Hokinsa Elisa

Testaments

ELISA HOKINSA

TESTAMENTS

Ievads

Kaintona un Deikra koledža, mūsdienas

Tas bija mazs, gandrīz nenozīmīgs ugunsgrēks, gruzdošas sekas tam, ka par desmit gadiem bija novēlota elektroinstalācijas maiņa; drīzāk kaitinošs papildu darbs apkopes komandai neka svarīgas koledžas ziņas. Bet, noņēmuši nelielu apdeguša ozolkoka paneļa gabalu, galdnieki ieraudzīja attēlu, kas mainīja Kaintona un Deikra koledžas vēsturi.

Tur, uz tikko atsegtās sienas aiz Tjūdoru laika apšuvuma, raudzījās kvēpu melna seja ar pavērtu muti. Un pavērtajā mutē ar saviebtu seju un izstieptām rokām spirinājās zīdainis.

Vistuvāk sienai stāvošais vīrietis klusi nolamājās un atsprāga atpakaļ.

Viņa biedrs ielūkojās telpā, ko viņi tikko bija radījuši. "Jē-ēziņ…" Viņš pagriezās. "Neviens taču nekad neko nav teicis par gleznojumu, vai ne?"

Uguns bija aptumšojusi un sasvītrojusi nežēlīgās miesas krāsas sejas, padarot attēlu vēl šaušalīgāku. Galdnieks izstiepa roku, lai noslaucītu kvēpus.

"Labāk nevajag, Vili," cits brīdināja. "Nekad neko nevar zināt."

Gados jaunākais vīrietis, kas bija pieradis paklausīt, nolaida roku. "Viņš ir mūrnieks," viņš sacīja. "Viņam ir cirkulis."

"Zīdainim arī," otrs pamāja uz mazuļa sakļautajām rokām. "Labi, neaiztiec to sasodīto zīmējumu, labāk iesim izstāstīt par to."

Tuvojās brīdis, kad pēc četrarpus gadsimtiem aizmirstības Kaintona un Deikra koledžas sienas gleznojums atkal tiks celts dienasgaismā.

Viens

Solstera, nedēļa pirms Lieldienām, 1385. gads

Visos divdesmit gados, kuros Gvineta no Kaintonas bija gaidījusi bērna ieņemšanu, viņa ne reizes nebija iztēlojusies, ka radībās varētu nomirt. I.ai gan viņa zināja, ka sievietes mirst dzemdībās — bija bezcerīgi piezīmējusi, ka neauglība vismaz pasargā viņu no tādas nāves, — sirds dziļumos viņa patiesi nebija iedomājusies, ka mirs, dzemdējot bērnu, pēc kura ilgojās viņas dvēsele.

Tomēr te nu viņa gulēja, pārguruši un mokās tuvodamās nāvei. Bērns, kuru viņa visus šos mēnešus bija glabājusi dzemdē, nogalināja viņu, jo bija pamatīgi iesprūdis.

Viņa gulēja uz salmu maisa, ceļus pievilkusi klāt, mitrais krekls sagriezies otrādi. Līdzās stāvēja dzemdību krēsls, no kura viņa bija nokritusi, galējās sāpēs vemdama. Blakus krēslam, nervozi mezdamas skatienu viena uz otru un uz pa pusei pie apziņas esošo sievieti pie kājām, sēdēja vecmātes. Abas bija redzējušas sievietes, kas mirst ar nedzimušu bērnu, un abas baidījās, ka ar Gvinetu no Kaintonas notiks tas pats.

Viņas nerunāja, jo nezināja, kā lai sniedz mierinājumu, vien sēdēja rezignētā bezpalīdzībā.

Atrazdamies tālu prom no viņām, Gvinetas prāts, ko apdullinošas sāpes bija novedušas ārprāta stāvoklī, traucās pa viņas dzīvi, uz mirkli vietām apstādamies kā mājsaimniece, kas pirms došanās ilgā ceļojumā bažīgi pārliecinās, vai viss atstāts kārtībā.

Viņas pirmās noteiktās atmiņas: viņa paņem koka āmuru no tēva izstieptās rokas, sajuzdama tā smagumu un līdzsvaru.

" Varbūt no tevis neiznāks meistars, Gvineta, kurš gan to var pateikt šajos laikos? Taču arods tev var sagādāt iztikšanu."

Pirms trīsdesmit un vairāk gadiem. Ilgs laiks, lai no bērna izaugtu par sievieti, kas mirst dzemdībās.

Atkal viņas tēvs, viņam blakus Saimons. Saimons jaunībā, pirms viņš un Gvineta apprecējās. Vīrs un tēvs, mūrnieks un namdaris, kūsājoša enerģija un gausa amatprasme.

Gadi paskrēja neievēroti, iekams viņas meklējošais prāts atrada viņu: Henriju Eklendu. Henriju, kurš dzīvoja zem viņu jumta un mācījās Saimona amatu. Henriju, kurš viņiem bija teju vai dēls.

Viņš bija ieradies ciemos, atnesis vēstis — kādas? Svarīgas vēstis. Viņš bija pārāk ilgi bijis prom, taču atgriezies atnesa vēstis. Viņas prāts nemitīgi meklēja aiz nepieciešamības zināt. Vai viņš mīlēja Elisoni, viņas audžumeitu?

Un nemierīgais prāts atkal novirzījās atmiņās. Elisone: bērns, kas bija izglābis viņu no neauglības sarūgtinājuma. Šis bērns bija prasījis dzīvību, un tagad viņas bērns prasīja to pašu. Tas bija parāds.

Elisones tēvs bija nokritis nojumta, kuru Gvineta pati bija projektējusi. Tagad viņa atcerējās īso kliedzienu krītot, viņa miesas atsitienu pret nomīdīto zemi, kas izklausījās pēc trieciena ar miesnieka rungu.

Gvineta vienmēr bija teikusi, ka viņai tas paliks prātā līdz mūža pēdējai dienai.

Maikls Iknīlds nodzīvoja vairāk nekā stundu, turēdamies pie dzīvības ar bezjēdzīgu izmisumu. Ap viņu apstājās visi darbi, viņš nespēja mierīgi nomirt; ļaudis neuzdrošinājās kustināt cietušo, baidīdamies pastiprināt viņa mokas. Viņi visi bija bezpalīdzīgi, apklusināti, pārbiedēti. Mūrnieki nokrita ceļos, piesaukdami svētos; daži lūdza ātru nāvi, citi — izdziedināšanas brīnumu.

Brīnums. Saimons bērna ieņemšanu bija nosaucis par brīnumu. Vai tas īstenībā bija lāsts? Vai Saimons zaudēs gan sievu, gan nedzimušo bērnu vienā nāvē? Varbūt viņš vēlreiz apprecēsies un kļūst par tēvu dēlam, kuru tik ilgi bija lūdzies.

Vai viņa jau bija pusceļā uz citu pasauli, ka varēja raudzīties uz dzīvi tā, itin kā tā jau būtu beigusies?

Kāpēc neviens neataicina priesteri?

Maiklam viņi ataicināja priesteri. Tas bija darījis, ko varēja, taču kritiens bija aptumšojis Maikla prātu: viņš nespēja nedz izsūdzēt grēkus, nedz izteikt nožēlu. Gvineta saskatīja viņā vien dzīvniecisku gribu turēties pie dzīvības.

Sievietes, kuras bija piesaistījušas pārmaiņas gaisotnē, iespējams, piepešais klusums, bija atnākušas no strādnieku mitekļiem, kas bija sablīvēti ap būvlaukumu. Redzēdamas, cik bezpalīdzīgi staigā rāmie un klusie vīrieši, un salauzto augumu uz zemes, dažas novērsās, aizšķērsodamas ceļu ziņkārīgajiem bērniem un sūtīdamas tos prom rotaļāties.

Gvineta zināja, ka Iknīlda bērnam nav mātes, un, kad biedri bija aiznesuši mūrnieka ķermeni, viņa bez nepiedienīgas steigas devās aprunāties ar sievietēm.

Un tagad, šķita, viņai bija jāatbild par to un visu citu, ko savos trīsdesmit deviņos gados bija teikusi, domājusi un darījusi. Taču patiesībā viņa nožēloja tikai alkas pēc bērna — šis izsalkums bija atņēmis viņai līdzjūtību.

Un vai Saimona vajadzība pēc dēla bija atbildīga par divkāršo nāvi tagad? Vai vīra kaislīgie lūgumi, viņa lūgšanās savainotie ceļgali, viņa atteikšanās piekāpties — pat Dieva "nē" priekšā — bija noveduši Gvinetu nāvē?

Vai Visuvarenais Dievs bija tik ļoti taisnīgs un nežēlīgs?

Tas gara mazumiņš, kas viņā vēl bija atlicis, sacēlās pret šādu netaisnību. Ja Dievs bija devis viņai bērnu, tad bija lēmis viņai dzīvot.

"Ak, Dievs! Palīdzi man!" viņa skaļi novaidējās, ar gribu atgriezdamās pie pārsteidzošas apziņas skaidrības.

Vecmātes, kuras bija pamodinājis šis pierādījums neatlaidīgai gribai dzīvot, paņēma viņu zem padusēm un atkal iecēla dzemdību krēslā. Paraušana un pacelšana, ko tas prasīja no viņas saliektā ķermeņa, kas pretojās stiprajām mokām, lika Gvinetai iekliegties. Bet, izdzirdējusi šo skaņu, viņa arī sajuta jaunu, piepešu sāpju lēkmi un tad karstu šķidrumu, kas lielā daudzumā izplūda no viņas.

Vecākā vecmāte, neievērodama viņas protestus un atstumdama viņas rokas, iztaustīja viņas iekšpusi. Kamēr pirksti taustījās, Gvinetai atkal uznāca sāpes, bet caur pašas kliedzienu viņa dzirdēja, ka vecmāte bļauj: "Galva ir lejā! Galva ir lejā!"

Mokoties arvien stiprākās sāpēs, Gvineta gandrīz smējās no atvieglojuma. Sāpes drīz pāries, un viņa nemirs. Viņa redzēs savu bērniņu, turēs to rokās, piespiedīs viņa mīksto sejiņu savējai. Drīz, drīz…

Saimonam no Kaintonas, kurš nezināja, ka tikko sākušos dzemdību kliedzienus apklusinās tikai jaundzimušā kliegšana, ja ziņas par dzemdībām ir labas, nebija ne jausmas, cik tuvu nāvei ar nedzimušu bērnu bija nonākusi viņa sieva, kas atradās tikai dažas istabas tālāk. Bērna ieņemšana bija atjaunojusi viņa ticību. Viss būs labi; Saimons bija pārliecināts, ka vēl tajā pašā dienā kristīs dēlu.

Kamēr sieva cīnījās, lai nezaudētu nedz prātu, nedz dzīvību, vīrs rasēja. Līnijas no viņa rokas drošajām kustībām stiepās uz sloksnes viņa priekšā; skaidras līnijas, taču nebūt ne pedantiskas, mērīja plānus, kas viņam bija nepieciešami kā mūrniekmeistaram. Kad rakstāmrīks meta lokus un vilka šķērssvītras, prāts Saimonam no Kaintonas vai plīsa pušu 110 idejām par šo pa pusei uzrasēto māju. Jo viņam bija uzdevums: Ričardam Deikram, vienam no Londonas varenajiem, uzbūvēt koledžu Solsterā.

Tikai vakar — vakar, kad sākās viņa dēla dzemdības, — vēstis beidzot pienāca.

Saimonam rokās vēl bija āmurs un kalts, jo viņš bija pabeidzis kalt krustu un ragu — tas bija Karaļa palātas tiesneša, kuram viņš bija uzbūvējis jaunu, greznu Londonas māju, personīgais ģerbonis — virs sarga namiņa arkas. Kā vienmēr, paturējis savās mūrniekmeistara acīs laika apstākļus un gadalaika beigas, Saimons apzināti bija atlicis visus kalšanas darbus būvniecības sezonas beigām.

"Kaintona kungs."

Uz klūgu sastatnēm pagriezies, Saimons pēc vīrieša toņa saprata, ka ir strādājis, nepamanījis vairākus mēģinājumus atraut viņu no koncentrēšanās.

"Piedod, draugs," viņš sacīja. "Es nedzirdēju." "Nekas, kungs. Man jums ir vēstule no Eklenda kunga." Saimons ievietoja instrumentus jostā un kāpa lejā pa svārstīgo sastatņu stāvajiem pakāpieniem, vienlaikus berzēdams plaukstas, lai notīrītu putekļus.

Paņēmis vēstuli, viņš salauza zīmogu, atvēra to un ieraudzīja Henrija plašo rokrakstu. Puika tā arī nebija atbrīvojies 110 izšķērdīgās attieksmes pret tinti un papīru, neraugoties uz to, ka ne vienreiz vien bija dabūjis pērienu no mūka, kas viņam iemācīja lasīt un rakstīt.

No meistara Henrija Eklenda biedram, meistaram un draugam Saimonam no Kaintonas ar sveicieniem un cieņu.

ser, tagad Deikra kungs, nu jau apskatījis visus viņa koledžai sagatavotos projektus un rasējumus, vēlas satikt Jūs Solsterā, cik vien ātri Jums labpatikas. Viņš man uzticas, un es zinu, ko viņš ir /ori apmierināts ar Jūsu projektiem. Taču viņam jāsatiek Jūs. Atrakstiet, lūdzu, kad brauksiet.

Tom puisim Robiņam Jīvelam ir pavēlēts doties darīšanās uz Londonu manā vārdā, un viņš man atgādās Jūsu atbildi, kādu vien vēlēsieties sniegt.

Es ticu, ko Jums un Jūsu ģimenei klājas lobi, kā patiesi klājas man.

Rakstīts šo otrdienu, divos nedējos pirms Lieldienām.

Henrijs! Tagad šķita, ka ubaga zēns, kuru Saimons bija apmācījis, nolēmis atmaksāt vairāk nekā tikai labvēlību. Savulaik māceklis, tagad karaļa mūrnieks; kad viņi pirmoreiz satikās, Henrijs bija tikai vārgs, diedelējošs knēvelis.

Pirms visiem šiem gadiem — cik daudziem? — vienpadsmit, divpadsmit? — Saimons strādāja jaunas ēdamzāles būvniecībā kādā klosterī aptuveni vienas dienas jājiena attālumā no Vestminsteras. Kancelei kaldams lepnu svētā seju akmenī, viņš piepeši bija apjautis, ka tiek novērots. Pacēlis skatienu, viņš ieraudzīja mazu, netīru seju, kurā šaudīgas lazurīta acis uzmanīgi skatījās uz viņa darbu. Okšķerī viņš pazina vienu no bērneļiem, kas bija apsēduši būvlaukumu, diedelēdami no mūrniekiem un tekalēdami ap mūkiem, lai būtu pirmie rindā, kad tiks dalīta pārpalikusī maize.

"Vai tu gaidi, kad es tev kaut ko iedošu?"

"Nē, kungs. Es tikai vēroju. Vēroju, kā jūs akmenī zīmējat to seju."

Ja viņš būtu teicis "vēroju, kā jūs izkaļat to seju", viss viņa dzīves ritējums būtu citāds. Fakts, ka viņš redzēja to, ko Saimons juta, ka viņš tikai atklāja akmenī kaut ko, kas gaidīja, kad tiks atklāts, lika Saimona sirdij apmest kūleni. Viņš bija strādājis ar daudziem mūrniekiem, taču ne ar vienu, kurš justu to pašu.

"Vai esi mēģinājis apstrādāt akmeni?"

Ja viņš bieži apmeklēja būvlaukumus, varbūt viņš bija ar naglu un oli iemēģinājis roku uz izbrāķēta akmens gabala.

Zēns pakratīja galvu. "Nē. Bet es protu grebt koku." Un ar mulsu lepnumu, kāds piemīt visiem radītājiem, viņš no paslēptuves savās sadriskā- tajās, nepiemērotajās drēbēs izvilka mazu koka gabaliņu, ko pasniedza Saimonam.

Viņš uzmanīgi to apskatīja, un sirds atkal salēcās. Uz koka gabaliņa, kas nebija lielāks par pavārnīcas kausu, miniatūrās, taču precīzās detaļās bija Jaunava Marija, kādu Saimons pats bija grebis klostera baznīcai.

Veidojot Madonnu, viņš bija izgrebis Gvinetu ar zīdaini rokās. Viņš bija pārvērtis bezbērnu sievas skumjas maigumā pret jaundzimušo, viņas amat- nieces roku veiklību drošā un pašapzinīgā tvērienā, kurā viņa turēja bērnu, viņas gludo un maigo ķermeni — viņa prieku un baudu — sirsnīgā, sievišķīgā Dievmātē. Un šis ubaga bērns bija to visu atveidojis.

"Vai tu tiešām to izgrebi?" viņš aizsmakušā balsī jautāja.

"Jā, kungs."

"Vai tu zini, kurš izgreba Madonnu baznīcā?"

"Nē, kungs."

Tā bija taisnība, tagad rasējot viņš domāja. Bērns bija atveidojis šo statuju, nevis lai glaimotu tās radītājam, bet tāpēc, ka bija uzskatījis to par skaistu. Henrijs, viņš kavējās pārdomās, nekad nebija apguvis viltu.

Kopš tās dienas nebija grūti zēnam piemeklēt darbu būvlaukumā. Viņam bija gaišs prāts un veiklas rokas, un drīz vien Saimons lūdza un ieguva atļauju ņemt Henriju par mācekli, atteikdamies no ierastās samaksas.

Astoņus gadus nodzīvojis viņu mājā, Henrijs maz pamazām bija apguvis visu Saimona mīlestību un mūrnieka amata prasmi. Tagad, būdams pilntiesīgs meistars, Henrijs bija pirmais, kurš pirms vairākiem mēnešiem pavēstīja Saimonam par Ričarda Deikra nodomu Solsterā uzbūvēt koledžu. Kamēr Saimons Londonā strādāja pie tiesneša lauku īpašuma, Henrijs Solsterā pildīja karaļa pasūtījumu un nostiprināja pilsētas mūrus un vārtus. Solstera bija tikai pus dienas jājiena attālumā no piekrastes, tāpēc tai vajadzēja izturīgus nocietinājumus, ja franči iebrukumus piekrastē izvērstu dziļāk iekšzemē.

Valodas par Deikra plāniem tika izplatītas divās mūrnieku apmetnēs Solsterā — vienā dzīvoja mūrnieki, kas strādāja klostera katedrāles baznīcā, bet otrā — tie, kas bija nodarbināti uz mūriem un Svētceļnieku vārtu tilta, — un no turienes, kā Deikrs zināja, sasniegs ikvienu strādnieku apmetni un mūrnieku Anglijā.

Uzzinājis par Ričarda Deikra plāniem, Saimons sāka uzskatīt, ka darbu tiesneša rezidencē var atstāt citiem. Itin kā solījuma sajūsmas mudināts, viņš mēdza aizlavīties no saules pielietajām ēkām un doties uz tumšo apmetni. Mācekļi, kas vairāk bija pieraduši pie uzkopšanas darbiem, piepeši aptvēra, ka tīra pergamenta sloksnes. Pat ja viņi prātoja, ko meistars vēlas darīt ar lielām rasēšanas sloksnēm, kad darbs uz sastatnēm būs beidzies un vairs nevajadzēs kalt ciļņu rotājumus, tomēr bija gana gudri, lai to nejautātu.

Uz galda, pie kura Saimons strādāja, sāka parādīties skaidri rasējumi, kuros nepavisam nebija tādas ēkas, kas atbilstu viņa aroda paņēmieniem. Viņš rasēja sienas, kuras izliecās kā labirintā un kurās bija lieli, apaļi logi, kupolveida jumtus, kādus angļu amatnieki neprata sliet, krāsainas mūra sienas, līdzīgas strīpainiem apģērba gabaliem. Saimons nekad nebija strādājis ārpus Anglijas, nekad nebija devies uz svršām zemēm, lai studētu kontinenta mūrnieku idejas; šie projekti tika veidoti pēc to mūrnieku rokasgrāmatām, kas bija redzējuši dienvidu zemes, gan neticīgo, gan krustnešu ēkas.

Bet maz pamazām Saimons sāka aptvert, ka tik klajš svešzemnieciskums neiesakņosies uz ilgu laiku Solsterā, angļu svēto mirstīgo atlieku mājvietā.

Dienām ritot, rasējumi, kas krājās uz viņa galda, kļuva arvien angliskāki, arvien atbilstošāki tādu cilvēku gaumei, kas pēc tik daudziem gadiem, kuros risinājās karš pret Franciju, sliecās dot priekšroku tam, kas Anglijā bija ierasts.

Tāpēc tagad, lai remdētu smeldzošo satraukumu, gaidot dēla piedzimšanu, Saimons rasēja. Viņa vērība pret līnijām un formu bija tik pilnīga, ka viņš nedzirdēja soļus, kad istabā ienāca vecmāte. Sajutis viņas piepešo pieskārienu elkonim, viņš salēcās, ar neapzināto kustību sabojādams darbu.

Saimons pielēca kājās. "Vai viņš piedzima?"

Vecmāte nopūtās, rokām kārtodama linu galvassegu, ko bija aizmirsusi izdarīt pirms došanās pie Saimona. "Jā, jūsu sieva ir dzemdējusi dēlu," viņa sacīja, "un ir dzīva…" viņas acu skatiens zem rokām, kas kārtoja galvassegu, bija dzedrs, "lai gan šķiet, ka bērns var neizdzīvot."

"Bet vai viņa jūtas labi?"

Vecmāte, raustīdama aubi, pamatīgi nopētīja viņu. Vai tiešām iespējams, ka viņš nebija apdomājis, cik bīstami viņa sievai ir dzemdēt pirmo bērnu vecumā, kad daudzām sievietēm mazbērni jau ir gana veci, lai sagādātu neērtības?

"Kaintonas kundzei viss būs gana labi," viņa teica, uzmanīgi vērodama viņu.

"Pateicos par pūlēm, ko esat uzņēmusies…" Saimons nomurmināja, nemanīdams pārmaiņu skatienā un neomulīgo gaisotni, kas būtu apvaldījusi vērīgāka cilvēka pateicību. "Man jāredz sieva."

Viņš neapstādamies aizvēra durvis, atstādams vecmāti augšējā stāva istabā vienu. Paraudzījusies apkārt, viņa blenza uz Saimona rasējumiem un, lauzīdama galvu par viņa skicēm, prātoja, par ko šis nepieredzējušais tēvs izaudzinās savu tikko dzimušo dēlu.

Divi

Kaintona un Deikra koledža, mūsdienas

Pats ugunsgrēks nebija ievērības cienīgs notikums, un to nebūtu pamanījuši cilvēki, kas gaidīja darba interviju mārketinga vadītāja amatam, ja vien koledžas direktora kabinetā neatliekamā vizītē neierastos divi apkopes personāla darbinieki.

Demija Millere, kas sēdēja pie šā kabineta durvīm ērtā uzgaidāmā telpā, nevarēja nesaklausīt pieklusināto sarunu. "Gleznojums… uz sienas aiz apšuvuma… dīvains, spokains… šķiet, ka tas ir lielāks…"

Kāda loma sekojošajā sekmīgajā intervijā bija Demijas Milleres priekšnojautai? Priekšnojautai, kas viņai lika, ievērojot pieklājīgu atstatumu, sekot direktoram pār pagalmu uz koledžas krāšņo Astoņstūri un pa līkloču akmens kāpnēm uz centrālo ēku. Priekšnojautai, kas lika viņai ar mobilā telefona fotokameru uzņemt briesmīgo seju, kura atklājās apšuvuma spraugā, seju, kas izvēma bērnu.

Šis gleznojums, viņa sacīja, attēlo noslēpumu, mīklu, stāstu, kas bijis paslēpts tik ilgu laiku, ka aizmirsusies tā pastāvēšana. Kas bija šis mūrnieks? Kas īstenībā slēpās aiz šīs groteskās dzemdību metaforas?

Šis noslēpums, viņa steidzīgi norādīja, un stāsts, ko sniegs tā atrisināšana, var kļūt par koledžas unikālo piesaistes objektu.

Un viņa bija īstā sieviete, kas to paveiks.

Trīs

Kaintona un Deikra koledža, mūsdienas

Vēlāk, kad filma bija samontēta precīzi līdz sekundei, videolentes redaktors, uzmetot skatienu Demijai Millerei, nosprieda, ka lietaina septembra rīta drēgnumā viņas mazais, smalkais augums ar tumšo ādu — kas bija pārāk bāla, lai būtu melna, bet arī pārāk tumša, lai būtu balta, — un sapītajiem matiem piešķir viņai eksotisku izskatu.

Savukārt Demijas pirmais iespaids par filmēšanas komandu bija neskaidrs: pāris cilvēku, kuru apveidus pelēcīgajā gaisā aizmigloja kameras un kabeļi. Viņa pievērsa acis filmēšanas grupas uzmanības fokusam: vīriešiem un sievietēm, kas aizņēma ietvi pie Kaintona un Deikra koledžas un klusējot stāvēja aiz lieliem plakātiem koka rāmjos, uz kuriem bija rakstīts: "KAINTONA UN DEIKRA KOLEDŽAS IEMĪTNIEKU STREIKS SAISTĪBĀ AR ĪRES MAKSU" (viņa ievēroja pareizo rakstību) un emocionālāk: "600 TRADĪCIJAS GADU NOMESTI ZEMĒ."

Demija būtu laimīgāka, ja viņas gājienu pa Romangeitu pavadītu streikotāju saukļu skandēšana, taču viņi klusēja, kad sieviete vienmērīgi tuvojās un novirzījās sāņus, lai pa tuvāko velvēto eju ieietu koledžas teritorijā. Spriežot pēc viņas aukstasinīgās izturēšanās, streikotāji nebūtu uzminējuši, ka viņu naidīgie skatieni un klusā stāvēšana atavistiski sacēla spalviņas uz Demijas Milleres neaizsargātā skausta, kad viņa novērsa skatienu no tiem.

Taču no filmēšanas grupas viņa nespēja izvairīties. Tā aizšķērsoja ceļu uz Kaintona un Deikra koledžas centrālo pagalmu un veikli ielenca viņu.

Viņas virzienā tika izstiepts mikrofons, ko pavadīja jautājumi par viņas personību, lomu un to, vai viņa saprot, cik negodīgi apietas ar nomniekiem — "ar šiem nabadziņiem".

Demijas Milleres vienīgā atbilde bija pacelta roka, viņas bālā plauksta atvairīja gan intervētājus, gan viņu jautājumus.

Edmundam Norisam, Kaintona un Deikra koledžas direktoram, bija krietni grūtāk izvairīties no Demijas Milleres jautājumiem.

"Man ļoti žēl, ka tas viss ir pēkšņi sācies jūsu pirmajā dienā šeit, Demij, taču īres maksas streika iemesls ir nepilnīga komunikācija, tas arī viss. Tiklīdz sakārtosim pāris juridisku detaļu, tas viss beigsies."

"Kādas juridiskas detaļas?"

"Godīgi sakot, Demij, jums tajā nevajag iedziļināties. Tas ir tikai…"

"Neliels lokāla mēroga sarežģījums?"

Direktors ieskatījās viņai acīs. Demija saprata, ka viņi abi izzina profesionālās komforta zonas robežas. Taču viņa vēl nevarēja atļauties komforta zonu.

"Doktor Noris…"

"Edmunds."

"Lai būtu. Edmund, ja jūs grasāties turēt mani neziņā, tad tikpat labi es varu tūlīt pat doties prom. Es neierados šeit, lai sūtītu lūdzošas vēstules un nodrošinātu, ka brīvdienās koledžas telpas būtu pilnībā aizņemtas ar konferencēm un vasaras skolām. Manuprāt, es skaidri un gaiši to pateicu intervijā."

Noriss palocīja galvu, atzīstot, ka tā ir tiesa.

"Jūs pieņēmāt mani darbā, lai es radītu pilnīgi jaunu divdesmit pirmā gadsimta koledžas tēlu," viņa apklusa. "Tātad tas mazais fiasko ārpusē slikti ietekmē mūsu reputāciju, par ko esmu ļoti nelaimīga. Tādēļ, ja vien jūs izstāstīsiet man par visām juridiskajām detaļām, mēs varēsim aprunāties, kā atrisināt šo misēkli."

Savaldība, ko viņa saglabāja, kad Noriss negribīgi, taču kodolīgi izklāstīja īres maksas streika cēloņus, beidzās, kad Demija aizvēra jaunā kabineta durvis.

Muļķīgi! Viņa klusībā pukojās, atspiedusies pret durvīm. Muļķīgi, muļķīgi, muļķīgi!

Kā gan tik izcils cilvēks kā Noriss — klasiskās filoloģijas speciālists ar starptautisku reputāciju — var atļauties būt tik rupji nevērīgs pret cilvēkiem, ar kuriem viņam darīšana, un izsūtīt standarta vēstuli visiem iemītniekiem; vēstuli, kurā pieklājīgi bija izteikts lūgums parakstīt pievienoto veidlapu, kas paziņoja, ka koledža vienmēr ir bijusi viņu saimnieks un ka nedz viņi, nedz — viņu zināšanai — iemītnieki, no kuriem viņi ir nopirkuši vai mantojuši savus īpašumus, nekad nav maksājuši īres maksu par minēto īpašumu kādam citam cilvēkam vai institūcijai? Kā gan viņš to varēja izdarīt, ja, pārlaidis kaut tikai paviršu skatienu iemītnieku sarakstam, viņš apmēram lapas trešdaļā no augšas būtu ieraudzījis kādu Robertu Hedstovu, kurš bija absolvējis šo pašu koledžu, kas tagad tik viltīgi lūdza viņa sadarbību?

Hedstovs bija jurisprudences absolvents.

Viņš bija uzreiz — un pareizi — secinājis, ka koledža gatavojas pārdot zemi un ka neskaidru iemeslu dēļ tai nav nepieciešamo dokumentu, lai pierādītu īpašumtiesības. Tāpēc koledža lūdza tiem, kas apstrādāja tās īpašumus, sabojāt savu stāvokli un pierādīt koledžas īpašumtiesības. Hedstovs nekavējoties bija pavēstījis pārējiem iemītniekiem par savām aizdomām un izteicis domu, ka streiks par īres maksu piespiedīs Norisu sēsties pie sarunu galda. Klusā protesta demonstrācija pie koledžas un sabiedriskais nemiers, ko bija paredzēts izraisīt ar to, acīmredzot bija pēdējais spiediena izdarīšanas līdzeklis.

"Kāpēc jūs neesat gatavs sarunām?"

Norisa neomulība bija likusi viņai ar nepatīkamu skaidrību saprast, ka viņš joprojām nepavisam nav pārliecināts, vai Demija jāiekļauj lēmuma pieņemšanas procesā.

"Edmund?"

"Mēs esam aicinājuši visas atrodamās bijušo direktoru ģimenes atsūtīt visus ar koledžu saistītos dokumentus, kas varētu būt viņu rīcībā." Viņš apklusa.

"Un jūs cerat, ka parādīsies dāvinājumu akti vai dokumenti un tādējādi paziņojumi par statusu, kurus jūs lūdzāt iemītniekiem parakstīt, kļūs nebūtiski?" "lā."

Viņa būtu devusi priekšroku sarunām, taču tagad vismaz bija skaidrība par stāvokli.

Četri

Solsterā, 1385. gada maijs

Solsterā atradās četru dienu attālumā no Londonas, jājot ar zirgu. Maza pilsēta salīdzinājumā ar karaļa galvaspilsētu, taču plaukstoša. Mūku un garīdznieku, klosteru un koledžu pilsēta. Solsteru, kas bija uzcelta līdzenumā, kur saplūst divas upes, ieskāva pļavas, kas bija tikpat auglīgas kā pilsētas tirdzniecības dzīve.

Saimons, kurš sava nogurušā zirga mugurā mēroja pēdējo ceļojuma jūdzi, smaidīja.

Pilsēta uzbarojās no svētceļojumieni- Sākot ar tirgotājiem, kas svētceļniekiem pārdeva alvas emblēmas, un tiem, kas uz ielām tirgoja greznumlieti- ņas, un beidzot ar pašapmierināti smaidošajiem pilsētas viesnīcniekiem, nauda tika izvilkta no makiem un nonāca lādēs tik ātri un droši, kā to mēdz piesavināties nožēlojami zagļi. Saimons, pieradis pie londoniešu bezkaunības un prasmes apvārdot, tik un tā bija pārsteigts par ļaužu uzbāzību, lūdzot viņa uzmanību un naudu. Ņemot vērā diedelējošos un neievērotos ubagus un ielasmeitas, kas itin atklāti rosījās šaurās šķērsieli- ņās, varēja rasties iespaids, ka viņš staigā pa kādu sprediķojoša mūka lugu. Kārdinājums — kādam netikumam, kādam neatvairāmam grēkam mūsu svētceļnieks padosies, kas iztukšos viņa naudasmaku un piepildīs viņu ar kaunu?Tur varēja lolot un apmierināt gan alkatību, gan baudkāri, gan ne- sātību, gan patmīlību.

