau sen nav ticies ar imperatoru, taču pēdējos mēnešos bijis daudz svarīgu notikumu. Tos pārrunāt būtu gan imperatora, gan komtura interesēs.

De Molesms saprata, ka no portugāļa neko vairāk neizspiedīs, un nojauta, ka iecerētā saruna ir ārkārtīgi svarīga.

—    Ņemšu vērā jūsu lūgumu. Tikko imperators būs nolicis tikšanās dienu un stundu, es pats došos uz Tempļa namu, lai jums to paziņotu. Turklāt būšu pateicīgs, ja varēšu pats pārmīt dažus vārdus ar jūsu komturu.

—    Gribu uzsvērt, ka imperatora un mūsu komtura tikšanās ir steidzama. Lūdzu, gādājiet, lai Viņa augstība atvēlē audienci pēc iespējas drīzāk.

—    Tā es darīšu. Zināt, ka esmu Tempļa draugs. Lai Dievs jūs sargā un pavada!

—    Lai Viņš sargā arī jūs!

Izvadījis templieti, de Molesms iegrima domās. Portugāļa saspringtā un noslēgtā seja liecināja, ka Tempļa rīcībā nonākušas kādas īpaši svarīgas ziņas, kuras tas vēlas pavēstīt tikai un vienīgi pašam imperatoram, — bet kas zina, ko templieši gribēs apmaiņai pret informāciju.

Drudžainajā pasaulē, kurā ritēja de Molesma un viņa laikabiedru dzīve, templieši bija vienīgie, kam netrūka ne informācijas, nc naudas. Un abas šīs bagātības — informācija un nauda — apveltīja viņus ar īpašu varu, kas savā ziņā stāvēja pāri karaļu un imperatoru varai un pat paša pāvesta varenībai.

Baldvins bija pārdevis Templim vairākas relikvijas, pretī saņemdams bagātīgu samaksu. Imperatora un Konstantinopoles komtura de Senremī attiecību pamatā bija savstarpēja cieņa. Templiešu vadonis juta līdzi valdniekam, kura impērija ar katru dienu jo vairāk zaudēja spēkus. Ne reizi vien Templis Baldvinam bija aizdevis naudu, kuru tas pēcāk nebija spējis atdot un tāpēc parādu bija dzēsis, atdodams Templim dažas vērtīgas relikvijas, — tās sākumā tika nodotas glabāšanā, bet pamazām pārgāja ordeņa īpašumā. Līdzīgi arī daudzi citi vērtīgi priekšmeti neatgriezīsies imperatora pilī, iekams nebūs nomaksāti parādi, bet uz šādu pavērsienu cerēt bija grūti.

De Molesms padzina šīs domas un sāka gatavot Baldvina vizīti pie bīskapa. Imperatoram pie Baznīcas pārstāvja bija jādodas labi bruņotu kareivju pavadībā — turklāt kareivju skaitam jābūt pietiekamam, lai aplenktu gan bīskapa pili, gan Blakernes Sv. Marijas baznīcu, kur glabājās Mandilions.

Neviens nedrīkstēja pat nojaust, kāds pasākums tiek gatavots, — nedrīkstēja satraukt tautu un brīdināt bīskapu, kurš taču Baldvinu joprojām uzskatīja par godīgu kristieti, kas nemūžam neuzdrošinātos sacelties pret Baznīcas gribu.

De Molesms zināja, ka valdnieks, lai arī negribot, tomēr jau visā nopietnībā apsver iespēju Mandilionu atņemt ar varu, lai pēc tam atdotu karalim Luijam, — gluži vienkārši citas izejas nebija.

Kanclers lika pasaukt grāfu de Dižonu, nolēmis, ka pienācis laiks sīkāk apspriest svētā līķauta nodošanu Francijas karalim. Viņa Majestāte grāfam bija devis smalkus norādījumus, kā rīkoties pēc tam, kad krustdēls būs nolēmis līķautu atdot, — tieši dc Dižons varēs pateikt, cik daudz un kad Luijs gatavs samaksāt.

Robērs dc Dižons bija aptuveni trīsdesmit gadu vecs vidēja auguma spēcīgs vīrs zilām acīm un ērgļa degunu — šis franču dižciltis jau bija paguvis izraisīt Baldvina galma dāmu interesi.

Dc Molesma sūtītajam kalpam šo vīru atrast nenācās viegli. Tikai samaksājis vēl pāris pils kalpotājiem, viņš izdibināja, ka dc Dižons meklējams imperatora māsīcas, nesen atraitnēs palikušās Marijas apartamentos.

Kad grāfs de Dižons ieradās kancelejā, ap viņu aizvien vēl vēdīja godājamās dāmas saldeno smaržu mākonis.

—    Es jūs klausos, de Molesm… Un sakiet, kamdēļ tāda steiga?

—   Grāf, man nepieciešams uzzināt, kādus norādījumus jums devis Viņa Majestāte Luijs, jo tikai tad es varēšu jums palīdzēt tos izpildīt.

—   Jūs labi zināt, ka mans karalis vēlas, lai imperators viņam atdod Mandilionu.

—    Piedodiet, ka nevēlos risināt garas aplinku sarunas, bet tieši cik daudz Luijs ir gatavs maksāt par svēto līķautu?

—    Vai imperators ir ar mieru izpildīt sava tēvoča lūgumu?

—    Grāf, esiet tik laipns un desības uzdot jautājumus šoreiz atvēliet man.

—   Uz jūsu jautājumiem es varēšu atbildēt vienīgi tad, kad zināšu, vai Baldvins jau ir pieņēmis lēmumu.

Dc Molesms spēra pāris noteiktus soļus, nostājās grāfam tieši pretī un ciešu skatienu iedzēlās viņa acīs, pūlēdamies tikt skaidrībā, ar kādu cilvēku viņam šoreiz ir darīšana. Francūzis galvu nenodūra un drosmīgi izturēja imperatora kanclera skatienu.

—    Imperators pašlaik apdomā sava tēvoča priekšlikumu. Taču viņam jāzina, cik daudz Francijas karalis ir gatavs maksāt par Mandilionu. Tāpat imperators vēlas zināt, kurp šis svētums tiks nogādāts un kas garantēs tā drošību. Nezinot šīs un citas detaļas, lēmumu pieņemt viņš nevar un negrib.

—    Man pavēlēts šeit sagaidīt imperatora lēmumu. Ja Baldvins būs ar mieru atvēlēt Mandilionu manam karalim, es pats to nogādāšu Francijā un nodošu Luija mātei, dievbijīgajai donjai Blankai, kura svēto audeklu glabās, līdz karalis atgriezīsies no krusta gājiena. Ja imperators vēlēsies Mandilionu pārdot, Luijs viņam dos divus maisus zelta, katru viena vīra svarā, kā arī atdos viņam Namiras grāfisti un uzdāvinās dažus zemes īpašumus Francijā, kas imperatoru nodrošinās ar labu gada renti. Turpretī, ja imperators nolems Mandilionu tikai ieķīlāt uz noteiktu laiku, tad karalis maksās viņam tos pašus divus maisus zelta, kurus Baldvinam noteiktajā laikā būs jāatdod atpakaļ, lai pretī saņemtu Mandilionu; ja nauda netiks atmaksāta līdz noteiktajam brīdim, par kuru abas puses vienosies iepriekš, relikvija pilnībā pāries Francijas karaļa īpašumā.

—    Luijs vienmēr ir ieguvējs, — drūmi noteica de Molesms.

—    Tas ir godīgs darījums.

—    Nē, nav gan. Jūs tikpat labi kā cs zināt, ka Mandilions ir vienīgā īstā relikvija, kas pieder kristīgajai pasaulei.

—    Karaļa piedāvājums ir dāsns. Divi maisi zelta Baldvinam ļaus apmaksāt daudzos parādus.

—    Visiem tik un tā nepietiks.

—    Jūs lieliski zināt, ka divi maisi zelta, katrs viena vīra svarā, palīdzēs atrisināt daudzas no impērijas spiedīgākajām vajadzībām. Karaļa nosauktā cena ir pat ļoti laba — sevišķi, ja imperators būs ar mieru Mandilionu pārdot. Šajā gadījumā viņš taču iegūst drošus ienākumus no rentes līdz pat mūža galam. Relikviju tikai iznomājot, gan noteikumi nav tik labi… bet galu galā, ja imperators uzskata, ka pēc laika varēs tēvocim šos divus maisus zelta atdot…

—    Neizliecieties, ka impērijas nākotnes izredzes jums ir noslēpums. Jūs zināt, ka imperatoram droši vien nekad nerastos iespēja Mandilionu atgūt. Labāk sakiet, vai tos divus maisus zelta esat atgādājuši šurp jau tagad?

—    Esmu atvedis Luija parakstītu dokumentu, kurā viņš apņemas šo cenu samaksāt. Tāpat man ir līdzi mazāks daudzums zelta, ko esmu gatavs samaksāt nekavējoties.

—    Kā jūs varat nodrošināt, ka relikvija neskarta laimīgi sasniegs Franciju?

—    Konstantinopolē esmu ieradies ar lielu svītu, taču esmu gatavs pavadoņos pieņemt jebkuru skaitu vīru, kas jums šķitīs nepieciešams Mandiliona drošībai. Esmu licis ķīlā savu godu un dzīvību, lai Mandilions droši sasniegtu Franciju. Ja imperators dos savu piekrišanu, sūtīsim vēstuli karalim.

—    Cik daudz zelta varat maksāt tūlīt?

—    Aptuveni divdesmit mārciņu.

—    Likšu jūs pasaukt, kad imperators būs izlēmis.

—    Es gaidīšu. Un atzīstos, ka man patiesi nebūs iebildumu kādu dienu ilgāk atpūsties Konstantinopolē.

Vīrieši atvadījās ar pieklājīgu galvas mājienu.

jauno bruņinieku, gluži tāpat kā komtura miesīgo brāli Robēru, pēc izskata pavisam viegli varētu noturēt par musulmani. Abi pārliecinoši apgalvoja, ka šāda maskēšanās ir nepieciešama, lai bez kavēkļiem un pārmērīgām briesmām varētu šķērsot ienaidnieku zemes. Tāpat Robērs un Fransuā pilnībā uzticējās saviem saracēņu ieroču nesējiem un izturējās pret tiem sirsnīgi kā pret vislabākajiem biedriem.

Ilgajos Austrumos aizvadītajos gados Tempļa bruņinieku ordenis pamazām bija pārvērties. Viņi bija iemācījušies novērtēt savus ienaidniekus: tagad viņi pret tiem ne tikai cīnījās, bet ari pūlējās tos iepazīt arvien labāk un pārņemt to gudrības. Pašreizējos apstākļos Tempļa bruņinieku un saracēņu karotāju savstarpēja pazīšanās bija neizbēgama.

Iepriekšējais lielmestrs Gijoms de Sonnaks bija izslavēts kā apdomīgs un gudrs bruņinieks, un acīmredzot viņš bija samanījis, ka tieši Fransuā un Robēram piemīt kādas īpašas dotības, kuras ar laiku tiem ļautu kļūt par labiem spiegiem, — jo galu galā tieši tāds bija viņu maskēšanās galvenais iemesls.

Abi tekoši runāja arābiski un bija apguvuši arī austrumniekiem raksturīgos žestus un mīmiku. Saule bija gādājusi, lai abu āda kļūtu brūngana, ber viņu tērpi nepārprotami bija tieši tādi, kādus nēsāja dižciltīgi saracēņi. Neviens, uzlūkodams šos divus vīrus, nenojaustu, ka patiesībā tie ir kristīgam ordenim piederīgi bruņinieki.

Robērs un Fransuā jau bija paguvuši Andrē de Senremī izstāstīt visai daudz par saviem piedzīvojumiem Svētajā Zemē. Viņi bija stāstījuši par tuksneša burvību, par to, kā iemācījušies izdzīvot bezgalīgajos smilšu klajumos, par to, kā lasījuši senatnes grieķu filosofii darbus, kas saglabājušies, tikai pateicoties arābu gudrajiem vīriem. Pie arābu gudrajiem Robērs un Fransuā bija apguvuši ari to medicīnas mākslu.

Puiši nespēja un negribēja slēpt, ka patiesi apbrīno ienaidniekus, pret kuriem paši cīnījās, — šāda apbrīna būtu darījusi bažīgu Andrē dc Senremī, taču komturs skaidri zināja, ka vēl spēcīgāka ir abu uzticība Templim un dotajam zvērestam.

Bija nolemts, ka Robērs de Senremī un Fransuā dc Sarnē paliks Konstantinopolē tik ilgi, līdz komturs varēs viņu rokās nodot Mandilionu, — abu uzdevums bija nogādāt svētumu Akras cietoksnī, kur glabajas lic lākā daļa templiešu dārgumu. Komturs gan savam miesīgajam brālim izteica šaubas, vai patiešām būs droši tik vērtīgu relikviju tālajā ceļā laist bez pienācīgas apsardzes, taču Robērs atbildēja, ka vienīgi tā Mandi lions neskarts varēs sasniegt drošo patvērumu Akrā.

Taču ceļā uz Akru varēs doties vienīgi tad, kad Andrē dc Senremī būs izdevies paveikt savu darba daļu: iegūt Kristus līķautu ordeņa īpašumā. Par laimi, Konstantinopoles komendas komturs bija apveltīts gan

ar pacietību, gan ar viltību, gan ar pārējiem īsta diplomāta talantiem.

* * *

Gatavodamies gājienam pie bīskapa, Baldvins apvilka savu labāko tērpu. Dc Molesms viņam bija piekodinājis par ieplānoto apciemojuma nevienam nebilst ne pušplēsta vārda.

Paskāls de Molesms pats personīgi bija izraudzījies karavīrus, kuriem tika uzdevums pavadīt valdnieku uz bīskapa pili, kā arī aplenkt Blakernes Sv. Marijas baznīcu.

Iecere bija pavisam vienkārša: tikko pār pilsēm nolaidīsies nakts tumsa, imperators dosies uz bīskapa pili un laipni palūgs, lai tas atdod Mandilionu. Ja bīskaps šo lūgumu no laba prāta nevēlēsies pildīt, karavīri dosies iekšā Blakernes Sv. Marijas baznīcā un vajadzības gadījumā lietos spēku. Tā vai citādi Mandilions nonāks imperatora rokās.

De Molesms bija iegalvojis imperatoram, ka bailes un bijība bīskapa priekšā jāatmet, — labāk pašam likt lietā draudus. Lai piedraudējumi skanētu pārliecinošāk, bija nolemts, ka imperatoru un de Molesmu pavadīs arī Vlads — ar pārcilvēcisku spēku un niecīgām prāta spējām apveltīts ziemeļzemju milzis, kurš, lieki nedomādams un nešaubīdamies, pildīja ikvienu Baldvina pavēli.

Tumsa pārklāja pilsētu, tās ielas bija pilnīgi tukšas, un vienīgi vārās sveču un eļļas lampiņu liesmas vēstīja, ka šī pilsēta joprojām ir apdzīvota.

Konstantinopoles bīskaps šajā vēlajā vakara stundā rāmi malkoja Kipras vīnu un lasīja slepenu pāvesta Inocenta vēstuli, kad namu sadrebināja dobji klauvējieni pie durvīm. Kāds no kalpiem steidzās noskaidrot, kurš gan uzdrošinās traucēt bīskapa mieru. Atvēris durvis un ieraudzījis pašu imperatoru, viņš sastinga neticīgās šausmās.

Nama ārdurvīm piesteidzās arī bīskapa sargi, taču tiem de Molesms pavēlēja tūdaļ mesties ceļos un izrādīt godu valdniekam.

Atnācēji drošiem soļiem devās dziļāk bīskapa mājoklī. Baldvinu mocīja neviltotas šausmas, un vienīgi kanclera apņēmība un bargais skatiens imperatoram liedza skriešiem pamest šo vietu.

Negaidīto trokšņu satraukts, bīskaps atvēra sava kambara durvis un uz mirkli zaudēja valodu, viņpus slieksnim ieraugot Baldvinu, Paskālu de Molesmu un krietnu pulku kareivju.

—    Kas noticis?! Ko jūs šeit darāt? -rbīskaps iesaucās.

—   Vai tā tu uzņem imperatoru? — viņa jautājumus pārtrauca de Molesms.

—    Nomierinieties, Jūsu Gaišība, — bīskapam teica Baldvins. — Esmu ieradies viesos. Man ļoti žēl, ka nebija iespējas jūs iepriekš brīdināt par šo apciemojumu, jo manas dienas no agra rīta līdz pašam vakaram aizņem valdīšanas pienākumi.

Baldvina smaids tomēr nepārliecināja bīskapu, ka bailēm un satraukumam nav iemesla. Viņš stāvēja istabas vidū apjucis un nespēdams izlemt, kā rīkoties tālāk.

—   Vai tad nepiedāvāsiet mums apsēsties? — jautāja imperators.

—    Nāciet, nāciet iekšā, jūsu apmeklējums ir tik negaidīts, ka cs mazliet apmulsu. Tūlīt pasaukšu kalpus, lai tie jūs pienācīgi apkalpo. Likšu, lai viņi iededz sveces un…

—    Nē, — viņu asi aprāva dc Molesms. — Te nekā netrūkst, un jums nekas nav jādara. Imperators jūs ir pagodinājis ar savu klātbūtni, tāpēc klausieties, kas viņam sakāms.

Bīskaps aizvien vēl stāvēja, cīnīdamies ar šaubām, bet durvīs, Viņa Gaišības pavēles gaidīdami, bikli drūzmējās kalpi, ko bija satraukusi pēkšņā jezga.

Paskāls de Molesms drošiem soļiem tuvojās durvīm un pavēlēja kalpotājiem doties prom, teikdams, ka Konstantinopoles imperators ieradies draudzīgā vizītē pie bīskapa, bet tik vēlā nakts stundā nekāds cienasts un apkalpošana nebūs vajadzīgi — ja kādam sagribčsics iemal kot vīnu, gan jau glāzi varēs piepildīt arī, neaicinot talkā sulaiņus.

Imperators apsēdās vienā no ērtajiem zviļņiem un smagi nopūtās. Paskālam de Molesmam bija izdevies viņu pārliecināt, ka naksnīga vizīte pie bīskapa ir vienīgā iespēja izglābt Konstantinopoli.

Atguvies no pirmā izbīļa un apjukuma, bīskaps vērsās pie imperatora visai augstprātīgā tonī:

—    Sakiet, kas jūs pamudinājis iztraucēt šī nama mieru tik vēlā nakts stundā? Vai smagums nomāc jūsu dvēseli, vai varbūt vēlaties padomu kādā valstiski svarīgā jautājumā?

—    Mans labais bīskap, esmu te ieradies kā uzticīgs Baznīcas dēls, lai pārspriestu ar jums grūtības, kas piemeklējušas valsti. Jūs gādājat par dvēselēm, taču katrai dvēselei nepieciešams arī ķermenis. Un es vēlos ar jums runāt par pasaulīgajām likstām, jo smagos brīžos, kad cieš valsts, ciest nākas arī cilvēkiem.

Baldvins atkal nopūtās un ar skatienu meklēja pēc Paskāla de Molesma atbalsta. Padomnieks tikko manāmi pamāja, lai valdnieks turpina iesākto runu.

—    Jūs Konstantinopoles vajadzības pārzināt tikpat labi kā es. Nav jābūt iesvētītam galma noslēpumos, lai zinātu, ka valsts kasē palicis gaužām maz naudas, bet mūsu kaimiņi kļūst arvien uzmācīgāki un draudīgāki. Karavīri pilnu algu nav saņēmuši jau vairākus mēnešus, tāpat atalgojums nav izmaksāts pils kalpotājiem un maniem vēstnešiem. Mani sarūgtina arī tas, ka, būdams mīlošs Baznīcas dēls, nespēju tai pasniegt bagātīgus ziedojumus.

Baldvins uz bridi pieklusa, gaidīdams, ka tūdaļ sekos skarba atbilde. Taču bīskaps, saspringts un nopietns, klusēja.

—    Kaut ari šobrīd neesmu pie grēksūdzes, — turpināja Baldvins, — uzticēšu jums domas, kas nospiež manu sirdi. Mans pienākums ir glābt valsti, taču vienīgā iespēja ir pārdot Mandilionu Francijas karalim Luijam, lai Dievs viņu sargā. Luijs ir gatavs samaksāt mums tik daudz zelta, ka ar to pietiks, lai nokārtotu visspiedīgākos parādus. Pārdodot Mandilionu viņam, es izglābšu Konstantinopoli. Tāpēc, Jūsu Gaišība, es kā imperators pieprasu, lai jūs atdodat līķautu man. Šis svētums ari turpmāk glabāsies kristiešu rokās.

Bīskaps cieši uzlūkoja imperatoru, nokrekstējās, atbrīvodams dusmu aizžņaugto balsi, un teica:

—    Kungs, jūs te esat ieradies kā imperators, lai pieprasītu sev to, kas pieder svētajai Baznīcai. Jūs apgalvojat, ka šādi izglābsiet Konstantinopoli. Taču uz cik ilgu laiku valsts būs paglābta? Es nevaru jums atdot Mandilionu, jo tas nepieder man — tas pieder Baznīcai un visai kristīgajai pasaulei. Pārdot šo svētumu būtu zaimojoši. Konstantinopoles ticīgie to nemūžam nepieļautu, viņi šo Kristus atveidu pielūdz kā brīnumdarītāju. Nejauciet savas pasaulīgās likstas ar dievišķiem jautājumiem, iemācieties atšķirt savas intereses no tā, kas svarīgi visiem kristiešiem. Jums jāsaprot, ka nevaru atdot līķautu, pie kura ik piektdienu tik dedzīgi lūdzas mana draudze. Šīs pilsētas ticīgie neļautu jums Mandilionu pārdot, neļautu to sūtīt tālajā ceļā uz Franciju, lai arī kā jūs censtos iegalvot, ka pie karaļa Luija tas būs drošās rokās.

—   Jūsu Gaišība, nevēlos ar jums strīdēties, taču esmu spiests paskaidrot, ka nelūdzu, lai jūs man atdodat Mandilionu. Es to pavēlu.

Baldvins jutās visnotaļ apmierināts ar sevi: tomēr bija izdevies veiksmīgi un pārliecinoši izrunāt pēdējo teikumu. Viņš atkal pavērsa skatienu sāņus, meklēdams atbalstu Paskāla de Molesma acīs.

—    Mans pienākums ir cienīt jūs kā imperatoru, savukārt jūsu pienākums ir pakļauties man kā priesterim, — atbildēja bīskaps.

—    Gaišība, es nepieļaušu, ka manas impērijas pēdējās paliekas iznīkst un izplēn tikai tāpēc, ka jūs visdārgāko relikviju gribat paturēt sev. Arī es esmu kristietis, un šķiršanās no Mandiliona mani apbēdinās, taču pienākums liek man rīkoties kā imperatoram, kurš glābj valsti. Es jūs lūdzu atdot relikviju… no laba prāta.

Bīskaps pielēca kājās un iekliedzās niknumā drebošā balsī:

—    Jūs uzdrošināties man draudēt? Ja sacelsieties pret Baznīcu, pāvests jūs ckskomunicēs!

—   Vai viņš ekskomunicēs arī Francijas karali, kurš Mandilionu nopirks? — atcirta Baldvins.

—   Svēto līķautu es jums neatdošu. Tas pieder Baznīcai, un vienīgi pāvests var izlemt, kā rīkoties ar vissvētāko no relikvijām…

—   Nē, līķauts nepieder Baznīcai, un jūs to lieliski zināt. Šo svētumu no Edesas uz Konstantinopoli atgādāja imperators Romāns Lekapēns. Relikvija pieder impērijai, tā pieder imperatoram. Visu šo laiku Baznīca ir bijusi rikai Mandiliona glabātāja, bet tagad tam jāatgriežas pie sava patiesā īpašnieka.

—    Jūs darīsiet tā, kā izlems pāvests. Aizrakstīsim viņam vēstuli, kurā jūs izklāstīsiet visus savus argumentus. Sagaidīsim atbildi, un cs bez vārda runas pakļaušos pāvesta lēmumam.

Baldvinam uzmācās šaubas. Viņš zināja, ka bīskaps tikai vēlas iegūt laiku. Taču kā lai noraida priekšlikumu, kurš šķiet tik godīgs un pareizs?

Nākamajā mirklī bīskapa priekšā nostājās Paskāls dc Molesms un iedzēlās prclāta acīs ar dzedru, plēsīgu skatienu.

—    Man šķiet, ka jūs, Gaišība, neesat sapratis imperatora teikto.

—    De Molesma kungs, lūdzu, nejaucieties mūsu sarunā! — iebrēcās bīskaps.

—    Jūs man aizliedzat runāt? Ar kādām tiesībām? Es tāpat kā jūs esmu imperatora Baldvina pavalstnieks, un mans pienākums ir aizstāvēt impērijas intereses. Atdodiet Mandilionu, kas jums nemaz nepieder, un beigsim šo strīdu!

—    Kā jūs uzdrošināties tā runāt ar mani!? Kungs, apklusiniet savu kancleru!

—    Rimstieties abi! — ierunājās Baldvins, jau atguvies no šaubu uzplūdiem. — Jūsu Gaišība, manam kancleram ir taisnība. Mēs esam ieradušies, lai pieprasītu to, kas pieder impērijai. Atdodiet relikviju tūlīt. Ja vilcināsieties vēl kaut minūti ilgāk, pavēlēšu saviem kareivjiem ņemt Mandilionu ar varu!

Straujiem soļiem bīskaps devās pie durvīm un, tās atvēris, ņēmās saukt palīgā. Sargi bija klāt vienā mirklī. Nu bīskaps sajutās drošāk un mēģināja atvadīties no nelūgtajiem nakts viesiem.

—    Ja uzdrīkstēsieties kaut piedurt pirkstu svētajam līķautam, es rakstīšu pāvestam un pieprasīšu, lai jūs ckskomunicē! Ejiet prom! — viņš pavēlēja.

Negaidītās pretestības pārsteigts, Baldvins pat nepakustējās un palika sēžam ērtajā zvilni, turpretī Paskāls de Molesms pārskaities metās pie durvīm, pie kurām stāvēja bīskaps.

—    Kareivji! — imperatora kanclers ierēcās.

Tūdaļ augšup pa kāpnēm uzsteidzās pulks imperatora karavīru, ko prelāta sargi uzlūkoja neticīgām acīm.

—   Jūs metat izaicinājumu imperatoram? Tādā gadījumā cs pavēlēšu jūs arestēt par valsts nodevību, un par šādu noziegumu, kā zināt, pienākas nāvessods, — pavēstīja de Molesms.

Bīskaps drebēja pie visām miesām un izmisis raudzījās uz saviem sargiem, ccrēdams, ka tie beidzot iejauksies, taču prelāta bruņotie kalpi nekustējās.

Paskāls de Molesms uzrunāja apstulbušo Baldvinu.

—    Kungs, lūdzu, pavēliet, lai Viņa Gaišība pavada mani uz Blakernes baznīcu un nodot manās rokās Mandilionu, ko tūdaļ pēc tam nogādāšu uz pili.

Baldvins piecēlās, cenzdamies atgūt imperatoram piedienīgu stingrību, un tuvojās bīskapam.

—    De Molesma kungs mani pārstāv. Vediet viņu uz baznīcu un atdodiet viņam Mandilionu. Ja nepakļausieties šai pavēlei, mans uzticamais sargs Vlads nevilcinoties jūs nogādās uz pils pagrabiem, no kuriem jūs vairs nekad neizkļūsiet. Man gan labāk patiktu jūs redzēt svētdien katedrālē celcbrējam misi…

Neko vairāk Baldvins neteica. Pat nesagaidījis bīskapa atbildi, pagriezās un noteiktiem soļiem izgāja no istabas, savu kareivju pavadīts, —

pārliecināts, ka beidzot rīkojies, kā īstam imperatoram pieklājas.

—    Mandilionu es jums atdošu un par šiem notikumiem ziņošu pāvestam.

Karavīru ielenkti, Vlada modrā skatiena pavadīti, viņi devās uz Blakcrnes Sv. Marijas baznīcu, kur sudraba šķirstā glabājās svētā relikvija.

Noņēmis no kakla ķēdītē iekārtu atslēdziņu, bīskaps atslēdza šķirstu un, nespēdams valdīt asaras, izņēma no tā līķautu un pasniedza de Molesmam.

—    Jūs apgānāt svētumu, un Dievs jūs bargi sodīs!

—   Varbūt pastāstiet, kādu dievišķu sodu esat saņēmis par tām neskaitāmajām relikvijām, ko, gūdams labu peļņu, esat pārdevis bez pāvesta ziņas?

—    Kā jūs uzdrošināties mani apsūdzēt šādos nodarījumos?

—   Ja esat Konstantinopoles bīskaps, jums vajadzētu zināt, ka no imperatora pils saskatāms it viss, kas notiek šajā pilsētā.

Kanclers saudzīgi izņēma līķautu no bīskapa rokām. Prclāts saļima uz ceļiem un izmisumā ļāva vaļu asarām.

—    Jūsu Gaišība, labāk rimstieties un, gudrs cilvēks būdams, ieklausieties savā saprāta balsī. Novērsiet Romas un impērijas sadursmi, jo šādas nesaskaņas nenāks par labu nevienam. Neaizmirstiet, ka, nostājoties pret Bladvinu, jūs par savu ienaidnieku padarāt arī Francijas karali.

Apdomājieties, iekams neesat spēris kādu pārsteidzīgu soli!

beidzot atskanēja steidzīgi soļi. Baldvins steidzās pretī nācējam, cerēdams ieraudzīt savu kancleru.

Un tas patiesi bija viņš. Vlada pavadīts, de Molesms, apmierināti smaidot, ienāca imperatora istabā, nesdams salocītu linaudeklu.

—    Vai nācās likt lietā spēku? — bažīgi apvaicājās Baldvins.

—    Nē, kungs. Nebija nekādas vajadzības. Viņa Gaišība izturējās saprātīgi un relikviju atdeva no laba prāta.

—    No laba prāta? Neticu. Viņš noteikti rakstīs pāvestam un lūgs, lai tas mani ekskomunicē.

—    Jūsu tēvocis Francijas karalis neko tādu nepieļaus. Vai tiešām domājat, ka Inoccnts nostāsies pret Luiju? Nē, pāvests nemūžam neuzdrošināsies pieprasīt, lai Luijs Mandilionu atdod. Neaizmirstiet, ka svēto līķautu jūs paņēmāt tikai tāpēc, lai beigu beigās tas nonāktu pie Uuija. Turklāt pēc tiesas un taisnības relikvija ir jūsu īpašums, kas Baznīcai nekad nav piederējis. Jūsu sirdsapziņa var būt mierīga.

De Molesms pasniedza audeklu Baldvinam, un tas drebošām rokām ieguldīja relikviju bagātīgi rotātā lādē, kas stāvēja līdzās viņa gultai. Pievērsies Vladam, imperators piekodināja, lai milzis no šķirsta neatkāpjas

ne soli, bet tā saturu sargā, nežēlodams dzīvību.

Konstantinopolē neatņemama ikdienas sastāvdaja bija visdažādākās derības. Pilsētnieki bija iemanījušies pārvērst par spēli un joku teju ik vienu notikumu. Šoreiz par iemeslu derībām kalpoja imperatora un bīs kapa ķīviņš. Jo vairāk baumu par Mandiliona pazušanu klīda pilsētā, jo augstāk kāpa derību likmes. Daži apgalvoja, ka bīskaps tik un tā ieradīšoties uz svētdienas misi, citi turpretī bija pārliecināti, ka aizvainotais prelāts misi necelebrēs un tādējādi pasludinās, ka starp pāvestu un imperatoru sācies karš.

Gaidot dievkalpojuma sākumu, Venēcijas vēstnieks glaudīja bārdu, bet Dženovas pārstāvis nenolaida acis no durvīm. Abām jūras republikām neapšaubāmi atlēktu savs labums, ja pāvests ekskomunicētu Baldvinu. Taču vai Inocents uzdrošināsies naidoties arī ar Francija karali?

Baldvins ienāca bazilikā, ģērbies imperatora cienīgā purpursarkanā tērpā. Viņu pavadīja sieva un uzticamākie galminieki. Turpat blakus, protams, bija arī kanclers Paskāls dc Molesms. Valdnieks apsēdās greznā, ar zeltu un sudrabu rotātā krēslā un pārlaida skatienu draudzei. Pilsētnieki brīnījās, nemanīdami šai skatienā pat nemiera ēnu.

Laiks ritēja, sekundes šķita mūžību garas, taču beidzot — tikai dažas minūtes aizkavējies — bazilikā ienāca Viņa Gaišība Konstantinopoles bīskaps. Svinīgiem soļiem viņš devās pie altāra. Dievnamam pārvilnīja čuksti, taču imperators sēdēja tronī joprojām tikpat nesatricināmi vienaldzīgs.

De Molesms jau laikus bija nodrošinājies pret apkaunojošiem brīžiem katedrālē: ja bīskaps būtu kavējies vēl kaut mirkli ilgāk, misi būtu celebrējis cits priesteris, kuram kanclers bija dāsni samaksājis. Taču dievkalpojums noritēja bez starpgadījumiem, un bīskaps, sprediķi teikdams, visus mudināja uz saticību un piedošanu. Imperators pieņēma komūniju no bīskapa rokām, pie dievgalda gāja ari viņa sieva un bērni un pat kanclers nometās ccļos un paplēta lūpas hostijai. Šī dievkalpojuma vēsts bija skaidrāka par skaidru: Baznīca tomēr nenostāsies pret Francijas karali. Kad ceremonija bija galā, imperators rīkoja dzīres, kurās galdi vai lūza no ēdieniem un dzērieniem. Dzīrotāju kausos lija stiprs un biezs vīns ar izteikti Sveķainu garšu — tas bija atvests no Atēnu hercogistes. Baldvins bija lieliskā noskaņojumā.

Grāfs dc Dižons tuvojās kancleram.

—    Sakiet, de Molesma kungs, vai imperators beidzot ir pieņēmis lēmumu?

—    Mans dārgais grāf, Viņa Majestāte patiešām visai drīz dos jums skaidru atbildi.

—    Kāda būs šī atbilde? Kāpēc tāda vilcināšanās?

—    Mums vēl jāapspriež dažas detaļas, kas uztrauc imperatoru.

—    Kādas detaļas?

—    Neesiet tik nepacietīgs. Izbaudiet šos svētkus un nāciet pie manis rīt desmitajā stundā.

—    Vai jūs parūpēsieties, lai imperators mani pieņemtu?

—    Pirms jūsu tikšanās ar imperatoru mums vēl jāpārrunā daži jautājumi. Esmu pārliecināts, ka mums izdosies nonākt pie vienošanās, kura apmierinās gan manu valdnieku, gan jūsējo.

—    Gribu jums atgādināt, ka esat francūzis tāpat kā es un tāpēc jūsu pienākums ir kalpot karalim Luijam.

—   Ak, mans labais karalis Luijs! Sūtīdams mani uz Konstantinopoli, viņš piekodināja kalpot imperatoram Baldvinam no visas sirds un dvēseles un tik uzticīgi, it kā tas būtu viņš pats.

Šāda atbilde grāfam dc Dižonam ļāva saprast, ka de Molesms par savu īsteno kungu jau sen uzskata Baldvinu un tieši viņa intereses aizstāvēs visiem spēkiem.

—    Desmitos būšu pie jums.

—    Gaidīšu.

Palocīdams galvu, grāfs atv adījās no kanclera un ar skatienu dzīrotāju pulkā jau meklēja Baldvina māsīcu Mariju, kura viņa uzturēšanos

Konstantinopolē vērta tik patīkamu.

* * *

Andrē de Senremī izgāja no kapelas, un bruņinieki viņam sekoja. Rcfektorijā visus jau gaidīja dienišķā rīta maltīte: vīns un maize.

*

Konstantinopoles komendas komturs bija askētisks un skarbs vīrs, kuram bija izdevies savu cietoksni pasargāt no pagrimušās Konstantinopoles

izgarojumiem — pilsētas greznā dīkdienība un miesaskāri* š.11 nama nekad nebija iekļuvušas. Rīta gaisma vēl nebija uzaususi, un bruņinieki pēc pirmajām lūgšanām brokastoja, mērcēdami vīnā maizi. Ar šo pieti cīgo ēdienu vajadzēja pietikt, lai gūtu spēku dienišķajiem darbiem. Iestiprinājušies ordeņa brāļi Bartolomē dos Kapeloss, Gijs de Božo un Rodžers Pārķers devās uz Andrē de Senremī darba kambari.

Komturs viņus jau gaidīja, neslēpdams nepacietību, kaut ari pats te bija ieradies tikai pirms īsa brīža.

— Kanclers joprojām nav pavēstījis, kad imperators būs gatavs mani pieņemt. Iespējams, valdnieks bijis ļoti aizņemts pēdējo dienu notikumu dēļ. Mandilions ir pie viņa. Mums zināms, ka Baldvins relikviju glabā lādē savā guļamkambari. Jau šodien viņš un de Molesms uzsāks pārrunas ar grāfu dc Dižonu, lai vienotos par cenu un samaksas laiku. Galmā pagaidām neviens nenojauš, kāds liktenis piemeklējis Francijas karali, tomēr jo drīz no Damjetas varētu ierasties kāds vēstnesis ir ļaunajām ziņām. Mēs ilgāk nedrīkstam gaidīt. Kaut arī kanclers nav mums pavēstījis tikšanās laiku, dosimies uz pili un pieprasīsim steidzamu sarunu ar imperatoru. Mums jāpavēsta, ka viņa godātais tēvocis ir kritis saracēņu gūstā. Jūs nāksiet man līdzi, bet par sarunu ar imperatoru nevienam nedrīkstat teikt ne vārda.

Bruņinieki piekrītoši pamāja un steidzīgiem soļiem sekoja savam komturam. Pie cietokšņa vārtiem viņus jau gaidīja staļļu puiši ar zirgiem. Turpat bija ari kalpi ar trim smagi apkrautiem mūļiem. Andrē de Senremī, trīs bruņinieki un kalpi ar nastu nesējiem lopiņiem devās uz pili.

Saule tikko bija uzlēkusi, kad templieši ieradās Blakcrnes pilī. Imperatora kalpi brīnījās, redzēdami, ka ieradies pats Konstantinopoles tcmpliešu komendas vadītājs, — šāds apmeklējums nozīmēja, ka noticis kas īpašs, ko bruņinieki kā parasti uzzinājuši pirmie.

Kanclers lasīja, kad viņa istabā iesteidzās kalpotājs un pavēstīja, ka Andrē dc Senrcmī un viņa bruņinieki pieprasa steidzamu sarunu ar imperatoru.

Paskāla dc Molesma sejā atspoguļojās satraukums. Andrē dc Senremī, kuru viņš tik ļoti apbrīnoja, bez uzaicinājuma uz audienci galmā nekad neierastos, ja vien nebūtu noticis kas sevišķi svarīgs.

Norūpējies kanclers steidzās pretī templiešiem.

—    Mans draugs, nebiju jūs gaidījis šai stundā…

—   Man steidzami jāsatiek imperators, — neielaizdamies pieklājības frāzēs, stingri noteica de Senremī.

—    Sakiet, kas noticis?

Templietis atbildēja izvairīgi:

—    Man ir jaunumi, kas imperatoram noteikti šķitīs svarīgi. Mūsu sarunai jānotiek bez lieciniekiem.

De Molesms saprata, ka no templieša neizvilinās ne vārda. Viņš gan būtu varējis tcikr, ka imperators pašlaik ir ļoti aizņemts, tāpēc atnācējus uzklausīs viņš, valdnieka kanclers, un pēc tam visus jaunumus pavēstīs Viņa Majestātei. Taču nebija vērts izmantot tik primitīvus paņēmienus, tiekoties ar tcmpliešu vadoni, — dc Senrcmī vienkārši pagrieztos un, ne vārda neteicis, dotos prom.

—    Gaidiet tepat, — de Molesms teica. — Ziņošu imperatoram, ka vēlaties viņu tūdaļ satikt.

Četri templieši palika stāvam kancelejas zālē. Viņi klusēja, apzinādamies, ka šeit viņus modri vēro neredzamas acis, kas prot nolasīt no lūpām katru, pat visklusāk izčukstēto vārdu. Viņi vēl gaidīja tepat, kad zālē ienāca grāfs dc Dižons, kuram bija sarunāta tikšanās ar kancleru.

—    Bruņinieku kungi…

Visi sasveicinājās, palocīdami galvu: templieši diezgan nevērīgā vienaldzībā, grāfs de Dižons — bezgala pārsteigts, te ieraudzījis Tempļa komendas svarīgākos pārstāvjus.

Bija aizritējusi pusstunda, kad zālē atgriezās kanclers. Pamanījis grāfu, viņš nepatikā saviebās, lai gan apzinājās, cik svarīga ir saruna ar Francijas karaļa sūtīto augstmani.

—    Imperators jūs tūdaļ pieņems savās istabās, — kanclers teica templiešiem. — Bet jums, grāf de Dižon, nāksies mani pagaidīt, jo ordeņa brāļu un imperatora sarunas laikā man jābūt turpat tuvumā, lai vajadzības gadījumā es varētu pakalpot Viņa Majestātei.

Baldvins templiešus sagaidīja nelielā telpā līdzās troņa zālei. Viņa acīs jautās šī negaidītā apmeklējumu modinātais satraukums. Valdnieks nojauta, ka bruņinieki atnesuši sliktas ziņas.

—    Es klausos, godātie bruņinieki. Kāda steidzama vajadzība jūs atvedusi pie manis, neļaujot sagaidīt audiencei iepriekš atvēlētu dienu un stundu?

Andrē de Senrcmī runāja tieši valodu:

—    Kungs, mums tapis zināms, ka jūsu tēvocis Francijas Luijs ir kritis saracēņu gūstā pie Almanzūras. Šobrīd notiek sarunas par viņa atbrīvošanu. Stāvoklis ir smags. Un cs uzskatīju, ka ari jums šie jaunumi jāuzzina pēc iespējas drīzāk.

Imperators nobālēja — šķita, asinis piepeši aizplūdušas no viņa dzīslām. Kādu bridi valdnieks nespēja izrunāt ne vārda. Viņš juta, ka sirds sitas neprātīgi, bet apakšlūpa sāk nodevīgi drebēt tāpat kā bērnībā, kad uzmācās raudiens un elpu aizžņaudza bailes, ka tēvs tūdaļ sodīs par mīkstčaulību un asarām.

Tcmpliešu komturs redzēja, kādā emociju atvarā nonācis Baldvins, tāpēc turpināja runāt, ļaudams viņam atgūties no satricinājuma.

—    Es zinu, cik sirsnīgas jūtas jūs saista ar jūsu tēvoci Luiju. Varu jums droši apgalvot, ka tiek darīts viss iespējamais, lai Francijas karali atbrīvotu.

Neiedomājams juceklis piepeši bija pārņēmis Baldvina prātu un sirdi, un viņš ar pūlēm izstostīja vien strupus jautājumus:

—    Kad jūs to uzzinājāt? Kas jums to teica?

Andrē dc Senremī izlikās šos jautājumus nedzirdam un turpināja savu sakāmo:

—    Kungs, mums nav noslēpums, kādas grūtības nospiež impēriju, tāpēc atnācām, lai piedāvātu jums palīdzību.

—    Palīdzību? Kādu palīdzību?

—    Jūs gatavojaties pārdot karalim Luijam svēto Mandilionu. Karalis pie jums ir atsūtījis grāfu dc Dižonu, lai tas vienotos par relikvijas pārdošanu vai nodošanu koncesijā. Tāpat man ir zināms, ka Mandilions jau glabājas pie jums. Zinu arī, ka, tikko būs noslēgts līgums ar Luiju, svēto līķautu paredzēts nogādāt uz Franciju, kur to turpmāk glabās karaļa māte Kastīlijas Blanka. Jums arvien uzstājīgāk uzmācas jūsu kreditori — Dženovas baņķieri. Savukārt Venēcijas vēstnieks jau ir aizrakstījis uz dzimteni, ka pavisam drīz par lētu naudu varēs nopirkt visu, kas būs atlicis no jūsu impērijas. Ja visdrīzākajā laikā nenokārtosiet kaut daļu savu parādsaistību, dženovieši un venēcieši parūpēsies, lai jums vairs nebūtu pār ko valdīt. Jūsu impērija jau tagad pamazām pārvēršas .par tukšu skaņu.

Tcmplieša nesaudzīgie vārdi gluži kā ass nazis plosīja Baldvina sirdi. Nelaimīgais valdnieks, apjucis un izmisis, lauzīja rokas, paslēpis tās savas purpura tunikas platajās piedurknēs. Vēl nekad agrāk Baldvins nebija juties tik vientuļš. Velti viņa skatiens neapzināti meklēja kancleru — templieši bija pieprasījuši, lai saruna ar imperatoru notiek bez lieciniekiem.

—    Ko jūs man iesakāt darīt, godātie bruņinieki? — Baldvins jautāja.

—    Templis ir gatavs nopirkt no jums Mandilionu. Jau šodien jūs saņemsiet pietiekami daudz naudas, lai varētu apmaksāt visspiedīgākos parādus. Dženovieši un venēcieši jūs vairs nemocīs… ja vien atkal nelūgsiet viņiem jaunus aizdevumus. Mums ir tikai viena prasība: absolūts klusums. Jums ir jāzvēr pie sava goda, ka nekad un nevienam — pat savam uzticamajam kancleram — neatklāsiet, ka Mandilionu esat pārdevis Tempļa ordenim. Neviens to nemūžam nedrīkst uzzināt.

—    Kāpēc jūs no manis pieprasāt klusēšanas zvērestu?

—    Jūs zināt, ka mums patīk rīkoties neuzkrītoši. Ja neviens nezinās, kur palicis Mandilions, starp kristiešiem šīs relikvijas dēļ neizcelsies jauni strīdi un nesaskaņas. Klusēšana ir daļa no cenas. Mēs paļaujamies uz jums, ticam bruņinieka un imperatora godavārdam, taču pārdošanas līgumā būs rakstīts, ka esat Tempļa parādnieks, ja kādam atklāsiet šī līguma objektu un noteikumus. Ja lauzīsiet klusēšanas zvērestu, jums nekavējoties būs jānomaksā Templim arī visi agrākie parādi.

Imperators tik tikko spēja ievilkt elpu — pēkšņas sāpes bija sažņaugušas pakrūti kā tērauda spīlēs.

—    Kā es varu pārliecināties, ka Luijs patiešām ir saņemts gūstā?

—    Jūs zināt, ka esam goda vīri, kas neizmanto melus un krāpšanu, lai panāktu savu.

—    Kad cs varētu saņemt zeltu?

—    Tūlīt pat.

Andrē dc Senremī zināja, ka šis kārdinājums ir pārāk spēcīgs un Baldvins tam nespēs pretoties. Noslēdzot templiešu piedāvāto darījumu, imperators nekavējoties varētu atbrīvoties no lielākās daļas nepatīkamo parādsaistību, — jau šodien viņš varētu ataicināt gan venēciešu, gan dženoviešu pārstāvjus un atdot tiem sen palienēto naudu.

—    Galmā neviens neticēs, ka šie zelta maisi piepeši nokrituši no debesīm.

—   Sakiet taisnību, sakiet, ka naudu jums iedeva Templis, tikai neatklājiet, kāpēc jūs to saņēmāt. Lai visi domā, ka tas ir kārtējais aizdevums.

—    Bet ja es šādam darījumam nepiekritīšu?

—    Jums ir tiesības nepiekrist, kungs.

Abi brīdi klusēja. Baldvins — izmisīgi pūlēdamies saprast, kāds lēmums būtu pareizāks. Senremī — pilnīgi mierīgs un pārliecināts, ka imperators viņa priekšlikumu pieņems, — galu galā templiešu komturs bija lielisks cilvēku dvēseļu pazinējs.

Beidzot imperators pacēla skatienu un tikko dzirdamā balsī teica:

—    Esmu ar mieru.

Bartolomē dos Kapeloss padeva komturam kādu dokumentu, un tas savukārt to pasniedza Baldvinam.

—   Šis ir mūsu līgums. Izlasiet to, te uzskaitīti visi noteikumi, par kuriem jau esam vienojušies. Parakstiet dokumentu, un mani kalpi tūdaļ atnesīs zeltu, ko esam atveduši sev līdzi.

—    Jūs jau iepriekš zinājāt, ka piekritīšu jūsu piedāvājumam? — žēli noprasīja Baldvins.

Andrē dc Senremī neatbildēja un tikai klusēdams cieši raudzījās uz imperatoru. Tas beidzot satvēra zoss spalvu, parakstījās un uzspieda savu valdnieka zīmogu.

—    Gaidiet šeit, atnesīšu jums Mandilionu.

Imperators atbīdīja no sienas gobelēnu, kas slēpa nelielas durvis. Izgājis pa tām, viņš atgriezās jau pēc dažām minūtēm, nesdams rūpīgi salocīta linaudekla vīstokli.

Templieši to atritināja un aplūkoja, pārliecinādamies, ka tas patiesi ir īstais Mandilions. Kad audekls atkal bija salocīts, komturs deva zīmi saviem bruņiniekiem. Portugālis Bartolomē dos Kapeloss un skotietis Rodžcrs Pārķers tūdaļ izsteidzās no istabas un devās uz pils pagalmu, kur tos gaidīja kalpi ar smagi apkrautajiem mūļiem.

Paskāls de Molesms, kuram valdnieka un templiešu sarunā piedalīties nebija ļauts, norūpējies vēroja, kā bruņinieki un to kalpi šaudās šurpu turpu, nesdami uz imperatora istabām smagas nešļavas. Viņš zināja, ka būtu veltīgi bruņiniekus izprašņāt, kas slēpjas šais maisos. Dīvaini, ka imperators tā ari nebija aicinājis viņu pie sevis. Atlika vienīgi gaidīt, jo nebūtu gudri izraisīt Baldvina dusmas, ierodoties apspriežu telpā neaicinātam.

Vēl pēc divām stundām, kad zelta maisi jau bija noglabāti slepenā kambarī, Baldvins atvadījās no templiešiem.

Bruņiniekiem doto zvērestu viņš nemūžam nelauzīs un ne rikai tāpēc, ka imperatora vārdam jābūt cietākam par tēraudu, — galvenais iemesls bija bailes no Andrē de Senremī. Templiešu komturs bija dievbijīgs un taisns vīrs, kurš uzticīgi kalpo Dievam, taču viņa acīs jautās skadrs mirdzums, kas liecināja, ka šim vīram nedrebētu roka, aizstāvot savu ticību un sava ordeņa intereses.

Paskāls dc Molesms beidzot uzdrošinājās doties uz valdnieka istabām un sastapa Baldvinu domās iegrimušu, taču rāmu un mierīgu — šķita, imperators atbrīvojies no kāda smaguma.

Baldvins kancleram izstāstīja, kāda nelaime piemeklējusi Francijas karali. Tāpat viņš piebilda, ka šajos apstākļos uzskatījis par nepieciešamu pieņemt templiešu piedāvāto aizdevumu. Tagad viņš varēšot nokārtot parādus ar Venēcijas un Dženovas baņķieriem un gaidīt, līdz labais karalis Luijs atgūs brīvību.

Kanclers norūpējies klausījās valdnieka vārdos un nojauta, ka tas no viņa slēpj ko ļoti svarīgu, tomēr savas aizdomas skaļi neizpauda.

—    Un ko jūs, kungs, darīsiet ar Mandilionu?

—    Neko. Glabāšu to slepenā vietā un gaidīšu Luija atbrīvošanu. Tad arī izlemsim, kā rīkoties tālāk. Varbūt Luija gūstniecība ir uzlūkojama kā Mūsu Kunga sūtīts brīdinājums, lai negrēkojam, pārdodami viņa svēto atveidu. Ej un aicini šurp Venēcijas un Dženovas pārstāvjus, un saki, ka esmu gatavs atdot viņiem naudu. Pasauc arī grāfu de Dižonu. Gribu

viņam pastāstīt, kāds liktenis piemeklējis Francijas karali.

* * *

Andrē dc Senremī rūpīgi atritināja audeklu visā garuma. Bruņinieku skatieniem atklājās Krustā Sistā augums, tie nometās ceļos un, komtura vadīti, uzsāka lūgšanas.

Nekad agrāk neviens no templiešiem nebija redzējis svēto līķautu visā pilnībā. Sudraba šķirsts, kurā relikvija glabājās Blakerncs Sv. Marijas baznīcā, bija veidots tā, ka saskatāma bija vienīgi Jēzus seja. Taču tagad audekls bija izplāts viņu priekšā un redzams bija viss Pestītāja ķermenis ar pārciesto mocību zīmēm. Bruņinieki lūdzās ilgi, zaudēdami apjēgu par laika ritumu. Tikai kad satumsa vakars, Andrē de Senremī piecēlās, saudzīgi salocīja svēto linaudeklu un aiznesa to uz savu darba kambari. Pēc dažām minūtēm viņš lika pasaukt savu brāli Robēru un jauno bruņinieku Fransuā dc vSarnē.

—    Gatavojieties pēc iespējas drīz doties ccļā.

—    Ja dosi atļauju, varam pamest cietoksni pēc dažām stundām, kad būs sabiezējusi tumsa, — teica Robērs.

—    Vai tas nebūs bīstami? — jautāja komturs.

—    Nē, mums labāk doties prom neviena nemanītiem, kad nakts aizdarījusi spiegu acis. Mēs nevienam neteiksim, kurp jājam, — atbildēja de Sarnē.

—    Es sagatavošu Mandilionu, lai ceļa grūtības tam nekaitētu. Kad būsiet gatavi doties prom, atnāciet tam pakaļ, lai arī cik vēls būtu. Jūs aizvedīsiet lielmestram Reno dc Višjēram arī manu vēstuli un citus dokumentus. Nekādu iemeslu dēļ nenovirzieties no ceļa uz Akru. Es gribētu jums par pavadoņiem piedāvāt dažus mūsu brāļus — varbūt Giju de Božo, Bartolomē dos Kapclosu…

—    Brāli, — viņu pārtrauca Robērs, — lūdzu, ļauj mums ceļā doties vieniem. Tā būs daudz drošāk. Jādami tikai savu ieročnesēju pavadīti, mēs būsim neuzkrītoši un saplūdīsim ar apkārtni. Mūsu pulciņš neraisīs neviena aizdomas, taču, ja mūs pavadīs vairāki labi bruņoti brāļi, ikviens spiegs uzminēs, ka līdzi vedam ko īpaši svarīgu.

—    Jūsu rokās būs visvērtīgākais no kristīgās pasaules dārgumiem…

—    … un mēs par to atbildam ar savu dzīvību, — atbildēja de Sarnē.

—    Labi, rīkojieties, kā uzskatāt par drošāku. Tagad atstājiet mani, lai varu uzrakstīt vēstuli. Ejiet un lūdzieties! Lūdziet, lai Dievs jūs aizvada līdz mērķim. Tikai viņš var nodrošināt mums veiksmi.

Bija satumsusi dziļa nakts. Nevienas zvaigznes stari nespēja izlauzties cauri biezajai mākoņu segai. Robērs de Senremī un Fransuā de Sarnē klusi izlavījās no savām cellēm un devās pie komtura. Cietoksnī valdīja pilnīgs klusums, bruņinieki gulēja cicšā miegā. Vienīgi daži sargi uzraudzīja nocietinājumu mūrus un vārtus.

Robērs de Senremī vieglītēm atgrūda vaļā sava vecākā brāļa kambara durvis. Komturs, nometies ceļos pie krusta, lūdzās.

Samanījis, ka ieradušies abi bruņinieki, viņš piecēlās un sniedza Robēram vidēji lielu saini.

—   Te iekšā ir koka lāde, kurā ievietots Mandilions. Bet te būs dokumenti, kas jāatdod lielmestram. Un ņemiet zeltu, ar to jums ceļam pietiks. Lai Dievs stāv jums klāt!

Brāļi sirsnīgi apskāvās. Viņi nezināja, vai vēl kādreiz abiem būs lemts satikties.