Palūkojies apkārt, Saimons, joprojām atrazdamies Londonā iegūto aizspriedumu varā, bija izbrīnīts par redzēto. Vai tiešām Solsterā bija vairāk akmens celtņu, nekā šāda lieluma pilsētām bija ļauts? Tur bija robustas, rindā uzceltas trīsstāvu ēkas, kuru pagrabstāvus aizņēma miesnieki, ragu apstrādātāji, ādas labotāji, maiznieki, galda piederumu meistari, sudrabkaļi, sveču lējēji, to durvis bija atvērtas, lai ielaistu gaismu un pircējus, rensteles ielas malās bija pārplūdušas ar viņu aroda atkritumiem un pārpalikumiem. Akmens baznīcas, kas stāvēja tik tikko divsimt jardu atstatu, apliecināja Solsteras senatnīgumu — jaunām pilsētām, pēc Saimona domām, pietiktu ar pusi no to skaita. Masīvie un vēl nepabeigtie aizsargmūri, kuru dēļ Henrijs bija ieradies Solsterā, slējās virs pilsētas, iekaļot to akmens bruņās un visapkārt nocietinot lepnās tirgoņu mājas, kuras nesen bija uzbūvētas vai joprojām tika celtas.

Saimons bija tik ļoti pieradis pie brīvības būvlaukumos, kur strādāja, ka sākumā nemaz nepamanīja mūrnieku drūmos skatienus, kas tika mesti viņa virzienā, kad viņš vērtējoši nopētīja apkārtni. Beidzot sajutis viņu aizvainojumu, viņš aptvēra, ka, ģērbies labās drēbēs, uz kurām nebija ne puteklītis no mūrnieka darba, turklāt jostā karājās tikai naudasmaks un nazis, — viņš ir nepazīstams. Viņš bija tikai kārtējais svētceļnieks, kurš, stulbi blenžot, apskata pilsētu.

Atrāvis skatienu no mūrniekiem un viņu darba, Saimons ļāva kājām nest viņu, tāpat kā ikvienu citu pilsētas viesi, uz klostera katedrāles baznīcu, kur atdusējās svētā un brīnumdara Dernstena pīšļi.

Baznīca, kā allaž tās piecsimt gadu ilgajā vēsturē, tika uzlabota. Bīskaps Roberts Koplijs, kura bēdīgi slavenās ambīcijas un pasaulīgums bija zināmi pat Saimonam, bija nolēmis, ka katedrāles baznīcai jābūt visaugstākajai Anglijā. Lai to panāktu, viņam pat bija izdevies piesaistīt karaļa galveno arhitektu, ģēniju un karstgalvi Henriju Jīvilu.

Iegājis klostera teritorijā, Saimons pievērsa skatienu lielās baznīcas jaunajam jomam, kuram bija uzslietas tikai ārējās sienas. Caur sastatnēm viņš varēja saskatīt balto Normandijas akmeni, kas spīdēja saules gaismā. Viņš iztēlojās, kā izskatīsies sienas, kad tiks noņemtas sastatnes, kā tās pacelsies virs apkārtnes, sliedamās milzīgā augstumā. Caurcaurēm būdams radošs gars, Saimons līksmoja par tik ģeniālu veikumu.

Garajās un tīrajās sienās, kuras gandrīz bez balstiem stiepās no vecās apsīdas kā pergaments, kura daiļais bālums plešas ap dārgakmens mirdzumu, pavērās vēl neiestikloti logi, kuru lielums pārsteidza Saimonu. Lūkodamies uz to pusapslēpto skaistumu, viņš sajuta prieka uzplūdu, saprotot, kā katedrāles baznīcas sānjomi pieplūdis ar gaismu lajiem, kas stāvot klausīsies, kā mūki dzied Opus Dei.

Tas joms, Saimons domāja, mainīs dievkalpojuma dabu. Laji, kas vairs nebūs iespiesti starp masīvajām sienām gandrīz vai bez logiem un milzīgajiem balstiem un kurus vairs nenomāks kupolveidīgie, velvētie jumti, pacelsies ar gaismu pielietā nojausmā par Dieva klātbūtni, un velves, ko ģēnijs novietojis tik augstu saules gaismā, virzīs viņu acis un dvēseles uz debesīm.

Kā piekalts Saimons vēroja mūrniekus un palīgstrādniekus, kas mērķtiecīgi darbojās, un redzēja mācekļus, kas skraidīja turpu šurpu ar uzasinātiem instrumentiem un streipuļodami nesa lielus akmeņus, kas tikko bija noslīpēti uz ēvelsola. Mūrniekmeistara priekšstrādnieks staigāja apkārt, atzīmēdams akmeņus, kurus pārbaudījis, un dodams pavēles kā cilvēks, kuram viegli padodas pavēlēt. Saimons lūkojās apkārt, taču nevarēja noteikt, kurš ir būvdarbu vadītājs. Tā kā līvils tik bieži bija prom, pildot karaļa uzdevumus, vajadzēja būt mūrniekmeistaram, kuram viņš uzticējis īstenot savus plānus.

Piepeši Saimons viņu ieraudzīja. Garš, ar pilnbārdu kā pats Saimons, viņš bija viegli atšķirams no zemākas kārtas mūrniekiem. Atšķirībā no apkārtējiem viņš nenēsāja cepuri vai galvassegu, un viņam bija gari, sprogaini mati. Vīrietis raudzījās apkārt, un Saimons aizgriezās, iekams tika pazīts. Viņš pazina šo mūrnieku: Hjū no Lūisas. Tātad Hjū bija atgriezies no Francijas, kur nosita laiku karaļa darīšanās vai dievszin ko vēl darīja. Saimonu ieintriģēja viņa atrašanās šeit. Viņam diez ko nepatika garīdznieki, un Saimons bija dzirdējis, ka viņš sastrīdējies ne ar vienu vien franču prelātu. Tomēr vīri bija gatavi paciest daudz ko, lai tikai strādātu ar Jīvilu.

Saimons novērsās no celtniecības darbiem un izbrauca ar pirkstiem caur matiem, kurus arī neklāja cepure. Tie varbūt vairs nav tik biezi un skaisti kā

Hjū 110 Lūisas, viņš pieķēra sevi domājam, taču vēl neesmu vecs vīrs, un, ja man būs iespēja, es uzcelšu kaut ko tādu, kas pārspēs šo baznīcas jomu.

Saticis Ričardu Deikru, Saimons saprata, kādēļ Henrijs Eklends tik dedzīgi pierunāja Saimonu, ka viņam jābūvē Deikram koledža. Henrijs tā arī nebija atmetis savu ubagzēna godbijību pret bagātajiem un dižciltīgajiem.

Aptuveni pus plaukstas tiesu garāks par Saimonu, Deikrs bija vīrietis ar olīvkrāsas seju un elegantām, pieklājīgām manierēm, kas norādīja — vismaz Saimonam —, ka viņš ir no dienvidiem, kur jūras ūdens, kā zināms, ir silti zilā krāsā kā Vidusjūrā, nevis vēsi pelēks kā dzimtajā pusē.

Taču Deikra apģērbs bija no lieliska angļu auduma, un, lai gan smalki piegriezts, tas bija apģērbs praktiskam cilvēkam, kuram nepatīk doties darba darīšanās galma tērpā, kuru jābaidās nosmērēt.

Parūpējies, lai viesis ir apsēdies un pacienāts ar vīnu un kūkām, Deikrs sāka tiešu valodu.

"Jūsu rasējumi mani pārsteidza, Kaintona kungs. Es zinu no Henrija Eklenda, ka jūs esat ilgi gaidījis, kad varēsiet uzbūvēt kaut ko nozīmīgu, taču pat Henrijs — kurš jūs sauc par vienu no labākajiem mūrniekiem Anglijā —, pat viņš nesagatavoja mani tam, ko redzēju jūsu rasējumos."

Piepeši viņš apklusa. Kamēr slavēja Saimonu, viņš bija novietojis elkoni uz krēsla paroča, bet zodu atspiedis pret dūri. Viņa acis, kā Saimons pamanīja, bija neparasti tumšzilas, gluži neatbilstošas viņa dienvidnieciska- jai sejas krāsai.

"Kur esat ceļojis un redzējis šādas ēkas?"

"Neesmu bijis ārpus Anglijas," Saimons lēni ierunājās.

Deikrs pacēla tumšu uzaci. "Tad jūs esat vēl neparastāks cilvēks, nekā Henrijs bija gatavs jūs raksturot. Visi angļu mūrnieki, kurus jelkad esmu pazinis, ir apmierinājušies ar to, ka izdarījuši kaut ko mazliet citādāk, nekā darīts iepriekš."

"Tāpēc jau mēs izgatavojam lietas," Saimons sacīja bez aplinkiem. "Ceļot ēkas, nevar atļauties kaut ko pārlieku atšķirīgu — tās var sabrukt. Jābūvē tā, kā ir celts agrāk."

"Bet jūsu rasējumi," Deikrs no grīdas blakus krēslam paņēma papīra sloksnes un pamāja ar tām Saimonam, kurš pazina savu darbu, "tie noteikti neievēro šo principu — tie ir pilnīgi jauni."

"Nē. Tajos ir jaunā veidā izmantoti vecie paņēmieni…"

"Bet šī astoņstūru ēka?"

"Vai esat bijis Iii, Deikra kungs? Vai esat redzējis katedrāles baznīcas astoņstūru stikla torni?"

Deikrs pakratīja galvu, un Saimonam bija jāatgādina sev, ka amatbrāļi var neievērot amatnieka brīnumdarbu.

"Te nav nekā jauna, izņemot lietojumu, kādā salikti visi elementi," viņš piesardzīgi sacīja.

Deikrs viņu caururbjoši nopētīja. Saimons juta, ka tiek spiests pateikt vairāk, paust kādu paziņojumu. Viņš klusēja.

"Eklenda kungs apgalvo, ka jūsu spējām nav dots plašs vēriens," Deikrs pēkšņi sacīja. "Kāpēc jūs visus šos gadus atteicāties no karaļa pasūtītiem darbiem, Kaintona kungs? jūs taču savulaik bijāt karaļa mūrnieks, vai ne?"

fa viņš bija gaidījis izvairīšanos un aizvainojumu, tad Deikrs vīlās; šo runu Saimons bija sagatavojis.

"Es esmu neatkarīgs meistars, Deikra kungs, jautājumā par to, kā jābūvē ēka, es nevienam neklanos, pat savam patronam ne. Pēc tam, kad viņš ir redzējis manus rasējumus un uzticējis darbu, viņam jāļauj man vaļu strādāt. Pat ja viņš ir karalis."

"Bet jūsu tēvam bija tāds pats viedoklis, vai ne, un tādēļ jums abiem tika liegts karaļa mūrnieka tituls? Un tas bija agrākā, nevis tagadējā karaļa laikā?"

Saimons sakoda zobus, juzdams, ka seja zem bārdas pietvīkst no kauna. Tātad Deikrs rotaļāsies ar viņu kā kaķis ar peli. Ja viņš jau ir dzirdējis šo stāstu no Henrija, kālab atkal ar to uzmākties?

"Mans tēvs tika sodīts par to, ka neprata uzvesties kā džentlmenis," viņš atklāti paskaidroja. "Viņš nezināja, ka tad, ja karalis pauž viedokli, ka ēka jāceļ saskaņā ar viņa untumaino gribu, nevis ievērojot principus, lai tā nesabruktu, celtniekam jāsaka: "Lieliski, jūsu augstība!" un, tiklīdz karalis ir aizgājis, jāturpina darbs kā iepriekš. Mans tēvs viņam laipni paskaidroja, kāpēc nav iespējams būvēt ēku tā, kā karalis ierosināja."

"Pēc kā karalis vēlējās uzzināt vēl kāda viedokli un jautāja jums?"

jajūs zināt, kāpēc vaicājat?

"Jā."

"Un jūs bijāt vienisprātis ar tēvu?"

"Jā."

"Kāpēc?"

Saimons ar raupjajiem pirkstiem paberzēja seju, atbrīvodamies no neierasti piesardzīgās sejas izteiksmes.

Viņš atminējās šo ainu, kuras sīkumi bija dzīvi iegūluši atmiņā jau divdesmit gadu: strīdīgo ēku, torņu kontūras, kas viņam tik dārgi maksāja, ieplīsušie asinsvadi vecā karaļa tumšsarkanajā sejā, kad viņš stāvēja, lai tiktu apmācīts celtniecības paņēmienos. Saimons juta, ka viņā karsti un neganti mutuļo asinis un dusmās trīc rokas, kas turēja vīna kausu. Divdesmit gadu ir ilgs laiks cilvēka mūžā, taču tikai acumirklis, ja vērtē pēc viņa ceļa pretī piedošanai.

Kāpēc?

Tāpēc, ka karaļa vienkāršais jautājums viņam — "Vai arī jūs tā domājat?" — vienlaikus bija pavēle: "Uzņemies kaunu atzīt manu labojumu vai riskē iemantot karaļa nelabvēlību." Saimons bija tēva māceklis un līdzstrādnieks; tajā brīdī viņš bija meistara biedrs, bet pirmām kārtām viņš bija viņa dēls. Neviens cilvēks nedrīkst likt dēlam atteikties no uzticības tēvam.

"Jā, ari es tā domāju."

Ja viņš būtu bijis samierinošāks, mazliet mīkstinājis savu nepakļaušanos ar "jūsu augstība" un "man ļoti žēl", viss varēja būt citādi. Ja viņš nebūtu pārdroši skatījies karalim acīm, stāvot plecu pie pleca ar tēvu, vai viņš būtu lūgts projektēt karalim, vai viņš būtu saņēmis atļauju izmantot zināšanu un iztēles salikumu, kas bija radījis skices, kuras vēl nesen bija izmētātas uz viņa rakstāmgalda strādnieku apmetnē?

Prāts atmeta tik nevajadzīgus jautājumus. Lai cik ļoti viņš divdesmit un vairāk gadu bija sūkstījies par sev uzspiesto nenozīmību, viņš nenožēloja, ka palika uzticīgs tēvam.

Saimons domās novērsās no nelaiķa karaļa un ieskatījās acīs Deikram. "Ja patrons manam tēvam būtu bijis jebkurš cits cilvēks," Saimons lēni sacīja, "viņš vienkārši būtu pateicis viņam, ka tas, ko viņš ierosina, nav iespējams. Bet karalim viņš veltīja laiku un izskaidroja, kādēļ tas nav iespējams, izstāstīja viņam dažus aroda smalkumus." Viņš mazliet pasvārstījās. "Karalis nesaprata, kādu laipnību mans tēvs viņam izrādīja."

"Karaļiem jau no bērnības māca sagaidīt laipnību no visiem," Deikrs saudzīgi teica. "Karaļa audzināšana, iespējams, nebija piemērota, lai viņš saprastos ar mūrniekmeistariem. Jo jūsu aroda vīri — jūs, celtniekmeistari, ingenia- teurs" — viņš to izrunāja pa franču modei — "jūs ticat sev bez mēra, vai ne?" Viņa tonis bija laipns, taču acīs zem tumšajām uzacīm bija asa izteiksme.

Apmaldījies Deikra motīvu labirintā, Saimons nosprieda, ka smalku izteikšanos atstās vīndara ziņā. "Dažs teiks, ka mūsu amats dara mūs lepnus," viņš atzina, "bet vai tad jūsu arods nesniedz jums lepnumu?"

Deikrs pasmaidīja, itin kā priecātos, ka Saimons guvis virsroku ar šo pretjautājumu, un mazliet paliecās uz priekšu, atbalstījies uz izstrādātā krēsla paroča. Gvineta, Saimons nodomāja, zobotos par šādu izsmalcināti sarežģītu sarunu.

"Jā, Kaintona kungs, bet es, iespējams, negrieztu savu lepno plecu pret cilvēka seju, kā jūs to varētu darīt. Cilvēki nevar celt ēkas bez mūrniekmeistariem. Ja mēs vēlamies, lai tiktu uzceltas ēkas, kas kalpos mūsu mērķiem, mums jāpieņem jūs darbā uz jūsu noteikumiem. Noteikumiem," viņš turpināja, "kas pauž: "Ņemiet mani, kāds esmu, vai atsakieties, es nepiekāpšos, lai labpatiktu jums."" Viņš apklusa. "Vai jūs piekāpjaties, lai labpatiktu, Saimon no Kaintonas?"

Jautājums karājās starp viņiem kā zirnekļa piliens tīkla sākumā.

"Nē."

"Pat ja, piekāpjoties tikai nedaudz," Deikrs mazliet paplēta īkšķi un rādītājpirkstu, "jūs varētu iegūt visu, par ko jelkad esat sapņojis?"

Saimons sažņaudza krēsla paročus. Tas bija pārāk smalki. Viņš elpoja dziļi un nemitīgi raudzījās uz Deikra seju, itin kā baidīdamies, ka, novēršot skatienu no vīrieša, pilnībā izzudīs viņa teiktā jēga.

"Es neesmu šķiedis laiku, domādams, kas būtu, ja es būtu citāds," viņš teica. "Es vienkārši gaidīju savu brīdi."

Viņš pusi mūža bija gaidījis, gaidījis dēlu, gaidījis šādu iespēju. Un tagad viņš bija neizpratnē. Vai viņš zaudēs šo iespēju — kas beidzot bija pienākusi, tāpat kā bija piedzimis dēls —, jo nespēja orientēties vīndara prāta labirintā?

"Un vai šī ir iespēja, ko esat gaidījis, Saimon no Kaintonas?" Deikrs jautāja, paceldams acis no sarkanās stikla glāzes, ko turēja rokās. "Vai iztēlojaties, ka, būvējot šo koledžu par spīti Baznīcas varai un autoritātei, jūs atriebsieties tronim?"

Saimons cieši raudzījās uz viņu. Viņš zināja, ka tiek kārdināts, bet, gluži kā aizmāršīgs zēns, kuru pārbauda katehēts, baidījās par iespējamo iznākumu, ja dos nepareizu atbildi.

"Es izvēlos būvēt," viņš lēni ierunājās, kā taustīdams ceļu, "es vairs neesmu spiests strādāt. Tā kā Henrijs acīmredzot ir darījis jums zināmu manu dzīvi visos sīkumos, jūs droši vien zināt, ka man ir līdzekļi ģimenes uzturēšanai?"

"Jā, jūsu muižas rietumos."

Zemes, kas bija tikušas tēvam Tomasam Mūrniekam par samaksas saistību nepildīšanu, kad pār viņa patronu bija nolaidies lielais mirstīguma līķauts. Muižas, kurās bija gan nepārspējamas aitu ganības, gan dziļas gatavu, apstrādājamu celtniecības akmeņu nogulsnes.

"Tātad es būvēšu nevis aiz nepieciešamības, bet tāpēc, ka man būs prieks redzēt, kā mani rasējumi apaug ar akmeni un dzīvo. Manuprāt," viņš lēni turpināja, "ēkai jābūt dzīvai būtnei, kas veidota tās mērķim — kā rīks, kā cilvēka ķermenis."

Viņš apklusa, acis pievērsis Deikram un pirkstiem izjuzdams, kā viņš kals šā cilvēka attēlu, kamēr prāts pūlējās rast apmierinošāku veidu, kā izteikt savas domas. Kā viņš izkals šos melnos, iesirmos matus, kam piemīt pulēta Pērbekas kaļķakmens tumšais spīdums. Kā lai uztver to enerģiju, kas liek tiem sprogās krist pār apmetņa augsto apkakli kā zēna matiem? Pats apmetnis būs viegli izkaļams — Saimonam bez grūtībām padevās apstrādāt akmens stingumu tā, lai tas iegūtu mīkstu drēbju izskatu —, bet Deikra matu sprogas un cirtas, vīrišķo sejas vaibstu glītums, kas Saimonam atgādināja kāda sena askētiska svētā pa daļai aizmirstu attēlu, — tam vajadzēja ģēnija rokas pieskārienu.

"Kā cilvēka raksturu var atklāt viņa sejā," viņš lēni turpināja, "tā arī ēkas raksturam jābūt redzamam tās projektā. Piemēram, klostera baznīcas joma projekts — cik cilvēku tur stāvēs, kamēr koris dziedās mesu? Divdesmit? Piecdesmit? Mazāks skaits nebūtu pietiekams tādai vietai, kur atrodas visi baznīcas atribūti, kur simt mūku balsis paceļas vienā vienīgā lūgsnā. Pieļautais mērogs ir precīzi atbilstošs — ierobežotāka telpa nederētu. Un turklāt, ja tāda baznīca ieskautu tikai vienu priesteri, kas ik dienu vadītu dievkalpojumu pulciņam draudzes locekļu, skats būtu jocīgs. Tādā gadījumā Dievs nevis tiktu slavināts ar tik plašu gaismas un akmens telpu, bet viņu sasmīdinātu baznīcas tukšums. Un tomēr…" Saimons, lai gan pamanīja smaidu, kas sašķieba Deikra lūpas, nesaistīja to ar saviem vārdiem, "proporcijas, kas padara skatu uz klostera baznīcu skaistu, ir tādas pašas kā tās, kas nosaka draudzes baznīcas aprises. Cilvēka prāts rod īpašu baudu noteiktās garuma, augstuma un platuma kombinācijās."

Un aiz mūrnieka paraduma neizpaust noslēpumus viņš neatklāja, tieši par kurām kombinācijām runā.

Abi vīrieši klusēja, apdomājot otra raksturu. Klusumu pārtrauca Saimons.

"Un jums, Deikra kungs, kāds jums ir mērķis?"

Deikrs veltīja viņam nosvērtu skatienu, taču neatbildēja.

Novērsies viņš vēlreiz ielēja abās glāzēs vīnu, ievilka elpu, itin kā grasīdamies atbildēt, tomēr turpināja klusēt. Saimonam kļuva skaidrs, ka Deikrs nezina, cik daudz var stāstīt mūrniekam.

"Zināšanas," vīndaris beidzot ierunājās, "Anglijā tiek turētas Baznīcas teritorijā. Šeit daudz lielākā mērā nekā Itālijā vai Francijā Baznīca uzrauga zināšanas kā despotiska māte, kas izmanto savu varu, lai regulētu ikkatru soli. Un, tāpat kā despotiskas mātes, Baznīca ir laidusi pasaulē atkarīgu un ortodoksālu bērnu."

Viņš apklusa un raudzījās uz Saimonu, kurš juta, ka mazliet pamāj, itin kā iedrošinot.

"Lai mācītos, kā jūs zināt, zēnam vispirms jāiekļaujas garīdznieku kārtā. Lai būtu zinātnieks, maģistrs, doktors, cilvēkam jāsaņem paaugstinājums Baznīcā — beneficijs —, lai varētu nopelnīt iztiku. Un tiem, kas ir ārpus šīm aprindām, norāda, ka viņi nevar, nedrīkst domāt neatkarīgi: ka tas jāatstāj koledžas teologu ziņā." Viņš nedaudz pieklusa. "Ķecerība, nepaklausība, nodevība — tas viss, kā mums saka, celsies no neapmācītas domāšanas."

"Taču patiesā Baznīcas dilemma rodas tad, kad pat izglītoti teologi pārāk daudz domā un pārāk maz tic dogmai," piepeši skaidri ierunājās Saimons. "Jo tieši to Viklifs izdarīja un kļuva par ķeceri. Vai ne?"

Deikrs ātri noslēpa pārsteigumu un dzedri pavaicāja: "Tātad jūs esat pazīstams ar Džona Viklifa darbiem?"

Saimons pasmaidīja, apmierināts, ka piemānījis viņu. "Es vismaz esmu pazīstams ar viņa idejām. Es biju Londonā, kad tur ieradās Vots Tailers, priesteris Džons Bols un viņu sekotāji. Runāja, ka Džons Bols sludina Viklifu. Man šķita, ka Viklifu ir vērts uzklausīt, ja viņš var pamudināt tādu cilvēku kā Džons Bols, parastu cilvēku, uz dumpi."

"Jā!" izsaucās Deikrs, dedzīga piekritēja sajūsmā pēkšņi paceldams balsi. "Un viņu vajāja viņa rakstu dēļ — to rakslu dēļ, kurus nosodīja Baznīca, — nevis tāpēc, ka viņam bija ķecerīgi uzskati par sakramentu!"

Viņi skatījās viens otram acīs, zinādami, ka ir pārkāpuši robežu, aiz kuras vairs nav atpakaļceļa. Deikrs, rokas salicis klēpī, īsu mirkli cieši pētīja vīna biķeri un tad, pieņēmis kādu lēmumu, negaidīti pacēla acis.

"Ja strādāsiet pie manis, Kaintona kungs," viņš sacīja, "jums jāzina, kāds cilvēks es esmu. Es arī dzirdēju Džona Bola sprediķi un piekrītu teju visam, ko viņš teica. Esmu bagāts cilvēks, taču tādēļ es nesaistu savu likteni ar visiem pārējiem, kas iemantojuši un tur cieņā bagātību. Bagātība jāizmanto gudri, un es, tāpat kā Džons Bols, saprotu, ka augstmaņu vidu un svētajā Baznīcā tā ne vienmēr notiek." Viņš apklusa un vēroja kaut ko, kas Saimonam nebija redzams.

"Es piekritu Džona Viklifa viedoklim, ka ikvienam cilvēkam pašam — bez samaitātiem un izvirtušiem priesteriem — jāatrod ceļš pie Dieva, un es piekritu ari, ka, lai to sasniegtu, Bībelei jābūt rakstītai mūsu pašu mēlē. Turklāt," viņš sacīja, lūkodamies uz Saimonu, "es uzskatu, ka cilvēkiem jāmācās dzimtajā, nevis latīņu valodā. Kā jūs droši vien zināt, man ir divas dzimtās valodas — angļu un itāliešu. Es zinu, ka pat man nav iespējams vienādi domāt abās valodās." Viņš nopētīja Saimona seju. "Anglijā un angļu valodā esmu apdomīgāks, apvaldītāks. Itālijā, runājot valodā, kuru iemācījos, sēžot mātei klēpi, esmu brīvāks…"

"Un, ja anglis mācīsies latīņu valodā, viņam būs jādomā ar šīs valodas samezglojumiem, nevis dabiskajā angļu valodas secībā," Saimons pabeidza domu viņa vietā. "Neskatieties ar tādu izbrīnu, Deikra kungs! Es par šīm lietām neesmu domājis agrāk, taču tagad tās saprotu, jo akmens apstrādāšana nemaz nav tik atšķirīga. Dažādus akmeņus nevar apstrādāt ar vieniem un tiem pašiem paņēmieniem. Visiem ir savs skaistums, taču katrs akmens paģēr zināšanas par tā iespējām. Es saprotu, ka ar valodu var būt tāpat."

"Oksfordā ir cilvēki, kurus pārliecina Džona Viklifa sludinātie uzskati un kuri ir gatavi tos atbalstīt. Viņi ir gatavi ierasties un mācīt Solsterā, manā koledžā. Un mācīt angļu valodā."

"Tad jau esat tālu ticis?"

"Nav vērts celt koledžu konkrētiem mērķiem tikai tādēļ, lai atklātu, ka tie nav sasniedzami."

Viņi raudzījās viens otrā, katrs gaidīdams, kad ierunāsies otrs. Beidzot Deikrs piecēlās.

"Būvēsim kopā, Saimon no Kaintonas, un es apsolu, ka neiejaukšos jūsu aroda lauciņā."

Arī Saimons piecēlās, taču nevis pasniedza Deikram roku, bet pēkšņi sacīja: "Un Baznīca? Jūs domājat, ka tā vienaldzīgi stāvēs malā un ļaus jums to darīt? Acu priekšā vienam no zemes visvarenākajiem bīskapiem?"

"Gluži otrādi. Es ļoti labi zinu, ka viņi man traucēs ar visiem iespējamajiem līdzekļiem. Taču esmu apņēmības pilns."

Saimons sniedza roku. "Tad es esmu apmierināts."

Pieci

Kaintona un Deikra koledža, mūsdienas

No: Demija.Millere@kdc.sal.ac.uk Kam: KacaKempbela@hotmail.com Temats: Kā patīk Ņujorka?

Sveiks! Kā klājas? Vai Tev izdevās dabūt to dzīvokli? Ceru, ka jā, jo tas, cik sapratu, ir fantastisks. Te, mazpilsētā, ir interesanti. Domāju, ka esmu nonākusi darbavietā, kurai ir nepatikšanas.

Pirmkārt, koledžas finanšu stāvoklis ir sliktāks, nekā biju domājusi. Acīmredzot bijis aicinājums savākt naudu jaunai studentu kopmītnei, kur varētu izvietot visus studentus, līdz viņi iegūst zinātnisko grādu, — aicinājums izrādījās sekmīgs, taču tas, kā apgājās ar naudu un celtniecības projektu, bija pilnīga un galīga katastrofa, cik nu esmu uzzinājusi. Manuprāt, viņi domāja, ka es nepieņemšu darba piedāvājumu, ja man izstāstīs, ka koledža atrodas uz bankrota sliekšņa. Taču tik un tā — tas ir izaicinājums. Es būšu supervarone numur viens, ja palīdzēšu viņiem izķepuroties no šīs ķezas.

Otrkārt, koledžas īpašumu iemītnieki streiko, jo koledžas direktors (priekšnieks) mēģina krāpties un pārdod zemi (tur droši vien ir kas vairāk…), tāpēc pašlaik ienākumi no īrniekiem līdzinās nullei (lai gan mums ir pāris nedēļu, pirms tā kļūst par problēmu, jo viņi pēc vecmodīgas paražas maksā reizi ceturksnī, tā ka, ja mēs to nokārtojam līdz mēneša beigām, grūtības neradīsies).

Treškārt, šķiet, ka koledžas valdošajās aprindās (citiem vārdiem sakot, valdē) rit kada iekšēja cīņa — tāds kā strīds par koledžas nākotni. Es vēl neesmu visu uzošņājusi, taču turpinu gaidīt, kad kāds akadēmiķis ar vājprātīgā acim piespiedis mani pie grāmatu plaukta bibliotēkā un liks deklarēt, kurā pusē es nostājos… ļa pēkšņi saņemsi ziņu par manu skumjo nāvi, tad zināsi, kas noticis…

Ir arī labās ziņas. Aiz centrālās ēkas sienu apšuvuma tikko ir atklāts vesels viduslaiku gleznojuma cikls. Kad izcēlās ugunsgrēks, vajadzēja noņemt vienu apšuvuma paneli un, vēl noņemot paneļus, parādijās arvien lielāks un lielāks gleznojums. No astoņām centrālās ēkas sienām četras gandrīz pilnībā aizņem logi, bet uz pārējām četrām ir gleznojums — milzīgas ainas ovālos rāmjos, pa divām uz katras sienas. Tas ir diezgan nozīmīgi, taču es domāju, Tu zināsi, ka…

Ap to drūzmējas restauratori, bet, cik varu spriest, viņiem nav ne mazākās nojausmas par gleznojuma saturu. Vietām tas ir mazliet dīvains — esmu pievienojusi bildes, lai tu varētu to apskatīt ar savu profesionāļa aci. Varbūt Tu vari mums pateikt, uz ko mēs skatāmies.

Demija noņēma pirkstus no tastatūras un ar rokām aizsedza seju. Varbūt Tu vari mums pateikt, uz ko mēs skatāmies? Izmisīgi. Nožēlojami.

Tā nebija, tā teikt, izmēģinājuma šķiršanās. Viņas nebija sarunājušas, ka var tikties ar citiem cilvēkiem; viņas nebija izrunājušas, kā jutīsies, kad viņas šķirs trīs tūkstoši jūdžu Atlantijas okeāna. Viņa un Kaca nekad nebija dzīvojušas zem viena jumta — lai gan bija kopā četrus gadus, viņas nekad nebija dzīvojušas vienā pilsētā. Mākslinieku aprindas bija saistījušas Kacu pie Londonas, savukārt Demijas darbs bija piesējis viņu Solsterai. Taču bija bijušas cerības uz pastāvīgu kopdzīvi. Līdz Demija bija ieminējusies par bērniem.

Viņa izdzēsa pēdējo teikumu…

Acīmredzot viens no iemesliem, kādēļ neviens neko nezina par gleznojumu, ir tas, ka koledžai nav vēstures arhīva — nav nekādu

datu par laiku pirms apmēram 1850. gada. Ir minējumi, ka Pilsoņu kara laikā Kromvela kareivji ir iznīcinājuši koledžas dokumentus — koledža, šķiet, ir nostājusies karaļa pusē —> taču tas neizskaidro, kāpēc trūkst informācijas par turpmākajiem diviem gadsimtiem.

Kā jau minēju, es ar koledžas palīdzību meklēju personīgo māju. Tagad esmu izskatījusi papīrus — viņi man avansā piešķir milzīgu stipendiju, no kuras neatvelk nodokļus. Ņemot vērā māju cenas Solsterā, viņiem kaut kas ir jādara. Rīt es apskatīšu mazu mājiņu ar terasi, kas atrodas šaipus pilsētas mūriem, tā ka ziņošu, kā man gāja. Gaidu drīzas ziņas.

Ar mīlestību

Mia

Viņa nospieda "Nosūtīt" un atzvēlās krēslā. Viņa mēģināja iztēloties savu mīļāko Ņujorkā, taču vienīgie pilsētas attēli, kas viņai bija prātā, nāca no "Ņujorkas policijas" drāmām un seriāla "Draugi": viņai nebija tūlītēja vizuāla priekšstata par Grinvičvilidžu, kur pašlaik dzīvoja Kaca kopā ar senu draugu no mākslas skolas. Demija nospieda saglabāto ziņu ikonu un apskatīja pēdējās Kacas ziņas datumu. Pirms nedēļas.

Noklikšķinājusi ikonu, ko bija pievienojusi savai elektroniskā pasta vēstulei, Demija vērās uz pirmo sienas gleznojuma cikla ainu ovālajā rāmī. Viens no restauratoriem stāvēja fotouzņēmuma malā, pēc viņa auguma varēja spriest, ka ovāli bija vairāk nekā astoņas pēdas augsti. Savienoti ar vīnogulāja ornamentu, katrs bija sasaistīts ar nākamo tādā kā stāstījuma ciklā: dzimšana, grēks, nāve un augšāmcelšanās.

Un kāda dzimšana! Seja, kas raudzījās pretī strādniekiem, kuri pēc ugunsgrēka noņēma apšuvumu, piederēja bērnam, kurš kliedza, muti plaši iepletis un atmetis galvu, ciešanu pilnā protestā pret gaismas un aukstuma pasauli.

Taču attēlu tik dīvainu vērta bērna piedzimšanas veids. Viņu dzemdēja nevis sieviete, bet vīrietis — garš un spēcīgs, ar jostu, kurā karājās mūrniekam raksturīgais līmeņrādis un kompass. Bērns kā kaut kādas pagānu dievības fantastiski dzemdināts pēcnācējs līda ārā pa viņa plati atvērtajiem žokļiem.

Simbolisms bija pilnībā neskaidrs, jo viduslaiku mākslā nekas tamlīdzīgs nav sastopams. Tas pats restaurators, kurš bija iekļuvis fotogrāfijā, bija izteicis iespējamu interpretāciju sagrozītā frāzē no Jāņa evaņģēlija: "Dzimis ne no miesas, ne no vīra gribas, bet no Gara." Šis bērns, restaurators ierosināja, ir dzimis nevis no Gara, bet no vīra gribas; izrunāts, tā teikt, iedzīvināts, tāpat kā Dievs sākumā radīja Ādamu.

Lai gan fotogrāfijas ekrānā bija saistošas, tās bija tikai bildes. Tās nepauda spēku un spriegumu, ko Demija bija jutusi, stāvot centrālajā ēkā tikko atsegto sienu priekšā. Neatraudama skatienu no gleznojuma dzīvīgajiem attēliem, Demija — pat no attāluma, ko noteica restauratoru novietotās barjeras, — bija sajutusi neizskaidrojamu pārliecību, ka šīs ainas nav gleznotas tikai tādēļ, lai izrotātu ēkas sienas. Tas, kā šie daiļdarbi mainīja koledžas galvenās telpas raksturu, Demijai lika saprast, ka kaut kādu, laika ritējumu apslēptu, iemeslu pēc šī neparastā astoņstūru ēka, kurai uz jumta bija stikla piebūve apgaismojumam, ir uzcelta tikai tālab, lai izrādītu astoņus ovālus, kurus restauratori bija nodēvējuši par "Grēka ciklu".

Cieši raudzīdamās uz ciklu, viņa neatvairāmi vēlējās ar pirkstiem pieskarties krāsotās sienas virsmai, sajust, kā ģipša raksts pieglaudīsies pirkstu spilventiņu vijumiem un spirālēm. Viņa pārliecās pār barjeru, pūlēdamās uztvert atbalsis no slapjajām, pasaulīgajām, metāliskajām notīm, kas bija pildījušas gleznotāja nāsis, kad viņa ota ieslodzīja grēcinieku krātiņā, paredzēja vardarbīgu, nežēlīgu nāvi, nokrāsoja simbolisko kristīšanas upi zilā, zaļā un brūnā krāsā. Cik dažādi tās smaržoja — vara zaļā, kvēpaini melnā, lazurīta zilā krāsa? Viņas deguns prata atšķirt Kacas eļļas krāsas, taču šīs bija minerālu krāsas, ar citādu šķīdinātāju.

Gan kā šī mākslas darba rāmis, gan kā apkārtne ēka nevarēja būt labāka. Kā cikla ainas, tā arī paraugs, pēc kura celts lieliskais Kaintona un Deikra koledžas astoņstūris, bija unikāls. No visām britu viduslaiku universitātes ēkām tā bija vienīgā, kurai bija astoņmalu ēka un jumti ar stikla

piebūvēm, kas, lai gan ik pa laikam parādījās baznīcu arhitektūrā, nebija pazīstamas tā laika akadēmiskajās celtnēs.

Kaintona un Deikra koledža tikpat lielā mērā atgādināja tradicionālās Oksterbridžas koledžas, kā sienas gleznojums atgādināja tradicionālo laicīgo un reliģisko mākslu.

Demija sāka rakstīt jaunu elektronisko vēstuli.

No: Demija.Millere@kdc.sal.ac.uk Kam: Adresātu saraksts (absolventi) Temats: Interesants atklājums Tobijā

Dārgie tobieši!

Kā jau esat lasījuši internetā vai avīzēs, Tobijā uziets pārsteidzošs viduslaiku atradums. Zem centrālās ēkas sienu apšuvuma ir atklāts vesels viduslaiku sienas gleznojuma cikls. [Klikšķiniet šeit, lai apskatītu attēlus.] Pagaidām restauratori un vēsturnieki ir neizpratnē par šā neparastā mākslas darba nozīmi.

Noticēsim, ka, apvienojot visu pasaules tobiešu intelektu un zināšanas, tas nepaliks noslēpums uz ilgu laiku. Tāpēc atveriet koledžas mājaslapu un reģistrējieties, lai kļūtu par sienas gleznojuma projekta dalībnieku. Reģistrēšanās paver šādas iespējas:

■elektroniskās vēstules ar unikālas informācijas kopsavilkumu, kas citur internetā nebūs pieejams;

■regulāri ikmēneša jaunumi par gleznojuma interpretācijas un saglabāšanas gaitu;

■pieeja tikai reģistrētiem lietotājiem paredzētam forumam, kur jūs varat ievietot un izlasīt idejas;

■pieeja ekskluzīvai Tobijas sienas gleznojuma tirdzniecībai, kas pieejama reģistrētiem lietotājiem tikai koledžas mājaslapā.

Lai reģistretos, uzklikšķiniet uz norādītās adreses un nosūtiet šo

elektronisko vēstuli ikvienam tobietim, ar kuru kontaktējaties.

Ar vislabākajiem novēlējumiem un lai Jums veicas!

Demija Millere,

Sienas gleznojuma projekta direktore.

Noriss nebija informēts par viņas papildu amata nosaukumu, bet, tā kā viņa bija sienas gleznojuma projekta vienīgā iniciatore un vadītāja, šķita saprātīgi, ka Demija ieceļ sevi par projekta nominālo direktori.

"Tirdzniecība," viņa ierakstīja piezīmju grāmatiņā. "Datorpeļu paliktņi, krūzes, uzlīmes, pastkartes, ierāmētas fotogrāfijas ierobežotā daudzumā." Domas jau bija sākušas izkristalizēties — viņa centās rast iespaidu par kaut ko ezotērisku, sajūtu par piederību vienīgajai cilvēku grupai, kurai ar nekaunīgu ekskluzivitāti ir piešķirtas tiesības atrisināt sienas gleznojuma mīklu.

Ne visi attēli gleznojuma ovālos derēja viņas mērķim. Otrais ovāls, piemēram, — tas, kurš bija savienots ar bērna grotesko dzimšanu, — bija pārāk tradicionāls. Mātes un dēla domu apmaiņa: Madonnas tēls zaļā un baltā apģērbā, autiņos ievīstīts bērns, kuru viņa tur rokās un kuram ir pievērsusi mīlestības pilnu skatienu. Te nebija noslēpuma, mistikas.

Trešais ovāls bija piemērotāks viņas mērķiem. Tajā pulciņš klaigājošu dēmonu bija apstājuši bezpalīdzīgu, guļošu bērnu, kas spārdījās un mētāja rokas, aizspieduši viņam ausis, ar kaulainiem pirkstiem bakstīja viņa izbolītās acis, to sakaltušu asiņu krāsas ķermeņi tīksminādamies bija pārliekušies pār bērnu kā šakāļi pār agonijā trīcošu sprāgoni.

"Tobijas mīkla," Demija impulsīvi ierakstīja zem tirdzniecības preču saraksta. "Vai to var atrisināt?"

Tas, viņa nosprieda, ir labs āķis. Lietojot iesauku "Tobija", nevis "Kaintona un Deikra koledža", viņa deva mājienu par kopīgu izpratni, piederību. Tikai iesvētītie zināja ne vien kas, bet kurš bija Tobijs.

Tobijs: mutvārdu tradīcijā dēls koledžas mūrniekam Saimonam no

Kaintonas. Viņa statuja — vai vismaz statuja, kas bija nosaukta "Tobijs", — stāvēja uz centrālā pagalma austruma mūra, paceļoties virs astoņstūru ēkas.

Kāpēc koledžas goda vietā stāvēja tās arhitekta dēla statuja?

Mutvārdu tradīcija klusēja.

Kāpēc tās nosaukums bija Kaintona un Deikra koledža — kāpēc nosaukumā pirmais ir mūrnieka, nevis labdara vārds?

Arī par šo tematu tradīcija bija mēma.

Gleznojums, Demija prātoja, ne tuvu nebija koledžas vienīgais noslēpums.

Seši

Londona, 1385. gada augusts

Divas sievietes klusi un mērķtiecīgi rosās pa guļamistabu. Viena ņem drēbes no lādes gultas galā un izklāj tās, bet otra tās saloka un noliek kaudzē uz grīdas. Viņas sarunājas maz un arī tad pusfrāzēs un pa atsevišķam vārdam, un šī saruna ir saprotama tikai viņām. Ar ilgi ievingrinātu toni un skatienu pārmīšanu pietiek, lai abas itin viegli saprastos. Ik pa laikam vecākā sieviete paņem un paceļ apģērba gabalu no gultas, lai izteiktu komentāru. Ar galvas mājienu to saloka un ar galvas pakratīšanu nomet to kaudzē uz grīdas.

Varētu domāt, ka tik viegla savstarpēja izpratne ir starp māti un meitu, taču abas sievietes nav līdzīgas. Vecākā ir gara un kaulaina, izdēdējusi veidā, kas liecina, ka reiz viņai bijusi kuplāka miesa; jaunākā ir jauneklīgi labi veidota, galvas tiesu īsāka, melnīgsnēja, turpretī otrajai sievietei sejas āda ir vasarraibumaina un bāla. No linu lakata, kas sedz meitenes galvu, krīt gari, tumši, cirtaini mati, ko ar mazu, ātru roku viņa šad tad izklaidīgi aizliek aiz ausīm.

Taču abas sievietes ir līdzīgas ar klusajām kustībām: tās ir veiklas un precīzas, liecinot, ka viņām nepiemīt tūļība. Vecākā sieviete ceļ un saloka drēbes ar plašām, ievingrinātām kustībām, ar kurām, satvērusi apakšmalu un apkakli un pār krūtīm izstiepjot to visā garumā, saloka kleitu. Meitene notupstas un paceļ, saloka un iztaisno apģērba gabalu ar tāda cilvēka vieglumu, kam kaulu čīkstēšana ir vesela mūža tālumā.

Kad lāde ir tukša, viņa aizver vāku.

Elisone norādīja uz drapērijām. "Ja palīdzēsi man pabīdīt lādi," viņa klusi sacīja, uzmezdama skatienu guļošajam zīdainim stūrī, "es varu tās noņemt."

Gvinetas acis sekoja audžumeitas skatienam. Novērsusi tās no Tobiasa, viņa bilda: "Es tās noņemšu — galu galā pati tās pieliku."

Gvineta novaidējās, kad viņas pārstūma lādi. "Es cerēju, ka šīs drapēri- jas iederēsies mājā, kuru mums nodrošina Deikra kungs," viņa sacīja. "Esmu tās jau iemīļojusi, lai gan tās ir tikai apgleznots audekls." Viņa uzkāpa uz vāka un sāka vilkt ārā pirmo tapu. "Ja mēs būtu bagāti," viņa sacīja, "mēs varētu pasūtīt tev izgatavot drapērijas, skuķēn." Ar smaidiņu sejā viņa palūkojās uz Elisoni.

Elisone iepleta acis, tēlodama šausmas. "Vai tu zini, cik ilgu laiku prasa izgatavot tādas drapērijas — pa visu sienu —, ja strādā tikai viena amatniece?"

"Tikpat ilgu laiku, cik nepieciešams Saimonam, lai uzbūvētu Deikra koledžu," Gvineta atbildēja pavisam nopietni. "Gadi." Viņas acis atkal pievērsās guļošajam Tobijam. "Gana ilgs laiks, lai mūsu zēns izaugtu."

"Jā."

"Ja var ticēt Saimonam," Gvineta sacīja, "Deikra māja bijusi pilna ar gobelēnu drapērijām."

"Parasti viņš nepārspīlē."

"Nē, bet viņš nepamana to, kas viņu neinteresē," teica viņa sieva. "Viņa skatiens, iespējams, novirzījās no mūrējuma un namdara darba uz vienu drapēriju…" viņa ļāva Elisonei pašai izdarīt secinājumu.

"Jā, bet Deikram jābūt bagātam," saprātīgi norādīja Elisone, "lai uzbūvētu un uzturētu koledžu."

"Tiesa," Gvineta plati pasmaidīja, "mana mazā brīnumdare."

Elisone skumji pasmaidīja. "Tiesneša sieva vēl nožēlos, ka tā nosaukusi mani," viņa teica, "tagad visi viņas draugi moka mani ar lūgumiem strādāt arī viņiem, ja jau esmu tāds brīnums." Viņa izbolīja acis, iztēlojoties šo brīnišķumu, taču Gvinetu nevarēja piemuļķot.

"Stovoldas kundzei, lai viņa būtu Karaļa palātas tiesneša sieva vai ne, jau sen vajadzēja iemācīties neplātīties," viņa sacīja. "Cilvēki nedrīkst lielīt to, no kā neko nesaprot. Viņa runā tādas blēņas par tavu prasmi — cilvēks varētu nodomāt, ka te ir nevis Londona, bet kāds ciemats un ka tu esi nevis brīva amatniece, bet dzimtcilvēka sieva, kurai nekas cits neatliek, kā izpildīt viņas pavēles."

"Nu," Elisone dzīvespriecīgi ierunājās, "viņa par to saņems — tiklīdz lāde būs pilna un viņa valdīs tiesneša jaunajā mājā, es vairs nestrādāšu viņai." Atņēmusi rokas no vidukļa, viņa noliecās pie lādes un viegli to pacēla, kad Gvineta bija pielikusi roku otram galam. "Viņa nezina," Elisone turpināja, kad viņas māte uzkāpa uz garās lādes vāka ar velsiešu rakstu, "ka es ieradīšos no Solsteras, lai nopirktu savus zīdus."

Gvineta, nopūlēdamās ar tapu izvilkšanu no caurumiem, vaicāja: "Kāda tam nozīme? Viņai nav nekādas varas pār tevi, ne arī par kādu 110 mums. Tiesneša māja tad jau būs pabeigta, pabeigta un apmēbelēta, lai viņi tajā ievāktos. Saimonam būs samaksāts, un viņu nesasniegs tiesneša dusmas — pat ja viņš vēlēsies nostāties sievas pusē, par ko es šaubos."

Elisones nopūta pārtapa vaidā. "Ne jau viņa dusmas mani uztrauc un arī viņas ne, bet gan viņas lūgums man. Es nevaru ciest, ka mani lūdz."

Nedz arī lūgt, nodomāja Gvineta. Tikai vienreiz mūžā viņa bija dzirdējusi, ka Elisone lūdz.

"Lūdzu, apmāci mani! Lūdzu! Es esmu mūrnieka meita, tagad tava meita. Lūdzu, iemāci man mūrnieka amatu."

"Es nevaru," Gvineta dzirdēja galīgo lēmumu Saimona vārdos; Elisone, vienpadsmit gadu veca un apņēmības pilna, izlikās to nedzirdam.

"Bet tu māci Henriju."

Saimona seja apmācās, un Elisone mazliet atkāpās no viņa, tomēr Gvineta zināja, ka viņa sejā ir nevis dusmas, bet sāpes.

"Es nemācu Henriju. Es viņu vadu. Viņam ir talants."

"Kā tu zini, ka man nav?"

"Es nevaru tevi apmācīt, Elison, ne tagad, ne arī nākotnē."

"Kāpēc ne?"

Saimons neatbildēja, taču vēlāk, kad bērns bija izraudājis dusmu un vilšanās vētru, Gvineta gan atbildēja. Sešus gadus sabijusi Elisones māte, viņa zināja, ka var dot tikai godīgu atbildi, pat ja godīgums sāpinās un atņems cerības.

"Saimons ķērās pie Henrija apmācīšanas tāpēc, ka viņam tas bija jādara. Ir tieši tā, kā viņš saka, — viņš neapmāca I lenriju, bet vada viņu, jo viņš mācās pats. Saimons nemeklēja Henriju, zēns pats atnāca — varbūt Dievs izdarīja labu darbu un atveda bērnu pie viņa, es nezinu. Taču es zinu, ka Dievs tevi atveda pie manis. Tu esi mana meita, un es mīlu tevi no visas sirds, un tu esi arī Saimona meita, un tieši tāpēc viņš nevar tevi ņemt par mācekli. Vīrieši, kas apmāca savas meitas, atzīst, ka ir zaudējuši cerības uz dēlu. Saimons to nespēj atzīt. Ne pasaulei, ne sev."

Viņa vairs nekad nelūdza viņam. Gvineta, saprazdama, ka meitai jāievingrina roka kādā amatā, labprāt būtu apmācījusi viņu, taču Elisone nevēlējās strādāt ar koku. īstenībā, par ko Gvineta bija pārliecināta, viņa vēlējās kļūt tieši par mūrnieci tikai tādēļ, lai neatpaliktu no Henrija, kuru viņa dievināja par spīti viņa paradumam pret viņu izturēties nežēlīgi tēvišķi.

Beidzot Elisone uzveica savu spīdzinātāju. Zinādama, ka Henrijs jūsmo par skaistām drēbēm, viņa lūdza mātei palīdzēt uzšūt viņam jaunu apmetni un, kad tas bija gatavs, ķērās pie izšūšanas, cik nu prasmīgi savos nenobriedušajos vienpadsmit gados spēja. Visiem par neilgu pārsteigumu, viņa ātri vien parādīja, ka vienpadsmit gados izkopusi lielāku prasmi, nekā citas sievietes iegūst visa mūža laikā. Viņai bija ne tikai veikli un aši pirksti, bet arī nekļūdīga acs, izvēloties formas un krāsas, ko viņa pārvērta reibinošā putnu un dzīvnieku, lapu un vijīgu vīnogulāju pasaulē apmetņa priekšā un mugurpusē. Viņas līksmā šūšana lika brokāta darināšanai šķist apnicīgai, un apģērbs vēl nebija pusē, kad Henrijs jau to vēlējās vairāk, nekā jelkad ko vēlējies. Elisone, gavilēdama par savu uzvaru, panāca, ka viņš iemāca tai mūrnieka amata pamatus.

Svētdienas stundās, ko bija izdīkusi viņam, Elisone apguva teoriju un iemācījās kalt (ko viņa visvairāk vēlējās darīt), liedzot Henrijam ierasto privilēģiju likt savam skolniekam vispirms sagatavot un nopulēt akmeni. Katru nedēļu viņš zvērēja, ka vairāk viņu nemācīs, tomēr, kad pienāca svētdienas pēcpusdiena, viņš sēdēja līdzās, atbildēdams uz viņas neatlaidīgajiem jautājumiem un ilgpilni raudzīdamies uz apmetni, ko viņa vienmēr ņēma līdzi linu somā, lai viņš neaizmirstu, ko zaudēs, ja nepakļausies viņas apņēmīgajai gribai.

Viņa parādīja lielisku kalšanas prasmi. Viņai bija vērīga acs, taču nebija īstas akmens sajūtas. Lai kaltu, jāprot ieraudzīt un radīt no jauna slīpētās, reljefās formās; Elisones kalšana bija virspusēja, itin kā viņa veidotu formu no akmens virsmas, nevis ievingrinātos īstu akmeņkaļu mākā veidot līdzību no paša akmens kodola.

Tunika tika pabeigta, viņa to ar prieku atdeva Henrijam un vairs nekad nelūdza pamācības. Viņa bija atklājusi savu arodu.

"Neraizējies. Solsterā tu būsi drošībā no Stovoldas kundzes lūgumiem."

Nokāpusi no lādes vāka un pieliekusies, lai paceltu lādes galu, Gvineta provocējoši piebilda: "Solsterā tevi priecēs ne tikai tas, ka tur nebūs Stovoldas kundzes…"

Elisone nemēdza sarkt, un viņas sejas krāsa tagad nemainījās.

"Tu taču zini, ko uzņemies kopā ar Henriju, Elison? Allaž nepastāvīgu dzīvi, kurā nav vietas, ko saukt par.mājām?'

Elisone, nodūrusi skatienu, kad viņas pārbīdīja lādi no viena stūra uz otru, sacīja: "Es neko neesmu uzņēmusies kopā ar Henriju, māt, un neesmu arī lūgta to darīt." Viņas acis pievērsās Gvinetas sejai, neizrādot nekādu pārsteigumu, ka māte tik viegli ir izpratusi situāciju. "Vai Saimons zina?"

Gvineta sāji pasmaidīja. "Zina, bet tikai tāpēc, ka es pastāstīju." Viņa iztaisnojās un palūkojās uz meitu. "Tu pazīsti viņu, Elison, viņš ir vīrietis." Viņa pasmējās caur degunu, acis nenovērsusi no meitas. "Saimons ir prasmīgs amatnieks — viņa arodā neviens viņam nestāv klāt. Es liktu savu dzīvību uz viņa spriedumu par to, kā apstrādāt akmeni, taču viņa spriedumi par jūtām ir tikpat truli kā āmurs."

Nevilšus viņa palūkojās uz šūpulī nemierīgi guļošo zīdaini.

Elisone pamanīja viņas skatiena virzienu, taču nevēlējās pārtraukt sarunu par Henriju. "Mums nevajadzētu klāties slikti," viņa teica. "Henrija mērķis ir atteikties no būvēšanas un pievērsties skulptora un tēlu veidotāja darbam. Ja viņš to var izdarīt — un, ja nevar, tad neviens to nevar; tu zini, cik viņš ir prasmīgs."

"Jā, vienmēr tāds ir bijis," izklaidīgi piekrita Gvineta, joprojām vērodama zīdaini.

"Viņš ir pierunājis Solsteras pils saimnieku ļaut viņam izkalt svēto tēlus jaunajai dāmu kapelai. Ja šis darbs atstās labu iespaidu uz karali, tad dies- zin, kas no tā sanāks?"

"Jā," Gvineta domīgi atbildēja, pilnībā atguvusi uzmanību. "Londonā ir daudz darba, kas veicams karalim un augstmaņiem. Un skulptoriem nav jāstrādā būvlaukumā." Viņas saskatījās. "Taču putekļi tāpat nosēdīsies uz viņa krūtīm, meitiņ, viņam tik un tā būs smagi elpot, kad kļūs vecāks."

"Kad būs ieguvis vārdu, viņam nebūs tik daudz jāstrādā."

Viņas balsī bija jauneklīgi dzīvespriecīga pārliecība. Un neaptraipīta ticība, ka mīļotais vienmēr darīs to, ko viņa vēlēsies. Gvineta gadiem ilgi bija uztraukusies par Saimona veselību, bija lūgusi atteikties no celtniecības un iekārtot mājas Kaintona, kur viņš varētu pārdot akmeņus un aitas; viņa vēlme radīt bija vienmēr sagādājusi viņai vilšanos. Taču tagad, iespējams, beigas bija redzamas. Kad Deikra koledža būs pabeigta, viņam, iespējams, vairs nevajadzēs kalt akmeņus. Ja koledža patiesi būs viņa arhitektūras šedevrs, tad citi to varēs novērtēt un piedāvāt viņam darbu. Būvniecība bija lēns darbs, savukārt rasēšana—ātrs. Vai bija iespējams, ka Saimons var sekot citu tādu pirmās raudzes mūrnieku paraugam kā Henrijs Jīvils — uzraudzīt celtniecību daudzos būvlaukumos, ko ikdienā vada būvlaukuma meistars?

Dzīvot Kaintonā, kur Saimons rasēs savas ēkas namiņā, ko uzcels pats sev, un kur viņam nebūs jāelpo allaž putekļainās mūrnieku apmetnes gaiss: tas bija Gvinetas sapnis. Gulēt naktīs bez sausā klepus, kas Saimonam bija piemeties pērnajā gadā.

"Un kur mans dēls mācīsies amatu? Ja es nolikšu malā rīkus un kļūšu par ceļojošu tirgotāju, kā Tobiass mācīsies no manis?"

Saimons nekad nebija izteicis šos vārdus, bet viņa tos dzirdēji tik skaidri, it kā viņš būtu tos sacījis. Viņa palūkojās uz sava dēla šūpuli. Tobiasa piedzimšana bija noteikusi viņu nākotni.

Septiņi

Kaintona un Deikra koledžas ārpuse, mūsdienas

Miķeļdienā, kurā iekrita ires maksas termiņš, streikotāji sapulcējās koledžas ārpusē, kā parasti, astoņos no rīta. Lai gan ikdienā cilvēki nomainīja cits citu, jo bija jākopj zeme un jāaprūpē mājlopi, streikotāji tikpat lielā mērā bija kļuvuši par Romangeitas ainavas sastāvdaļu kā automašīnas, kas pa ielāpaino asfaltu lēni brauca iekšā un ārā no Solsteras pārpildītā centra.

Televīzijas grupa — kas iepriekš bija zaudējusi interesi koledžas sadarbību noraidošo institūciju vienbalsīgās klusēšanas dēļ — bija atgriezusies, jo to kā bērnus, kas pagalmā dzird kliedzienu "kautiņš", piesaistīja baumas par konflikta atjaunošanos. Koledža nebija atteikusies no prasības pēc deklarācijām par īpašumtiesību statusu, un iemītnieki bija saglabājuši apņēmību tās neiesniegt; bija sagatavots laukums cīņai starp "ziloņkaula tornī mītošajiem zinātniekiem un godīgajiem zemes dēliem", un tas solīja paaugstināt televīzijas reitingus.

Kamēr āra filmēšanas komanda pabeidza savus elektroniskos rituālus, Demija un Noriss atkārtoja sarunu, kas jau bija sākusi bojāt viņu darba attiecības.

"Demij, jums jāsaprot, ka neko vairāk es nevaru darīt, lai samazinātu kaitējumu. Ticiet man, es saprotu, ka sabiedriskajām attiecībām tas nāk par ļaunu, taču man nav izvēles."

"Jā, es zinu! Jūs par visu atbildat. Visa atbildība, bet nekādas varas." Demijas vilšanos vismaz daļēji izraisīja zināšanas, ka Noriss ir kritis par upuri savām demokrātiskajām tieksmēm. Pirms vairākiem mēnešiem kāds no koledžas vadības locekļiem bija iesniedzis priekšlikumu apspriest koledžas zemes gabalu pārdošanu. Pēc, kā stāsta, skarbām debatēm balsojums bija labvēlīgs ieceres īstenošanai.

"Es ne visai labi protu attīstīt sazvērestības teorijas," Noriss bija teicis, kad paskaidroja situāciju, "tomēr domāju, vai priekšlikumu neizvirzīja tieši tādēļ, lai izraisītu krīzi."

"Pamēģināsiet man to izklāstīt?"

Norisa ieelpa bija dzirdama, itin kā viņš gatavotos izteikt savu sakāmo vienā rāvienā. "Zemes pārdošana ir strīdīga, īpaši, ja tā ietver jautājumu par būvniecību uz neizmantotajiem zemes gabaliem. Pieļauju, ka mēs varam iegūt lielu kapitālu…"

"Būvniecība.<*' Demijas satraukums bija tik spēcīgs, ka viņa acumirkli aizmirsa par nomniekiem. "Edmund, jūs varat gūt milzīgu peļņu, ja pārdosiet zemi būvuzņēmējiem…"

"Bet šāda rīcība izraisa ari ārkārtīgi nepatīkamas sajūtas." Noriss ignorēja viņas iestarpinājumu un novērsās. "Mans arguments, ka mums ir sociāls līgums ar iemītniekiem un mēs nedrīkstam patvaļīgi un bez apspriešanās izlemt atdalīt koledžu un zemes gabalus… Nu, tas neguva piekrišanu."

"Kas izšķīra balsojumu?"

"Čārlza Nortropa spēja pārliecināt. Viņš ir ekonomists, un biznesa līmenī viņš zina, ko runā."

"Un tas arī viss jautājums, vai ne?" Demijas tonis bija neitrāls. "Dekāna stingrā ekonomika pret tradīcijām un sociālo līgumu."

"Jā, kad Tobijai bankrots ir tik tuvu kā pašlaik."

Streikotāju vadonis Robs Hedstovs aizsāka lēnus, ironiskus aplausus, kad Noriss un Demija izgāja pa koledžas ziemeļrietumu arku. Plaukšķināšana, ko uztvēra pārējie streikotāji, tika ierakstīta kā fona troksnis milzīgajā mikrofonā, kas bija pagriezts, lai sekotu televīzijas reportierei Ebijai Den- jelsai.

"Doktor Noris, doktor Noris!"

Noriss noraidoši izstiepa roku, lai apklusinātu viņu. "Vai mēs varam to darīt mazliet cienījamāk?"

Žurnāliste pēkšņi apstājās, nolaizdama roku, ar kuru virzīja mikrofonu uz viņa pusi, gar sāniem.

"Proti?"

"Saprātīga intervija manā kabinetā kopā ar Hedstova kungu."

Piepeši streikotāju pūlītim pāršalca nemierīga kurnēšana, novēršot Demijas uzmanību 110 Ebijas Denjelsas.

No mašīnas, kas bija apstājusies neatļautā vietā uz paralēlajām dzeltenajām līnijām Romangeitas malā, izkāpa cilvēks, kuru Demija acumirklī pazina. Viņa uzlika plaukstu uz Norisa rokas un ar zodu norādīja uz atbraucēju. "Nepatikšanas."

Vēlāk, skatoties divu minūšu fragmentu vietējās televīzijas ziņu raidījumā, Demijai bija jāapbrīno režisora māka. Ekrānā parādījās daudz lielāka skaidrība, nekā haotiskajai diskusijai īstenībā bija piemitusi.

"Vēl nav pieņemti negrozāmi lēmumi par zemes pārdošanu," Noriss runāja atturīgā, nomierinošā toni kā cilvēks, kurš uzrunā pašnāvnieku uz dzegas. "Tā ir tikai viena no iespējām, ko vadība ir spiesta apskatīt, apsverot koledžas finansiālo drošību nākotnē. Bet, vienalga, vai mēs galu galā izliekam savus zemes gabalus pārdošanā vai ne, tas ir neiedomājami, ka koledžai jāpaliek stāvoklī, kurā tā nevar pierādīt savas likumīgās īpašumtiesības. Mums jāatrisina dokumentācijas jautājums, lai kas arī būtu gaidāms nākotnē."