Jaunais Fransuā dc Sarnē un Robērs de Senremī, tērpušies saracēņu drānās, tumsas aizsegā aizlavījās uz staļļiem, kur viņus jau gaidīja ieroču nesēji ar zirgiem, kas nepacietīgi mīņājās. Nosaukuši sargiem paroli, bruņinieki izjāja pa vārtiem, pamezdami Tempļa komendas drošību, lai dotos uz tālo Akru.

32

M endibs pastaigājās pa šauro cietuma pagalmu, izbaudīdams rīta saules starus, kas vēl nebija pārlieku svelmējoši.

Viņš bija dzirdējis pietiekami daudz, lai saprastu, ka ne mirkli nedrīkst zaudēt modrību. Gan psiholoģe, gan sociālā darbiniece pēdējā apmeklējuma laikā bija izturējušās tik nervozi un runājušas tik samāksloti, ka nebija šaubu: ir izlikti slazdi un tieši viņš ir medījums, kuram tajos būtu jāiekrīt.

Viņam vēlreiz bija vajadzējis tikties ar ārstiem un psihologiem, izturēt dažādas pārbaudes un testus, un pat cietuma direktors bija atnācis paskatīties, kā viena no psiholoģēm pārbauda viņa reakciju ar muļķīgiem krāsu un skaņu stimuliem. Beigu beigās cietuma Drošības padome bija pieņēmusi lēmumu, ka viņu drīkst atbrīvot pirms termiņa, un nu bija vajadzīgs vien tiesneša lēmums. Tātad nepaies ne septiņas dienas, kad viņš jau būs brīvībā.

Mendibs zināja, kas darāms tālāk. Viņš ilgi klejos pa pilsētu, līdz pārliecināsies, ka neviens viņu neizseko. Pēc tam dosies uz Karrāras parku un paskatīsies uz Arslanu. Šo vīru viņš novēros vairākas dienas, nelikdams manīt savu klātbūtni. Viņš nemetis tam pie kājām zīmīti ar norādi par tikšanās vietu, iekams nebūs drošs, ka nedraud nekādas briesmas.

Mendibs negribēja mirt. Bet nojauta vēstīja, ka viņa dzīvība ir apdraudēta. Karabinieris, kurš viņu ne tik sen bija apciemojis, radīja nopietna cilvēka iespaidu. Un šis nopietnais cilvēks bija draudējis, ka darīs visu iespējamo, lai Mendibs līdz mūža galam nīktu cietumā. Taču piepeši viss bija mainījies un viņu gatavojās atbrīvot pirms termiņa. Tātad karabinieri kaut ko gatavo. Mendibam uzmācās aizdomas, ka viņam šai spēlītē uzticēta ēsmas loma, — viņam jāpamet cietums un jāaizvada izmeklētāji līdz pārējiem biedriem. Lūk, ko vēlas panāk karabinieri. Patiešām jābūt piesardzīgam.

Mēmais, domās iegrimis, staigāja šurpu turpu pa cietuma pagalmu un nemanīja, ka viņu paslepus vēro divi puiši. Šie padruknie gara auguma tēvaiņi, kuru vaibstos bija saredzamas cietuma dzīves atstātās pēdas, bija brāļi Badžeraji, kas klusītēm pārsprieda, kā labāk paveikt slepkavību, kurai tikko bija noalgoti.

Tai pašā laikā Marko Valoni runājās ar cietuma direktoru un sardzes priekšnieku.

—    Maz ticams, ka radīsies kādi sarežģījumi, taču mēs vēlētos nodrošināties pret visām iespējām. Tāpēc nepieciešams garantēt absolūtu mēmā drošību šajās nedaudzajās dienās, kas atlikušas līdz viņa atbrīvošanai, — uzstājīgi teica Marko.

—    Kungs, mēmais nevienu neinteresē. Viņam nav draugu, viņš vispār nekādi nesazinās ne ar vienu no ieslodzītajiem un ir tik nepamanāms, ka varētu domāt — viņš nemaz neeksistē. Ticiet man, neviens viņam neko ļaunu nedarīs, — apgalvoja sardzes priekšnieks.

—    Lūdzu, pacentieties saprast, ka mēs nedrīkstam riskēt. Mēs nezinām, kas ir mūsu pretspēlētāji. Iespējams, šis mēmais ir tikai nožēlojams zaglens, bet iespejams arī, ka patiesība ir citāda. So operāciju gatavodami, mēs centāmies rīkoties maksimāli neuzkrītoši, tomēr informācija par mēmā atbrīvošanu var būt sasniegusi ārpasauli. Kādam ir jāparūpējas, lai mēmais būtu drošībā.

—    Marko, — iebilda direktors, — šai cietumā nekad nav notikušas asiņainas rēķinu kārtošanas vai slepkavības. Nekā tamlīdzīga! Tāpēc es nespēju saprast tava satraukuma iemeslus.

—    Manuprāt, iemeslu netrūkst. Jūs, Dženari kungs, pārraugāt cietumsargu darbu, tāpēc esmu pārliecināts, ka jums labi zināms, kuri ir cietumnieku vadoņi. Gribu ar šiem cilvēkiem aprunāties.

Dženāri neapmierināti saviebās. Kā lai iestāsta šim karabinierim, ka nevajadzētu jaukties cietuma iekšējās lietās? Kādas muļķīgas iedomas!

Pieprasīt, lai viņš, Dženāri, atklāj, kurš patiesībā nosaka kārtību cietumā! Šāda atklātība viņam maksātu pārāk dārgi.

Marko nojauta Dženāri vilcināšanās iemeslus, tāpēc mēģināja savu lūgumu izteikt citādiem vārdiem.

—    Labi, Dženāri, jums te iekšā noteikti ir kāds vīrs, kuru pārējie cietumnieki cicna vairāk nekā citus. Atvediet viņu šurp.

Cietuma direktors nervozi sagrozījās krēslā, bet sardzes priekšnieks joprojām ietiepīgi klusēja, kā ūdeni mutē ieņēmis. Beidzot direktors nolēma iejaukties un aizstāvēt Marko intereses.

—    Dženāri, jūs šī cietuma dzīvi pazīstat labāk nekā citi un noteikti mācēsiet atrast kādu, kurš atbilstu Valoni kunga dotajam raksturojumam. Atvediet šo cilvēku šurp.

Dženāri piecēlās. Viņš apzinājās, ka nevar vilcināties bezgalīgi, neradot sava priekšnieka un tā sasodītā Romas okšķera aizdomas. Viņa cietums darbojās lieliski —varētu teikt: darbojās precīzi kā pulkstenis. Te it viss noritēja saskaņā ar nerakstītiem likumiem, bet tagad šis Valoni pieprasa, lai viņam atklāj, kurš nosaka likumus un uzrauga, kā uc tiek ievēroti.

Dženāri negribīgi pavēlēja, lai vietnieks izsauc vienu no cietumnieku vadoņiem — vīru, uzvārdā Fraskvello, kurš patlaban noteikti bija iegrimis lietišķā sarunā ar saviem dēliem, pa mobilo tālruni dodams norādījumus, kā labāk attīstīt ģimenes biznesu — narkotiku kontrabandu, kas viņu pašu bija novedusi cietumā.

Fraskvello ienāca sardzes priekšnieka nelielajā kabinetā, neslēpdams neapmierinātību.

—    Ko vajag? Kāpēc tu mani traucē?

—    Te uzradies viens karabinieris, kurš grib ar tevi aprunāties.

—    Es ar karabinieriem nesarunājos.

—    Ar šo tev tomēr vajadzēs runāt, citādi no viņa miera nebūs.

—    Man nav ko apspriest ar karabinieriem. Ja tev ir kāda problēma, tiec galā pats, bet mani liec mierā.

—    Nē, es nelikšu tevi mierā! — ieaurojās Dženāri. — Tu nāksi man līdzi un aprunāsies ar karabinieri! Jo ātrāk viņš būs uzdevis tev visus jautājumus, jo ātrāk viņš aiztīsies no mūsu cietuma!

—    Ko viņam no manis vajag? Kāpēc viņš grib runāt tieši ar mani? Es nevienu karabinieri nepazīstu un iepazīties netaisos. Atsienies no manis!

Fraskvello piecēlās, lai ietu ārā no kabineta, taču vēl nebija paguvis atvērt durvis, kad Dženāri jau bija piesteidzies viņam klāt un izlauzis roku aiz muguras.

—    Laid mani vaļā! Tu esi nojūdzies, vai? Vari uzskatīt sevi par mironi!

Šai brīdī kabineta durvis atvērās, un uz abiem dusmu pārņemtajiem

vīriem nopietni noraudzījās Marko Valoni.

—    Laidiet viņu vaļā! — viņš pavēlēja Dženāri.

Sardzes priekšnieks atbrīvoja Fraskvello roku, bet tas nekustējās ne no vietas un kā novērtēdams pētīja atnācēju.

—    Man šķita, ka būs labāk, ja atnākšu šurp un nelikšu jums atgriezties direktora kabinetā. Turklāt direktora kungam kāds piezvanīja, un es nevēlējos traucēt viņa sarunas. Izskatās, ka esmu atnācis īstajā brīdī, jo jums, Dženāri, ir izdevies atrast man vajadzīgo cilvēku. Sēdieties! — viņš pavēlēja Fraskvello.

Cietumnieku boss spītīgi palika stāvam, bet Dženāri nebeidza viņu apšaudīt naidīgiem skatieniem.

—    Sēdieties! — Valoni aizkaitināts atkārtoja.

—    Es nezinu, kas jūs esat un ko jums vajag, taču es ļoti labi pārzinu savas tiesības. Man nav pienākuma ar jums sarunāties. Es zvanīšu savam advokātam.

—    Jūs nevienam nezvanīsiet, mierīgi noklausīsieties visu, ko es jums teikšu, un pēc tam darīsiet, ko es likšu, jo citādi jūs pavisam drīz pārcels uz citu cietumu, kur nebūs jūsu labā drauga Dženāri, kas uz visu skatās caur pirkstiem.

—    Jūs nedrīkstat man draudēt!

—    Es nedraudu.

—    Pietiek! Ko jums vajag?

—   Ja jau esat nācis pie prāta, varu to pateikt: es gribu, lai vienam no šeit ieslodzītajiem cilvēkiem pat matiņš no galvas nenokristu.

—   Sakiet to Dženāri! Viņš ir apsardzes priekšnieks. Kas man daļas par citu drošību?

—    Es tomēr runāšu ar jums, jo tieši jūs būsiet atbildīgs par to, lai šim cilvēkam nekas neatgadītos.

—    Ak tā? Un kā, jūsuprāt, lai cs to nodrošinu?

—    Nezinu, tā ir jūsu darīšana.

—    Ja es jūsu piedāvājumu pieņemtu, kāds man no tā būtu labums?

—    Dažas nelielas ērtības šais viesmīlīgajās telpās.

—   Smieklīgi… Par to jau gādā mans draugs Dženāri. Tik lēti mums vienoties neizdosies.

—   Labi, es apskatīšu jūsu lietu un padomāšu, vai nevaram nokārtot, ka ieslodzījuma termiņš tiek nedaudz samazināts, jo esat sadarbojies ar tiesībsargājošajām iestādēm.

—   Ar manas lietas apskatīšanu nepietiks. Jums jāgarantē, ka termiņš tiks samazināts.

—    Nē, cs jums neko nesolīšu. Runāšu ar cietuma direktoru un Drošības padomei ieteikšu izvērtēt jūsu uzvedību, psiholoģisko stāvokli un iespējas iekļauties atpakaļ sabiedrībā. Taču neko vairāk es nedarīšu.

—    Tad nekas nesanāks.

—   Ja mēs tomēr nevienosimies, jūs drīz zaudēsiet daudzas no privilēģijām, pie kurām jūs pieradinājis Dženāri. Jūsu kamerā notiks nopietna kratīšana, un turpmāk būsiet spiests burtiski ievērot visus reglamenta noteikumus, bet jūsu draugu Dženāri pārcels darbā uz citu cietumu.

—    Sakiet — kas ir tas pieskatāmais cilvēks.

—    Vai darīsiet, ko es jums lūdzu?

—    Nosauciet viņa vārdu.

—    Tas ir jauns puisis, mēmais, kurš…

Skaļi Fraskvello smiekli pārtrauca Marko.

—   Jūs gribat, lai es sargāju to nelaimīgo? Viņš nevienu netraucē, un neviens viņam nepievērš uzmanību. Viņš ir tukša vieta! Parasts!, nelaimīgs kroplis.

—    Es gribu, lai nākamajās septiņās dienās viņš būtu pilnīgā drošībā.

—    Kurš gan varētu gribēt viņam kaut ko nodarīt?

—    Nezinu. Bet jūs parūpēsieties, lai nekas nodarīts netiktu.

—    Par mēmo neviens neliekas ne zinis. Kuru viņš interesē?

—   Tas uz jums nekādi neattiecas. Dariet, ko es jums lūdzu, un ari turpmāk varēsiet mierīgi izbaudīt šīs valsts apmaksātās brīvdienas.

—    Labi. Piestrādāšu par auklīti mēmulim.

Marko izgāja no kabineta, juzdamies atvieglots. Tikko sastaptais vīrs bija pietiekami gudrs un saprātīgs cilvēks, lai izpildītu visu, ko Marko lūdzis. Tagad viņš varēja justies mierīgs.

Bija atlicis vien pēdējais no priekšdarbiem: raidītāja ievietošana bezmēļa sporta kurpēs — vienīgajā apavu pārī, kas mēmajam piederēja. Direktors bija apsolījis, ka jau šovakar pat, kad mēmais atgriezīsies kamerā, viens no uzraugiem viņa kurpes paņemšot. Pagaidām iemesls vēl nebija izgudrots, taču direktors solīja, ka tāds noteikti atradīšoties.

Džons uz Turīnu bija solījis atsūtīt Leriju Smitu, pieredzējušu speciālistu, kurš, kā stāstīja, protot iemontēt mikrofonu pat mazā pirkstiņa nagā. Pavisam drīz būs redzams, vai Lerija slava atbilst īstenībai.

33

Hercogs de Vaiāns bija lūdzis kancleram audienci. Norunatajā stundā hercogs ieradās kopā ar kādu grezni tērpušos jaunu tirgotāju.

—   Sakiet, kas gan ir tas svarīgais jautājums, ko visdrīzākajā laikā gribat apspriest ar pašu imperatoru? — jautāja kanclers.

—    Kanclera kungs, lūdzu, uzklausiet šo jauno tirgotāju, kurš mani pagodinājis ar savu draudzību. Viņš ir ietekmīgs Edesas pilsonis.

Paskāls de Molesms visai garlaikotu seju pagriezās pret jaunekli, lai uzklausītu, kas tam sakāms. Tirgotājs neielaidās garās un pieklājīgās aplinku runās un uzreiz ķērās pie lietas.

—    Man zināms, kādas grūtības nomāc impēriju, un esmu ieradies izteikt imperatoram izdevīgu priekšlikumu.

—    Jūs gribat izteikt imperatoram priekšlikumu? — vienlaikus saniknots un uzjautrināts iesaucās kanclers. — Kādu priekšlikumu?

—    Es pārstāvu turīgu un ievērojamu Edesas tirgotāju grupu. Kā jums labi zināms, pirms daudziem gadiem viens no Bizantijas imperatoriem, likdams lietā ieroču spēku, nolaupīja manai pilsētai tās visdārgāko relikviju Mandilionu. Mēs esam miera un saticības ļaudis, dzīvojam godīgi un ne ar vienu negribam naidoties, tomēr mēs vēlētos atgūt savas Kopienas īpašumu, kas reiz ticis atņemts ar varu. Es, protams, neesmu nācis lūgt, lai jūs Mandilionu mums atdodat. Ir zināms, ka mūsu svētums tagad pieder imperatoram. Nevienam nav noslēpums, ka viņš piespieda bīskapu to atdot. Savukārt Francijas karalis zvēr, ka viņam Mandilions joprojām nav pārdots. Ja Mandilions aizvien glabājas pie Baldvina, mēs gribētu to nopirkt. Esam gatavi maksāt jebkādu cenu.

—    Par kādu Kopienu jūs runājat? Vai tad Edesā nevalda musulmaņi?

—    Mēs esam kristieši, un pašreizējie Edesas valdītāji mūs nekad nav apspieduši. Mēs godīgi maksājam nodokļus, mierīgi darām katrs savu darbu, un mūsu ticību neviens neaizliedz. Mums nav par ko žēloties. Taču Mandilions kopš sākta gala ir piederējis mums, un mēs vēlētos, lai tas atgriežas mūsu pilsētā.

Paskāls de Molesms ieinteresēts klausījās — šis bezkaunīgais jauneklis uzdrošinājās skaidri un gaiši paziņot, ka vēlas pirkt Mandilionu.

—    Cik jūs esat gatavi maksāt?

—    Desmit maisus zelta, katru viena vīra svarā.

Kanclera sejā nenodrebēja ne vaibsts, kaut arī nosauktā samaksa bija iespaidīga. Impēriju atkal žņaudza parādi, bet Baldvins, jau atkal izmisuma pārņemts, meklēja, kur varētu aizņemties vēl kādu nieku naudas.

—    Es izstāstīšu imperatoram par jūsu piedāvājumu un likšu jūs ataicināt uz pili, kad būšu saņēmis atbildi.

Baldvins drūmi uzklausīja kancleru. Viņš bija zvērējis nemūžam neatklāt, ka Mandilionu ir pārdevis templiešiem. Un zināja, ka zvēresta laušana varētu maksāt dzīvību.

—    Sakiet tam tirgonim, ka es viņa piedāvājumu nepieņemšu.

—    Bet, kungs, apdomājiet labi!

—    Nē, es nevaru. Un nekad vairs neprasi, lai cs pārdodu Mandilionu! Nekad!

Paskāls de Molesms nodurtu galvu izgāja no troņa zāles. Ikreiz, kad viņš pieminēja Mandilionu, imperators kļuva aizdomīgi nervozs. Relikvija pie Baldvina glabājās jau veselus divus mēnešus, taču viņš to ne reizi nevienam nebija parādījis — pat savam uzticamajam kancleram ne.

Klīda baumas, ka zelts, ko Baldvinam tik devīgi piešķīra Konstantinopoles templiešu komturs Andrē De Senremī, ir bijusi samaksa par Mandilionu. Taču Baldvins pats šādas runas vienmēr noliedza. Viņš apgalvoja, ka relikvija noglabāta drošā slēptuvē.

Kad karalis Luijs tika atbrīvots no gūsta un atgriezās Francijā, viņš atkal sūtīja grāfu de Dižonu ar vēl dāsnāku piedāvājumu, tomēr galmam par lielu izbrīnu imperators bija nepielūdzams un, visiem dzirdot, pavēstīja, ka savam tēvocim Mandilionu nekad nepārdošot. Tagad edesieši bija piedāvājuši vēl augstāku ccnu, un Baldvins atkal šo piedāvājumu noraidīja. Paskāla de Molesma aizdomas pieņēmās spēkā: Baldvinam relikvijas vairs nav, viņš to pārdevis templiešiem.

Pēcpusdienā de Molesms lika ataicināt hercogu de Valānu un viņa jauno aizbilstamo, lai pavēstītu, ka imperators no piedāvātā darījuma atsakās. De Molesms uz mirkli apjuka, izdzirdis edesieša vārdus, ka viņi esot gatavi cenu dubultot. Summa bija galvu reibinoša, tomēr kanclers negribēja nevienam dot mānīgas cerības un atbildēja, ka valdnieks relikviju nepārdošot nekad, nevienam un pat par visas pasaules zeltu.

—   Tātad baumas, kas klīst galmā, ir patiesas? — ievaicājās hercogs de Valāns.

—    Ko tad galmā baumo, mans labais draugs?

—    Runā, ka imperatoram Mandiliona vairs nav, jo viņš to ieķīlājis templiešiem, pretī saņemdams zeltu, kas bija vajadzīgs, lai nomaksātu parādus venēciešiem un dženoviešiem. Tikai tā var izskaidrot, kāpēc Baldvins noraida edesiešu dāsno piedāvājumu.

—    Mani neinteresē galma intrigas un baumas, un arī jums cs neiesaku klausīties nelgu sagudrotās blēņās, — atcirta de Molesms. — Es jums pavēstīju imperatora lēmumu un domāju, ka mums nav vērts šo sarunu turpināt.

Paskāls dc Molesms izvadīja apmeklētājus, taču viņa pārliecība pat par mata tiesu neatšķīrās no tikko izskanējušajiem apgalvojumiem: Mandilions ir nonācis templiešu rokās.

nosprieda, ka nepaies ilgs laiks, līdz viņus ielenks Tempļa bruņinieki, kas viņus iztālēm novēroja jau vairākas stundas. De Senremī, viņa biedrs de Sarnē un abu ieroču nesēji izskatījās pēc īstiem saracēņiem. Pat viņu zirgi — tīrasiņu arābu rikšotāji — palīdzēja slēpt patieso identitāti.

Tālajā ceļā no Konstantinopoles Robēra ieroču nesējs Alī vēlreiz bija apliecinājis, ka ir pieredzējis ceļvedis un uzticams draugs. Tagad Robērs savam kalpam varēja pateikties arī par izglābto dzīvību: kad viņiem bija uzbrukusi aijubu banda, Alī drosmīgi bija cīnījies līdzās savam kungam un nebija pieļāvis, ka tā sirdī ietriecas slepkavīga šķēpa smaile, — viņš bija paliecies priekšā un ļāvis, lai asmens pāršķeļ viņa miesu. Neviens no aijubiem pēc šīs sadursmes dzīvs nepalika, bet Alī mocījās agonijā vairākas dienas. Robērs de Senrcmī visu šo laiku ne soli neatkāpās no viņa guļvietas.

Par to, ka Alī atgriezās dzīvē, varēja pateikties de Šarnē ieročnesēja Saida gatavotajām ziedēm un dzirām. Saids medicīnas mākslu bija apguvis gan pie Tempļa ārstiem, gan pie musulmaņu dziedniekiem. Tieši viņš izvilka nolūzušo šķēpa smaili no Alī ribu starpas, rūpīgi iztīrīja brūci un pārklāja to ar ziedi, ko pagatavoja no ārstniecības augiem, kurus tālredzīgi allaž vadāja sev līdzi. Apkopis ievainojumu, viņš padzirdīja Alī ar nelāgi smakojošu dzērienu, kas tūdaļ izraisīja dziļu un remdinošu miegu.

Ikreiz, kad Robērs de Senremī jautāja Saidam, vai Alī izdzīvos, tas nemainīgi atbildēja, ka viss esot Allāha ziņā. Šie vārdi negrozīti tika atkārtoti septiņas dienas par lielu izmisumu abiem templiešiem. Tad beidzot Alī atmodās no ilgā miega, kas tik ļoti bija līdzinājies nāves stingumam, un Saida ierastā atbilde mainījās: nu viņš apgalvoja, ka Alī būšot dzīvotājs. Visi atguva drosmi un možāku garu, kaut arī ievainotā stāvoklis joprojām bija smags, sāpes plosīja viņa plaušu un bija grūti ievilkt elpu.

Pagāja vēl septiņas dienas, līdz Alī varēja piecelties kājās, un vēl citas septiņas, līdz viņš bija spējīgs atkal sēsties zirga mugurā. Biedri ar siksnām piesaistīja Alī pie segliem, lai viņš nenokristu, piepeši zaudējot samaņu. Tā viņi palēnām atsāka ilgo ceļu, Alī atlaba un tagad kopā ar pārējiem vēroja Akras cietoksni, līdz kuram vairs nebija tālu.

Pēkšņi sagriezās putekļu mākonis, un viņus ielenca ducis jātnieku. Templiešu sargi pavēlēja viņiem apstāties, taču dc Sarnē un de Senremī to vadonim ātri un pārliecinoši izskaidroja, ka arī paši ir piederīgi orde 11im. Tā nu sargi viņus pavadīja līdz cietoksnim un steigšus veda pie lielmestra.

Reno dc Višjērs, Tempļa ordeņa lielmestrs, sirsnīgi uzņēma abus bruņiniekus un to ieročnesējus. Lai gan nogurums pēc tālā ceļa bija mokošs, viņi krietnu stundu stāstīja lielmestram par piedzīvoto un atdeva tam Andrē de Senremī rakstīto vēstuli, dokumentus un saini, kurā glabājās Mandilions.

Beidzot lielmestrs sūtīja viņus pie miera un piekodināja, lai Alī tiek atbrīvots no visiem pienākumiem, līdz būs pilnībā atveseļojies un atguvis spēkus.

Palicis vienatnē, Reno de Višjērs drebošām rokām izcēla no maisa lādi, kurā bija ievietots Mandilions. Satraukums lika aizrauties elpai: tūlīt viņš ieraudzīs Pestītāja īsteno seju.

Izklājis linaudeklu visā garumā, lielmestrs nometās ceļos un lūdzās, pateikdamies Dievam, kas viņam ļāvis uzlūkot savus patiesos vaibstus.

Kad satumsa nākamais vakars pēc Robēra de Senremī un Fransuā de Sarnē ierašanās, lielmestrs visus bruņiniekus sapulcināja kapitula zālē. Tur uz gara galda bija izritināts Mandilions. Ordeņa brāļi cits pēc cita tuvojās Kristus līķautam, un daudzi no šiem cīņās rūdītajiem vīriem tik tikko spēja valdīt aizkustinājuma asaras. Bruņinieki ilgi lūdzās pie svētās relikvijas, bet, kad lūgšanas bija galā, Reno de Višjērs paskaidroja, ka Kristus līķauts turpmāk glabāsies šķirstā, kas būs droši paslēpts no ziņkāriem skatieniem. Šis linaudekla gabals tagad bija Tempļa vislielākais dārgums, un ikviena bruņinieka pienākums būs to aizsargāt, nežēlojot savu dzīvību. Ordeņa brāļi vienā balsī deva zvērestu: nekad un nevienam neatklāt, kur glabājas Mandilions. Kopš šīs dienas Tempļa ordeņa bruņiniekiem bija par vienu lielu noslēpumu vairāk.

34

Marko visus biia uzaicinājis pusdienās. Minerva, Pjetro un Antonīno bija atlidojuši uz Turīnu ar pirmo rīta reisu.

Pjetro pret Sofiju izturējās atturīgi vai pat drīzāk vēsi un noraidoši — šāda attieksme Sofijai lika justies nelāgi. Taču viņa zināja, ka citu iespēju nav: kamēr viņa strādā Mākslas nodaļā, allaž būs jāspēj sadarboties arī ar Pjetro. Šī apziņa vēl jo vairāk nostiprināja viņas apņemšanos pamest nodaļu, tikko būs atrisināta Sindones lieta.

Viņi tikko bija paēduši, kad iezvanījās Sofijas mobilais.

—         Klausos…

Izdzirdusi zvanītāja balsi, Sofija spēji piesarka, piecēlās no galda un izsteidzās no restorāna zāles, tā negribot piesaistīdama visu kolēģu uzmanību. Kad viņa atgriezās, neviens neko nejautāja, taču skaidri bija redzams, ka Pjetro saspringumā gluži vai vibrē.

—        Marko, zvanīja D'Alakva un aicināja mani rit pusdienās kopā ar doktoru Bolāru un pārējiem no zinātniskās komisijas. Viņš rīko sava veida atvadu pusdienas.

—        Tu taču piekriti, vai ne? — jautāja Marko.

—        Nē, — mazliet samulsusi atteica Sofija.

—        Slikti, es taču teicu, ka gribu, lai tu viņus visus neizlaid no acīm.

—        Ja nemaldos, mums rīt ir ieplānots visas operācijas ģenerālmēģinājums, un varbūt tu esi aizmirsis, ka manos pienākumos ietilpst šī pasākuma koordinēšana.

—       Tev taisnība, tomēr tā bija laba iespēja vēlreiz satikties ar komisijas locekļiem, sevišķi ar to Bolāru.

—   Vismaz D'Alakvu es satikšu parit.

Visi pārsteigti uzlūkoja Sofiju. Un pat Marko nespēja apslēpt smaidu.

—    Parit? Kā tā?

—   Viņš vienkārši pārcēla ielūgumu uz nākamo dienu, un vienīgā atšķirība būs tā, ka parīt pusdienās nepiedalīsies komisijas locekļi.

Minerva pamanīja, kā Pjetro sažņaudz dūres un piespiež to izspīlētos kauliņus galda malai. Arī Antonīno jutās nelāgi, manīdams, kā Sofijas un Marko dialogs ietekmē Pjetro. Tā nu viņš pamudināja Marko drīzāk lūgt rēķinu un ievirzīja sarunu drošākā gultnē — proti, pievērsās nākamās dienas darbiem.

* * *

Džinsu biksēs un ādas jaciņā, zirgastē saņemtiem matiem un bez rūpīgi veidota grima dodamās uz D'Alakvas namu, Sofija pamazām sāka nožēlot, ka šīm pusdienām par godu nav apģērbusies pārdomātāk.

Neglīta viņa, protams, neizskatījās tik un tā, un galu galā džinsenes un ādas jaka nāca no Versačes veikala. Sī vienkāršā ietērpa galvenais uzdevums bija nodemonstrēt D'Alakvam, ka Sofija arī šodien strādā un tikšanos ar viņu uztver tikai kā vienu no daudziem darba pienākumiem.

Automašīna izbrauca no Turīnas un pēc dažiem kilometriem nogriezās šaurā celiņā, kas aizveda līdz iespaidīgam renesanses laiku palaco, ko slēpa mežs.

Vārti atvērās paši kā pēc burvju mājiena, kaut arī šoferis nebija nospiedis tālvadības pults pogu un neviens arī nebija pārbaudījis, kas piestājis ccļa galā. Sofija nosprieda, ka novērošanas kameras te ir izvietotas ik uz soļa.

Namdurvīs jau gaidīja Umberto D'Alakva, tērpies elegantā tumši pelēkā uzvalkā.

Iegājusi viņa pilī, Sofija nespēja slēpt izbrīnu. Tas bija īsts muzejs vai, pareizāk, muzejs, kas pielāgots dzīvošanai.

—   Uzaicināju jūs pie sevis, jo domāju, ka labprāt apskatīsiet dažas manas kolekcijas gleznas.

Vairāk nekā stundu abi staigāja pa pils zālēm, ko rotāja izcili mākslas darbi, — pārsteidzošs un apbrīnas vērts bija pat to meistarīgais izvietojums.

Sofija un D'Alakva ilgi un aizrautīgi runājās par mākslu, politiku un literatūru. Laiks ritēja nemanāmi, un Sofija apjuka, kad D'Alakva atvainojās un teica, ka viņam diemžēl jādodas uz lidostu, jo septiņos ieplānots lidojums uz Parīzi.

—   Atvainojiet, ka aizkavēju jūs tik ilgi.

—    Ko jūs! Pulkstenis ir seši, un, ja pienākumi mani nespiestu šovakar noteikti ierasties Parīzē, es ar vislielāko prieku uzaicinātu jūs arī uz kopīgām vakariņām. Turīnā atgriezīšos pēc desmit dienām. Ja vēl būsiet šeit, ceru, ka varēšu jūs satikt.

—    Nezinu gan. Iespējams, ka tobrīd viss jau būs galā vai vismaz tuvu beigām.

—    Kā jūs to domājat?

—    Es runāju par izmeklēšanu. Par ugunsgrēkiem katedrālē.

—    Ak tā! Un kā jums veicas?

—    Labi. Tuvojamies atrisinājumam.

—    Vai nevarat pastāstīt sīkāk?

—    Diemžēl…

—   Neuztraucieties, es jūs saprotu. Pastāstīsiet man tad, kad viss būs atrisināts un vairs nebūs slēpjams.

Sofija atviegloti nopūtās, redzot, ka D'Alakva pat nedomā apvainoties par viņas izvairibu. Marko bija aizliedzis izpaust jel kādas ar izmeklēšanu saistītas detaļas, un, kaut arī Sofija viņa aizdomas uzskatīja par nepamatotām, tomēr šo aizliegumu pārkāpt neuzdrīkstējās.

Pie palaco durvīm jau gaidīja divas automašīnas. Viena vedīs Sofiju uz viesnīcu Alexandra, bet otra nogādās D'Alakvu lidostā, kur ceļam

jau sagatavota viņa privātā lidmašīna. Abi atvadījās ar rokas spiedienu.

* * *

— Kāpēc viņu grib nogalināt?

—    Nezinu. Viņi to plāno jau vairākas dienas. Tagad ir nolemts samaksāt vienam no sargiem, lai viņš mēmā kameras durvis atstāj neaizslēgtas.

Ritnakt viņi ir nolēmuši ielavīties pie mēmā, pārgriezt viņam rīkli un mierīgi atgriezties savā kamerā. Neviens neko nemanīs, mēmie jau pa kliegt nevar.

—    Vai sargs darījumam piekritīs?

—    Ļoti iespējams. Viņi lielās, ka viņiem esot daudz naudas. Ja pareizi sapratu, sargam viņi piedāvās piecdesmit tūkstošus ciro.

—    Kam vēl tas ir zināms?

—   Vēl diviem mūsu biedriem. Viņi mums uzticas, jo mēs tāpat kā viņi esam turki.

—    Labi, vari iet.

—    Vai tu man par informāciju samaksāsi?

—    Samaksāšu, samaksāšu.

Fraskvello, palicis viens, iegrima domās. Kāpēc brāļi Badžcraji plāno mēmajam pārgriezt rīkli? Tā neapšaubāmi būtu pasūtījuma slepkavība. Taču kas varētu būt pasūtītājs?

Viņš pasauca savus vietniekus, divus vīrus, kas izcieta mūža ieslodzījumu par slepkavību, un apspriedās ar tiem teju pusstundu. Tad lūdza, lai uzraugs atved pie viņa Dženāri.

Kad sardzes priekšnieks ienāca Fraskvello kamerā, bija jau pāri pusnaktij. Ietekmīgais un priviliģētais cietumnieks mierīgi skatījās kādu televīzijas pārraidi un pat nepagriezās pret atnācēju.

—   Apsēdies un klausies, ko es teikšu. Tu vari savam draugam karabinierim pateikt, ka viņam bija taisnība. Mēmo patiešām grib novākt.

—    Kas?

—    Brāļi Badžeraji.

—    Kāpēc? — izbrīnīts jautāja Dženāri.

—    Kā lai cs to zinu! Un mani tas nemaz neinteresē. Es pildu savu vienošanās daļu, lai viņš pilda savējo.

—    Vai tu varēsi slepkavību novērst?

—    Tev laiks iet projām.

Dženāri, izgājis no kameras, tūdaļ steidzās uz savu kabinetu un zvanīja Marko Valoni uz mobilo telefonu.

Marko vēl nebija aizmidzis, viņš lasīja. Nogurums gan bija pamatīgs.

Dienas pirmā puse bija pagājusi, izmēģinot un līdz pēdīgam sīkumam pārbaudot operāciju, kurai būs jānorit, tikko mēmais iznāks pa cietuma vārtiem. Pēc tam Marko vēlreiz bija atgriezies pazemē un divas stundas staigājis pa tumšajām ejām, klaudzinot te pie vienas, te pie citas sienas un pūloties saklausīt, vai kādā vietā dobjāka skaņa neliecinās par tukšumu. Sapieru komandieris Kolombāri atkal pierādīja, ka ir īsts pacietības iemiesojums, un staigāja Marko līdzi, pūlēdamies viņam ieskaidrot, ka citu, vēl neatklātu eju zem pilsētas nav.

Izvanījās mobilais, un Marko iemeta acis pulkstenī — tas rādīja labu brīdi pēc pusnakts.

—    Valoni kungs, te zvana Dženāri.

—    Es klausos.

—    Jums bija taisnība, mēmo grib nogalināt.

—    Stāstiet visu, kas jums zināms.

—    Fraskvello ir atklājis, ka divi brāji, pēc tautības turki, uzvārdā Radžeraji, plāno mēmajam pārgriezt rīkli. Izskatās, ka abi jau saņēmuši naudu par šo darbiņu. Pie lietas viņi ķeršoties rītnakt. Jums mēmais pēc iespējas drīzāk jāaizved projām no šī cietuma.

—    Nē, to darīt mēs nedrīkstam. Viņu uzreiz pārņems aizdomas, un visa operācija izjuks. Vai Fraskvello ir apņēmies izpildīt savu norunas daļu?

—    Es sapratu, ka viņš jau aktīvi rīkojas. Un teica, lai es jums atgādinot, ka arī jums jāpilda solītais.

—    Noteikti. Vai jūs šobrīd esat cietumā? -Jā.

—    Labi, tad es pamodināšu jūsu direktoru. Pēc stundas būšu pie jums un gribēšu saņemt visu informāciju, kas jums ir par abiem brāļiem.

—   Viņi ir turki, patiesībā labi un sirsnīgi puiši. Aiz restēm tika, jo kautiņa laikā kādu nodūra, bet viņi nav slepkavas, tas ir, viņi šai jomā nav profesionāļi.

—    Sīkāk visu izstāstīsiet pēc stundas.

Marko pamodināja cietuma direktoru un uzstājīgi pieprasīja steidzamu tikšanos. Tūlīt pēc tam viņš zvanīja Mincrvai.

—   Tu gulēji?

—    Nē, lasīju. Kas noticis?

—    Ģērbies, pēc piecpadsmit minūtēm es tevi gaidīšu lejā vestibilā. Gribu, lai tu doties uz mūsu pārvaldi, sēdies pie datora un sameklē informāciju par dažiem tipiem. Es pats braukšu uz cietumu un no turienes tev piezvanīšu, un pateikšu, kas īsti tev jāmeklē.

—    Pasaki vismaz, kas notiek.

—    Izrādās, ka mana intuīcija joprojām ir nekļūdīga un divi puiši grib novākt mūsu bezmēli.

—    Ak Dievs!

—   Tiekamies pēc piecpadsmit minūtēm lejā. Nekavējies!

Kad Marko ieradās cietumā, direktors jau viņu gaidīja savā kabinetā un cīnījās ar žāvām.

—    Es gribu visu iespējamo informāciju par brāļiem Badžerajiem.

—    Par Badžerajiem? Ko tad viņi nodarījuši? Jūs tiešām ticat visam, ko sastāsta Fraskvello? Starp citu, Dženāri, gribēju jūs brīdināt, ka tad, kad šī lieta būs galā, jūs man izskaidrosiet savas īpatnējās attiecības ar šo ieslodzīto.

Sameklējis mapi ar vajadzīgajiem datiem, direktors to pasniedza Marko, kurš tūdaļ apsēdās uz dīvāna turpat kabinetā un ņēmās šķirstīt un lasīt dokumentus. Vēl pēc neilga laika viņš zvanīja Mincrvai.

—    Es jau gandrīz aizmigu, gaidīdama tavu zvanu.

—    Tagad mosties un sāc meklēt visu, kas atrodams par šo turku ģimeni. Puiši ir dzimuši šeit, taču viņi ir imigrantu bērni. Gribu zināt visu par viņiem un viņu radiniekiem. Sazinies ar Interpolu, runā ar Turcijas policiju. Dari visu, lai pēc trim stundām es saņemtu pilnīgu informāciju.

—    Pēc trim stundām? Tas nav iespējams. Dod man laiku vismaz līdz rītam.

—    Nu tad līdz septiņiem.

—    Labi, piecās stundās kaut ko sameklēt tomēr varēs.

Viesnīcas kafejnīcu, kurā pasniedza brokastis, vēra vaļā precīzi septiņos. Minervas acis bija apsārtušas no negulēšanas un ilgām pie datora pavadītām stundām, gurdeniem soļiem viņa ienāca ēdamzālē, pārliecināta, ka tc sastaps Marko.

Sets patiešām sēdēja pie galdiņa, dzēra kafiju un lasīja avīzi. Arī viņa sagurusi seja liecināja, ka nakts pavadīta nomodā.

Minerva nolika uz galda divas mapītes un smagi atkrita krēslā.

—    Uffffl Es vairs nevaru…

—   Varu iztēloties. Vai uzraki ko interesantu?

—    Viss atkarīgs no tā, ko tu uzskati par interesantu.

—    Mēģini stāstīt visu pēc kārtas.

—    Brāļi Badžcraji ir turku imigrantu bērni. Viņu vecāki no dzimtenes vispirms pārcēlās uz Vāciju, bet pēc tam tālāk uz Turīnu. Frankfurtē viņi nepalika, kaut arī darbu tur izdevās atrast. Galvenais tālākās pārceļošanas iemesls bija tas, ka māte nespēja pielāgoties vāciskajai videi. Tā kā Turīnā dzīvoja daži viņu radinieki, tika nolemts laimi izmēģināt šeit. Abi brāļi jau ir dzimuši Turīnā un attiecīgi ir Itālijas pilsoņi. Tēvs strādāja Fiat rūpnīcā, bet māte uzkopa dzīvokļus. Skolā abi brāļi nc ar ko īpašu neizcēlās, varētu teikt, viņi nebija ne labāki, ne sliktāki par citiem. Vecākais bija mazliet kauslīgāks un arī apķērīgāks par jaunāko brāli. Atzīmes abiem bija ciešamas. Pēc vidusskolas vecākais aizgāja strādāt uz Fiat tāpat kā tēvs, bet jaunākais kļuva par šoferi kādam Reģionālās domas deputātam uzvārdā Redžo. Puisis šo darbu dabūja, jo viņa māte ilgus gadus bija uzkopusi arī Redžo dzīvokli. Vecākais Fiat rūpnīcā ilgi neizturēja, viņš nebija radīts stāvēšanai pie konveijera, tā nu viņš noīrēja vietu tirgū un sāka pārdot augļus un dārzeņus. Katrā ziņā abi dzīvoja klusi un neuzkrītoši — ne vienam, ne otram nav bijis nekādu nesaskaņu ar policiju vai nodokļu inspekciju. Pilnīgi nekā. Viņu tēvs ir aizgājis pensijā, arī māte vairs nestrādā, abi saņem valsts pensiju, un ģimenei ir arī šādi tādi agrāko laiku ietaupījumi. Nekādi īpašumi ģimenei nepieder — vienīgi mājiņa, ko viņi nopirka pirms piecpadsmit gadiem.

Pirms pāris gadiem, — Minerva turpināja, — kādā sestdienas vakarā brāļi Radžeraji ar savām meitenēm bija diskotēkā. Uzradās kaut kādi piedzērušies tipi un sāka uzmākties meitenēm. Laikam viens no viņiem pat piešāva roku pie pakaļas vecākā brāļa iecerētajai. Sākās kautiņš, un brāļi pirmie esot izvilkuši nažus. Vienu no uzbāzīgajiem tipiem viņi nodūra, bet otru nopietni ievainoja, tā ka viena roka viņam ir paralizēta joprojām. Rrāļiem piespriests divdesmit gadu cietumsods, un tas ir gandrīz vai mūža ieslodzījums. Meitenes, kuru dēļ kautiņš izcēlās, savus izredzētos nolēma tik ilgi negaidīt un jau ir apprecējušās ar citiem.

—    Kas zināms par viņu ģimeni Turcijā?

—    Neuzkrītoši ļaudis. Viņi nāk no Urfas pilsētas, kas atrodas netālu no robežas ar Irāku. Ar Interpola starpniecību turku policija mums atsūtīja visu, kas viņiem ir zināms par Radžeraju ģimeni. Un jāsaka, neko daudz viņi nezina. Mūsu ieslodzīto tēvam ir jaunākais brālis, kurš dzīvo Urfa un drīz ies pensijā, pagaidām viņš strādā kādā naftas atradnē. Vēl viņam ir māsa, kura ir precējusies ar pamatskolas skolotāju, viņiem ir astoņi bērni. Visi Radžeraji ir kārtīgi cilvēki, kuriem nekad nav bijis darīšanu ar policiju. Katrā ziņā turku kolēģi bija ļoti pārsteigti par mūsu jautājumiem. Varbūt mēs tos Badžerajus tagad netīšām iegrūžam nepatikšanās…

—    Kas vēl zināms?

—    Vēl varu pateikt, ka šeit, Turīnā, dzīvo mātes brālēns Amins — pēc visa spriežot, īsts paraugpilsonis. Viņš ir grāmatvedis un daudzus gadus strādā kādā reklāmas aģentūrā. Precējies ar itālieti, kura savukārt strādā apģērbu veikalā. Viņiem ir divas meitas, vecākā studē universitātē, jaunākā drīz beigs vidusskolu. Visa ģimene katru svētdienu iet uz misi.

—    Uz misi?

—    Nūjā, uz baznīcu. Kāpēc tu tā brīnies? Manuprāt, ir normāli, ja cilvēki svētdienās iet uz misi, te taču ir Itālija.

—    Ret vai tad tas brālēns pēc ticības nav musulmanis?

—    Nezinu gan. Droši vien ir. Katrā ziņā viņš ir precējies ar itālieti, un kāzas notika baznīcā. Varbūt viņš ir pārgājis katolicismā, bet es nekur neatradu ziņas, ka būtu reģistrēta viņa ticības maiņa.

—    Noskaidro to! Un painteresējies arī par Radžeraju ticību. Uzzini, vai viņi iet uz mošeju. Kādam ir jāzina, vai viņi ir vai nav praktizējoši musulmaņi. Un ko tev izdevās noskaidrot par viņu bankas rēķiniem?

—    Neko īpašu. Amins saņem labu algu, ari viņa sievai maksā pieklājīgi. Dzīvošanai viņiem pietiek, kaut ari viņi joprojām maksā kredītu par dzīvokli. Nekādas neizskaidrojamas iemaksas viņu kontos nav ienākušas. Ģimene ir ļoti vienota. Viņi regulāri apciemo ieslodzītos, nes viņiem ēdienu, saldumus, tabaku, drēbes, grāmatas, vienvārdsakot, visu, kas vajadzīgs, lai cietuma dzīve nebūtu tik drūma.

—   To es jau zinu. Skatījos cietuma apmeklētāju reģistrā. Šomēnes Amins viņus ir apciemojis divas reizes, kaut arī parasti viņš tur ierodas tikai reizi mēnesī.

—   Vai tad tas ir kaut kas aizdomīgs?

—    Mums jāpārbauda katrs, pat visnenozīmīgākais sīkums.

—    Labi, labi, tomēr nevajadzētu zaudēt arī perspektīvu.

—   Zini, kas man šķiet visinteresantākais? Tas, ka viņu mātes brālēns iet uz misi un ir laulājies baznīcā. Musulmaņi savu ticību tik vienkārši nepamet.

—   Tu izmeklēsi, vai kādos noziegumos nav iejaukti ari visi tie itāļi, kas baznīcā vairs savu kāju nesper? Zini, man ir paziņa, kura pievērsās jūdaismam tikai tāpēc, ka vienu vasaru nodzīvoja kibucā un iemīlējās kādā izraēlietī. Puiša māte bija ortodoksāla ebrejiete un, protams, nepieļāva pat domu, ka viņas dēliņš varētu precēties ar goju meiteni. Tā nu mana paziņa joprojām sestdienās dodas uz sinagogu. Viņa nekam netic, tomēr iet uz turieni un tēlo ticīgo.

—   Tas tomēr ir stāsts par tavu paziņu, bet mums jātiek skaidrībā par diviem turkiem, kuri grib nogalināt mēmo.

—    Mēmo grib nogalināt abi brāļi, ne jau viņu mātes brālēns, kurš tev šķiet aizdomīgs tikai tāpēc, ka mēdz iet uz misi.

Kafejnīcā ienāca Pjetro un tūdaļ pamanīja Marko un Minervu. Vēl pēc brītiņa brokastotājiem pievienojās ari Antonīno un Džuzepe. Sofija ieradās pēdējā.

Minerva īsumā izstāstīja pēdējo stundu notikumus, un Marko katram pasniedza izdrukas ar viņas savākto informāciju.

—    Ko teiksiet? — jautāja Marko, kad visi bija izlasījuši faktu apkopojumu.

—   Viņi nav profesionāli slepkavas, tātad šis darbs viņiem uzticēts tāpēc, ka viņi kaut kādā veidā ir saistīti ar mēmo, vai arī tāpēc, ka tas, kurš viņus ir noalgojis un pazīst mēmo, viņiem uzticas, — sprieda Pjetro.

—    Cietumā ir visai daudz vīru, kuri pasūtījuma slepkavības izdarīšanai būtu daudz piemērotāki, — ierunājās Džuzepe. — Varam pieņemt, ka pasūtītājs neprot ar šiem cilvēkiem sazināties un tātad nav piederīgs noziedzīgajai pasaulei, vai arī, kā jau teica Pjetro, viņš mums nezināmu iemeslu dēļ uzticas tieši šiem diviem brāļiem, kuri nc ar ko īpašu neizceļas. Ne viens, ne otrs nekad nav pinušies ar padibenēm, viņi nav pat nočiepuši kaimiņa velosipēdu, nemaz nerunājot par nopietnākiem noziegumiem. Jā, viņi ir nodūruši vienu tipu, taču tas noticis kautiņa laikā.

—    Es tev piekrītu, Džuzepe, tomēr pasaki ko tādu, kas mums vēl nebūtu zināms, — norūca Marko.

—    Manuprāt, Džuzcpes un Pjetro secinājumi ir ļoti vērtīgi, — iebilda Antonīno. — Mums jāatrod kāds svarīgs ķēdes posms. Ir cilvēki vai cilvēks, kas grib, lai mēmais tiktu nogalināts, jo viņš neviļus varētu mums parādīt ceļu. Un tas nozīmē, ka ir notikusi informācijas noplūde, šis cilvēks vai cilvēki zina par operāciju "Trojas zirgs". Ja tā nebūtu, mēmais nevienu neinteresētu ari turpmāk vai ari būtu nogalināts jau sen, nevis tieši tagad, kad viņam jāiziet no cietuma.

Visi brīdi klusēja. Antonīno spriedumi bija trāpījuši tieši mērķī.

—    Kam bija zināms par ieplānoto operāciju? — jautāja Sofija.

—    Pārāk daudziem, — atbildēja Marko. — Un Antonīno ir taisnība, mēmo grib nogalināt, lai viņš mūs neaizvestu pie šīs slepkavības pasūtītājiem. Viņiem jau iepriekš zināmi mūsu iecerētie gājieni. Minerva, Antonīno, es gribu, lai jūs sameklējat visu iespējamo informāciju par Radžeraju ģimeni. Viņi ir svarīgs ķēdes posms, jo nepārprotami ir saistīti ar kādu, kurš grib, lai mēmais no cietuma dzīvs neizkļūtu. Pārrakņājict visu iespējamo, nozīmīgs var izrādīties pat šķietami vismuļķīgākais sīkums. Es braukšu atpakaļ uz cietumu.

—   Kāpēc mēs nevarētu aprunāties ar Radžeraju vecākiem un mātes brālēnu? — jautāja Pjetro.

—   Tā mēs varam neviļus viņus brīdināt. Labāk, lai mūsu klātbūtne ir nemanāma un viņi pat nenojauš, ka mums zināms par ieplānoto slepkavību. Izlaist mēmo no cietuma ātrāk mēs arī nedrīkstam, jo tad aizdomas savukārt pārņemtu viņu un līdz savai organizācijai viņš mūs nemūžam neaizvestu. Mēmajam jāpaliek dzīvam, viņš rikai jānosargā no Badžerajiem.

—    Kurš par to parūpēsies? — jautāja Sofija.

—   Viens no cietumnieku barvežiem, narkotiku tirgonis Fraskvello. Apsolīju, ka aizbildīšu par viņu kādu labu vārdu Drošības padomei. Labi, tagad ķersimies pie darba.

* * *

Viesnīcas vestibilā viņi sastapa Annu Himenesu, kura vilka prāvu čemodānu uz ārdurvju pusi.

—    Droši vien esat tikuši uz pēdām kaut kam nopietnam, ja jau visi atkal esat sapulcējušies te, — noteica žurnāliste.

—    Tu brauc projām? — apvaicājās Sofija.

—    Jā, braukšu uz Londonu un pēc tam uz Franciju.

—    Darba darīšanās? — neatlaidās Sofija.

—   Jā gan. Fls tev vēlāk piezvanīšu, Sofij. Man būs vajadzīgs tavs padoms.

Pienāca šveicars un pavēstīja, ka Himenesa jaunkundzes taksometrs gaidot pie durvīm. Anna smaidot atv adījās no Sofijas un viņas kolēģiem.

—   Tā meitene padara mani nervozu, — atzinās Marko, kad Anna bija izgājusi no viesnīcas.

—    Tev jau viņa nekad nav patikusi, — pārmetoši noteica Sofija.

—    Nē, tu maldies. Viņa man patīk, es tikai nevaru ciest, ka viņa jaucas mūsu darbā. Kāpēc viņa tagad brauc uz Londonu? Un vēl paziņo, ka pēc tam došoties uz Franciju. Kāds tam sakars ar Sindoni? Fs nesaprotu, vai viņai tiešām ir zināms kaut kas tāds, kas mums paslīdējis garām nepamanīts. Varbūt viņa tikai pārbauda kādu no savām trakajām teorijām.

—   Viņa ir ļoti gudra, — atbildēja Sofija, — un viņas teorijas nemaz nav tik trakas. Slīmani arī visi uzskatīja par galīgi jukušu, taču viņš atrada Troju.

—   Tai meičai nudien pietrūka labas advokātes! Jauki, ka tu esi uzņēmusies šo darbu. Varu tev atklāt: mani kaitina tas, ka es nezinu, kāda velna pēc viņa brauc uz Londonu. Kas viņai tur meklējams? Un ir pilnīgi skaidrs, ka viņas brauciens ir saistīts ar Sindoni. Vajadzēs piezvanīt Santjago.

* * *

Sargs naudu bija pieņēmis. Tā bija pat ļoti pieklājīga samaksa par tik niecīgu darbu: vajadzēja vien atstāt neaizslēgtas divu kameru durvis. Kas gan tur ļauns, ja mēmais un Badžcraji vienu nakti pārlaidīs ar atvērtām durvīm? Galu galā viņš pats taču nekādu noziegumu nav pastrādājis, viņš tikai aizmirsa pagriezt atslēgu.

Cietumā valdīja klusums. Jau pirms divām stundām ieslodzītie tika ieslēgti katrs savā kamerā. Gaiteņus izgaismoja vārgas spuldzītes, dežurējošie sargi snauduļoja.

Badžeraji vieglītēm pastūma savas kameras durvis un pārliecinājās, ka tās patiešām nav aizslēgtas. Sargs savu solījumu bija turējis. Pieliekušies abi lavījās uz priekšu gar pašu sienu — pretējā gaiteņa galā atradās mēmā kamera. Ja viss notiks kā cerēts, jau pēc desmit minūtēm viņi būs atgriezušies savā kamerā un neviens neko nebūs pamanījis.

Abi bija tikuši līdz gaiteņa vidum, kad jaunākais no brāļiem, kurš gāja aizmugurē, piepieši sajuta, kā ap kaklu apvijas spēcīga roka. Viņš nepaguva pat iekliegties, jo tai pašā mirklī pret viņa galvu triecās smaga dūre un viņš zaudēja samaņu. Vecākais Badžerajs atskatījās kādu sekundi par vēlu, jo tā pati smagā dūre zvēla viņam pa degunu, liekot izsprāgt asiņu straumītei. Arī vecākais no brāļiem nepaspēja sacelt troksni — dzelžains tvēriens aizžņaudza rīkli un neļāva pat ieelpot.

Brāļi nāca pie samaņas savā kamerā — abi bija noguldīti viens otram blakus uz grīdas. Kāds cietumsargs nekavējoties izziņoja trauksmi. Badžeraji klusībā priecājās, ka pēc naksnīgās pastaigas cietuma gaitenī ir palikuši dzīvi, tomēr pa galvu jaucās vēl kāda nepatīkama doma: viņi bija nodoti. Gaiteņa puskrēslā kāds viņus bija sagaidījis.

Ārsts, aplūkojis brāļu traumas, paziņoja, ka abiem kādu laiciņu būs jāpaliek cietuma medicīnas daļā. Abi bija saņēmuši nežēlīgus sitienus pa galvu, un viņu sejas vaibstus izķēmoja brūces un zilumi — aizpampušās acis bija pārvērtušās šaurās spraudziņās. Piekautie žēlojās par stiprām sāpēm, māsiņa viņiem icšļircināja nomierinošas zāles, un abi drīz vien aizmiga.

Kad Marko ieradās pie cietuma direktora, tas satraukts atstāstīja nakts notikumus. Par tiem pienācās ziņot visām augstākstāvošajām instancēm.

Marko centās direktoru nomierināt un lūdza, lai tas ataicina Fraskvello.

—    Es savu vienošanās daļu izpildīju, — narkotirgonis svarīgi pavēstīja, ienācis kabinetā.

—    Un es izpildīšu savējo. Stāstiet, kā viss notika.

—    Neuzdodiet nevajadzīgus jautājumus. Viss notika tā, kā jūs gribējāt. Mēmais ir dzīvs, un turki arī. Kas vēl jums vajadzīgs? Neviens nav cietis. Vienīgi Badžeraji kādu brīdi pastaigās ar zilumiem, bet tas jau nav nekas nopietns. Citādi viņus apturēt nevarēja.

—    Es gribu, lai jūs turpināt pieskatīt mēmo. Var notikt atkārtots slepkavības mēģinājums.

—    Domājat, Badžeraji mēģinās vēlreiz? Es jums nepiekrītu.

—    Es nezinu, briesmas tikpat labi var draudēt gan no viņiem, gan no kāda cita, tāpēc esiet uzmanīgs.

—    Kad jūs runāsiet ar Drošības padomi?

—    Tikko šī lieta būs galā.

—    Un kad tas notiks?

—    Ceru, ka pēc trim vai četrām dienām.

Lai jau tā būtu. Bet par meliem parasti nākas dārgi samaksāt…

—    Jūs man draudat? Neesiet tāds muļķis!

—    Pildiet savu norunas daļu.

Fraskvello apgriezās un izgāja no kabineta, aizcirzdams durvis. Direktors nolūkojās viņam pakaļ gluži apstulbis.

—   Marko, jūs tiešām domājat, ka varēsiet ietekmēt Drošības padomes viedokli par Fraskvello?

—   Viņš ar mums sadarbojās. Un es tikai lūgšu, lai šis fakts dek ņemts vērā. Sakiet, kad mēs varēsim saņemt mēmā apavus? Uz Turīnu brauc speciālists, un viņš te nevarēs palikt mūžīgi. Tas raidītājs noteikri jāiemontē.

—    Mums neizdevās izgudrot nevienu aizbildinājumu, un…

—   Pasakiet, ka apavi jānodod mazgāšanā. Sakiet, ka ir pieņemts, ka ieslodzītie brīvībā atgriežas pēc iespējas pieklājīgākā izskatā. Ja viņš sarga teikto nesapratīs, jo labāk. Ja sapratīs, šis paskaidrojums izklausīsies pietiekami pārliecinoši. Katrā ziņā labāku cs nespēju izdomāt. Šovakar, kad ieslodzītie atgriezīsies kamerās, es noteikti vēlos saņemt viņa apavus. Un, protams, izmazgājiet tos, lai viss izskatītos ticamāk.

35

Aimijs savā kabinetā strādāja, kad piepeši klusumu satricināja mobilā telefona zvans. Adaijs atbildēja nevilcinoties, un viņa seja, klausoties runātājā, sadrūma. Beidzot sarunu, viņš jau bija dusmās pietvīcis.

—    Guner! Guner! — Adaijs nepacietīgi sauca kalpotāju, pavēris durvis uz gaiteni. Šāda klaigāšana viņam nebūt nebija raksturīga.

Kalps uzradās jau nākamajā mirklī.

—    Kas noticis?

—   Tūlīt sameklē Bakalbasi! Vienalga, kur viņš ir un ko dara. Man viņš jāredz. lai pēc pusstundas visi astoņi padomes locekļi būtu šeit! Nekavējies! Ej un sameklē viņus!

—    Es to izdarīšu, bet vispirms pasaki, kas noticis.

—    Notikusi katastrofa. Bet tagad ej un dari, ko es lūdzu.

Palicis viens, Adaijs piespieda plaukstas pie deniņiem. Neizturami sāpēja galva. Jau vairākas dienas sāpes nekādi negribēja atkāpties. Viņš gulēja slikti un maz, arī apetīte bija pazudusi. Patiesībā negribējās arī dzīvot — visu bija pārmācis neizmērojams nogurums. Likās, atbildības nasta viņu nožņaugs. Kāpēc gan tieši viņam ticis šis mokošais uzdevums — būt Kopienas virsganam?

Tikko saņemtās ziņas bija ļaunākas par ļaunu. Brāļi Badžeraji bija atmaskoti. Kāds cietumā lieliski zināja, ko viņi iecerējuši, un šos plānus bija izjaucis. Varbūt Badžeraji bija pļāpīgi muļķi, bet varbūt kāds sargāja mēmo. Tie varēja būt viņi, jau atkal viņi. Vai varbūt pie vainas bija tas sasodītais karabinieris, kurš visu laiku jaucas, kur nevajag. Pēdējās dienas viņš gandrīz vai esot apmeties uz dzīvi cietuma direktora kabinetā.

Vai viņš kaut ko perina? Un ja perina, tad ko? Kopienas cilvēki ziņoja, ka šis Valoni jau divas reizes esot saticies ar kādu narkotiku tirgoni vārdā Fraskvello. Droši vien karabinieris tieši šim narkomafijas tipam bija uzticējis pienākumu parūpēties par Mendibu. Puisis taču bija karabinieru vienīgā iespēja — skaidrs, ka viņi to sargāja. Līdzīgu domu viņš tikko bija dzirdējis pa telefonu. Zvanītājs teica vēl kaut ko svarīgu, bet ko tieši? Sāpes plosīja galvu un neļāva domāt. Adaijs sameklēja atslēdziņu, atvēra skapīti, izņēma no tā zāļu pudelīti un norija divas tabletes. Pēc tam apsēdās un aizvēra acis, ccrot, ka sāpes pierims. Ja paveiksies, pēc pusstundas, kad ieradīsies pārējie, viņš jutīsies nedaudz labāk.

* * *

Guners klusītēm pieklauvēja pie kabineta durvīm. Astoņi Kopienas gani gaidīja Adaiju lielajā zālē. Iegājis kabinetā, Guners ieraudzīja savu kungu nekustīgi nolīkušu pār galdu — aizvērtām acīm, noguldījis galvu uz rokām, vadonis šķita miris. Guners piegāja tuvāk un atvieglojumā uzelpoja: Adaijs bija dzīvs. Viņš papurināja to aiz pleca un pamodināja.

—   Tu biji aizmidzis.

—    Jā… Man sāpēja galva.

—   Tev vajadzētu parādīties ārstam, citādi tās sāpes tevi nobeigs pavisam.

—    Neuztraucies, es esmu vesels.

—   Nē, neesi vis. Bet tagad tev jāiet, jo gani tevi gaida. Tikai nekāp lejā pie viņiem šādā izskatā.

—    Jā, tūlīt noskalošu seju. Bet tu pa to laiku uzlej man tasīti tējas.

—    Jau uzlēju.

Pēc dažām minūtēm Adaijs iegāja zālē, kur viņu gaidīja astoņi Kopienas padomes vīri. Tērpušies melnās drānās, tie sēdēja ap masīvu sarkankoka galdu.

Adaijs izstāstīja viņiem, kas noticis Turīnas cietumā. Visu astoņu sejās atspoguļojās satraukums.

Hs gribu, lai tu, mans dārgais Bakalbasi, brauc uz Turīnu. Mendibs

no cietuma iznāks pēc divām vai trim dienām un mēģinās sazināties ar mūsējiem. Tas nedrīkst notikt, un mūsu (audis vairs nedrīkst pieļaut kļūdas. Tāpēc ir svarīgi, lai tu būtu tur un visu uzraudzītu. Saskaņo visu darbošanos un ziņo man, kas notiek. Mani māc ļaunas priekšnojautas. Šķiet, mūsu Kopiena nonākusi bezdibeņa malā.

—    Es saņēmu ziņas no Turguta.

Visu skatieni pievērsās runātājam — vecam vīram ar možām, dzidri zilām acīm.

—   Viņš ir slims un jūtas nomākts. Viņu moka depresija un vajāšanas mānija. Viņš apgalvo, ka viņu kāds visu laiku izsekojot, ka bīskapa kancelejā viņam vairs neuzticoties, ka Romas karabinieri Turīnā uzturoties vienīgi tāpēc, lai arestētu viņu. Manuprāt, Turgutu vajadzētu no katedrāles aizvākt.

—   Nē, to mēs nedrīkstam darīt, tas būtu pilnīgs neprāts, — atbildēja Bakalbasi.

—   Vai Ismets jau ir gatavs ceļam? — jautāja Adaijs. — Lai viņš savāc savu mantību un nekavējoties brauc pie sava tēvoča, tā būs vislabāk.

—    Mēs runājām gan ar Ismctu, gan ar viņa vecākiem. Vecāki ir ar mieru, bet viņš pats nekur negrib braukt, jo viņam šeit ir meitene, ar kuru viņš taisās precēties, — skaidroja Talats.

—    Meitene?! Precēties?! Kaut kāda skuķa dēļ viņš ir gatavs pazudināt Kopienu? Runājiet ar viņa vecākiem. Ismetam jau šodien ir jādodas uz Turīnu. Viņš brauks kopā ar Bakalbasi. Un lai Ismeta vecāki nekavējoties piezvana Turgutam un paziņo, ka sūta pie viņa savu dēlu, kurš par viņu parūpēsies. Rīkojieties!

Adaija pavēlošais ronis nepieļāva nekādus iebildumus. Vēl pēc stundas visi astoņi padomes vīri pameta Adaija mājokli — katrs bija saņēmis kādu konkrētu un steidzamu uzdevumu.

36

Anna Himenesa nospieda zvana pogu. Šis elegantais Viktorijas laiku nams vienā no smalkākajiem Londonas rajoniem izskatījās kā bagāta lorda mājvieta. Aiz durvīm atskanēja melodiski džinksti, un tās atvēra sirms majordoms.

—    Labdien. Ko jūs vēlaties?

—    Es gribētu runāt ar šī institūta direktoru.

—    Jums ir sarunāta tikšanās?

—    Jā. Es esmu žurnāliste, un mani sauc Anna Himenesa. Tikšanos man sarunāja kolēģis no laikraksta Times, Džerijs Donaldss.

—    Nāciet iekšā un, lūdzu, brīdi uzgaidiet.

Mājas vestibils bija plašs un grezni iekārtots. Koka grīdu sedza mīksti persiešu paklāji, pie sienām bija aplūkojamas vairākas reliģiska satura gleznas.

Gaidot majordoma atgriešanos, Anna sāka vērot gleznas un nemanīja, ka viņu pašu pētīgi noskata kāds vecs vīrs.

—    Labdien, Himenesas kundze, — vērotājs beidzot ierunājās.

—    Labdien, atvainojiet, es nemaz nemanīju…

—    Nāciet uz manu kabinetu. Tātad jūs esat Džerija Donaldsa draudzene?

Anna uzskatīja par labāku pasmaidīt un skaidriem vārdiem uz šo jautājumu neatbildēt. Patiesībā viņa savai mūžu pat iztālēm nebija redzējusi šo Džeriju Donaldsu, kurš prata atdarīt visciešāk aizslēgtās Londonas durvis.

Manīgais Times žurnālists bija draugos ar kādu Annai labi pazīstamu diplomātu, kurš savulaik bija strādājis Londonā, bet tagad bija pārcelts uz Briseli, kur darbojās kādā ES iestādē. Nebija viegli viņu pārliecināt, taču beigu beigās viņš bija piekritis Annai palīdzēt un bija iedevis viņai Donaldsa telefona numuru, pats neaizmirsdams žurnālistam aizbilst par savu draudzeni kādu labu vārdu. Džerijs Donaldss bija uzmanīgi uzklausījis Annas vajadzību un palūdzis, lai viņam dod pāris stundu laika. Divas stundas vēl nebija pagājušas, kad viņš jau zvanīja Annai uz Turīnu un paziņoja, ka godājamais profesors Entonijs Makdžils ir atvēlējis viņai tikšanos.

Profesors apsēdās mīkstā ādas krēslā un mudināja Annu iekārtoties uz dīvāna. Kabinetā ienāca arī sirmais majordoms, nesdams paplāti ar tējas piederumiem.

Dažas minūtes Anna atbildēja uz Makdžila jautājumiem par viņas darbošanos žurnālistikā un par politisko situāciju Spānijā. Beidzot profesors nolēma, ka pienācis laiks ķerties pie lietas.

—    Tātad jūs interesējaties par templiešiem.

—   Jā, es biju ļoti pārsteigta, uzzinot, ka tie joprojām pastāv un ka tiem ir pat sava mājaslapa internetā. Sekojot tās reģistrācijas adresei, es nokļuvu pie jums.

—   Šis ir tikai zinātnisks pētniecības centrs, nekas vairāk. Bet sakiet, ko tieši jūs vēlaties uzzināt.

—    Ja mūsdienās templieši joprojām pastāv, es gribētu zināt, ar ko viņi nodarbojas, kādi ir viņu mērķi… un, ja būtu iespējams, es vēlētos uzdot arī dažus jautājumus par vēstures notikumiem, kuros Tempļa ordeņa bruņinieki bija iesaistīti.

—    Redziet, jaunkundz, templieši, kādus jūs viņus iztēlojaties, vairs neeksistē. Laiki ir mainījušies, un templieši līdz ar tiem.

—    Vai tad informācija, ko atradu internetā, ir nepatiesa?

—    Nē, un pierādījums ir tas, ka šobrīd jūs šeit sarunājaties ar mani. Es tikai gribētu jūs brīdināt, lai neļaujat pārlieku vaļu savai iztēlei. Bruņiniekus ar zobenu rokās jūs vairs nesastapsiet, mēs dzīvojam divdesmit pirmajā gadsimtā.

—   To es saprotu.

—   Mēs esam organizācija, kas nodarbojas ar vēsturiskiem pētījumiem. Mūsu darbošanās galvenokārt norit sociālajā un intelektuālajā jomā.

—    Taču jūs esat patiesie Tempļa mantinieki?

—    Kad pāvests Klements V likvidēja Tempļa ordeni, tā bruņinieki iekļāvās citos ordeņos. Aragonā tie kļuva par Montesas ordeņa brāļiem, Portugālē karalis Dinišs izveidoja jaunu ordeni — Orden Do Cristo, Vācijā templieši pārgāja Teitoņu ordeni, bet Skotijā Tempļa ordenis nekad nav ticis izklīdināts. Tikai Skotijas Tempļa ordeņa nepārtrauktā pastāvēšana izskaidro, kāpēc templiešu gars ir saglabājies līdz mūsdienām. Skotijas templieši kļuva par daļu no Francijas Garde Escossaise, kurai kopš XV gadsimta ir uzdevums sargāt karali. Skotijā viņi atbalstīja Stjuartu dinastiju. Kopš 1705. gada ordenis vairs neslēpjas. Tai gadā rika pieņemta jauna ordeņa regula un par mestru tika ievēlēts Luijs Filips d'Orleāns. Daļa templiešu piedalījās franču revolūcijā, daudzi aktīvi darbojās Napoleona valdīšanas laikos, tāpat templieši aktīvi cīnījās par Grieķijas neatkarību, Otrā pasaules kara laikā iesaistījās Francijas pretošanās kustībā…

—    Kā? Ar kādas organizācijas starpniecību? Kā viņus sauca?

—   Visu šo laiku templieši ir dzīvojuši klusi un neuzkrītoši, viņu dzīve galvenokārt bijusi veltīta pārdomām un pētījumiem, un minētajos notikumos viņi piedalījās individuāli, kaut arī allaž uzturot sakarus ar saviem brāļiem. Ir vairākas organizācijas, ko mēs varētu dēvēt ari par klubiem, kurās mēdz pulcēties bruņinieku grupas. Šie klubi ir pilnīgi legāli un pastāv vairākās valstīs. Es negribētu, lai jums par Tempļa ordeni ir nepareizs priekšstats, tāpēc uzsvēršu vēlreiz: mūsdienās jūs vairs neatradīsiet tādu organizāciju, kāda pastāvēja XII un XIII gadsimtā. Tie laiki ir pagājuši. Mūsu institūts nodarbojas ar vēstures pētniecību, mēs cenšamies izzināt notikumus, kuros bija iesaistīts gan ordenis kopumā, gan atsevišķi tā brāļi kopš ordeņa dibināšanas dienas līdz pat tagadnei. Mēs pārmeklējam arhīvus, mēģinām citādām acīm palūkoties uz neskaidriem faktiem un atgadījumiem, dzenam pēdas seniem dokumentiem. Redzu, ka jūsu sejā parādījusies vilšanās…

—    Nē, es tikai…

—    Jūs domājāt, ka uz šo tikšanos ieradīsies bruņinieks ar zobenu rokā? Man ļoti žēl, ka lieku jums vilties. Es esmu tikai pensionēts Kembridžas universitātes profesors, kurš ir ne tikai dziļi ticīgs, bet arī ir apvienojies ar līdzīgi domājošiem brāļiem, kuri augstāk par visu liek divus principus: patiesības mīlestību un taisnīgumu.

Anna nojauta, ka aiz Entonija Makdžila vārdiem slēpjas daudz atklāti nepateikta. Nebija šaubu, ka patiesība nevar būt tik nevainīga un vienkārša. Viņa nolēma turpināt sarunu un izmēģināt laimi, uzdodot konkrētākus jautājumus.

—   Jūs esat tik laipns, ka cs uzdrošināšos pārbaudīt jūsu pacietību ar kādu lūgumu. Vai jūs varētu man palīdzēt izprast kādu pagātnes notikumu, kurā, manuprāt, ir iesaistīti templieši?

—   Ar vislielāko prieku. Ja nemācēšu jums atbildēt, varēsim ielūkoties mūsu informātizētajā arhīvā. Sakiet, kāds vēstures notikums jūs interesē?

—    Es gribētu zināt, vai Baldvina II valdīšanas laikā templieši aizveda svēto līķautu projām no Konstantinopoles. Tieši tobrīd līķauta pēdas pagaist, bet vēlāk tas atkal uzrodas Francijā.

—    Ak, svētais līķauts! Cik daudz leģendu par to sacerēts un cik daudz strīdu noticis… Varu jums apliecināt, ka cs kā vēsturnieks uzskatu: Tempļa ordenis nekādi nav saistīts ar līķauta pazušanu.

—   Vai par to var pārlieci nādes ari jūsu arhīvā?

—    Protams. Profesors Makfeidens jums palīdzēs.

—    Profesors Makfeidens?

—   Jā, es jūs atstāšu drošās rokās. Man pašam diemžēl jādodas uz kādu sanāksmi. Profesors jums palīdzēs atrast visus jūs interesējošos materiālus. Kā lai nepalīdz cilvēkam, kuru šurp atsūtījis mūsu draugs Džerijs Donaldss!

Profesors Makdžils pašķindināja sīku sudraba zvaniņu. Durvis nekavējoties atvērās, un kabinetā ienāca majordoms.

—    Ričard, pavadi Himcnesas kundzi uz bibliotēku. Tur viņu sagaidīs profesors Makfeidens.

—    Paldies par palīdzību, profesor Makdžil.

—    Ceru, ka tiešām varēsim būt jums noderīgi. Uz redzēšanos!

37

Gijoms de Božo, Tempļa lielmestrs, rūpīgi noglabāja dokumentu sava darba galda slepenajā atvilktnē. Viņa kalsnajā sejā atspoguļojās satraukums. Francijas brāļi vēstulē rakstīja, ka Filipa galmā ordenim vairs nav tik daudz draugu un labvēļu kā krietnā karaļa Luija laikos — lai Dievs mielo viņa dvēseli, jo visā kristīgajā pasaulē nav redzēts cits tik godīgs un drosmīgs valdnieks.

Filips IV ordenim bija parādā daudz zelta, ļoti daudz zelta, un, jo lielāki auga viņa parādi, jo spēkā pieņēmās arī viņa naids pret aizdevējiem. Arī Romā daži mūku ordeņi nemaz nedomāja slēpt, cik ļoti apskauž Tempļa varu un bagātību.

Taču šajā 1291. gada pavasari Gijomam de Božo bija arī cits iemesls satraukumam — daudz nopietnāks par intrigām Romā un Francijas galmā. Pavisam nesen ar sliktiem jaunumiem no mameluku nometnes bija atgriezušies Fransuā de Sarnē un Saids.

Veselu mēnesi viņi bija nodzīvojuši mameluku armijas nometnē, kur bija klausījušies kareivju sarunās, dalījuši ar tiem ūdeni un maizi un kopīgi lūguši žēlsirdīgo Allāhu. Dc Sarnē un Saids bija uzdevušies par tirgotājiem, kuri karaspēku grib apgādāt ar pārtiku.

Mameluki valdīja Ēģiptē un Sīrijā, viņi bija iekarojuši arī Nācareti, pilsētu, kurā bija uzaudzis Jēzus, Mūsu Pestītājs, un tagad viņu karogs plīvoja ari Jafas ostā tikai nedaudzas jūdzes no Akras cietokšņa.

Fransuā de Sarnē drīzāk izskatījās pēc musulmaņa, nevis pēc kristiešu bruņinieka. Viņš starp vietējiem ļaudīm prata iejukt tā, it kā pats būtu dzimis un audzis šeit, nevis tālajā Francijā. De Sarnē liclmcstram bija skaidri un gaiši pavēstījis: pavisam drīz, ne vēlāk kā pēc dienām piecpadsmit, sākies uzbrukums Akrai. To apspriežot kareivji un to apgalvojot arī virsnieki, ar kuriem viņi bija iedraudzējušies nometnē. Mameluki runājot, ka pēc neilga laiciņa būšot bagāti, jo sagrābšot visas bagātības, kas glabājas Akras cietoksnī. Akra kritīšot viņu rokās, tāpat kā bija noticis ar daudziem citiem kristiešu anklāviem.

Viegls marta vējiņš vēstīja, ka tuvojas karstie vasaras mēneši, kas atkal nežēlīgi kveldēs Svēto Zemi, kur lijis tik daudz kristiešu asiņu. Jau divas dienas pulks lielmestra izraudzītu bruņinieku pildīja lādes ar zeltu un citiem dārgumiem, ko ordenis uzglabāja šajā cietoksnī. Gijoms de Božo bija teicis, ka vistuvākajā laikā šiem brāļiem būs jākāpj kuģos un jādodas uz Kipru, bet no turienes tālāk uz Franciju. Neviens negribēja pamest Akru, visi kā viens lūdzās, lai lielmestrs atļauj palikt cietoksnī un cīnīties kopā ar pārējiem. Taču lielmestrs bija nelokāms: ordeņa izdzīvošana lielā mērā būs atkarīga no tiem vīriem, kuri dosies prom un centīsies izglābt ilgos gados iekrātās bagātības.

Nomākts vēl vairāk par citiem bija Fransuā dc Sarnē. Sis bruņinieks dkai ar pūlēm apspieda asaras, kad dc Božo pavēstīja, ka viņam tiks uzticēts svarīgs uzdevums tālu no Akras. Francūzis lūdzās, lai viņam ļauj cīnīties par Krustu tepat cietoksnī, bet lielmestrs jau bija pieņēmis lēmumu, un tas nebija grozāms.

Gijoms de Božo nokāpa vēsajos cietokšņa pagrabos, kur stingri apsargātā telpā glabājās uz Franciju vedamās dārgumu lādes. Te lielmestrs runāja ar tiem bruņiniekiem, kuriem bija uzticēts pienākums šos dārgumus pavadīt tālajā ceļā.

—   Lādes vienlīdzīgi sadalīsim un iekrausim trijās galcrās. Tā mums ir lielākas cerības, ka vismaz daļa mūsu bagātību sasniegs mērķi. Jums jābūt gataviem kuru katru brīdi doties ceļā. Jūs jau zināt, kurš ar kuru kuģi brauks.

—    Es gan to vēl nezinu, — ierunājās Fransuā de Sarnē.

—   Jūs, brāli, tagad nāksiet man līdzi uz kapitula zāli. Tur aprunāsimies, un es pateikšu, kāds uzdevums ir ticis jums.

Gijoms dc Božo cieši un nopietni raudzījās Fransuā dc Sarnē acīs. Lielmestrs cienīja un apbrīnoja šo vairāk nekā sešdesmit gadu veco vīru ar saules nobrūnināto seju, kurš joprojām nebija zaudējis spēkus. De Sarnē bija viens no visvecākajiem templiešiem un bija pieredzējis visdažādākās briesmas. Ordenim nebija labāka un meistarīgāka spiega — vecajam dc Sarnē savulaik spēja līdzināties vienīgi nelaiķis Robērs de Senremī, kurš bija kritis, aizstāvot Tripoli, kad saracēņu bulta bija ietriekusies viņam sirdī.

Lielmestrs vecā bruņinieka acīs manīja nemieru un bažas — de Sarnē negribēja pamest zemi, kas bija kļuvusi par viņa otro dzimteni. Viņš negribēja šķirties no ierastā dzīvesveida: te viņš, meklējot vajadzīgās ziņas, klejoja kopā ar karavānām, nakšņoja tuksnesī, veroties zvaigznēs, un bieži apmetās saracēņu ciemos. Fransuā de Sarnē šķita, ka atgriešanās dzimtajā Francijā ir īsta traģēdija.

— Brāli Fransuā, jums jāzina, ka tikai un vienīgi jūs spēsiet paveikt šo uzdevumu, citam es to uzticēt nevaru. Pirms daudziem gadiem, kad vēl bijāt jauns puisis, kas tikko iestājies ordenī, jūs kopā ar bruņinieku Robēru de Senremī no Konstantinopoles atgādājāt šurp vienīgo īsteni drošo Jēzus relikviju — linaudekla gabalu, kas tam kalpojis par līķautu un kurā redzams tā sejas un auguma atveids. Tikai šis svētais līķauts mums ļāvis iepazīt Jēzus seju. Jūs jau esat vecs, taču spēks un drosme jūs nav pametuši. Tāpēc tieši jums es vēlos uzticēt pienākumu izglābt Mūsu Kunga līķautu. No visiem dārgumiem, kas pieder mūsu ordenim, tieši šis ir visvērtīgākais, jo tajā saglabājušās Pestītāja asinis un sejas vaibsti. Jūs to izglābsiet. Taču es vēlos, lai vispirms jūs vēlreiz atgriežaties mameluku nometnē. Mums jāzina, vai mūsu galeras nav apdraudētas, vai ienaidnieki var aizkavēt to ceļu uz mērķi, vai jūrā jau negaida saracēņu kuģi. Kad būsiet šo uzdevumu izpildījis, dodieties uz Kipru un tālāk uz Franciju. Ceļabiedros varat ņemt tik cilvēku, cik uzskatāt par nepieciešamu. Arī ceļu izvēlieties pats. Varat k'uģot pa jūru, varat jāt ar zirgu. Es paļaujos uz jums un zinu, ka tieši jūs spēsiet svēto līķautu aizgādāt līdz Francijai. Neviens nedrīkst zināt, ko jūs vedat. Tagad ejiet un sagatavojieties savam uzdevumam.

Bruņinieks de Sarnē, sava vecā ieročnesēja Saida pavadīts, atkal devās uz mameluku nometni. Kareivji bija satraukti, gaidot drīzo uzbrukumu. Sēdēdami ap ugunskuriem, tie domāja par sen neredzētajiem tuviniekiem, runāja par savām sen atstātajām ģimenēm, sprieda, ka dēli, kas palika mājās kā mazi zēni, tagad droši vien jau izauguši par vīriem.

Trīs dienas templietis uzklausīja, ko karaspēka nometnē pārspriež karavīri, virsnieki un to neskaitāmie kalpi. Beidzot Saids pavēstīja, ka no uzticama avota saņēmis drošas ziņas: uzbrukums Akrai sākšoties jau pēc divām dienām. Dc Sarnē nolēma steigšus atgriezties pie lielmestra.

Naktī viņi slepus pameta mameluku nometni un sasniedza cietoksni agri no rīta, kad pirmā rīta gaisma lika iespaidīgajām akmens sienām mirdzēt zeltā.

Gijoms de Božo pavēlēja saviem bruņiniekiem gatavoties cietokšņa aizstāvēšanai. Toties laicīgos cietokšņa iemītniekus, kristiešus, kas nebija piederīgi ordenim, pārņēma bailes un izmisums, jo vairs nebija iespējams droši pamest Akru, kuras liktenis šķita jau izlemts.

De Šarnē palīdzēja saviem biedriem gatavoties aizstāvībai un izšķīra ne vienu vien strīdu un kautiņu, kas ik pa brīdim uzliesmoja starp kristiešiem, kuri nu bija gatavi nogalināt savu tuvāko, lai tikai pamestu postam lemto cietoksni. Ostā vairs nebija atrodams neviens brīvs kuģis vai laiviņa, un neviens vairs nevarētu atrast pat visnožēlojamāko kleperi, kura mugurā glābties no drīzās sadursmes ar mamelukicm.

Jau bija satumsis vakars, kad lielmestrs aicināja viņu pie sevis.

—    Brāli Fransuā, jums būs jādodas projām jāšus. Es pieļāvu lielu kļūdu, sūtīdams jūs uz saracēņu nometni. Tagad vairs nav neviena kuģa, kas varētu jūs uzņemt uz klāja un nogādāt drošībā.

Fransuā de Sarnē dziļi ieelpoja, nopūtās un teica:

—    To es zinu, bet cs gribētu jums ko lūgt. Ļaujiet man doties ceļā vienam, tikai mana uzticamā Saida pavadībā.

—    Tā būs vēl bīstamāk.

—    Neviens nepievērsīs uzmanību mums — diviem paveciem saracēņiem.

—    Dariet, kā uzskatāt par labāku.

Lielmestrs un vecais bruņinieks apskāvās. Abi apzinājās, ka šai pasaulē vairs nekad nesatiksies, abu liktenis jau bija izlemts. Un abi skaidrāk par skaidru zināja, ka pavisam drīz lielmestrs kritīs, aizstāvēdams savu cietoksni.

* * *

De Sarnē sameklēja jauna linaudekla gabalu, kas būtu tikpat liels kā svētais līķauts. Viņš gribēja svētumu pasargāt no ceļa grūtībām, — to nedrīkstēja sabojāt ne mitrums, ne putekļi. Turklāt šoreiz koka lāde nešķita piemērota relikvijas uzglabāšanai ceļojuma laikā. De Šarnē zināja, ka Konstantinopoli sasniegt nebūs viegli, un tikpat grūts būs tālākais ccļš līdz Francijai — visticamāk ar kādu kuģi. Tāpēc, jo mazāk saiņu viņam būs līdzi, jo lielākas iespējas, ka viņš savu ceļamērķi sasniegs.

Tāpat kā Saids, arī viņš bija pieradis nakšņot zem klajas debess, pārtikt no tā, ko izdodas nomedīt pa ceļam, kas ved cauri gan mežiem, gan tuksnešiem. Jā, pat vistālākajam ceļam viņiem vajadzēja vien izturīgus zirgus.

Sirdī iedzēla rūgta sāpe — kā lai pamet brāļus, zinot, ka tie visi drīz kritīs no mameluku bultām un zobeniem? Fransuā dc Šarnē zināja, ka pamet šo zemi uz visiem laikiem. Te viņš vairs nekad neatgriezīsies un, staigādams pa Francijas miglainajiem laukiem, ar skumjām atcerēsies tuksneša sauso gaisu un jautribu, kas valdīja saracēņu nometnēs, kur viņš bija ieguvis tik daudz draugu, jo galu galā cilvēki ir un paliek cilvēki un nav svarīgi, kādu Dievu katrs pielūdz. Starp ienaidniekiem Fransuā bija sastapies ar godu un taisnīgumu, sāpēm un prieku, gudrību un ļaunumu — būtībā saracēņi neatšķīrās no viņa kristīgajiem brāļiem. Nē, viņi nebija citādi, tikai cīnījās zem atšķirīgiem karogiem.

Fransuā lūgs, lai Saids viņu pavada tikai kādu gabalu, bet tālāko ceļu turpinās vienatnē. Viņš nevar prasīt, lai draugs pamet savu zemi, nē, Saids nemūžam nespētu iedzīvoties Francijā. Viņš nespētu iemīlēt dc Sarnē dzimtas mājvietu Lirī netālu no Truā, lai arī cik brīnišķīga tā būtu — vismaz Fransuā atmiņās tā bija saglabājusies tieši tāda. Tur pletās zaļas pļavas un plaši tīrumi, tur Fransuā bija mācījies jāt un rīkoties ar mazo zobenu, ko tēvs īpaši bija pasūtījis ciema kalējam, gribēdams, lai dēli izaug par veikliem un stipriem vīriem.

Saids bija novecojis līdzās Fransuā, un bija par vēlu sākt gluži citādu dzīvi.

Iegrimis šādās domās, de Sarnē ieritināja svēto līķautu tīrā, nesen austā linaudekla gabalā un noglabāja savā vecajā somā, no kuras nekad nešķīrās. Tad devās pie Saida un pastāstīja, ko pavēlējis lielmestrs. Viņš vaicāja, vai Saids būtu ar mieru pavadīt viņu kādu gabalu, lai pēc tam šķirtos uz visiem laikiem. Saids piekrītoši pamāja. Viņš zināja, ka tai dienā, kad viņš atgriezīsies Akrā, te vairs nebūs neviena kristieša. Vecumdienas viņš pavadīs kopā ar savas ticības ļaudīm.

* * *

Pār cietokšņa mūriem lija uguns lietus. Degošas bultas šāvās pāri nocietinājumiem, iznīcinot visu, ko sastapa savā ccļā. Mūsu Kunga 1291. gada 6. aprīlī mameluki bija uzsākuši Akras aplenkumu. Jau vairākas dienas tic uzbruka cietoksnim, kuru aizvien vēl drosmīgi aizstāvēja templiešu bruņinieki.

Dienā, kad sākās aplenkums, Gijoms de Božo bija licis visiem izsūdzēt grēkus un iet pie dievgalda. Lielmestrs zināja, ka retais no ordeņa brāļiem paliks dzīvs, kad cietoksnis būs kritis ienaidnieku rokās, tāpēc visiem vajadzēja sagatavoties, lai godam varētu doties nāvē.

Mierinošas bija domas par Fransuā de Šarnē, kurš steidzās projām no zemes, kas bija kļuvusi par viņa īstenajām mājām. Lielmestrs paļāvās, ka vecais bruņinieks spēs izglābt Kristus līķautu un nogādāt to Francijā. Sirdsbalss bija mudinājusi pieņemt tieši šādu lēmumu un ar vissvētāko audeklu ceļā sūtīt tieši de Šarnē. Relikviju uz Rietumiem aizvedīs tas pats cilvēks, kurš pirms četrdesmit gadiem to bija atvedis no Konstantinopoles. Insh'Allah!

Cik bruņinieku vēl bija atlicis cietoksnī? Ne vairāk par piecdesmit. Tie pēdējiem spēkiem sargāja cietokšņa sienas, bet daudzi no kristīgajiem ļaudīm, kas neprata rīkoties ar ieročiem, ļāva vaļu izmisumam un pat nedomāja palīdzēt cietokšņa aizstāvjiem. Brīžos, kad cilvēks tveras pie savas plikās dzīvības, cerēdams, ka izdosies izglābt vismaz to, atklājas mirstīgo iedabas tumšākās puses.

Visā pilsētā bija vērojamas biedējošas ainas. Kāds kuģis bija nogrimis pie paša krasta, nespēdams pamest ostu ar tik pārmērīgu kravai — ļaudīm, kas pūlējās izbēgt no drošas nāves.

Bet Akras cietoksnī turpinājās cīņas. Bruņinieki nedomāja piekāpties ne par sprīdi, tic aizstāvēja katru zemes pleķīti, netaupīdami dzīvību, un tikai tad, kad kārtējais cīnītājs saļima bez dzīvības, ienaidnieks varēja pavirzīties uz priekšu.

Gijoms dc Božo jau daudzas stundas kāvās, ncizlaizdams no rokām zobenu. Pārgurums bija nežēlīgs, un lielmestrs vairs nemācētu pateikt, cik vīru šai dienā nogalējis pats un cik daudzus redzējis krītam turpat līdzās. Viņš bija lūdzis, lai brāļi cietoksni pamet ienaidniekiem un steidzas prom, taču šie vārdi bija veltīgi. Visi cīnījās, apzinādamies, ka pavisam drīz stāsies Dieva priekšā.

Lielmestrs cirtās zobeniem ar diviem saracēņiem, viņa vairogs veikli atvairīja asinskāros asmeņus, bet… piepeši asas sāpes caururba krūtis, un acīs viss satumsa. Insh'Allah!

Zanam de Perigoram izdevās izvilkt lielmestra miesas no cīņas mutuļa un noguldīt pie cietokšņa sienas. Drīz vien izplatījās ziņa: lielmestrs ir miris. Un neviens vairs nešaubījās, ka Akra kritīs pavisam drīz. Tomēr Dievs bija lēmis, ka šai nakti tam vēl nebija jānotiek.

Mameluki atgriezās savā nometnē, no kuras cietoksni sasniedza ceptas, vircotas jērgaļas smarža un līksmas dziesmas, kas vēstīja par uzvaru. Bet pārgurušie templieši sapulcējās kapitula zālē. Nekavējoties vajadzēja izraudzīties jaunu lielmestru, ilgāk vilcināties nekādi nedrīkstēja. Nogurums un ievainojumu sāpes bija nežēlīgas, tomēr vīri iegrima lūgšanās, lūdzot, lai Dievs norāda, kuram jākļūst par jauno ordeņa vadītāju. Bet kāda gan tam nozīme, ja arī jaunais lielmestrs kritīs jau rit vai parīt kopā ar pārējiem brāļiem? Padzinuši šīs drūmās domas, bruņinieki par savu lielmestru un drosmīgā Gijoma de Božo sekotāju izraudzījās Tibo Godēnu.

1291. gada 28. maijā Akrā bija karsts un smirdēja pēc trūdošas miesas. Saule vēl nebija uzlēkusi, kad Tibo Godēns lika visiem noklausīties svēto misi. Drīz asās bultas atkal šāvās gaisā, meklējot savus upurus, un skani šķindēja zobeni. Bet jau pirms saulrieta virs Akras plīvoja ienaidnieku karogs. Insb'Allab! Cietoksnis šai stundā drīzāk līdzinājās kapsētai. Dzīvajos bija palikuši vien daži bruņinieki.

38

Viņa pamodās, skaļi kliegdama. Šķita, visapkārt plosās asiņaina kauja. Taču patiesībā viņa bija šeit, pašā Londonas sirdī, Dorchester Hotel istabā. Anna Himenesa, uzrāvusies sēdus, juta, kā pa muguru norit sviedru tērcīte. Deniņos sāpīgi pulsēja, sirds sitās strauji un neritmiski.

Neizskaidrojamu baiļu mākta, Anna piecēlās no gultas un gāja uz vannasistabu. Mati slapjās šķipsnās lipa pie sejas, naktskrekls bija caurcaurēm iz.mircis. Viņa novilka piesviedrēto apģērba gabalu un iegāja dušā. Jau otro reizi viņai bija rādījušies murgi ar kaujas skatiem. Ja Anna ticētu dvēseļu pārceļošanai, viņa būtu gatava apzvērēt, ka pati ir bijusi tur — Akras cietoksnī un redzējusi, kā mirst pēdējie tā aizstāvji templieši. Viņa varētu precīzi aprakstīt, kā izskatījies Gijoms de Božo, varētu pateikt, kādā krāsā bijušas acis Tibo Godēnam. Akras cietoksnis viņai nebija svešs, viņa tur pabijusi jau agrāk — šī mulsinošā sajūta bija spēcīga. Un savā sapnī viņa bija pazinusi ikkatru bruņinieku un bija gatava to apzvērēt.

No dušas Anna iznāca moža un puslīdz atguvusies no murgos redzētā. Cita naktskrekla līdzi nebija, tāpēc viņa apvilka t-kreklu. Taču arī gulta bija izmirkuši sviedros, un tādā gulties nebija nekādas patikas, tāpēc Anna ieslēdza datoru un nolēma nedaudz paklejot internetā plašumos.

Profesors Makfeidens viņu bija satriecis ar informācijas pārbagātību. Viņš Annu burtiski bija apbēris ar Tempļa vēstures faktiem un apbrīnojami sīki bija stāstījis par Akras cietokšņa krišanu — viņaprāt, vienu no visskumjākajām dienām ordeņa vēsturē.

Varbūt tāpēc Anna sapni bija redzējusi tieši Akras ieņemšanu, tāpat kā pēc Sofijas Galloni izteiksmīgā stāsta murgos bija redzējusi, kā bizantieši iekaro Edesu.

Nākamajā dienā Anna bija iecerējusi vēlreiz tikties ar profesoru Mak feidenu un izdibināt vēl vairāk par pārsteidzošo ordeņa vēsturi, kas viņu bija aizrāvusi tik ļoti, ka senie notikumi rādījās spilgtos murgos.

39

Jūras smarža ki.iedēja drūmās domas un mudināt mudināja uz visu paraudzīties ar gaišāku skatu. Tikai neatskatīties, tikai neskatīties atpakaļ un neredzēt, kā attālinās krasts. Viņš nebija spējis savaldīt asaras, kāpdams uz kuģa šai Kipras ostā. Viņš apzinājās, ka, pamezdams Kipru, uz visiem laikiem pamet Austrumus. Ordeņa brāļi steigšus bija atgriezušies pie saviem darbiem, lai nevajadzētu noskatīties viņa asarās. Droši vien viņš patiešām bija novecojis, ja jau raudāja, nekaunēdamies no citu acīm. Viņš bija raudājis arī, atvadīdamies no Saida. Tik daudzus gadus nodzīvojuši līdzās, abi vīrieši pirmoreiz cieši apskāva viens otru. Raudāja abi, jo šī šķiršanās bija pārlieku sāpīga, — likās, uz pusēm tiek pāršķelts viens veselums.

Saidam bija laiks atgriezties pie savas tautas, bet viņš, Fransuā dc Sarnē, devās atpakaļ uz dzimteni, kura ilgajos gados bija kļuvusi gluži sveša. Viņa īstenā dzimtene bija Tempļa ordenis, viņa mājas — Austrumi. Francijā atgriezās vien nogurušais un novecojušais ķermenis, bet savu dvēseli Fransuā dc Šarnē bija atstājis pie Akras cietokšņa mūriem.

Ceļojums pāri jūrai bija mierīgs, lai gan visiem jau kopš Odiseja laikiem ir zināms, cik mānīga un nodevīga spēj būt Vidusjūra. Lai vai kā — ne vētras, ne ienaidnieki ne reizi neapdraudēja viņu kuģi.

Gijoms de Božo bija devis skaidru pavēli: svētais līķauts jānogādā Tempļa cietoksnī Marseļā, un tur Fransuā de Šarnē jāgaida tālāki norādījumi. Tāpat vecais bruņinieks lielmestram bija devis zvērestu, ka nekad no relikvijas nešķirsies un aizstāvēs to, netaupīdams dzīvību.

Fransuā de Šarnē māca skumjas, par laimi, ceļojumu kaut nedaudz vieglāk paciešamu vērsa pāris ordeņa brāļi, kas arī atgriezās Francijā.

Marseļas osta apdullināja atbraucējus: neskaitāmi kuģi un laivas, drūzma un kņada, sasaukšanās un nebeidzama tērgāšana.

Krastā viņus sagaidīja daži bruņinieki un pavadīja uz Tempļa namu. Neviens pat nenojauta, kādu dārgumu atvedis de Sarnē. Lielmestrs viņam bija iedevis līdzi vēstuli, kas bija adresēta Marseļas komendas komturam. Tieši viņš izlemšot, kā rīkoties tālāk, bija teicis de Božo.

Komendas vadītājs, straujas un skarbas dabas vīrs, kuram, kā vēlāk -uzzināja dc Sarnē, netrūka arī sirsnības, uzklausīja tālo ceļo mērojušā bruņinieka stāstu pilnīgā klusumā. Tad lūdza, lai tas pasniedz viņam relikviju.

Templiešiem jau ilgu laiku bija zināmi Kristus patiesie vaibsti, jo kādreizējais lielmestrs Reno dc Višjērs bija pavēlējis svētā līķauta attēlu nokopēt. Tāpēc nebija neviena Tempļa nama, neviena cietokšņa, kur neglabātos svētbilde ar Pestītāja atveidu. Lielmestrs bija piekodinājis ievērot vislielāko slepenību, tāpēc šīs svētbildes un gleznojumi tika modri sargāti no svešiem skatieniem un glabājās vienīgi slepenās kapelās, kur brāļi pulcējās uz lūgšanām.

Visu šo laiku Templim bija izdevies nosargāt noslēpumu, ka tam pieder vienīgā neapšaubāmi īstā Jēzus relikvija.

Fransuā de Sarnē atvēra somu un izņēma no tās audekla vīstokli. Viņš atritināja linaudeklu, kurā bija ietinis svēto līķautu, un…

Abi vīrieši nometās ccļos un sāka skandēt lūgšanas, pateikdamies Dievam par neiedomājamo brīnumu, kas bija atklājies viņu acīm.

40

Sargs iegāja kamerā un sāka pārcilāt skapīša saturu, savākdams nedaudzos apģērba gabalus, kas tur glabājās. Mendibs, kluss un vienaldzīgs, vēroja viņa darbošanos.

—    Laikam jau tevi laidīs laukā no šejienes, — sargs teica. — Un priekšniecība grib, lai visi, kas šīs viesmīlīgās telpas pamet, izskatītos puslīdz pieklājīgi. Tā teikt, īpašie veļas mazgātavas pakalpojumi. Es nezinu, vai tu saproti, ko es saku, bet man vienalga. Tavas drēbes es tik un tā savākšu. Ak jā! Atdod man arī savas krosenes. Tās droši vien drausmīgi smird. Divus gadus neesi valkājis neko citu.

Sargs piegāja pie Mendiba gultas un paņēma apavu pāri. Ieslodzītais grasījās piecelties, itin kā gribēdams savu īpašumu atgūt, taču sargs brīdinoši pielika pirkstu viņam pie krūtīm.

—    Rāmāk! Es tikai pildu priekšniecības pavēli. Jau rīt, kad viss būs izmazgāts, dabūsi savas lupatas atpakaļ.

Palicis vienatnē, Mendibs aizvēra acis. Viņš negribēja, ka novērošanas kameras viņa skatienā samana nemieru. Šķita pārlieku dīvaini, ka tieši pirms atbrīvošanas viņa drēbes nodod mazgāšanā. Vēl jo aizdomīgāk, ka sargs aiznesa projām arī kurpes. Diez ko viņi iecerējuši?

* * *

Marko atvadījās no cietuma direktora. Cietumā viņš bija pavadījis gandrīz visu dienu un par spīti ārsta iebildumiem bija pratinājis brāļus Badžerajus. Taču šī saruna izrādījās veltīga. Brāļi atteicās atzīties, kuiļi bija devušies, kad tiem gaitenī uzbruka. Viņi neatklāja ari savas aizdomas par to, kurš varētu būt vainojams uzbrukumā. Marko, protams, zināja, kurš iekaustījis Badžerajus, tomēr vajadzēja noskaidrot, vai ari viņi paši zina, kuram var pateikties par aiztūkušajām acīm.

Taču brāļi klusēja kā ūdeni mutē ieņēmuši, kad bija jāatbild uz noteiktiem jautājumiem, un tikai žēlojās par briesmīgajām galvassāpēm un karabiniera necilvēcīgo izturēšanos, ko drīzāk varētu saukt par slimu cilvēku spīdzināšanu. Nē, naktī viņiem neesot bijis nekāda konkrēta mērķa. Viņi vienkārši pamanījuši, ka durvis nav aizslēgtas, un izgājuši gaitenī, bet tur viņiem kāds uzbrucis. Tas ari viss. Ne vārda vairāk. Marko pārliecinājās, ka šādās sarunās neko jaunu neizdibinās.

Direktors ierosināja, lai Marko pratināšanas laikā ieminas, ka zina par brāļu plāniem. Lai atklāj, ka viņam nav noslēpums, ka tie gribējuši nogalināt mēmo. Tomēr Marko šo priekšlikumu noraidīja. Šādi neviļus varētu brīdināt to, kurš Badžerajus bija noalgojis. Katrā cietumā ir simtiem modru acu un ausu. Kā lai zina, kur meklējams tas ķēdes posmiņš, kurš Badžerajus saista ar ārpasauli?

—   Arlabunakti, direktora kungs.

—    Arlabunakti un līdz ritam.

Sieviete neatskatīdamās izgāja no kabineta. Viņa tikko bija iegriezusies direktora atsevišķajā tualetē, lai apmainītu dvieļus. Šī apkopēja jau sen bija kļuvusi par cietuma daļu, un viņas klātbūtnei neviens īpašu uzmanību nepievērsa.

Kad Marko atgriezās viesnīcā, Antonīno, Pjetro un Džuzepe viņu gaidīja bārā. Sofija bija aizgājusi gulēt, bet Minerva savā numuriņā pa telefonu runājās ar ģimeni, taču bija apsolījusi vēlāk pievienoties pārējiem pie kādas glāzītes.

—   Tātad pēc trim dienām mēmais iznāks pa cietuma vārtiem. Kādi mums ir jaunumi?

—    Nekā īpaša, — atbildēja Antonīno. — Vienīgais interesantais fakts ir tas, ka Turīnā, kā izrādās, ir ļoti daudz imigrantu no Urfas.

Marko sarauca uzacis.

—    Paskaidro sīkāk.

—    Mēs ar Minervu rāvāmies melnās miesās, dzenājot kopā visda žādāko informāciju. Tu gribēji uzzināt visu iespējamo par Badžeraju ģimeni, tā nu mēs pārsijājām visdažādākās datu bāzes, likām kopā un analizējām visu, ko bijām atraduši, un, piemēram, noskaidrojām, ka no Urfas nāk ari vecais Turguts, katedrāles sargs. Pareizāk, nevis viņš pats, bet viņa tēvs. Stāsts ir ļoti līdzīgs Badžeraju ģimenes gaitām. Turguta tēvs ieradās te, lai sameklētu darbu, sāka strādāt Fiat rūpnīcā, apprecējās ar itālieti, un viņiem piedzima puika. Ar Badžerajiem Turguta ģimene nekādi nav saistīta, viņus vieno tikai kopīga izcelsme. Un vai atceraties Tariku?

—    Kādu Tariku? — jautāja Marko.

—   Vienu no strādniekiem, kas strādāja katedrālē todien, kad izcēlās ugunsgrēks. Arī viņš ir no Urfas, — atbildēja Džuzepe.

—   Tā vien izskatās, ka tās pilsētas ļaudīm Turīna šķiet īpaši pievilcīga, — noteica Marko.

Bārā ienāca Minerva. Viņa bija nogurusi, un tas bija redzams. Marko sajuta vieglus sirdsapziņas dūrienus: pēdējās dienās viņš Minervu patiešām bija pārlieku apkrāvis ar visdažādākajiem uzdevumiem. Taču neviens cits tik labi neprata rīkoties ar elektroniskajām datu bāzēm un internetu. Savukārt Antonīno vēsais un analītiskais prāts lieliski apstrādāja Minervas atrasto informāciju. Kopā viņi bija laba komanda.

—    Nu, Marko? — ierunājās Minerva. — Vai tu arī turpmāk teiksi, ka mēs neesam pelnījuši saņemt algu?

—    Laikam jau vairs nevarēšu tā teikt. Antonīno man te stāstīja par ļaužu bariem, kas no Urfas pārcēlušies uz dzīvi Turīnā. Ko vēl jūs šai sakarā esat izdibinājuši?

—   To, ka šie cilvēki nav praktizējoši musulmaņi. Varētu pat pieņemt, ka viņi vispār nav musulmaņi. Viņi visi iet uz baznīcu, — teica Minerva.

—    Nevajadzētu aizmirst, ka Kemals Ataturks padarīja Turciju par laicīgu valsti, tāpēc nevajadzētu brīnīties par tiem turkiem, kuri nav praktizējoši musulmaņi. Tomēr dīvaini ir tas, ka viņi regulāri iet uz misi baznīcā. Izskatās pat, ka viņi ir ticīgie, es gribēju teikt, kristieši, — teica Antonīno.

—    Vai tad Urfa ir kristieši? — jautāja Marko.

—   Cik mums zināms, nav. Un šādu ziņu nav arī Turcijas varas iestādēm, — atbildēja Minerva.

Antonīno nokrekšķinājās, kā bija paradis darīt vienmēr, pirms uzsāka garāku sakāmo par kādu vēsturisku jautājumu.

—   Taču tālā pagātnē tā bija kristīga pilsēta, kas pazīstama kā Edesa. Bizantijas karaspēks to 944. gadā aplenca, lai atņemtu edesiešiem svēto līķautu, kas arī tolaik piederēja nelielai kristiešu kopienai. Proti, kristīgā kopiena vēl tolaik Edesā pastāvēja, kaut ari pilsētā valdīja musulmaņi.

—    Pamodiniet Sofiju, — teica Marko.

—    Kāpēc? — noprasīja Pjetro.

—   Tāpēc, ka mums steidzami jāapspriežas visiem kopā. Nesen Sofija man ieminējās, ka, viņasprāt, atrisinājums varētu būt meklējams pagātnē. Un tieši tāpat uzskata Anna Himenesa.

—    Marko, tu taču nedomā uztvert nopietni tādas iedomas.

—    Kāpēc lai es tās neuztvertu nopietni? — aizkaitināti noprasīja Marko.

—    Mūsu Sofija un tā spāņu meiča ir ļāvušas vaļu iztēlei un izfantazējušas, ka ugunsgrēku cēlonis ir saistīts ar tāliem pagātnes notikumiem. Sievietes vienkārši pēc dabas ir noskaņotas visur saskatīt kaut ko noslēpumainu, iracionālu, ezotērisku un…

—    Ko tu runā! — pārskaitusies iesaucās Minerva. — Pa kuru laiku tu esi pārvērties par stulbu mačo?

—   Nomierinieties abi! — iejaucās Marko. — Vai tiešām tagad mēs sāksim plēsties savā starpā? Saki visu, ko tu gribēji teikt, Pjetro.

—    Antonīno atgādināja, ka Urfa ir tā pati senatnes Edesa. Nu un tad? Vai mazums pilsētu ir uzcelts uz citu, senāku drupām? Te, Itālijā, zem katra akmens ir bieza vēstures kārta, bet tāpēc jau mēs nenojūdzamies uz vēsturiskajiem cēloņiem katru reizi, kad noticis kāds ugunsgrēks vai slepkavība. Es zinu, ka tev, Marko, ar šo lietu ir īpašas attiecības. Es pat uzdrošinos apgalvot, ka tā kļuvusi par tavu apmātību un tu stipri pārspīlē, piešķirot tai tik lielu nozīmi. Labi, esat noskaidrojuši, ka Turīnā ir vairāki turku tautības iedzīvotāji, kas nākuši no Urfas. Nu un tad? Vai tad krīzes gados katrā Frankfurtes fabrikā nestrādāja pa bariņam itāļu, kas tāpat visi nākuši no viena ciema un palīdzējuši cits citam pārcelties un atrast darbu? Bet es nedomāju, ka tais reizēs, kad noziegumu pastrādāja kāds itālis, vācu policija tāpēc vien būtu pastiprināti interesējusies par Jūliju Cēzaru un viņa leģioniem. Es vienkārši gribu teikt, ka šai lietā nedrīkst pazaudēt racionālo pamatu. Ezotēriķu grāmatbodītes ir pilnas ar visādu pscidozinātnieku murgojumiem par svēto līķautu, bet mums tomēr nevajadzētu no viņiem ietekmēties.

Marko apdomāja Pjetro kaismīgos vārdus. Viņa teiktajā, protams, netrūka loģikas. Un nevarēja noliegt, ka, iespējams, Pjetro ir taisnība. Tomēr Marko bija pieredzējis izmeklētājs un visu mūžu bija paļāvies uz intuīciju, kura tagad teica, ka vēsturisko pavedienu atmest nedrīkst, pat ja kādam saikne ar pagātni varētu šķist vien muļķīgu iedomu radīta.