Kad Noriss nozuda no redzesloka, vārda sadaļa ekrāna apakšā izdzisa, un Ebijas Denjelsas balss norādīja, ka "iemītnieku vadonim Robertam Hedstovam ir citāds viedoklis".

"Doktoram Norisam ir viegli teikt, ka nav galīgu un negrozāmu plānu pārdot zemi," teica Hedstovs, un emocijas, kuras viņš īsti nespēja noslēpt, viņa balsi vērta griezīgu, "bet, ja tā ir tikai neskaidra ideja, kas kaut kad nākotnē var gan piepildīties, gan ne, kāpēc koledža nav gatava apspriest ar mums pārdošanas nosacījumus, ja tai kaut kad jātiek īstenotai?" Viņa attēls teju nemanāmi noņirbēja kadru salaidumā. "Mēs uzskatām, būtu godīgi, — ja koledža izvēlas pārdot zemi, tad pašreizējiem iemītniekiem vispirms jāpiedāvā iespēja atteikties no tās, nevis vienkārši jāpārdod būvuzņēmējiem, kas atradīs veidu, kā atbrīvoties no mums."

Hedstova sejas izzušanu pavadīja vēl vairāk vārdu Ebijas Denjelsas rūpīgi apvaldītajā reģiona dialektā, un parādījās "sers Ians Bērds — Nort- geitas koledžas direktors". Ians Bērds, cik nu Demija zināja, nekad nebija spēlējis regbiju profesionālā līmenī, taču viņa masīvā, brutālā ķermeņa uzbūve bija ļoti piemērota šim sporta veidam. Pārsteigums bija viņa balss — patīkama un izkopta.

"Šī nelaimīgā krīze tikai kārtējo reizi pierāda, ka mazajām koledžām, kas atrodas Solsterā, būs arvien grūtāk izdzīvot pašreizējā ekonomiskajā situācijā. Ja visas koledžas iekļautu oficiālā universitātes struktūrā — kā, pēc manām un daudzu citu domām, ir jādara —, kurā noteiktas funkcijas tiek uzticētas universitātes darbiniekiem, nevis katras koledžas personālam, lai pienākumi nepārklātos, mēs ārkārtīgi ietaupītu finansiālos resursus. Vienīgais efektīvais veids, kā Solsteras koledžas var risināt divdesmit pirmā gadsimta problēmas, ir — pienācīgi apvienoties vienā universitātē. Lai gan es ļoti mīlu šādu Solsteru, tomēr jebkurš cits risinājums diemžēl ir sentimentāls anahronisms."

Norisam ļāva pārtraukt runātāju, tāpat kā viņš bija darījis īstenībā, lai gan viņa sākotnējais izsauciens "Ak, ko nu stāsti Ian, tu nepavisam nemīli šādu Solsteru" tika izgriezts, jo, domājams, liecināja, ka Noriss — vīrs, kuru ziņu fragments bija nolēmis parādīt kā atpalikušu dinozauru, — ir pārāk cilvēcīgs.

"Nortgeitai nav gandrīz nekādas līdzības," Noriss vēlreiz bija redzams kamerā, "ar tradicionālu Solsteras koledžu. Tam nav nekāda sakara ar dibināšanas laiku vai ēku senumu," viņš nosvērti sacīja, neņemdams vērā Bērda mēģinājumus viņu pārtraukt. "Runa ir par ētosu. Uzskatu, ka Solsteras koledžu darbs ir iemācīt jauniešiem domāt, būt kritiskiem, apšaubīt sabiedrību, kurā viņi dzīvo, un uzlabot sabiedrību, kurā viņi dzīvos…"

Bērds ārpus kameras fokusa atkal mēģināja pārtraukt runu.

"Jā, Ian, es atzīstu, ka patiesi runāju par liberālu izglītību. Un nekaunos par to. Zinu, ka modē ir runāt par izglītības svarīgumu un mācību vielu, bet uzskatu, ka mācīšanās domāt, analizēt un būt kritiskam nav atkarīga no mācību temata. Un tai ir jābūt neatkarīgai 110 uzņēmumiem, kas ir pieaicināti finansēt konkrētus mācību priekšmetus vai pētniecības jomas."

Bērds izteica dzirdamu, taču nesaprotamu piezīmi, uz ko Noriss atbildēja: "Kas maksā, tas pasūta mūziku, Ian. Un es uzskatu, ka mūsu darbs Solsterā ir komentēt šo mūziku un pateikt: "Šī mūzika ir slikta!" — ja tā tas tiešām ir."

Ārpus kameras fokusa intervētājas balss, apejot šo novirzīšanos, piezīmēja, ka plaši izdaudzinātās Kaintona un Deikra koledžas finansiālās grūtības droši vien rada neērtības Nortgeitai kā asociētajai koledžai.

Bērds centās atstāt iespaidu, ka vienlaikus ir nožēlas pilns un aizkaitināts.

"Jā, tā ir." Viņš uz mirkli apklusa. "Nav iespējams, ka neviens, vēl jo mazāk doktors Noriss, nezina manus uzskatus," viņš turpināja, pametis skatienu sāņus, itin kā lai pārliecinātos par Norisa uzmanības pakāpi. "Es domāju, ka Solsteras koledžām ir pēdējais laiks atteikties no arhaiskās dibinātājkoledžu un asociēto koledžu divpakāpju sistēmas. Asociētajām koledžām — dažas no tām šobrīd jau pastāvējušas gandrīz divsimt gadu — pazemojoši ir vēl aizvien uzstāt, ka tās var piešķirt grādus un piedalīties koledžu sabiedriskajā dzīvē tikai ar vecāko — tā saukto pamata — koledžu protekciju. Tas ir aizvainojoši un vecmodīgi un kavē Solsteras kā pasaules klases izglītības un pētījumu vietas tālāku izaugsmi. Ja koledžas vienlīdzīgi piederētu pie universitātes — nevis katra dibinātājkoledža funkcionētu kā pilnīgi neatkarīga organizācija, kas piešķir savus grādus un izvēlas studentus, nepievēršot uzmanību citām koledžām, — mēs būtu daudz spēcīgākā pozīcijā, risinot sarunas par valsts — un cita veida — finansējumu. Ir acīm redzams, ka koledžas var sadarboties — ja nevarētu, mums Solsterā nebūtu nevienas zinātņu fakultātes —, taču mums tas jārisina steidzami."

Robertam Hcdstovam pajautāja, vai viņš uzskata, ka no pašreizējās Kaintona un Deikra koledžas finansiālās krīzes varētu izvairīties, ja koledžas iestātos tādā kā federācijā, kurā katra uzņemas kādu atbildību par veseluma finansiālo labklājību.

"Nu, acīmredzot, ja būtu bijusi kāda centrālā plānošana, lemjot, kā izmitināt absolventus tik mazā pilsētā kā Solsterā, tad, iespējams, Tobija — tas ir, Kaintona un Deikra koledža — nebūtu iepinusies tādās ķildās…"

"Vai jūs runājat par jauno studentu kopmītņu kompleksu, kas tik iespaidīgi pārsniedza budžetu?"

"Jā. Skaists dizains un kaut kas, uz ko — kā universitātei—Solsteras koledžām būtu jātiecas. Taču domāt, ka atsevišķas koledžas — ja vien tās netiek finansētas daudz dāsnāk nekā Kaintona un Deikra koledža — var atļauties šādu būvniecību, man šķiet absurdi."

Demija nospieda tālvadības pults gumijas pogu, izslēdzot televizoru, un atcerējās ainu, kas bija risinājusies pēc televīzijas grupas aizbraukšanas. Bērds, atmetis laipno draudzīgumu par labu verbālai dūru cīņai, nenoteikti norādīja Norisam, ka, ja nākamajā koledžu padomes sanāksmē viņš nebalsos par asociēto koledžu sistēmas likvidēšanu un neatbalstīs Bērda priekšlikumu padomei izveidot darba grupu, lai apsvērtu oficiālas universitātes struktūras izveidi, tad "es pārņemšu tavus grožus, Ed. Un es domāju, ka gūšu atbalstu no taviem cilvēkiem. Tā vai citādi es panākšu, ka Nortgeita nav tavā nekompetentajā pārvaldes sfērā — un drīzāk agrāk nekā vēlāk."

Astoņi

1385. gada augusts

Ja Gvineta būtu ieskatījusies spogulī — ja viņai tāds būtu —, viņa ieraudzītu daudz vecāku sievieti, nekā jutās. Jebšu viņa bija izcietusi mokošu divdesmit neauglīgas laulības gadu nastu, jebšu viņu bija mocījis citu sieviešu nicinājums un līdzjūtība, jebšu viņa bija pieņēmusi un mīlējusi mirušas sievietes bērnu kā savējo, tomēr viņa būtu pārsteigta, redzot, cik ļoti šie skumjie apstākļi bija izvagojuši viņas seju. Par spīti visām ciešanām viņa joprojām jutās tā, it kā būtu meitene, kuru pirms divdesmit gadiem apprecēja Saimons.

Bieži vien Gvineta bija aplūkojusi savu laulību kā cilvēks, kurš izkāpj ārpus dzīves, un kratījusi galvu. Vai iecietīga mīlestība, lai cik uzticīgi sniegta un stingri saglabāta par spīti karaļa nelabvēlībai, bija viss, ko Saimons pelnījis? Vai viņa kaisle pelnīja sievu, kas atdodas viņam pilnībā, paliek viņam uzticīga ar katru savu spēku unci? Tomēr viņa to nespēja. Kā Saimons nevarēja iemācīt Elisonei viņas tēva arodu, tā Gvinetai nebija iespējams atdot to sevis daļu, kas gaidīja bērnu. Neauglība liedza Gvinetai ziedoties pilnībā.

Saimons, vēlēdamies dēlu, kas mācītos no viņa, bija izmantojis ilgos un bez bērniem aizvadītos gadus, lai pilnveidotu savas iemaņas, apmācot Henriju, un tādējādi uzkrātu dēlam visu, ko var gūt no mūža pieredzes. Gvineta, vēlēdamās bērnu paša bērna pēc un mīlestībā uz Elisoni izbaudījusi visu, kas varētu viņu gaidīt, vingrinājās sava tēva amatā, lai aizvadītu gaidīšanas gadus, liekot neauglības sāpēm radīt kaut ko vērtīgu un skaistu.

Divdesmit gadu viņa bijusi namdare mūrniekmeistaram Saimonam, viņi abi izturējās ar cieņu pret to, ko spēja paveikt katrs savā amatā. Tobiasa piedzimšana sakrita ar tiesneša mājas pabeigšanu, un kopš tā laika viņa nebija strādājusi, apmierināta, ka viņas jaunais mātes statuss atbrīvoja viņu no darba, ko varētu prasīt tikai no atraitnes, neprecētas vai neauglīgas sievietes.

Taču Saimons situāciju redzēja pavisam citādi. Viņš bija skaidri un gaiši pateicis, ka ir pienācis laiks mosties no aizņemtības ar Tobiasu un vēlreiz ņemt rokā darbarīkus. Viņas taisnīgais un pienācīgais laiks būt vienatnē ar bērnu, pēc Saimona domām, nu bija beidzies, un viņai atkal bija jāstājas blakus viņam kā agrāk.

Prātā stingri paturēdams nākotni, kad Tobiass būs viņa māceklis, Saimons nesaprata, ka šis ir laiks, pēc kā Gvineta bija ilgojusies, laiks, kad viņa ir kopā ar zīdaini, kas dzimis no viņas miesas, zīdaini, ko atzina par savējo pēc tuvības ar viņu, kad baroja to ar krūti, turēja sev cieši piespiestu, ar visu savu būtni sajuta viņa vajadzības. Viņas mīlestība uz F.lisoni bija mātes mīlestība, taču Elisone jau bija pāraugusi šādas saviļņojošas tuvības vecumu, kad ieradās Gvinetas mājā.

Saimonam vajadzēju viņu — viņa to zināja — kā sievu, namdari, draugu. Taču viņa bija aizturēto jūtu — kas, būdamas tik ilgi apvaldītas, iespējams, kļuvušas spēcīgākas — varā un nespēja piepildīt Saimona vajadzības.

Dienas pēc viņa atgriešanās no Ričarda Deikra Solsterā bija saspīlētas, jo Saimons bija skaidri un gaiši pateicis, ka koledžai nepieciešamas viņas iemaņas.

Lūkodamās uz skicēm pirms Saimona pirmās vizītes pie Deikra, viņa bija neizpratnē.

"Saimon, parādi, kas ir šeit," viņa bija teikusi, un viņas pirksts bija atradies ēkas skices vidū, "es nevaru saprast tavas līnijas."

Saimons pasmaidīja un paraudzījās uz skici. "Labi. Tu esi sapratusi, ka šeit, šeit, šeit un šeit ir istabu bloki, starp kuriem ir ejas, kas iziet centrālajā pagalmā. Pagalmā ir ēka ar astoņām sienām." Viņa pirksts novilka astoņ- stūri. "Pati ēka būs šeit, kurp varēs nonākt par akmens kāpnēm, kas atradīsies pie ārsienas." Viņš ar pirkstu apvilka vienu no figūrām, ko Gvinetai nebija izdevies izprast. "Zem centrālās ēkas ēdnīcas būs virtuve, zem kuras būs pagrabi." Piepeši Gvineta skicē saskatīja masīvos pagraba balstus un nelielās kupolveida velves. Tik daudz viņa tagad saprata.

"Tad kas ir tas?" viņa vaicāja, vilkdama pirkstu pa skici. "Virs ēdnīcas? Kas tas ir?"

"Virs ēdnīcas esmu paredzējis koledžas grāmatu krātuvi," viņš apmierināts paraudzījās uz viņu. "Tā ir bibliotēka," viņš rādīja. "Redzi, te ir logi, kas atrodas bibliotēkas līmenī, un zemāk, ēkas apakšā, ir lielāki logi, re."

"Taču ar šādiem logiem bibliotēka nebūs pietiekami apgaismota — kaut arī tā ir virs istabām."

Viņš uzmanīgi paraudzījās viņā. "Tu neesi ņēmusi vērā jumtu, Gvinet."

"Tu neesi to uzrasējis."

"Neesmu gan, jo to darīsi tu. Koledža būs mans, bet jumts — tavs šedevrs." Viņš vienlaikus lūdzoši un paģēroši ieskatījās viņai acīs. "Mums vajadzēs augšējo gaismu, lai piepildītu mācīšanās vietu ar gaismu." Viņš izstiepa roku un satvēra viņas plaukstu. "Gvinet, es vēlos, lai tu uzcel jumtu ar stikla izbūvēm."

Jumts ar stikla izbūvēm! Anglijā tāds bija tikai viens — katedrāles baznīcai Īli pilsētiņā Fenlendsā. Gvineta to nekad nebija redzējusi, taču, kā jau visi namdari, kam interesēja būvniecība, bija redzējusi namdara rasējumus. Tas bija angļu jumiķu pēdējais sasniegums, un Gvineta zināja, ka tas nav viņas spēkos. Viņa bija pārliecināta, ka arī Saimons to zina. Viņa divas vajadzības — uzcelt Deikra koledžu un pārraut saites, kas tik cieši saistīja Gvinetu ar Tobiju, — saplūda vienā vēlmē: lai viņa veiktu iecerēto darbu kopā ar vīru.

Taču viņa to nevarēja.

Viņa atzina, ka Saimona rasējums ir izcils, un būtu līksmojusi par to, ja vien Saimons necenstos piedabūt viņu pilnībā iesaistīties ēkas celtniecībā. Jumts ar stikla izbūvēm patiešām atbilstu ēkas vajadzībām — tas būtu gan praktisks, gan grezns risinājums —, taču viņa nepazina namdari, kurš nenobālētu, iedomājoties par tā sarežģīto konstrukciju. Gvineta atcerējās, ka uzmeta ātru skatu tā Īli namdara rokasgrāmatai, vienu neizpratnes pilnu skatienu, pēc kā bija pateicīga, ka viņai nekad nevajadzēs iemēģināt roku tik smalkā darbā. Paskatījusies uz to aiz tīras ziņkārības, viņa nebija papūlējusies izprast principus, pēc kuriem jumts bija konstruēts, un tagad, raugoties pagātnē, viņa atklāja, ka skices un rasējumi nav pietiekami iesēdušies atmiņā, lai prātā paliktu kaut tikai iznākuma attēls. Citus jauninājumus — piemēram, meistara Herlenda jauno Vestminsteras ēkas jumtu, kas vienā salaidumā klāja milzīgu platību, izmantojot tā sauktās horizontālās sijas, — viņa spētu izprast. Bet jumts ar stikla izbūvi — diez, viņa prātoja, vai pat Hjū Herlenda prasme būtu atbilstoša tādam veikumam?

Deviņi

No: Demija.Millere@kdc.sal.ac.uk Kam: KacaKempbela@hotmail.com Temats: Nesteidzini!

Man Tev tas jāizstāsta! Par spīti visam, Norisa lūgums bijušo direktoru ģimenēm sameklēt koledžas dokumentus ir piepildījis cerības! Šodien tika atvests vesels čemodāns ar papīriem (starp citu, klūgu pinuma čemodāns, kas izoderēts ar katūnu un ko klāj, šķiet, pape…), ko sūtījis kāda karalienes Viktorijas laika koledžas direktora pēcnācējs. Direktors savācis visu arhīvu, lai uzrakstītu koledžas vēsturi, un neilgi pēc tam nomiris, atstājot visu arhīvu savā vasarnicā! Neticami, tomēr patiesi… Visi viduslaiku dokumenti ir pazuduši pie katedrāles arhivāra, jo tiem acīmredzot jāatrodas tur, nevis šeit. Kad noskaidrošu, pastāstīšu, kāpēc.

Kāpēc viņa noklusēja Kacai faktu, ka katedrāles arhivārs nav nepazīstams cilvēks? Kāpēc viņa neizgaisināja savas mīļākās priekšstatu, kas, kā Demija ļoti labi zināja, viņai ienāks prātā, par vecu, sagumušu cilvēku ar gaišiem, plāniem matiem, ādas ielāpiem žaketes elkoņos un stieptu patskaņu izrunu, kāda bija pieņemta divdesmitā gadsimta vidū? Kāpēc viņa noslēpa informāciju, kas uz Ņujorku nosūtītu priekšstatu par vīrieti, kuram vēl nav trīsdesmit pieci gadi, ar tumšiem, sprogainiem matiem un smaidu, kurā paveras spraudziņa zobos?

Kāpēc viņa neizstāstīja Kacai, ka no viņa pāris steidzīgi uzrakstītām elektroniskajām vēstulēm — vēl pirms Norisa aicinājuma ierasties Tobijā — uzzinājusi, ka katedrāles arhivārs ir viņas kādreizējais draugs Nīls Gor- dons?

Desmit

Solsterā, 1385. gada septembris

Gvinetas drapērijas salocītas nogulēja lādē visu laiku, kamēr Kaintonu ģimene dzīvoja Solsterā. Māja, kuru viņiem nodrošināja Ričards Deikrs, — grezns baļķu nams ne vairāk kā divu minūšu gājiena attālumā no viņa muižas — bija pilna ar mēbelēm, drapērijām un visām greznumlietām, kādu nebija mītnē, kuru viņi bija īrējuši no tiesneša Stovolda. Lai gan nedz Gvineta, nedz Saimons nebūtu izvēlējušies zilo un zaļo strīpaino vilnas audumu, ja viņiem būtu rīcības brīvība, tomēr nedēļas laikā viņi aprada ar neierastajām greznumlietām un .svešā mājas gaisotne kļuva tuva.

Solsterā pēc Londonas milzīgajiem plašumiem šķita maza un saspiesta; katra būda un pilsētas māja bija zināma un atpazīstama, varēja noteikt katras ielas un tur pārdoto preču īpašo smaku, bija paredzams, kur uzturēsies un diedelēs pilsētas ubagi. Un pār visu mazo, dzīvīgo pilsētiņu, kur vien šaipus mūriem bija vietas pastaigai, slējās pils un klosteris.

Saimons, kopā ar Deikru apskatījis piedāvāto vietu koledžai, juta ierobežojumus, ko uzlika viņa jaunās mājas, un izteica šaubas.

"Deikra kungs, kā jums šķiet, cik soļu gara ir šī namu rinda?"

Deikrs samiedza acis un palūkojās no vienas veikalu rindas gala uz otru.

Saimonam bija skaidrs, ka viņa patrons uzreiz nesaprot lietas būtību. Deikra koledža bija radusies viņa prātā. Taču to vajadzēja izvietot materiālajā pasaulē, kur ir ceļi, māju rindas, veikali un baznīcas, un Saimons nebija pārliecināts, ka šī ir ideālā vieta.

"No viena gala līdz otram nevarētu būt vairāk par piecdesmit soļiem," viņš noteica, iekams Deikrs paguva izteikt aptuvenu minējumu, "un mājas dziļumu ierobežo upīte aizmugurē. Manuprāt, līdz tai nebūs vairāk par trīsdesmit pieciem, lielākais, četrdesmit soļiem…"

"Mēs varam izmērīt. Ar jūsu vai maniem soļiem?"

"Ar maniem." Jūsējie ir pārāk plati, nodomāja Saimons, kad starp māju rindām gāja pa celiņu, kas veda uz mājām un dārziem, kuri stiepās līdz atkritumiem pilnajai upītei.

"Trīsdesmit astoņi soļi," viņš sacīja, aptuveni metru no smacīgā ūdens pagriezies pret Deikru.

"Nepietiekami."

Saimons jau sāka pierast pie Deikra modes uzdot jautājumu, itin kā paužot spriedumu.

"Jā, ja mēs grasāmies celt pēc projekta, ko esmu sagatavojis. Iztēlojos aptuveni sešdesmit kvadrātjardu vietu. Šeit nav pat piecdesmit. Un mēs nevaram neko darīt, lai paplašinātu būvlaukumu. Vienā pusē mūs ierobežo ceļš, bet otrā — upīte."

"Tad mums jāpārtaisa projekts." Deikrs ieskatījās Saimonam acīs. "Cik ilgs laiks nepieciešams, lai no jauna uzrasētu projektu?"

"Kad varam sākt attīrīt būvlaukumu?"

"Pēc mēneša. Paziņojumi par celtniecību ir izsniegti, taču mums jānogaida mēnesis."

"Lai pārtaisītu rasējumu, man vajag krietni mazāku laiku. Tas ir vienas dienas darbs — tikai jāmaina izmēri." Viņš apklusa, zinādams, ka tūlīt sagādās vilšanos Deikram. Viņš pats bija vīlies. "Taču pēc mēneša būs otrā oktobra nedēļa. Pārāk vēlu, lai sāktu būvniecību."

"Kāpēc?"

Deikrs, Saimons prātoja, droši vien ik dienu Londonā ir redzējis, kā paceļas mājas. Vai viņš nekad nav apstājies, lai apdomātu, kālab darbs rit saskaņā ar gadalaiku?

"Akmens ir kā vīns — tāpat kā to nevar iepildīt mucā vienā dienā un dzert nākamajā, tā arī akmeni nevar izcelt no zemes un nākamajā dienā iemūrēt. Tam nepieciešams siltums, lai tas kļūtu sauss un ciets. Stiprs lietus uz visiem laikiem sabojā neizturētu akmeni — tas nekad nekļūs tik ciets, cik nepieciešams. Un, pat ja mums būtu sagatavoti akmeņi," viņš turpināja, apsteigdams nākamo Deikra iebildumu, "java ieplaisā un kļūst nederīga, ja tai uzbrūk sals."

"Tātad līdz pavasarim mēs neko nevaram iesākt."

"Mēs nevaram būvēt. Taču būvlaukums jāattīra un šie veikali jānojauc — starp citu, vai esat apdomājis, ka varam pārdot akmeni un kokmateriālus?"

Deikrs pakratīja galvu. "Nē. Vai to nokārtosiet?"

Saimons pamāja, tad turpināja: "Un pēc tam varam izrakt pamatus — ja neuznāk sals. Rakt sasalušu zemi ir grūti." Viņš paraudzījās uz Deikru. Tāpat kā vairākums cilvēku, kas nav pieraduši pie celtniecības, viņš acīmredzot nekad nebija apstājies un iztēlojies šā amata smalkumus. Saimonam tie bija dienišķā maize; viņš neatcerējās laiku, kad viņam nebūtu bijusi skaidrība par sava aroda gaitu un ierobežojumiem. Tagad viņam jāizskaidro, kādēļ visam jābūt tieši tā un ne citādi. Viņš cerēja, ka Deikrs ir gana pacietīgs un atturīgs, lai saprastu, ka šīm lietām tā jābūt, nevis ka tā tas ir viņa iespītības dēļ.

"Par laimi," viņš atsāka, neierasti piesardzīgi lūkodamies uz Deikru, "man Kaintonā ir izturēti akmeņi. Vēl ir par agru, lai tos jau pasūtītu, bet tad, kad būs apstiprināta būvniecība un mēs varēsim sākt attīrīt būvlaukumu, man tos varēs atsūtīt. Kad veikali būs nojaukti, varēsim uzcelt apmetni strādniekiem, rasēšanas māju un noliktavu, kur glabāt akmeņus, un sākt kalšanu. Ziema nebūs pilnībā zaudēta, Deikra kungs. Mēs to izmantosim." Viņš sastapa patrona ciešo skatienu un vienkārši piebilda: "Es tikpat ļoti kā jūs vēlos, lai sāktos būvniecība."

Taču abiem vīriešiem nācās vilties. Tiklīdz Saimons bija sācis pielāgot ēkas pamatu plānu, lai ietilpinātu savu plašo vīziju ierobežotajā Solsteras rūmē, varenā Baznīca sāka likt sprunguļus spieķos, lai aizkavētu, izjauktu un, pēc šā mērķa īstenotāja priora Viljama domām, sagrautu Deikra plānus.

Vēstis atnesa Henrijs Eklends. Saimons domāja, ka, tā vien šķiet, Henrijam ir lemts pastāvīgi būt starpniekam.

"Kā to saprast — vai Deikram nepieder tā māju rinda?" Saimons prasīja, pārtraucis Henriju, pirms viņš paguva pabeigt teikumu, kas izskaidrotu, ko tieši viņš gribēja teikt.

"Tiklīdz Deikra plāni iegūt māju rindu kļuva zināmi…"

"Zināmi? Kā? Viņš taču nestaigāja pa pilsētu un nebazūnēja savus nodomus…"

"Saimon, te nav Londona, te ir Solsterā. Te neviens kakts nav gana tumšs, lai bīskaps un viņa pakalpiņi neredzētu, kas tur notiek. Un šoreiz viņiem nevajadzēja spiegus — vienam no Deikra īrniekiem nepatika paziņojuma noteikumi…"

Saimons nošņācās. "Viņa noteikumi bija smieklīgi augstsirdīgi!"

Tieši tādēļ, lai izvairītos no šādas notikumu ievirzes.

"Acīmredzot kāds par tiem ir sliktākās domās nekā tu. Vai arī viņam ir kas cits aiz ādas. Vienmēr ir pamatots iemesls būt labās attiecībās ar baznīcu, Saimon."

Saimons sāka soļot pa istabu. "Tātad Baznīca ir izteikusi pretenzijas uz Deikra zemi?"

Henrijs izbrauca pirkstus caur matiem un, iekārtojoties ērtāk, atbalstīja potīti uz otras kājas ceļgala.

"Šī zeme tika piešķirta Deikra kunga tēvam. Ieradies Solsterā, viņš no klostera noīrēja veikalu rindu, kas stāvēja uz šā zemes gabala, bet, kļuvis bagātāks," — un vecāks, viņš klusībā nodomāja — "viņš saņēma atļauju nojaukt veikalus un uzcelt slimnīcu. Tolaik viņš jau bija iemantojis zemi ārpus pilsētas mūriem pie dienvidu vārtiem, un ienākumi no tās — cik nu tādi bija — pabaroja un apģērba ubagus slimnīcā. Izsakot atzinību par viņa labo darbu, klosteris piešķīra viņam zemi, uz kuras atradās slimnīca."

"Un tagad, vienalga, zeme ir piešķirta vai ne, stāvoklis ir mainījies," Saimona tonis bija kareivīgs, itin kā Henrijs būtu sarīkojis šos pārkārtojumus tikai tālab, lai sajauktu viņam galvu. "Kad veikali kļuva par slimnīcu un otrādi?"

"Drīz pēc Deikra tēva nāves slimnīcā izcēlās ugunsgrēks," Henrijs paskaidroja, "un ēkas karkass — tas bija no koka — nodega. Deikra kungs nosprieda, ka var uzturēt lielāku slimnīcu, ja veikalus atjauno sākotnējā vietā, bet slimnīcu pārvieto uz zemes gabalu ārpusē pie vārtiem."

"Ugunsgrēki gadās," Saimons bez aplinkiem sacīja, skaidri un gaiši likdams Henrijam saprast, ka viņam nav nedz intereses, nedz vēlmes uzzināt, vai slimnīcas nopostīšana bija pilnībā nejauša.

"Nudien," arī Henrijs prata šo spēlīti.

"Un kopš tā laika tajā vietā bija veikali, bet Baznīca pat neiepīkstējās iebilstot?"

"Līdz šim jā."

"Un kādu aizbildinājumu Baznīca ir atradusi, lai iebilstu tagad? Izņemot to, ka Deikrs vēlas būvēt koledžu šajā zemes gabalā."

Henrijs, neskatīdamies Saimonam acīs, ar aplaizītu rādītājpirkstu noberza traipu uz zābaka. "Priora iebildums ir saistīts ar slimnīcu," viņš sacīja. "Šķiet, ka tik ilgi, kamēr Deikra tēvam piešķirtā zeme vismaz kaut kādā mērā tika izmantota, lai uzturētu slimnīcu, Baznīcai nebija iebildumu. Tagad, protams, viss ir citādi…"

"Ja Baznīca ir piešķīrusi zemi Deikra tēvam ar īpašumtiesībām, tad nevar būt nekādu iebildumu!" Saimons saskaitās.

"Priors apšauba, ka zeme ir piešķirta ar īpašumtiesībām," piesardzīgi sacīja Henrijs. "Ja var ticēt viņam, tad Baznīca to saprot tā, ka Deikram un viņa mantiniekiem ir pagaidu īres tiesības uz zemi, kamēr tur ir slimnīca."

"Jau vairāk nekā divdesmit gadu tur nav bijusi slimnīca! Ja Baznīca ir gaidījusi līdz šim brīdim, lai uzspiestu to, ko uzskata par savām tiesībām, tad tur ir kas vairāk par likuma burta ievērošanu!"

Kāpēc, Henrijs domāja, es tik mierīgi runāju par šīm nepatikšanām, ja esmu tikpat sadusmots kā viņš? Tāpēc, ka pagātnē, ja viņš nesa sliktas vēstis, parasti tās bija saistītas ar paša nodarījumu. Ar piesardzību varēja izvairīties no pēriena. Tas ir tikai paradums.

"Priors aizbildinās," Henrijs atmeta smalkjūtību, "ar bailēm, ka bez veikalu nestās peļņas ar slimnīcu būs cauri. Koledžas, viņš norādīja, neienes naudu."

"Vai viņš baidās, ka viņam būs jārakājas savā naudas lādē?" Saimons jautāja, pārsteigdams Henriju ar savu nicinājumu pret prioru.

"Paraugies uz to no Baznīcas viedokļa, Saimon. Itin vērtīgi, ka viņu rīcībā ir šis putns — labi apgādāta slimnīca. Ja viņi neko nedarīs un vēros, kā Deikrs nojauc veikalus, viņiem var rasties aizdomas, ka nākamais gājiens būs nojaukt arī slimnīcu."

"Henrij, saki godīgi, vai tu tici, ka tas ir kas vairāk nekā tikai mēģinājums aizkavēt Deikra koledžas uzbūvēšanu? Un ka Baznīca pat pieciestu koledžas būvēšanu, ja viņš nebūtu lolardu sektants?"

Henrijs klusēja, lūkodamies uz cilvēku, kurš bija paglābis viņu no nabadzības un izaudzinājis līdz pašreizējam stāvoklim, proti, par mūrniek- meistaru, par cienījamu pilsoni. "Saimon," viņš beidzot ierunājās, "ja Deikrs var pierādīt īpašumtiesības uz šo zemi, viņš uzcels koledžu par spīti prio- ram Viljamam un bīskapam."