—    Es uzklausīju tavu viedokli un pieļauju, ka tev ir taisnība. Tomēr mums nav daudz ko zaudēt, tāpēc pārbaudīsim visas hipotēzes. Minerva, lūdzu, aizej un pasauc Sofiju, varbūt viņa vēl nav aizmigusi. Kas mums vēl ir zināms par Urfii?

Antonīno sīki un smalki izstāstīja visu, ko bija noskaidrojis par Urfii un Edesu. Ziņojumu viņš bija sagatavojis laikus, nojauzdams, ka priekšnieks šādu informāciju pieprasīs.

—   Visiem ir sen zināms, ka Sindone agrāk glabāta Edesā, — noburkšķēja Pjetro. — Pat es to zinu, jo jūsu stāstus par Sindones vēsturi esmu atklausījies līdz nelabumam.

—    Taisnība, taču iepriekš mēs nezinājām, ka no Urfas nākuši tik daudzi cilvēki, kas tiešāk vai netiešāk ir saistīti ar Sindoni, — nepiekāpās Marko.

—    Kuri tad būtu tic ar Sindoni saistītie? — noprasīja Pjetro.

—   Vai tad tu, labs profesionālis būdams, pats neredzi? No Urfas nāk Turguts, sargs, kurš katedrālē bija gan šī ugunsgrēka laikā, gan tais dienās, kad notika iepriekšējie negadījumi. Vai tiešām tā ir tikai sagadīšanās, ka viņš nekad neko nav redzējis? Vēl mums ir mēmais, kurš mēģinājis katedrāli aplaupīt. Un, kā zināms, viņš nav vienīgais mēmais, kas figurē šajos notikumos: pirms dažiem mēnešiem vienu bezmēli mēs atradām pārogļojušos ugunsgrēka vietā, taču ir bijuši arī citi ugunsgrēki un citi mēmie. Un, redz, mūsu bezmēli grib nogalināt divi brāļi, kuru senči ari ir nākuši no Urfas. Atkal tikai sagadīšanās? Es gribu, lai rit tu, Pjetro, kopā ar Džuzepi dodies uz katedrāli un vēlreiz aprunājies ar sargu. Sakiet, ka izmeklēšana vēl nav galā un jums jānoskaidro šādas tādas detaļas.

—   Viņš kļūs stipri nervozs. Kad pratinājām viņu pirmoreiz, viņš no pārdzīvojumiem gandrīz vai apraudājās, — atgādināja Džuzepe.

—   Tieši tāpēc man šķiet, ka viņš varētu būt ķēdes vājākais posms. Un vēl lūgsim, lai prokurors atļauj noklausīties visu mūsu simpātisko Urfas draugu telefona sarunas.

Kopā ar Sofiju atgriezās Minerva. Abas sievietes uzmeta dzedru skatienu Pjetro un apsēdās. Kad pulksten trijos pēc pusnakts pienāca bāra slēgšanas brīdis, Marko un viņa komanda joprojām apspriedās. Sofija pilnīgi piekrita, ka noteikti jāpārbauda negaidīti atklātais pavediens, kas stiepjas uz Urfu. Tāpat uzskatīja arī Antonīno un Minerva. Džuzepes attieksme bija skeptiska, taču viņš negribēja apstrīdēt kolēģu viedokli. Turpretī Pjetro tikai ar pūlēm apslēpa neapmierinātību.

Visi devās pie miera, pārliecināti, ka atrisinājums ir pavisam tuvu.

* * *

Vecais vīrs uztrūkās no miega. Viņu uzmodināja mobilā telefona zumoņa. Tikai pirms divām stundām viņš bija devies pie miera. Hercogs, būdams lieliskā omā, šovakar nebija ļāvis saviem viesiem doties projām pirms pusnakts. Un patiesībā laiks bija ritējis nemanot: kā gan citādi, ja vakariņas ir lieliskas, bet sarunas raitas un zobgalīgas, kā jau parasti notiek, ja bez pretējā dzimuma pavadonēm sapulcējas viena vecuma un vienāda sabiedriskā stāvokļa vīri.

Ieraudzījis telefona displejā Ņujorkas numuru, viņš uz zvanu neatbildēja. Šādos gadījumos bija jārīkojas citādi. Viņš piecēlās, apvilka mīkstu kašmira mājas jaku un devās uz savu kabinetu. Aizslēdzis durvis, viņš apsēdās pie rakstāmgalda un nospieda slepenu pogu. Vēl pēc brīža viņš runāja pa telefonu, izmantojot īpaši izsmalcinātu drošības sistēmu, kas novērsa iespēju, ka sarunu kāds varētu noklausīties.

Jaunumi bija nepatīkami satraucoši: cilvēki no Mākslas un kultūras pieminekļu aizsardzības nodaļas pamazām tuvojas Kopienai un Adaijam, lai gan pagaidām par to esamību nenojauš.

Adaija mēģinājums nogalināt Mendibu bija izgāzies, un tagad mēmais puisis patiešām varēja kļūt par Trojas zirgu.

Bet arī tas vēl nebija visļaunākais. Valoni cilvēki bija ļāvuši vaļu iztēlei, un doktores Galloni izteiktie minējumi bīstami līdzinājās patiesībai, kaut arī viņa to vēl neapzinājās.

Ari spāņu žurnāliste bija apveltīta ar diviem spēcīgiem ieročiem — nevaldāmu fantāziju un spekulatīvu prātu. Jā, ari viņa bija kļuvusi bīstama.

Kad vecais vīrs izgāja no kabineta, jau ausa rīta gaisma. Atgriezies guļamistabā, viņš sāka ģērbties — priekšā bija gara un grūta diena. Jau pēc četrām stundām sāksies īpaši svarīga, varbūt pat izšķiroša sanāksme Parīzē. Tur sapulcēsies viņi visi, kaut arī šī sapulce no drošības viedokļa nebija pienācīgi sagatavota un varēja piesaistīt nevēlamu uzmanību.

41

Pamazām satumsa vakars, un Žaks de Molē, Tempļa ordeņa lielmestrs, sveču gaismā lasīja no Vijēnas atsūtīto ziņojumu, kurā bruņinieks Pjērs Berārs visos sīkumos stāstīja par koncila norisi.

Lielmestra cēlo seju bija izvagojušas dziļas grumbas, bet acis bija apsārtušas un nogurušas no ilgajām nomoda stundām.

Templim bija pienākuši drūmi laiki.

Turpat netālu no Villeneuve dn Temple, Tempļa jaunā un nocietinātā nama, majestātiski slējās Francijas karaļa pils — tur Filips IV perināja izšķirošo uzbrukumu tcmpliešu ordenim.

Karalistes naudas lādes bija tukšākas par tukšu, un Filips bija viens no lielākajiem Tempļa ordeņa parādniekiem. Mēdza runāt, ka Francijas karalim vajadzētu nodzīvot desmit dzīves, jo tikai tad viņš pagūtu ordenim atdot visu aizlienēto zeltu. Taču Filips pat nedomāja atmaksāt parādus. Viņš bija izprātojis labāku risinājumu, proti, bija nolēmis pats kļūt par Tempļa ordeņa dārgumu mantinieku, kaut arī šajās bagātībās vajadzētu dalīties ar Baznīcu.

Filips bija satuvinājies ar Hospitāliešu ordeni, apsolīdams tiem atdot Tempļa namus un komendas, ja vien tie atbalsīs viņa negodīgo cīņu pret templiešiem. Un arī pāvestu Klemcntu V bija apstājuši karaļa Filipa dāsni atalgoti priesteri, kuri skubināja Svēto Tēvu drīzāk atrisināt templiešu jautājumu.

Vispirms Filips bija nopircis melīgu liecību, ko pret templiešiem sniedza Fskjē de Florjēns, un kopš tās dienas vērsa pret ordeni arvien jaunas un jaunas nelietības. Ari pēdējais — izšķirošais un nāvējošais dūriens vairs ilgi nebūs jāgaida.

Klusībā karalis apbrīnoja templiešu lielmestru Zaķu de Molē, apskauda viņa drosmi un rakstura stingrību, cēlumu un skaidros tikumus — jo Filips pats ar šādām īpašībām apveltīts nebija. Viņu biedēja lielmestra tiešais un skadrais skatiens, kas lika justies niecīgam un nožēlojamam. Nē, Filips nepiekāpsies, līdz būs panācis, ka Žaks de Molē sadeg sārtā.

Tovakar tāpat kā daudzas citas reizes Žaks dc Molē kapelā bija aizlūdzis par bruņiniekiem, kas nogalināti pēc Filipa pavēles.

Ne tik sen Filips bija saticies ar pāvestu Puatjē pilsētā, un kopš tā laika Francijas karalis bija iecelts par ordeņa īpašumu pārvaldītāju. Tagad lielmestrs nepacietīgi gaidīja, ko būs nolēmis Vijēnas koncils. Filips pats bija aizsteidzies uz Vijēnu, lai varētu pārliecinošāk ietekmēt pāvesta un Baznīcas tiesas spriedumus. Karalis negribēja būt tikai ordeņa mantas pārvaldītājs, viņš gribēja kļūt par tās likumīgu īpašnieku. Un Vijēnas koncils piedāvāja lielisku izdevību dot pēdējo triecienu ordenim.

Izlasījis ziņojumu, Žaks de Molē izberzēja iekaisušās acis un sameklēja pergamenta loksni. Viņš rakstīja ilgi, aizpildīdams lapu ar smalkā rokrakstā vilktiem burtiem. Tikko vēstule bija pabeigta, viņš lika ataicināt divus no visuzticamākajiem Tempļa bruņiniekiem — Beltranu dc Santiljanu un Žofruā de Sarnē.

Kantabrijas kalnos dzimušais Bcltrans de Santiljana bija drukns liela auguma vīrs, kura sirdij vistīkamākā bija klusa meditācija. Ordenim viņš bija pievienojies, tikko sasniedzis astoņpadsmit gadu vecumu, un pirms iesvētībām par īsteno ordeņa brāli bija paguvis cīnīties Svētajā Zemē. Tieši tur viņš bija iepazinies ar Žaku de Molē, tieši tur bija izglābis liclmestram dzīvību, ar savu augumu aizsegdams to no saracēņa zobena. Par šo notikumu aizvien vēl liecināja gara rēta, kas stiepās pāri Santiljana krūtīm.

Žofruā dc Sarnē, ordeņa vizitators Normandijā, nāca no ģimenes, kura Templim bija dāvājusi divus bruņiniekus. Otrs bija Žofruā tēvocis Fransuā de Sarnē, kurš jau pirms daudziem gadiem, atgriezies dzimtas namā, bija nomiris no skumjām un vecuma — lai Dievs mielo viņa dvēseli.

Žaks dc Molē bruņiniekam Žofruā dc Šarnē uzticējās kā sev pašam, kopā viņi bija cīnījušies Ēģiptē un pie Tortosas cietokšņa. Pazīdams de Šarnē un de Santiljana drosmi, ticību un krietnumu, lielmestrs bija nolēmis tieši viņiem uzticēt bezgala svarīgu un sarežģītu uzdevumu.

Pjērs Berārs savā vēstulē no Vijēnas brīdināja, ka pāvests Klements ir noskaņots piekāpties Filipa prasībām. Ordeņa pastāvēšanas laiks nenovēršami tuvojās beigām, un jau Vijēnā tiks izsludināts tā nāves spriedums: Tempļa ordeņa darbība tiks pārtraukta. Lielmestrs apzinājās, ka viņa rīcībā atlikušas vien nedaudzas dienas, tāpēc vajadzēja pasteigties un izglābt pēdējās Tempļa bagātības.

Žofruā de Šarnē un Beltrans dc Santiljana ienāca lielmestra kabinetā. Visapkārt valdīja dziļa nakts, taču klusumu palaikam pārtrauca attāli pilsētas trokšņi — trakulīgie parīzieši nekādi nevarēja rimties un doties pie miera.

Žaks dc Molē, nopietns un nesatricināmi mierīgs kā vienmēr, aicināja abus ordeņa brāļus apsēsties. Bija gaidāma gara saruna, jo uzdevumus, ko lielmestrs grasījās dot šiem bruņiniekiem, vajadzēja pārrunāt līdz pēdīgam sīkumam.

— Beltran, jums steidzami jādodas uz Portugāli. Mūsu brālis Pjērs Berārs man raksta, ka nepaiešot ilgs laiks līdz dienai, kad pāvests mūsu ordenim parakstīs nāves spriedumu. Vēl ir par agru spriest, kāda nākotne ordeni gaida citās zemēs, taču Francijā mūsu liktenis jau ir izlemts. Sākumā gribēju sūtīt jūs uz Skotiju, jo karalis Roberts ir ekskomunicēts un tātad pāvesta rīkojumi viņu nekādi neskar. Taču cs paļaujos uz krietno Portugāles karali Dinišu, kurš man deva solījumu it visādi sargāt mūsu ordeni. Filips mums jau ir atņēmis ļoti daudz. Taču tas, ka zaudējam savu zeltu un zemes īpašumus, mani uztrauc mazāk, daudz vairāk norūpējies esmu par mūsu vislielāko dārgumu, par Tempļa īsteno un vispatiesāko vērtību — Kristus līķautu. Jau ilgus gadus kristīgos valdniekus māc aizdomas, ka relikvija ir nonākusi mūsu rokās. Ikviens no viņiem gribētu iegūt līķautu sev, jo tic, ka šis svētais audekla gabals ir apveltīts ar maģiskām spējām un savu īpašnieku padara neuzveicamu. Esmu pārliecināts, ka svētais karalis Luijs savulaik neliekuļoja, pazemīgi lūgdamies, lai vismaz atļaujam viņam nomesties ceļos patiesā Kristus atveida priekšā.

—    Visu šo laiku mums ir izdevies savu noslēpumu nosargāt, un tā tam jābūt arī turpmāk, — lielmestrs turpināja. — Filips cer pavisam drīz ielauzties Tempļa cietoksnī un pārmeklēt katru visnomaļāko kaktu. Saviem padomniekiem viņš ir teicis, ka viņa varenība divkāršosies, tiklīdz viņš būs atradis svēto līķautu. Tad viņš būšot pārākais no visiem kristīgajiem valdniekiem. Alkatība karali ir padarījusi aklu, un mēs zinām, cik daudz ļaunuma mājo viņa dvēselē.

—    Mūsu pienākums ir izglābt vissvētāko relikviju tāpat, kā reiz to paveica jūsu tēvocis, Žofruā. — Lielmestrs uzlūkoja varonīgā bruņinieka brāļadēlu. — Jūs, Beltran, dosieties uz mūsu komendu Kaštrumarimā viņpus Gvadjanas. Svēto līķautu jūs atdosiet mūsu brālim Zozē Sa Beiru. Aizvedīsiet viņam vēstuli, kurā došu norādījumus, kā līķautu glabāt turpmāk.

—    Tikai jūs, Sa Beiru, de Sarnē un cs zināsim, kurp aizvests svētais līķauts, — skaidroja Žaks dc Molē. — Jūs, Beltran, paliksiet Portugālē un relikviju sargāsiet. Ja būs nepieciešams, aizsūtīšu jums jaunus rīkojumus. Ceļā uz Kaštrumarimu jūs šķērsosiet visu Spāniju un icgriezīsieties daudzās Tempļa komendās un īpašumos. Katram turienes komturam un prioram jūs nogādāsiet manis rakstītu vēstuli, kurā došu norādījumus par to, kā rīkoties, ja Templi piemeklēs vislielākā nelaime.

—    Kad man jādodas ceļā?

—   Tiklīdz būsiet gatavs pamest cietoksni.

Žofruā de Sarnē nespēja apslēpt vilšanos un pat atļāvās uzdot liclmestram jautājumu:

—    Bet kāds tad būs mans uzdevums?

—    Jūs dosieties uz Lirī un tur noglabāsiet audeklu, kurā jūsu tēvocis savulaik bija ievīstījis svēto relikviju. Šim audeklam jāpaliek Francijā kādā drošā vietā. Es daudz esmu domājis par brīnumu, kas noticis ar linaudeklu, — tas neapšaubāmi ir brīnums. Jūsu tēvocis no aizkustinājuma raudāja, atcerēdamies bridi, kad atritināja audekla gabalu, lai atdotu relikviju Marseļas mestram. Abi audekla gabali ir svēti, kaut ari tikai pirmajā bijušas ievīstītas Mūsu Kunga miesas. Es paļaujos uz de Sarnē dzimtu un zinu, ka jūsu brālis un jūsu sirmais tēvs audeklu droši sargās līdz dienai, kad Templis to prasīs atpakaļ.

— Fransuā de Šarnē divreiz šķērsoja tuksnesi un neticīgo zemes, iznesdams svēto līķautu cauri neskaitāmām briesmām, — lielmestrs atgādināja. — Un tagad Templis atkal lūdz palīdzību ģimenei, kura jau daudzreiz apliecinājusi savu drosmi un nesalaužamo ticību.

Visi trīs vīri kādu brīdi klusēja, cīnīdamies ar aizkustinājuma kamolu, kas piepeši bija aizžņaudzis kaklu. Jau šajā naktī divi templieši pametīs cietoksni un dosies projām katrs pa savu ceļu, vezdami līdzi dārgās relikvijas. Zakam de Molē bija taisnība: Dievs bija paveicis brīnumu ar audeklu, kurā Fransuā de Šarnē savulaik bija ievīstījis svēto līķautu. Šis brīnumaini pārvērstais audums bija tieši tādā pašā krāsā un austs tādiem pašiem paņēmieniem kā tas, kurā Arimatijas Jāzeps savulaik bija ievīstījis Jēzus augumu.

* * *

Viņi jāja jau daudzas dienas, kad beidzot tālumā saskatīja Bidasou. Bcltrans de Santiljana un četri bruņinieki, kas viņu pavadīja, piespieda papēžus zirgiem pie sāniem, mudinot tos laisties straujākos auļos. Gribējās drīzāk nokļūt Spānijā, kur karalim Filipam pār viņiem vairs nebūs varas.

Zinot, ka pa pēdām varbūt steidzas Filipa sūtīti slepkavas, Beltrans un viņa pavadoņi pēdējās dienās gandrīz nemaz nebija atpūtušies. It visur bija redzīgas acis, alkatīgas sirdis un pļāpīgas mēles, tāpēc nebūtu ko brīnīties, ja kāds Filipa spiegiem būtu izstāstījis, ka Tempļa cietoksni Parīzē steidzīgi pametis bariņš jātnieku.

Žaks de Molē viņiem bija piekodinājis ceļā nevalkāt templiešu apmetņus un tunikas, lai nepiesaistītu nevajadzīgu uzmanību. Katrā ziņā Francijas teritorijā šāds ietērps varēja izrādīties bīstams.

Beltrans un viņa pavadoņi nepārģērbās savās bruņinieku drānās, iekams robeža nebija palikusi tālu aiz muguras. Beidzot viņi atkal varēja droši atklāt, ka patiesībā ir templieši, — jo visā kristīgajā pasaulē nebija lielāka goda, kā būt piederīgam Tempļa ordenim. Turklāt tieši viņi bija izredzēti glābt Tempļa vislielāko dārgumu.

Beltrans de Santiljana priecājās, atkal skatīdams sen pamestās dzimtenes ainavas. Viņa sirds līksmoja par iespēju atkal runāt dzimtajā kastīliešu mēlē gan ar ceļā sastaptajiem zemniekiem, gan ordeņa brāļiem komendas un Tempļa namos, kur viņi iegriezās pa ceļam.

Jājuši trīsdesmit dienas, viņi sasniedza Estrcmaduras novadu un tuvojās Heresas pilsētai, kur, kā bruņinieki zināja, arī atradās viena no Tempļa komendām. Beltrans de Santiljana saviem pavadoņiem pavēstīja, ka Heresas cietoksni viņi dažas dienas atpūtīsies un tikai tad dosies tālāk, pieveicot ceļojuma pēdējo posmu.

Jājot cauri Kastīlijai, kur skanēja dzimtā valoda, Bcltranam de Santiljanam uzmācās atmiņas par jaunību un puikas gadiem, kad viņš vēl nezināja, kas gaida nākotnē un sapņoja vienīgi kļūt par kareivi, kurš atbrīvos no neticīgajiem Kristus Kapu.

Tēvs Beltranam bija palīdzējis iestāties Tempļa ordenī un piepildīt bērnības sapni — kļūt par Kristus kareivi.

Pirmie gadi bija grūti, kaut arī jaunajam Beltranam ļoti patika rīkoties ar zobenu un šaujamloku, — grūtības sagādāja kas cits: puiša daba nebija piemērota dzīvei šķīstībā. Tas bija smags laiks, grēku nožēlas, sevis pārvarēšanas un smagu upuru laiks, taču beigu beigās Beltrans iespēja uzvarēt savu miesu, pakļaut to dvēseles gribai un būt cienīgs saukties par Tempļa ordeņa brāli.

Tagad Bcltranam jau bija apritējuši piecdesmit gadi, un sirmais vecums vairs nebija aiz kalniem, bet pārsteidzošā kārtā šis ilgais ceļojums cauri visai Kastīlijas zemei no ziemeļiem līdz pat dienvidiem ļāva viņam atkal justies jaunam un mundram.

Tālumā jau bija saskatāms varenais Heresas cietoksni. Auglīga ieleja nodrošināja bruņiniekus ar pārtiku, bet daudzie strauti neizsīka visu gadu un remdēja slāpes.

Jātniekus pamanīja daži zemnieki, kas strādāja tīrumā. Viņi iztālēm sveicināja Tempļa bruņiniekus, ko uzskatīja par īstiem godavīriem.

Pie cietokšņa vārtiem kāds zirgupuisis uzņēmās rūpes par viņu lopiņiem un parādīja tālāko ceļu.

Beltrans de Santiljana cietokšņa komturam izstāstīja par pēdējā laika notikumiem Francijā un nodeva vēstuli, ko rotāja Zaķa dc Molē zīmogs.

Bruņinieki šai cietoksnī atpūtās vairākas dienas, un Beltrans de Santiljana varēja risināt ilgas sarunas ar kādu tcmplieti, kas arī bija dzimis Kantabrijas novadā. Izrādījās, ka abu dzimtie ciemi atrodas pavisam netālu viens no otra, tāpēc kopīgu atmiņu netrūka.

Atvadoties no novadnieka, Beltrans de Santiljana juta, ka šais ilgajās sarunās viņa dvēsele atguvusi spēkus. Ne jauniegūtajam draugam, nedz arī citiem cietokšņa bruņiniekiem Beltrans de Santiljana neatklāja, ar

kādu mērķi turpina ceļu uz Portugāli.

* * *

Upes krastā slējās saules glāstītas, balti nobalsinātas mājiņas — tas bija pēdējais cicms spāņu zemē, un viņā upes krastā jau sākās Portugāles karaļa valdījumi. Vīrs, kurš bruņiniekus un to zirgus pārcēla pāri straumei, pieprasīja dārgu maksu, taču templieši par cenu nestrīdējās.

Nogādājis visus Portugāles pusē, laivinieks norādīja tiem ceļu uz Kaštrumarimu, lai gan tās majestātiskais cietoksnis bija saskatāms arī no viņa upes krasta.

Zozē Sa Beiru, Kaštrumarimas mestrs, bija apbrīnojami gudrs un izglītots cilvēks, kas bija studējis medicīnu, astronomiju un matemātiku un lasījis seno grieķu sacerējumus, jo lieliski prata arābu valodu — tieši arābi ilgu laiku bija vienīgie, kas lasīja, glabāja un tulkoja antīkos tekstus, nododot tālāk Aristoteļa, Talēsa, Arhimēda un daudzu citu gudrību.

Mestrs bija cīnījies Svētajā Zemē, bija iepazinis tās tuksnesīgās, saules izdedzinātās ainavas un joprojām ilgojās pēc sen pagājušajām Austrumu naktīm, ko izgaismoja simtiem visspožāko zvaigžņu, kas šķita aizsniedzamas ar roku.

No tcmpliešu cietokšņa mūriem tālumā bija saskatāma jūra, tomēr Civadjanas upes līkums to labi sargāja no negaidītiem ienaidnieku uzbrukumiem.

Cietokšņa mestrs laipni uzņēma brāļus, kas bija mērojuši tālo ceļu no Francijas, un mudināja tos atpūsties un notīrīt no drānām putekļus. Viņš atteicās tos uzklausīt, iekams tic nebūs paēduši, padzēruši un iekārtojušies askētiskajās viesu istabās.

Beidzot Beltrans de Santiljana ienāca Sa Beiru kabinetā, pa kura plašo logu ieplūda svaigs upes vējiņš.

Kad bruņinieka de Santiljanas stāsts bija galā, mestrs lūdza, lai tas parāda viņam relikviju. Kastīlietis atlocīja audeklu, un abi aizkustinājumā notrīsēja, uzlūkojot Kristus skaidro atveidu. Viņu priekšā bija Pestītāja pārciesto mocību pēdas, Kristus izmocītā auguma attēls.

Zozē Sa Beiru vieglītēm pieskārās audumam, apzinādamies, ka vien retam cilvēkam šai pasaulē ir tikusi šāda privilēģija. Viņš varēja uzlūkot vispatiesāko Kristus veidolu. Templiešiem gan šie vaibsti nebija sveši jau kopš tiem laikiem, kad lielmestrs de Višjērs bija licis uz visām Tempļa komendām nosūtīt gleznojumus, apgalvojot, ka Kristus izskatījies tieši tā, kā atveidots šajās svētbildēs.

Mestrs izlasīja Zaķa de Molē vēstuli un, vērsdamies pie Beltrana de Santiljanas, teica:

— Brāli, aizstāvēsim mūsu vissvētāko relikviju, vērtējot to augstāk par savu dzīvību. Lielmestrs man piekodina nevienam neatklāt, ka līķauts nonācis mūsu komendā. Mums jānogaida, līdz uzzināsim, kas noticis Francijā un kādu lēmumu par ordeni pieņēmis Vijēnas koncils. Žaks de Molē man pavēl nekavējoties nosūtīt uz Parīzi izlūkos kādu bruņinieku. Šim brālim jāmaskējas un jāslēpj sava piederība ordenim, viņš nedrīkst tuvoties Tempļa cietoksnim vai mēģināt sazināties ar kādu templieti — viņa pienākums ir tikai novērot notiekošo un ieklausīties pilsētnieku sarunās. Tikko viņš uzzinās, kāds liktenis lemts ordenim, viņam nevilcinoties jāatgriežas Kaštrumarimā. Un tad, uzklausījuši šī brāļa atnestos jaunumus, mēs varēsim izlemt, vai svēto līķautu arī turpmāk glabāt šajā cietoksnī vai nogādāt kādā citā vietā. Darīsim, kā pavēlējis lielmestrs. Tūlīt izraudzīšos bruņinieku, kurš būtu piemērots Žaka de Molē dotajam uzdevumam.

* * *

Žofruā de Sarnē jau bija atstājis aiz muguras Truā ciemu, un no Lirī lēņa viņu šķīra vien dažas jūdzes.

Ceļu no Parīzes Žofruā bija veicis, tikai sava ieročnesēja pavadīts, un visu ceļojuma laiku bija manījis sev pievērstus vērīgus skatienus — tie noteikti bija Filipa sūtītie spiegi.

Svēto audeklu Žofruā veda vecā seglu somā tieši tāpat, kā reiz bija darījis viņa tēvocis Fransuā de Sarnē.

Dienas gaisma lēnām izplēnēja, un tīrumos līkņājošie zemnieki pamazām meta mieru darbam. Žofruā saviļņots vēroja savas bērnības ainavas un dega nepacietībā drīzāk apskaut vecāko brāli.

Atkalredzēšanās ar ģimeni bija aizkustinoša. Brālis Pols viņu uzņēma, izrādīdams sirsnīgu mīlestību un pat goddevību, atgādinādams, ka šis ir arī Žofruā nams. Vecais tēvs, kurš jau stāvēja pavisam tuvu slieksnim uz viņsauli, Tempļa ordeni cienīja un apbrīnoja un visu mūžu bija sniedzis tam visdažādāko atbalstu un palīdzību.

Ģimene bezgala lepojās, ka divi tās dēli — Fransuā un Žofruā — ir zvērējuši uzticību Tempļa ordenim.

Vairākas dienas Žofruā izbaudīja ģimenes siltumu un mieru. Daudz laika viņš pavadīja kopā ar brāļa dēlēnu, kurš bija nosaukts viņa vārdā un pieaudzis mantos dzimtas īpašumus. Puisēns bija veikls un apķērīgs, tas ne soli neatkāpās no apbrīnojamā tēvoča un lūdzās, lai tas viņam iemāca cīnīties ar zobeniem.

— Kad izaugšu liels, cs arī būšu tcmplictis, — viņš teica.

To dzirdot, Žofruā kaklu aizžņaudza sāpīgs mezgls, jo viņš apzinājās, ka visticamāk ordenim nekāda nākotne šai zemē nav paredzēta.

Kad Žofruā devās prom no dzimtas pils, brāļa dēls viņu pavadīja asarām acīs un lūdzās, lai tēvocis to ņem līdzi uz Svēto Zemi. Ari viņš gribot cīnīties. Puisēnu nebija viegli nomierināt. Un viņš, protams, nenojauta, ka tēvocim pavisam drīz būs jāizcīna visbriesmīgākā kauja ar nelietīgu ienaidnieku, kuram godīgas cīņas likumi bija sveši. Turklāt šis ienaidnieks bija nevis kāds aizjūras saracēnis, bet gan Francijas karalis Filips.

* * *

Lielmestrs savā kambarī lūdza Dievu, kad ienāca kalps un pavēstīja, ka atgriezies bruņinieks de Sarnē. Žaks de Molē tūdaļ izsteidzās tam pretī.

Lielmestrs izstāstīja savam uzticamajam draugam pēdējos jaunumus. Karalis templiešus bija apsūdzējis pagānismā un sodomijā, un bija nolemts tos apcietināt jau tuvākajās dienās, tāpēc vajadzēja gatavoties visļaunākajam: apmelojumiem, nežēlīgai spīdzināšanai un visbeidzot nāvei. Apsūdzībā bija teikts, ka Tempļa ordeņa brāļi pielūdzot Velnu un metoties ceļos kāda elka priekšā, kuru paši saucot par Bafometu.

Patiešām bija kāds tēls, pie kura lūdzās visas pasaules templieši, — tas bija atrodams ikvienā Tempļa cietoksnī, ikvienā komendā, un, lai gan tika turēts vislielākajā noslēpumā, acīmredzot, kāds tomēr bija izstāstījis par tā pastāvēšanu. Droši vien kāds nodevīgs kalps par labu samaksu bija pārdevis Tempļa noslēpumus un pastāstījis, ka templieši mēdz pulcēties uz lūgšanām slepenā kapelā, kur svešiniekiem ieeja aizliegta, un šai kapelā pie sienas karājas kāds tēls. Tempļa ienaidnieki nešaubīgi apgalvoja, ka pielūgtais esot kāds elku tēls.

Parīzes Tempļa jaunais cietoksnis vairs nebija drošs un svešiem nepieejams patvērums. Karaļa kareivji to bija pārmeklējuši no augšas līdz apakšai, un Filips bija nikns kā pūķis, jo izslavētās Tempļa bagātības tā arī nebija atrastas. Karalis nenojauta, ka jau pirms vairākiem mēnešiem Žaks de Molē te glabāto zeltu bija sadalījis starp vairākām komendām, bet lielāko daļu dārgumu bija nosūtījis uz Skotiju. Tieši turp bija aizvesti arī ordeņa slepenie dokumenti. Parīzes cietoksnī bija atlikuši vien tīrie nieki, un karaļa dusmas bija neizmērojamas.

Kad tikšanos pieprasīja Filipa sūtnis, Žaks dc Molē to pieņēma mierīgs un pašpārliecināts.

— Esmu nācis karaļa vārdā.

—   To cs nojautu, tieši tāpēc jūs pieņemu un esmu gatavs uzklausīt.

Lielmestrs palika stāvam un arī grāfam de Sampaņam nepiedāvāja apsēsties. Grāfs apveltīja Zaķu de Molē ar niknu skatienu. Lielmestra nesatricināmais miers un pašcieņas pilnā izturēšanās vienlaikus biedēja un kaitināja.

—    Viņa Majestāte karalis grib jums piedāvāt darījumu: jūsu dzīvība apmaiņā pret svēto līķautu. Karalis ir pārliecināts, ka šī relikvija ir nonākusi Tempļa rokās. Tāpat uzskatīja arī svētais karalis Luijs. Galma arhīvā ir atrodami dokumenti, kas šo faktu apstiprina: ziņojumi, ko rakstījis mūsu vēstnieks Konstantinopolē, ziņas par karaļa Baldvina atklātības brīžiem, runājot ar karaļa Luija pārstāvjiem, tāpat arī atskaites, ko sacerējuši mūsu spiegi, kas uzturējās imperatora galmā. Mēs skaidri zinām, ka Kristus līķauts ir meklējams pie templiešiem. Jūs to slēpjat.

Žaks dc Molē vienaldzīgi klausījās grāfa de Sampaņa draudīgo apsūdzības runu un domās pateicās Dievam, kurš bija licis laikus parūpēties par relikvijas drošību. Bija mierinoši apzināties, ka šai brīdī svētais līķauts jau sasniedzis Kaštrumarimu, kur par to rūpēsies krietnais Žozē Sa Beiru. Kad grāfs beidzot apklusa, lielmestrs tam atbildēja visai skarbi.

—   Grāfa kungs, varu jums vienīgi apliecināt, ka man nav jūsu pieminētās relikvijas. Taču nenoliegšu: pat ja man tā būtu, es to nemūžam nemainītu pret savu dzīvību. Karalim nevajadzētu visus mērīt pēc sava mēra.

Dzirdot šos pārdrošos pret Filipu Skaisto vērstos vārdus, grāfs dc Sampaņs pietvīka.

—    De Molē kungs, karalis jums izrāda cēlsirdību, dāvādams iespēju glābt dzīvību, jo jūsu īpašumos glabājas relikvija, kas patiesībā pieder karalim, Francijai un visai kristīgajai pasaulei.

—    Pieder karalim? Paskaidrojiet, kāpēc tā pieder karalim.

Grāfs de Sampaņs cīnījās ar dusmām.

—    Jūs tikpat labi kā es zināt, ka svētais Luijs sūtīja uz Konstantinopoli imperatoram Baldvinam ievērojamu daudzumu zelta, un tas viņam pārdeva ne vienu vien relikviju. Tāpat ir labi zināms, ka Baldvina galmā ieradās grāds dc Dižons, kuram Luijs bija devis uzdevumu vienoties par daudz svarīgāku pirkumu: karalis Luijs vēlējās nopirkt to, ko bizanticši devēja par Mandilionu. Un imperators darījumam piekrita.

— Valdnieku tirgošanās mani neinteresē. Mana dzīvība pieder Dievam. Karalis var man to nolaupīt, taču tā tik un tā pieder Dievam. Ejiet pie Filipa un sakiet, ka man relikvijas nav, taču es viņa piedāvātajai maiņai nemūžam nepiekristu. Es nenolaistos līdz tādam negodam.

Jau pēc dažām stundām Žaks dc Molē, Žofruā de Sarnē un pārējie templieši, kas vēl uzturējās Parīzes cietoksnī, tika apcietināti un nogādāti karaļa pils pazemes cietumos.

Francijas karalis Filips IV, pazīstams kā Filips Skaistais, pavēlēja cietumsargiem bez žēlastības spīdzināt tcmplicšus un jo īpaši lielmestru, lai panāktu atzīšanos, kur paslēpta vissvētākā relikvija ar Kristus atveidu.

Spīdzināto kliedzieni atbalsojās pazemes kambaru velvēs. Cik dienas jau bija aizritējušas kopš viņu apcietināšanas? To skaits sen bija sajucis. Daži no templiešiem atzinās noziegumos, ko nekad nebija pastrādājuši, — viņi cerēja, ka tad mocītāji pārstās lauzīt viņu kaulus, cepināt pēdas, svilināt ādu ar nokaitētu dzelzi, griezt brūces un liet tajās etiķiTaču viltus atzīšanās nekādu atvieglojumu nedeva — jo bendes turpināja darbu.

Reizēm pazemes moku kambaros ieradās kāds vīrs ar maskas aizsegtu seju un, nostājies kaktā, vēroja, kādas sāpes izcieš bruņinieki, kuri vēl nesen lepni bija nesuši zobenus un aizstāvējuši Krustu. Klusais vērotājs bija pats karalis Filips, kura dvēseli bija sagrauzusi alkatība un nežēlība, — bruņinieku mocības viņam sagādāja baudu. Palaikam viņš pamāja bendēm, lai tie neapstājas un liek lietā arvien jaunus sāpju radīšanas paņēmienus.

Kādu vakaru vīrs ar aizsegto seju pieprasīja, lai uz moku kambari atved Žaķu de Molē. Lielmestrs noprata, kas slēpjas aiz maskas. Par spīti sāpēm viņš klusēja, un viņa lūpas savilkās nicīgā smaidā, kad karalis pieprasīja atklāt, kur paslēpts Kristus līķauts.

Beidzot Filips apjēdza, ka spīdzināšanu turpināt ir veltīgi, jo lielmestrs nemūžam savu noslēpumu neatklās. Karalim atlika vien izdot pavēli un visai pasaulei paziņot, ka Tempļa ordenis tiek iznīcināts uz visiem laikiem.

Bija pienācis Mūsu Kunga 1314. gada 18. marts, un šai dienā tika parakstīts nāves spriedums Tempļa ordeņa lielmestram un bruņiniekiem, kuri bija palikuši dzīvi pēc ilgās spīdzināšanas.

19. martā visā Parīzē valdīja svētku noskaņa, jo karalis pavēlēja sakraut sārtu, kurā sadegs lepnais Žaks de Molē. Šo izrādi noskatīties vēlējās gan dižcilši, gan plebeji, un, protams, bija paredzams, ka starp skatītājiem būs arī pats karalis.

Tikko uzausa gaisma, uz laukumu sāka plūst pirmie ziņkārīgie, un drīz vien jau izcēlās strīdi par labākajām vietām, no kurām raudzīties, kā sadeg reiz tik varenie bruņinieki. Tauta vienmēr ar sajūsmu noraugās, kā tiek pazemoti tie, kas agrāk bijuši pārāki par visiem, un parīzieši šīsdienas izklaidei gatavojās ar prieku, kaut ari Templis lielākoties bija darījis labu arī visvienkāršākajiem kristīgajiem ļaudīm.

Žaku dc Molē un Žofruā de Šarnē uz soda izpildes vietu veda vienos ratos. Viņi zināja, ka pavisam drīz liesmas izbeigs sāpes uz mūžīgiem laikiem.

Galminieki bija ietērpušies visgreznākajās drānās, karalis jokoja un koķetēja ar dāmām. Viņš bija lieliskā omā — kā lai nelīksmo, ja tieši viņš, Filips, bija pakļāvis Tempļa ordeni. Diez vai viņš apzinājās, ka šie notikumi tiks iegrāmatoti pie vēstures vislielākajām neģēlībām.

Uguns sāka laizīt templiešu izvārdzinātās miesas. Žaks de Molē cieši raudzījās uz karali, piesauca savu nevainību un pareģoja, ka bargs Dieva sods piemeklēs gan Filipu, gan pāvestu Klementu. Šos vārdus dzirdēja daudzi parīzieši, tos dzirdēja arī karalis.

Salti drebuļi pārskrēja viņam pār muguru. Filips Skaistais drebēja bailēs un bija spiests sev klusībā atgādināt, ka ir rīkojies likumīgi un karaļa cienīgi, it visā baudīdams pāvesta un visaugstāko Baznīcas prelātu atbalstu, — nē, nekādas nelaimes viņu nevarēja piemeklēt.

Lielmestra lāstus debesīs neviens neuzklausīs, jo nav iespējams, ka Dievs būtu nostājies templiešu pusē. Dievs nevar aizstāvēt šos ķecerus, kuri pielūdz bārdainu elku, piekopj sodomijas grēku un brāļojas ar saracēņiem! Turpretī viņš, Filips, bija godīgs kristietis, ievēroja visus baušļus un svētīja Baznīcas svētkus, un arī še>rciz bija rīkojies pēc tiesas un taisnības.

Tomēr šaubas nelika mieru. Viņš, Filips, Francijas karalis, nepārkāpa

Baznīcas gribu, bet vai tiešām viņš ievēroja arī Dieva likumus?

* * *

— Vai pabeidzāt?

—   Jūs mani izbiedējāt! Es taisni lasīju par to, kā Žakam de Molē tiek izpildīts nāves sods. Drausmīgi. Man pat uzmetās zosāda. Es gribēju jums jautāt, kas ir Dieva sods.

Profesors Makfeidens uzmeta Annai garlaikotu skatienu. Šī žurnāliste jau vairākas dienas sēdēja bibliotēkā, rakņājās pa arhīviem un uzdeva viņam bezjēdzīgus jautājumus. Viņa bija apķērīga, taču ar visai pieticīgām zināšanām — katrā ziņā profesors Makfeidens bija spiests izskaidrot viņai vēstures pamatus. Meitenei bija visai neskaidrs priekšstats par krusta kariem un nemierīgi mutuļojošo divpadsmitā, trīspadsmitā un četrpadsmitā gadsimta pasauli. Tomēr par spīti pieticīgajām zināšanām Anna Himenesa savos minējumos bija pārsteidzoši trāpīga, viņas ignorance šķita apgriezti proporcionāla intuīcijai. Viņa rakņājās, urķējās un nojauta, kur jāmeklē, lai kaut ko atrastu. Pietika ar kādu vārdu, kādu teikumu, lai viņas haotisko pieņēmumu audumā iezīmētos skaidrāki raksti.

Makfeidens bija centies runāt pēc iespējas uzmanīgāk un novērst meitenes uzmanību no tiem notikumiem un faktiem, kas viņas prātā varēja kļūt par bīstamu materiālu.

Profesors sakārtoja uz deguna brilles un ņēmās žurnālistei skaidrot, kas saprotams ar jēdzienu Dieva sods. Anna Himenesa klausījās uzmanīgi un nodrebēja, kad profesors īpaši dramatiskā tonī citēja Žaķa de Molē teiktos vārdus.

—    Pāvests Klcmcnts šo pasauli pameta pēc četrdesmit dienām, bet Filips Skaistais pēc astoņiem mēnešiem. Abi mira briesmīgā nāvē, kā jau es jums teicu. Dievs gādāja par taisnīgumu.

—    Man patīk Žaks dc Molē.

—    Kā, lūdzu?

—    Lielmestrs man šķiet ļoti simpātisks. Manuprāt, viņš bija labs un godīgs cilvēks, bet Filips Skaistais bija draņķis un nelietis. Man prieks, ka vismaz šai reizē Dievs parūpējās par taisnīgumu, jo diemžēl viņš to nemaz tik bieži nedara. Bet sakiet, vai tikai tic nebija templieši, ka parūpējās, lai pāvests un karalis pamestu šo pasauli?

—    Nē, viņi šais notikumos nebija iejaukti.

—    Kā jūs to zināt?

—   Saglabājies ļoti daudz dokumentu, kas saistīti gan ar karaļa, gan ar pāvesta nāves apstākļiem. Un varu jums apgalvot, ka nav neviena vēsturiska avota, ka liecinātu, ka šajos gadījumos runa ir par templiešu atriebību. Turklāt templieši nemēdza rīkoties šādi. Jums to vajadzētu zināt, jo esat par viņiem lasījusi pietiekami daudz.

—    Es gan viņu vietā būtu tā darījusi.

—   Atvainojiet, es nesapratu…

—    Es būtu noorganizējusi bruņinieku grupu, kuras uzdevums būtu nogalināt pāvestu Klementu un Filipu Skaisto.

—   Taču ir pilnīgi skaidrs, ka tā nenotika. Templieši nemūžam par atriebības līdzekli nebūtu izvēlējušies parastas slepkavības.

—    Pastāstiet, kādu dārgumu tik ļoti vēlējās iegūt karalis. Spriežot pēc arhīvu dokumentiem, tobrīd viņš Templi jau bija aplaupījis un bruņiniekiem faktiski vairs nekas nepiederēja. Taču Filips turpināja pieprasīt, lai Zaks de Molē viņam atdod nez kādu bagātību. Kas ir tā dārgā manta, ko piemin karalis? Runa taču bija par kaut ko īpaši vērtīgu un konkrētu, vai ne?

—    Filips bija pārliecināts, ka Templim pieder daudz vairāk bagātību, nekā viņam bija izdevies sagrābt. Karalis bija alkatības apmāts un uzskatīja, ka Zaks dc Molē viņu ir piekrāpis un lielāko daļu zelta paslēpis.

—    Nē, es tomēr nedomāju, ka Filips meklēja zeltu.

—    Nē? Ļoti interesanti. Ko tad, jūsuprāt, karalis meklēja?

—    Kā jau cs teicu: kaut ko konkrētu un ārkārtīgi vērtīgu — priekšmetu, kas bija neizsakāmi svarīgs Tempļa ordenim, Francijai un visai kristīgajai pasaulei.

—    Ziniet, man jāatzīst, ka es pirmoreiz dzirdu tādas… tādas…

—   Varat droši teikt "tādas muļķības". Iespējams, jums ir taisnība, jo galu galā jūs esat vēstures profesors, bet es tikai žurnāliste. Jūs balstāties uz faktiem, bet es varu atļauties brīvākus minējumus.

—   Vēstures zinātni, jaunkundz, nedrīkst balstīt uz dažādiem brīviem minējumiem. Par pamatu mēs drīkstam ņemt vienīgi faktus, drošus un vairāku avotu apstiprinātus faktus.

—   Spriežot pēc jūsu arhīvu ziņām, dažus mēnešus pirms karalis izdeva pavēli templiešus apcietināt, lielmestrs sūtīja vēstules uz dažādām komendām. Daudzi bruņinieki devās projām no Parīzes un atpakaļ vairs neatgriezās. Vai jums ir saglabājušās šo Žaķa dc Molē rakstīto vēstuļu kopijas?

—   Dažas ir. Tās ir kopijas, kuru autentiskumu mums ir izdevies pārbaudīt un apstiprināt. Taču lielākā daļa vēstuļu ir zaudētas uz visiem laikiem.

—   Vai es varētu iepazīties vismaz ar tām, kas ir saglabājušās?

—    Centīšos jums palīdzēt tās atrast.

—   Es būtu ļoti pateicīga, ja jūs to varētu izdarīt jau līdz rītdienai. Jo vakarā es došos prom.

—    Brauksiet projām?

—    Redzu, ka man beidzot izdevies jūs iepriecināt.

—    Jaunkundz!

—   Zinu, ka esmu jums apnikusi ar saviem nebeidzamajiem jautājumiem. Es taču traucēju jums strādāt.

—   Centīšos līdz rītdienai jums vajadzīgos dokumentus sameklēt. Vai jūs atgriezīsieties Spānijā?

—    Nē. Braukšu uz Parīzi.

—   Ak tā… Nāciet rīt no paša rīta, es jūs gaidīšu.

42

Anna Himknesa izgāja uz ielas. Viņai gan būtu paticis vēlreiz aprunāties ar Entoniju Makdžilu, taču sirmais profesors bija nozudis, gluži kā akā iekritis.

Anna bija piekususi. Visu dienu viņa bija lasījusi par Tempļa ordeņa pastāvēšanas pēdējiem mēnešiem. Galva nu bija pārblīvēta skaitļiem, faktiem, nostāstiem.

Lai gan vairumu notikumu bija izklāstījuši bezkaislīgi hronisti, tos atdzīvināja Annas rosīgā iztēle, kuras pārmērīgo trauksmainumu allaž nosodīja Santjago. Lasot kādā dokumentā, piemēram, šādu teikumu: "Lielmestrs Zaks dc Molē sūtīja vēstuli uz Maincas komendu ar bruņinieku de Larnē, kurš devās ceļā 15. jūlija rītā, divu ieročnesēju pavadīts," Anna centās iztēloties, kāds izskatījies minētais bruņinieks dc Larnē, vai viņš jājis uz melna vai balta zirga, vai torīt bijis karsts un vai ieročnesēji agrajā stundā bijuši īgni un neizgulējušies. Tomēr Anna apzinājās, ka fantāzija nekādi nevar aizstāt vēstures patiesību un — kas vēl skumjāk — nevar palīdzēt atklāt, kas bijis rakstīts vēstulēs, ko Zaks de Molē nosūtīja ordeņa mestriem.

Bija saglabājusies sīka atskaite par to, cik bruņinieku veduši lielmestra vēstules, un par dažiem bija teikts arī, ka tic atgriezušies Parīzes cietoksnī, — tā, piemēram, atgriezies bija Žofruā de Sarnē. Taču par citu tālākajām gaitām nekādu ziņu nebija, vismaz arhīvā tās nebija atrodamas.

Nākamajā dienā Anna brauks uz Parīzi. Viņa jau bija vienojusies par tikšanos ar kādu Sorbonas universitātes vēstures profesori. Vēlreiz bija vajadzējis izmantot vecas pazīšanās, lai panāktu, ka viņu pieņemt piekrīt zinātniece, kura četrpadsmitā gadsimta jautājumos baudīja vislielāko akadēmisko autoritāti. Profesore Elianna Maršē bija sasniegusi jau sešdesmit gadu vecumu un paguvusi sarakstīt vairākus biezus sējumus — tic neapšaubāmi pārstāvēja to grāmatu kategoriju, ko lasa tikai vienas šauras nozares speciālisti.

Anna devās uz viesnīcu. Tā bija krietni par dārgu viņas rocībai, toties cik patīkama bija apziņa, ka viņa kā īsta princese var mitināties Dorchester numurā. Turklāt šķita, ka dārgā viesnīcā ir drošāk, — Annu pēdējā laikā nc reizi vien bija pārņēmusi nelāga sajūta, ka viņu kāds izseko. Viņa gan šo domu bija atmetusi kā smieklīgu. lai gan varbūt viņu pieskatīja cilvēki no Mākslas nodaļas — tad jau to varētu uzskatīt par apsargāšanu, nevis izspiegošanu. Jā, šāds pieņēmums bija daudz patīkamāks un micrinošāks.

Anna palūdza, lai vakariņas — salātus un kādu sendviču — viņai atnes uz numuriņu. Gribējās ātrāk paēst un likties gultā.

Lai tie no Mākslas nodaļas domā, ko grib, bet viņa bija pārliecināta, ka tieši templiešiem izdevies nopirkt Sindoni no nabaga Baldvina. Vienīgā neizskaidrojamā nesakritība pagaidām bija fakts, ka vēlāk Sindone uzradās kādā nomaļā Francijas ciemā. Kā relikvija tur varēja nonākt?

Anna devās uz Parīzi, cerēdama, ka profesore Maršē izskaidros to, ko profesors Makfeidens centās noklusēt vai apiet ar līkumu, — vismaz tāds iespaids Annai brīžam bija radies. Ikreiz, kad viņa jautāja, vai templiešiem izdevies iegūt svēto līķautu, profesors dusmojās un lūdza viņu neaizrauties ar muļķīgām fantāzijām. Vajag turēties pie faktiem, viņš atkārtoja. Un uzsvēra, ka neesot neviena dokumenta, neviena ticama avota, kas apstiprinātu šo nejēdzīgo pieņēmumu, — viņu kā jau vēsturnieku tracinot tas, ka templiešiem mūždien tiekot piedēvēti nez kādi noslēpumi.

Tātad profesors Makfeidens un institūts, kas vismaz šķietami nodarbojās ar Tempļa vēstures pētīšanu, noliedza iespēju, ka svētais līķauts jelkad būtu piederējis ordenim. Turklāt profesors bija uzsvērti izrādījis savu vienaldzību pret šo relikviju, jo zinātnieki un to ekspertīzes esot pierādījušas, ka audekls saistāms ar četrpadsmito, nevis pirmo gadsimtu.

Viņš, protams, varot saprast parasto cilvēku māņticību, taču viņu pašu šādi ticējumi nekādi neskarot. Fakti, viņu interesējot tikai un vienīgi fakti.

Anna nolēma piezvanīt Sofijai — varbūt viņa mācēs dot padomu, kādu nostāju labāk ieņemt sarunā ar profesori Maršē. Taču Sofija uz zvanu neatbildēja, un Anna, domās iegrimusi, labu bridi neko neredzošām acīm raudzījās sava piezīmju blociņa lappusēs. Un tad piepeši viņa aptvēra. Viss bija tik vienkārši! Kā gan viņa to nebija apjēguši agrāk? Var jau būt, ka viņas minējums ir tikai neprātīgas iedomas, taču tā varēja izrādīties arī patiesība. Un visi tagadējie notikumi patiesi varēja būt saistīti ar senu pagātni.

Anna gulēja slikti. Smacējošie un biedējošie murgi jau bija kļuvuši par neatņemamu naktsmiega sastāvdaļu. Šķita, kāds noslēpumains un svešs spēks ar varu aizrauj viņu līdz pagātnes ainām un liek noraudzīties sāpēs un ciešanās. Šoreiz Anna redzēja, kā sārta liesmās kopā ar citiem templiešiem sadeg Zaks de Molē un Žofruā dc Šarnē. Bet viņa pati stāvēja turpat līdzās — skatītāju pūļa pirmajās rindās. Viņa stāvēja, raudzījās templiešu mokās un juta, kā lielmestra skatiens uzstājīgi pavēl iet prom. "Nemeklē to, kas tev nav jāatrod, ej projām, vai ari pār tevi nāks Dieva sods."

Anna atkal pamodās, sviedros izmirkuši un šausmu pārņemta. Lielmestrs negribēja, lai viņa turpina meklējumus, un aizliedza turpināt izmeklēšanu. Anna mirs, ja tūliņ neapstāsies, — to viņa šai brīdī apjauta skaidrāk par skaidru.

Iemigt vairs neizdevās. Viņa zināja, ka 1314. gada 19. martā ir bijusi tur — Parīzē, laukumā pie Dievmātes katedrāles, līdzās sārtam, kurā sadega Žaks dc Molē. Un lielmestrs bija pieprasījis, lai viņa pārtrauc dzīt pēdas svētajam līķautam.

Viņas liktenis jau bija izlemts, taču viņa nepadosies, neatkāpsies — lai ari cik ļoti Anna baidījās no Žaka de Molē un viņa draudiem, viņa vairs

nespēja apstāties. Nespēja un negribēja.

* * *

Bakalbasi devās ceļā kopā ar Ismetu, Turīnas katedrāles sarga Turguta brālēna dēlu. No Stambulas uz Turīnu viņi lidoja ar tiešo reisu. Turīnā pavisam drīz bija jāierodas arī citiem Kopienas locekļiem — gan no Vācijas, gan no dažādām Itālijas pilsētām, gan no Urfas.

Bakalbasi zināja, ka turpat tuvumā būs ari Adaijs. Neviens nezināja, kur tieši viņš uzturēsies, kur slēpsies, taču Kopienas virsgans pats uzraudzīs un uzmanīs katru viņu soli, vadīs operāciju, dodot rīkojumus telefoniski. Katram no operācijā iesaistītajiem bija vairāki mobilie tālruņi, un Adaijs bija pavēlējis nevienu no tiem nelietot pārāk bieži un izmantot telefonu kabīnes.

Mendibam bija jāmirst, bet Turgutam jāatgūst savaldība, citādi no drīzas nāves nevarēs izbēgt arī viņš. Citas iespējas nebija.

Turcijas policija jau bija interesējusies par Kopienas locekļiem un to ģimenēm, bet tas liecināja, ka Mākslas un kultūras pieminekļu aizsardzības nodaļai ir zināms daudz vairāk, nekā gribētos atzīt.

Bakalbasi par vietējās policijas sarosišanos bija uzzinājis no sava brālēna, kurš strādāja Urfas policijā un pats bija uzticams Kopienas cilvēks. Brālēns bija arī stāstījis, ka Intcrpols ievāc ziņas par ļaudīm, kas no Urfas emigrējuši uz Itāliju. Nebija zināms, ko tieši policija meklē, taču itāļu izmeklētāji bija pieprasījuši visplašāko informāciju par daudzām Kopienai piederīgām ģimenēm.