"Un ja nevarēs?"

"Par to domāsim vēlāk, ja vajadzēs."

Saimons raudzījās viņā. "Reiz es nostājos pret karali un zaudēju. Ja tagad nostāšos pret Baznīcu un atkal zaudēšu, iespējams, vairs nekad neuzrasēšu ēku, kas kļūs par akmens celtni."

"Tu nenostājies pret Baznīcu."

"Vēl ne."

Henrijs pakratīja galvu. "Tu to uztver pārāk nopietni, Saimon. Tā ir tikai parasta ķilda par zemi."

Taču zeme ir nauda, un nauda ir vara, un vara nozīmē, ka var uztiept sev vēlamo.

Ralfam Deikram nebija sveša šāda atziņa.

Norvičas Viljamam, Kristus baznīcas klostera un tā katedrāles prioram, Ralfa eksistence bija pārsteigums. Džons, Deikra jaunākais dēls, Solsterā bija labi zināms, jo viesojās pilsētā, kopš tajā ievācās viņa pamāte un tēvs; bet Ralfs nepaziņojis un nepaskaidrojis bija ieradies Solsterā, kolīdz uzzinājis par tēvoča nodomiem.

Priors Viljams uz savas ādas bija izjutis, ka nezināmiem lielumiem ir paradums radīt nepatīkamus pārsteigumus, kamēr vien tiem ļauts palikt nezināmiem. Savukārt, liekot tiem atklāt savus noslēpumus, tie itin bieži kļūst lietderīgi.

Ar ilgi apgūtiem līdzekļiem priors bija uzzinājis visu, kas gan Solsterā, gan Londonā bija zināms par Ralfu vai par ko viņu turēja aizdomās.

Viņš atklāja, ka Ralfs ir Ričarda Deikra māsas dēls. Tas bija pirmais pārsteigums, jo priors, spriežot pēc viņu kopīgā uzvārda, bija domājis, ka Ralfs ir brāļa dēls. Izrādījās, ka pirms daudziem gadiem viņš bija sastrīdējies ar tēvu un dzīvojis pie tēvoča. Ričards, kuram tolaik nebija bērnu, bija ievadījis viņu savās veikala lietās un ļāvis viņam pieņemt Deikra uzvārdu, jo tēvs aiz niknuma vai vienkārši vēlmes atbrīvoties no apgrūtinošā jaunākā dēla, bija sarāvis attiecības ar viņu.

Kopš tā laika Ralfs strādāja pie sava tēvoča, un tas, kā runāja, pret viņu izturējās kā pret dēlu it visā, izņemot acīm redzamajā un neizbēgamajā jautājumā par mantojumu.

Bija valodas, ko ne visi izplatīja, bet kas tomēr nonāca priora Viljama ausīs, proti, māsas dēls licis ragus Ričardam Deikram visus četrus laulības gadus ar viņa otro sievu Annu.

Anna, ja tic baumām, bija izvēlējusies varu un ietekmi, ko deva laulības, nevis jaunekli, taču, saprazdama, ka var paturēt gan vienu, gan otru, ja rīkojas apdomīgi, bija vedusi Ralfu uz savu gultu tajos daudzajos gadījumos, kad vīrs atradās ārzemēs.

Priors nekad nepieļāva kļūdu ticēt visam, ko dzirdēja, taču viņš arī uzreiz nenoraidīja šīs runas. Ja tās bija patiesas, šāda informācija varēja izrādīties ārkārtīgi noderīga.

Bija maz ticams, ka Norvičas Viljams un Ralfs Deikrs kļūs par sabiedrotajiem, un tomēr neviens Deikra veikala īrnieks nebūtu sūdzējies par īres pārtraukšanas noteikumiem, ja tas nebūtu tā vērts.

Vienpadsmit

Izvilkums no Salster Times

Izredzes uz nākamās vasaras Solsteras koledžu Gadskārtas svētku skrējienu pastiprinās, jo šāgada uzvarētāji — Kaintona un Deikra koledža — ir papildinājuši savu panākumu ar vēl vienu triumfu, šoreiz ne uz bruģētajām ielām un četrstūrainajos pagalmos, bet korporatīvās sponsorēšanas finanšu pasaulē.

Kaintona un Deikra koledža, kuru pagājušogad pabalstīja uzņēmums Moorland Waters, kas tirgo pudelēs iepildītu ūdeni, šogad tēmēja augstāk. Viņu guvums, par ko paziņoja šonedēļ, ir Aloz, starptautisks sporta apģērbu un piederumu ražotājs.

"Sarunas bija spraigas, jo mums vajadzēja ātri vienoties par atbalstu mūsu sportistiem," sacīja Demija Millere, kura nesen pieņemta koledžā par mārketinga un attīstības vadītāju. "Muins vajadzēja tādu vienošanos, kas ļautu paturēt pērnā gada treneri Dinu Epsu, kurš bez grūtībām varēja dabūt ienesīgāku darbavietu Amerikā, kur trenētu kādas koledžas sportistus."

Epsa kungs, agrākais Lielbritānijas olimpiskās komandas vidējo distanču skrējējs, neslēpa, ka ir izteikti piedāvājumi "no ārzemēm", taču viņš vienmēr ir apgalvojis, ka vispirms sagaidīs Solsteras koledžu priekšlikumus.

"Gadskārtas svētku skrējiens ir unikāls," viņš pastāstīja Salster Times. "Pasaulē nav neviena līdzīga sporta notikuma. Tas ir vienīgais patiesi ama- tieriskais notikums, kas palicis sportā, taču tas nebūt nenozīmē, ka sportiskā kvalitāte ir zemā līmenī. Ir ļoti iespējams, ka daži no šiem koledžas sportistiem nokļūs valsts izlasē, ja izvēlēsies sportot art turpmāk."

Un šis ļoti amatieriskais gars ir par iemeslu tam, ka skrējiens iemantojis simpātijas visā pasaulē. Pretēji airēšanas sacīkstēm, kurās var airēt ikviens jaunais cilvēks, kas Oksterbridžā studē, lai iegūtu jebkuras pakāpes zinātnisko grādu, koledžas komandā var skriet tikai studenti, kas vēl nav ieguvuši bakalaura grādu. Solsterā nevar ierasties jebkurš, kas citur ieguvis grādu (un piedalījies skriešanas sacensībās) tikai tālab, lai piedalītos skrējienā. Šīs sacīkstes domātas vienīgi studentiem, kas gatavojas savam pirmajam grādam un vienlaikus ir arī labi skrējēji, un par spīti ieinteresēto pušu lobēšanai tā arī palicis. Un, tā kā skriešanai nepiemīt elitārisma pieskaņa, komandas atspoguļo sociālo dažādību, par ko Solsteru, vienīgo no trim Oksterbridžas universitātēm, pamatoti uzteic.

Atoz, kas agrāk ir sponsorējis airēšanas sacīkšu komandas un Anglijas čempionāta futbola klubus, paziņoja par Kaintona un Deikra koledžas sponsorēšanu preses konferencē, kas notika pašā mācību iestādē.

"Mēs esam priecīgi paziņot par sadarbošanos ar koledžas sportistiem," sacīja uzņēmuma pārstāvis Kerijs Krāmers, "un ceram, ka mūsu atbalsts neprofesionālai sporta komandai mudinās cilvēkus baudīt skriešanas priekus tādā līmenī, kādā viņi uzskata par pietiekamu. Lai gan mūsu uzņēmums ir saistīts ar dažādiem sporta veidiem, skriešana ir mūsu sirds un dvēsele, un mums kā augstas kvalitātes skriešanas piederumu ražotājiem ir laba reputācija, ar ko ļoti lepojamies.

Kaintona un Deikra koledžas skrējēji to apliecinās, jo nākamvasar skries pašu izvēlētos Atoz apavos."

Demijai Millerei trīcēja rokas, kad viņa nolika laikrakstu. Raksts bija pozitīvs — tajā, paldies Dievam, nebija ne vārda par īrnieku streiku, ne arī par koledžas finansiālo stāvokli. Varēja būt pavisam citādi. Jau pašā sākumā Demija, izmantodama to, ka mediji bija pievērsuši uzmanību koledžai, bija izspēlējusi riskantu publicitātes kārti, ko izmantojusi par pievilkšanas objektu — sākusi kampaņu, lai atklātu "Grēka cikla" noslēpumu, dodot pretsparu ļoti redzamajam īrnieku streikam un viņu kampaņai. Viņa arī nekaunīgi bija pārdevusi labu publisko tēlu, ko iegūs uzņēmums, kas būs sponsorējis komandu no koledžas, kurā kopā ar asociēto Nortgeitu mācījās vairāk audzēkņu nekā vidēji Solsteras valsts skolās. Pērnā gada komanda tika uzskatīta par tipisku, parasti no divpadsmit sportistu treniņkoman- das desmit nāca no mazāk nodrošinātām ģimenēm.

Gadskārtas svētku skrējiens: visslavenākās skriešanas sacensības pasaulē pēc olimpisko spēļu maratona. Demija nākamā gada maijā varēja ietilpt ainās, ko agrāk viņa, tāpat kā desmiti miljonu citu cilvēku, skatījās televīzijas translācijā: sešas komandas koledžas formastērpos, no satiksmes atbrīvotas ielas, pilnas ar cilvēkiem, kuri pūlas saskatīt savus atbalstītos skrējējus; intervijas ar komandas biedriem, no kuriem staro jaunība, intelekts, fiziskā sagatavotība, kādai cilvēka ķermenis ir ideāli piemērots, — un spēja skriet vienmērīgā ātrumā, dzenoties pēc balvas.

Stingri runājot, balvas nemaz nebija, jo skrējiena godalga bija rozes, ko skrējēji plūca speciāli uzstādītos stendos katrā dibinātājkoledžā un skrējiena kulminācijā — no gadsimtiem veca mežrozīšu krūmāja Svēta Toma koledžas galvenajā pagalmā.

Svētā Toma koledžas senās mežrozītes bija Gadskārtas svētku pamatā. Tradīcija vēstīja, ka viduslaikos pilsētas mācekļi, iedzēruši Pavasara sagaidīšanas svētkos, sacentās savā starpā, rāpjoties pār aizliegtajiem koledžas mūriem, lai atnestu savai mīļotajai dāvanu — saldi smaržojošu, gaiši sārtu ziedu. Precīzi pirmsākumi mūsdienu sacensībām starp koledžām nebija zināmi, tomēr vairākums šā notikuma vēsturnieku vienprātīgi saista tās ar karalienes Viktorijas laika universitāšu jaunatnes laiskumu.

Divdesmit pirmajā gadsimtā, prātoja Demija, nedz skrējiena dalībnieki, nedz koledžas, kas tos audzina, nevar atļauties laiskoties. Jauniešiem jāapvieno grūts treniņu režīms ar sabiedriskajiem un akadēmiskajiem pienākumiem, savukārt darbinieki, kuri pārzina finanses, iesaistās ne mazāk nogurdinošā procesā, lai nodrošinātu sportistiem atpazīstamu uzņēmumu atbalstu. Kad valsts finansējums saruka un izmaksas palielinājās, svētku sponsoriem bija arvien lielāka loma koledžas finansiālās labklājības uzturēšanā.

Līdz ar to skrējēju iespējamais guvums bija kas vairāk par godu piedalīties. Uzvara varēja iespaidot to, vai nākamā gada sponsors būs kāds plaši pazīstams vai mazāk zināms un tādējādi ne tik izdevīgs uzņēmums. Un, tā kā labākie treneri devās tur, kur bija nauda, kā šeit, tā arī citur panākumi vairoja panākumus.

Tobijas skrējējus — Demija nopriecājās par šo domu — joprojām trenēs Dīns Epss.

Viņa nevarēja vien sagaidīt, kad varēs izstāstīt jaunumus sportistiem.

Vēlāk tai pašā dienā Demija atvēra Tobijas studentu atpūtas telpas durvis un no itin saulainas oktobra dienas siltuma un spožuma iegāja teju tukšās telpas klusajā vēsumā. Pārlaidusi skatienu apkārtnei, viņa sajuta, ka amata iedvestā pašpārliecība zūd, kā arī pazemojumu, aptverot, ka viņai uzdzen bailes laika gaitā notrieptais sienu apšuvums, apbružātās ādas mēbeles un bufete, kas ir piebāzta ar ķīniešu stilā izrotātām porcelāna tasītēm.

Viņa mazliet kautrīgi uzsmaidīja jauniešiem, kas pēcpusdienas vidū aizņēma atpūtas telpu, — jaunam vīrietim ar kupliem, izspūrušiem rūsganas krāsas matiem, kurš bija izgāzies dīvānā un lasīja, kā šķita, lielu bloknotu cietos vākos, un pārlieku kalsnai meitenei, kas sēdēja pa labi no durvīm un, saraukusi pieri, kas, kā cerēja Demija, norādīja uz koncentrēšanos, nevis īgnumu par traucējumu, klēpjdatorā spēlēja pasjansu.

"Sveiki, piedodiet, ka iebrūku jūsu telpā — man tikai jāsatiek skrējēji. Esmu Demija Millere, jaunā mārketinga vadītāja."

"Forši!" lasītājs piezīmēja. Viņš negaidīti pielēca kājās un piegāja pie Demijas, lai paspiestu roku. "Sems Kīrnss. Tā priecīgā meitene ar klēpjda- toru ir Līza Gregorija."

Gregorijas jaunkundze joprojām bija drūmi piekalusi acis elektroniskajām kārtīm un murminādama ieteica Semam izmēģināt seksu pašam ar sevi.

Demija koncentrējās uz pievilcīgāko Kīrnsa kungu. "Darbs?" viņa pavaicāja, pamādama uz grāmatu viņa rokā un zinādama, ka nav vis.

"Ne-e — tā ir tikai iegrāmata." Viņš paskaidroja.

"Atvaino, kas?" viņa pārjautāja, paņemdama no viņa grāmatu.

"Iegrāmata — Tobijas studentu palātas atpūtas telpas neatņemama sastāvdaļa. Tajā var ierakstīt visu, lai citi to izlasītu, — izkratīt sirdi, izstāstīt anekdoti, iedzelt kādam, mazliet patenkot, dot ieteikumus, ko apspriest nākamajā studentu sanāksmē, — jebko."

"Tātad iegrāmata ir saīsinājums no ierakstu grāmatas?"

Sems māksloti paraustīja plecus. "Nezinu — nekad neesmu par to domājis. Bet droši vien, ka jā. Man šķiet, ka sākumā tā bija paredzēta ierosinājumiem — vai tādai kā darba kārtībai studentu sanāksmēm. Taču kopš tā laika esam kļuvuši krietni nenopietnāki."

"Kas ir karikatūrists?" Demija apjautājās, kad, šķirstīdama grāmatu ar atlocītiem lapu stūriem, ieraudzīja, tā vien šķita, koledžas locekļu karikatūras.

"Stefans Kingslijs — trešā kursa klasiskais filologs. Arī lielisks atdari- nātājs. Jums jāredz, kā viņš tēlo Tomiju Tomasu."

Demija pacēla acis un papurināja galvu, atzīdama, ka nezina, par ko ir runa.

"Tomijs ir viens no eņģeļiem," Sems paskaidroja, izmantodams vārdu, ar kuru Tobijā — tāpat kā visās pārējās Solsteras koledžās — apzīmēja personālu, kas apkopa studentu telpas. Tobijas eņģeļi strādāja pa vienam katrā stāvā, uzņemoties atbildību par tīrību divpadsmit istabās, piena piegādi ik dienu un arī veļas mazgāšanu, ja studentam bija līdzekļi, lai vienotos ar attiecīgo eņģeli. Tobija bija viena no pēdējām koledžām, kas nodarbināja eņģeļus tieši, nevis ar kādas aģentūras starpniecību. Tādējādi viņi uzturējās koledžā ilgāk, kļuva pazīstami un dažkārt studentu iemīļoti.

"Es neprotu viņu atdarināt," Sems turpināja, "bet, ja satiekat Stefanu, "palūdziet, lai viņš jums notēlo Tomiju. Viņam sanāk nevainojami — tā uzskata pat Tomijs."

Vispirms, Demija apdomāja, viņai jāiepazīstas ar oriģinālu. Bija īstais laiks nolikt malā darbu ar papīriem, mājsaslapām, valdēm un pārrunas ar sporta piederumu ražotājiem un iepazīties ar cilvēkiem, kuri ļāva koledžai funkcionēt.

Sema skatiens pievērsās logam, no kura pavērās skats uz astoņstūru pagalmu. "Lūk, arī viņi," viņš sacīja, "Tobijas skrējēji — vai jūs tiekaties arī ar Nortgeitas kompāniju? Tie, starp citu, ir viņi, ja vēlaties redzēt viņus visā pagājušā gada godībā." Viņš pamāja uz sienu virs viņas pleca, un Demija pagriezās un ieraudzīja milzīgu fotogrāfiju, kurā bija uzņemti četri jaunie cilvēki Tobijas formastērpos, pār viņiem bija pārmestas daudzkrāsainas lentes un 110 visām pusēm lija sakratīts šampanietis. Fotogrāfija acīmredzot bija uzņemta ārpuses pagalmā, Tobija statuja stāvēja uz sienas virs sajūsminātajiem skrējējiem kā spoks no sliktas šausmu filmas.

Atpūtas telpas durvis atvērās, un ienāca trīs cilvēki — vīrietis un divas sievietes, visi ģērbušies vienādās bordo un tumšzilas krāsas treniņbiksēs un jakās ar rāvējslēdzēju. Gaumīgi neuzkrītošs logo norādīja, ka tā ir pagājušā gada treniņforma.

"Sveiks Sem, sveika Līza," uzsauca viena no treniņtērpā ģērbtajām meitenēm, uz ko jūsmīgi reaģēja Sems Kīrnss, bet pasjansa entuziaste par atbildi nomurmināja, nepacēlusi acis.

"Sveiki," Demija sveicināja viņus, pastiepusi roku spiedienam. "Esmu Demija Millere — mārketinga vadītāja un," viņa piebilda, "visumā doktora Norisa "sameklē naudu, vienalga, kur" darbarūķis."

Viena no skrējējām pasmaidīja. "Nevaru iedomāties, ka doktors Eds ir tik mantkārīgs, lai teiktu šādus vārdus." Viņa paspieda Demijas roku. "Sēlija Makla. Un…" atlaidusi Demijas roku, pamāja saviem pavadoņiem, aicinot viņus iepazīstināt ar sevi.

"Elena Balantaina."

"Dankans Maktīrs."

Pēc rokasspiedieniem Sēlija, cenzdamās, kā šķita Demijai, nebūt iedomīga, pajautāja: "Vai šogad mēģināsi tikt komandā, Sem?"

"Ko, sacensties ar jums trijiem? Nekad!"

"Tu esi labs skrējējs," iedrošināja Dankans.

"lā, īpaši pēc tam, kad atmeti zāles pīpēšanu…" sarunai pievienojās Elena, uzreiz palūkodamās uz Demiju, kura pacēla rokas ar izvērstām plaukstām.

"Neskaties uz mani, es neesmu tava māte!"

Sēlija vēlreiz mēģināja. "Kāpēc tu negribi pamēģināt, Sem?"

"Ar jums nekonkurēšu."

"Taču tu, iespējams, esi labāks par jebkuru no Nortgeitas."

"Diez vai," tāds bija Sema viedoklis. "Bet, pat ja tā būtu," viņš paraustīja plecus, "vienmēr ir tikai divi, un tas neder — divi no Tobijas, divi no Nortgeitas."

"Nezinu, vai tik tas neizklausās, ka kaut kur citur…" Sēlija iesāka.

"Vai tev šķiet, tas izklausās, ka kaut ko tādu es darītu kaut kur citur?" Sems pasmaidīja, mīkstinādams aso piezīmi, kas varēja šķist augstprātīga. "Tā ir tikai tradīcija."

Demijas kabinets, kuru, kā paši atzina, ļoti vēlējās redzēt visi trīs skrējēji, atradās koledžas skolotāju un padomes locekļu mājoklī, vienīgajā astoņstūru pagalma mītnē, kurā nedzīvoja studenti. Liela pirmā stāva istaba, kuras logi atradās pret austrumiem, no rītiem sagaidīja ar spožu gaismu. Tas bija piemēroti rīta putnam Demijai, kura nebija iecerējusi kabinetā pavadīt vakarus.

"Šī ir daudz jaukāka istaba nekā citas koledžas locekļu telpas," Elena sacīja, kad Demija aicināja viņus apsēsties uz zemiem krēmkrāsas dīvāniem. "Kā jūs pierunājāt viņus atkailināt grīdas un sagādāt jaunas mēbeles? Lielākajai daļai skolotāju mēbeles ir vecākas par viņiem pašiem!"

Demija pasmaidīja, ieraudzīdama savu atspulgu kafijas aparātā, ko piepildīja ar ūdeni. "Nu, no paklājiem, īpaši no vecākajiem, es atbrīvojos tāpēc, ka man ir pamatīga alerģija no putekļiem — tā apgrūtina elpošanu un liek acīm asarot. Man šķiet, ka ar šādu aizbildinājumu es varēju tikt arī pie jaunām mēbelēm, taču īstenībā teicu doktoram Norisam, ka runa ir par tēlu — pabalējušais krāšņums, iespējams, atstāj iespaidu uz zinātniekiem, taču ne uz potenciālajiem sponsoriem un investoriem."

Viņa paskatījās uz aparātu, itin kā pūlētos atcerēties, kam tas domāts, tad apjautājās: "Labi, ko jūs dzersiet — melnu kafiju, kafiju ar pienu vai kapučīno?"

"Vai arī tas ietilpa "mēs esam iespaidīgi" komplektā?" pavaicāja Dankans, kad visi bija izvēlējušies.

"Diemžēl ne. To es sev nopirku kā apsveikuma dāvanu." Jo cilvēks, kas, iespējams, labprāt man nopirktu šādu mantu, atrodas trīsarpus tūkstošu jūdžu attālumā, viņa rūgti nodomāja.

"Kā ar gleznām?" Elena pavaicāja, norādīdama uz to, kas karājās virs kamīna. "Vai ari tās jūs pati pirkāt?"

Demiju uz mirkli apturēja šis pierādījums par plaisu starp viņu viedokli un patiesajiem faktiem, ka šis ir viņas pirmais pieklājīgi apmaksātais darbs, ka viņa atšķirībā no šiem jaunajiem cilvēkiem nekad nav mācījusies universitātē un ka pretēji viņu acīm redzamajiem pieņēmumiem viņa būtībā ir bez līdzekļiem, īpaši tagad, kad viņai jāapmaksā hipotēka.

"Tās uzgleznoja mans draugs," viņa sacīja.

"Skaidrs," Elena ar apbrīnu noteica. "Talantīgs puisis."

Demija uztvēra sitienu; viņa bija pieradusi uztvert sitienus. "īstenībā sieviete."

"O, piedošanu."

Demija pacēla atbrīvotu roku, atvairīdama atvainošanos. Viņa iemalkoja kafiju, un sanāksme sākās.

Demijai par vilšanos skrējēji nebija tik sajūsmināti par jauno sponsoru, kā viņa bija gaidījusi. īstenībā viņi šķita izbrīnīti, ka sponsoru maiņa tikusi uzskatīta par nepieciešamu, jo viena un tā paša uzņēmuma nosaukums piecus gadus bija rotājis Tobijas skrējēju tērpus, un tas nepārprotami bija devis rezultātu.

"Neaizmirstiet, ka jūs tagad esat Gadskārtas skrējiena Rožu kausa ieguvēji. Vairāki uzņēmumi bija gatavi sponsorēt ar daudz lielākām summām."

"Bet Moorlatid Waters bija labs sponsors — tas mums bija labs tēls — veselīgs ūdens, veselīgi ķermeņi un tamlīdzīgi."

"Tā gan, un ideālā pasaulē mēs būtu paturējuši viņus. Taču šobrīd nevaram atļauties būt izvēlīgi."

Skrējēji saskatījās, un Demija pamanīja, ka starp viņiem uzplaiksni sapratne. "Mēs zinām, ka Tobijai pašlaik neklājas sevišķi spīdoši…"

"Jaunieši," Demija pacēla rokas, ""neklājas sevišķi spīdoši" ne tuvu neatbilst īstenībai. Jūs taču redzējāt streikotājus Romangeitā?"

Apzināti ieskatījusies acīs katram, viņa izskaidroja situāciju, neomulīgi juzdamās kā vecākas, gudrākas, skumjākas paaudzes pārstāve.

"Mums vajag tādus sponsorus kā Atoz," viņa sacīja. "Bez lielās naudas, ko viņi piedāvā, drīz vien nebūs koledžas, ko pārstāvēt skrējienā."

"Bet kā ar viņu ētikas un cilvēktiesību ievērošanas raksturojumu?"

Elena vaicāja. "Jebkuras kategorijas sarakstā par strādnieku tiesību ievērošanu viņi atrodas tuvu lejasdaļai. Nemaz nerunājot par to, ka viņi izmanto bērnu darbaspēku un lieto debešķīgo biznesa praksi maksāt strādniekiem talonos, kurus var izlietot tikai viņu uzņēmumam piederošos veikalos…"

"Kas, godīgi sakot, tagad jau sen ir pagātnē," Sēlija pārtrauca.

"Tikai streika dēļ.."

Demija pacēla roku. "Klau, man jums jāsaka godīgi, ka cilvēktiesību jautājumos es īpaši neiedziļinājos. Atoz ir plaši pazīstams nosaukums, viņi izteica ārkārtīgi pievilcīgu piedāvājumu, es jautāju Moorland Waters, vai viņi var piedāvāt ko līdzīgu — es ļoti vēlējos paturēt arī viņus —, taču viņi to nevarēja, tāpēc mēs vienojāmies ar Atoz."

Viņa ielūkojās sadrūmušajās sejās.

"Piedodiet, bet mums jābūt reālistiem."

Nerunājot pārmijuši skatienus, skrējēji izvēlējās Elenu par oratoru. "Mēs esam ieguldījuši lielu darbu, lai saglabātu Moorland par sponsoriem — agrāk mums nebija tāda cilvēka kā jūs, kas risina sarunas. Mums tā ir jauna sajūta, ka neesam iesaistīti." Viņa uzmeta skatienu pārējiem. "Un Atoz ētiskā nostāja mani neinteresē."

"Godīgi runājot," teica Demija, cerēdama, ka viņai ir taisnība, "to strādnieku vadītāji, par kuriem jūs runājāt, arī ne vienmēr zina par viņu cilvēktiesībām — pastāv iespēja, ka Atoz piedāvās vairāk, nekā īstenībā valdība pieprasa."

"Bet tas taču nav galvenais, vai ne?" Elena vaicāja. "Vai tad mums nav tā greznība izvēlēties pieprasīt to, ko vēlamies?"

Demija uzmanīgi izraudzījās vārdus, apzinādamās, ka piepeši ir iemal- dījusies ētikas mīnu laukā, lai gan bija domājusi viegli pastaigāties pa labo ziņu puķu lauku. "Es saprotu, ko tu saki, un principā piekrītu. Taču, taisnību sakot, neesmu pārliecināta, ka mums irtā greznība izvēlēties. Šobrīd Tobija ir ļoti kritiskā stāvoklī. Mums nepieciešams it viss finansiālais atbalsts, kādu varam sadabūt."

"Un, piedodiet, jaunieši," viņa klusi piebilda, "bet Tobijai tagad ir mārketinga vadītāja. Un tā esmu es. Un lēmums ir pieņemts."

Divpadsmit

Solsterā, 1385. gada decembris

Kamēr Pīrss Motiss, Deikra advokāts, veica ilgos, lēnos un nepieciešamos pasākumus, lai pierādītu Deikra īpašumtiesības uz zemi, Saimons varēja vien raizēties. Kamēr lieta nebija izšķirta, nevarēja būt būvlaukuma, kas jāattīra, pamatu, kas jāieliek. Viņš pat nevarēja pasūtīt akmeņus no Kaintonas, lai ziemas laikā tos izkaltu strādnieku apmetnē, — lūk, cik nedroša bija nākotne.

Viņam sāka ik nakti rādīties viens un tas pats murgs, kurā viņš bija spiests vērot, kā tiek notīrītas pergaņienta sloksnes, uz kurām bija uzrasēti viņa plāni, un tās tiek izmantotas klostera skriptorijā, lai uzrakstītu jaunus dokumentus par īpašumtiesībām uz strīdīgo zemes gabalu. Cik ļoti viņš bija ienīdis domu par sākotnējā projekta grozīšanu, lai pielāgotos ierobežotākai vietai, nekā viņš bija pieprasījis, tik tagad šāda plānu maiņa šķita ideāla salīdzinājumā ar domu, ka viņa ieceres nepiepildīsies, vīzija tiks sagrauta.

Viņš vēl un vēlreiz pārskatīja pārstrādātos rasējumus. Saīsinājis plānu austrumu—rietumu virzienā, viņš bija pilnībā saglabājis ēkas korpusu, izvēloties ievērojami sašaurināt apstādījumus gar malām. Centrālais būves bloks, kam tik daudz būs atņemta apkārtne, zaudēs krāšņumu, toties ietilpinās tikpat daudz skolotāju un skolēnu.

Lūkodamies uz rasējumiem, Saimons zināja, ka nekad nav tik ļoti zaudējis dūšu. Visus gaidīšanas gadus viņš nebija zaudējis pacietību, pievērsis skatienu mērķim: ēkai, kas būs viņa talanta vērta.

Un beidzot kāds cilvēks ielika viņa izstieptajā rokā to, ko viņš vēlējās. Ričarda Deikra un viņa paša vajadzības sakrita tā, ka tas, bez šaubām, bija likteņa pirksts. Saimons daudzkārt bija baidījies, ka ir sadusmojis Dievu ar atteikšanos pieņemt "nē" par atbildi, ar to, ka apnicis ar savām lūgsnām, nebeidzami atkārtojot "piepildi manu vēlmi, un es parādīšu, ka tava dāvana nav velti izšķiesta".

Taču tas nebija vienīgais, ko viņš lūdzās, starp viņu un Dievu bija vēl kas. Jautājums par dēlu.

Saimons bija lūkojies uz Elisoni — un tad uz Henriju — ar pamatīgām aizdomām, vai tikai viņš nav spiests samierināties, ka Dieva atbilde ir viens no audžubērniem.

Bet, ja Henrijs un Elisone bija Dieva atbilde, Saimons nebija gatavs to uzklausīt. Viņš aizvien vēl prasīja Debesīm un dabai dēlu no viņa paša miesas. Un viņa neatlaidīgās lūgsnas tika uzklausītas. Vienā brīnumainā gadā viņam tika dots gan uzdevums, kas atbilda viņa godkārei, gan dēls.

Bet tagad Saimons saprata, ka alkas, kas piepildās, ne vienmēr atbilst prātā izlolotajai ainai. Viņa dēls bija kļuvis par sienu starp viņu un Gvi- netu, bet šedevrs, kuru viņš ilgojās uzcelt, joprojām bija vien līnijas uz pergamenta.

Kāda gan tagad bija nozīme tam, ka Gvineta nevēlējās rasēt viņa prasīto? Ja koledža netiks uzbūvēta, nebūs svarīgi, vai plānos ietilpa jumta izbūve no stikla vai ne.

Tā Saimons ik dienas sev iestāstīja dučiem reižu. Un tomēr tā nebija tiesa. Gvinetas atteikums viņam sāpēja.

"Saimon, tas nav izdarāms. Tev jāatrod cits namdaris, es neprotu uzbūvēt jumtu, kāds vajadzīgs tavai koledžai."

Gvineta tik izmisīgi vēlējās pateikt šos vārdus, ka viņa roka tik tikko bija paguvusi aiztaisīt augšstāva istabas durvis, pirms vēl viņa bija beigusi runāt.

Viņas kaislīgajai steigai viņš lika pretī sāpju pilnu klusēšanu. Viņš nevarēja rīkoties citādi, bija vai nu klusēšana, vai dusmas, un tādās dusmās, kādas juta, viņš nespēja atbildēt. Viņš varēja sajust, ka Gvineta izmisīgi vēlas, lai viņš kaut ko saka, taču viņu tas neaizkustināja. Viņš lēnām piegāja pie krēsla, kas stāvēja pie atslēģotā loga un ko pirms daudziem gadiem Gvineta bija darinājusi viņam. Nostājies ar muguru pret gaismu, viņš savaldīja spēcīgās sāpes un nosvērti pajautāja: "Gvinet, vai tu esi apdomājusi savus vārdus?"

Viņas trīsošais saspringums atslāba. "Apdomājusi? Saimon, es gandrīz vai ne par ko citu neesmu domājusi. Es tik viegli neatraidu šādu lūgumu, bet tev jātic man, kad saku, ka man nav tādas prasmes."

Viņa neatlaidīgi raudzījās Saimonā, vēlēdamās, lai viņš notic. Viņš smagi elpoja, ar pūlēm apvaldīdams balsi. "Tev nav vajadzīga prasme, Gvinet, bet tikai pārliecība par savu amatu. Tikai pamēģini, un tu sapratīsi, ka vari izdarīt vairāk, nekā iztēlojies."

"Saimon, jumta stikla izbūvi nevar uzcelt mēģinot! Tāda ir tikai viena Anglijā — vai tu domā, ka es varu mēroties prasmē ar cilvēku, kurš uzcēla Īli jumtu?"

"Nē, bet tu vari mācīties no viņa!" Saimons piepeši sajuta cerību uzplaiksnījumu. "Esmu nosūtījis namdari uz Īli, lai viņš norakstītu rokasgrāmatu. Viņš pārzīmē tā jumta rasējumus."

Gvinetai šāda izšķērdība laupīja valodu, un Saimons skaidri un gaiši uzspieda savu manāmo pārsvaru.

"Es vēlos, lai tu būtu mans namdaris, Gvinet."

Viņa raudzījās vīrā, un viņš sajuta saspringumu, kas bija pārņēmis ari pašu. Viņa vieglītēm papurināja galvu, atvēra muti, bet, neatradusi vārdus, atkal to aizvēra.

"Tev tikai ir nepieciešama prakse, Gvinet," Saimons atsāka. "Šajos dīkajos mēnešos tu esi atradinājusies no sava amata."

Gvineta atguva balsi. "Cilvēks, kurš vairāk nekā divdesmit gadu nodarbojies ar amatu, neatrod no tā septiņos mēnešos." Viņa pieklusa, tad trīcošā balsī turpināja: "Savulaik es pametu savu amatu uz diviem gadiem, Saimon, lai pēc tam to atsāktu tik viegli, itin kā būtu pametusi to vakar."

Saimons uztvēra viņas vārdus kā sitienu. Viņš saknieba lūpas, nevis asi atcirta un piegāja pie loga, lai ieelpotu gaisu, kas nebija saindēts ar atmiņām par vecām sāpēm.

Viņi bija precējušies tikai dažus gadus, kad Saimons, baidīdamies, ka tik nesievišķīga nodarbošanās ir aizsprostojusi viņas dzemdi, nepārprotami pieprasīja, lai Gvineta liek malā namdara rīkus. Divus gadus viņa nodarbojās ar viņa rēķiniem un izšūšanu. Tomēr tas neko nedeva. Viņas rokas kļuva maigākas, taču ne dzemde; tā joprojām stūrgalvīgi pretojās viņa sēklai. Klusi, nelūguši un nesaņēmusi Saimona atļauju, viņa atkal ķērās pie sava amata.

Rokas atbalstījis uz palodzes, Saimons sacīja: "Tolaik tavs amats tev kaut ko nozīmēja. Vai tagad tas tev neko nenozīmē?"

"Nozīmē gan, nudien, tas daudz ko man nozīmē, Saimon…"

Viņš negaidīja neizbēgamo piebildi, ka, lai gan roku darbs viņai nozīmē daudz, bērns viņai nozīmē visu, ka Tobiass ir viņas dzīves asinis. Viņš ieminējās par to, ko uzskatīja par sev izdevīgu.

"Gvinet, esi uzticīga amatam, ko tev iemācīja tēvs! Izpēti Īli skices un izmēģini!"

Viņa neatbildēja.

Beidzot viņa ieskatījās Saimonam acīs, taču viņš pasteidzās ierunāties, pirms viņa paguva ko teikt: "Gvinet, amata meistars šādu darbu var gaidīt visu mūžu, darbu, kas padarīs viņa vārdu…"

Saimons apklusa. Viņš zināja, ka no viņa aizrautīgajiem vārdiem sieva beidzot ir sapratusi.

Ļoti iespējams, ka amatnieks gaida šādu uzdevumu, bet kuru gan Saimons no Kaintonas pārliecinās saistīt savu likteni ar viņu, kad viņš projektēja cilvēkam, kurš stāsies pretī Baznīcas varenībai? Bez namdara, kuram ir tikpat dumpīgs prāts, viņa koledža, iespējams, nekad netiks uzcelta.

Saspīlēto klusēšanu pārtrauca vārgas raudas. Atrazdamās Saimona uz- stājības gūstā, Gvineta no šūpuļa pievērsās vīram.

"Es viņam esmu vajadzīga, Saimon."

Saimons ignorēja viņas lūgumu. "Mums nav cerību sākt būvniecību līdz jaunajam gadam — līdz tam laikam man nevajadzēs redzēt tavus rasējumus, un pat tad tiem nevajadzēs būt pilnīgiem, jo aizritēs gadi, iekams ķersimies pie ēkas jumta. Tajā laikā bērnam būs mazāk vajadzību…"

Iestājās klusums, kuru aizpildīja Tobija šņuksti.

"Kas man jādara?" Saimons vaicāja. "Jāraud tāpat kā viņam? Vai tad tava sirds atmaigs pret mani?"

Gvineta pagriezās pret bērnu šūpulī. "Tu nespēj raudāt, Saimon, tāpat kā tu nespēj pazemoties."

Vai sieva izaicināja viņu, jo zināja — ja viņš raudās, viņai būs jāreaģē? Saimons bija vērojis sievu ar viņu dēlu un redzējis sievieti, kuru agrāk nav pazinis, sievieti, kura bija maiga un kurai bija maigas ilgas. Ja viņa to juta pret vienu būtni, vai viņa to var just pret citu?

Taču sieva pazina viņu, un viņai bija taisnība — viņš nespēja raudāt, paužot savu vajadzību pēc viņas.

"Es esmu vīrietis, Gvinet. Man ir vīrieša vajadzības."

Sieva pacēla skatienu 110 dēla. "Un viņš ir bērns, viņam ir savas vajadzības."

"Tātad tu man nebūvēsi jumtu."

Viņa palūkojās uz viņu, tad uz Tobiju pie krūts. "Saimon, tu pats teici, ka jumts nebūs vajadzīgs vēl gadiem ilgi. Uzrasē jumta izbūvi meistaram Deikram, izmantojot savus rasējumus, un lai notiek kas notikdams."

Trīspadsmit

No: Demija.Millere@kdc.sal.ac.uk

Kam: Adresātu saraksts (sienas gleznojuma projekts)

Temats: Atrasts Tobijas arhīvs

Dārgais sienas gleznojuma projekta dalībniek!

Drīz vien būs aizraujošs papildinājums informācijai, ko saņēmāt, pievienojoties projektam. Koledžas arhivs, kas pirms daudziem gadiem tika aizvests no koledžas un tagad ir saņemts atpakaļ, var sniegt atslēgu sienas gleznojuma noslēpuma atrisināšanai. Galvenās cerības tiek liktas uz viduslaiku dokumentiem, kas ir saistīti ar Tobijas pirmsākumiem. Tos pašlaik izskata un tulko katedrāles arhivārs. Tās ir vēstules, kuras Tobijas celtniecības laikā katedrāles priors Viljams no Norvičas rakstījis Solsteras bīskapam Robertam Koplijam. Mēs vel īsti nezinām, kā šīs vēstules nonākušas Tobijas arhīvā. Sekojiet līdzi!

Tostarp mums ir pāris jautājumu, uz kuriem Jūs varētu palīdzēt mums rast atbildes. Pavirši pārskatot karalienes Viktorijas laika arhīva daļu — kas satur detalizētu mutvārdu vēstures izlasi, ko pārstāstījis Tobijas apkalpojošais personāls un vecākie Solsteras iedzīvotāji, — ir atrastas dažas neskaidras norādes.

1. "Tobita žēlastibas dāvanas". Vecākie Solsteras iedzīvotāji, kurus iztaujāja deviņpadsmitā gadsimta piecdesmitajos gados, ir stāstījuši, ka viņu vecvecāki atceras, ka Kaintona un Deikra koledžā notikusi, lai

gan neregulāri, ceremonija ar nosaukumu "Tobita žēlastības dāvanas". Vai kādam ir kādas ziņas par šo ceremoniju?

2. Koledžas nesen atgūtajā Viktorijas laika arhīvā ir dokumentētas tautas atmiņas par kaut kādām rīmēm, kurās norādīts, ka pār koledžu gulsies kāds lāsts, ja no ēkas tiks izņemts "kaut koka gabals vai akmens". Vai kāds zina rīmes, par kurām ir runa, vai to, kāds varētu būt šis lāsts?

]a varat palīdzēt ar atbildēm uz šiem jautājumiem, dariet to zināmu

sienas gleznojuma projekta vadītājiem.

Ar sirsnīgiem sveicieniem Demija Millere,

Sienas gleznojuma projekta direktore

Nekādu aktu. Lādē, kurā kā arheoloģiski noslāņojumi apgrieztā secībā gulēja agrāko paaudžu dokumenti ar Viktorijas laika papīriem apakšā, tā arī neatradās pierādījumi Tobijas īpašumtiesībām uz zemes gabaliem, ko koledžai piešķīra Londonas vīndaris Ričards Deikrs.

Tālab arī turpmāk ik dienu mainījās cilvēki, kas Romangeitā turēja plakātus, un koledža arvien vairāk tuvojās bankrotam vai pazemojošām izredzēm uz to, ka koledžu glābs — vai, pēc to cilvēku domām, kas mazāk sliecās ticēt Bērda propagandai, pārņems — Nortgeita un tās veselīgās investīcijas.

Kad Demija un Noriss tikās ar katedrāles arhivāru Nīlu Gordonu, viņš bija ļoti optimistisks par iespējām atrast vēstulēs kaut ko, kas būs izdevīgs Tobijai. Savukārt Noriss bija neraksturīgi nomākts, jo acīmredzot bija ticējis, ka tikai pazudušajā koledžas arhīvā iespējams atrast dokumentus par zemes piešķiršanu.

Nepieciešamība stiprināt Norisa vājo pārliecību par laimīgu iznākumu spēcināja Demiju šīs tikšanās laikā, kas citādi būtu bijusi nepatīkama. Dienām ilgi viņa bija kā magnēts, kas karājas starp diviem pievilkšanas poliem, pūloties izlemt, vai sazināties ar Nīlu pirms darba sanāksmes vai arī izlikties, ka nav zinājusi par viņa atrašanos Solsterā. Galu galā viņa atteicās no domas doties uz katedrāli un prasīt paskaidrojumu, ko, pie velna, viņš domājas darām Solsterā. Viņa pat klusībā nevēlējās atzīt, ka viņa ierašanās Solsterā tieši tajā laikā, kad Kaca aizbraukusi uz Ņujorku, ir kas vairāk nekā tikai sakritība.

Tomēr tikšanās beigās, kad Demija pie reģistratūras izvadīja viņu no koledžas, Nīls apjautājās, vai viņi var satikties mazāk oficiālā gaisotnē, "lai aprunātos par jaunumiem".

Kad bija izlemts par vietu un laiku, Demija nevērīgi noskūpstīja viņu uz vaiga un devās uz kabinetu, skaidri apzinādamās, ka viņš noraugās viņai pakaļ, līdz viņa bija uz kāpnēm un ārpus redzesloka.

No: Demija.Millere@kdc.sal.ac.uk Kam: Absolventu adresātu saraksts

Temats: Jauns, interesants papildinājums absolventu lappusēs Tobijas mājaslapā

Dārgie tobieši!

Cerams, ka Jums patīk nesen ieviestās mājaslapas jaunais izskats. Esmu parādā milzīgu pateicību Nikam Brūmam, Tobijas studentam, kurš īstenoja to, ko es varēju tikai iztēloties un uzskicēt, gluži kā kādā slavenā gadījumā, uz aploksnes mugurpuses. Viņš ir mājaslapas administrators. Lai viņu apsveiktu, lūdzu, kontaktējieties ar viņu, es ceru, Jūs piekritīsiet, ka viņš ir paveicis lielisku darbu. Un joprojām sagatavo divus rakstus nedēļā…

Pāris nākamo nedēļu laikā absolventu tiešsaistes pieredzei tiks pievienota jauna lapa. Iegrāmata — Tobijas vairāk nekā gadsimtu sena paraža — nonāk mājaslapā. Ik nedēļu no nejauši izvēlēta iegrāmatas gada tiks noskenēta jauna lappuse tādā formātā, kurā varēsiet pievienot savus komentārus, ļa zināt, kas ir attiecīgā ieraksta autors (vai ja to esat izdarījis pats), pielieciet elektronisko zīmīti, lai to pavēstītu pārējiem. ļa varat iepazīstināt ar pieminētajiem cilvēkiem vai darit zināmu situāciju vai notikumu, par kuru ir runa, lūdzu, dariet to! Tas ir alternatīvs Tobijas vēstures veidošanas paņēmiens — tā būs nevis ēku, koledžas direktoru vai valdes locekļu, bet Jūsu, koledžas sirds un dvēseles, vēsture.

Mēs jo īpaši kaislīgi vēlamies, lai mājaslapa būtu pieejama vecākiem tobiešiem — tiem, kas iestājušies koledžā pirms 1950. gada. Ja pazīstat vecākus biedrus, kam nav pieejama mājaslapa vai kas neregulāri apmeklē Tobijas mājaslapu, lūdzu, izstāstiet viņiem par jauno mājaslapu — viņi redzēs, ka viņu jaunības ieraksti ir kļuvuši nemirstīgi!

Liels paldies, un neaizmirstiet piereģistrēties jaunajā Tobijas forumā, kur varat ievietot savus komentārus par tādiem vai citādiem Tobijas dzīves aspektiem.

Ar sirsnīgiem sveicieniem

Demija Millere,

mārketinga vadītāja

Demija atlaidās krēslā un izstiepa rokas, itin kā gatavotos ienirt no sēdus stāvokļa. Viņa nopētīja savas rokas. Tās notrīcēja: grūti izskaidrojamās dusmas, ko viņa bija jutusi pret Nīlu par aprēķināto atkalparādīšanos viņas dzīvē, tādējādi ņirgājoties par visām tām reizēm, kad viņa Kacas priekšā bija aizstāvējusi viņa nodomus, bija norimušas. "Bēdz vai cīnies" adrenalīns — kas tik ļoti nosvērās par labu cīņai, ka viņa bija šokēta, — bija atplūdis. Viņu bija nomierinājuši pūliņi ap jaunu ideju, ar tās lielumu un apveidu, ar iedvesmas pierādīšanu, sitot pa tastatūras taustiņiem.

Skrējiens, lai izkliedētu sasprindzinājumu muskuļos, pulksten pusastoņos ļaus viņai nosvērtā garastāvoklī tikties ar Nīlu.

Demija, kopš bija ieradusies Solsterā ar tīru organismu un spožiem plāniem, nodarbojās ar skriešanu prieka, veselības un sporta sanāksmju jautrības pēc. Būdama Angļu krosa kluba dalībniece, viņa bija skrējusi vieglatlētikas stadionos, pa ceļiem, laukiem un šad tad pa velokrosa trasēm. Tagad, kad viņa dzīvoja pilsētas mūros, bija vairāki jauni maršruti, kurp viņa varēja skriet, izejot pa ārdurvīm, un kuros nebija galveno ielu indigo dūmu un mieru graujošo motoru trokšņu. Todien tumstošā atvasaras krēsla vilināja viņu virzienā, ko viņa prātā nošķīra kā "skrējienu pa parku". Saprātīgi izmantojot savienojošās sānu ielas un gājēju ieliņas, pa pilsētas parkiem varēja apmest loku Solsterai, skrienot nepilnīgā apli pa zaļajiem un saskanīgi izkārtotajiem laukumiem.

Rikšojot pa grants celiņu Svētceļnieku vārtu parkā, viņa beidzot atļāvās koncentrēties uz randiņu ar Nīlu.

"Mia, noņem acu aizsegus un pasmaržo bekonu," Kaca bija teikusi, izmantojot tādu metaforu sajaukumu, kādas itin bieži bija redzamas viņas gleznās. "Nīls nav parasts sens draugs — viņš ir tavs bijušais puisis…"

"Tasbijušais puisis. Vienīgais. Kad viņai bija piecpadsmit un viņa neko nezināja."

"Labi, vienalga! Viņam tas neko nemaina, viņš bija kopā ar tevi. Viņš bija tavs puisis. Viņš ir aizrāvies ar tevi, Mia, — kādā savas samaitātās dvēselītes stūri viņš vēlas, lai jums būtu kopīga nākotne, tāpat kā jums bija kopīga pagātne."

Demija, krosenēm šķiežot granti, nodrebinājās, iedomādamās nākotni, kas kaut nedaudz līdzinātos viņas un Nila kopīgajai pagātnei. Tomēr, lai cik slikta tā bija, negrozāms palika tas, ka Nils bija līdzās viņai. Kad viņas māte ar komūnas folksvāgena busiņu ietriecās kravas automašīnā un nogalināja sevi un divpadsmitgadīgās Demijas brāli, Nīls bija līdzās. Pēc diviem gadiem, kad viņas tēvs nomira no salauztas sirds (lai gan krimi- nālizmeklētājs, kuram bija tehniskāks viedoklis, pasludināja, ka nāve iestājusies no heroīna pārdozēšanas), Nīls bija līdzās. Viņa ģimene deva viņai pajumti, kad komūnas pārējie pieaugušie tikai neskaidri trokšņoja par "parūpēšanos, lai viņai viss būtu labi" un "viņas audzināšanu, kā būtu gribējuši Maca un Tonijs".

Nīls bija viņas aizstāvis skolā, kurai viņas brāļa nāve atņēma otru vienīgo melnādaino skolnieku; viņas aizstāvis, kad viņa kavēja stundas citu pēc citas vienkārši tāpēc, ka viņai bija vienalga — dzīvot vai mirt, un kad algebras stundas viņa gandrīz vispār neapmeklēja; viņas kaislīgais draugs, kurš spēlēja viņai ģitāru, rakstīja dzejoļus, turēja viņas roku, maigi skūpstīja viņu, beigās pārliecināja par dziļu un nezūdošu mīlu starp viņiem, un aizveda viņu uz gultu savā guļammaisu un segu midzenī.

Komūna neizrādīja ne mazāko nodomu apturēt jauniešus vai likt viņiem šķēršļus. Viņu attiecībām tika sagatavota fiziskā telpa, un viņiem kā pārim komūnas lēmumu pieņemšanas mehānismā tika sagatavota veicinoša vide. No viņas puses tas notika bez apzinātas domāšanas un bez sapratnes par nozīmīga lēmuma pieņemšanu. Joprojām apstulbusi un apjukusi pēc atkal jaunas tuvinieku nāves, Demija, kurai mātes un brāļa nāves brūces uzplēsa skats uz tēva sastingušo, pelēko ķermeni, norobežojās no dzīves ar marihuānu, klusēšanu un atteikšanos atkal domāt un just. Viņa pavadīja dienas kā mēnessērdzīgā, sešpadsmitajā dzimšanas dienā aizgāja no skolas un vairs neatgriezās, lai pamēģinātu saņemt vidusskolas beigšanas atestātu.

Kad Nīls aizbrauca uz Londonu, lai mācītos universitātē, viņu vairs nekas nesaistīja pie komūnas. Nedēļu pēc Nīla aizbraukšanas viņa sapakoja mātes veco, novazāto hipija mugursomu, paņemdama līdzi Nīla vēstuli, kurā viņš sacīja, ka pēc tam, kad būs izturēts pirmais studiju gads, viņš aizies no kopmītnēm, viņi varēs atrast kādu vietu, kur dzīvot kopā, — un ar autostopiem devās uz Miklvelu, nelielu ciematu aptuveni desmit jūdžu attālumā no Solsteras, kur kāds sens tēva draugs nodarbojās ar lauksaimniecību, izmantojot dabiskās izejvielas. Tur viņa iemācījās ienīst ledainu zemi, ravēšanu un puravu griešanu ar tik nosalušiem pirkstiem, ka tik tikko varēja noturēt nazi. Viņa arī atmeta zālītes pīpēšanu un pārstāja novēloti skumt un neieredzēt sevi par to, ka atļāvās pamest skolu. Pirms vecāku nāves viņai bija pilnīgi skaidrs, ka viņa nedzīvos tā, kā dzīvoja viņi, ka viņa smagi strādās, iegūs labu izglītību un dabūs darbu, kas ļaus viņai dzīvot mājā, kurā ir karstais ūdens, centrālapkure un paklāji visās istabās. Līdz potītēm biezi paklāji.

Smieklīgi, viņa nodomāja, kad platiem, vienmērīgiem soļiem gāja pa Solsteru, bet tagad viņas mazajā mājiņā nav paklāju. Taču ar novēlošanos viņa ieguva izglītību: vidusskolas atestātu un vidējo speciālo izglītību, nokārtojot eksāmenus mārketingā. To visu viņa paveica, kamēr kopā ar citiem brīvprātīgajiem strādāja fermā, tad par labdarības organizācijas Big Issue koordinatori Solsterā un pēc tam par Gārdnera bezpajumtnieku fonda projekta darbinieci un beigās mārketinga vadītāju un līdzekļu piesaistītāju.

Viņa nepateica Nilam, kurp dodas, tikai aizsūtīja vēstuli, kurā uzrakstīja, ka Londona — pat kopā ar viņu — viņai nešķiet piemērota un ka viņa dodas atrast vietu, kas tāda šķitis. Viņa teica, ka ari turpmāk sazināsies ar viņu, tāpēc lai viņš neuztraucas. Viņa deva mājienu, ka grasās ceļot, taču noklusēja to, ka ceļojums aprobežosies ar nonākšanu Daunsfermā, Miklvelā.

Un viņa pārtrauca sazināties ar viņu. Pēc pāris mēnešiem Demija uzrakstīja Nilam, pavēstot, ka, lai gan nevēlas viņu sāpināt, ir sapratusi, ka ir lesbiete. Ka ir iemīlējusies meitenē, vārdā Anna. Ka viņa cer, viņš atradīšot kādu, ar kuru kopā būs laimīgs universitātē; kādu, ar kuru viņš varēs pārcelties no kopmītnes.

Demija atcerējās savu pirmo mīlestību; sajūtas — sākumā apjukumu, apspiestu kaislību, galīgu, vārdos neizteiktu apliecinājumu, kad rokas pieskāriens kailam apakšdelmam izraisīja elpas vilcienu, kam nebija nekā kopiga ar sasalušās zemes aukstumu.

Viņas attiecības ar Nīlu bija nomierinošas un pierastas kā daudz mazgāta pidžama, bet kaislība, kurā viņa īsu brīdi dalījās ar Annu, līdzinājās karstam, uzbudinātam ķermenim, kas tiek noguldīts dziļā vēsu, smaržīgu rožu ziedlapiņu klājienā.

Lai gan bija tikai trešdiena, restorāns bija ļaužu pilns. Demija bija sarunājusi tikties ar Nīlu tur: viņa nebija gatava atklāt savu adresi. Pirmoreiz mūžā viņa baudīja greznību dzīvot vienatnē un katru vakaru iedomājās, ka paceļ tiltu, kas ved uz viņas māju. Pat Kaca nezināja adresi mazajam namiņam, kura dēļu grīdas visās istabās tika berztas katru nedēļas nogali.

Nīls gaidīja viņu. Viņa tumšās cirtas, garākas nekā pēdējoreiz, kad Demija redzēja viņu, izcēlās uz viņas izvēlētā restorāna kailo, balto sienu fona.

Palēninājusi gaitu, viņa nopētīja Nīlu, iekams viņš pamanīja Demijas klātbūtni. Viņš izskatījās labi — ja viņš būtu sieviete, viņa varētu teikt, ka no viņa kvēlo pozitīvisms. Viņš neizskatījās kā vīrietis, kuru ir traumējusi partneres zaudēšana pēc septiņiem kopdzīves gadiem. īsajā elektroniskajā vēstulē, kuru viņš atsūtīja aptuveni pirms sešām nedēļām, nekas konkrēts nebija teikts par viņa šķiršanos ar Endžiju, vien minēts, ka viņš piekritis strādāt par katedrāles vecāko arhivāru, dzīvo pilsētā un ka viņš vairs nav kopā ar Hndžiju.

Ja viņš būtu pārcēlies uz Solsteru kopā ar Endžiju, Demija nebūtu pārlikusi, vai teikt Kacai, ka viņš ir katedrāles arhivārs, ka — kāda veiksme! — cilvēks, kuram ir pieejams koledžas viduslaiku arhīvs un līdz ar to, iespējams, mīklainā sienas gleznojuma atrisinājums, ir sens viņas draugs.

Ia viņš būtu izšķīries ar Endžiju, taču palicis Londonā, Demija būtu to izstāstījusi Kacai. Gandrīz nevilcinādamās.

Taču Nīla piepešā ierašanās Solsterā bez Endžijas bija pārāk negaidīta Demijai, lai to uztvertu mierīgi, un tagad viņa slēpa jaunumus, kas šķitīs jo aizdomīgāki tāpēc, ka tiks pavēstīti novēloti.

Beidzot viņš sajuta viņas skatienu un pacēla acis. Viņa seja atplauka smaidā, kurā emocijas bija tik klajas, tik galēji vaļsirdīgas, ka viņa teju vai apstājās. Piecēlies no galda, viņš piegāja pie viņas, uzlika roku viņai uz vidukļa un noskūpstīja viņu uz abiem vaigiem gluži kā lielais brālis.

Četrpadsmit

Solsterā, 1387. gada jūnijs

Tā Kunga 1387. gada pavasaris bija tikpat spožs Saimona no Kaintonas acīs un tikpat daudzsološs kā tikko kalts penijs. Kaut arī laika apstākļi labākajā gadījumā bija mainīgi un saulainu dienu bija pamaz, Saimona oma pēc tam, kad galīgi bija apstiprinātas Deikra apstrīdētās īpašumtiesības uz koledžas zemes gabaliem, bija krietni vien uzlabojusies. Viņš nedēļām ilgi no vietas teju vispār negulēja, stundas pirms rītausmas un pēc saulrieta pavadīdams būvlaukumā, lai sveces gaismā rasēšanas mājiņā, kas atradās blakus strādnieku apmetnei, strādātu, nespēdams šķirties no darbiem, par kuriem bija baidījies, ka tie netiks sākti.

Kad strutenes dzīvžogos un zilās kurpītes mežos nomainīja mežrozītes un virza, pa dienām Saimons uzraudzīja uz tik ilgu laiku atliktās veikalu rindas nojaukšanas pēdējos darbus un gaidīja pamatu rakšanu, cik drīz vien iespējams.

Gvineta ļoti vēlējās sagaidīt dienu, kad beigsies strīds par zemi un sāksies celtniecība, tomēr, nojauzdama, ka Saimons atkal apņēmīgi mēģinās pierunāt sievu iesaistīties, viņa apjauta, ka baidās no brīža, kad Saimons beidzot ieminēsies par jumta piebūvi.

Īli rokasgrāmata bija atklājusi Gvinetai, ka šis darbs tomēr ir viņai pa spēkam — pieņemot, ka viņa, tāpat kā citām reizēm, šajā būvlaukumā varēs vadīt kvalificētu un prasmīgu strādnieku un amatnieku darbu, — tomēr viņa joprojām nedeva Saimonam solījumu par savas prasmes likšanu lietā.

Šis temats netika aizskarts kā beigts suns, kura apglabāšana neietilpst neviena pienākumos, lēnām sabojādams viņu attiecību gaisotni. Taču tas nebija vienīgais temats, kas viņus šķīra: Gvineta to atzina vismaz sev, ja nevienai citai dzīvai dvēselei.

Lai gan bija aizņemta, maigi aprūpējot Tobiju, viņa tomēr bija pamanījusi, ar kādu mīlestības trūkumu Saimons raugās uz viņu un savu dēlu. Turēdama Tobiju pie krūts, viņa mēdza palūkoties augšup pār Tobija galvu un redzēt vīra acīs skatienu, kas stindzināja dvēseli. Bija skaidrs, ka tikpat lielā mērā, kā viņš bija ilgojies pēc bērna, tagad Saimons to ienīda. Brīži, kad viņi visi trīs bija kopā, vilkās ilgāk par garajiem gaidīšanas gadiem un bija ciešanu pilni.

Vēl un vēlreiz Gvineta pūlējās iegalvot sev, ka iemesls tam, kāpēc Saimons dēlam neizrāda mīlestību vai pieņemšanu, ir tikai vīra greizsirdība un aizvainojums par sievas uzstājību uz to, ka viņa sēdēs mājās un būs māte. Jumts — sasodītais jumts ar stikla izbūvi — viņam ir svarīgāks, viņa sev sacīja, par paša dēlu. Un tāpēc viņa loloja aizvainojumu pret Saimonu un spēja pretoties viņa gribai.

Taču tagad viņš kārtējo reizi stāvēja viņas priekšā, turēdams rokasgrāmatu, kas bija kļuvusi par viņu savstarpējā naidīguma centru. "Gvinet, es nelūgšos! Es nevaru piespiest tevi to izdarīt. Es cerēju, ka tu pati to vēlēsies izdarīt. Tu zini, ka tas ir tavos spēkos!"

Gvineta saglabāja mieru, zinādama, ka viņš vēl nav pateicis visu, ka atbilde vēl netiek prasīta.

"Tu pati teica, ka zini šos principus," viņš pavēcināja rokasgrāmatu. "Tu vari uzprojektēt un uzcelt jumtu. Tas nav pāri taviem spēkiem."

"Nē," viņa klusi sacīja, piebilzdama, lai viņš zinātu, ka viņa ir vienisprātis, "nav gan."

"Tad nekas tevi neattur no rasēšanas!" Saimons kliedza, acīm redzami valdīdams dusmas.

"Nekas, izņemot Tobiju."

"Dieva dēļ, sieviete! Es tev nelūdzu uzbūvēt jumtu šodien! Es tikai vēlos, lai tu izrādītu pretimnākšanu, nomierinātu mani attiecībā uz darba pabeigšanu! Tu zini, ka nevaru uzlikt jumtu bez tevis. Kā gan es varu turpināt celtniecību, nezinot, vai tu izdarīsi man pakalpojumu un apjumsi ēku!"

Gvinetas acis negribot aši pievērsās Tobija šūpulim, kur bērns gulēja nomodā. Zinādama, ka Saimons to ir pamanījis, viņa mēģināja nomierināt vīru. "Saimon…"

Taču Saimons nebija nomierināms. Viņš vēlējās viņas solījumu.

"Ar laiku bērnam būs mazāka vajadzība pēc tevis," viņš sacīja teju lūdzošā balsī. "Kad pienāks laiks apjumt koledžu, tu varēsi atstāt viņu vienatnē…"

Gvineta aizsedza ar rokām seju, vairīdamās no viņa uzstājības un saņemdama dūšu.

"Mēs abi zinām, Saimon," beidzot viņa sacīja, atsegdama seju un skatīdamās uz viņu ar acīm, kas bija aizmiglojušās no pirkstgalu spiediena, "ka Tobijam vajadzēs mani ilgāk nekā vairākumam bērnu." Viņa cieši raudzījās vīrā, taču viņš klusēja. "Viņam ir tik vāji muskuļi," viņa turpināja, "ka viņa acis šķielē un viņam ir grūti kustināt locekļus." Saimons joprojām klusēja, un viņa bija spiesta turpināt. "Es viņam esmu vajadzīga pat tādēļ, lai noturētu galvu, Saimon, viņam neizzudīs vajadzība pēc manis kā citiem bērniem…"

"Bet Elisone mīl šo bērnu." Vārdi izspruka pār Saimona lūpām. "Vai viņa nevar pieskatīt zēnu?"

Teju vai slāpdama no sāpēm, ko sagādāja saltums, ar kādu Saimons uzņēma viņas vārdus, Gvineta šņukstēja: "Saimon, vai tu esi kurls pret visu, ko negribi dzirdēt? Elisone mīl Henriju, viņi precēsies — es nezinu, kad. Elisonei pašai būs bērni! Man būs jārūpējas par Tobiju! Es zinu, kādas ir viņa vajadzības."

Viņa piecēlās un būtu devusies pie klusi raudošā Tobija, taču Saimons arī pieslējās kājās un nostājās starp sievu un šūpuli.