Bija atskanējis trauksmes zvans, un Adaijs jau bija norādījis, kuram jākļūst par viņa pēcteci un jāvada Kopiena, ja viņu pašu piemeklētu kāda nelaime. Kopienas iekšienē pastāvēja slepens kodols — tieši šī viru grupa turpinās ciņu, ja pārējiem būs lemta iznīcība. Un Bakalbasi juta, ka notiks tieši tā — Kopienu drīz iznīcinās.

Drīz Bakalbasi un Ismets klauvēja pie Turguta mājokļa. Katedrāles sargs atvēra durvis un izbīlī iekliedzās.

— Nomierinies! Ko tu klaigā? Gribi sacelt visus kājās?

Viņi iegāja sarga dzīvoklī, un, puslīdz nomierinājies, Turguts atbraucējiem izstāstīja pēdējos jaunumus. Viņš neslēpa arī savas nelāgās aizdomas: viņu izsekojot. Jau kopš ugunsgrēka dienas. Un tēvs īvs viņu vērojot tādām dīvainām acīm… Jā, jā, tas priesteris vienmēr esot laipns, taču viņa skatienā esot saskatāmi draudi. Nāves draudi.

Viņi iedzēra kafiju, un Bakalbasi piekodināja Ismetam, lai tas nc soli neatkāpjas no tēvoča. Turgutam gan vēl vajadzēja vest jauno radinieku uz bīskapa kanceleju un saņemt apstiprinājumu, ka puisis tiešām drīkst palikt kopā ar viņu un palīdzēt darbā. Bakalbasi pavēlēja arī, lai Turguts puisim parāda ieeju slepenajās pazemes ejās, jo varēja gadīties, ka jau vistuvākajā laikā kādam no Kopienas ļaudīm būs nepieciešama paslēptuve. Vajadzēja parūpēties, lai paslēptuvē netrūktu ēdamā un ūdens;

Visbeidzot Bakalbasi devās prom, viņam šai pilsētā bija jāsastop vēl citi Kopienas vīri, kuriem tāpat bija jānodod sīki un skaidri rīkojumi.

43

— Ko darīsim? — jautāja Pjetro. — Varbūt vajadzētu viņam sekot.

—    Bet mēs taču nezinām, kas viņš tāds ir, — atbildēja Džuzepe.

—    Turks, tas skaidri redzams.

—   Tiešām nezinu, ko teikt. Labāk iesim pie sarga un vienkārši pajautāsim, kas tas bija par cilvēku, kas tikko izgāja no viņa dzīvokļa.

Durvis atvēra Ismets, pārliecināts, ka Bakalbasi kaut ko nejauši aizmirsis un uz brīdi atgriezies. Taču viņpus slieksnim stāvēja divi svešinieki, kas nepārprotami izskatījās pēc policistiem. Poliči visās zemēs ir vienādi, nodomāja Ismets.

—    Labdien, mēs vēlētos runāt ar Frančesko Turgutu.

Puisis atteica, ka itāļu valodu saprot gaužām vāji, un turciski pasauca tēvoci. Tas iznāca no istabas, nespēdams apslēpt satraukumu, ko visskaidrāk nodeva trīcošās rokas.

—    Mēs turpinām izmeklēt katedrālē notikušo ugunsgrēku un gribējām lūgt, lai jūs vēlreiz pacenšaties atcerēties kādu detaļu, kādu sīkumu, kas todien būtu piesaistījis jūsu uzmanību.

Džuzcpes uzdoto jautājumu Turguts gandrīz nedzirdēja. Viņa lūpas drebēja, likās, vecais vīrs tūdaļ sāks raudāt.

Ismets tuvojās tēvocim, kā sargājot apņēma roku tam ap plccicm un atbildēja dīvainā angļu un itāļu valodas mistrojumā.

—    Mans tēvocis, nav nekāds jaunais un kopš ugunsgrēka dienas nejūtas labi. Viņš baidās zaudēt darbu, jo kancelejā varētu nodomāt, ka viņš ir pārāk vecs un neuzmanīgs un savus pienākumus vairs nespēj pildīt. Nemokiet vecu, nogurušu cilvēku. Viņš taču jums izstāstīja visu, ko atceras.

—    Un kas esat jūs? — jautāja Pjetro.

—   Mani sauc Ismets Turguts, esmu Frančesko Turguta brālēna dēls. Ierados šodien un ceru, ka varēšu palikt Turīnā un atrast darbu.

—    No kurienes jūs esat?

—    No Urfas.

—   Vai tad tur darba nav? — noprasīja Džuzepe.

—   Tikai naftas atradnēs, bet tur strādāt es negribu. Es gribētu te apgūt kādu amatu, iekrāt naudu, atgriezties Urfa un uzsākt savu biznesu. Man Urfa ir līgava.

Puisim ir godīga un atklāta seja, nodomāja Pjetro. Nevainīga cilvēka seja.

—    Labi. Mēs gribētu, lai jūsu tēvocis mums pastāsta, vai viņš uztur sakarus ar citiem imigrantiem no Urfas, — teica Džuzepe.

Frančesko Turguts nodrebēja. Nu viņš bija pārliecināts, ka karabinieriem viss ir zināms. Taču Ismets veikli pārņēma situāciju savās rokās un atbildēja:

—    Protams, ari es ceru, ka varēšu šeit satikties ar cilvēkiem, kas nākuši no manas dzimtās pilsētas. Mans tēvocis pa pusei ir itālis, tomēr tāpat kā visi turki nekad neatteiksies no savām saknēm, vai ne, tēvoc?

Šķita, ka puisis veco vīru negrib laist pie vārda un ir apņēmies pats atbildēt uz visiem karabinieru jautājumiem. Pjetro nolēma nepadoties.

—   Turguta kungs, vai jūs pazīstat Badžeraju ģimeni?

—    Badžeraji! — līksmi iesaucās Ismets, it kā tikko būtu saņēmis brīnišķīgus jaunumus. — Ar vienu Badžeraju es kopā mācījos skolā, šejienieši droši vien ir otrās vai trešā pakāpes brālēni vai tamlīdzīgi radinieki…

—    Es tomēr gribētu, lai uz jautājumiem atbild jūsu tēvocis, — uzstāja Pjetro.

Frančesko Turguts norija kamolu un sāka purpināt jau laikus sacerētu un domās izmēģinātu tekstu.

—    Jā, protams, es viņus pazīstu. Tā ir cienījama ģimene, kurai gadījās liela nelaime. Viņu dēli… viņu dēli pastrādāja smagu kjūdu un tagad izpērk to ar sodu, bet varu galvot, ka vecāki ir godājami cilvēki, varat prasīt, kam gribat, to apstiprinās visi.

—    Vai pēdējā laikā jūs Badžerajus esat saticis?

—    Nē, pēdējā laikā es nejūtos labi un reti izeju no mājām.

—   Atvainojiet, — gluži nevainīgi ievaicājās Ismets, — ko Badžeraji ir izdarījuši?

—    Kāpēc jūs domājat, ka viņi kaut ko izdarījuši? — ar pretjautājumu atbildēja Džuzepe.

—   Tāpēc, ka jūs esat karabinieri. Jūs ierodaties te un izprašņājat mūs par Badžerajiem. Ja viņi neko nebūtu izdarījuši, jūs viņus pat nepieminētu.

Ismets apmierināti pasmaidīja, bet Pjetro un Džuzepe skatījās uz viņu neizpratnes pilnām acīm — kā lai tiek skaidrībā, vai puisis ir labs aktieris vai patiešām nevainīgs kā bērns.

—    Labi, atgriezīsimies pie ugunsgrēka dienas, — noteica Džuzepe.

—    Es jums izstāstīju visu, ko atceros. Ja man pa šo laiku kaut kas būtu iešāvies prātā, es pats būtu ar jums sazinājies, — raudulīgā balsī atbildēja vecākais no Turgutiem.

—    Es tikko esmu atbraucis, un tēvocis man pat vēl nav ierādījis vietu, kur nolikt mantas. Vai jūs labāk nevarētu atnākt citreiz? — teica Ismets.

Pjetro pamāja Džuzepem, viņi atv adījās un izgāja no katedrāles sarga mitekļa.

—    Ko teiksi par Turguta jauno radinieku? — Pjetro jautāja kolēģim.

—    Varbūt viņš atsūtīts šurp pieskatīt veco.

—    Nuuu… Tas atkal izklausās pēc nepamatotiem sadomājumiem. Es tev pilnībā piekrītu, ka Sofija un Marko šo gadījumu mēģina pārvērst par piedzīvojumu filmu. Marko parasti trāpa desmitniekā, bet šoreiz… Tā Sindonc tiešām ir viņa apsēstība.

—    Bet vakar, kad es to teicu pārējiem, tu nemaz nedomāji nostāties manā pusē.

—    Kāda jēga no strīdiem? Darīsim, ko mums liek. Ja izrādīsies, ka viņiem ir taisnība, brīnišķīgi. Ja viņi kļūdās, ari nekas slikts nenotiks — vismaz būsim centušies saprast, kāpēc katedrālē notiek visas šīs nelaimes. Mēs taču neko nezaudējam ne vienā, ne otrā gadījumā. Mierīgi strādāsim tik uz priekšu, bez steigas un bez liekas fantazēšanas.

—    Nesaprotu, kā tu vari būt tik flegmātisks. Varētu domāt, ka tu esi anglis, nevis itālis.

—   Tu vienkārši visu pārāk ņem pie sirds un pēdējā laikā ar visiem strīdies.

—    Man šķiet, ka mūsu grupa ir sašķēlusies un nekas vairs nav tā kā agrāk.

—    Jā, grupa ir sašķēlusies, bet ar laiku viss atkal nokārtosies. Vainīgi esat jūs ar Sofiju. Kad jūs tiekat kopā, gaiss ap jums no sasprindzinājuma burtiski vibrē. Un rodas iespaids, ka nemitīgā kašķēšanās jums abiem sagādā lielu prieku. Jūs nemitīgi viens otru apstrīdat, ja viens teiks "balts", tad otrs tūlīt šaus pretī "melns!" un piedevām skatīsies tā, it kā būtu gatavs pārkost rīkli, aizstāvot savu taisnību. Marko pareizi teica, ka darbu un gultu kopā jaukt nedrīkst. Teikšu tev atklāti, ka jūsu abu dēļ mēs visi tagad jūtamies draņķīgi.

—    Es neprasīju no tevis tādu atklātību.

—    Nekas. Man gribējās tev to vienreiz pateikt, un cs to izdarīju.

—    Labi, vainīgi esam mēs ar Sofiju. Un ko tālāk? Ko lai tagad dara?

—   Neko. Domāju, ka pēc kāda laika viss nokārtosies. Un viņa jau tik un tā pie mums ilgi vairs nepaliks. Tikko šī lieta būs atrisināta, Sofija nodaļu pametīs. Pie mums viņai kļuvis par šauru. Sofija ir pārāk talantīga, lai turpinātu ķerstīt zagļus.

—   Viņa ir apbrīnojama sieviete.

—    Dīvaini, ka viņa vispār ar tevi pinās.

—    Paldies. Tu kā allaž esi ļoti laipns.

—    Kāpēc noliegt patiesību? Mēs abi esam parasti karabinieri. Mums nav ne Sofijas izglītības, ne smalkuma. Mēs neesam tādi kā viņa un Marko. Es, protams, nesūdzos un esmu visnotaļ apmierināts gan ar sevi, gan ar to, ko esmu sasniedzis. Darbs mūsu nodaļā kaulus nelauž, toties ir prestižs un labi apmaksāts.

—    Man tava atklātība jau ir piegriezušies.

—    Labi, klusēšu. Man likās, ka vismaz reizēm mēs viens otram varam pateikt visu, ko domājam.

—        Pateici, un pietiek. Brauksim uz centrāli, sazināsimies ar Interpolu un prasīsim, lai turki mums atsūta informāciju par to Turguta jauno radinieku. Bet vispirms iegriezīsimies pie tēva īva.

—    Kāpēc? Viņš taču nav no Urfas.

—    Ļoti asprātīgi. Tomēr tas priesteris…

—   Tagad gribi piekasīties viņam?

—    Beidz ākstīties. Ejam!

Tēvs īvs viņus pieņēma nekavējoties. Viņš patlaban gatavoja runu, ko nākamajā dienā kardinālam bija paredzēts teikt, tiekoties ar dažu klosteru pārstāvēm. — Rutīnas darbs, — tcica īvs.

Drīzāk pieklājības pēc tēvs īvs apvaicājās par izmeklēšanas gaitu un apgalvoja, ka ar jauno ugunsdrošības sistēmu katedrālei nekādas ugunsnelaimes vairs nevarēšot kaitēt.

Viņi runājās kādu stundas ceturksni, taču pārrunājamu jaunumu bija maz, tāpēc karabinieri drīz vien atvadījās.

44

Templietis piecirta piešus zirgam pie sāniem. Tālumā jau bija saredzama Gvadjana un Kaštrumarimas cietokšņa dzeguļi. Bruņinieks bez atpūtas bija jājis no pašas Parīzes, kur bezspēcīgi bija noraudzījics, kā tiek izpildīts nāvessods ordeņa lielmestram.

Ausīs aizvien vēl skanēja Zaķa de Molē balss, kas solīja drīzu Dieva sodu Filipam Skaistajam un pāvestam Klementam. Templietis nešaubījās, ka Dievs gādās par taisnību un noziegums, ko ar pāvesta atbalstu pastrādājis Francijas karalis, nepaliks bez atmaksas.

Zakam de Molē bija laupīta dzīvība, taču lepnumu viņam atņemt nebija spējis neviens — līdz pēdējiem dzīves mirkļiem lielmestrs nezaudēja godu un drosmi.

Šķērsojis upi, samaksājis pārcēlājam un izkāpis Portugāles krastā, templietis steidzās uz cietoksni, kas bija viņa mājas pēdējos trīs gadus kopš atgriešanās no cīņām Ēģiptē un Kiprā.

Mestrs Zozē Sa Beiru nekavējoties pieņēma bruņinieku Zoau de Tomaru un sniedza tam kausu vēsa ūdens, mudināja apsēsties un atveldzēties pēc nogurdinošā ceļa. Tad mestrs apsēdās arī pats un sagatavojās uzklausīt bruņinieku, kuru pirms neilga laika bija nosūtījis uz Parīzi izlūkos.

Divas stundas Zoau de Tomaru aizrautīgi stāstīja par Tempļa pēdējām pastāvēšanas dienām, jo sevišķi sīki pievērsdamies 19. marta notikumiem, kad Zaks dc Molē un pēdējie ordeņa brāļi dzīvi tika sadedzināti sārtā parīziešu un karaļa galminieku acu priekšā. Mestrs klausījās un cīnījās ar sirdssāpēm.

Filips Skaistais ordeni bija lēmis nāvei, un šais dienās pēc pāvesta pavēles templiešus vajāja visā F,iropā. Visās kristīgajās karalistēs Tempļa ordeņa darbība bija jāpārtrauc.

Zozē Sa Beiru bija pārliecināts, ka Portugāles valdnieks Dinišs aizstāvēs templiešus, — karalis vienmēr bijis Tempļa draugs un aizstāvis. 1 aču vai Dinišs spēs pretoties pāvesta Klementa pavēlēm? Vajadzēja steigšus sūtīt pie karaļa kādu no bruņiniekiem.

—   Brāli Zoau, es zinu, cik ļoti esat noguris pēc tālā ceļa, taču gribu lūgt, lai uzņematies vēl citu tikpat svarīgu uzdevumu. Jūs dosieties uz Lisabonu un aizvedīsiet karalim vēstuli. Izstāstīsiet Dinišam visu, ko redzējāt. Savā stāstā neizlaidiet pat vissīkākās un šausmīgākās detaļas. Un sagaidiet valdnieka atbildi. Es eju rakstīt vēstuli, bet jūs tostarp varat atpūsties. Jau rīt jums vajadzētu doties ceļā.

Zoau dc Tomaru tik tikko paguva atvilkt elpu un izgulēties pēc tālā ceļojuma. Saule vēl nebija uzlēkusi, kad viņu jau sauca mestrs.

—    Ņemiet vēstuli un steidzieties uz Lisabonu. Lai Dievs jūs sargā!

reforma, un pirmo reizi labības, olīveļļas un laba vīna bija tik daudz, ka to varēja eksportēt.

Zoau de Tomaru nebija jāgaida ilgi, līdz karalis viņu pieņēma. Templietis, atdevis valdniekam mestra Zozē Sa Beiru vēstuli, atkal stāstīja visu, ko bija redzējis Parīzē.

Valdnieks solīja visdrīzākajā laikā uzrakstīt atbildes vēstuli — par pāvesta pavēli iznīcināt Tempļa ordeni viņam jau bija zināms.

Zoau de Tomaru bija zināms, ka Diniša un Baznīcas attiecības allaž bijušas labas un draudzīgas. Vai tiešām karalim pietiks drosmes nostāties pret pāvesta gribu?

Pagāja trīs dienas, un tcmplicti atkal aicināja uz valdnieka pili. Karalis Dinišs bija pieņēmis gudru, Salamana cienīgu lēmumu: pāvesta lēmumam viņš nepretosies, taču arī templiešu vajāšanas neuzsāks. Portugāles Dinišs bija nolēmis, ka jādibina jauns ordenis — Kristus ordenis, par kura brāļiem kļūs visi templieši. Tic nemainītu varēs saglabāt arī savu regulu — vienīgā un būtiskā atšķirība būs tā, ka jaunais ordenis būs pakļauts nevis pāvestam, bet karalim. Tādējādi apdomīgais karalis panāks, ka visas Tempļa bagātības paliks Portugālē un Baznīca zaudēs tiesības tās atdot citiem ordeņiem. Vēl svarīgāks būs cits ieguvums: turpmāk karalis vienmēr varēs rēķināties ar tcmpliešu atbalstu un tikpat droši varēs paļauties uz to zeltu, kas noderēs, lai īstenotu daudzas ieceres ar mērķi vairot valsts labklājību un spēku.

Karaļa lēmums bija ciešs un negrozāms. Visu komendu vadītājiem nevilcinoties tika paziņots, ka turpmāk Portugāles templieši būs karaļa pakļautībā.

Uzzinājis karaļa spriedumu, mestrs Zozē Sa Beiru saprata, ka no šī brīža vairs nevarēs justies kā pilntiesīgs Tempļa bagātību pārraugs, — šai zemē templiešus nepiemeklēs tik baismīgs liktenis kā Francijā, neviens bruņiniekus nespīdzinās un dzīvus nededzinās, taču visi ordeņa īpašumi pāries karaļa ziņā. Pavisam drīz no Lisabonas varētu pienākt pieprasījums pēc sīka ikvienas komendas īpašumu inventāra, tāpēc steigšus vajadzēja pieņemt svarīgus lēmumus.

Kaštrumarima vairs nebija pietiekami droša vieta, kur uzglabāt

Tempļa vislielāko dārgumu, — to vajadzēja noslēpt tā, lai to nemūžam nesasniegtu nc karaļa, ne pāvesta rokas.

Beltrana de Santiljana somā, no kuras viņš vairs nešķīrās nc brīdi, rūpīgi salocīts, gulēja svētais līķauts.

Bruņinieks gaidīja paisumu — tikko ūdens būs uzkāpis pietiekami augstu, ostu varēs pamest kuģis, kura galamērķis būs Skotija. Tā bija vienīgā kristīgās pasaules karaļvalsts, kuru nebija sasniegusi pavēle par ordeņa iznīcināšanu. Skotiju pāvesta pavēles vairs nekādi neskāra.

Skotijas karalis Roberts bija ckskomunicēts un par Baznīcas lietām neinteresējās, tāpat Baznīca centās ignorēt Skotiju.

Roberta valdījumos Tempļa bruņinieki varēja justies drošībā, un Skotija turpmāk būs vienīgā zeme, kur Templis pilnībā saglabās savu varenību.

Zozē Sa Beiru zināja, ka vienīgi Skotijā ordeņa lielākais svētums un bagātība būs patiesā drošībā, tāpēc, pakļaudamies rīkojumiem, ko pirms nāves bija devis pēdējais dzīvi sadedzinātais lielmestrs Zaks de Molē, viņš nolēma sūtīt relikviju uz Tempļa namu Erbrouzā. Svēto līķautu līdz skotu zemei būs jānogādā bruņiniekiem Beltranam de Santiljanam, Zoau de Tomaru, Vilfrcdam dc Pajēnam un citiem.

Lai tad Skotijas mestrs izlemj, kur turpmāk slēpt svētumu. Tieši viņš būs atbildīgs par to, lai relikvija nemūžam nenonāktu svešās rokās.

Kaštrumarimas mestrs pasniedza Beltranam dc Santiljanam vēstules, kas nododamas Skotijas mestram, — viena no tām bija Zaķa dc Molē savulaik rakstītā, bet otrā Zozē Sa Beiru izskaidroja, kāpēc Portugālē vairs nebūtu iespējams nosargāt Tempļa lielo noslēpumu.

Laiva devās lejup pa Gvadjanas straumi, pie pašas grīvas gaidīja kuģis, kuram Tempļa dārgākā manta būs jāaizved līdz Skotijai. Laivā sēdošie bruņinieki neraudzījās atpakaļ. Daudziem no viņiem sirdi bija pārpildījušas skumjas — Kaštrumarimas cietoksnis bija to mājas, bet tagad Portugāli vajadzēja pamest uz visiem laikiem.

Jūras brauciena laikā ceļiniekus pārsteidza spēcīga vētra. Lietus triecās sīvām šaltīm, un viļņi mētāja kuģi kā rieksta čaumalu — daudz netrūka, lai tas būtu nozudis melnajā dzelmē.

Beidzot pie apvāršņa parādījās Skotijas klinšainie krasti, vēstot, ka tālais brauciens drīz būs galā. Tempļa brāļi Skotijā jau bija saņēmuši ziņas par nežēlīgo izrēķināšanos, kas Francijā notikusi pēc karaļa un pāvesta pavēles. Taču šeit, Skotijā, templieši jutās drošībā, jo karalis Roberts bija ordeņa draugs, bet viņi paši — tā uzticamākie cīņu biedri un atbalstītāji.

Mestrs atbraucējus aicināja uz kapitula zāli. Tur apstulbušo bruņinieku priekšā tika atritināts svētais audekls. Uz līķauta redzamais tēls ordeņa brāļiem nebija svešs — pēc patiesā Kristus atveida bija darināti daudzi gleznojumi, un viens no tiem atradās arī šā Tempļa nama kapelā.

Daudzas stundas bruņinieki gremdējās lūgšanās, raudzīdamies Kristus sejā. Tā aizritēja visa nakts, un, kad ordeņa brāļi izgāja no kapitula zāles, saule jau kāpa debesīs.

Beltrans dc Santiljana palika divatā ar Skotijas templiešu mestru. Pēc neilgas apspriedes abi, rūpīgi salocījuši audeklu, steidzās to noglabāt. Šis bija Tempļa vislielākais dārgums, kuru saskaņā ar pēdējā lielmestra gribu nākamajos gados un gadsimtos varēs skatīt tikai nedaudzi izredzētie. Tagad svētā relikvija bija drošībā, un Zaks de Molē viņsaulē varēja būt mierīgs.

45

Elianna Maršē bija maza auguma, smalka un eleganta, visnotaļ valdzinoša sieviete. Sagaidot Annu Himenesu, viņas sejā bija manāma gan ziņkārība, gan samierināšanās ar rūgtu nepieciešamību.

Profesorei Maršē žurnālisti nepatika — tie visu viņas stāstīto allaž sagrozīja un vienkāršoja tiktāl, ka beigu beigās rakstītajam vairs nebija nekā kopīga ar profesores vārdiem. Tāpēc viņa vairs nesniedza intervijas, bet tais reizēs, kad mediju pārstāvji vērsās pie viņas ar jautājumiem, atbildēja nemainīgi: — Izlasiet manas grāmatas, tur viss ir pateikts. Neprasiet, lai es trīs vārdos izsaku to, kā izskaidrošanai man vajadzējis trīssimt lappušu.

Taču šī meitene bija īpašs gadījums — viņa ieradās ar rekomendācijām. Profesorei nesen bija piezvanījis un par jauno Himenesu vārdu aizbildis Spānijas vēstnieks UNESCO. Tāpat divu prestižu Spānijas universitāšu rektori, kā arī trīs kolēģi no Sorbonas. Vai nu meiča patiešām bija ietekmīga persona vai ari apbrīnojami ietiepīga būtne, kas ir gatava uz visu, lai panāktu savu. Katrā ziņā Elianna Maršē bija nolēmusi atvēlēt uzmācīgajai žurnālistei dažas minūtes.

Anna Himenesa saprata, ka ar Eliannu Maršē nedrīkst tērēt laiku tukšām aplinku runām, tāpēc nolēma godīgi atklāt viņai savus nodomus. Iespējas bija tikais divas: profesore viņu vai nu patrieks vai arī piekritīs palīdzēt.

Nepilnu divdesmit minūšu laikā Anna jau bija izskaidrojusi, ka vēlas rakstīt par Sindoni un tās vēsturi un tāpēc viņai vajadzīgs ekspertes padoms. Tikai zinošs vēsturnieks varētu Annai palīdzēt atsijāt patiesību no daudzajiem izdomājumiem.

—    Kāpēc jūs interesējaties par Sindoni? Jūs esat katoliete?

—    Nē, bet… savā ziņā… vismaz nokristīta es esmu, tikai uz baznīcu iet nemēdzu.

—    Jūs neatbildējāt uz manu pirmo jautājumu. Kāpēc jūs interesējaties par Sindoni?

—    Tāpēc ka tas ir savāds un neizprotams priekšmets, kas izraisījis daudz strīdu un diskusiju. Un laikam bijis par iemeslu arī dažādiem nelāgiem notikumiem: ugunsgrēkiem, zādzībām katedrālē. Līķauts gluži vai pievilcis vardarbību.

Profesore Maršē nicīgi sarauca uzacis un nolēma pielikt šai sarunai punktu.

—    Himenesas jaunkundz, baidos, ka nevarēšu jums palīdzēt. Mana specializācija ir pavisam cita, par ezotēriskiem jautājumiem nekad neesmu interesējusies, tāpēc jums vajadzēs meklēt citu padomdevēju, ar kuru apspriest to, kāpēc Sindone gluži kā magnēts pievelk vardarbību.

Elianna Maršē piecēlās. Viņa vairs nevēlējās tērēt laiku ar šo dumjo žurnālisti. Kā tai vispār pieticis nekaunības ierasties, lai aizkavētu viņu ar tamlīdzīgām blēņām?

Anna palika sēžam un cieši raudzījās profesorē. Bija jāizmēģina laime vēlreiz, cenšoties nepieļaut vēl kādu muļķīgu kļūdu.

—    Es laikam neprecīzi izteicos, profesore Maršē. Mani neinteresē ezotērika. Man ļoti žēl, ja neviļus radīju šādu iespaidu. Es gribu uzrakstīt dokumentālu vēstījumu, kas balstītos tikai un vienīgi uz faktiem un būtu tāls no jebkādām ezotēriskām interpretācijām. Es meklēju faktus, tikai faktus, pieņēmumi man nav vajadzīgi. Tieši tāpēc es ierados pie jums. Zinu, ka jūs spēsiet atšķirt patiesību no vairāk un mazāk populāru autoru nepamatotajām hipotēzēm. Jūs trīspadsmitā un četrpadsmitā gadsimta notikumus pārzināt tik labi, it kā tās būtu mūsdienas. Tāpēc es ccru uz jūsu zināšanām un jūsu palīdzību.

Profesore Maršē vilcinājās. Tikko izskanējušie meitenes argumenti izklausījās nopietni.

—    Man nav daudz laika. Tāpēc sakiet konkrēti, ko tieši vēlaties uzzināt.

Anna atviegloti nopūtās. Tagad galvenais bija uzmanīties un nejauši

nepateikt kādas muļķības — vēl viena kļūdīšanās piedota netiks.

—   Es būtu pateicīga, ja jūs man izskaidrotu visu, kas saistīts ar svētā līķauta parādīšanos Francijā.

Vienaldzīgu seju profesore ņēmās detalizēti stāstīt par to, kā Sindone uzradusies Lirī miestiņā.

—   Tā laika uzticamākās un sīkākās hronikas vēsta, ka 1349. gadā Žofruā dc Šarnī, Lirī pilskungs, pavēstījis, ka viņam pieder līķauts, uz kura redzams Pestītāja auguma nospiedums un kuru viņa ģimene godājot kā lielu svētumu. Šis augstmanis rakstīja vēstules pāvestam un Francijas karalim, lūgdams atļauju uzbūvēt īpašu baznīcu, kurā varētu novietot svēto relikviju un dot ticīgajiem iespēju to pielūgt. Ne pāvests, ne karalis neatbildēja uz dc Šarnī vēstulēm un atļauju baznīcas būvēšanai nedeva. Tomēr pamazām līķauts tik un tā kļuva par pielūgsmes objektu — par to parūpējās daži Lirī garīdznieki, kuri nojauta, ka šis kults vairos viņu ietekmi un varu.

—    Jā, bet no kurienes uzradās pats līķauts?

—    Francijas karaliskajā arhīvā joprojām glabājas vēstule, ko dc Šarnī rakstījis karalim. Tajā viņš apgalvo, ka ilgu laiku slēpis, ka viņa ģimenei pieder Jēzus līķauts, un darījis to vienīgi tāpēc, lai starp kristiešiem neizceltos strīdi. Tolaik dažādās vietās bija uzradušies arī citi līķauti: Ahcnē, Haenā, Tulūzā, Maincā un Romā. Tieši Romā, Vatikāna bazilikā kopš 1350. gada ticīgo pielūgsmei bija izstādīts viens no līķautiem, kuru, protams, uzskatīja par īstu. Žofruā de Šarnī pie savas ģimenes goda karalim un pāvestam zvērēja, ka viņa īpašumā esošais līķauts esot patiesais audekls, kurā bijušas ievīstītas Kristus miesas. Taču dc Šarnī nekad nevienam neatklāja, kā līķauts pie viņa nonācis. Vai viņš to būtu mantojis? Varbūt nopircis? De Šarnī to noklusēja, tāpēc mēs varam izteikt tikai minējumus.

Pagāja daudzi gadi, līdz dc Šarnī saņēma atļauju baznīcas būvei, — profesore Maršē turpināja, — tomēr viņš pats nepiedzīvoja dienu, kad tur tika izstādīta Sindone. Dc Šarnī krita pie Puatjē, kaujas laikā ar savu augumu aizsegdams Francijas karali. Dc Šarnī atraitne relikviju uzdāvināja Lirī baznīcai, tādējādi vairojot vietējo priesteru turigumu. Citu ciemu un pilsētu garīdznieki kļuva arvien skaudīgāki, un drīz sākās nopietnas nesaskaņas. Truā bīskaps pavēlēja veikt izmeklēšanu. Viņam pat izdevās sagādāt svarīgu liecinieku, kas ļāva apšaubīt līķauta autentiskumu. Liecinieks bija kāds gleznotājs, kurš apgalvoja, ka attēlu uz linaudekla esot uzgleznojis pēc Lirī pilskunga pavēles. Nu bīskapam bija pietiekams pamats aizliegt līķauta izrādīšanu baznīcā. Tikai pēc vairākiem gadiem, precīzāk, 1389. gadā cits Žofruā, kuru mēs varētu saukt par Žofruā II de Šarnī, izcīnīja pāvesta Klementa VII atļauju izstādīt līķautu. Drīz atkal iejaucās Truā bīskaps, kuram nebija pa prātam svētceļnieku straumes, kas plūda pielūgt Sindoni. Bīskapam izdevās panākt, ka līķauts uz vairākiem mēnešiem no jauna tiek noglabāts šķirstā un paslēpts ticīgo skatieniem, bet tostarp Žofruā de Šarnī noslēdza vienošanos ar pāvestu: līķautu drīkst rādīt ticīgajiem ar noteikumu, ka vietējie priesteri tiem izskaidros, ka audekls ir tikai gleznojums, kurš atveido Kristus padeso līķautu.

Runādama bezkrāsaini vienaldzīgā balsī, profesore Maršē turpināja ceļojumu cauri tālajiem gadiem un pastāstīja, ka Žofruā II de Šarnī meita Margerita de Šarnī nolēma līķautu uzglabāt sava otrā vīra grāfa de la Roša pilī.

—    Kāpēc? — jautāja Anna.

—    Tāpēc, ka 1415. gadā Simtgadu kara laikā bieži notika laupīšanas. Margerita nosprieda, ka daudz lielākā drošībā relikvija būs vīra pilī Sentipolitsirlcdubā. Viņa bija apbrīnojama sieviete un, otrreiz palikusi atraitnēs, mācēja daudzkāršot savus pieticīgos ienākumus, panākot, lai samaksā ikviens, kurš līķautu vēlas aplūkot tuvumā. Tieši naudas grūtības pamudināja Margcritu pārdot relikviju Savoju dinastijai. Sindone mainīja īpašnieku 1453. gada 22. martā. Lirī priesteri protestēja un apgalvoja, ka patiesie līķauta īpašnieki esot viņi, jo galu galā Žofruā I de Šarnī atraitne viņiem to bija uzdāvinājusi. Taču Margerita šajos iebildumos neklausījās un uzsāka pārticīgu dzīvi, no Savoju nama saņēmusi Varambomas pili un Miribilas lēni, kas ienesa labu renti. Ir saglabājies pirkuma līgums, ko parakstījis Savojas hercogs Luijs I. Bet tālākā Sindones vēsture ir plaši zināma.

—   Es gribēju jums jautāt, vai pastāv iespēja, ka Sindone Francijā būtu nonākusi ar templiešu starpniecību.

—   Ak, templieši! Neziņas un tumsonības dēļ viņiem ticis tik daudz apmelojumu! Tik daudz leģendu sacerēts! Taču tās visas ir sēnalas — par templiešiem lielākoties runā pseidozinātne un pseidoliteratūra. Vai zināt, kāpēc? Tāpēc, ka daudzas masonu organizācijas uzskata sevi par Tempļa ordeņa mantiniecēm. Tās aktīvi iesaistījās sabiedriskās norisēs, bet, piemēram, franču revolūcijas laikā dažas nostājās vienā, bet citas otrā pusē…

—   Vai pats Tempļa ordenis turpināja pastāvēt?

—    Protams. Ir organizācijas, kuras, kā jau teicu, uzdodas par tā mantiniecēm. Un nedrīkst aizmirst, ka Skotijā Tempļa ordenis nekad nav ticis iznīcināts. Tomēr cs pati palieku pie pārliecības, ka Templis ir gājis bojā 1314. gada 19. martā tai sārtā, kurā Filips Skaistais pavēlēja sadedzināt lielmestru Zaķu de Molē un citus bruņiniekus.

—    Es biju Londonā un iegriezos kādā centrā, kas pēta Tempļa vēsturi.

—   Šādu klubu un organizāciju, kas dažādi apliecina savu saistību ar Tempļa ordeni, ir daudz. Taču mani tās absolūti neinteresē.

—    Kāpēc?

—    Himenesas jaunkundz, cs esmu vēsturnicce.

—    Jā, cs zinu, bet…

—    Nav nekādu bet. Jums ir vēl kādi jautājumi?

—    Jā, es vēlētos zināt, vai de Šarnī dzimta ir izdzīvojusi līdz mūsdienām. Vai mūsdienās ir kādi Žofruā dc Šarnī pēcteči?

—    Ļoti iespējams. Taču aristokrātu dzimtu pēctecības jautājumi ir atsevišķa nozare, iesaku jums vērsties pie kāda ģenealoģijas speciālista.

—   Atvainojiet, ka atkārtojos, tomēr kur, jūsuprāt, Žofruā de Šarnī ieguva līķautu?

—    Nezinu. Jau teicu, ka viņš pats to nekad neatklāja. Un neko neizpauda arī viņa atraitne un vēlākie pēcteči. Šī relikvija varēja būt nopirkta vai saņemta dāvanā, bet mēs to nekad precīzi nenoskaidrosim. Tolaik

Eiropā bija milzums relikviju, ko no Austrumiem bija atveduši krustneši. Vairums, protams, bija viltojumi, tāpēc ari ir ziņas par neskaitāmiem svēto kauliem, līķautiem, svētajiem grāliem un tā tālāk.

—   Vai ir iespējams uzzināt, vai Žofruā de Šarnī ģimene ir bijusi saistīta ar krusta kariem?

—   Atkārtoju: jums vajadzētu konsultēties pie ģenealoģijas eksperta. Ja nu vienīgi… — Profesore pieklusa un, domās iegrimusi, bungoja pa galdu ar pildspalvas galu. Anna saspringti gaidīja, kas sekos šim klusuma brīdim.

—    Iespējams, ka Žofruā de Šarnī tā vai citādi bija rados Žofruā dc Šarnē, Tempļa ordeņa vizitatoram Normandijā, kurš ilgi bija cīnījies Svētajā Zemē un sadega sārtā kopā ar Žaku de Molē. Izskaidrojums varētu būt ortogrāfisks, rakstībā atšķiras tikai viens burts, un…

—    Jā, jā, jums taisnība! Esmu pārliecināta, ka viņi ir no vienas ģimenes!

—    Jaunkundz, tagad jūs sev vēlamo uzdodat par esošo. Es gribēju teikt, ka pastāv iespēja, ka abi uzvārdi nākuši no vienas saknes, tāpēc līķ-

v • v v

auta īpašnieks Žofruā dc Sārnī…

—    … relikviju bija ieguvis no sava radinieka Žofruā de Šarnē, kurš pirms daudziem gadiem to bija atgādājis uz Franciju no Svētās Zemes un glabāja savas dzimtas pilī. Šo nekādi nevar saukt par muļķīgu minējumu.

—    Tas tomēr tāds ir. Redziet, Žofruā de Šarnē bija ietekmīgs templietis. Ja viņš būtu ieguvis kādu relikviju, tā automātiski kļūtu par ordeņa īpašumu un viņš to nekādi nebūtu varējis uzglabāt savas dzimtas namā. Par tcmplieti Žofruā de Šarnē ir saglabājies daudz dokumentu, jo viņš līdz pašām beigām palika uzticīgs lielmcstram dc Molē un Templim… Bet nevajadzētu aizrauties ar tukšu fantazēšanu.

—   Vai tiešām nevar pieļaut iespēju, ka de Šarnē kāda iemesla dēļ līķautu neatdeva ordenim?

—    Šaubos. Tas nekādi nesaskan ar to, kas mums zināms par šo bruņinieku. Atvainojiet, ka sajaucu jums galvu. Visticamāk abi Žofruā tomēr nav no vienas ģimenes, un ar nelielām izmaiņām uzvārda rakstībā šoreiz neko izskaidrot nevarēs…

—    Es braukšu uz Lirī.

—    Ļoti labi. Vai jums ir vēl kādi jautājumi?

—    Liels paldies. Domāju, ka jūs neviļus atklājāt daļu sena noslēpuma. Elianna Maršē atvadījās no Annas Himenesas, kārtējo reizi guvusi

apstiprinājumu savam viedoklim par žurnālistiem: tic ir virspusēji, pusizglītoti un noskaņoti uz muļķīgām spekulācijām. Kāds gan brīnums,

ka avīzēs sarakstīts tik daudz nejēdzību.

* * *

Anna ieradās Truā nākamajā dienā pēc tikšanās ar profesori Maršē. Viņa noīrēja mašīnu, aizbrauca uz Lirī un pārsteigta atklāja, ka tas ir pavisam mazs ciems, kurā nav vairāk par piecdesmit iedzīvotājiem.

Viņa staigāja pa senās pils drupām, glāstīja apsūnojušos akmeņus, cerēdama, ka šie pieskārieni atmodinās viņas intuīciju un uzvedinās uz pareizā ceļa. Pēdējā laikā Anna visbiežāk paļāvās uz nojausmām un pēkšņi atausušām domām, nevis ilgās pūlēs nākušiem spriedumiem.

Pa taciņu, kas vijās gar dižciltīgā Žofruā cietokšņa drupām, tuvojās sirma sieviete ar suni. Viņa nopētīja Annu no galvas līdz papēžiem.

—    Labdien!

—    Labdien!

—    Šeit ir ļoti skaisti.

—    Ir gan, bet jaunie parasti tā nedomā, viņiem patīk lielās pilsētas.

—    Tas jau tikai tāpēc, ka pilsētā ir vairāk iespēju atrast darbu.

—    Darbu var atrast visur, ja vien cilvēks grib strādāt. Šeit, Lirī, ir laba un auglīga zeme. No kurienes esat jūs?

—    No Spānijas.

—    Tā jau man likās. Akcents tomēr ir dzirdams, kaut arī franciski jūs runājat labi.

—    Paldies.

—    Ko jūs šeit darāt? Apmaldījāties?

—    Nē, speciāli atbraucu apskatīt Lirī. Esmu žurnāliste un rakstu par svēto līķautu. Un tā kā pirmās ziņas par to saistītas tieši ar Lirī…

—   Tas taču notika pirms daudziem gadsimtiem. Un tagad runā, ka līķauts nemaz neesot īsts, to esot uzgleznojuši tepat Lirī.

—    Un kā domājat jūs?

—    Man ir vienalga. Es neesmu ticīgā. Visi tie stāsti par svētajiem un relikvijām mani nekad nav interesējuši.

—    Par sevi varu teikt to pašu. Taču man uzticēja pienākumu rakstīt par šo tēmu, un darbs ir un paliek darbs.

—    Šeit jau jūs nekā neatradīsiet. Cietokšņa drupas, tas ari viss.

—    Vai nav saglabājušies arhīvi vai de Šarnī ģimenes dokumenti?

—   Varbūt kaut kas glabājas Truā, kaut arī dzimtas pēcteči dzīvo Parīzē.

—    Dzīvo Parīzē? Mūsdienās?

—    Jā, protams. De Šarnī dzimtai ir daudz atzarojumu.

—    Kā es varētu šos cilvēkus atrast?

—    Nezinu, man ar viņiem nav nekādu sakaru, kaut ari reizēm kāds no viņējiem te iegriežas. Pirms trim vai četriem gadiem bija atbraucis viena Šarnī zara jaunākais dēls. Skaists puisis! Visi gāja uz viņu paskatīties.

—    Bet kā lai cs viņus atrodu?

—    Iegriezieties tais mājās — tur tālāk ielejā. Tur dzīvo Didjē kungs, viņš pārrauga de Sārnī zemes īpašumus.

Anna atvadījās no vecās sievietes un steidzās uz norādīto namu. Vai tiešām viņai tik neticami paveiksies un izdosies satikt Žofruā de Šarnī pēctečus?

Didjē kungs bija plecīgs, sirms vīrs visai nelaipnu seju un raudzījās Annā neuzticības pilnām acīm.

—    Atvainojiet, Didjē kungs, cs esmu žurnāliste un rakstu par svēto līķautu. Tieši tāpēc esmu atbraukusi uz Lirī. Zinu, ka šī zeme pieder de Šarnī ģimenei un jūs pie viņiem strādājat.

Didjē izskatījās samiegojies un īgns. Viņš mierīgi bija snauduļojis savā ērtajā atpūtas krēslā, kad pie durvīm bija atskanējis negaidīts zvans. Tā kā sieva rosījās mājas tālākajā daļā, durvis bija atvēris viņš pats. Un, lūk, tagad viņam vajadzēja sarunāties ar svešu, uzbāzīgu jaunkundzi.

—    Ko jums vajag?

—    Es būtu pateicīga, ja jūs man pastāstītu par šo ciemu un de vŠarnī ģimeni…

—    Kāpēc?

—    Es jau teicu, ka esmu žurnāliste un rakstu par svēto līķautu.

—    Un kas man par to? Es tak neiešu jums stāstīt par Sārnī tikai tāpēc, ka jūs esat žurnāliste.

—   Tas taču nav nekas slikts. Manuprāt, jūsu cicms var lepoties, ka tieši te pirmoreiz parādījies svētais līķauts un…

—   Tas līķauts te nevienu neinteresē. Ja meklējat informāciju par ģimeni, brauciet uz Parīzi. Seit jūs neko neuzzināsiet, mēs nevienam nekādas baumas nestāstīsim.

—    Didjē kungs, jūs esat mani pārprads, es nemeklēju baumas. Es vēlos uzrakstīt nopietnu rakstu, kurā liela lomu būtu atvēlēta arī šī ciema un dc Sārnī dzimtas vēsturei. De Sārnī bija pirmie zināmie svētā līķauta īpašnieki, relikvija bija izstādīta šī ciema baznīcā, manuprāt, tas tiešām ir iemesls lepnumam.

—    Daži no mums domā tāpat.

Anna un Didjē kungs pievērsa skatienus sievietei, kas tikko bija ienākusi viesistabā. Gara, spēcīga auguma, dažus gadus jaunāka par savu vīru un atšķirībā no tā — smaidošu, sirsnīgu seju.

—    Man ir aizdomas, ka jūs manu vīru esat pamodinājusi no pēcpusdienas snaudiena. Tādi satricinājumi visai smagi ietekmē viņa noskaņojumu. Nāciet iekšā. Vai varu jums piedāvāt tēju vai kafiju?

Anna, ilgi nedomājot, iegāja mājā.

—    Liels paldies. Ja tas jums nebūs pārliecīgs apgrūtinājums, es labprāt iedzeršu kafiju.

—    Tūlīt uzvārīšu. Nāciet, sēdieties.

Didjē pāris saskatījās. Nebija nc mazāko šaubu, ka strīdi šai mājā ir neatņemama ikdienas sastāvdaļa, — abu raksturi bija pārlieku atšķirīgi. Gaidot Didjē kundzes atgriešanos no virtuves, Anna pūlējās uzturēt pieklājīgu sarunu par laikapstākļiem un tamlīdzīgiem jautājumiem. Kad saimniece atnesa kafiju, viņa tai izskaidroja sava apmeklējuma iemeslus.

—   Apkārtējās zemes de Šarnī ģimenei pieder kopš neatminamiem laikiem. Jums vajadzētu aiziet uz mūsu baznīcu, tur noteikti ir saglabājušies kādi dokumenti. Un, protams, jums jāiegriežas Truā vēstures arhīvā.

Didjē kundze ilgi stāstīja par cicma dzīvi, žēlojoties, ka jaunieši to pamet. Arī abi viņas pašas dēli dzīvojot Truā, kur viens strādājot bankā, bet otram esot ārsta prakse. Anna pacietīgi klausījās garus stāstus par kaimiņiem un radiniekiem, līdz beidzot pievērsa sarunu jautājumiem, kuru dēj bija mērojusi garo ceļu uz šo cicmu.

—    Un kādi ir dc Šarnī? Viņiem droši vien ir saviļņojoši ierasties savu senču dzimtenē.

—    Ģimenei ir daudz atzaru, bet mēs pazīstam tikai vienu no tiem. Te viņi bieži nerādās. Par zemi gādājam mēs. Viņi ir diezgan augstprātīgi, bet tādi jau ir visi aristokrāti. Pirms dažiem gadiem bija atbraucis viens šīs zemes saimnieku attāls radinieks, izskatīgs un simpātisks puisis. Viņu te visur izvadāja mūsu priesteris. Jā, varat aprunāties arī ar priesteri, viņam ar de Šarnī ir vairāk sakaru. Un vēl cs jums iesaku aizbraukt uz Truā pie dc Šarnī īpašumu pārvaldnieka. Iedošu jums viņa adresi un telefona numuru. Kapella kungs ir ļoti laipns un neatteiksies jums palīdzēt.

Pēc divām stundām Anna izgāja no Didjē ģimenes mājokļa, kļuvusi par kādu informācijas kripatu bagātāka. Bija jau diezgan vēls, katrā ziņā Francijā šo stundu jau uzskatīja par vakariņu laiku, kad svešinieku ierašanās vairs nav vēlama. Tā nu Anna nolēma atgriezties Truā un nākamajā dienā doties uz vēstures arhīviem un Lirī baznīcu.

* * *

Truā municipālajā arhīvā vienīgais Annas sastaptais darbinieks bija jauns puisis ar pirsingu degunā un vismaz trim auskariem katrā ausī. Arhivārs tūdaļ pažēlojās, ka darbs esot nāvīgi garlaicīgs, tomēr atzina, ka viņam ar savu bibliotekāra izglītību šai pilsētā būtu grūti atrast labāku darbavietu.

Puisi sauca Zans, un viņš, uzklausījis Annu, piedāvājās palīdzēt meklējumos.

—   Tu domā, tas Žofruā de Šarnē, kurš bija Tempļa ordeņa vizitators Normandijā, ir bijis mūsu Žofruā de Šarnī sencis? Uzvārdi tomēr nav gluži vienādi.

—    Jā, bet varbūt tās ir tikai izmaiņas uzvārda rakstībā. Galu galā visai bieži ir gadījies, ka laika gaitā uzvārdam kāds burts pazūd vai tiek pievienots no jauna.

—    Protams, protams. Es neko nesolu, bet pa abiem tomēr varam mēģināt kaut ko atrast.

Vispirms abi ķērās pie informatizētajiem arhīviem, bet visai drīz vajadzēja pāriet pie senajiem papīra dokumentiem. Annu pārsteidza puiša plašās zināšanas. Viņš pēc izglītības bija bibliotekārs, taču bija ieguvis grādu arī franču literatūrā un senos tekstus pārzināja un lasīja brīvi.

—    Es atradu sarakstu, kurā uzskaitīti visi, kas kristīti Lirī baznīcā. Dokuments sarakstīts deviņpadsmitajā gadsimtā — kāds vietējais pētnieks nolēmis notraukt putekļus no ciema vēstures un centīgi pārrakstījis baznīcas arhīvus. Paskatīsimies, vai neatradīsim ko noderīgu.

Pēc četrām darba dienām Annai un Žanam jau bija izdevies uzzīmēt de Šarnī dzimtas ģenealoģisko koku, lai gan tas neapšaubāmi bija nepilnīgs. Bija atrodamas ziņas par daudzu ģimenes locekļu dzimšanu, kristībām un kāzām, taču pavisam maz bija izdibināms par tiem, kas, noslēdzot izdevīgas alianses, laulājās vairākas reizes vai aizprecējās projām no Lirī, un tāpat gandrīz neiespējami bija izsekot daudzo ģimenes atvašu gaitām.

—    Domāju, ka tev vajadzētu lūgt palīgā kādu vēsturnieku, kas būtu eksperts ģenealoģijā.

—   Jā, man to ieteica jau iepriekš. Vai tu pazīsti kādu ģenealoģijas speciālistu?

—    Man ir draugs, Pols, kurš varbūt varētu tev palīdzēt. Viņš ir no Truā, mēs kopā pabeidzām vidusskolu. Viņš aizbrauca uz Parīzi, Sorbonā ieguva doktora grādu vēsturē, jau sāka strādāt par profesora asistentu, bet tad iemīlējās kādā skotu žurnālistē un arī pats iemācījās žurnālistikas skolā. Tagad viņi abi dzīvo Parīzē un izdod žurnālu "Noslēpumi". Man pašam ir visai nopietni iebildumi pret tāda tipa publikācijām. Viņi lielākoties raksta par pagātnes noslēpumiem un neatrisinātām mīklām un sadarbojas ar dažādiem zinātniekiem, arī vēsturniekiem un ģenealogiem. Varbūt Pols varētu tev ieteikt kādu speciālistu. Mēs gan neesam tikušies jau vairākus gadus kopš Pola kāzām. Viņa sieva cieta smagā nelaimes gadījumā, un uz Truā viņi vairs nav braukuši. Bet es esmu pārliecināts, ka viņš piekritīs ar tevi aprunāties. Tomēr vispirms tev jāaizbrauc uz Lirī baznīcu, gan jau ari tur ir saglabājušies seni dokumenti,

un varbūt prāvests varēs tev pastāstīt ko interesantu.

* * *

Lirī draudzes prāvests izrādījās sirsnīgs gadus septiņdesmit vecs sirmgalvis. Anna viņam bija piezvanījusi, un garīdznieks bija piekritis satikties.

—     De Šarnī dzimta vienmēr bijusi saistīta ar šo novadu. Apkārtējā zeme viņiem pieder joprojām, bet viņi paši jau vairākus gadsimtus Lirī vairs nedzīvo.

—   Vai pašreizējos dc Šarnī jūs pazīstat?

—    Tikai dažus. Dzimtā ir vairāki atzari, un dažādu pēcnācēju, protams, ir dučiem. Tā ģimenes daļa, kas visciešāk ir saistīta ar Lirī, dzīvo Parīzē. Viņi ir ietekmīgi cilvēki.

—   Viņi bieži brauc šurp?

—    Nē, patiesībā pavisam reti. Neesmu viņus redzējis gadiem ilgi.

—    Jūsu ciema iemītniece Didjē kundze man stāstīja, ka pirms trim vai četriem gadiem esot bijis atbraucis kāds ļoti simpātisks puisis no dc Šarnī ģimenes.

—   A, priesteris!

—    Priesteris?

—    Jā. Jūs pārsteidz, ka no dc Šarnī ģimenes kāds kļuvis par garīdznieku? — smaidot vaicāja prāvests.

—    Nē, protams, nē. Vienkārši man stāstīja, ka atbraucējs bijis ļoti izskatīgs, bet nc vārda neminēja par to, ka viņš bijis priesteris.

—   Vietējie to droši vien nemaz nezināja. Viņš ieradās laicīgajās drānās, šeit nenēsāja pat kolārkrcklu un izskatījās kā parasts sava vecuma puisis. Cik man zināms, viņš taisa spožu karjeru un par pieticīgu lauku prāvestu nemūžam nekļūs. Es par viņu neko daudz nezinu, viņš pats nav no tās ģimenes daļas, ko pazīstu labāk, taču arī viņa senči ir saistīti ar šo apkaimi. Man piezvanīja no Parīzes un lūdza, lai es viņu uzņemu.

Sarunu pārtrauca Annas mobilā telefona zvans. Meitene nospieda savienojuma pogu un izdzirda Žana satraukto balsi.

—    Anna, es domāju, man ir izdevies šo to atrast!

—    Ko tieši?

—    Palūdz, lai tēvs Salvēns tev parāda ierakstus par divpadsmitajā un trīspadsmitajā gadsimtā notikušajām kristībām. Tu redzēsi, ka daži no Sārnī agrāk bijuši Sarnē.

—    Kā tu to zini?

—    Pētīju ierakstu deviņpadsmitā gadsimta kopijas. Bet es pagaidām nezinu, vai tā ir kļūda, kas radusies, dokumentus pārrakstot. Es braucu pie tevis. Gaidi, pēc pusstundas būšu klāt.

Annai nebija viegli pārliecināt tēvu Salvēnu, lai tas viņai atļauj aplūkot senās baznīcas grāmatas, kas draudzes bibliotēkā tika glabātas kā vislielākie dārgumi. Beigu beigās vecais prāvests runāja ar garīdznieku, kurš rūpējās par draudzes arhīvu. Tas, izdzirdis Annas vēlēšanos, neapmierināti iesaucās: — Es vēl saprastu, ja jūs būtu vēsturniece. Bet jūs esat tikai žurnāliste, kas pati īsti nezina, ko meklē.

—   Es vēlos aprakstīt svētā līķauta vēsturi un gribētu izvairīties no neprecizitātēm un neskaidrībām.

—    Un kāds tam sakars ar de Sārnī vārda rakstības variantiem? — īgni prašņāja draudzes arhivārs.

—    Gribu noskaidrot, vai Tempļa ordeņa vizitators Normandijā, Žofruā de Sarnē, kurš sadega sārtā kopā ar Žaku dc Molē, ir bijis rados ar šejienes dc Šarnī. Tad varētu pieņemt, ka sākotnējais līķauta īpašnieks bijis Žofruā dc Šarnē, kurš relikviju man nezināmu iemeslu dēļ paslēpis savas dzimtas mājās. Mēs zinām, ka četrdesmit gadus vēlāk līķauts bija Žofruā de Šarnī īpašumā.

—   Citiem vārdiem sakot, jūs gribat pierādīt, ka svētais līķauts ir piederējis templiešiem, — noteica tēvs Salvēns.

—    Bet, ja pierādījumu nebūs, viņa tos i/gudros, — noburkšķēja arhivārs.

—    Nē, es neko neizgudrošu. Ja pierādījumu nav, tad ar to jāsamierinās. Es tikai mēģinu rast izskaidrojumu tam, kāpēc Sindone ne no šā, ne no tā uzradās tieši šai mazajā, nomaļajā ciemā. Un man visnotaļ pārliecinošs šķiet pieņēmums, ka relikviju no Svētās Zemes šurp atgādāja kāds krustnesis, kurš tikpat labi varētu būt piederīgs Tempļa ordenim. Kā citādi to izskaidrot? Un Žofruā de Šarnī bez iemesla taču nebūtu zvērējis, ka līķauts ir īsts.

—   Viņš to nekad nepierādīja, — aizrādīja prāvests.

—    Bet varbūt viņš vienkārši nedrīkstēja teikt, kā līķautu ieguvis.

—    Blēņas! — atcirta arhivārs.

—   Atļaujiet jautāt, vai jūs paši ticat, ka svētais līķauts ir īsts.

Abi garīdznieki kādu brīdi klusēja. Viņi bija ticīgi cilvēki, un tikai tādēļ savu dzīvi bija veltījuši Dievam. Vienīgi spēcīga ticība var pamudināt uz visu mūžu atteikties no ģimenes un mīlestības. Tomēr ikvienam, kurš pieņēmis šādu lēmumu, gadās brīži, kad prāta balss ieskanas skaļāk, un tad uzmācas šaubas, kas var kļūt mokošas un neizturami smagas.

Pirmais ierunājās arhivārs.

—   Jau pirms vairākiem gadsimtiem Baznīca ir atļāvusi pielūgt šo līķautu.

—    Es zinu, kāds ir Baznīcas viedoklis. Es jautāju, ko domājat jūs.

—    Mīļo meitenīt, — teica tēvs Salvēns, — Sindone ir relikvija, ko pielūdz miljoniem ticīgo. Zinātnieki ir nolieguši tās autentiskumu, tomēr… man jāatzīst, ka toreiz, kad pats to redzēju Turīnas domā, mani pārdzīvojumi bija ļoti spēcīgi. Šim audekla gabalam neapšaubāmi piemīt kaut kas pārdabisks par spīti rezultātiem, ko devušas pārbaudes ar radioaktīvo oglekli.

Kad ieradās Zans, Annai vēl nebija izdevies pierunāt garīdzniekus, lai tic atļauj izpētīt senos draudzes dokumentus.

Kaut arī pirmajā mirklī prāvests un arhivārs Žanu nopētīja aizdomu un nepatikas pilniem skatieniem, puisim pietika ar desmit minūtēm, lai iegūtu atļauju doties uz baznīcas arhīva telpu un aplūkot visu, kas vajadzīgs. Arhivārs pat neatteicās palīdzēt sameklēt īstos ierakstus.

Aizritēja vairāk nekā divas stundas, līdz viņiem izdevās atrast meklēto: Lirī bija mitinājušies ne vien de Šarnī, bet arī vīri, kuru uzvārda rakstība par vienu burtu atšķīrās.

Atgriezušies Truā, Anna un Zans devās vakariņās.

—    Mums tomēr izdevās!

—    Jā, tev bija taisnība, abi Žofruā tomēr bijuši radinieki.

—    Patiesībā to neizdomāju es. Par šādu iespēju man ieminējās profesore Elianna Maršē. Tagad es esmu pārliecināta, ka sākotnējais Sindones īpašnieks bijis Žofruā dc Šarnē. Viņš to lika uzgleznot vai ari atgādāja no Svētās Zemes, kur droši vien nopirka kā īstu.

—    Ja relikvija būtu īsta, tā būtu palikusi Tempļa īpašumā. Neaizmirsti, ka bruņinieki deva nc tikai šķīstības, bet arī nabadzības zvērestu. Viņi atteicās no privātīpašuma, un katram atsevišķi viņiem nekas nepiederēja. Tāpēc man joprojām šķiet pārlieku dīvaini, ka līķauts piederējis kādam templietim. Var jau būt, ka abi Žofruā bijuši radinieki. Tomēr runas par to, ka relikvija bijusi templicša īpašumā, pagaidām ir pilnīgi nepamatotas. Mums nav pierādījumu.

—    Pierādījums ir tas, ka viņš bijis Svētajā Zemē, — nepiekāpās Anna.

—    Jā, tāpat kā vairums templiešu.

—    Bet vairumu nesauca par Žofruā dc Šarnē.

—    Anna, tava teorija ir interesanta, taču pagaidām izskatās baltiem diegiem šūta, un tu pati to lieliski zini. Jūs, žurnālisti, pārāk bieži nepierādītus pieņēmumus pasniedzat kā drošus faktus. Tāpēc cs nespēju ticēt tam, ko raksta avīzes.

—    Brīnišķīgi! Vēl viens, kuram ir aizspriedumi pret žurnālistiem!

—   Tie nav aizspriedumi, tikai zināma neuzticēšanās.

—    Mēs nemēdzam rakstīt melus!

—    Es taču nesaku, ka jūs melojat. Visā, ko jūs rakstāt, ir daļa patiesības, bet tāpēc vien rakstītais nekļūst par pilnīgu patiesību. Es tikai gribu uzsvērt, ka tev, rakstot par Sindones vēsturi, pedantiski jāturas pie laktiem.

Citādi lasītaji tavu apcerējumu uztvers ka izdomājumus un kārtējās

ezotēriskās blēņas, bet tādu jau ir sacerēts kaudzēm.

* * *

Anna nolēma uzticēties Žanam. Viņi bija iepazinušies tikai pirms nedēļas, taču Annai šķita, it kā viņa šo puisi būtu pazinusi vienmēr. Zans bija jūtīgs, gudrs un atjautīgs. Un par spīti puiciskajai ārienei un savdabīgajam ģērbšanās stilam bija apveltīts ar nosvērtu raksturu.

Anna viņam izstāstīja visu, ko zināja, vienīgi nepieminēja Mākslas un kultūras pieminekļu aizsardzības nodaļu un savu brāli Santjago. Beigusi stāstīt, viņa gaidīja Žana viedokli.

—    Kārtējai czotēriķu grāmatai nebūtu slikti, taču patiesībā, Anna, tu man izstāstīji vienīgi par savām nojautām un aizdomām. Ja tevis stāstīto pierakstītu, protams, sanāktu aizraujošs žurnāla raksts, taču tev nav itin neviena pierādījuma un visi minējumi šķiet no gaisa pagrābti. Es negribu tevi apbēdināt, bet, ja es kādā žurnālā izlasītu šādu apcerējumu, cs rakstītajam neticētu un visu uzskatītu par tipisku pseidovēsturisku murgojumu, kādus sacer tie, kas neiedomājamus noslēpumus redz uz katra stūra un tic ari lidojošajiem šķīvīšiem.

Anna nespēja apslēpt sarūgtinājumu. Sirds dziļumos viņa atzina, ka Žanam ir taisnība. Viņas teorijām patiešām trūka nopietnu pierādījumu.

—    Zini, Žan, es tomēr nepadošos. Taču, ja man neizdosies atrast pierādījumus, cs nerakstīšu ne rindiņas. To es apsolu gan tev, gan sev pašai. Tā es nelikšu vilties visiem jums, kas man tik daudz palīdzējāt. Tagad mēģināšu noskaidrot, vai viens man pazīstams Šarnī arī ir rados ar tiem, kas nākuši no Lirī.

—    Tu pazīsti kādu Šarnī?

—    Jā, viņš ir ļod skaists, interesants un mazliet noslēpumains vīrietis. Braukšu uz Parīzi, tur būs vieglāk sazināties ar viņa ģimeni.

—    Es labprāt brauktu tev līdzi.

—    Nu tad brauc!

—    Nevaru, tad man jāņem atvaļinājums, bet vienas dienas laikā to nokārtot nevar. Ko vēl tu esi ieplānojusi darīt?

—    Pirms prombraukšanas iegriezīšos Kapella kunga birojā, viņš ir de Šarnī īpašumu pārvaldnieks. Un es priecātos, ja tu piezvanītu tam savam draugam žurnālistam. Kā sauca viņa izdevumu? "Noslēpumi", ja? Pēc tam no Parīzes braukšu uz Turīnu, tomēr viss ir atkarīgs no tā, ko izdosies izdibināt Parīzē. Es tev regulāri zvanīšu un visu izstāstīšu. Zini, tu esi vienīgais, ar kuru cs par šiem jautājumiem esmu varējusi atklāti izrunāties. Tev veselā saprāta netrūkst, un tu mācēsi piebremzēt manu fantāziju.

* * *

Kapella kungs bija visai drūms un nerunīgs tips, kurš pieklājīgi paziņoja Annai, ka informāciju par saviem klientiem nesniegs. Viņš tikai lieku reizi apliecināja, ka Francijā patiešām esot desmitiem de Šarnī dzimtas pēcnācēju un viņa klientu ģimene esot tikai viena no daudzām ar šādu uzvārdu.

Anna vīlusies pameta Kapella kunga biroju un brauca uz Parīzi.

Nonākusi galvaspilsētā, viņa tūdaļ devās uz "Noslēpumu" redakciju, kas atradās eleganta deviņpadsmitā gadsimta nama otrajā stāvā. Pols Bisols izskatījās kā sava skolas gadu drauga Žana pretstats: tērpies nevainojamā uzvalkā, viņš drīzāk atgādināja kāda starptautiska uzņēmuma menedžeri, nevis žurnālistu. Žans jau bija viņam piezvanījis un lūdzis palīdzēt Annai.

Pols Bisols pacietīgi uzklausīja Annas stāstu, ne reizi nepārtraukdams ar jautājumiem vai komentāriem.

—    Vai jūs pati apzināties, kur esat iepinusies?

—    Kā jūs to domājat?

—    Himenesas jaunkundz…

—    Sauciet mani par Annu.

—    Labi, Anna. Tātad tev ir jāzina, ka templieši joprojām pastāv. Taču tie nav tikai eleganti vēsturnieki, ar kādiem tu iepazinies Londonā.

Un tie nav ari smalki džentlmeņi, kas tiekas slēgtos klubos un apgalvo, ka ir mantojuši Tempļa garu. Zaks de Molē pirms nāves paguva parūpēties par Tempļa nākotni. Daudz bruņinieku tolaik pazuda bez pēdām un uzsāka dzīvi slepenībā. Viņi visi uzturēja sakarus ar Skotijas Templi, jo tieši tam pēc Zaķa dc Molē lēmuma bija jākļūst par jauno ordeņa sirdi. Templieši iemācījās dzīvot slepenībā, iefiltrējās daudzu Eiropas valdnieku galmos un pat pāvesta kūrijā. Tā tas turpinās līdz mūsdienām. Viņi nekur nav pazuduši.

Annai uzmācās klusas dusmas. Šis vīrietis nerunāja kā nopietns vēsturnieks. Līdz Šim viņai bija gadījies satikt cilvēkus, kuri kritizēja un izsmēja viņas trakās teorijas, aicināja beigt fantazēt un turēties pie faktiem, bet tagad piepeši bija uzradies domubiedrs, kurš nezin kāpēc šķita neciešami kaitinošs.

Bisols nocēla telefona klausuli un mirkli runāja ar sekretāri. Tad piecēlās un aicināja Annu sev līdzi. Viņš pieklauvēja pie blakus kabineta durvīm un, sagaidījis uzaicinājumu, tās atvēra.

Kabinetā pie rakstāmgalda sēdēja gadus trīsdesmit veca sieviete brūniem matiem un neiedomājami zaļām acīm. Ieraudzījusi atnācējus, viņa pārstāja klabināt datora taustiņus, uzsmaidīja, taču no krēsla nepiecēlās.

—    Nāciet un sēdieties. Tātad tu esi Žana draudzene?

—    Patiesībā mēs iepazināmies pavisam nesen. Taču lieliski saprotamies, un Žans man daudz palīdzēja.

—   Tāds nu viņš ir pēc dabas. Bruņinieks, kurš allaž steidzas palīgā, — teica Pols. — Es gribētu, lai tu, Anna, tagad izstāstītu Elizabetei visu, ko stāstīji man.

Situācija Annai šķita arvien kaitinošāka. Viņa kļuva nervoza. Pols Bisols bija tik laipns, tomēr Anna pret viņu juta neizskaidrojamu un nekādi nepamatotu nepatiku. Tieši tikpat spēcīgu atgrūšanos izraisīja arī zaļacainā Elizabete. Uzmācās grūti apspiežama vēlēšanās bēgt projām neatskatoties. Anna tomēr saņēmās un vēlreiz izklāstīja savus pieņēmumus par svētā līķauta vēsturi.

Arī Elizabete viņu uzklausīja, nepārtraucot ar jautājumiem. Kad stāstījums bija galā, Pols un Elizabete saskatījās. Anna saprata, ka abi bez vārdiem apspriežas un vienojas par tālāko rīcību. Tad saspringto klusumu pārtrauca Elizabete.

—    Es domāju, ka tev ir taisnība, Anna. Mums nekad nebija ienācis prātā saistīt Žofruā de Sarnē un Žofruā de Sārnī, bet tās patiesi varētu būt tikai divas viena uzvārda rakstības formas, jo sevišķi, ja jūs, kā tu apgalvo, abus variantus atradāt arī Lirī baznīcas dokumentos. Tātad ir skaidrs, ka abi Žofruā bija radinieki. Un varam pieņemt, ka Sindone ir piederējusi templiešiem. Kā tā nonāca pie Žofruā dc Sarnē? Man tikko ienāca prātā, ka, iespējams, lielmestrs viņam pavēlēja relikviju paslēpt, baidoties, ka Filips Skaistais mēģinās sagrābt savā varā visas Tempļa bagātības. Jā, esmu pārliecināta, ka notika tieši tā: Žaks de Molē pavēlēja, lai Žofruā de Sarnē paslēpj līķautu savas dzimtas īpašumos, un pēc vairākiem gadiem par relikvijas īpašnieku bija kļuvis viņa radinieks Žofruā de Šarnī. Jā, bez šaubām, tā tas notika.

Anna nolēma iebilst, lai gan šie iebildumi patiesībā bija vērsti pret viņas pašas pārliecību.

—    Nav taču nekādu pierādījumu. Viss, ko teicu, ir tikai tukši minējumi.

—   Tomēr tā ir patiesība, — nešaubīgi atbildēja Anna. — Vienmēr ir runāts par kādu noslēpumainu tcmpliešu bagātību. Iespējams, vislielākais un nekad neatrastais dārgums bija tieši līķauts, jo viņi paši to noteikti uzskatīja par īstu.

—    Taču tas nav īsts, — atbildēja Anna. — Gan jau to zināja ari viņi. Sindone ir tapusi tikai trīspadsmitajā vai četrpadsmitajā gadsimtā, tāpēc…

—    Jā, tev taisnība, bet varbūt Svētajā Zemē kāds to pārdeva templiešiem kā īstu. Tolaik jau nebija viegli pārbaudīt, vai relikvija ir īsta vai viltojums. Domāju, ka templieši audeklu uzskatīja par īsto Kristus līķautu un tāpēc gribēja nosargāt. Esmu pārliecināta, ka tavi minējumi, Anna, ir pareizi. Taču tev jābūt uzmanīgai, jo neviens nevar nesodīti tuvoties templiešiem. — Elizabete uz mirkli pieklusa un turpināja: — Mums ir labs ģenealoģijas speciālists, viņš tev palīdzēs. Bet cs stundas laikā pacentīšos noskaidrot ko vairāk par to tavu paziņu Šarnī.

Pols un Anna izgāja no kabineta. Anna atvadījās un apsolīja atgriezties pēcpusdienā, lai satiktos ar ģenealogu un redzētu, kādas ziņas

Elizabetei izdevies atrast par viņas paziņu Šarnī, proti, par Turīnas arhibīskapa sekretāru tēvu īvu de Šarnī.

* * *

Labu brīdi Anna bez konkrēta mērķa klejoja pa Parīzi. Viņai vajadzēja padomāt, un staigājot domas raisījās labāk. Pusdienlaikā viņa iekārtojās kādā bistro pie loga un izšķirstīja spāņu laikrakstus, ko bija izdevies nopirkt kioskā turpat netālu. Jau daudzas dienas Anna neko nebija ne dzirdējusi par notikumiem dzimtenē. Viņa arī nebija sazinājusies ne ar redakciju, ne ar brāli Santjago. Iekšējā balss vēstīja, ka izmeklēšana tuvojas noslēgumam. Anna bija pārliecināta, ka templieši ir saistīti ar Sindoni, nojauta, ka tieši viņi relikviju no Konstantinopoles atgādājuši uz Eiropu. Viņa atcerējās to vakaru Londonas Dorchester viesnīcā, kad, ieskatījusies savā piezīmju blokā, nosprieda, ka tā nevarētu būt vienkārša sagadīšanās, kuras dēļ par Turīnas kardināla sekretāru kļuvis franču priesteris ar uzvārdu Šarnī. Taču pagaidām nebija izdevies atrast nekādas pārliecinošas pēdas, nekādus pierādījumus. Netiešs apliecinājums viņas minējumu pareizībai bija ziņa, ka tēvs īvs pirms dažiem gadiem viesojies Lirī, — Anna bija pārliecināta, ka liriešu pieminētais skaistais priesteris ir tieši viņš, galu galā jaunu un izskatīgu priesteru nav nemaz tik daudz.

Varbūt tēvs īvs ir saistīts ar templiešiem? Bet ar kuriem? Ar pagātnes bruņiniekiem vai to mūsdienu mantiniekiem? Un, ja šāda saistība pastāv, ko tā nozīmētu?

Neko, viņa pati sev atbildēja. Tā nenozīmētu pilnīgi neko. Anna iztēlojās, kā skaistais priesteris, nevainīgi smaidot, viņai stāsta, ka jā, patiešām ģimene ir nākusi no Truā novada un daži no senčiem ir piedalījušies krusta karos. Nu un tad? Ko tas pierāda? Neko, itin neko. Tomēr intuīcija teica, ka šais faktos slēpjas kāda nozīmīga sakarība. Neredzams pavediens vienoja Žofruā de Šarnē un Žofruā dc Šarnī un vispēdīgi līkumu līkumiem aizvijās līdz tēvam īvam.

Tomēr Anna bija pārliecināta, ka tēvs īvs nekādi nav vainojams Turīnas katedrālē notikušajos ugunsgrēkos. Kur tad meklējams to izskaidrojums?

Pēc pusdienām Anna piezvanīja Žanam un jutās atvieglota, dzirdot, kā viņš pārliecināti apgalvo, ka par spīd visām dīvainībām Pols Bisols esot kārtīgs cilvēkus, kuram var uzticēties.

Trijos pēcpusdienā Anna atgriezās "Noslēpumu" redakcijā. Pols viņu jau gaidīja Elizabetes kabinetā.

—    Mums ir daži jaunumi, — teica Elizabete. — Tavs priesteris ir dzimis ietekmīgā ģimenē. Viņa vecākais brālis bijis Nacionālās Asamblejas deputāts un tagad ir Valsts Padomes loceklis, bet māsa strādā par tiesnesi Augstākajā tiesā. Viņi nāk no sīkmuižniecības, kaut arī jau kopš franču revolūcijas laikiem Sārnī izturas kā perfekti buržuā. Priesterim Vatikānā ir spēcīgi aizbildņi. Šo to liecina jau fakts, ka viņa vecākā brāļa draugs ir kardināls Vizjē. Bet svarīgāks ir kas cits. Mūsu ģenealogs Eduārs jau trīs stundas darbojas ar viņa ģenealoģisko koku un ir pārliecināts, ka šis īvs dc Šarnī patiešām ir pēctecis tiem dc Šarnē, kuri piedalījās krusta karos, un — kas vēl svarīgāk — ir rados arī tam Žofruā de Šarnē, kurš bija Tempļa ordeņa vizitators Normandijā un kopā ar Žaku de Molē mira uz sārta.

—    Jūs esat pārliecināti? — neticīgi jautāja Anna.

—    Jā, — noteikti atbildēja Elizabete.

Pols Bisols ievēroja, ka Annas acīs pavīd šaubas, un nolēma iejaukties.

—    Anna, Eduārs ir nopietns zinātnieks, vēstures profesors. Es zinu, ka Žanam mūsu žurnāls diez ko nepatīk, bet es varu tev galvot, ka mēs nekad neesam publicējuši neko tādu, ko iepriekš nebūtu pārbaudījuši. Mēs pētām vēstures mīklas un cenšamies atrast atbildes uz neizprotamiem jautājumiem. Un atbildes vienmēr sniedz vēsturnieki, kuriem žurnālistu komanda tikai palīdz veikt pētījumus. Mums vēl nekad nav vajadzējis kādu publikāciju atsaukt kā nepatiesu. Mēs nerakstām, ja neesam pārliecināti, ka mūsu apgalvojumi ir pamatoti. Ja runa ir tikai par nepierādītu hipotēzi, mēs to neslēpjam un tā ari sakām, nekad nemēģinot savus pieņēmumus uzdot par drošiem faktiem. Tu apgalvo, ka Turīnas katedrālē notikušie ugunsgrēki ir saistīti ar pagātni. Nezinu. Mēs par to nekad neesam domājuši un par šiem atgadījumiem neesam interesējušies. Tu uzskati, ka Sindones sākotnējie īpašnieki ir bijuši templieši, un iespējams, ka tev ir taisnība. Tāpat kā pareizs ir tavs minējums, ka tēvs īvs Šarnī nāk no ļoti senas aristokrātu dzimtas, kurā netrūcis arī templiešu. Tu mēģini tikt skaidrībā, vai templieši ir saistīti ar notikumiem katedrālē. Es nezinu, taču esmu pārliecināts, ka viņi nekādi nav vainojami. Manuprāt, templieši nemūžam negribētu Sindoni iznīcināt vai sabojāt. Bet, ja tie gribētu līķautu iegūt savā īpašumā, tas tiem sen jau piederētu — par to esmu pilnīgi pārliecināts. Tā ir ļoti spēcīga organizācija, kuras vara sniedzas daudz tālāk, nekā tu domā. Viņi ir spējīgi uz visu.

Pols uzlūkoja Elizabeti, un tā piekrītoši pamāja. Nākamajā brīdī viņas krēsls sāka ripot, apmeta līkumu rakstāmgaldam un apstājās iepretī Annai. Meitene apstulba. Viņa nebija domājusi, ka Elizabete sēž ratiņkrēslā.

Piebraukusi pavisam tuvu, Elizabete noņēma no paralizētajām kājām segu un parādīja tās Annai.

— Zans tev varbūt jau stāstīja, ka esmu skotiete, — Elizabete ierunājās. — Mans tēvs ir lords Makkenijs un pazīst lordu Makkolu. Tu droši vien šo vārdu nekad neesi dzirdējusi. Makkols ir viens no pasaules bagātākajiem cilvēkiem, taču televīzijā vai laikrakstu slejās par viņu nav nc ziņas. Viņš itin kā nemaz nepieder pie šīs pasaules, viņa pasaulē ieeja ir atļauta tikai visvarenākajiem. Makkolam pieder neiedomājami iespaidīga pils — sens tcmpliešu cietoksnis. Nevienam svešiniekam nav atļauts tam tuvoties, arī ciemiņus viņš neielūdz, lorda dzīvesveids ir ļoti noslēgts. Gan senas, gan jaunas leģendas mums, skotiem, ir īsta vājība, un par lordu Makkolu ir sacerēts daudz nostāstu. Daži no cietokšņa apkaimes iedzīvotājiem sauc viņu par Tcmplieti un apgalvo, ka palaikam pie viņa ar helikopteriem tomēr ierodoties viesi, starp kuriem manīti arī karaliskās ģimenes pārstāvji.

Elizabete ievilka elpu un turpināja: — Reiz cs par lordu Makkolu pastāstīju Polam, un mums ienāca prātā doma, ka būtu aizraujoši sagatavot rakstu par visas Eiropas senajiem tcmpliešu cietokšņiem un komendām. Nolēmām veikt inventarizāciju: noskaidrot, kuri cietokšņi sabrukuši, kuri vēl saglabājušies līdz mūsdienām un kam tie pieder. Ķērāmies pie darba, un sākumā nekādu sarežģījumu nebija. Templiešu cietokšņu ir simtiem, un no vairuma atlikusi vienīgi drupu kaudze. Nospriedām, ka būtu jauki, ka lords Makkols mums atļautu apskatīt un nofotografēt savu mitekli. Es lūdzu, lai mans tēvs ar viņu sazinās un aizbilst par mums labu vārdu. Visi pūliņi bija veltīgi. Lords Makkols bija pieklājīgs, taču nepierunājams. Es nepadevos un mierā nelikos. Zvanīju viņam, taču tālāk par sekretāru netiku. Tas atbildēja, ka lords esot Savienotajās Valstīs, tāpēc mani uzņemt nekādi nevarot. Savukārt sekretāram neesot tiesību atļaut fotografēt cietoksni. Es lūdzos, lai man vismaz atļauj to apskatīt, taču veltīgi. Bez lorda Makkola atļaujas neviens nekad un nekādu iemeslu dēļ seno cietoksni nedrīkstot apmeklēt.

—    Es nepadevos arī tad, — Elizabete stāstīja tālāk. — Nolēmu aizbraukt līdz cietoksnim un klauvēt pie vārtiem. Gan jau mani ielaistu vismaz paskatīties. Tomēr vispirms nospriedu aprunāties ar tuvējās apkaimes zemniekiem. Visi par lordu Makkolu runāja ar dziļu cieņu un apgalvoja, ka viņš esot liels labdaris, kas gādājot par viņu vajadzībām. Es pat teiktu, ka viņi lordu ne tikai cienīja, bet pat dievināja. Viens no zemniekiem stāstīja, ka Makkols viņa dēlam esot apmaksājis dārgu sirds operāciju ASV.

—    Beidzot cs nonācu pie vārtiem, taču iekļūt iekšā nekādi nebija iespējams. Cietoksni ieskāva mežs, kas bija apjozts ar augstu mūrētu sētu. Es sāku iet gar žogu, meklēdama vietu, kur varētu ērtāk pārrāpties pāri. Redzi, cs jau kopš desmit gadu vecuma nodarbojos ar klinšu kāpšanu. Tā ilgus gadus bija mana vislielākā aizraušanās, esmu iekarojusi diezgan daudzas virsotnes. Tāpēc man nelikās nekas īpašs pārrāpties pāri tam mūrim, kaut arī man nebija līdzi nekāda ekipējuma.

Elizabete nopūtās. — Man patiešām izdevās uzkāpt līdz pašai augšai un nolēkt pretējā pusē. Tas ir pēdējais, ko skaidri atceros. Tad atskanēja skaļš dārdiens, un manās kājās iemetās dedzinošas sāpes. Es pakritu un raudāju. Ieraudzīju vīrieti, kurš pret mani bija pagriezis ieroča stobru. Kāds cits runāja pa rāciju, tad piebrauca džips, mani iecēla iekšā un aizveda uz slimnīcu. Es paliku paralizēta. Viņi nebija šāvuši tā, lai mani nogalinātu, tomēr pietiekami precīzi, lai cs uz visu mūžu būtu krople. Visi, protams, nostājās lorda Makkola sargu pusē. Es biju tikai iebrucēja, kas bez atļaujas mēģinājusi iekļūt svešā privātīpašumā.

—    Man ļoti žēl.

—    Paralizēta es būšu vienmēr, un viss tikai kādas muļķīgas iedomas dēļ. Taču šo notikumu iespaidā vēl vairāk nostiprinājās mana pārliecība, ka labdarīgais lords Makkols ir ļoti īpašs cilvēks. Palūdzu savam tēvam sarakstu, kurā būtu uzskaitīti visi, kas viņaprāt regulāri tiekas ar Makkolu. Beigu beigās, gribēdams mani iepriecināt, tēvs manu lūgumu izpildīja. Biju viņam sagādājusi lielus pārdzīvojumus. Viņš vienmēr bija noskaņots pret manu darbošanos žurnālistikā un jo sevišķi dusmojās, kad sāku interesēties par tādiem cilvēkiem kā Makkols. Šis lords patiešām ir ļoti savāds. Vecpuisis, sakrālās mākslas cienītājs, neiedomājami bagāts. Reizi simt dienās viņa cietoksnī gan ar mašīnām, gan helikopteriem ierodas citi vīrieši un paliek tur divas, trīs dienas. Neviens nezina, kas ir šie viesi, tikai nojauš, ka arī tie ir tikpat ietekmīgi cilvēki. Es mēģināju izpētīt arī Makkola darījumus, taču neko daudz noskaidrot man neizdevās. Viņam pieder uzņēmumi, kuriem savukārt pieder akcijas neskaitāmos citos. Varu tev pateikt vienīgi to, ka pasaules ekonomikā nav daudz nozīmīgu notikumu, kuros nebūtu iesaistīts Makkols vai viņa draugi.

—    Ko tu ar to gribi teikt?

—   To, ka pastāv ietekmīgu cilvēku grupa, kas rausta aukliņas, nosakot kārtību visā pasaulē. Viņiem ir lielāka vara nekā valstu valdībām. Pareizāk, valdības ir viņu ietekmē.

—    Un kāds tam sakars ar templiešiem?

—    Es jau piecus gadus pētu visu, kas sarakstīts par Tempļa ordeni. Man ir daudz laika, nekur tālāk par šo krēslu es netieku. Un man ir radušies daži secinājumi: pastāv ne tikai tās neskaitāmās organizācijas, kas atklāti uzdodas par Tempļa mantiniecēm, — ir vēl kāda slepena brālība, kuras biedri ir ļoti cienījami un ietekmīgi cilvēki. Viņi visi ir augstākās sabiedrības locekļi, taču diskrēti un noslēgti. Es nezinu, kas viņi ir, nezinu, cik daudz viņu ir, tomēr esmu pārliecināta, ka tieši viņi ir īstie templieši, Zaķa de Molē mantinieki, un Makkols ir viens no viņiem. Vācot ziņas par Makkola cietoksni, es uzzināju vēl ko interesantu: jau gadsimtiem ilgi cits pēc cita mainās cietokšņa īpašnieki, un tie vienmēr ir vientuļi, neprecēti, ļoti bagāti un ietekmīgi vīrieši, kuri dedzīgi rūpējas, lai pilī nekad neiekļūtu neviens svešinieks. Esmu pārliecināta, ka pastāv templiešu karaspēks, klusa, nemanāma, labi organizēta armija, kuras locekļi spēlē nozīmīgas lomas teju visās pasaules valstīs.

—    Izklausās, it kā tu stāstītu par kādu masonu biedrību.

—    Tu zini, ka arī dažas masonu organizācijas uzdodas par Tempļa mantiniecēm. Taču brālība, par kuru runāju es, ir vienīgā, par kuru nekas nav zināms. Es jau piecus gadus esmu pavadījusi šajā ratiņkrēslā. Izmantojot tēva doto sarakstu un pieaicinājusi palīgos kādu lielisku žurnālistu, kam bija arī izmeklētāja pieredze, cs ieskicēju organizācijas struktūras shēmu. Un atkārtoju vēlreiz: esmu pārliecināta, ka tieši šī organizācija ir mūsdienu Tempļa ordenis. Mūsu pētījumi nebija viegli. Un Mišels, mans palīgs žurnālists, pirms trim gadiem gāja bojā autoavārijā. Man ir aizdomas, ka viņu noslepkavoja templieši. Ikviens, kurš tiem pieiet pārāk tuvai, riskē ar dzīvību. Es zinu, ko runāju: esmu noskaidrojusi, kāds liktenis piemeklējis dažus, kas bija tikpat ziņkārīgi kā mēs.

—    Izklausās, ka tu esi sazvērestības teorijas piekritēja.

—   Anna, esmu pārliecināta, ka pastāv divas pasaules: viena visiem redzamā un otra apslēptā, par kuru mēs neko nezinām. Tieši no šīs neredzamās pasaules tiek raustītas aukliņas, ar kurām darbina visdažādākās organizācijas, arī masonu biedrības un ekonomiskas apvienības. Jaunais Templis ir meklējams šai slepenajā pasaulē.

—    Pat ja tev ir taisnība, tas nekādi neizskaidro mūsdienu templiešu saistību ar Sindoni.

—   Tas gan. Man ļoti žēl. Es tev to visu izstāstīju, jo ir ļod iespējams, ka tavs tēvs īvs…

—    Turpini!

—    Iespējams, ka viņš ir viens no viņiem.

—    Tu domā: tcmplietis no tevis pieminētās slepenās brālības?

—   Tavuprāt, es runāju blēņas. Bet cs, Anna, tāpat kā tu esmu žurnāliste un lieliski protu atšķirt īstenību no izdomājumiem. Es tev atklāju savus uzskatus. Tālāk domā un rīkojies pati. Ja Sindone ir piederējusi templiešiem, ja tēvs īvs ir nācis no Žofruā de Sarnē ģimenes…

—    Bet Sindone nav patiesais Kristus līķauts. Nav iespējams apstrīdēt radioaktīvā oglekļa analīžu rezultātus. Es nezinu, kāpēc Šarnī dzimta līķautu glabāja slepenībā, nezinu, kāpēc vēlāk atklāja, ka tas pieder viņiem. Patiesībā es nezinu pilnīgi neko.

Anna jutās nomākta. Klausoties Elizabetes stāstījumā, viņa aptvēra, ka šī sieviete uz viņu atstāj tieši tādu iespaidu, kādu viņa pati droši vien radīja citiem, izklāstīdama savas teorijas par svēto līķautu.

Uzbangoja neapmierinātība ar sevi. Kāpēc viņa vispār iepinusies šajos absurdajos notikumos? Kāpēc viņa iedomājās pierādīt, ka ir pārāka nekā izmeklētāji no Mākslas un kultūras pieminekļu aizsardzības nodaļas? Pietiek! Viņa nekavējoties atgriezīsies Barselonā. Atgriezīsies mājās un piezvanīs Santjago. Brālis priecāsies, dzirdot, ka viņa nolēmusi par Sindoni vairs neinteresēties.

Pols un Elizabete klusēja, netraucējot viņai gremdēties pārdomās. Abi redzēja, ka Anna ir apjukusi. Dzirdētais bija pārlieku neticams. Savus uzskatus par jauno Tempļa ordeni Pols un Elizabete pagaidām nebija uzticējuši daudziem — viņi jau bija pārliecinājušies, ka šīs zināšanas ir pārāk bīstamas, un baiļojās gan par savu, gan savu palīgu dzīvību.

—    Elizabet, kā tu domā, varbūt iedosim viņai materiālus?

—    Jā, iedosim.

Šie vārdi lika Annai atgriezties realitātē.

—    Ko jūs gribat man dot? — viņa jautāja.

—    Ņem šo mapi. Tajā ir mana piecu gadu darba kopsavilkums. Viss, ko izdibinājām kopā ar Mišelu. Te tu atradīsi vārdus un biogrāfijas visiem, kurus mēs uzskatām par jaunā tempļa mestriem. Lielmestrs, manuprāt, ir lords Makkols. Uzmanīgi izlasi visu. Varbūt tev kaut kas noderēs. Un es gribu tev ko lūgt. Mēs tev uzticamies un zinām, ka tu pavisam drīz izdarīsi svarīgu atklājumu. Nezinām, ko tieši tu atklāsi, bet tas noteikti būs saistīts ar viņiem. Tāpēc esi piesardzīga. Ja šie dokumenti nonāks nepareizās rokās, mums būs jāmirst. Par to nav nekādu šaubu. Lūdzu, neuzticies nevienam, pilnīgi nevienam. Viņu acis un ausis ir visur.

Tiesā, policijā, parlamentā, biržā… visur. Viņi jau zina, ka tu esi bijusi pie mums, tikai nezina, ko un cik daudz mēs tev esam izstāstījuši. Drošības līdzekļos mēs esam ieguldījuši lielas summas, domājam, ka noklausīšanās ierīču redakcijas telpās nav, tomēr īsti droši nevaram būt. Viņi ir ļoti vareni.

—   Atvainojiet, bet vai jūs gadījumā neesat kļuvuši par paranoiķiem?

—    Domā, kā vēlies, Anna. Tu sāki dzīt pēdas templiešiem tieši tāpēc, ka ticēji viņu esamībai. Galvenais, esi piesardzīga! Vai darīsi, kā mēs lūdzam?

—    Neuztraucieties, cs nevienam nestāstīšu, ka jūs man iedevāt šos materiālus. Vai man tos atdot jums, kad būšu izlasījusi?

—   Nē, labāk iznīcini tos. Tas jau ir tikai kopsavilkums. Bet domāju, ka tas tev noderēs, ja tomēr nolemsi pētījumus turpināt.

—    Kāpēc tev liekas, ka es tos varētu pārtraukt?

Elizabete nopūtās un atbildēja: — Tavā sejā viss lasāms daudz skaidrāk, nekā tu iedomājies.

46

BaznIcā spēcīgi smaržoja vīraks. Mise nesen bija beigusies. Adaijs steidzīgiem soļiem devās uz biktskrēslu, kas atradās vistālāk no galvenā altāra.

Kopienas virsgans bija ietērpies kolārkrekiā kā katoļu mācītājs un uzlicis parūku. Rokās viņš turēja breviāru. Tikšanās bija sarunāta precīzi septiņos. Līdz noliktajam laikam bija atlikusi vēl pusstunda, bet Adaijs bija uzskatījis par labāku ierasties agrāk. Patiesībā viņš jau divas stundas klejoja ap baznīcu, pūlēdamies saprast, vai viņu neviens neizseko.

Iekārtojies biktssolā, Adaijs domāja par Guncru. Uzticamais draugs un kalpotājs pēdējā laikā bija nervozs, noguris un neapmierināts. Bet tas pats bija sakāms arī par Adaiju.

Neviens nezināja, ka viņš ir ieradies Milānā, — pat Guners ne. Bakalbasi bija saņēmis precīzas pavēles, kā noorganizēt operāciju, kuras mērķis bija laupīt dzīvību Mendibam. Savukārt Adaijs paslepus plānoja citu operāciju, par kuru neviens nebija informēts. Pārvēries biktskrēsla tumsā, viņš gaidīja algotu slepkavu. Neatkarīgu profesionāli, kas nekad nekļūdījās. Vai vismaz pagaidām nebija kļūdījies.

Par killeru Adaijam bija pastāstījis kāds Urfa dzimis vīrs, Kopienas loceklis, kurš pirms dažiem gadiem bija atgriezies dzimtenē un lūdzis piedošanu par pastrādātajiem grēkiem. Jaunībā viņš bija emigrējis uz Vāciju un tad tālāk uz Ameriku. Neprazdams atrast laimi ar godīgāku darbu, tas bija pievērsies narkotiku tirdzniecībai, kļuvis par ietekmīgas bandas vadoni un ilgus gadus pārpludinājis Eiropas pilsētas ar heroīnu. Viņš bija grēkojis, taču no savas ticības un Kopienas nebija atteicies. Reizē ar

vecumu bija ieradusies neārstējama slimība. Kad audzējs jau bija sagrauzis nelaimīgā narkodīlera iekšas, viņš bija atgriezies sen mirušo vecāku mājās, lai savas bērnības vietās rastu mierinājumu un lūgtu piedošanu Kopienas virsganam. Viņš bija piedāvājis arī dāsnu ziedojumu. Bagātie bieži domā, ka pēcnāves glābiņu var nopirkt par naudu.

Noraidījis nedziedināmi slimā vīra piedāvājumu ar visai radikāliem paņēmieniem atrisināt Kopienas samilzušās problēmas, Adaijs tomēr nebija atteicies viņu uzklausīt — tas bija virsgana pienākums.

Vienā no abu tikšanās reizēm, kad narkodīleris sūdzēja daudzos grēkus, tas Adaijam bija pasniedzis lapiņu, uz kuras bija rakstīts kādas Roterdamas pasta abonenta kastītes numurs. Vīrietis teica: ja ievajagas cilvēka, kurš spētu paveikt visgrūtākos un nepatīkamākos uzdevumus, jāraksta uz šo adresi. Tieši tā Adaijs tagad bija rīkojies. Uz Roterdamas adresi viņš bija aizsūtījis baltu lapu, uz kuras bija rakstīts vienīgi mobilā telefona numurs. Šo telefonu viņš īpaši šai vajadzībai bija nopircis Frankfurtē. Fēc divām dienām piezvanīja svešinieks. Adaijs tam pateica tikšanās vietu un laiku. Un te nu viņš sēdēja biktskrēslā un gaidīja slepkavu.

—    Lai top slavēts Jēzus Kristus.

Izdzirdis vīrieša balsi, Adaijs nodrebēja. Viņš nemaz nebija pamanījis, ka uz soliņa pie biktskrēslā sāniem kāds nometies ceļos.

—    Mūžīgi mūžos slavēts.

—    Jums vajadzētu būt uzmanīgākam. Bijāt aizklīdis domās.

—    Es gribu, lai jūs nogalināt kādu cilvēku.

—    Tas ir mans amats. Vai atnesāt materiālus par manu klientu?

—    Nē. Materiālu nav. Un nav pat fotogrāfijas. Jums pašam vajadzēs viņu atrast.

—    Tas maksās dārgāk.

Stundas ceturksni Adaijs slepkavam skaidroja, kāds ir tā uzdevums un kā atrast vajadzīgo cilvēku. Beidzot vīrietis piecēlās un nozuda baznīcas pustumsā.

Adaijs izgāja no biktskrēslā un devās uz altāra pusi. Tur nometies ceļos līdzās lūgšanu solam, viņš aizsedza plaukstām seju un sāka raudāt.

Bakalbasi apsēdās uz dīvāna. Šai Berlīnes dzīvoklī varēja justies droši. Kopienas cilvēki to nekad agrāk nebija izmantojuši. Ahmeds bija teicis, ka tas pieder viņa dēla draudzenei, kura aizbraukusi atvaļinājumā uz Kārību salām. Atslēgas bija atstātas, lai kāds palaikam varētu pabarot kaķi un pārbaudīt, vai dzīvoklī viss kārtībā.

Garspalvainais runcis atnācēju sagaidīja ar skaļu ņaudēšanu. Bakalbasi kaķi nepatika, viņam to spalvas izraisīja alerģiju. Jau pēc īsa brīža uzmācās klepus un viss ķermenis sāka neciešami niezēt. Tomēr vajadzēja izturēt. Drīz ieradās pārējie.

Bakalbasi šos vīrus pazina kopš bērnības. Trīs no tiem jau ilgu laiku strādāja Vācijā, lai gan bija dzimuši Urfa. Divi citi joprojām dzīvoja dzimtajā pilsētā, bet ceļu līdz Berlīnei bija mērojuši atsevišķi. Visi pieci bija uzticīgi Kopienai un gatavi tās labā paveikt jebkuru darbu, vajadzības gadījumā pat ziedot dzīvību. Pagātnē tieši tā bija rīkojies ne viens vien to radinieks un priekštecis.

Viņiem bija ticis sāpīgs un nepatīkams uzdevums. Vienam no Kopienas brāļiem bija jāmirst, taču citas izejas nebija. Bakalbasi skaidri saprata, ka tikai šāds risinājums pasargās Kopienu no atklāšanas.

Bakalbasi pārējiem paskaidroja, ka nāvējošo dunča dūrienu Mendiba sānos apņēmies ietriekt Turīnā dzīvojošs puiša radinieks. Pārējo uzdevums būs vienīgi uzmanīt, vai viss notiek, kā iecerēts. Tā vai citādi bija nepieciešams uzmanīt katru Mendiba soli, tikko viņš izies pa cietuma vārtiem. Vajadzēja pārliecināties, vai policijas okšķeri patiešām Mendibu izseko.

Uzdevums nebija no vieglajiem, lai gan palīdzību bija apsolījuši ari Turīnas Kopienas locekļi. Nedrīkstēja riskēt, nedrīkstēja izraisīt policijas aizdomas. Viņiem bija vienīgi jāpieskata Mendibs. Tomēr, ja kādam no viņu pulka gadītos laba iespēja puisi neuzkrītoši nogalināt, to noteikti vajadzēja izmantot, kaut arī šis gods jau iepriekš bija atvēlēts bezmēļa radiniekam.

Līdz Turīnai katram bija jātiek saviem spēkiem. Vēlams ar automašīnu. Eiropas Savienības iekšējās robežas, par laimi, varēja šķērsot pavisam viegli un nemanāmi, neatstājot nekādas pēdas. Turīnā visiem bija jādodas uz Monumentālajiem kapiem un jāatrod 117. apbedījuma vieta. Līdzās nelielās kapličas durvīm stāvot akmens vāze, zem kuras glabājoties atslēdziņa. Kapličā iekļūt neesot sarežģīti.

Pēc tam kapličas iekšpusē jāiedarbina slepens mehānisms, kurš zem akmens zārkiem pavēršot eju uz apslēptām kāpnēm, kas vedot lejup pazemē. Apakšzemes eja viņus aizvedīšot tieši uz Turīnas katedrāli, kur dzīvo Turguts. Visu laiku, ko nāksies pavadīt Turīnā, viņu patvērums būs pazeme. Viņi nedrīkst apmesties viesnīcās, viņiem jābūt neredzamiem. Kapsēta, par laimi, bija klusa un maz apmeklēta. Vienīgi retumis te ieklīda kāds tūrists, kas vēlējās aplūkot baroka laikmeta kapenes. Kapsētas sargs, protams, bija piederīgs Kopienai — arī viņa tēvs bija ieceļojis no Urfas un apprecējis itālieti. Sargs bija krietns kristietis un uzticams sabiedrotais.

Vecais Turguts ar Ismeta palīdzību jau bija sagatavojis apakšzemes telpas. Šis patvērums bija drošāks par drošu, jo nevienam nebija zināms, ka tunelis seno kapliču savieno ar katedrāli. Šis slepenais labirints nebija iezīmēts nevienā kartē. Pazemē viņi paslēps arī nelaimīgā Mendiba līķi. Mēmais puisis paliks Turīnā uz mūžīgiem laikiem.

47

— Vai jums viss skaidrs? — viņš jautāja.

—   Jā, — vienā balsī atbildēja Minerva, Sofija un Džuzepe. Antonīno un Pjetro tikai pamāja ar galvu.

Rija septiņi no rīta, taču visu sejās jau bija manāmas pirmās noguruma zīmes. Pulksten deviņos mēmais izies pa cietuma vārtiem un iesoļos brīvībā.

Marko bija sīki un smalki izstrādājis Mendiba izsekošanas plānu. Operācijas laikā varēs rēķināties ari ar karabinieru grupas un Interpola palīdzību, tomēr visvairāk Mākslas un kultūras pieminekļu aizsardzības nodaļas direktors paļāvās uz saviem cilvēkiem — tieši viņi bija visa pasākuma balsts.

Visi bija sapulcējušies brokastīs. Viesnīcas kafejnīca tikko bija atvērta, un viņi bija pirmie un visagrākie šīrīta apmeklētāji.

Sofija nezin kāpēc nervozēja, Minerva bija zaudējusi ierasto lēnīgumu un savaldību, un pat Antonīno bija saspringts, par ko skaidri liecināja sakniebtās lūpas. Toties Marko, Džuzepe un Pjetro bija pilnīgi mierīgi. Šis bija viņu darbs, un aizdomās turamo izsekošana bija tikai daļa no ierastiem pienākumiem.

—    Marko, es centos saprast, kāpēc tik daudz no Urfas nākušu cilvēku ir tiešāk vai netiešāk saistīti ar Sindoni. Šonakt es pāršķirstīju Jaunās Derības apokrifus un vēl šādas tādas grāmatas par Edesas vēsturi. Varbūt tās ir pilnīgas muļķības, tomēr…

—    Es klausos, Sofij. Mēs visi klausāmies. Stāsti, pie kāda secinājuma tu nonāci, — mudināja šefs.

—    Nezinu, vai Antonīno man piekritīs, bet, ja ņemam vērā, ka Urfa ir tā pati Edesa un ka Edesas pirmajiem kristiešiem Sindone bija vislielākais svētums… tā taču izdziedināja no lepras arī pirmo turienes kristīgo valdnieku Abgaru… Es gribu teikt, mēs zinām, ka edesieši Sindoni glabāja kā vērtīgu relikviju gadsimtiem ilgi, līdz to nolaupīja imperators Romāns Lekapēns… Tāpēc es domāju: varbūt viņi ir nolēmuši savu svētumu atgūt.

Sofija apklusa. Viņa bija centusies ietērpt vārdos to, ko čukstēja priekšā intuīcija, taču nebija pārliecināta, vai teiktais izskanējis pārliecinoši.

—    Ko tu ar to gribi teikt? — jautāja Marko.

—    Es gribu teikt, ka sakritību tiešām ir nesamērīgi daudz. Visapkārt grozās pārāk daudz cilvēku, kas dzimuši Urfa un ir tā vai citādi saistīti ar Sindoni. Iespējams, ka arī mūsu mēmais ir ieradies no Urfas. Ieradies, lai iegūtu Sindoni. Un tāds pats mērķis bijis arī citiem bezmēļiem. Nezinu… Varbūt ugunsgrēki bijuši tikai paņēmiens, kā novērst uzmanību no viņu patiesajiem nodomiem. īstenībā viņi grib nolaupīt Sindoni.

—    Kādas muļķības! — iesaucās Pjetro. — Sofij, tik agri no rīta nav pieņemts stāstīt pasakas.

—    Zini, Pjetro, pasakām cs jau esmu par vecu. Piekrītu, ka mana hipotēze ir diezgan pārdroša. Es nepieprasu, lai kāds to uztvertu pārāk nopietni. Tomēr ir nepatīkami, ja tu vienmēr rupji izsmej visu, kas nesakrīt ar tavu viedokli.

—    Nomierinieties! — uzrūca Marko. — Tavu hipotēzi par pilnīgu absurdu cs nesaukšu, Sofij. Varbūt tajā slēpjas arī kāda daļa patiesības, tomēr tas, ko tu saki, vairāk atgādina piedzīvojumu filmas scenāriju. Turklāt tas nozīmētu, ka…

—   Tas nozīmētu, ka Urfa arī mūsdienās ir kristieši, — iejaucās Minerva. — Tad redz, kāpēc visi turienieši, kas tagad dzīvo Turīnā, godīgi iet baznīcā, prec itālietes un izturas kā godājami katoļi.

—    Būt kristietim vēl nenozīmē būt katolim, — aizrādīja Antonīno.

—    Zinu, — atteica Minerva, — bet, ieradušies šeit, viņi grib saplūst ar apkārtējo vidi, kļūt neuzkrītoši, un galu galā Kristu vienlīdz labi var pielūgt gan Turīnas katedrālē, gan kādā citā vietā.

—    Man ļoti žēl, Sofij, — teica Marko. — Tava hipotēze mani tomēr nepārliecina.

—    Tev taisnība, tās ir tikai manas iedomas. Atvaino, Marko, — novilka Sofija.

—   Tev nav jāatvainojas. Mums allaž jāpatur prātā visas iespējas. Ne: drīkstam tik vienkārši atmest to, ko saka nojauta, lai arī cik dīvainas mūsu teorijas varētu izklausīties. Mani tavi pieņēmumi nepārliecināja, bet es labprāt uzklausītu citu domas.

Taču Sofiju atbalstīja vienīgi Minerva. Pārējie gluži tāpat kā Marko uzskatīja, ka šis minējums ir pārlieku neticams.

—    Manuprāt, mums ir darīšana ar kādu kriminālu organizāciju, kuras saknes stiepjas līdz Urfai, — teica Pjetro. — Tā ir zagļu banda, kam nav

nekā kopīga ar seniem vēstures notikumiem.

* * *

Tālu no Turīnas, viņā pasaules malā — Ņujorkā — bija lietains vakars. Mērija Stjuarte tuvojās Umberto D'Alakvam.

—    Es jūtos pārguruši! Taču prezidentam šovakar ir tik jautri, ka būtu nepieklājīgi iet projām jau tagad. Ko tu domā par Ibēriju?

—    Gudrs cilvēks un nevainojams mājastēvs.

—    Džeimss uzskata tieši tāpat. Tomēr man šie Vinstoni īsti nepatīk. Arī šodienas vakariņas… nezinu, visa šī pārspīlētā greznība un izrādīšanās.

—    Mērij, nelaime ir tā, ka tu esi angliete. Tu taču zini, kādi ir amerikāņi, kas guvuši straujus panākumus. Lerijs Vinstons ir apveltīts ar apbrīnojamu prātu. Viņš ir jūru karalis, viņa flote ir visspēcīgākā pasaulē.

—   To visu es zinu. Taču ar to nepietiek. Vai tu ievēroji, ka šais mājās nav nevienas grāmatas? Mājas bez grāmatām man šķiet atbaidošas. Turklāt tās nesaudzīgi raksturo savus saimniekus.

—    Lerijs vismaz nav liekulis. Vai tad būtu labāk, ja viņš būtu piepildījis plauktus ar glīti sarindotiem sējumiem, kurus nemūžam nelasīs?

Viņiem tuvojās kāds pāris, un sarunas tēmu vajadzēja steigšus mainīt.

Visapkārt valdīja burzma un skaļas valodas. Viss liecināja, ka viesības turpināsies vēl ilgi.

Neilgi pēc pusnakts septiņiem vīriem izdevās sapulcēties vienuviet ar šampanieša kausiem rokās. Visi kūpināja cigārus un šķietami bija iegrimuši sarunā par norisēm darījumu pasaulē.

Vecākais pārējiem pavēstīja: — Mendibs tūlīt pametīs cietumu. Viss jau ir sagatavots.

—    Situācija mani uztrauc. Bakalbasi rīcībā ir septiņi vīri, Adaijs ir noalgojis profesionālu slepkavu, savukārt Marko Valoni iesaistīs operācijā plašus spēkus. Vai mēs pārlieku neriskējam? Varbūt būtu labāk ļaut, lai viņi paši visu atrisina? — iejautājās vīrietis ar franču akcentu.

—    Mums ir nopietnas priekšrocības. Mēs sīki pārzinām gan Bakalbasi, gan Valoni iecerētās darbības. Varēsim visu neuzkrītoši uzmanīt. Un arī Adaija nolīgtais slepkava nekādus sarežģījumus mums neradīs. Mēs viņu pieskatīsim, — atbildēja vecais.

—   Arī cs uzskatu, ka uz skatuves nupat ir pārāk daudz ļaužu, — ierunājās kāds cits.

—   Mendibs ir problēma gan mums, gan Adaijam. Viss tikai tāpēc, ka šī lieta kļuvusi par Marko Valoni apsēstību, — teica vecākais. — Taču daudz vairāk mani uztrauc tā spāņu žurnāliste, kuras brālis Romā strādā Eiropolā, un doktore Galloni. Abas ir nonākušas pie secinājumiem, no kuriem līdz mums atlicis vairs tikai viens solis. Anna Himenesa bija pie lēdijas Elizabetes Makkcnijas, kura viņai atdeva savus materiālus. Jūs zināt, kādus materiālus es domāju. Man ļoti žēl, taču mums jāpieņem nepatīkams lēmums. Vairs nav noliedzams, ka lēdija Elizabete, spāņu žurnāliste un doktore Galloni mums rada nopietnus sarežģījumus. Visas trīs ir jaunas, drosmīgas un gudras, un attiecīgi — bīstamas mums.

Septiņi vīri nodūra skatienus, iestājās smags klusuma brīdis.

—    Ko tu gribi darīt?

Šo jautājumu, kurā jautās izaicinājums, bija uzdevis vīrietis, kas runāja ar itāļu akcentu.

—    Jādara tas, kas jādara. Mums nav izvēles.

—    Nevajadzētu pārsteigties.

—    Mēs bijām pacietīgi un nogaidījām. Taču ilgāk gaidīt nedrīkstam, tas būtu neprāts. Man ļoti žēl. Patiešām ļoti žēl. Šis lēmums man šķiet tikpat nepatīkams kā jums, bet citu risinājumu cs neredzu. Sakiet, ja zināt, kā visu atrisināt citādi.

Vīrieši klusēja. Sirds dziļumos viņi apzinājās, ka vecajam ir taisnība. Šīs trīs sievietes viņi bija izsekojuši ilgi un zināja par tām visu. Jau gadiem ilgi viņi uzzināja ik vārdu, ko uzrakstīja Elizabete Makkenija. Kontrolēti tika gan "Noslēpumu" redakcijas datori, gan telefoni. Noklausīšanās ierīces bija it visur — gan redakcijas telpās, gan Elizabetes dzīvoklī. Mikrofons bija iemontēts pat viņas ratiņkrēslā.