"Nē," viņš iebilda, "tu nezini, kādas ir viņa vajadzības, Gvinet, tu zini, kādas ir tavējās, un saskati tās viņā. )o tev vienmēr vajag, lai viņš ir tuvumā, tu domā, ka viņam visu laiku jābūt ar tevi. Tev nevajag citu cilvēku sabiedrību, tāpēc uzskati, ka viņš vienmēr vēlas būt tavā ciešā tuvumā. Tev vajag un tu gribi darīt visu viņa vietā — tu domā, ka pats viņš neko nevar izdarīt."

Viņš apgriezās un norāva dēlam segas. "Paskaties uz. viņu, Gvinet, un ieraugi, par ko tu viņu esi pārvērtusi! Tu saki, ka viņa muskuļi ir vārgi un locekļi krīt katrs uz savu pusi. Ja tu būtu tīstījusi viņu autiņos, kā tev ieteica, viņa muskuļi būtu kļuvuši stipri, taču tie ir izstiepusies un novājinājušies, jo tu viņam ļāvi gulēt, kā pašam tīk, vai turēji viņu klēpī. Un, ja tu vienmēr turēsi viņu piespiestu pie sevis," viņš attēloja šo darbību ar saliektu roku, parādīdams, ka ir vērojis Gvinetu krietni vairāk, nekā viņa domājusi, "kā gan viņš iemācīsies pats noturēt savu galvu? Tava pieķeršanās ir novājinājusi viņu, Gvinet, — viņam tevis vajag nevis vairāk, bet mazāk!"

Gvineta stāvēja līdzās šūpulim, 110 šoka un sāpēm nespēdama parunāt vai pat pakustēties, lai paņemtu rokās raudošo bērnu.

Beidzot atguvusi valodu, viņa vēlreiz klusi teica, raudzīdamās uz Tobiju: "Un viņa acis, kā gan esmu padarījusi vājas viņa acis, Saimon?"

"Zīdaiņiem tā bieži gadās, tās kļūs stipras ar laiku."

"Nekad neesmu redzējusi bērnu ar tik nepilnīgām acīm, Saimon. Un es esmu redzējusi daudz bērnu — daudz vairāk nekā tu. Tici man, kad es saku, ka viņa acis pauž patiesību, — viņā kaut kas nav tā, kā jābūt. Varbūt ar laiku viņš izaugs par tādu pašu bērnu kā citi — es nemāku teikt —, taču tāds viņš nav tāpēc, ka viņu mīlu."

"Es jau nesaku, ka tas ir tavas mīlestības dēļ, Gvinet, tas ir tāpēc, ka tava mīlestība nav gudra. Tu neesi uzklausījusi padomus. Tu esi darījusi pēc sava prāta…"

"Un, ja es esmu tāda pati kā tu," viņa noskaitās, "kas var vainot mani? Jo esmu dzīvojusi ar tevi pusi mūža, Saimon no Kaintonas, esmu uzklausījusi tavus padomus un mācījusies no tevis!"

Atkal iestājās strupceļa klusums, ko aizpildīja Tobija raudas. Saimons vēroja, kā Gvineta paņem bērnu rokās un glāsta, tad apcirtās un izgāja no istabas.

Piecpadsmit

Kaintona un Deikra koledža, mūsdienas

Kad pēc pāris dienām Sems Kīrnss, atbildot uz izkliegto aicinājumu ienākt, pabāza galvu Demijas kabineta durvīs, viņš bija pirmais students, kas neaicināts ieradās satikties ar viņu.

"Sveiks, Sem, vai atnāci apskatīties skaistāko kabinetu Tobijā?"

Viņš neveikli pasmaidīja. "Ne gluži." Šķērsojis istabu un neieskatījies Demijai acīs, viņš novietoja savu izstīdzējušo augumu viņas darbagaldam vistuvākajā dīvānā un sadzirdami ievilka elpu. "Ks īsti neierados tikai apciemot jūs, Milleres kundze…"

"Demija," viņa automātiski palaboja, pilnībā koncentrējusi uzmanību uz nopietnību, ko viņš nemaz necentās gaisināt.

"Esmu sakarā ar… nu… man liekas, jums jāzina… Studenti šovakar ir sasaukuši ārkārtas sanāksmi."

Demija samiedza acis un pacēla galvu, aicinot viņu izklīdināt neziņu.

"Runa ir par skrējējiem," viņš paskaidroja ar sejas izteiksmi, kurā atspoguļojās neomulīgs savienojums — līdzjūtība pret viņu un solidaritāte ar draugiem. "Viņi nevēlas skriet, ja sponsors ir Atoz. Viņi sasauca sanāksmi, lai noskaidrotu, vai koledža atbalstīs viņus, atsakot Atoz un atgriežoties pie Moorland Waters."

Sarunājusi, ka Sems vakarā aizvedīs viņu uz šo sanāksmi, Demija atklāja, ka galīgi nespēj koncentrēties uz ko darāmu. Doma, ka pēc pūlēm, ko viņa ielikusi, lai nodrošinātu vienošanos ar Atoz, studenti, kuri no šā darījuma gūs labumu, vienkārši atsakās no tā, nepadomājot par sekām, saniknoja viņu. Vai šie bērni iedomājas, ka šādi darījumi aug kokos? Vai viņiem vispār nav nekāda priekšstata, cik ļoti koledžai ir nepieciešams šāds sešciparu atbalsts no tik pazīstama uzņēmuma?

Viņa apņēmīgi izslēdza datoru un devās uz arhīva telpu aiz vārtu sarga mājas. Labāk pavadīt laiku, šķirstot gadsimtu aizpildītās iegrāmatas, nevis velti lādēt nepieredzējušo studentu nepateicību.

Redzējusi, ka izdzīvojušais arhīvs par gandrīz pieciem Tobijas gadsimtiem satilpst vienā čemodānā, viņa nebija gatava milzīgajam daudzumam dokumentu, kuri ne tikai bija radušies divdesmitajā gadsimtā, bet kurus arī saglabāja, uzskatot par nepieciešamiem. Ignorēdama daudzas jo daudzas atzīmētas kastes ar studentu datiem un finanšu dokumentiem, viņa piegāja pie skapja garās bezlogu telpas galā. Skapja priekšpusē bija maza plāksnīte, uz kuras bija rakstīts "Iegrāmatas". Notupusies vienas spuldzes gaismā, kurā vijās putekļi, kas oda pēc senlaicīga kartona un sasmakuša gaisa, viņa atvēra skapi. Pilnajos plauktos stāvēja grāmatu rindas, lielākoties apvilktas ar zilu audumu, dažas bija zaļas un pavisam nedaudzas — melnā krāsā. Uz katra sējuma muguras bija atzīmēts akadēmiskais gads.

Izvēlējusies sešus sējumus ar aptuveni desmit gadu atstarpi, sākot ar 1939.—1940. gadu, viņa piespieda tos krūtīm un devās uz omulīgo koledžas mācībspēku atpūtas telpu ar parketa grīdu.

Demijas nodoms bija uz labu laimi atvērt grāmatas un atrast sešas foto- gēniskas lappuses. Viņa tās ieskenētu datorā, lai sāktu iegrāmatas sadaļu, kas, kā viņa cerēja, piesaistīs vairāk absolventu mājaslapai un līdz ar to sponsoru atrašanas kampaņai. Taču, atvērusi vienu no iegrāmatām, viņa aizrāvās un drīz vien iegrima Tobijas studentu kopienas ikdienas rūpēs. Sīkmanīga naidošanās par komandas izvēli, baumas par pasniedzēju seksuālajiem pārkāpumiņiem, jaunas viltības, kā neatļauti ievest koledžā sievietes laikā, kad Tobijā mācījās tikai vīrieši, politiski jociņi, kuru rezonanse vai pat adresāti bija kļuvuši nezināmi,— tas viss Demiju ārkārtīgi ieinteresēja. Piederēdamas dažādām desmitgadēm, grāmatas atšķīrās ar papīra kvalitāti, rokrakstiem un pildspalvām, ar kādām bija aizpildītas. 1967.—1968. gada grāmata bija biezāka par pārējām, tās lapas bija izrobotas no daudzu pildspalvu spiediena un ne pārāk cieši piegūlās pārējām. Daudz parādījās Solsteras studente, kuru dēvēja tikai par "Iziju B": jauna sieviete, kura acīmredzot bija izmantojusi mīlas vasaru un, par milzīgu prieku Tobijas jaunajiem cilvēkiem, ar lielu baudu to paildzinājusi nākamajā mācību gadā.

Demija iztēlojās viņus visus — ar gariem matiem, platiem džinsiem, daflkota pusmēteļiem un Kodolatbruņošanās kampaņas simboliem uz audekla mugursomām. Izņemot dažus, viņa prātoja, kas neapšaubāmi turētos pie tradīcijas, proti, būtu ģērbušies sporta biksēs, bleizeros un apsējuši kaklasaites. Solsterā allaž mājoja vienlaikus arjergards un avangards.

Iedomājusies, ka jāizmanto tradīcija vai pat īpaši prātā paliekošs pirmais ieraksts, lai mājaslapā sāktu iegrāmatas sadaļu, viņa uzšķīra 1967.— 1968. gadu, lai apskatītos, kā parasti sākusies jauna iegrāmata, un viņai iekrita acīs jautājums pirmajā lappusē.

"Vai kāds zina, kas notika ar statuju, kura stāvēja Lēdiju pastaigu dārzā aiz lielā rododendra stūrī? Šķiet, ka tā pazudusi kopā ar rododendru. Pīters D."

Kāda statuja? Tolaik vienīgā Tobijas statuja bija zēns uz paaugstinājuma pagalma pusē. Viņa pāršķīra lappusi un ieraudzīja ierakstu ar nosaukumu "Pīteram, atbilde par statuju'. "Vai tu domā to briesmīgo ieslodzītā statuju, ko kāds — paldies Dievam — bija paslēpis aiz rododendra? Čārlzs."

Ap nākamajiem ierakstiem vijās ar pildspalvu uzvilkta svītra, kuras galā bultiņa norādīja uz atbildēm. "Jā. Labi, tā nebija skaista, tomēr noteikti daļa no koledžas. Noprotu, ka tu nezini, kur tā ir. Pīters."

Čārlzam acīmredzot sekoja pāris smagu dienu — Demija ar acīm pārskrēja vairākām lappusēm, iekams ieraudzīja vēl vienu viņa ierakstu, kas apstiprināja Pītera aizdomas, ka viņam nekas nav zināms par statujas likteni. Bet, meklējot Čārlza smailo rokrakstu, vēl viens vārds apturēja viņas meklējumus. Lāsts.

Viņa pašķīra atpakaļ un izlasīja visu komentāru.

"Kas par kņadu ap to statuju? Tā bija briesmīga. Labi, ka tikām no tās vaļā. Vai arī jūs baidāties izsaukt veco "kaut koka gabala vai akmens" lāstu? Adrians."

Tātad sešdesmitajos gados joprojām bija plaši pazīstama tradīcija par lāstu, kas kritīs par koledžu, ja kaut kas tiks aizvākts.

Šķirstīdama lapas, Demija redzēja vēl pāris komentāru ar nosaukumu "Atbilde par statuju", taču neviens no ierakstiem neatklāja, kur tā varētu būt palikusi.

Viņa paņēma grāmatu kaudzīti un devās atpakaļ uz arhīva telpu. 1968.—1969., tāpat 1969.—1970. un 1970.—1971. gada iegrāmatā trūka jebkādu atsauču uz statuju, pēc kā viņa pārtrauca meklēt, jo visi, kas piedalījās sākotnējā sarunā, ap to laiku jau bija absolvējuši koledžu. Vēlreiz paņēmusi piezīmju grāmatas, viņa devās no sēpijas krāsas arhīva telpas, kur oda pēc kartona un putekļiem, uz savu kabinetu.

No: Demija.Miller@kdc.sal.ac.uk Kam: Adresātu saraksts (vecākie locekļi) Temats: 1968. gada iegrāmata

Dārgie tobieši!

]a tagad atvērsiet Tobijas mājaslapu, ļūs ieraudzīsiet, ka absolventu sadaļā ir ievietots pirmais fragments no iegrāmatām. Es ceru, ka ļūs to novērtēsiet atzinīgi.

Šajā lappusē, kas ņemta no 1967. gada, ir intriģējoša atsauce uz statuju, kas tajā gadā, šķiet, ir pazudusi un vairs nekad nav parādījusies, ļa esat Pīters D., kurš pirmais uzdeva šo jautājumu, vai ja kaut ko zināt par šo tematu, dodiet, lūdzu, ziņu. Runa nav par to, ka mēs ticam vecajam lāstam, kas gulsies uz koledžu, ja tiks izņemts kaut koka gabals vai akmens, bet gan par to, ka mēs labprāt atgūtu zaudēto īpašumu, ja tas iespējams!

Ceru, |ums patiks iegrāmatas lapa — nākamajā nedēļā būs jauns fragments!

Ar sirsnīgiem sveicieniem

Demija Millere,

mārketinga vadītāja

Demija skatījās pa logu uz Tobija statuju. Zēnam, kurš bija tērpts tunikā, kas sniedzās līdz ceļgaliem, bija īsi, neapsegti mati un mīkstas ādas zābaki līdz potītēm. Kā gan, viņa prātoja, iespējams izkalt tik nepakļāvīgu materiālu kā akmens krokās, kas liegi krīt gar sāniem, itin kā no ilgi lietota vai dārga auduma?

Atslābinājusies viņa pirmoreiz pilnībā pamanīja zēna pozu. Pretēji lielākajai daļai viduslaiku dekoratīvo statuju, viņa rokas bija tukšas un nostieptas gar sāniem, pirksti stingri vērsti uz leju. Īstenībā tagad, patiesi lūkodamās uz viņu, Demija atskārta, ka zēns nevis vienkārši stāv, bet ir paslējies uz pirkstgaliem un sasprindzinājis rokas, lai noturētu līdzsvaru. Viņš acīmredzot vērās pār Astoņstūri, itin kā meklētu kaut ko. Vai skatītos uz kaut ko.

Demija notraucās pa trepēm un izskrēja pagalmā. Ar muguru atkāpdamās no savas ēkas uz Astoņstūra pusi, viņa palūkojās augšup.

Zēnam nebija uz ko skatīties.

Tur bija tikai tukša statujas niša.

Kabinetā gaidīdama īsziņu no Sema, Demija varēja redzēt studentus, kas no visām koledžas ieliņām un kvartāliem plūda uz savu atpūtas telpu, kura atradās vienu stāvu zemāk un divu kāpņu attālumā uz ziemeļu pusi. Pulkstenis bija pusastoņi, un bija iestājusies pilnīga tumsa; lukturi, kas apgaismoja Tobijas pagalmu, spīdēja no visām Astoņstūra sienām, gaismai, kas krita trīssimt sešdesmit grādu leņķī, metot blīvas ēnas. Demija vēroja, kā vējš planda drēbes un matus, un sajuta, ka viņas rokas klāj zosāda.

Joprojām visur varēja redzēt rupjvilnas mētelīšus — šis tas nebija mainījies kopš laika, kad Pīters D. rakstīja savu vēstījumu par statuju.

Divreiz nopīkstēja mobilais telefons, no kā viņa salēcās.

LABI — NĀCIET TAGAD. SKMS.

Viņa aizslēdza durvis un steidzās lejā pa kāpnēm.

Atpūtas telpa bija pieblīvēta, vairākums studentu stāvēja kājās, lai gan daudzi sēdēja uz dīvānu atzveltnēm un paročiem, kājas novietojuši starp tradicionālākiem sēdētājiem.

Kad Demija atvēra durvis, daži studenti pagrieza galvu, un klusums, kas pāršalca čalojošo pūli, atņēma viņai drosmi.

"Labi, nevajag būt tik naidīgiem," Sema balss pārtrauca uzkrītošo klusumu. "Es uzaicināju viņu."

Kņada, ko izraisīja viņa vārdi, šķiet, nepavisam nesatrauca Semu.

"Klau, pēdējās dienām mēs to tik vien dzirdam, cik nedemokrātiski rīkojās valde, izlemjot, kas būs mūsu sponsors, un tad nostādot skrējējus fakta priekšā," viņš mierīgi sacīja. "Un ko pēc tam darām mēs? Mēs sasaucam studentu palātas sanāksmi, uz kuru neizsaucam nevienu valdes pārstāvi. Mēs rīkojamies tikpat nedemokrātiski."

Sekoja vairāki kliedzieni, taču Demija pamanīja, ka šoreiz ne visi bija naidīgi; Sema lietišķais tonis atstāja iespaidu uz dažu labu studentu.

"Domāju, tas ir tikai godīgi, ka viņa dzird mūsu iebildumus, — pēc tam viņa var izteikt savus ierosinājumus. Tas neietekmē mūsu tiesības balsot, un tas galu galā neietekmē mūsu neatkarību. Mēs tik un tā varēsim rīkoties tā, kā izlemsim."

"Milleres kundze," sacīja kalsns, pārliecināts puisis ar brillēm bez rāmja. "Vai vēlaties ienākt un stādīties priekšā?".

Demija izspraucās caur pūli, spēcīgi sajuzdama, ka tiek naidīgi novērota.

Jaunais cilvēks paspieda viņai roku, nomurminādams: "Dominiks Volterss-Rasels, studentu palātas prezidents, patīkami iepazīties." Ar kājas īkšķi pabikstījis koka tribīnes virzienā un ar žestu parādījis, lai viņa nostājas uz tās, viņš pacēla balsi: "Vārds Milleres kundzei."

Demija nervozi nokremšļojās. "Es nevēlējos nevienu aizvainot, nelūgta ielaužoties jūsu sanāksmē," viņa ierunājās, "bet, kad Sems man izstāstīja par to, es piekritu viņam, ka abām pusēm būs noderīgi, ja es tajā piedalīšos. Ceru, ka jūs ļausiet man palikt." Viņa jau ar vienu kāju bija nokāpusi no tribīnes, kad piepeši atcerējās, ka viņai jāstādās priekšā, un uzkāpa atpakaļ, lai pateiktu: "Esmu Demija Millere, starp citu, tiem, kuri nezina,— koledžas mārketinga vadītāja."

Vārdu ņēma Dominiks Volterss-Rasels. Vai tribīne, Demija mazliet nevietā prātoja, kļuvusi par paražu, lai tas nāktu par labu augumā tikpat nelielajam studentu palātas prezidentam?

"Es izvirzu priekšlikumu nobalsot par atļauju Demijai Millerei palikt šeit sanāksmes laikā," viņš tīrā un spēcīgā balsī paziņoja. "Paceliet rokas, kas par." Viņš pārlaida skatienu telpai. "Visi, kas pret… Paziņoju, ka priekšlikums pieņemts." Viņš pievērsās Demijai. "ļūs esat laipni lūgta palikt, taču nevaru apsolīt, ka jums būs vieta, kur apsēsties."

Demija jutās arvien neomulīgāk, klausoties debatētāju skaidri izteiktajos viedokļos. Tobijas jaunie cilvēki pauda savus uzskatus ar tādu kaislību, kas, pēc Demijas pieredzes, parasti rezervēta realitātes šovu dalībnieku izsmiešanai, un viņa sāka aptvert, cik pamatīgi ir kļūdījusies, neapspriežoties ar studentiem jautājumā, kas tiešā veidā attiecās uz viņiem un to, kā pasaule uzlūko viņus.

"Es domāju, ka mums jānošķir tas, ka mūs kaitina koledžas valdes nedemokrātiski pieņemtais lēmums, un tas, vai izvēlēties Atoz par sponsoru," savu viedokli pauda slaids, izskatīgs puisis, kuram nevajadzēja papildu collas, ko deva tribīne. "Proti, vai mēs piekrītam, ka viņiem nevajadzēja pieņemt lēmumu?"

Vispārējā piekrītošā murdoņa ātri vien pārtapa kliedzienos par "nosodījuma izteikšanu", un Dominiks Volterss-Rasels pacēla roku: "Visi, kas ir par to, lai studentu palāta izteiktu nosodījumu koledžas valdei, paceliet rokas… Pieņemts, vairākumam nobalsojot par."

Tika apspriesti Atoz kā globāla zīmola un darba devēja sasniegumi. Par spīti tam, ka acīm redzami bija privileģēti, daudzi jaunie cilvēki bija dedzīgi attiecībā uz ieguldījumu, ko viņi varēja — un, kā paši uzskatīja, ko viņiem vajadzēja — dot to cilvēku labklājībā, kurus viņi nekad nepazīs. Šī paaudze mēdza ņemt brīvu gadu pirms iestāšanās koledžā, Demija atcerējās, daudziem no viņiem bija pieredze brīvprātīgā darbā jaunattīstības valstīs.

Taču ne visi bija vienisprātis.

"Es nespēju noticēt ideālistiskajam naivumam, ko dzirdu," kareivīgi sacīja meitene ar īsiem, blondiem matiem. "Vai tad jums ir divpadsmit gadu?

Nevar salīdzināt apstākļus Trešajā pasaulē ar šeit pastāvošajiem! Labi, šeit neviens nestrādās par dolāru dienā, taču dzīves dārdzība dramatiski atšķiras. Ja nebūtu Atoz, vairākums šo strādnieku ģimeņu ciestu badu. Nav runa par izvēli starp Atoz\ai kādu labdarīgu uzņēmumu, jūs to zināt! Ir vai nu Atoz, vai nekas — bads laukos, trūkumcietēji pilsētās. Es gribu teikt, liecieties mierā, ieskatieties patiesībai acīs! Tagad mums ir iespēja izdarīt spiedienu uz Atoz, lai panāktu labākus noteikumus un nosacījumus, bet, Dieva dēļ, nevajag vienkārši skandēt: "Nost ar Atoz, mums nepatīk viņu attieksme!" Tas neko nedos!"

Šajā brīdī Demija piecēlās, lai piekristu blondajai meitenei un norādītu, ka viņu ētiskā nostāja, lai gan slavējama, var apdraudēt koledžas nākotni. "Tobija ir milzīgās finansiālās grūtībās — ja mēs atsakāmies no šā darījuma, koledža var gluži vienkārši bankrotēt."

Pēc saspringta klusuma brīža ierunājās klusa balss. "Ko jūs saprotat ar "koledžu"?"

Tas bija Sems Kīrnss.

"Proti, kas ir Kaintona un Deikra koledža?" viņš vaicāja, nostājies viņai pretī telpas priekšpusē, bet atteikdamies no viņas vārdos neizteiktā piedāvājuma ieņemt vietu tribīnē. Būdams vairāk nekā sešas pēdas garš, viņš bija vismaz desmit collu garāks par Demiju. "Kāda no tās jēga?" Viņš paraudzījās apkārt, taču sanāksmē piepeši iestājās klusums. Visi, šķiet, bija sapratuši, ka šīs diskusijas pamatā ir Sema klusi, bet skaidri izteiktais jautājums.

"Vai mēs esam koledža?" Viņš palūkojās apkārt. "Vai koledžai ir jāatbalsta mūs vai arī mēs — studenti — tikai nodrošinām koledžai ienākumus? Vai mēs esam koledžas pastāvēšanas iemesls vai tikai papildu darbs, kas ienes naudu?

Jo, ja mēs esam koledža, tad teikt, ka, ja nepieņemam Atoz sponsoru naudu, koledžas var arī vairs nebūt, ir mazliet aplami, vai ne? Ja mēs esam koledža, mēs nepieņemam lēmumu kaut kā vārdā, kas pastāv pāri vai neatkarīgi no mums."

Norisa liberālā izglītība, viņa centieni iemācīt jauniešiem domāt un kritiski vērtēt šķita satraucoši dzīva un labi apgūta studentu palātā.

Demija beidzot atguva runas spēju. "Lai kāda arī būtu ētiskā puse koledžas glābšanai un lai kas vai kurš arī būtu vai nebūtu koledža, nepatīkamais fakts paliek: mums ir līgums ar Atoz— mēs nevaram vienkārši nolemt atraidīt viņus un, mainot tagadējos sponsorus, atgriezties pie Moorland Waters, lai cik ļoti to vēlētos."

Pēc šie vārdiem izcēlās negants troksnis, kurā piepeši bija dzirdama Elenas Balantainas balss.

"Mēs taču neesam uzņēmušies saistības skriet viņu vārdā, vai ne?"

"Nu, esam gan," nepārliecinoši sacīja Demija.

"Nē, neesam vis," Elena uzstāja. "Es neesmu parakstījusi līgumu, vienojoties, ka šogad skriešu zem Atoz nosaukuma, tāpat kā neviens cits. Mēs varam vienkārši atteikties skriet, kad vadzis lūzīs. Viņiem var būt līgums par Gadskārtas skrējiena komandas sponsorēšanu, taču, ja nav komandas, viņi to nevar sponsorēt."

Skanot vētrainiem atzinības saucieniem, kas sekoja Elenas vārdiem, Demija ar šausmām, no kā skrēja tirpas pār ādu, saprata, ka sanāksmes ietekmēšanas spējas attālinās no viņas ar nevaldāmu ātrumu..

Kad jauns stāvs atvainojoties izspraucās caur pūli, Elena atbrīvoja tribīni.

"Es zinu, ka man nav tiesību šeit runāt, jo nemācos Tobijā," sacīja jaunietis, "taču man jums jāteic, ka Ians Bērds drīzāk staigātu pa galveno pagalmu, dalot desmit mārciņu banknotes, nekā ļautu mums izlemt — piedalīties skrējienā vai nepiedalīties. Ja mēs," viņš norādīja uz saviem trim biedriem, kas, Demija pieņēma, bija pārējie trīs Nortgeitas sportisti no iepriekšējā gada komandas, "atteiktos skriet, tad es gluži vienkārši varu iztēloties, ka viņš atsaka mums mācības koledžā. Viņš mums patiešām var sagādāt nepatikšanas."

"Tas ir skaidrs, ka viņš var, bet vai viņš to darīs?" jautāja Dominiks Volterss-Rasels, kura balss pievērsa uzmanību, lai gan viņš joprojām stāvēja pie kamīna.

"O, jā," teica skrējējs, kurš bija runājis. "Darīs gan."

Studentu palātas prezidents palūkojās uz Demiju un tad atkal ierunājās, vienlaikus virzīdamies uz priekšu.

"Mums vajag skaidri formulēt," viņš sacīja balsī, kurā bez pūlēm varēja saklausīt autoritāti, "kāda ir šīs sanāksmes deklarētā vēlēšanās. Varbūt es varu lūgt ne tikai Elenu, Dankanu un Sēliju, bet ikvienu Tobijas skrējēju, kas domā pamēģināt, iznākt priekšā un izteikt savus uzskatus par skriešanu ar Atoz emblēmu uz sporta tērpa."

Pēc neilgas kautrīgas saminstināšanās kopā ar trim atzītajiem skrējējiem iznāca neliels skaits cilvēku.

"Vai kāds no jums ir gatavs skriet zem Atoz karoga?" Dominiks jautāja, rūpīgi ieturēdams neitrālu balss toni.

Sekoja vilcināšanās mirklis, kad skrējēji pārmija skatienus, nebūdami pārliecināti, vai nevajag izraudzīties runātāju. Pāris brīžu murminājuši "Nu, es ne" un "Arī es ne", viņi sāka formāli atbildēt, skatīdamies uz telpu: "Nē." Elenas Balantainas atbilde jau bija gaidāma. "Es neesmu gatava skriet uzņēmumam, kas ekspluatē strādniekus un neievēro pamata cilvēktiesības."

Dankans Maktīrs bija tikpat kategorisks. "Pilnīgi nekādā gadījumā."

Taču atbilde, kādu sniedza pēdējā Tobijas triumvirāta locekle Sēlija Makla, bija pārsteigums. "Principā es nevaru teikt, ka esmu laimīga par Atoz," viņa iesāka, "taču Stellas teiktajā ir sava jēga." Demija vēroja, kā Sēlija apmainās skatieniem ar blondo meiteni, kura bija pārliecinoši izteikusies mazliet agrāk. "Varbūt mums ir iespēja iespaidot Atoz." Viņa apklusa, acīmredzot nebūdama sajūsmā par to, ko grasījās sacīt. "Tātad ar atsevišķām iebildēm un nodrošinot, ka mēs darām visu iespējamo, lai mūsu uzskati būtu zināmi, jā, es būšu gatava skriet ar Atoz uzrakstu uz sava sporta tērpa."

Viņas atbilde atkal aizsāka kliegšanas sacīkstes.

"O, liecies mierā, tas ir tāpat kā teikt: "Es palikšu nacistu partijā un mainīšu to no iekšienes…""

"Beidzot kaut kas jēdzīgs!"

"Ziniet, mēs vairs neesam bērni…"

"Ai, vienkārši aizveries, labi?"

Dominiks Volterss-Rasels ignorēja sanāksmes pragmatiķu atsāktos kliedzienus un nogaidoši raudzījās uz Demiju.

"Jums jāapzinās, ka, ja Atoz iesūdzēs mūs tiesā par līguma laušanu, koledža var bankrotēt līdz akadēmiskā gada beigām," viņa brīdināja.

"Ja viņi tiesāsies," ierunājās Sems Kīrnss, "mēs dosimies uz tiesas prāvu un visiem izstāstīsim, kāpēc lauzām līgumu. Manuprāt, viņiem nepatiks šāda publicitāte."

Un tad viņi iesūdzēs mūs tiesā par nomelnošanu vai apmelošanu, Demija nodomāja. Stellas apsūdzība nenobriedušā ideālismā un naivitātē, lai gan noraidošāka, nekā Demija varēja sapņot, saskanēja ar viņas pašas iekšējo sajūtu par notiekošo. Šķita, ka sanākušajiem ir niecīgs priekšstats par milzīgo finansiālo resursu nozīmi, ko tāds uzņēmums kā Atoz varēja sniegt jebkādai cīņai, kurā koledža būtu ieinteresēta iesaistīties.

"Vai kādam ir sakāms kas jauns vai citādāks, pirms sākam balsot?" Dominiks Volterss-Rasels jautāja, Demijas vietā uzkāpis uz tribīnes.

"Jā." Sems Kīrnss nostājās līdzās studentu palātas prezidentam. "Esmu nolēmis pamēģināt iekļūt šāgada komandā. Un, lai arī tas būtu potenciāli iedarbīgs finanšu līdzeklis, es nebūšu laimīgs piedalīties skrējienā, ja Atoz būs sponsors."

Tas izskanēja gluži kā beidzamais vārds. Jauni kliedzieni un svilpieni, ko Demija gaidīja, nematerializējās, un, kad iestājās klusums, Dominiks nopietni ierunājās.

"Labi, tad balsojam. Visi, kas ir par to, lai tiek noraidīts Atoz piedāvājums sponsorēt koledžu Gadskārtas skrējienā, paceliet roku."

Skaitīšana notika saspringtā klusumā. Dominiks Volterss-Rasels salīdzināja savu rezultātu ar vēl diviem balsu skaitītājiem, iekams palūdza: "Lai tie, kas ir pret Atoz sponsorēšanas noraidīšanu, paceļ roku."

Šoreiz balsu skaitīšana aizņēma īsāku laiku.

"Ierosinājums noraidīt Atoz piedāvājumu kļūt par koledžas Gadskārtas skrējiena komandas sponsoru ir pieņemts."

Atskanēja ovācijas, un gavilējot gaisā tika izstieptas rokas, kā laikā Demija pieliecās pie Dominika auss.

"Rīt es došos uz tikšanos ar doktoru Norisu," viņa grūtsirdīgi sacīja. "Paldies, ka ļāvāt man piedalīties sanāksmē."

Sešpadsmit

Solsterā, 1388. gada augusts

"Vai Henrijs neiebilst, ka tu pati viņu baro?" Gvineta jautāja, kad Elisone paplēta kleitu un pielika sava četrus mēnešus jaunā dēla muti pie krūts.

"Tu pazīsti Henriju, māt. Viņš joprojām nevar pierast, ka ir cilvēks, kuru apkalpo un uz kuru gaida. Ķēkšas un virtuves zēnus viņš vēl var paciest, jo tos viņš tikpat kā neredz, bet sieviete, kas sēž ar mums un baro mazo Simu, — viņam izsprāgs acis no šis domas vien!"

"Un tu, meitiņ? Vai esi apmierināta?"

Elisone bikli paraudzījās uz viņu. "iVķini draugi smejas un groza galvu par mani," viņa atzinās, "taču kopš viņa piedzimšanas mirkļa es nespēju izturēt, ja manu dēliņu tur rokās kāds cits." Viņa paskatījās uz māti. "Tev ar Tobiju bija tāpat."