Veltīgi Pols Bisols bija ieguldījis lielas summas drošības līdzekļos. Viņi tik un tā zināja visu. Tāpat kā vairākus mēnešus pārzināja ikvienu Annas Himenesas un Sofijas Galloni soli. Zināms bija viss: kādas smaržas šīs sievietes lietoja, ko lasīja pirms miega, ko mīlēja un ar ko sarunājās… Tāpat uzmanīti tika pārējie Mākslas un kultūras pieminekļu aizsardzības nodaļas darbinieki. Nedzirdēta nebija palikusi neviena šīs karabinicru un vēsturnieku grupas telefona saruna.

—    Tātad? — ievaicājās vecākais.

—    Es atsakos…

—   Saprotu, saprotu… — vecais asi pārtrauca itāli. — Nesaki neko. Vienkārši atturies no lēmuma pieņemšanas.

—    Tu domā, tāpēc vien man būs vieglāka sirdsapziņa?

—    Nē, nebūs, es zinu. Domāju, tev vajadzīga palīdzība, garīga palīdzība. Tev vajadzētu sakārtot sevi. Mums visiem ir gadījušies šādi brīži. Tas nekad nav viegli, jo mēs neesam izvēlējušies grūto, mēs esam izvēlējušies neiespējamo. Taču tieši šādi brīži pierāda, vai esam sava aicinājuma, savas misijas cienīgi.

—    Es visu savu dzīvi esmu ziedojis, lai… bet tu uzskati, ka man tagad vēl jāpierāda, ka esmu nezin kā cienīgs? — nikni noprasīja tas, kurš runāja ar itāļu akcentu.

—    Nē, es nedomāju, ka tev būtu kas jāpierāda, — atbildēja vecais. — Es redzu, ka tev ir grūts posms. Tev jāmeklē mierinājums, jāaprunājas ar kādu par savām jūtām. Taču tas nav darāms šeit un tagad. Es saprotu tavas sāpes, taču, lūdzu, uzticies mūsu spriedumiem un ļauj mums rīkoties.

—    Nē, es neesmu ar mieru.

—    Ja vēlies, es tevi uz laiku varu atstādināt no pienākumiem. Gan tu atkal jutīsies labāk.

—    Jā, vari mani atstādināt. Un ko vēl tu taisies darīt?

Pārējie grupas biedri sāka izrādīt mulsumu un neapmierinātību. Likās, gaiss no saspīlējuma vibrē. Tā viņi negribot piesaistīs citu šī nama viesu uzmanību. Vīrietis ar izteikti militāro stāju parupji pārtrauca strīdniekus.

—    Uz mums skatās. Kas notiek? Vai esat zaudējuši prātu? Atliksim šo sarunu uz piemērotāku brīdi.

—    Nē, mums nav laika, — atbildēja vecais. — Es lūdzu jūsu piekrišanu.

—    I^ai notiek, kā esi izlēmis, — atbildēja visi, izņemot vienu, kurš,

lūpas sakniebis, apcirtās un devās prom.

* * *

Sofija un Minerva bija ieņēmušas vietas Turinas karabinieru centrālē. Līdz deviņiem vēl bija atlikušas divas minūtes, taču Marko pavēstīja, ka cietuma vārti jau veroties vaļā. Vēl pēc mirkļa pa tiem iznāca mēmais. Viņš gāja lēnām, raudzīdamies taisni uz priekšu. Vārti viņam aiz muguras atkal aizvērās, taču viņš neatskatījās. Nogājis pārsimt metru līdz autobusa pieturai, puisis apstājās un sāka gaidīt. Viņš izskatījās pārsteidzoši mierīgs — vismaz tā Marko teica Sofijai un Minervai, kuras kāri tvēra katru vārdu, ko šefs ierunāja žaketes apkaklei piestiprinātajā mikrofonā. Nešķita, ka mēmais īpaši priecātos par atgūto brīvību.

Mendibs apzinājās, ka viņu novēro. Pats viņš šos vērotājus neredzēja, taču zināja, ka tie ir tepat blakus. Vajadzēja no viņiem atbrīvoties. Bet kā lai to izdara? Viņš jau cietumā bija izstrādājis rīcības plānu. Vispirms viņš dosies uz pilsētas centru, paklejos pa ielām un pārnakšņos parkā uz soliņa. Naudas nebija daudz, taču pietiks, lai trīs vai četras dienas nopirktu gabalu maizes un pat samaksātu par gultasvietu lētā pansijā. Vēl steidzami vajadzēja atbrīvoties no drēbēm un krosenēm — viņš gan bija tās pārbaudījis un nekādus raidītājus nebija atradis, tomēr instinkts vēstīja, ka pēkšņā drēbju un kurpju mazgāšana pirms pašas atbrīvošanas neko labu nenozīmē.

Mendibs pazina Turīnu. Gadu pirms Sindones atgūšanas mēģinājuma Adaijs viņu un pārējos puišus jau bija atsūtījis šurp, lai viņi ar šo pilsētu sarastu. Toreiz viņi kārtīgi bija pildījuši virsgana norādījumus: staigāt, staigāt stundām ilgi krustu šķērsu cauri visai pilsētai. Tikai tā kādu vietu var iepazīt patiešām labi. Viņi bija iegaumējuši arī sabiedriskā transporta maršrutus.

Mendibs tuvojās centram. Tagad vajadzēja rīkoties veikli un atbrīvoties no sekotājiem.

—    Rādās, ka mums ir divi nepazīstami kolēļļi, — karabinieru centrālē no raidītāja atskanēja iVIarko balss.

—    Kas tie tādi ir? — jautāja Minerva.

—    Nezinu, bet izskatās pēc turkiem.

—   Turki vai itāļi, — iesaistījās arī Džuzepes balss. — Abi ir patumši un melniem matiem.

—    Cik viņu tur ir? — jautāja Sofija.

—    Pagaidām redzu divus, bet varbūt ir vairāk, — atbildēja Marko. — Jauni puiši. Izskatās, ka mēmais neko nemana. Viņš klaiņo pa ielām, pēta vitrīnas un, kā parasti, ir iegrimis sevī.

Sofija un Minerva dzirdēja, ka Marko piekodina karabinieriem neizlaist no acīm arī abus svešos bezmēļa izsekotājus.

Taču ne Marko Valoni, ne pārējie grupas biedri nepievērsa pietiekamu uzmanību klibam vecim, kurš pārdeva loterijas biļetes. Tas nebija ne īss, ne garš, nc tievs, ne resns — ģērbies neizteiksmīgās drēbēs, vecais vīrs pilnībā saplūda ar Kročctas kvartāla ierasto ainavu.

Taču viņš pats karabinierus gan manīja. Adaija noalgotajam killcram bija vanaga skatiens. Pagaidām viņam bija izdevies saskaitīt desmit karabinierus un četrus Bakalbasi vīrus.

Viņš bija dusmīgs. Cilvēks, kas viņu bija nolīdzis, nebrīdināja, ka šai padarīšanā būs iejaukti karabinieri un klientu izsekos vēl citi šaubīgi tipi. Vajadzēja uzmanīties. Bet, kad darbs būs paveikts, viņš prasīs divkāršu honorāru. Ar šādām briesmām un sarežģījumiem viņš nebija rēķinājies. Viss šis izsekotāju bars traucēs darbu nostrādāt, kā iecerēts. Bet gan jau viss būs labi.

Viņa aizdomas uz brīdi izraisīja vēl kāds cilvēks. Tomēr nē, šis nevarēja būt karabinieris un arī pēc turka neizskatījās. Nē, šim ar viņa klientu nevarēja būt nekā kopīga, lai gan īpatnējā gaita un izturēšanās… Tad aizdomīgais tips nozuda, un slepkava nomierinājās. Tas tomēr bijis tikai savāds, nesteidzīgs garāmgājējs.

Mendibs klejoja pa pilsētu visu dienu. Domu par nakšņošanu parkā uz soliņa viņš jau bija atmetis. Tā būtu kļūda. Ja kāds gribētu viņu nogalināt, parkā to izdarīt būtu pat pārāk viegli. Mendibs nosprieda doties uz Žēlsirdības Māsu patversmi, ko bija ievērojis ilgajās klejojumu stundās. Tur naktsmājas un kādu nieku ēdamā saņēma bezpajumtnieki un klaidoņi. Jā, patversmē būs nesalīdzināmi drošāk.

Marko jutās pārguris. Pārliecinājies, ka mēmais pēc mūķeņu pasniegtajām vakariņām paņem matraci un iekārtojas uz grīdas lielajā guļamtclpā pēc iespējas tuvāk zāles uzraudzei, Marko devās prom, tālāko operācijas vadību atstādams Pjetro ziņā.

Viņš bija pārliecināts, ka mēmais šai naktī patversmi nepametīs, tāpēc atgriezās viesnīcā mazliet atpūsties un piekodināja, lai tā dara arī pārējie. Mēmo uzraudzīt palika vienīgi Pjetro un trīs vietējie karabinieri, kuru dežūra tikko bija sākusies. Ja mēmais tomēr izdomās no patversmes bēgt, viņi to no acīm neizlaidīs.

Viesnīcas restorānā Sofija un Minerva sarīkoja Marko īstu pratināšanu. Viņas gribēja zināt visu līdz pēdīgam sīkumam, kaut arī bija varējušas sekot līdzi dienas notikumiem. Kad sievietes lūdza, lai arī viņām atļauj piedalīties bezmēļa izsekošanā, Marko bija nepielūdzams:

— Jums jāpaliek centrālē. Kādam taču jāuzņemas arī koordinācija.

Turklāt jūs būtu pārāk viegli pamanāmas.

* * *

Parīzes lidostā Anna Himenesa gaidīja nakts reisu uz Romu. No turienes viņa bija iecerējusi lidot tālāk uz Turinu. Anna bija nervoza. Viņa bija sākusi pārlapot Elizabetes dotos materiālus, un tie bija viņu satriekusi. Uzzinātais bija pārāk biedējošs, neko nelīdzēja pat doma, ka varbūt vien neliela daļa no mapē apkopotā ir patiesība. Tomēr galvenais iemesls, kas Annu pamudināja steigties uz Turīnu, bija cits: materiālos viņa bija pamanījusi vārdu, kas figurēja ari tais izdrukās, ko Marko Valoni reiz bija iedevis viņas brālim. Ja Elizabetes apgalvojumi bija patiesi, šis cilvēks bija viens no jaunā Tempļa mestriem un cieši saistīts ar Sindoni.

Anna nolēma apspriesties ar Sofiju un mēģināt panākt tikšanos ar tēvu īvu. Viņa zvanīja Sofijai daudzas reizes, taču tā neatbildēja. Rīta cēliens pagāja ceļā uz Turīnu, un, kad Anna beidzot sasniedza viesnīcu, reģistratūrā viņai teica, ka doktore Galloni devusies projām ļoti agri un pagaidām nav atgriezusies. Sofijas mobilā numurs joprojām neatbildēja. Anna atstāja vairākas ziņas tā balss pastkastītē, taču atbilde nesekoja. Pie tēva īva viņa bija nolēmusi doties nākamajā dienā.

Elizabetei bija taisnība — Anna tuvojās svarīgam atklājumam, ko pagaidām vēl sedza neziņas migla.

Bakalbasi vīriem tomēr izdevās nozust karabinieru modrajiem skatieniem. Viens no puišiem palika uzmanīt Žēlsirdības Māsu patversmi, bet pārējie devās prom katrs pa savu ceļu. Kad pēc daudzu līkumu mešanas viņi sasniedza kapsētu, jau bija nolaidusies tumsa. Kapu sargs viņus gaidīja nervozs un nepacietīgs.

—    Pasteidzieties, man jāiet prom! Iedošu jums vārtu atslēgu. Tad man nevajadzēs gaidīt, ja kādu vakaru pārradīsieties tik vēlu.

Sargs aizvadīja viņus līdz vajadzīgajai kapličai. Tās durvis sargāja eņģelis ar zobenu rokā. Izgaismojot ceļu ar lukturīti, četri vīri iegāja tumšajā kapeņu telpā un pēc mirkļa nozuda pazemē.

Apakšzemes telpā viņus gaidīja Ismets, gādīgi atnesis ūdeni un ēdienu. Cetrotne bija pārguruši un izsalkusi. Viņu vienīgā vēlēšanās bija drīzāk paēst un likties gulēt.

—    Kur tad Mehmets?

—        Palika pie patversmes, kur šonakt guļ Mendibs. Ja nu šim tomēr ienāk prātā pa nakti aizlaisties… Adaijam bija taisnība: karabinieri cer, ka Mendibs viņus aizvedīs līdz mums. Izsekotāju ir vesels bars, — teica viens no vīriem, kas Urfa strādāja policijā.

—    Viņi jūs pamanīja? — satraukts prasīja Ismets.

—    Nē, nedomāju vis, — atbildēja cits, — tomēr pavisam droši mēs nevaram būt. Viņu bija daudz.

—   Jābūt uzmanīgiem. Ja jums šķiet, ka jūs izseko, jūs nedrīkstat nākt šurp, — piekodināja Ismets.

—    Mēs to zinām. Un neuztraucies, vismaz šovakar mums izdevās nojaukt pēdas.

Sešos no rīta Marko jau bija slēpnī netālu no Žēlsirdības Māsu patversmes. Viņš bija pieprasījis papildinājumu savai vietējo karabinieru komandai un pavēlējis tiem izsekot abus tipus, ko iepriekšējā dienā bija redzējis novērojam bezmēli.

—    Centieties nekrist viņiem acīs. Ja viņi zinās, ka tiek izsekoti, viss zaudēs jēgu. Esmu pārliecināts, ka mēmo viņi uzrauga tāpēc, ka pieder pie organizācijas, kuru mēs meklējam. Tātad vajadzēs saņemt ciet arī viņus. Vēl tikai mazliet nogaidīsim.

Vīri piekrītoši pamāja. Pjetro atteicās doties atpūsties, kaut arī bija palicis nomodā visu nakti.

—    Es izturēšu. Ja tiešām jutīšu, ka vairs neturos kājās, padošu tev ziņu un iešu nosnausties.

Sofija beidzot bija noklausījusies sava mobilā telefona automātiskajā atbildētājā ierunātās ziņas. Annas balss, lūdzot sazināties, skanēja uztraukti. Turklāt viesnīcā Sofijai teica, ka spāņu žurnāliste pēc viņas taujājusi vismaz reizes piecas. Uzmācās klusa vainas apziņa, tomēr Sofija šos pašpārmetumus padzina: gan jau viņa Annai piezvanīs, bet pagaidām viņai patiešām nebija laika klausīties žurnālistes prātuļojumos. Kad lieta būs atrisināta, atliks vaļas arī šādām sarunām, bet pagaidām visas domas un spēkus vajadzēja sakoncentrēt operācijas veiksmīgai norisei. Sofija jau gāja ārā no viesnīcas, kad viņu skriešiem panāca kāds no viesnīcas kalpotājiem.

—    Doktore Galloni, doktore!

—    Jā. Kas noticis?

—    Jūs aicina pie telefona, tas esot steidzami.

—    Es šobrīd nevaru kavēties. Sakiet, lai reģistratūrā pieraksta, kas zvanījis un ko gribējis teikt…

—    Reģistratūrā teica, ka D'Alakvas kungs apgalvojot, ka šo sarunu nevar atlikt.

—    D'Alakva?

—    Jā, viņš jūs meklē.

Sofija pagriezās un, Mincrvas izbrīnītā skatiena pavadīta, aizsteidzās atpakaļ pie reģistratūras letes.

—    Es esmu doktore Galloni, man kāds tikko esot zvanījis.

—    Labi, ka izdevās jūs atrast. D'Alakvas kungs ļoti uzstājīgi lūdza ar jums sazināties. Vienu mirklīti!

Šoreiz Umberto D'Alakvas balss skanēja citādi, un Sofijai šķita, ka tajā dzirdams ar pūlēm apspiests satraukums, neskaidras bažas.

—    Sofij…

—    Jā, tā esmu es. Labdien.

—    Es gribētu jūs satikt.

—    Labprāt, bet…

—    Nekādus "bet"! Pēc desmit minūtēm jums pakaļ aizbrauks mana mašīna.

—    Man ļoti žēl, bet man jāiet uz darbu. Šodien tiešām nevaru. Vai atgadījies kas svarīgs?

—    Jā. Es gribu izteikt jums piedāvājumu. Jūs zināt, ka mana vislielākā aizraušanās ir arheoloģija. Redziet, es braucu uz Sīriju. Mani cilvēki tur veic izrakumus un ir atraduši dažus ārkārtīgi interesantus priekšmetus. Es gribētu, lai jūs tos novērtējat. Un pa ccļam uz izrakumu vietu mums atliktu laiks garākai sarunai. Es gribu piedāvāt jums darbu.

—    Paldies, bet šobrīd es nekādi nevaru braukt projām. Man ļoti žēl.

—    Sofij, šis ir viens no tiem gadījumiem, kad izvēle jāizdara nevilcinoties.

—    Zinu, taču mani saista pienākumi, kurus nedrīkstu pamest. Es nevaru pievilt savus kolēģus. Ja jūs varētu pagaidīt divas vai trīs dienas, tad varbūt…

—    Nē, divas vai trīs dienas gaidīt es nevaru.

—   Vai tiešām ir tik svarīgi, lai es jau šodien pat brauktu uz Sīriju? -Jā.

—    Man ļoti žēl. Pēc dažām dienām es varbūt varētu…

—    Nē, tas nav iespējams. Lūdzu, piekrītiet braukt man līdzi nekavējoties!

Sofija vilcinājās. Mulsināja gan D'Alakvas piedāvājums, gan viņa kategoriskais tonis un balsī vibrējošais sasprindzinājums.

—    Sakiet, kas īsti noticis!

—    Es jau teicu. Gribu, lai jūs braucat man līdzi.

—   Man ļoti žēl. Man patiešām ir ļoti žēl, ka nevaru braukt kopā ar jums. Un tagad man jāiet. Kolēģi mani gaida, un es nedrīkstu ilgāk kavēties.

—    Lai jums veicas!

—    Paldies.

Sofija bija apjukusi. Šī saruna šķita pārāk dīvaina. Un kāpēc D'Alakva beigās bija novēlējis veiksmi? Vai viņš ko zināja par operāciju "Trojas zirgs"? Kad viņi būs tikuši skaidrībā ar bezmēli un viss būs galā, viņa D'Alakvam piezvanīs pati. Nojauta vēstīja, ka aicinājums doties uz Sīriju slēpj ko nopietnu un tam nav nekāda sakara ar romantiskām jūtām.

— Ko D'Alakva gribēja? — pa ceļam uz centrāli jautāja Mincrva.

—    Piedāvāja braukt viņam līdzi uz Sīriju.

—    Uz Sīriju? Kāpēc?

—    Viņš tur veic arheoloģiskos izrakumus.

—    Vai tas nozīmē, ka viņš tev piedāvāja uzsākt kvēlas attiecības?

—    Diemžēl man ir aizdomas, ka nenozīmē vis. Drīzāk šķita, ka viņš mani mudina bēgt. Viņš izklausījās uztraukts.

Kad viņas beidzot iegāja savā darba kabinetā, Marko jau bija zvanījis divas reizes. Šefs niknojās. Bezmēļa apavos iemontētais raidītājs bija pagalam. Pirmajā mirklī viņi nebija sapratuši, kas noticis, un pārsteigti noraudzījās, kā mēmais dodas uz vienu pusi, bet no tā apaviem saņemtie signāli ziņo, ka viņš iet taisni pretējā virzienā. Tikai pēc mirkļa viņi ievēroja, ka bezmēlis ir nomainījis apavus. Tagad viņam kājās bija pavisam vecas un nomītas kurpes. Arī žakete un džinsenes bija noplīsušas un atbaidoši netīras. Kādam no patversmē nakšņojušajiem klaidoņiem bija laimējies noslēgt ļoti izdevīgu maiņas darījumu.

Mēmais tagad virzījās uz Karrāras parka pusi. Labu laiku viņš pastaigājās pa parka celiņiem. Iepriekšējās dienas tumsnējos sekotājus pagaidām nekur nemanīja.

No patversmes bezmēlis bija paņēmis gabalu maizes un tagad drupināja to putniem. Vienubrīd mēmā skatiens sadūrās ar kāda vīrieša pētīgajām acīm, — tas, vezdams pie rokas divas mazas meitenes, nesteidzīgā gaitā gāja garām apstādījumiem. Marko radās iespaids, ka garāmejošā vīra skatiens pie mēmā sejas aizkavējas kādu sekundi par ilgu, — tad vīrietis novērsās un pielika soli.

So ainu vēroja arī algotais slepkava, un viņa secinājumi neatšķīrās no Marko slēdziena: garāmgājējs noteikti bija kontaktpersona. Nē, pagaidām klientu novākt vēl nevarēja. Tas vienkārši nebija iespējams. Mēmo sargāja vismaz ducis karabinieru. Rīkoties šādos apstākļos būtu muļķīgi — tā būtu īsta pašnāvība. Nekas, viņš sekos klientam vēl pāris dienu un, ja nekas nemainīsies, lauzīs līgumu. Tik nesaprātīgi riskēt viņš netaisās. Viņa amatā piesardzība bija vērtējama tikpat augstu kā prasme nogalināt. Viņš nemēdza spert neapdomīgus soļus.

Tomēr, lai cik vērīgi un uzmanīgi būtu karabinieri, Marko, bezmēļa tumsnējie izsekotāji un profesionālais slepkava, neviens no tiem nemanīja, ka paši tiek uzmanīti, — ikvienu viņu soli pielūkoja citi vīri.

Arslans piezvanīja brālēnam. Jā, viņš tikko redzējis Mendibu pie Karrāras parka. Taču tas neesot nometis viņam pie kājām zīmīti, nedz arī devis kādu citu zīmi. Licies, ka Mendibs ar savu klātbūtni tikai vēlas pavēstīt, ka ir ticis brīvībā.

Anna Himenesa lūdza taksistam, lai viņu aizved līdz katedrālei. Iegājusi bīskapa kancelejas telpās, viņa vaicāja pēc tēva īva.

—    Diemžēl viņš šobrīd pavada kardinālu, — teica sekretāre. — Bet jums taču ar tēvu īvu nav sarunāta tikšanās. Vai arī es kļūdos?

—    Nē, jūs nckļūdāties, tomēr es zinu, ka tēvs īvs ļoti priecātos mani satikt, — atcirta Anna, apzinādamās, ka izturas bezkaunīgi. Sekretāres vīzdegunīgais cienīgums šorīt šķita pārmēru kaitinošs.

Šī patiešām nebija veiksmīga diena. Anna vairākas reizes bija mēģinājusi sazvanīt Sofiju, taču arī šie pūliņi bija veltīgi.

Viņa nolēma palikt turpat katedrāles tuvumā un sagaidīt tēva īva de Šarnī atgriešanos.

Bakalbasi uzklausīja ziņojumu, ko sniedza viens no viņa vīriem. Mendibs joprojām bezmērķīgi klejojot pa pilsētu, un pagaidām šķietot neiespējami viņu nogalināt. Tuvumā allaž esot karabinieri, turklāt to esot daudz. Ja Kopienas cilvēki Mendibam sekos vēl ilgi, viņus noteikti pamanīs.

Kā rīkoties? Bakalbasi nezināja, ko saviem puišiem pavēlēt. Ja operācija izgāzīsies, Kopienai draudēs neaprakstāmas briesmas. Vilcināties bija bīstami. Pēc iespējas drīzāk notikumos vajadzēja iesaistīties Mendiba vectēva brālim. Jau pirms vairākām dienām vecajam vīram bija izrauti visi zobi, nogriezta mēle un nodedzināti pirkstu spilventiņi. Tas viss, protams, tika paveikts, izmantojot vispārējo anestēziju. Šis upuris neatšķīrās no tā, ko teju pirms diviem tūkstošiem gadu bija nesis Marcijs, valdnieka Abgara arhitekts.

Mendibs juta izsekotāju klātbūtni. Vienubrīd viņam šķita, ka netālu pazib arī kāda pazīstama, dzimtajā Urfa redzēta seja. Ko grib šie ļaudis — palīdzēt vai nogalināt viņu? Mendibs pazina Adaiju un saprata, ka virsgans nemūžam nepieļaus, ka viņa vainas dēļ Kopiena tiek atklāta. Kad pienāks vakars, Mendibs atkal dosies pie mūķenēm uz patversmi, bet naktī pacentīsies slepus izlavīties un aizkļūt līdz vecajai kapsētai. Viņš pārrāpsies pār žogu un atradīs kapliču, kas kalpo par ieeju pazemē. Mendibs šo vietu pazina pietiekami labi un joprojām atcerējās pat to, kur glabājas atslēga. Pa apakšzemes tuneli viņš dosies uz Turguta mitekli un lūgs, lai tas viņu glābj. Ja nemanītam izdosies aizkļūt līdz katedrāles sarga mājām, varbūt Adaijs tomēr izdomās, kā organizēt viņa bēgšanu no Itālijas. Mendibam nebūtu iebildumu pavadīt pazemē kaut divus vai trīs mēnešus, līdz karabinieri pārstās viņu meklēt. Galvenais bija palikt dzīvam un atgriezties mājās.

Viņš nolēma doties uz Pils Vārtu tirgu, kur varēs nopirkt lētu ēdamo un iejukt pūlī, kas vienmēr drūzmējas starp tirgotāju letēm. Kaut arī šī vieta ir trokšņaina un raiba, sekotāji tur tik un tā būs vieglāk pamanāmi. Ja Mendibam izdotos ieskatīties tiem sejā, turpmāk būtu daudz vieglāk no tiem izvairīties.

Viņi aizbrauca pēc vecā vīra, kurš bija uzņēmies vissmagāko uzdevumu. Bakalbasi tam pasniedza nazi. Vecais ieroci paņēma nevilcinādamies. Viņš grasījās nogalināt sava brāļa mazdēlu, uzskatīdams, ka būs labāk, ja paveiks to pats. Bakalbasi telefons klusi iezumējās, bija ienākusi īsziņa: Mendibs dodoties uz Republikas laukumu, uz Pils Vārtu tirgu.

Bakalbasi pavēlēja šoferim braukt uz tirgu un apstāties netālu no vietas, kur pirms brīža bija redzēts Mendibs. Tur viņš apskāva veco vīru un atvadījās no tā uz visiem laikiem. Nolūkodamies, kā vecais iejūk pūlī, Bakalbasi lūdzās, kaut Dievs tam palīdzētu izpildīt pēdējo mūža uzdevumu.

Tirgus burzmā Mendibs piepeši ieraudzīja radinieku — sava vectēva brāli. Taču vecā vīra nervozais skatiens lika viņam saspringt. Kāpēc godājams sirmgalvis izskatās tik nobijies un izmisis?

Abi saskatījās. Mendibs nezināja, ko darīt: bēgt vai tomēr bez baiļu tuvoties vecajam vīram. Varbūt tas viņam nodos kādu zīmīti vai iečukstēs ausī svarīgu ziņu? Mendibs nolēma vecajam radiniekam uzticēties. Varbūt baiļpilnais skatiens nozīmē vienīgi to, ka sirmgalvis baidās no karabinieriem un Adaija vīriem?

Kad abi bija nonākuši cieši blakus, Mendibs pēkšņi sajuta asas sāpes sānos. Pirmajā mirklī viņš nosprieda, ka neviļus ir uzdūris kādam asumam, bet tad ieraudzīja, ka tēvocis saļimst viņam pie kājām. Vecā vīra mugurā bija iedurts nazis. Visapkārt izcēlās neiedomājams juceklis, (audis kliedza, bēga, grūstījās. Ari Mendibs metās skriet, šausmu pārņemts. Kāds bija nonāvējis viņa vectēva brāli. Kāpēc?

Slepkava skrēja kopā ar izbiedēto pūli. Viņš bija kļūdījies. Bija nogalinājis nevis mēmo puisi, bet gan vecu vīru. Vecu vīru, kuram rokā nez kāpēc bija duncis. Viss, pietiek! Otrreiz viņš vairs nemēģinās. Pasūtītājs nebija viņam izstāstījis visu patiesību, pārāk daudz svarīgu detaļu bija palikušas noklusētas. Tādos apstākļos strādāt nav iespējams. Viņš uzskatīs, ka līgums ir lauzts, bet avansu paturēs, jo šī lieta ir sagādājusi jau pietiekami daudz galvassāpju.

Marko piesteidzās mirstošajam sirmgalvim. Viņam sekoja pārējie nodaļas vīri. Mendibam beidzot izdevās iztālēm nopētīt vajātāju sejas — tagad būs vieglāk no viņiem izvairīties.

—    Miris? — jautāja Pjetro.

Marko pūlējās sataustīt vecā vīra pulsu. Sadurtais vēl atvēra acis, kā gribēdams ko teikt, iegārdzās un apklusa uz visiem laikiem.

Sofija un Mincrva notiekošajam sekoja, klausoties radioraidītāju signālos. Viņas dzirdēja pūļa klaigas, Marko steidzīgos soļus, pavēles, ko viņš izkliedza saviem vīriem. Viņas dzirdēja ari Pjetro uzdoto jautājumu.

—   Marko, Marko! Kas notiek? — nervozi prašņāja Minerva. — Dieva dēļ atbildi!

—    Kāds tikko mēģināja nogalināt mēmo. Mēs nezinām, kas bija uzbrucējs, mēs viņu neredzējām. Bet uzbrucējam priekšā nostājās vecs vīrs, duncis trāpīja viņam. Arī par nogalināto mēs neko nezinām, dokumentu viņam nav. Ak Dievs! īsts murgs!

—    Nomierinies! Gribi, lai mēs braucam pie tevis? — piedāvājās Sofija.

—    Nē, nav vajadzības. Gan mēs paši atgriezīsimies centrālē. Bet kur ir mēmais? Velns parāvis, kur ir mēmais? — auroja Marko.

—    Mēs viņu pazaudējām, — teica kāda balss. — Viņš nozuda burzmā.

—    Nolādēts! Kā jūs varējāt pieļaut, ka viņš aizbēg?!

—    Nomierinies, Marko! — teica Džuzepe.

Sofija un Minerva satraukti klausījās balsīs, kas ar tehnikas palīdzību viņas sasniedza no tirgus laukuma. Daudzi mēneši bija aizvadīti, gatavojot operāciju "Trojas zirgs", bet tagad šis zirgs bija aizauļojis un nozudis tālumā.

— Meklējiet viņu! Visi!

Mendibs smagi elsoja. Viņam vecā vīra duncis bija trāpījis sānos. Pirmajā mirklī sāpes nebija likušās tik spēcīgas, taču nu kļuva neizturamas. Ļaunākais bija tas, ka brūce stipri asiņoja. Puisis patvērās kādas vārtrūmes ēnā, lai mirkli atvilktu elpu. Viņam šķita, ka beidzot izdevies atbrīvoties no sekotājiem, tomēr gluži drošs viņš nebija. Vienīgā cerība bija meklēt patvērumu pazemē. Taču kapsēta bija tālu un, lai līdz turienei aizkļūtu, vajadzēja sagaidīt tumsu. Kur lai viņš pavada ilgās stundas līdz vakaram? Kur?

* * *

Anna sēdēja kafejnīcā uz terases, kad piepeši āra galdiņiem tuvojās satrauktu ļaužu bars. Viņi skrēja un sauca, ka tepat tuvumā esot slepkava, kurš tikko nodūris cilvēku. Anna šai pūlī ievēroja kādu puisi. Likās, viņš ir ievainots. Puisis iesteidzās kādā vārtrūmē un vairs nerādījās. Anna devās uz to pusi, no kurienes bija skrējuši izbiedētie cilvēki. Taču nekādi neizdevās noskaidrot, kas īsti noticis. Visi satraukti pieminēja slepkavu, taču neko sīkāk pateikt nemācēja.

Bakalbasi bija redzējis, kā Mendibs aizbēg, bet nāvējoši ievainotais sirmgalvis saļimst zemē. Kurš gan bija nogalinājis veco vīru? Viņš piezvanīja Adaijam un izstāstīja, kas noticis. Virsgans noklausījās Bakalbasi stāstīto un tūdaļ deva jaunu pavēli. Bakalbasi atlika vienīgi paklausīt.

Anna pamanīja vēl divus puišus dodamies pa pēdām tam, kurš bija šķitis ievainots. Šie divi izskatījās pārsteidzoši līdzīgi vārtrūmē nozudušajam. Nospriedusi, ka te notiek kas dīvains, Anna nevilcinādamās sekoja. Taču viņas izsekojamajiem tas nepalika nepamanīts — nodomājuši, ka arī meiča, kas viņus tik uzstājīgi vēro, ir viena no karabinieru spēkiem, no Urfas atbraukušie vīri apstājās. Nekas, viņi Mendibu uzmanīs iztālēm un neizlaidīs no acīm arī šo sievieti. Ja vajadzēs, novāks arī to.

Mendibs vārtrūmē bija atradis durvis, pa kurām varēja iekļūt nelielā, piesmirdušā telpā — te glabājās visam daudzdzīvokļu namam kopīgais atkritumu konteiners. Viņš apsēdās uz grīdas aiz konteinera un pūlējās nezaudēt samaņu. Ievainojums bīstami asiņoja, vajadzēja asins straumīti apturēt. Mendibs novilka žaketi, saplucināja tās oderi un izveidoja ko līdzīgu pārsējam. Likās, asiņošana samazinās. Taču ari spēki bija galā. Mendibs nezināja, cik ilgi varēs te palikt, — varbūt izdosies izmantot šo slēptuvi līdz pašam vakaram, kad ieradīsies atkritumu savācēji, lai konteineru iztukšotu. Uzmācās reibonis, un vēl pēc brīža Mendibs zaudēja samaņu.

īvs de Sārnī pirms neilga laiciņa bija atgriezies savā kabinetā. Viņa sejā bija manāms satraukums.

Kabineta durvis pavēra sekretāre.

—   Tēvs, ir ieradušies jūsu draugi. Tie, kuri jūs parasti apmeklē — tēvs Žozefs un tēvs Deivids. Es viņiem teicu, ka jūs tikai pirms mirkļa atgriezāties un es nezinu, vai varēsiet viņus pieņemt.

—    Nekas, nekas, aiciniet viņus iekšā. Viņa Eminencei manu palīdzību šodien vairs nevajadzēs. Kardināls tūlīt brauks uz Romu, un visi steidzamie darbi ir padarīti. Ja vēlaties, jūs šopēcpusdien varat būt brīva.

—   Vai dzirdējāt, ka tepat netālu tirgū notikusi slepkavība?

—    Jā, to jau ziņoja pa radio. Ak Dievs, cik daudz vardarbības!

—   Tā gan… Tad, ja jums nav iebildumu, es iešu… Taisni varēšu pagūt pie friziera. Rit mana meita rīko viesības.

—    Ejiet, ejiet kaut tūlīt.

Tēvs Zozefs un tēvs Deivids ienāca tēva īva kabinetā. Visi trīs saskatījās un nogaidīja, līdz ārdurvju būkšķis ziņoja, ka sekretāre ir pametusi kancelejas telpas.

—    Vai tu jau zini, kas noticis? — jautāja tēvs Deivids.

—    Jā. Un kur palika viņš pats?

—    Nolīda kādā vārtrūmē tepat blakus. Neuztraucies, mūsu brāļi ir gatavībā. Tomēr nebūtu prātīgi iet viņam pakaļ jau tagad. Turpat gro zās tā spāņu žurnāliste.

—    Kā viņa tc gadījās?

—    Pilnīgi nejauši. Sēdēja āra kafejnīcā un gaidīja tevi atgriežamies. Ja viņa ies pie Mendiba, mēs būsim spiesti rīkoties nevilcinoties.

—    Man šī neliekas piemērota vieta.

—    Tā ir klusa vārtrūmē, — nepiekāpās tēvs Zozefs.

—   Man tomēr tā doma nepatīk… Un kad tiks atrisināta doktores Galloni problēma?

—    Kuru katru brīdi. Tikko viņa iznāks no karabinieru centrāles. Viss jau ir sagatavots, — ziņoja tēvs Deivids.

—    Reizēm…

—    Reizēm tev uzmācas šaubas tāpat kā mums, taču mēs esam karavīri un pildām pavēles, — teica Zozefs.

—    Manuprāt, tas nav gluži pareizi.

—    Mums nekas nav jāizvēlas, tikai jāpaklausa pavēlēm.

—    Jā, taču tas nenozīmē, ka mēs nedrīkstam domāt paši ar savu galvu un izrādīt, ka šīs pavēles mūs neapmierina. Es nebūt neierosinu

atteikties tās pildīt, tomēr vienmēr aizstāvēšu tiesības uz savu viedokli.

* * *

Liktenis nolēma uzsmaidīt Marko. Džuzepe ziņoja, ka tikko redzējis vienu no kolēģiem netālu no katedrāles. Marko tūdaļ steidzās turp. Nonācis tuvāk laukumam, viņš palēnināja gaitu, lai pārlieku neizceltos starp ļaudīm, kas bariņos sastājušies dedzīgi apsprieda nesen notikušās šausmas.

—    Kur viņš ir? — Marko jautāja, piegājis pie Džuzepes.

—    Re, tur. Sēž bārā. Atkal tie paši divi, kurus redzējām jau iepriekš.

—   Visiem būt sevišķi piesardzīgiem! — Marko pavēlēja. —Viņi nedrīkst jūs pamanīt. Pjetro, tu panācies man tuvāk. Pārējie aplenciet laukumu, bet pagaidām ievērojiet distanci. Šie puiši jau ir pierādījuši, ka veiklības viņiem netrūkst.

Taču par spīti visai piesardzībai un modrībai jau pēc pusstundas abi tumsnējie kolēģi aizlaidās, apliecinot Marko pieminēto veiklību. Viņi tomēr bija pamanījuši karabinieru klātbūtni. Abi zināja, ka viņu sejas karabinieri jau ir iegaumējuši, tāpēc nolēma, ka būs labāk, ja Mendibu uzmanīs divi citi biedri, kas karabinieriem acīs vēl nebija patrāpījušies. Tā nu vispirms viens no puišiem piecēlās, mierīgi šķērsoja laukumu un iekāpa autobusā, kas tūdaļ aizvēra durvis. Otrs devās pretējā virzienā un pēc brīža metās skriešus. Nu vairs nebija iespējams sekošanu turpināt pietiekami neuzkrītoši.

—   Vai tiešām mēs viņus atkal pazaudējām? — neredzamajiem sarunbiedriem kliedza Marko.

—   Sef, nebļausties! — viņu apsauca Džuzepe, kas stāvēja laukuma pretējā pusē. — Visi uz tevi skatās un domā, ka tu esi jukušais, kas sarunājas pats ar sevi.

—    Es nebļaustos! — kliedza Marko. — Velns parāvis, kas te vispār notiek?! Mēs esam pazaudējuši gan mēmo, gan tos divus, kas viņam sekoja. Tikko viņus atkal atradīsim, nekavējoties arestēsim. Nav šaubu, ka arī tie abi ir no organizācijas, kuru mēs meklējam. Un izskatās, ka mēmi viņi nav, tātad, ja kārtīgi piespiedīsim šos pie sienas, viņi izklās mums visu, ko zina.

Divi no Urfas vīriem aizvien vēl pacietīgi gaidīja brīdi, kad Mendibs nolems pamest slēptuvi. Uzturēšanās karabinieru pilnajā laukumā bija riskanta, taču izvēles nebija. Divi viņu biedri, sapratuši, ka ir pamanīti, savu posteni jau bija pametuši, un viņus nomainīja trīs citi. Tagad vismaz bija skaidri zināms, cik karabinieru sapulcējies tuvākajā apkaimē.

Tomēr, lai cik vērīgi būtu urfieši un lai cik labi trenēti karabinieri, tic nemanīja, ka paši jau sen ir novērošanas objekts citiem vīriem. Daudz vērīgākiem un nesalīdzināmi labāk trenētiem.

Tuvojās vakars, un Anna Himenesa nolēma izmēģināt laimi un pārbaudīt, vai bīskapa kancelejā nav atgriezies tēvs Ivs. Viņa piezvanīja pie durvīm, taču neviens neatsaucās. Nedomājot viņa nolaida plaukstu uz durvju roktura un to nospieda. Durvis nebija aizslēgtas, taču kancelejas telpās nemanīja ne dzīvu dvēseli. Anna devās uz tēva īva kabineta pusi un piepeši saklausīja balsis.

Runātāju viņa nepazina, taču teikto saklausīja pietiekami skaidri, — dzirdētie vārdi lika viņai izturēties klusi kā pelītei un pieplakt pie sienas.

—   Viņi ieradīsies pa pazemes tuneli. No sekotājiem viņiem izdevās atbrīvoties. Un ko tad pārējie? Labi, sarunāts. Mēs ejam uz turieni. Viņš arī noteikti mēģinās patverties tieši tur, tā ir visdrošākā vieta.

Tēvs Zozefs nospieda atvienojuma pogu.

—    Labi, karabinieri nezina, kur nozuduši divi Adaija vīri. Mendibs joprojām gulšņā vārtrūmē. Visur vēl staigā pārāk daudz cilvēku. Tomēr domāju, ka pavisam drīz viņš nāks ārā, tā slēptuve nav pārāk droša.

—    Kur ir Marko Valoni? — jautāja tēvs Dcivids.

—   Turpat netālu. Man teica, ka viņš esot pārskaities kā pūķis. Viņa operācija faktiski jau ir izgāzusies, — atbildēja tēvs Zozefs.

—   Viņš neapzinās, ka ir nonācis pavisam tuvu patiesībai, — ierunājās tēvs īvs.

—    Nē, nekur viņš nav nonācis, — atcirta tēvs Deivids. — Viņš itin neko nezina. Viņam bija tikai viena vērtīga doma: izmantot Mendibu, lai piekļūtu tuvāk organizācijai, par kuras pastāvēšanu viņš neskaidri nojauš. Tomēr viņš neko nezina nc par Kopienu, ne par mums.

—    Manuprāt tu sevi māni, — nepiekāpās tēvs īvs. — Viņš ir nonācis bīstami tuvu Kopienai. Pagaidām viņi pamanījuši, ka ar Sindoni ir saistīti pārāk daudzi, kas dzimuši Urla. Un doktore Galloni jau ir trāpījusi tieši desmitniekā. Vakar viņa saviem kolēģiem stāstīja, ka notikumi katedrālē esot saistīti ar Urfas vēsturi. Pārējie viņu neuzklausīja, vienīgi datormcitene viņas minējumu atzina par ticamu. Taču Valoni ir gudrs, gan arī viņš visu saskatīs tikpat skaidri kā doktore Galloni. Žēl gan, ka tādai sievietei…

—    Labi, — viņu asi pārtrauca tēvs Žozefs. — Mums jādodas pazemē. Cerēsim, ka Turguts un viņa krustdēls jau ir tur. Mūsējie jau ir sasnieguši kapsētu.

—    Mūsējie ir visur. Kā vienmēr, — noteica tēvs īvs.

Trīs vīrieši devās uz durvīm. Anna paslēpās aiz skapja. Viņai bija bail. Tagad viņa skaidri zināja, ka tēvs īvs nav parasts priesteris. Vai tiešām viņš ir templietis? Vai tomēr pieder kādai citai organizācijai? Un kas bija tie pārējie? Pēc balsīm spriežot, abi svešinieki bija vēl diezgan jauni puiši.

Redzot trijotni izejam no kancelejas, Anna atviegloti uzelpoja. Viņa tomēr nebija pamanīta. Brīdi nogaidījusi, viņa vīriešiem sekoja, klusi lavīdamās gar sienām, kā bija redzējusi darām daudzu piedzīvojumu filmu varoņus.

Trijotne devās uz katedrāles sarga mājokli. Tēvs Ivs pieklauvēja un, atbildi nesaņēmis, pamāja biedram. Tas izvilka no kabatas mūķīzeri un atslēdza durvis.

Anna noraudzījās, vienlaikus juzdama neticīgu izbrīnu un bailes. Zagšus arī viņa tuvojās katedrāles sarga mājoklim. Likās, iekšā valda pilnīgs klusums. Anna saņēma drosmi un devās iekšā. Viņa cerēja, ka netiks pieķerta šai vietā, taču piesardzības pēc laikus centās izgudrot kādu aizbildinājumu, ja tomēr nāktos taisnoties.

48

Mkndibs saklausīja troksni un nodrebēja. Samaņu viņš bija atguvis tikai pirms dažām minūtēm. Ievainojums sagādāja neizturamas sāpes, asinis bija sarecējušas, un netīrais krekls sakaltis tumšos traipos. Mendibs nezināja, vai spēs piecelties un noturēties kājās. Tomēr vajadzēja saņemties un mēģināt.

Viņš domāja par sava vecā radinieka dīvaino nāvi. Vai vectēva brāli bija pavēlējis nogalināt Adaijs? Vai virsgans baidījās, ka vecais vīrs Mendibam palīdzēs?

Mendibs vairs neuzticējās nevienam. Arī Adaijam ne. Virsgans bija svēts un godīgs vīrs, taču nepielūdzams un stingrs, gatavs uz visu, lai tikai nosargātu Kopienu. Un šobrīd par vislielāko draudu Kopienai bija kļuvis viņš, Mendibs. Viņš negribēja Kopienai kaitēt un jau kopš atbrīvošanas brīža centās neuzvedināt karabinicrus uz pēdām, taču varbūt viņam nebija zināms kas svarīgs, ko zināja Adaijs. Tāpēc vajadzēja rēķināties arī ar iespēju, ka virsgans nolēmis viņu nogalināt.

Piesmirdušās telpas durvis atvērās. Iekšā ienāca pusmūža sieviete ar atkritumu maisu rokās. Ieraudzījusi Mendibu, viņa iekliedzās. Puisis pārcilvēcīgiem spēkiem piecēlās kājās un aizspieda kliedzējai muti.

Viņš nevarēja neko pateikt, lai sievieti nomierinātu, — viņam gluži vienkārši nebija mēles. Ja sieviete tūlīt nenorims, viņš būs spiests tai iesist, lai viņa zaudētu samaņu. Vēl nekad Mendibs nebija sitis sievietei, taču tagad uz spēles bija likta viņa dzīvība.

Pirmo reizi kopš dienas, kad viņam bija izgriezta mēle, Mendibs patiesi nožēloja, ka nespēj runāt. Viņš piespieda sievieti pie sienas. Viņa drebēja pie visām miesām, un Mendibs baidījās, ka viņa atkal sāks nebalsī kliegt, tikko viņš noņems tai roku no mutes. Tā nu viņš iesita sievietei pa deniņiem un noguldīja viņu zemē.

Kamēr sieviete gulēja pusnemaņā, viņš atvēra tās somiņu un atrada vajadzīgo: pildspalvu un blociņu, no kura tūdaļ izplēsa lapu. Viņš steigšus uzrakstīja uz tās savu sakāmo.

Kad sieviete puslīdz atguvās, Mendibs tai atkal aizspieda muti un pielika pie acīm lapiņu.

"Dariet, ko teikšu. Ja klausīsiet mani, jums nekas ļauns nenotiks. Ja mēģināsiet bēgt vai kliegsiet, cs jūs nogalināšu. Vai jums ir mašīna?"

Sieviete izlasīja zīmīti un apstiprinoši pamāja. Pavisam lēnām Mendibs noņēma plaukstu viņai no mutes, tomēr aizvien vēl turēja savu gūstekni cieši, lai tā neiedomātos bēgt.

* * *

— Marko, vai tu mani dzirdi?

—    Jā, es klausos, Sofij.

—    Kur tu esi?

—    Pie katedrāles.

—    Man ir jaunumi no ekspertiem. Nogalinātajam vīram nav nc mēles, ne pirkstu spilventiņu. Pataloganatoms apgalvo, ka mēle viņam izoperēta pirms pāris nedēļām. Aptuveni tai pašā laikā nodedzinātas arī papillārās līnijas. Nav pilnīgi nekā, kas ļautu šo cilvēku identificēt. Viņam pat izrauti visi zobi, mute izskatoties kā melna ala.

—    Velns!

—    Pataloganatoms darbu vēl nav pabeidzis, viņš tikai iznāca mums piezvanīt, lai pateiktu, ka mums ir trāpījies kārtējais bezmēlis.

—   Velns!

—    Marko, vai tu spēj pateikt arī kaut ko citu?

—   Atvaino, Sofij. Es zinu, ka mēmais, mūsu mēmais, ir tepat tuvumā. Kāds grib viņu nogalināt vai varbūt aizvest projām. Bet varbūt kāds viņu sargā. Es neko nesaprotu. Divi izsekotāji, kurus mēs pamanījām, tagad ir prom, bet viņu vietā droši vien ir uzradušies citi. Sliktākais ir tas, ka, piesteigdamies pie nogalinātā, mēs uzkrītoši atklājām savu klātbūtni. Tāpēc viņi tagad zina, kā izskatāmies mēs, turpretī mums nav ne jausmas, kas ir nomainījis iepriekšējos kolēģus. Un mūsu mēmais ir pazudis bez pēdām.

—    Ļauj mums ar Minervu braukt pie jums. Mūs viņi nav redzējuši, mēs varētu jūs nomainīt.

—    Nē, tas būtu pārāk bīstami. Es nemūžam nespētu sev piedot, ja ar jums notiktu kāda nelaime. Palieciet turpat.

Sarunu pārtrauca Pjetro balss.

—    Uzmanību, Marko. Mēmais ir laukuma viņā stūrī. Viņš iet, apskāvis kādu sievieti. Ņemsim viņu ciet?

—    Kāpēc? Kāda no tā būtu jēga? Pilnīgs absurds! Neizlaidiet viņu no acīm. Es eju pie jums. Gan jau ari biedri no tās organizācijas viņu ir pamanījuši. Šoreiz pacentieties būt uzmanīgāki. Ja atkal kaut kas nojuks, cs jūs izkastrēšu!

* * *

Sieviete aizveda Mendibu līdz savai mašīnai, nelielam mazlitrāžas vāģītim. Kad ķīlnicce atslēdza durvis, Mendibs iegrūda viņu salonā un pats apsēdās pie stūres.

Puisis smagi elpoja, trūka spēku un mocīja reibonis, tomēr viņš spēja sakoncentrēties, attālināties no katedrāles un iejukt pēcpusdienas haotiskajā transporta straumē.

Marko cilvēki viņam neuzkrītoši sekoja. Neatpalika arī Kopienas brāļi. Savukārt gan vieniem, gan otriem, gan trešajiem ik brīdi bija pievērstas vērīgas acis — viņus uzmanīja kluss un nemanāms karaspēks.

Mēmais ilgi braukāja šurpu turpu pa pilsētu. Vajadzēja atbrīvoties no sievietes, taču, izsēdināta no mašīnas, viņa tūdaļ zvanīs policijai. Tomēr jāriskē, uz kapsētu ņemt līdzi ķīlnieci viņš neuzdrošinājās. Ja mašīnu viņš atstās tuvu kapsētai, karabinieriem būs viegli viņu izsekot. Taču lielu gabalu noiet viņam nebūs spēka — bija zauciēts pārāk daudz asiņu. Kaut nu kapsētas sargs būtu savā būdā, tad varētu palūgt, lai tas aizvāc mašīnu tālāk no vārtiem. Galu galā sargs bija godavīrs un Kopienas loceklis, viņš neatteiksies palīdzēt. Ja nu vienīgi Adaijs sargam jau būs devis pavēli Mcndibu nogalināt.

Beidzot Mendibs pieņēma lēmumu: jābrauc uz kapsētu. Kad līdz vārtiem vairs nebija atlicis tālu, bet gabals vēl bija pietiekams, lai sieviete nesaprastu, kurp viņš iecerējis doties, Mendibs mašīnu apturēja. Sieviete ar baiļpilnu skatienu pavadīja katru viņa kustību. Taču Mendibs tikai paņēma lapiņu un pildspalvu un rakstīja:

"Es jūs atbrīvoju. Nezvaniet policijai, tā būs labāk jums pašai. Policisti jūs vienmēr nesargās, bet es varu atgriezties. Braucict prom un nevienam neko nestāstiet. Neaizmirstiet, ka es varu jūs sameklēt un atriebties."

Sieviete izlasīja lapiņu, un viņas acīs parādījās vēl lielākas šausmas.

—    Zvēru, ka es nevienam neko neteikšu, tikai laidiet mani vajā… — viņa lūdzās.

Mendibs paņēma lapiņu, saplucināja to sīkās driskās un izkaisīja pa logu. Tad izkāpa no mašīnas un ar mokām iztaisnoja augumu. Kaut nu izdotos nenoģībt jau pa ceļam uz kapsētas vārtiem. Sasniedzis mūra sienu, viņš devās gar to uz priekšu, dzirdēdams, kā aiz muguras nošvīkst mašīnas riepas.

Mendibs gāja ilgi, palaikam apstādamies, kad sāpes kļuva neizturamas, un lūgdams Dievam glābiņu. Viņš gribēja dzīvot. Savu dzīvību viņš nevēlējās ziedot ne Kopienai, ne kādam citam. Viņš jau bija ziedojis mēli un divus savas dzīves gadus, ko bija nonīcis cietumā.

Marko iztālēm vēroja bezmēļa grīļīgo stāvu. Bija redzams, ka puisis ir smagi ievainots un tik tikko turas kājās. Marko pavēlēja saviem puišiem tam sekot, saglabājot pienācīgu distanci. Viņš bija pamanījis ari divus citus turciska izskata vīrus, kas piesardzīgi devās pa bezmēļa pēdām.

—    Esiet uzmanīgi, mums jāsaņem ciet viņi visi. Ja šie divi nolems sekošanu pārtraukt, mēs sadalīsimies grupās. Kāds sekos kolēģiem, un kāds paliks pie mēmā.

Bakalbasi vīri klusītēm apspriedās, no droša attāluma pieskatīdami Mendibu.

—   Viņš iet uz kapiem. Esmu pārliecināts, ka viņš grib tikt pazemē. Tikko būsim nostāk no cilvēku acīm, es viņu nošaušu.

—   Nomierinies. Man ir iespaids, ka mums seko. Karabinieri arī nav muļķi. Varbūt labāk nogaidīsim, lai Mendibs nokāpj pazemē. Tur varēsim rīkoties drošāk. Citādi, ja karabinieri izdzirdēs šaudīšanos, mūs visus arestēs, — atbildēja otrs.

Pamazām sāka krēslot. Mendibs pielika soli, vajadzēja paspēt tikt līdz vārtiem, iekams sargs tos nav aizslēdzis, — viņam nepietiktu spēka pārrāpties tiem pāri. Mendibs steidzās, taču drīz atkal vajadzēja apstāties, jo brūce atsāka asiņot. Viņš piespieda brūcei kabatlakatiņu, ko bija paņēmis no savas ķīlnicces somiņas. Tas vismaz bija tīrs.

Pie kapsētas ieejas līdzās slaikajām cipresēm bija saskatāms sarga tumšais stāvs. Likās, vīrietis kādu vai kaut ko gaida.

Pat uzlūkojot šo stāvu iztālēm, bija nojaušams uztraukums un bailes. Ieraudzījis Mendibu, sargs devās aizslēgt vārtus. Taču Mendibs, saņēmis atlikušos spēkus, atstūma tos vaļā, iespraucās kapsētas teritorijā, apveltījis sargu ar niknu skatienu, atgrūda to malā un aizsteidzās uz 117. kapa pusi.

* * *

Visi operācijā iesaistītie karabinieri izdzirda Marko balsi:

—   Viņš iegāja kapsētā. Likās, ka sargs negrib viņu laist iekšā, bet mēmais šo pagrūda malā. Visi dodamies uz turieni. Vai neesat izlaiduši no acīm mūs kolēģus?

—    Tu pats viņus tūlīt ieraudzīsi. Arī viņi dodas uz kapsētas vārtu pusi.

Marko un viņa ļaudis pārsteigti atklāja, ka viņu kolēģiem ir vārtu

atslēgas. Veikli atdarījuši vērtnes, viņi tās atkal aizslēdza no iekšpuses.

—   Velns, viņiem ir atslēga! — kāds no karabinieriem iesaucās.

—    Ko darīsim? — jautāja Pjetro.

—    Mēģināsim atmūķēt slēdzeni. Ja neizdosies, būs jārāpjas pāri, — atbildēja Marko.

Viens no karabinieriem sāka darboties ar mūķīzeri. Marko nepacietīgais skatiens viņa roku veiklību nekādi nevairoja. Beidzot slēdzene padevās.

—    Džuzepe, ej sameklē sargu. Mēs neredzējām, ka viņš būtu izgājis no kapsētas. Tātad viņam jābūt tepat tuvumā.

—    Labi, šef. Un ko darīt pēc tam?

—   Vispirms viņu kārtīgi nopratini, un tad jau redzēsim. Viens neej! Paņem kādu līdzi, lai ir drošāk.

—    Labi.

—   Tu, Pjetro, nāc man līdzi. Kur palika tie abi? — Marko pa radio noprasīja.

—    Man liekas, es viņus redzu pie vienas no kapličām, kam pie ieejas ir marmora eņģelis, — atbildēja kāda balss.

—    Labi, pasaki precīzāk, kur to atrast. Mēs ejam pie tevis.

* * *

Anna Himenesa iegāja Turguta dzīvoklī, bet tas kā par brīnumu bija tukšs. Nevienas pašas dzīvas dvēseles. Tēvs īvs un viņa biedri bija izgaisuši. Anna apstājās un ieklausījās, vai neizdzirdēs kādu troksni, taču katedrāles sarga miteklī valdīja absolūts klusums.

Viņa uzmanīgi nopētīja nelielo dzīvokli. Guļamistabas durvis viņa atgrūda vaļā, cīnīdamās ar lielām bailēm. Arī tur neviena nebija, tikai gulta izskatījās atbīdīta no parastās vietas. Anna apstaigāja telpu pēc telpas. Dzīvojamo istabu, virtuvi, vannasistabu. Nekur pilnīgi nekā aizdomīga. Taču Anna zināja, ka tepat jābūt durvīm uz kādu slepenu eju, — jo trīs vīri taču nevarēja tik vienkārši izkūpēt gaisā.

Viņa izstaigāja dzīvokli vēlreiz. Izklaudzināja virtuves sienasskapi. Nopētīja koka grīdu un nometās ceļos. Beidzot atradās vieta, kur zem grīdas dunēja tukšums. Sameklējusi pamatīgu tuteni un āmuru, Anna atlauza dēļus. Skatienam atklājās kāpnes, kas veda lejup zemes dzīlēs. Ejā valdīja tumsa un klusums.

Tēvs īvs un viņa biedri neapšaubāmi bija aizgājuši pa šo ceļu, Anna nolēma viņiem sekot, bet vispirms vajadzēja atrast kādu lukturīti vai sveci. Virtuvē atradās neliela kabatas baterija, kuras gaisma nebija neko spoža, — tomēr labāk nekā nekas. Anna paņēma ari sērkociņu kastīti. Ari svcce un pāris trauku dvieļu tika atzīti par pazemē noderīgām mantām. Klusībā skaitīdama lūgšanu svētajai Džcmmai, kas ir visu pārgalvīgo un neiespējamo dēku aizbildne, Anna sāka kāpienu lejup pa šaurajām kāpnēm.

* * *

Mendibs, taustīdamies pilnīgā tumsā, gāja pa apakšzemes eju. Šo mitro un pieglumējušo ceļu viņš lieliski atcerējās. Viņam tomēr bija izdevies te iekļūt — par spīd kapsētas sargam, kas bija mēģinājis viņu aizkavēt. Tikai ieraudzījis, ka Mendibs draudīgi satver lāpstu, vecais vīrs bija atkāpies. Atslēgu Mendibs bija atradis vecajā vietā zem akmens vāzes. Arī slepeno mehānismu, kas iedarbināja ejas atveri, nebija grūti atrast.

Tunelī trūka gaisa. Pazemes trūdu smaka likās smacējoša un predga, taču Mendibs apzinājās, ka vienīgā cerība uz glābiņu ir meklējama Turguta miteklī, tāpēc, nelikdamies nc zinis par nespēku, sāpēm, reiboni un nelabumu, viņš soli pa solim virzījās uz priekšu.

Vienīgais gaismeklis bija šķiltavas, kuras vajadzēja lietot taupīgi. Turklāt to liesmiņa bija pārāk niecīga, lai izgaismotu ceļu. Doma, ka varētu noklīst pazemes labirintā un vairs nekad neizkļūt virszemē, iedvesa šausmas.

Bakalbasi vīri ienāca kapsētā tikai dažas minūtes vēlāk. Arī viņi steidzās uz kapliču, kuras durvis sargāja marmora eņģelis. Aizritēja vēl īss brītiņš, un abi bija nokāpuši pazemē un steidzās Mendibam pa pēdām.

—   Viņi iegāja tur, — teica viens no karabinieriem.

Marko nopētīja eņģeli, kurš, draudīgi pastiepis zobenu, šķiet, aizliedza viņiem kāpt pār kapeņu slieksni.

—    Ko darīsim? — jautāja Pjetro.

—    Iesim iekšā un sameklēsim viņus.

Jau atkal labu bridi aizņēma durvju atmūķēšana. Gaidot, kamēr mūķīzera lietošanas speciālists tiks galā ar slēdzeni, Marko un viņa vīri apsēdās uzsmēķēt, joprojām nemanīdami, ka viņus arī šeit uzmana klusās un nemanāmās armijas kareivji.

Turguts un Ismets nervozi staigāja pa apakšzemes telpu. Gaidīšana šķita mokoša. Kopā ar viņiem bija arī trīs no Urfas atbraukušie vīri. Tiem bija izdevies nojaukt karabinieriem pēdas, un nu viņi jau vairākas stundas gaidīja, patvērušies šai pazemes istabā. Drīz vajadzēja ierasties pārējiem biedriem. Bakalbasi jau bija brīdinājis, ka šurp dodas arī Mendibs, — te viņu vajadzēja nomierināt un sagaidīt pārējos. Gan jau pēc tam izlems, ko darīt tālāk.

Tālumā atskanēja steidzīgi soļi, un Turguts bailēs nodrebēja. Krustdēls mierinoši uzsita viņam pa plecu.

—    Neuztraucies, viss būs kārtībā. Mums taču ir dotas skaidras pavēles, mēs zinām, kas darāms.

—    Man ir nelāga priekšnojauta, ka tūlīt notiks liela nelaime.

—    Nepiesauc! Viss notiks, kā plānots.

—    Nē, es zinu, ka būs nelaime.

—    Labāk apklusti!

Mendiba soļi pazemes velvēs atbalsojās visai skaļi, taču ne Turguts, ne Ismets nebija saklausījuši citus nācējus — no pretējās puses klusiem soļiem bija piezagusies trīs priesteri. Tēvs īvs, tēvs Deivids un tēvs Zo-

v _ …….

zefs viņus vēroja jau labu brīdi. Sī trijotne vairs neatgādināja dievbijīgus garīdzniekus — tagad tic bija trīs modri kareivji.

Pazemes telpā iestreipuļoja Mendibs. Viņš vēl paguva ieraudzīt Turgutu, bet jau nākamajā mirklī viņa skatiens satumsa un viņš pakrita zemē, zaudējis samaņu. Ismets nometās ceļos, lai pārbaudītu pakritušajam pulsu.

—   Ak Dievs! Viņš spēcīgi asiņo. Sānos ir ievainojums, bet plauša laikam nav skarta, citādi viņš līdz šejienei nebūtu ticis. Padod man ūdeni un kaut ko, lai varu iztīrīt brūci.

Vecais Turguts šausmās izvelbtām acīm pasniedza krustdēlam pudeli ūdens un tīru dvieli. Ismets pārplēsa Mendiba netīro kreklu un rūpīgi izmazgāja brūci.

—   Vai tad te lejā neglabājas arī aptieciņa? — viņš nepacietīgi noprasīja.

Turguts klusēdams pamāja. Sameklējis kārbu, viņš to padeva Ismetam.

Puisis izskaloja ievainojumu ar ūdeņraža pārskābi un apsmērēja ar dezinficējošu ziedi. Neko citu Mendiba labā viņš darīt nespēja.

Bakalbasi vīri viņam netraucēja apkopt ievainoto, lai gan klusībā sprieda, ka nav jēgas ārstēt cilvēku, kurš tik un tā ir lemts nāvei. Mendibam jāmirst, jo tā izlēmis Adaijs.

—    Ko tu tur veltīgi pūlies, — atskanēja balss.

No tumšās ejas iznāca vēl viens no Bakalbasi komandētajiem, un pēc mirkļa parādījās arī viņa biedrs. Abi izstāstīja pēdējo stundu notikumus. Iegrimuši sarunā, vīri nemanīja, ka pa eju tuvojas vēl citi nācēji.

Pazemes telpā iebruka Marko un vismaz ducis karabinieru, kas tūdaļ pavērsa pistoles pret sēdētājiem.

—    Nekustēties! Jūs visi esat arestēti! — uzsauca Marko.

Neko vairāk pateikt viņš nepaguva, jo viņam cicši garām aizšāvās lode. Tūdaļ sākās apšaude, kurā acumirklī iesaistījās ari Bakalbasi vīri.

Gan karabinieri, gan Kopienas vīri centās atrast kādu aizsegu, kur patverties no lodēm, pirmās no kurām bija raidījuši neredzami šāvēji — noslēpumains trešais spēks.

Marko piesardzīgi pustupus līda gar sienu, lai nokļūtu Bakalbasi cilvēkiem aiz muguras. Taču līdz telpas viņam galam tikt nebija iespējams, šāviņi atkal kapāja grīdu, un nekādi nebija saprotams, kur slēpjas šāvēji. Tad atskanēja sievietes balss:

—    Marko, uzmanies! Viņi ir te augšā!

Anna iznāca no slēpņa. Viņa labu brīdi bija slēpusies aiz trim garīdzniekiem, kas neviļus bija izvadījuši viņu pa apakšzemes ccļu līdz pat šai plašajai pazemes telpai. Tēvs īvs atskatījās un viņa sejā pavīdēja neizpratnes pilna izteiksme.

—   Anna?!

Meitene metās bēgt, taču tēvs Žozefs bija veiklāks un viņu panāca. Pēdējais, ko Anna paguva saskatīt, bija spēcīga dūre, kas tuvojas viņas sejai. No priestera sitiena viņa zaudēja samaņu.

—    Ko tu dari? — noprasīja īvs de Sārnī.

Atbildes nebija. Pat ja tēvs Žozefs mēģinātu atbildēt, viņa vārdus nomāktu šāvienu troksnis. Lodes skrēja uz visām pusēm. Priesteru trijotnei vajadzēja atbildēt gan uz karabinieru, gan Urfas vīru šāvieniem.

Aizritēja dažas minūtes, un notikumos iesaistījās jauni dalībnieki. Tie bija neredzamā karaspēka kareivji, kuri uzradās pēkšņi un zibenīgi nonāvēja gan Turgutu, gan Ismetu, gan divus urfiešus.

Šāvieni bija sadrebinājuši senās velves, un no griestiem sāka birt smiltis un akmeņi. Taču kauja turpinājās ar vēl lielāku niknumu.

Anna atguva samaņu. Briesmīgi sāpēja galva. Ar lielām pūlēm uzsējusies sēdus, viņa ieraudzīja trīs garīdzniekus ar ieročiem rokās. Par neredzamā karaspēka ierašanos viņa neko nezināja. Gribēdama palīdzēt Marko, Anna satvēra asu akmeni, piecēlās un tuvojās priesteriem. No visa spēka viņa trieca akmeni pret Deividu. Tēvs Žozefs tūdaļ pavērsa pret viņu ieroci, taču nepaguva izšaut, jo pamatīgs akmeņu birums no ejas griestiem trāpīja viņam pa plecu.

Arī īvs de Šarnī bija ievainots un raudzījās uz Annu dusmās kvēlojošām acīm. Meitene metās bēgt, cerēdama izglābties no garīdznieka un akmeņu krusas. Taču juccklī, putekļos un pustumsā, ko plosīja vien šāvienu ugunis, viņa nespēja atrast ceļu, pa kuru bija atnākusi šurp. Uz glābiņu vairs nebija ko cerēt. Anna skrēja, dzirdēdama, ka netālu aiz muguras kaut ko nesaprotamu izkliedz tēvs īvs.

Tad atskanēja apdullinoša dārdoņa, kas skaļumā pārspēja līdzšinējos trokšņus. Šausmas aizžņaudza Annai elpu. Likās, gan tēvs īvs, gan Marko sauc viņu vārdā. Annai aizķērās kāja, un viņa paklupa. Apkārt biezēja piķa melna tumsa. Sajutusi kādas rokas pieskārienu, meitene iekliedzās.

—    Anna?

—    Ak Dievs!

Viņa nezināja, kur nonākusi. Viena vienīga tumsa. Sāpēja galva un daudzie sasitumi. No bailēm trūka elpas. Viņa zināja, ka aiz rokas viņu

cicši satvēris īvs de Sārnī. Anna pūlējās izrauties, taču tvēriens bija pārāk stingrs. Marko balss vairs nebija saklausāma, nedzirdēja arī šāvienus. Kas īsti bija noticis? Kur viņa nonākusi?

—   Anna, mēs esam pagalam. No šejienes mēs nemūžam neizkļūsim, — teica īvs dc Šarnī, un viņa balsī jautās ievainojuma izraisītas sāpes. — Dzīdamies jums pakaļ, cs pazaudēju lukturīti, un tas nozīmē, ka mēs mirsim tumsā, — viņš piebilda.

—    Pietiek! Nerunājiet tā!

—    Man ļoti žēl, Anna. Tiešām ļoti žēl. Jūs nebijāt pelnījusi nāvi.

—    Jūs gribat mani nogalināt! Jūs esat nolēmuši nogalināt mūs visus!

Priesteris klusēja. Anna somiņā sameklēja sērkociņus un sveci. Taustīdamās pa somu, viņa uzdūrās mobilajam tālrunim. Aizdedzinājusi sveci, viņa ieraudzīja tēva īva eņģeliski skaisto seju, ko tagad bija izķēmojusi sāpju grimase. Priesteris bija smagi ievainots.

Anna piecēlās un izpētīja telpu, kur abus bija iesprostojis nogruvums. Akmeņi eju bija aizbēruši līdz pašai augšai, un nebija cerību tos izkustināt. Viņi bija ieslodzīti pavisam nelielā tuneļa atzarojumā, un bija skaidrs, ka no šejienes viņi dzīvi neizkļūs.

Viņa apsēdās līdzās priesterim un, apjautuši, ka pašas liktenis vairs nav grozāms, nolēma aiziet no šīs pasaules, kā žurnālistei pieklājas. Tēvs īvs neredzēja, kā viņa izvelk no somas mobilo telefonu. Kā pēdējais tā atmiņā bija saglabājies Sofijas numurs. Varbūt tagad notiks brīnums un Sofija beidzot atbildēs. Varbūt telefons spēs viņu balsis nogādāt virszemē. Vajadzēja tikai neuzkrītoši nospiest vienu taustiņu, un telefons automātiski zvanīja uz Sofijas numuru.

Viņa piespieda tēva īva asiņojošajai brūcei trauku dvieli, ko bija paķērusi līdzi no Turguta virtuves. Priesteris raudzījās viņā stiklainām acīm.

—    Man ļoti žēl, Anna.

—    Jā, to jūs man jau teicāt. Labāk izskaidrojiet man visu šo neprātu.

—    Ko lai cs jums skaidroju? Kas no tā mainīsies? Mēs tik un tā te mirsim.

—    Es gribu zināt, kāpēc mirstu. Jūs esat tcmplictis tāpat kā jūsu draugi, vai ne?

—    Jā, mēs esam tcmplicši.

—    Un kas ir tie otri? Tie, kuri izskatījās pēc turkiem? Tic, kuri bija kopā ar katedrāles sargu.

—    Tic ir Adaija cilvēki.

—    Kas ir Adaijs?

—    Virsgans. Svētā līķauta Kopienas virsgans. Viņi grib dabūt…

—    Grib dabūt Sindoni? -Jā.

—   Viņi to grib nolaupīt?

—   Viņi paši uzskata, ka Sindone pieder viņiem. Jēzus pats to viņiem nosūtīja.

Anna klusībā nosprieda, ka priesteris sācis murgot, un tuvināja viņa sejai sveci. īva de Sārnī lūpās parādījās smaids.

—    Nē, es neesmu jucis. Varbūt arī jūs esat lasījusi, ka pirmajā gadsimtā Edesā valdīja ķēniņš Abgars. Viņš bija spitālīgs, taču tika izdziedināts, pateicoties Jēzus līķautam. Vismaz tā vēsta leģenda. Un tam nešaubīgi tic Edesas pirmās kristīgās kopienas pēcteči. Viņi ir pārliecināti, ka pilsētas valdnieks atguva veselību, kad uz Edesu kāds atgādāja līķautu.

—    Kas līķautu atnesa?

—   Tradīcija apgalvo, ka tas bijis viens no Jēzus mācekļiem.

—    Bet Sindones vēsture taču ir raiba, un Edesu tā pameta jau tālā senatnē…

—    Jā, pilsētas kristiešiem to nolaupīja Bizantijas imperatora karaspēks…

—    Imperatoru sauca par Romānu Lekapēnu, vai ne?

—    Jā, kad Romāns Lekapēns līķautu nolaupīja, Edesas kristieši zvērēja, ka darīs visu, lai svētumu atgūtu. Edesas kristīgā kopiena ir viena no vissenākajām pasaulē un nekad nav atmetusi centienus atgūt savu relikviju. Bet mēs jau daudzus gadsimtus viņiem to liedzam. Sindone vairs nepieder edesiešiem.

—   Vai visi mēmie bija šīs Kopienas locekļi?

—   Jā, tie ir Adaija kareivji. Puiši, kuri uzskata, ka ir liels gods upurēt mēli. Mēli viņiem izgriež, lai viņi nevarētu runāt gadījumā, ja tiktu arestēti.

—    Drausmīgi!

—   Ari tā ir tradīcija. Laikam pirmais mēli sev izgriezt lika Marcijs, valdnieka Abgara arhitekts. Mčs gādājam, lai Sindone nenonāktu viņu rokās, tāpat nepieļaujam, lai viņi tiktu arestēti. Jo, atklājot Kopienu, varētu tikt atklāta arī mūsu pastāvēšana. Marko Valoni ir taisnība: ugunsgrēki katedrālē tiek izraisīti ļaunprātīgi. Tos sarīko Kopienas cilvēki, lai izceltos juceklis, kas palīdzētu nolaupīt Sindoni. Taču mēs allaž esam tuvumā. Jau gadsimtiem ilgi templieši gādā, lai šī zādzība nenotiktu.

īvs de Šarnī sāpēs ievaidējās. Viņam reiba galva, un pustumsā viņš tik tikko spēja saskatīt Annas seju. Sieviete turēja mobilo telefonu pavisam tuvu viņa lūpām, nezinādama, vai Sofija uz zvanu ir atbildējusi, nezinādama, vai kāds šo sarunu klausās. Anna negribēja, ka patiesība nomirst kopā ar viņu. Vajadzēja mēģināt to nogādāt dienas gaismā, un šī bija vienīgā iespēja.

—    Kas gan templiešiem ir kopīgs ar Sindoni un jūsu aprakstīto Kopienu?

—    Mēs šo relikviju nopirkām no imperatora Baldvina. Tā likumīgi pieder mums.

—    Bet Sindone taču ir viltojums! Jūs pats labi zināt, ka analīzes ar radioaktīvo oglekli pierādīja, ka audekls ir darināts trīspadsmitajā vai četrpadsmitajā gadsimtā.

—    Zinātniekiem ir taisnība, šis audekls tiešām ir austs trīspadsmitā gadsimta beigās. Bet jūs zināt, ka arī zinātnieki nespēj izskaidrot, kāpēc audeklam pieķērušies ziedputekšņi, kas ir identiski tiem, kuri pirms divtūkstoš gadiem nosēdušies Ģenecaretes ezera krastos. Tāpat ari asins daļiņas ir īstas un atbilst gan arteriālajām, gan venozajām asinīm. Turklāt linaudekls neapšaubāmi ir austs Austrumos. Tāpat asins serums ir skaidri iezīmējis visas brūces, ko Jēzus guva šaustīšanas laikā.

—   Tad kā jūs to varat izskaidrot?

—   Jūs pati zināt. Vismaz bijāt rikai pussoli no pareizās atbildes. Jūs taču bijāt aizbraukusi uz Franciju, uz Lirī.

—    Jums zināms ari tas?

—   Mums zināms viss, pilnīgi viss. Mēs zinām absolūti visu, ko jūs esat teikusi un darījusi. Jūsu intuīcija nemeloja: Tempļa ordeņa pēdējais

Normandijas vizitators Žofrč de Šarnē tiešām ir mans sencis. Mūsu dzimta ordenim dāvājusi daudz dēlu.

Annu šis stāsts apbūra. Viņa apzinājās, ka ir guvusi iespēju uzklausīt atzīšanos, kas citos apstākļos nemūžam nebūtu atskanējusi. Žēl, ka patiesībai būs jāpaliek kopā ar viņu šai akmens kapā. Rakstu par Sindones vēsturi viņai tā arī neizdosies nopublicēt. Par spīti bezcerībai Anna jutās lepna, ka ir pratusi nokļūt tik tuvu noslēpuma atminējumam.

—    Stāstiet tālāk.

—    Nē, pietiks.

—    De Sārnī, jums drīz būs jāstājas Dieva priekšā. Labāk ierasties tur ar tīru sirdsapziņu, izsūdziet savus grēkus. Atklājiet, kas jūs pamudināja pievērsties ārprātam, kura dēļ dzīvību zaudējuši tik daudzi.

—    Jūs gribat, lai es sūdzu grēkus? Kam?

—    Man. Jums būs vieglāka sirds, bet man pašas nāve vairs neliksies tik bezjēdzīga. Jūs taču ticat Dievam. Viņš dzirdēs visu, ko teiksiet.

—    Dievam nav jāklausās vārdos izteiktais, viņš tāpat zina visu, kas notiek katra cilvēka sirdī. Vai jūs Dievam ticat?

—    Nezinu. Es ceru, ka viņš pastāv.

Tēvs īvs brīdi klusēja. Tad notrauca no pieres sviedrus un saņēma plaukstā Annas roku. Viņa paslcpus joprojām turēja telefonu paceltu.

—    Ari mans sencis Fransuā de Šarnē bija Tempļa ordeņa bruņinieks un jau pavisam jauns bija nokļuvis Austrumos. Nestāstīšu jums par viņa neskaitāmajiem piedzīvojumiem, pateikšu tikai to, ka dažas dienas pirms Akras cietokšņa krišanas saracēņu rokās Tempļa lielmestrs viņam uzticēja pienākumu izglābt Kristus līķautu, kas glabājās cietoksnī kopā ar citiem ordeņa dārgumiem. Lai tālajā ceļojumā relikvija neciestu, mans sencis to izritināja visā garumā, pārklāja ar ļoti līdzīgu linaudekla gabalu un rūpīgi salocīja. Tad Fransuā de Sarnē atgriezās Francijā, kā lielmestrs viņam bija pavēlējis.

Ievilcis elpu, priesteris turpināja: — Kad de Šarnē un Marscļas mestrs audeklu atkal atritināja, viņi apstulba no pārsteiguma, jo arī uz otra audekla bija parādījies Kristus attēls. Varbūt notikušajam ir iespējams kāds ķīmisks izskaidrojums. Varam ari to uzskatīt par brīnumu. Katrā ziņā kopš šī brīža pastāvēja divas Sindones un uz abām bija īstenais Kristus atveids.

—    Ak Dievs! Tas izskaidro…

—   Tas izskaidro, kāpēc radioaktīvā oglekļa analīzes liecina, ka audekls ir tapis trīspadsmitajā vai četrpadsmitajā gadsimtā. Tāpat tas izskaidro, kāpēc uz audekla tomēr ir atrodami senie ziedputekšņi un asins daļiņas. Sindone ir svēta. Uz tās ir Kristus tēls un viņa ciešanu pēdas. Kristus bija tieši tāds, Anna. Tāds viņš bija. Ar šādu brīnumu Dievs pagodināja eie Šarnē dzimtu. Vēlāk gan relikvija nokļuva pie cita ģimenes atzara, kas sevi dēvēja par dc Šarnī. Taču to varu nestāstīt, jo tālākā Sindones vēsture jums ir labi zināma. Tagad arī jūs zināt svētā līķauta noslēpumu. Patiesība ir zināma tikai nedaudziem izredzētajiem. Tāds ir stāsts par neizskaidrojamu brīnumu, jo tas patiesi bija Dieva paveikts brīnums.

—   Taču jūs teicāt, ka pastāv divas Sindones: īstā, kuru ordenis nopirka no imperatora Baldvina, un otra, tā, kura glabājas šeit, Turīnas katedrālē un ir itin kā īstās Sindones negatīvs. Kur jūs to glabājat? Pasakiet.

—    Glabājam ko?

—    īsto Sindoni. Šeit katedrālē taču ir tikai kopija.

—    Nē, tā nav kopija. Arī šī ir īsta.

—    Tomēr kur ir otra? — Anna pacēla balsi.

—   Arī es to nezinu. Zaks de Molē pavēlēja to sargāt kā vislielāko dārgumu. Paslēptuve tiek turēta noslēpumā un ir zināma tikai nedaudziem cilvēkiem. Vienīgi lielmestrs un septiņi ordeņa mestri zina, kur glabājas svētais līķauts.

—    Vai šī slepenā vieta nevarētu būt lorda Makkola pils Skotijā?

—    Es to nezinu. Zvēru.

—   Bet jūs taču zināt, ka Makkols ir lielmestrs, bet Umberto D'Alakva, Pols Bolārs, Armāns de Kiro, Džefrijs Mountbeitens, kardināls Vizjē…

—    Pietiek! Esmu noguris, un ievainojums stipri sāp. Es mirstu.

—   Viņi ir Tempļa mestri. Tāpēc viņi ir neprecējušies un tik ļoti atšķiras no frivolajiem un izlaidīgajiem ļaudīm, kas līdzīgi kā viņi ir apveltīti ar varu un naudu. Viņi allaž turas nomaļus, izvairās no preses uzmanības. Viņiem reklāma nav vajadzīga. Elizabetei bija taisnība.

—    Lēdija Makkcnija ir ļoti gudra sieviete. Tāpat kā jūs un doktore Galloni.

—    Jūs esat sektanti!

—    Nē, Anna, nē! Nomierinieties! Ļaujiet man izteikties ari Tempļa aizstāvībai. Ordenis šos ilgos gadsimtus ir izdzīvojis tikai tāpēc, ka pret mums vērstās apsūdzības nebija patiesas. Filips Skaistais un pāvests Klcmcnts apzinājās, ka mūs apmelo, viņi kāroja pēc ordeņa bagātībām. Karalis sevišķi tīkoja iegūt svēto līķautu — viņš cerēja, ka tādējādi kļūs par varenāko Eiropas valdnieku. Es zvēru, Anna, ka gadsimtu gaitā mēs, templieši, vienmēr esam bijuši taisnīguma pusē. Vismaz mēs, īstie templieši. Es zinu, ka ir daudz dažādu sektu un masonu biedrību, kas arī uzdodas par Tempļa mantiniecēm. Šiem viltvāržiem ar īsteno Tempļa ordeni nav nekā kopīga. Turpretī mūsu slepeno organizāciju dibināja pats Zaks dc Molē, nodrošinādams ordeņa pastāvēšanu cauri laikiem. Mēs esam piedalījušies daudzos un dažādos nozīmīgos vēstures notikumos: Franču revolūcijā, Napoleona laiku karos un sabiedrības pārmaiņās, Grieķijas neatkarības cīņās, tāpat arī franču Pretošanās kustībā Otrā pasaules kara laikā. Vienmēr esam veicinājuši demokratizācijas procesus visā pasaulē. Nekad neesam iesaistījušies norisēs, par kurām mums būtu jākaunas.

—   Templis slēpjas ēnā, un tam nevar būt nekā kopīga ar demokrātiju. Ordeņa vadoņi ir ārkārtīgi bagāti, bet es neticu, ka tādas bagātības ir savienojamas ar godīgumu.

—    Jā, viņi ir bagāti, taču šīs bagātības viņiem nepieder, tās pieder ordenim. Viņi ir tikai šo līdzekļu pārvaldnieki, lai gan jāatzīst, ka tieši viņi, būdami apveltīti ar izcilām prāta spējām, šīs bagātības nemitīgi vairo. Pēc mestru nāves viss atgriežas ordeņa rokās.

—    Kopīgā fondā.

—    Jā, kopīgā fondā, kas ir ordeņa finansiālā sirds. Izmantojot šos līdzekļus, mēs varam būt klātesoši visur un vienmēr. Zinām visu par visiem, tāpat kā zinājām, kas un ko runā Mākslas un kultūras pieminekļu aizsardzības nodaļā. Mēs esam visur, — tikko dzirdami atkārtoja tēvs īvs.

—    Pat Vatikānā.

—    Lai Dievs man piedod.

Tie bija pēdējie īva de Sārnī vārdi. Atklājusi, ka priesteris ir miris, Anna iekliedzās. Viņa aizspieda mirušajam acis un sāka šņukstēt, prātodama, cik ilgi vēl būs jāgaida nāve. Varbūt vairākas dienas. Viņa bija apglabāta dzīva — un šī atziņa bija briesmīgāka par visu. Anna pacēla telefona klausuli augstāk.

—    Sofij? Sofij, tu mani dzirdi? Palīdzi man!

Telefons klusēja. Viņā pusē neviena nebija.

Taču Sofija Galloni izmisusi kliedza: — Anna, Anna, mēs tevi dabūsim ārā no turienes!

Savienojums bija pārtrūcis pirms dažām sekundēm. Droši vien Annas telefons bija izlādējies. Sofija bija dzirdējusi Marko kliedzienus, karabinieru sasaukšanos un šāvienu troksni. Vīri baidījās, ka tuneļu griesti tūliņ iebruks. Sofija ilgāk vairs nebija kavējusies un, pārkāpusi Marko pavēles, steidzās pamest kabinetu. Viņa vēl nebija tikusi līdz ārdurvīm, kad ietrinkšķējās mobilais. Sofija, domādama, ka zvanītājs ir Marko, atbildēja, nepaskatoties displejā. Un apstulba, izdzirdusi Annas Himenesas un tēva īva balsis. Tā viņa stāvēja, piespiedusi aparātu pie auss, pūlēdamās nepalaist garām nc vārda un pat nemanīdama, ka garām skrien vīri, kas steidzas atbrīvot pazemes nogruvuma ieslodzītos biedrus.

Minerva pēc laiciņa atrada Sofiju izmisīgi raudam. Telefonu viņa joprojām žņaudzīja plaukstā.

—    Sofij! Kas noticis? Lūdzu, nomierinies!

Sofija izstāstīja dzirdēto. Minerva apstulbusi klausījās un tad teica:

—    Braucam uz kapsētu, te mums tik un tā vairs nav ko darīt.

Abas sievietes izgāja uz ielas. Nemanīja nevienas brīvas karabinieru

mašīnas, tāpēc viņas pamāja taksometram. Sofija joprojām raudāja. Viņa jutās vainīga, ka nebija pratusi palīdzēt Annai Himcnesai.

Viņas iesēdās automašīnā un devās ceļā. Taksometrs apstājās pie krustojuma, bet, tikko atsācis braukt, taksists šausmās iekliedzās. Taisni virsū brāzās milzīgs kravas auto. Nakts klusumu satricināja sadursmes troksnis.

49

Adaijs klusi raudāja. Viņš bija ieslēdzies savā kabinetā un aizliedzis ienākt pat Guneram. Jau vairāk nekā desmit stundu viņš te sēdēja tukšumā aizklīdušu skatienu, ļaudamies vispretrunīgāko jūtu viļņiem.

Viņš bija cietis sakāvi, un viņa ietiepības dēļ daudzi bija zaudējuši dzīvību. Laikraksti par notikušo nerunāja — presē parādījās vienīgi īsa ziņa, ka Turīnas pazemes ejās noticis nogruvums, kurā gājuši bojā vairāki strādnieki, starp tiem daži Turcijas pilsoņi.

Mendibs, Turguts, Ismets un vēl citi brāļi uz mūžiem bija palikuši aprakti zem iebrukušajām velvēm. Viņu līķus neviens nekad neatradīs. Adaijam nebija viegli izturēt skatienus, ko viņam veltīja Mendiba un Ismeta vecāki. Tie viņam nepiedeva, tie viņam nekad nepiedos. Viņam nebija piedevusi neviena māte, kuras dēlam viņš bija lūdzis ziedot mēli. Lūdzis nest bezjēdzīgu upuri uz neiespējama sapņa altāra.

Dievs nebija viņu pusē. Kopienai vajadzēja samierināties, ka svētais līķauts nekad netiks atgūts, jo tāda ir Dieva griba. Virsgans negribēja ticēt, ka visas šīs neveiksmes Dievs sūtījis vienīgi tālab, lai pārbaudītu viņu spēku un apņēmību.

Adaijs pabeidza rakstīt testamentu, kurā sniedza visprecīzākos norādījumus, kas un kā darāms nākotnē. Šai dokumentā viņš noteica, ar kādām īpašībām jābūt apveltītam jaunajam virsganam: tam jābūt labsirdīgam, godkāres neskartam cilvēkam ar tīru sirdi. Un galvenais, šim cilvēkam jāmīl dzīve — Adaijs pats to nekad nebija pratis. Nākamais virsgans būs Guners. Adaijs salocīja dokumentu, ievietoja to aploksnē un aizzīmogoja. Aploksne bija adresēta Kopienas ganu padomei, tieši viņu pienākums bija izpildīt virsgana pēdējo gribu. Viņi nevarēs pretoties Adaija lēmumam, jo kopš sākta gala ikviens virsgans pats izraugās sev sekotāju.

Visbeidzot Adaijs no atvilktnes izņēma zāļu pudelīti, izbēra tabletes saujā un norija tās citu pēc citas — visas līdz pēdīgai. Tad apsēdās ērtajā atpūtas krēslā, atspieda galvu pret atzveltni un iegrima miegā. Viņu gaidīja mūžība.

50

Kopš avārijas bija aizritējuši gandrīz septiņi mēneši. Viņa kliboja. Pēc četrām operācijām viena kāja bija jūtami īsāka par otru. Arī seja vairs nebija gaiša un starojoša kā agrāk. Tagad to bija izvagojušas grumbas un rētas. Tikai pirms četrām dienām viņa bija iznākusi no slimnīcas. Fiziskās brūces vairs gandrīz nesāpēja, taču sāpes, kas plosīja krūtis, bija nesalīdzināmi spēcīgākas par visu, ko viņa bija izcietusi pirms vairākiem mēnešiem.

Sofija Galloni iznāca no iekšlietu ministra kabineta. Priekšpusdienā viņa bija iegriezusies kapsētā un nolikusi ziedus uz Minervas un Pjetro kapa. Viņai pašai un Marko liktenis bija izrādījies labvēlīgāks: abi bija palikuši dzīvi. Vienīgi Marko nekad vairs nevarēs strādāt, tagad viņš bija ratiņkrēslam uz mūžu piesaistīts invalīds, turklāt viņu nomāca smagas psiholoģiskas problēmas. Viņš nolādēja sevi, būdams pārliecināts, ka tikai viņa vainas dēļ tik daudzi puiši palikuši pazemē zem drupām. Viņi palika tai slepenajā ejā, kuras esamību Marko nojauta, bet kuru nekādi nebija spējis laikus atrast.

Iekšlietu ministrs nebija vienīgais, kurš tikko bija runājis ar Sofiju. Sarunā piedalījās arī Kultūras ministrs, jo Mākslas un kultūras pieminekļu aizsardzības nodaļa vienlīdz bija pakļauta abām ministrijām.

Ministri bija lūguši, lai Sofija uzņemas nodaļas vadību, taču viņa pieklājīgi bija atteikusies. Sofija apzinājās, ka ir pamatīgi satraukusi un izbiedējusi šos politiķus un, iespējams, tāpēc viņas dzīvībai atkal draudēs briesmas. Taču Sofiju tas vairs neuztrauca.

Viņa ministriem bija nosūtījusi detalizētu ziņojumu par svētā līķauta lietu, kurā sīki un smalki bija izklāstījusi visu, ko zināja. Viņa bija atreferējusi ari Annas Himenesas un tēva īva sarunu. Oficiāli lieta skaitījās atrisināta, bet slepena — proti, tās rezultātus nedrīkstēja darīt zināmus plašākai sabiedrībai. Tagad tas bija valsts noslēpums. Bet Anna mirusi gulēja kādā Turīnas pazemes ejā līdzās pēdējam de Sārnī dzim tas templietim.

Ministri Sofijai laipni aizrādīja, ka viņas ziņojums tiem nešķiet gluži ticams, un aizrādīja, ka viņai neesot ne liecinieku, ne pierādījumu — pilnīgi nekā, pat visniecīgākā dokumenta, kas apstiprinātu to, kas pavēstīts viņas ziņojumā. Vispār jau viņi sliecoties Sofijai ticēt, tomēr varbūt doktore Galloni kļūdotics… Viņi taču nevarot apsūdzēt nez kādos nodarījumos lordu Makkolu, Umberto D'Alakvu, doktoru Bolāru un tamlīdzīgus ļaudis. Šie vīri bija finanšu pasaules balsti, bez viņu investīcijām nespēja attīstīties neviena valsts. Tāpat Sofijai tika teikts, ka būtu gaužām dīvaini, ja abi ministri ierastos Vatikānā un paziņotu pāvestam, ka viņa kardināls Vizjē patiesībā ir templietis. Nē, nekādi nebija iespējams vērsties pret šiem cilvēkiem ar nopietnām apsūdzībām, jo viņi taču nekādu noziegumus nav pastrādājuši, — pat ja Sofijas rakstītais būtu patiesība. Šie ietekmīgie ļaudis neperina prctvalstiskas sazvērestības, necenšas gāzt demokrātisku iekārtu, nav saistīti ar mafijas tipa bandām — tie vispār nav nodarījuši neko nosodāmu. Vienīgais, ko viņiem var pārmest, ir piederība Tempļa ordenim… Bet tas taču nebūtu noziegums, pat ja šāds ordenis patiešām pastāvētu.

Ministri centās Sofiju pārliecināt, lai viņa uzņemas Marko Valoni pienākumus. Bet ja viņa no nodaļas vadītājas vietas atsakās, kuru tad izraudzīties: Antonīno vai Džuzepi?

Sofija pat negribēja domāt par šādu izvēli. Viņa apjauta, ka viens no diviem ir nodevējs. Kurš — karabinieris vai vēsturnieks? To viņa nezināja un nezinās. Skaidrs bija tikai tas, ka viens no kolēģiem visu laiku bija informējis templiešus par notikumiem nodaļā. Tēvs īvs bija teicis: templiešiem ir zināms it viss, jo tiem visur ir savi ziņotāji.

Sofija nezināja, ko darīs nākotnē, bet tagad viņai priekšā stāvēja tikšanās ar cilvēku, kurā viņa par spīti visam joprojām bija iemīlējusies. Viņa sevi turpmāk nemānīs: Umberto D'Alakva bija kas vairāk par mu| ķīgu apsēstību.

Nospiežot gāzes pedāli, kāja atkal iesmeldzās. Sofija sen nebija sēdusies pie stūres. Kopš avārijas dienas ne reizi. Viņa zināja, ka notikušais nav parasts negadījums. Viņu bija mēģinājuši noslepkavot. Un D'Alakva nepārprotami bija centies viņu izglābt, aicinādams sev līdzi uz Sīriju. Templieši nenogalina — tā bija teicis tēvs īvs un tūlīt piebildis: izņemot tos gadījumus, kad citādi rīkoties nav iespējams.

Sasniegusi D'Alakvas villas vārtus, viņa apstājās un gaidīja. Pēc brītiņa vērtnes aizslīdēja katra uz savu pusi. Sofija lēnām brauca uz mājas pusi un apstājās pie pašām durvīm. D'Alakva viņu sagaidīja uz sliekšņa.

—    Sofij…

—    Atvainojiet, ka par savu apmeklējumu nebrīdināju iepriekš…

—    Lūdzu, nāciet iekšā.

Viņš aizveda Sofiju uz savu kabinetu un pats iekārtojās aiz rakstāmgalda. Šī masīvā mēbele bija lieliska barjera, kas sargāja viņu no klibās sievietes un tās zaļajām acīm, kas asi zibsnīja rētu izvagotajā sejā. Sofija joprojām bija skaista, tikai tagad tas bija traģisks skaistums.

—    Domāju, ka jūs jau zināt, ka es valdībai nosūtīju detalizētu ziņojumu par Sindones lietu. Es viņus informēju arī par to, ka pastāv slepena organizācija, kuras biedri ir ietekmīgi cilvēki, kuri uzskata, ka stāv pāri visiem likumiem, valdībām un sabiedrībai. Es aicināju veikt nopietnu izmeklēšanu un šos cilvēkus atmaskot. Bet jūs lieliski zināt, ka nekas tamlīdzīgs nenotiks. Neviens neko neizmeklēs, un jūs arī turpmāk, palikdami ēnā, varēsiet raustīt neredzamus pavedienus.

D'Alakva neatbildēja, tomēr šķita, ka viņš vieglītēm piekrītoši paloka galvu.

—    Es zinu, ka jūs esat Tempļa mestrs, ka esat devis šķīstības zvērestu. Varbūt esat zvērējis arī nabadzību? Nē, to gan laikam ne. Bet, ja runājam par baušļiem, jūs ievērojat tikai tos, kuri jums pašam ir izdevīgi… Dīvaini, es nekad neesmu sapratusi tos Baznīcas cilvēkus — un jūs savā ziņā esat viens no viņiem —, kas uzskata, ka drīkst melot, zagt un nogalināt, it kā šie būtu pavisam niecīgi grēciņi salīdzinājumā ar briesmīgo neķītras kopošanās nāves grēku, no kura viņi taču atturas. Varbūt, izrunājot tik piedauzīgus vārdus, es jūs aizvainoju?

—    Man ļoti žēl, ka tā notika. Man žēl, ka jūsu draugs un priekšnieks Valoni kungs vairs nekad ncatgūs veselību, man ļoti žēl, ka bojā gāja jūsu draudzene Minerva un jūsu… Pjetro…

—    Un par Annu Himenesu jūs nesērojat? Viņa tika apglabāta dzīva. Vai viņas jums nav žēl? Es ceru, ka visi šie mirušie jūsu sirdsapziņai nedod ne mirkli miera un sagādā jums neizturamas mokas. Es zinu, ka man nav nekādu izredžu cīņā pret jums un jūsu organizāciju. To man skaidri lika saprast. Un vēl mani mēģināja nopirkt, piedāvājot man kļūt par Mākslas un kultūras pieminekļu aizsardzības nodaļas direktori. Cik primitīvi!

—    Ko jūs gribat, lai es daru? Sakiet!

—    Ko tad jūs varat darīt? Neko. Neviens nevar atdzīvināt mirušos. Jūs vienīgi varētu man pateikt, vai es vēl joprojām esmu nāvinieku sarakstā. Vai man atkal draud autoavārija, vai varbūt šoreiz sabojāsies un šahtā iekritīs manas mājas lifts? Es gribētu to zināt, lai arī nākamajā reizē man līdzās negadītos nevainīgi cilvēki, kā tas notika ar Minervu.

—    Jums nekas nenotiks. Dodu savu godavārdu.

—    Un ko turpmāk darīsiet jūs? Dzīvosiet, izlikdamies, ka nekas nopietns nav noticis?

—    Ja patiešām vēlaties to zināt, es atkāpjos no amata. Šobrīd visu savu uzņēmumu vadību pamazām nododu citās rokās.

Sofija nodrebēja. Viņa šo vīrieti vienlaikus mīlēja un ienīda.

—   Vai tas nozīmē, ka jūs pametat Templi? Tas nav iespējams. Jūs taču esat viens no septiņiem mestriem. Jūs zināt pārāk daudz, turklāt tādi cilvēki kā jūs nebēg.

—    Kāpēc un no kā lai cs bēgtu? Es vienkārši atbildēju uz jūsu jautājumu. Esmu nolēmis atkāpties no amatiem, turpmāk pievērsties tikai zinātnei un palīdzēt sabiedrībai citādi, nekā to esmu darījis līdz šim.

—    Un kā tad jūsu celibāts?

D'Alakva atkal brīdi klusēja. Viņš saprata, cik dziļi ievainota ir

Sofija, taču nevarēja viņai piedāvāt nekādu mierinājumu. Viņš nezināja, vai spēs spert vēl radikālākus soļus par tiem, kurus jau bija spēris. Ne zināja, vai spēs atteikties no visa, kas bijis viņa dzīves pamats un pati būtība.

—   Sofij, ari man ir daudz ievainojumu. Jūs tos neredzat, taču tie sāp. Zvēru, ka mani ļoti sāpina notikušais. Man ļoti žēl, ka jums nācās tik daudz izciest un zaudēt draugus. Ja tas būtu bijis manos spēkos, es šīs nelaimes būtu novērsis. Taču es nevaldu pār apstākļiem, turklāt ikviens no mums ir apveltīts ar brīvu gribu. Mēs katrs izvēlējāmies sev lomu šai drāmā. Ari Anna izdarīja izvēli.

—    Nē, tā nav taisnība. Viņa no laba prāta nāvi neizvēlējās, viņa negribēja mirt. Un ari Mincrva un Pjetro negribēja mirt, un arī karabinieri un Kopienas cilvēki ne, un arī tie jūsējie, tēva īva draugi un vēl citi, kurus neviens nepieminēja, bet kuri arī noteikti gāja bojā apšaudē un zem gruvešiem, — ari viņi negribēja mirt. Cik jūsējo gāja bojā? Cik izbēga? Kas bija šie kareivji? Vai tā ir Tempļa slepenā armija? Nē, es zinu, ka jūs man neatbildēsiet. Jūs nedrīkstat un negribat atbildēt. Jūs visu mūžu būsiet un paliksiet templictis, kaut arī apgalvojat, ka atkāpjaties no amatiem.

—    Un ko darīsiet jūs?

—    Tas jūs interesē?

—    Jā, jūs zināt, ka interesē. Es gribu zināt, ko jūs darīsiet, kur strādāsiet, lai varu jūs atrast.

—    Es zinu, ka apmeklējāt mani slimnīcā un sākumā vairākas naktis pavadījāt nomodā pie manas gultas…

—   Atbildiet uz manu jautājumu. Ar ko jūs turpmāk nodarbosieties?

—    Mērijas Stjuartes māsa Liza man palīdzēja atrast pasniedzējas vietu universitātē. Septembrī sākšu lasīt lekcijas.

—    Priecājos to dzirdēt.

—    Kāpēc?

—    Zinu, ka jums šai darbā veiksies.

Abi ilgi raudzījās viens otrā klusēdami. Vairs nebija, ko teikt. Sofija piecēlās. Umberto D'Alakva viņu pavadīja līdz durvīm. Abi atvadījās ar rokas spiedienu. Vīrietis kādu mirkli turēja Sofijas delnu savējās. Tad Sofija neatskatīdamās nokāpa lejā pa lieveņa kāpnēm, juzdama D'Alakvas skatienu un apzinādamās, ka nevienam nav varas pār pagātni. Pagātni mainīt nevar, bet tagadne ir mūsu pašu pagātnes atspīdums. Savukārt nākotne iespējama vienīgi tad, ja pietiek drosmes nespert nevienu soli atpakaļ.

* * *

Edesā dienasvidus karstums lika pilsētniekiem slēpties telpās un nogaidīt vakara krēslu, kas atnesīs spirdzinošu vēsumu. Abgaru mocīja drudzis, un valdniece dzisināja viņa kaistošo pieri ar samitrināta auduma gabaliņu, mierinoši stāstīdama, ka slimība vēl nav izķēmojusi viņa ādu.

Anija, dejotāja, gan jau bija pārvērtusies par dzīvai trūdošu briesmoni. Viņa pirms krietna laika bija pametusi pilsētu un ietaisījusies uz dzīvi kādā alā, taču Abgars nebija viņu pametis likteņa ziņā un palaikam nosūtīja pārtiku. Arī šai rītā divi uzticami kalpi bija aizgādājuši nelaimīgajai maisu ar labību un ādas somu ar svaigu ūdeni, un vienam no vīriem bija izdevies Aniju ieraudzīt. Atgriezies viņš stāstīja Abgaram, ka dejotājas kādreiz tik skaistos vaibstus aizstājuši bezveidīgi lēveri un sulojošas vātis.

* * *

Atgriezies kamerā, mēmais iezvēlās gultā un ilgi raudzījās griestos. Viņš zināja, ka novērošanas ierīces nemitīgi uzmana katru kustību, tāpēc savaldību zaudēt nekādi nedrīkstēja.

Gads, bija atlicis tikai gads, bet tagad šis policists teica, lai viņš par brīvību nemaz nesapņojot. Tā varēja būt patiesība, un tikpat labi tas varēja būt tīrs blefs.

Viņš neskatījās televīziju kopā ar pārējiem cietuma biedriem, viņu nesasniedza teju nekādas ziņas no ārpasaules. Adaijs bija piekodinājis: ja viņus saņem ciet, lai klusi izcieš sodu un tad mēģina atgriezties mājās.

Izrādās, ka Adaijs ir sūtījis šurp nākamo grupu. Mēģinājis vēlreiz. Ugunsgrēks, miris biedrs, un policija atkal dzen viņiem pēdas.

* * *

— Vizītkarte palika uz galda. Viņš tai pat pirkstu nepiedūra.

—    Un vai citādi šais dienās esat ievērojuši ko sevišķu?

—   Nē, viņš izturas tāpat kā agrāk. Kad vien iespējams, iet uz kapelu, bet pārējo laiku pavada kamerā, blenzdams griestos. Drošības kameras

* * *

Vecais vīrs nolika tālruņa klausuli un bridi ļāva skatienam klejot pa ainavu, kas atklājās aiz loga. Anglijas lauki siltajos rudens saules staros mirdzēja smaragda zaļumā.

Sepriņi vīri pacietīgi gaidīja, līdz sirmgalvis beidzot pievērsīsies viņiem.

—   Viņu atbrīvos pēc mēneša. Nākamajā nedēļā oficiāli tiks izskatīts lūgums par pirmstermiņa atbrīvošanu.

* * *

Lielāko daļu rīta cēliena Sofija bija pavadījusi kardināla sabiedrībā. Tēvu īvu viņa kancelejā nesastapa, šoreiz līdz Eminences kabinetam viņu bija pavadījis cits priesteris.

Kardināls priecīgs stāstīja, ka visi restaurācijas un remonta darbi katedrālē ir laimīgi pabeigti, un slavēja Umberto D'Alakvu, kurš personīgi esot gādājis, lai viss tiktu paveikts pirms noteiktā termiņa. D'Alakva esot palielinājis strādnieku skaitu, taču papildu samaksu neesot prasījis.

Tāpat kardināls stāstīja, ka doktora Bolāra uzraudzībā Sindone esot atgriezusies Gvarīni kapelā, kur atkal glabāsies sudraba šķirstā. Eminence neaizmirsa arī izteikt viegli aizplīvurotus pārmetumus, aizrādīdams, ka ne Sofija, ne viņas priekšnieks ne reizi neesot piezvanījuši un pastāstījuši par izmeklēšanas gaitu. Sofija atvainojās un mēģināja atgūt kardināla labvēlību, pastāstot arī šo to par izmeklētāju pieņēmumiem.

* * *

Sēdēdama uz pašas gultas maliņas — pārējo platību aizņēma piezīmes, sakopētie materiāli un grāmatas — Anna Himenesa pārdomāja visu, kas bija apspriests kopā ar Sofiju.

Kurš gan zina, kāds bijis imperators Romāns Lekapēns, kurš edesiešiem nolaupīja svēto līķautu? Anna viņu iztēlojās nežēlīgu un māņticīgu, varas samaitātu.

Sindones vēsture tiešām nebija nekāda rožainā: kari, ugunsgrēki, laupīšanas… Un viss tikai ar mērķi iegūt savā īpašumā šo linaudekla gabalu, tikai tāpēc, ka cilvēki allaž gribējuši ticēt maģiskiem priekšmetiem.

* * *

* * *

Fransuā de Šarnē vingrinājās loka šaušanā kopā ar citiem templiešu bruņiniekiem. Andrē dc Senremī viņu vēroja pa kapitula zāles logu. Šo

* * *

Milzis Vlads nostājās līdzās bīskapam, gatavs pildīt imperatora pavēles. Viņa Gaišība bīskaps saprata, ka šoreiz nekāda pretestība nelīdzēs. Apkopojis aizvainotā lepnuma paliekas, prelāts vērsās pie imperatora kanclcra:

* * *

Imperators gaidīja de Molesmu, nervozi staigādams šurpu turpu pa istabu. Viņš jutās apjucis un nekādi nespēja saprast, vai tagad būtu jāļaujas sarūgtinājumam par strīdu ar bīskapu vai, gluži otrādi, jāpriecājas, ka izdevies tam uzspiest savu valdnieka gribu.

Kausā zaigojošais Kipras sarkanvīns kaut nedaudz atviegloja mokošo gaidīšanu. Imperatore jau sen bija devusies pie miera, bet kalpus Baldvins bija aizraidījis projām. Sargiem bija dota pavēle viņa apartamentos ielaist tikai un vienīgi dc Molesmu.

Gaidīšana bija kļuvusi neizturami grūta, kad aiz kambara durvīm

* * *

Galminieki visi kā viens bija sapulcējušies Svētās Sofijas katedrālē. It visi pilsētas augstmaņi jau bija dzirdējuši nostāstus par imperatora un bīskapa strīdu, un neskaidras baumas bija sasniegušas arī vienkāršo tautu.

Piektdien ticīgie kā allaž bija devušies uz Blakerncs Sv. Marijas baznīcu, lai lūgtos Mandiliona priekšā, — taču sudraba šķirsts izrādījās tukšs.

Konstantinopoles ļaudis bija sašutuši, tie kurnēja, taču neviens neuzdrošinājās atklāti nostāties pret imperatoru. Pie nedienām un likstām šai valstī visi bija pieraduši. Turklāt neviens nevēlējās šķirties no paša ausīm, acīm vai deguna — lai ari cik ļoti bija žēl zaudēt Mandilionu, vēl daudzkārt sāpīgāk būtu zaudēt šos dzīvē tik noderīgos maņu orgānus.

* * *

Tempļa cietoksnis slējās uz klints jūras tuvumā, kā lepns milzis valdīdams pār plašu apkaimi. Zeltainā akmens mūri saplūda ar tuvējā tuksneša smilšu dzeltenajiem toņiem. Šī bija viena no pēdējām kristīgajām citadelēm Svētajā Zemē.

Robērs de Senremī piemiedza acis, kā gribēdams pārliecināties, vai tālumā redzamais cietoksnis nav tikai tuksneša uzburta vīzija, un

* * *

Sārtenajā rīta gaismā Lisabona mirdzēja visā krāšņumā. Zoau de Tomaru ceļā bija aizvadījis vairākas dienas — ilgāka aizkavēšanās gadījās, kad viņa zirgs bija savainojis kāju.

Savu uzticamo biedru un draugu pamest un apmainīt pret citu rikšotāju Zoau negribēja. Šis zirgs bija iznesis viņu cauri daudzām kaujām un ne reizi vien izglābis no nāves. Un tagad Žoau pats ārstēja ievainoto draugu, kaut ari mestrs noteikti nosodītu šādu kavēšanos. Tikai tad, kad zirgs bija puslīdz atlabis, Zoau turpināja ceļu un, lai sargātu tā kāju no pārmērīga smaguma, pats sēdās mugurā tikko nopirktam bērim.

Karaļa Diniša valdīšanas laikā Portugāle bija uzplaukusi. Valdnieks bija nodibinājis universitāti, valstī uz beigām ritēja nopietna zemes

[1] no jaunās derības apokrifiem.

[2] no jaunas derības apokrifiem.

[3] Krodziņš.

[4] atdzejojis dcns dimiņš.

Content

Navarro Hulija Svētā līķauta brālība

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50