Tobijs, kas sēdēja mātei klēpī, saausījās, izdzirdējis savu vārdu, un Gvineta samīļoja viņu, noglāstīdama galvu un nomierinādama viņa kustīgos locekļos. "Jā, bet tas bija ilgās gaidīšanas dēļ."

"Var jau būt, taču tu to esi nodevusi man."

"Ne ar asinīm, meitēn."

"Nē." Elisone ieskatījās mātei acis. "Bet varbūt ar mīlestību."

Viņas pasmaidīja, baudīdamas tuvību, ko sniedza vienatne kopā ar bērniem.

"Saimons skums pēc sava mazā vārdabrāļa," Gvineta sacīja, mazliet pamādama uz Elisones aijāto zīdaini, "kamēr būs prombūtnē."

"Vērojot savas baznīcas būvi, viņš aizmirsīs, ka veselu mēnesi neredz Sima augšanu."

"Neesi tik pārliecināta. Viņš mīl tavu dēlu un ne tikai tāpēc, ka tu viņu nosauci par Simu." Viņa novērsa skatienu no Elisones un noliecās, lai noskūpstītu Tobija pakausi. "Turklāt viņa patrons Norfolkā ir izrādījies apgrūtinošs, tālab viņš kārtējo reizi ir atrauts no darba Solsterā."

Atrauts no darba Solsterā un Deikra koledžā, viņa nodomāja, bet mīļu- prāt aizbraucis no manis un sava dēla.

Vakarā pirms došanās uz Norfolku viņiem bija skarbu vārdu apmaiņa, un Saimons aizbrauca, nesaņēmis piedošanu un pats nepiedevis. Strīdu bija izraisījis mazais Sims, taču tā īstenais cēlonis, kā vienmēr, bija Tobijs.

Gvineta augu pēcpusdienu noraudzījās, kā Saimons rotaļājās ar Elisones un Henrija dēlēnu, kratīdams viņa acu priekšā aukliņā pakārtas atslēgas un vēroja, kā viņš stiepjas un satver tās, rokām aizklāja un atsedza seju, uzpūta bērna sejai un vēroja, kā viņš samiedz acis un ķiķina. Gvineta juta visu vecmāmiņas kaislīgo maigumu pret Simu, taču Saimona apmātība ar bērnu sāka aizvainot viņu. Viņai bija sāpīgi par Tobiju, jo tēvs viņu ignorēja un līksmi rotaļājās ar bērnu, kas nebija viņējais. Jau sen kā iemācījusies ļaut Tobijam dažkārt gulēt, kā pašam tīk, un vērot, kas ar viņu notiek, viņa atkal bija pasākusi staipīt viņu līdzi. Viņa savilktais, kaulainais ķermenis — vieglāks nekā citiem trīsgadīgiem bērniem — šķita sasprindzis, kad viņa to piespieda sev, un viņa centās ar maigiem glāstiem atlīdzināt Saimona cietsirdīgo nevērību.

Nolikusi dēlu cisās, kur bija saklātas viņu vecās drēbes, lai izveidotu viņam mīkstu matraci atbalstām, viņa pamanīja, kā viņš vēro Saimonu rotaļājamies ar zīdaini. Tobija iedzimtā šķielēšana tā arī neizlabojās, viņa acis nespēja skatīties vienā virzienā, un Gvineta, nojauzdama dēla neapmierinātību, aplika viņam ap galvu drēbes apsēju, aizsedzot aci, kas šķielēja visvairāk. Lai gan actiņa izbolījās ikreiz, kad viņš pakustināja galvu vai pacēla roku, Gvineta zināja, ka Tobiass vēro tēvu ar Simu. Viņš vēroja un redzēja, un savā apgrūtinātajā stāvoklī kaut ko saprata.

Gvinetai sāpēja sirds par nepilnīgo dēlu, un viņa sāpes lika skaisties uz Saimonu.

"Kā gan tu vari izrādīt tik daudz mīlestības mazajam Simam, ja tu nekad pat nepaskaties uz Tobiju? Vai tu neredzi, kādas sāpes tu sagādā dēlam?"

Saimons, apņēmīgi neskatīdamies uz Tobiju, kurš gulēja savās cisās, teica: "Nē. Neredzu vis. Jo tādu nav. Šis bērns nespēj just sāpes — vismaz šādas sāpes ne." Viņš dzestri raudzījās uz Gvinetu. "Tu man neticēsi, kad teikšu, ka viņš nespēj domāt un nespēj just, Gvinet. Taču tā tas ir. Šis bērns ir idiots — viņam pat nav tik daudz prāta kā sunim. Suns vismaz nāk, kad to pasauc."

"Sunim ir vara pār saviem locekļiem! Tobijs saprot, ka tu sauc, un jūt, cik tas ir cietsirdīgi, jo tu zini, ka viņš nevar atnākt!" Viņa cieši skatījās uz stāvošo vīrieti. "Tu esi pārvērties par akmeni, ko tu apstrādā, Saimon. Ciets un nepakļāvīgs."

"Nē. Neesmu." Saimona tonis bija stingrs un līdzens. "Tā tu izvēlies to uzlūkot, Gvinet. Tāpat kā tu izvēlies uzlūkot savu bērnu kā garā veselu, kaut gan ir skaidrāks par skaidru, ka viņš tāds nav. Prāts ir redzams sejā, Gvinet, tie, kam atkaras mute, ir idioti, bet tiem, kam piemīt gara spējas, ir vērīgas acis. Viņa acis bolās par spīti tavam apsējam, viņa vaibsti ir atka- reni, es viņā nesaskatu ne mazāko saprāta dzirksti."

"Tu nekad neskaties!"

"Es esmu skatījies, Gvinet. Es — esmu — skatījies. Un esmu pārstājis skatīties, jo nekas nav redzams. Bērns ir kropls miesā un garā. Būtu labāk, ja tas nebūtu piedzimis." Saimons piekala sievai savu nepielūdzamo skatienu. "Es lūdzu dēlu, kas turpinās manu vārdu un amata prasmi, un Dievs ir pasmējies man acīs. Šis," viņš izstiepa roku Tobija virzienā, lai gan acis joprojām bija cieši pievērsis Gvinetai, "ir dēls, kuru viņš man dāvāja. Raustīgu kaulu un klīstoša prāta maiss, kam jāmanto tas, kas man pieder."

Gvineta, vairs nespēdama izturēt, bija rokām aizspiedusi ausis, viņas seja bija sāpju izķēmota, kad viņa mēģināja savaldīt niknumu un rūgtas asaras.

Gandrīz trīsarpus gadu Gvineta bija sniegusi Tobijam mīlestību un jutusi viņa pretmīlu. Viņa aiz mīlestības bija raudājusi par to, ka viņš spēj izdvest tikai lauzītas skaņas, par viņa grūtībām ēst un dzert, neizlaižot no mutes pārtiku, pirms pagūst to norit, par viņa nožēlojamajiem, nesekmīgajiem mēģinājumiem satvert un noturēt priekšmetus.

Šķita, jo vairāk viņš pūlas izdarīt kaut ko, jo mazāk viņam tas padodas. Viņš nevarēja nostāvēt, pat ja Gvineta turēja viņu; roķeles pašāvās gaisā, mugura saliecās, un ķermenis krita atpakaļ. Viņš arī nespēja parāpot; nolikts guļus gultā, Tobijs pat nespēja pacelt galvu un palūkoties apkārt, viņš tikai dvašoja un šņaukājās segā.

Taču vislielākās sāpes Gvinetai sagādāja nevis Tobija stāvoklis, bet Saimona cietsirdība pret dēlu. Šķita, ka Saimons uzskata Tobiju par bezcerīgu radību, kuras vajadzības pēc pārtikas un pajumtes jānodrošina aiz vienkārša kristiešu pienākuma un kuras dzīves gals, ja Dievs būs žēlīgs, pienāks iespējami ātri.

Tobijs starp viņiem bija uzcēlis sienu, kuru nojaukt Gvinetai nebija pa spēkam.

"Kad Saimons atgriezīsies, būvniecības sezona būs jau gandrīz beigusies," sacīja Elisone, aiztaisīdama kleitu un turēdama laimīgo, resnīgo Simu uz ceļgala.

"Jā. Būs palicis tikai mēnesis. Tālab jau viņš tik dedzīgi vēlas, lai viss, kas pasteidzinās darbu, tiktu padarīts."

"Vai tā patiešām ir taisnība, ka viņš maksās mūrniekiem, lai viņi nenozīmīgākajās svētku dienās strādātu visu dienu?"

Gvineta nospurdzās. "Jā. Tā ir taisnība." Viņa mazliet pārvietoja Tobiju sev klēpī un, norādīdama uz logu, sacīja: "Skaties, Tobij, putns!" Putns pazuda, aši vēcinot spārnus, kad Tobijs, pūlēdamies paskatīties mātes norādītajā virzienā, sakustināja savus nevaldāmos locekļus. Gvineta, gaidīdama šādu rīcību, turēja viņa rokas, lai tās neizslietos gaisā, taču viņu pārsteidza piepeša Tobija spazma, kuras dēļ viņš teju izlidoja no mātes klēpja. "Mierīgāk, dēls," viņa teica, maigi pavilkdama viņu atpakaļ, "esi mierīgs." Viņa atkal pievērsa uzmanību Elisonei. "Tu zini, kādi ir mūrnieki — viņi vienmēr kurn, ka svētku dienu dēļ, kuras ir tik bieži, zaudē naudu. Saimons ir devis viņiem iespēju nopelnīt naudu, par kuru viņi tik kaislīgi gaužas. Un tā vien šķiet, ka lielākā daļa to izmantos."

Taču svētku dienas ir svētās dienas, kuras noteikusi Baznīca, un ir pārsteidzīgi mainīt paražas, ar kurām saistīta Baznīca. Roberts Koplijs, Solsteras bīskaps, dzīvoja pilsētā, kā bija paradis vasaras laikā, un, ja Saimons bija cerējis, ka strādājot var rīkoties, kā pats izvēlas, kamēr bīskaps vēro, viņš diemžēl kļūdījās.

Septiņpadsmit

Kaintona un Deikra koledža, mūsdienas

Nākamajā dienā pēc studentu palātas sanāksmes ieradusies darbā, Demija, nespēdama doties uz savu kabinetu, brāzmainā vējā steidzās pāri pagalmam un uztraucās pa Astoņstūra kāpnēm uz centrālo ēku. Pēc vēja auriem ausīs ārpusē klusums šķita absolūts.

Lai gan viņa bija uzturējusies Tobijā mazāk nekā divus mēnešus, ēkas vienreizējā viduslaiku arhitektūra viņai jau šķita patīkami ierasta un viesmīlīga. Celtnes, kurās viņa bija pavadījusi visu iepriekšējo darba mūžu, tā arī bija palikušas svešas. Viņa ik dienu bija uzturējusies vidē, kas bija piekvēpuši, piesmakusi no cigarešu dūmiem un kur blāvi gaismojās notraipīti logi metāla rāmjos, apjauzdama, ka viņa tur neiederas, ka viņas īstā vieta nav kopā ar bezpajumtniekiem, nemīlētajiem un izstumtajiem. Viņai bija smaga bērnība, kuras laikā viņa negribot tēloja dīvaina autsaidera lomu, dzīvojot "ar hipiju baru" un nepareizu ādas krāsu, pusaudzes gadus aptraipīja un padarīja juceklīgus nāve un narkotikas, pieauguša cilvēka mūžā viņai bija sapnis tikt uzņemtai normālas dzīves, atzītu normu un to cilvēku lokā, kas nebija izkrituši caur sabiedrības drošības caurumainajiem tīkliem. lobija ar tās nepieejamo pastāvības un piederības auru, ar iespaidu, ka ieņem pareizu un pelnītu vietu pasaulē, bija kļuvusi par patvērumu, kuras sargājošajiem apskāvieniem viņa pateicīgi ļāvās.

Pirms sešiem mēnešiem viņa nebūtu spējusi nosaukt visas vienpadsmit Solsteras koledžas; tās bija daļa no citas pasaules. Māņticības vadīta, itin kā atkārtotu litāniju, kas ļauj viņai tur uzturēties, viņa tagad varēja ātri uzskaitīt visas koledžas. Kaintona un Deikra koledža — allaž pirmā, lai gan ne vecākā — un pārējās dibinātājkoledžas: Karaļa, Prinča Edvarda, Svētā Toma, Svētā Danstena un Treierna koledža; tad asociētās koledžas — Feiknhemas, Everšoltas, Džona Viklifa, Doveras un, protams, Nortgeitas koledža. Tagad šie nosaukumi bija tikpat pazīstami, kā pirms pusgada klientu vārdi Gārdnera centrā.

Viņa, iespējams, nezināja, vai vairāk iederas starp studentiem, pasniedzējiem vai ierēdņiem un apkalpojošā personāla darbiniekiem, kas ļāva koledžai darboties, taču īsā laikā Tobija bija kļuvusi par mājām, kādu nekur citur viņai nebija bijis. Un viņas mazais namiņš pilsētas mūru iekšpusē, nopirkts par naudu, ko Tobija tik tikko varēja atļauties, cieši saistījās ar viņas dzīvi Solsterā. Tas viss saderēja kopā. Tobija, viņas namiņš, šī dzīve — viņa to vienmēr bija vēlējusies, taču nekad to skaļi nebija teikusi.

Pilnā sparā ritēja rūpīgs, sīkumos pedantisks darbs, lai saglabātu sienas gleznojumu, un ap to joprojām stāvēja metāla barjeras, kas Demijai saistījās ar šķēršļiem, kuri tiek izvietoti kāda karaliskās ģimenes locekļa vizītes laikā, lai aizturētu pūli. Aiz tām divi restauratori veica savu slepeno maģiju uz minerālu pigmentiem un kaļķu pārseguma. Demija bija aptvērusi, ka risinās negaidīti kaislīga diskusija par divām nepieciešamībām — izrādīšanu un saglabāšanu. Tā kā saules gaisma, kas iekļuva zālē pa milzīgajiem logiem, nenovēršami izbalinās un sabojās krāsu, konservatīvi noskaņoto viedoklis bija tāds, ka gleznojumi jāsargā no gaismas un jāatklāj vienīgi tad, kad ierodas apmeklētāju grupas, lai apskatītu ciklu. Tie, kas uzskatīja gleznojumu par neatņemamu lielās zāles sastāvdaļu, iebilda un minēja argumentu, ka cikls bijis domāts publiskai apskatei un ka tas jārespektē.

Demija, kuras intuīcija pauda, ka "Grēka cikls" ir kas daudz vairāk par tradicionālu sienas gleznojumu, nelūgta ļoti spēcīgi atbalstīja otro uzskatu.

Klusumu gaisā un godbijību, ar kādu restauratori strādāja, Demija izjuta kā maigu glāstu, un viņa atklāja, ka rāmi staigā pa zāli, bez vārdiem sasmaidoties ar restauratoriem, kuri bija uzlikuši austiņas, lai klausītos mūziku, un beidzot apstājas ēdamgalda sola galā.

Viņa aplūkoja restaurējamo darbu uz ziemeļrietumu sienas. Pirmais no abiem ovāliem, uz kura bija attēlots bezspēcīgs cilvēks un vilinātāji dēmoni, bija vesels, otrs nepavisam nebija nevainojamā stāvoklī. Mitrums vai netīrumi pārsegumā bija padarījuši attēlu neskaidru, un ainas labā puse bija pamatīgi sabojāta. Pāri bija palicis vien tikko saredzams cilvēka augums, kas stāvēja, iespējams, izstiepis rokas pretimstāvošā cilvēka virzienā. Pirmā ovāla dēmoni bija pazuduši, taču Parastā Cilvēka tēla bezspēcība ļaunuma pakalpiņu un grēku priekšā, uz kuriem tie mudināja, gan ne. Par viņa grēcīgo stāvokli vairs nevajadzēja nemitīgi atgādināt ar dēmonu klātbūtni; tagad tas bija sacietējis ap viņu simboliska krātiņa veidolā.

Pasaule kā grēkiem pilns krātiņš — cietums, no kura var aizbēgt tikai uz debesīm vai elli. Demija prātoja, vai viduslaiku redzējums patiešām bija tik drūms. Vai cikls bija uzgleznots, lai koledžas studentiem atgādinātu, ka viņi nevar izbēgt no savas samaitātās iedabas — ka viņiem ir lemts grēkot, grēkot un vēlreiz grēkot? Ja mācīšanās jēga bija pilnveidot izpratni un uzlabot cilvēka likteni, vai šāds fatāls uzskats nav neapšaubāms lāsts mācību iestādei?

Lūkodamās uz krietni saēsto cilvēka attēlu sienas labajā pusē, viņa prātoja, vai šķietami izstieptās rokas pieder Jēzum, kurš cenšas glābt grēcinieku, aicinot viņu pamest grēcīgo ieslodzījumu un doties pretim svētlaimei.

Prātā zibenīgi uzplaiksnīja doma; tas notika tik ātri, ka viņa neuztvēra tās jēgu un bija spiesta tai lēni izsekot, lai noskaidrotu, kas ir atstājis šo iespaidu. Ieslodzījums. Grēcinieks atradās grēka krātiņā. Viņš bija ieslodzītais.

"Ptteram, atbilde par statuju." Prātā viņa skaidri saskatīja ierakstu grāmatā, nezināmā Čārlza greznā rokrakstā daiļrunīgi pausto viedokli. "Vai tu domā to briesmīgo ieslodzītā statuju, ko kāds — paldies Dievam — bija paslēpis aiz rododendra?"

"Nē," Nīls atbildēja, kad pēc desmit minūtēm savā kabinetā pacēla klausuli, "vēstulēs statujas nav minētas. Nu, vismaz tajās vēstulēs, kuras esmu izlasījis. Bet tu to zini, es tev izstāstīju."

Iepriekšējā nedēļā vakariņās viņi bija runājuši gandrīz tikai par priora vēstulēm bīskapam.

"Jā, es zinu, tajās runa ir par Baznīcas mēģinājumiem apturēt Deikru, kad viņš cēla koledžu. Starp citu, vai jau esi noskaidrojis, kāpēc?"

Kaut gan viņa uzdeva jautājumu tikai tālab, lai pārtrauktu klusumu, necerēdama uz pozitīvu atbildi, piepeši tālrunī izvirda Nīla entuziasms.

"Jā. Esmu gan!"

"Un?"

"Viņš bija lolards."

Viņa klusēja, gaidīdama paskaidrojumu. Viņa tieksme lietot tehniskus terminus, lai izceltos, vienmēr bija kaitinājusi Demiju.

"Agrīna protestantisma forma. Daļa no antiklerikālās kustības, kas aizsākās Melnās nāves [1] laikā un uzņēma apgriezienus četrpadsmitā gadsimta otrās puses haosā. Ļaudīm šķita, ka tiek zaudēta vara pār notiekošo, ka Baznīca, iespējams, kaut ko dara nepareizi, ja Dievs pieļauj visas tā laika katastrofas."

"Tātad viņš bija fundamentālists?"

Nīls divdomīgi nopūtās. "Vairākums augstākās šķiras lolardu bija anti- klerikālāki un radikālāki nekā īstie fundamentālisti. Viņi vēlējās veikt politiskas un sociālas reformas pašos pamatos — radīt vienlīdzīgāku sabiedrību."

"Es nesaprotu — šķiet, ka koledžas dibināšana nozīmē pastāvošās iekārtas atbalstīšanu, nevis radikālu pasākumu."

"Jā, bet galvenais ir viņa veidotās koledžas raksturs. Tā kā viņš bija radikālis, viņš vēlējās izveidot koledžu, kurai nav nekāda sakara ar Baznīcu. Tas bija galēji radikāls pasākums laikā, kad — vismaz Anglijā — visu mācīšanās procesu pārzināja Baznīca."

"Galēji radikāls?"

"Baznīcas — īpaši priora un bīskapa — uztverē tā bija ķecerība."

Demija, joprojām vīlusies, ka viņš nevar pastāstīt kaut ko par ieslodzīto, piespieda sevi pārtraukt sniegt automātiskas atbildes un domāt: "Tātad, ja Baznīca tik spēcīgi iestājās pret visu, ko viņš darīja, kā gan viņam sekmējās paveikt iecerēto? Viens cilvēks taču noteikti nevar stāties pretī visai Baznīcas monolītajai varai, vai ne?"

"Acīmredzot var."

"Bet kā? Vai viņam bija kāds bīskapa ietekmēšanas līdzeklis — zināja, kur apglabāti mirušie, vai tamlīdzīgi?"

"Nav ne jausmas. Bet viņš būs bijis apbrīnojami turīgs. Proti, "Londonas vīndaris" nenozīmē, ka viņš bija vīna tirgotājs. Tas būtu tāpat kā teikt, ka Bils Geitss vada datorprogrammatūru veikalu. Vīndari ietilpa vienā no visvarenākajām ģildēm Londonā. Viņi bija pasakaini bagāti. Ja kādā brīdī Deikrs pats nebija finansējis karali, tad to noteikti bija darījuši citi tādi paši kā viņš."

Demija apdomājās. "Tātad varbūt karalis viņu aizsargāja?"

"Diez vai. Lai gan Ričards II savas valdīšanas sākumposmā, kad Džons no Ģentes bija viens no vadošajiem politiķiem, bija noskaņots labvēlīgi pret lolardiem, vēlāk, kad Kaintona un Deikra koledža tika uzbūvēta, Ričards bija atcelts no troņa un viņu vietu ieņēma Henrijs IV. Un viņam nepavisam nepatika lolardi."

"Bet varbūt viņam bija ietekmīgi draugi? Proti, Deikram."

"Es tev, muļķīt, cenšos pateikt, ka viņš bija ietekmīgs cilvēks. Negribu teikt, ka Baznīcai viņš bija neaizskarams, taču bīskaps būtu krietni apdomājies, iekams iesaistītos tiešā cīņā pret viņu."

"Skaidrs."

Demijas vilšanās droši vien joprojām bija saklausāma viņas tonī, jo viņš piebilda: "Piedod, ka nav nekādu jaunumu par statujas lietu."

"Neraizējies."

"Vai man piekāpt pēc darba?" viņš piepeši iejautājās. "Mēs varēsim apskatīt gleznojumu — varbūt man ienāks prātā kaut kas, ko tu neesi iedomājusies?"

Demija vilcinājās. Ja neņem vērā bezrūpīgo izskatu, ko viņa bija pamanījusi, ieiedama restorānā, Nīls nebija izdarījis vai pateicis neko, kas kaut attāli apstiprinātu Kacas aizspriedumus vai viņas pašas nesenās aizdomas

par viņa jūtām. Un viņa nevēlējās zaudēt Tobijas mīklas atrisinājumu, norobežojoties no Nīla un informācijas, ko saturēja priora vēstules.

"Protams," viņa atbildēja ar skaidru izlēmību. "Nāc vien. Es būšu brīva aptuveni pussešos."

*

No: Demija.Millere@kdc.sal.ac.uk Kam: Pitersdefrizs@dmlplc.co.uk Temats: 1968. gada iegrāmata/statuja

Dārgais Pīter!

Liels paldies par elektronisko vēstuli un statujas aprakstu. Pielikumā ir viena no Tobijas sienas gleznojuma attēlu fotogrāfijām. Lai gan šis attēls diemžēl ir mazliet bojāts, ļūs redzēsiet, ka "ieslodzītais" parādās ovāla kreisajā pusē. Vai tas kaut mazliet ir līdzīgs statujai, kas agrāk atradās Tobijas dārzā?

]a ir, tad ko, pēc ļūsu domām, mēs no tā varam izspriest? Ar sirsnīgiem sveicieniem

Demija

Astoņpadsmit

No: Demijarainbow@hotmail.com Kam: KacaKempbela@hotmail.com Temats: Nīls

Man Tev kas jāizstāsta par Nilu, Kaca. Viņš ir uzradies Solsterā. Bez Endžijas. Viņi ir izšķīrušies. Viņš ir jaunais katedrāles arhivārs. Un, ja esi lasījusi manas iepriekšējās vēstules, tad zināsi — tas nozīmē, ka viņam ir koledžas dokumenti. Tie, kuri var izskaidrot sienas gleznojumu. Kuri var palīdzēt mums atrast dāvinājumu aktus vai ko citu, kas, iespējams, jaus mums atrisināt finansiālās grūtības. Tas nozīmē, ka es itin bieži satieku viņu.

Fakts, ka Tu uz gadu esi aizbraukusi uz Ameriku, viņam acīmredzot šķiet nozīmīgs.

Taču viņš neko nav teicis. Vispār neko.

Man jātiekas ar viņu, Kaca. Ne jau viņa, bet koledžas dēļ. Jāmēģina atrast kaut ko, kas mums palīdzēs. Es zinu, ka Tu sapratīsi.

Demija blenza monitorā. Tas gaišināja viņas mazo viesistabu, būdams vie nīgais gaismas avots, kad bija iestājusies sestdienas krēsla.

Viņa vēlējās uzrakstīt: "Brauc mājās, mēs zaudējam viena otru." Viņa vēlējās uzrakstīt: "Vai esi domājusi par bērniņu?" Viņa vēlējās uzrakstīt: "Es skumstu pēc tevis." Viņa vēlreiz palūkojās monitorā un lēnām izdzēsa vēstuli.

Deviņpadsmit

Solsterā, 1388. gada augusts

Uzreiz pēc pirmās nostrādātās svētku dienas Deikra būvlaukumā izplatījās vēstis, ka Hjū no l.ūisas, klostera mūrniekmeistars, ir paaugstinājis saviem mūrniekiem algu par peniju dienā. Kopš tās dienas visi viņa strādnieki saņēma septiņus, nevis sešus pensus dienā, cik visi Solsteras mūrnieki bija pelnījuši agrāk.

Tā kā Saimona prombūtnē Gvineta nebija gatava maksāt tikpat — kā arī nebija pārliecināta, ka vēlas pārkāpt parlamenta likumu, lai to darītu, — mūrnieki nolika darbarīkus, un celtniecība koledžas būvlaukumā apstājās. Vēl sliktāk, nedēļas laikā mūrnieki no Saimona strādnieku apmetnes nemitīgi aizplūda uz klostera baznīcas strādnieku apmetni.

"Nevar būt, ka viņš domā saglabāt šādas algas," Henrijs sacīja, "pat ja uzskata, ka aiz klostera mūriem var palikt nesodīts. Ja viņš maksās septiņus pensus, tad neviens vīrs būvlaukumā nestrādās par tādu pašu samaksu kā pagājušajā nedēļā."

Gvineta pacēla skatienu no rēķinu pārskatiem uz galda. "Tas ir priora, nevis Hjū no Lūisas pirksts. Priors steidzina mūs, Henrij. Ja viņam izdosies iedzīt meistaru Deikru bankrotā, piespiežot viņu maksāt mūrniekiem vairāk, viņš drīz vien apturēs koledžas būvniecību…"

"Bet," Henrijs iestarpināja, "viņam jāzina, ka Deikra mantība ir pietiekami liela, lai pieciestu samaksas pieaugumu par vienu peniju dienā!"

"Viņš droši vien to nojauš," Gvineta piekrita, sakrustojusi rokas uz krūtīm un pilnībā pievērsusi uzmanību viņam. "Bet šis plāns viņam itin labi izdosies, ja viņš spēs kavēt mūsu celtniecību, aizvilinot mūsu mūrniekus strādāt klostera baznīcā. Viņš, es uzdrošinos sacīt, cer, ka Deikrs, ieraudzījis, ka būvniecība rit pārāk lēni, un zaudējis cerības," viņa ignorēja Henrija nicinošos smieklus, "atmetīs koledžas būvei ar roku."

"Bet klostera baznīcā nav iespējams nodarbināt visus mūrniekus, kas strādā pie Saimona?"

"Nē. Taču priors cerēs, ka aizies gana daudz koledžas mūrnieku, lai darbs tiktu aizkavēts." Viņa uzmeta Henrijam tiešu skatienu. "Un, pat ja mēs maksāsim septiņus pensus, daži mūrnieki būs pārāk nobijušies, lai turpmāk strādātu Saimonam."

"Pārāk nobijušies?" Henrijs bija apjucis. "No kā?"

"Ričardam Deikram jau piedēvē ķecerību," Gvineta apdomīgi teica, "tāpēc viņš visus darbus ir atstājis Saimona rokās un neparādās būvlaukumā. Kamēr nav iemesla skandālam, vīri klusē, domādami, ka strādā Saimonam, nevis viņa patronam."

Viņa paraudzījās uz Henriju un pamanīja, ka viņam ataust atskārta.

"Un tagad arī Saimons kļuvis par ķeceri, noniecinādams svētku dienas atpūtu," viņš sacīja.

Viņa pamāja.

"Šāda neapdomība viņam nav raksturīga," Henrijs sacīja, kasīdams sprogaino galvu. "Viņš steidzas, taču parasti nestrebj karstu."

"Taisnība, Henrij, tā ir neapdomība. Vai drīzāk vispār nedomāšana…"

Henrijs cieši lūkojās uz viņu. "Vai tu viņam ieteici to nedarīt?" viņš domīgi jautāja.

Gvineta vilcinājās, tad atbildēja: "Es būtu to darījusi." Viņa nolaida skatienu uz galdu sev priekšā un turpināja: "Tagad Saimons rīkojas pēc sava prāta vairāk nekā jelkad savā mūžā."

Henrijs nedroši virzījās uz viņas pusi. "Kāpēc starp jums valda tāds saltums?" viņš vaicāja, vieglītēm uzlicis roku viņai uz pleca. "Agrākajos gados, kad dzīvoju pie jums, nekad neko tādu nemanīju. Lamas, jā. Bieži. Un dusmas. Un skumjas…" viņš apklusa un uzskatīja viņu. "Taču nekad nav bijis šāda saltuma. No kā tas cēlies?"

Gvineta pacēla skatienu uz viņu. Visos šos gadus Henrijs viņai bija gandrīz kā dēls; viņai bija jāizstāsta vismaz daļa patiesības.

"Saimons nevar man piedot, ka Tobijs nācis pasaulē tik kropls," viņa atklāti sacīja, "un es nevaru Saimonam piedot, ka viņš nemīl Tobiju." Ka izturas pret viņu sliktāk nekā pret suni, viņa būtu pateikusi, taču savaldījās.

Viņa ielūkojās Henrijam acīs, un Gvinetu būtu aizkustinājusi viņa līdzjūtība, ja vien visas asaras jau sen kā nebūtu izlietas un izžuvušas uz šīs ne- piedošanas klints.

"Tu zini, ka viņš ļoti vēlējās dēlu, — es zinu, ka tu pats arī vēlējies." Viņa satvēra Henrija roku un piespieda to savai sejai. "Taču tagad, kad viņam ir dēls, viņa lūgsnu piepildījums ir nesis vilšanos."

Henrijs, kura roka joprojām bija piekļauta viņas sejai, uzlika otru viņai uz pleca, taču klusēja. Gvineta, viņa mierināšanas spēcināta, sacīja: "Vēl vairāk visu sarežģī tas, ka priors Viljams runā par Tobiju kā Dieva sodu Saimonam. Un viens otrs tic viņam."

Viņa atlaida Henrija roku. Atstūmusi krēslu, viņa piecēlās un piegāja pie Tobija cisām, kur bērns ar saliektām kājām, gulēdams uz muguras, slējās augšā un atkal atgūlās. "Bet Tobijs nav Dieva sods," viņa sacīja, pacēlusi viņu un pūlēdamās ērti apsēdināt stīvo, cieto bērna ķermeni sev klēpī. "Viņš ir tāds, kāds viņš ir, un ir manis un Dieva mīlēts." Viņa noskūpstīja mazuļa galvu. "Vai ne, dārgais?"

Tobija galva atliecās, un viņa veselā acs palūkojās uz Gvinetu. Bērns atvēra muti un izdvesa skaņu, ko Gvineta bija iemācījusies uzskatīt par zīmi, ka dēls saprot viņu un būtu atbildējis, ja spētu.

"Dažs labs mūrnieks," viņa sacīja, piespiezdama Tobiju pie sevis, lai apvaldītu viņa spazmas, "priecājas par aizbildinājumu doties prom. Viņus nevajag baidīt ar Dieva dusmām par strādāšanu svētku dienās." Viņa uzmeta skatienu Henrijam. "Un, ja par darbu klosterī maksā vairāk un par to netiek draudēts ar Dieva dusmām, kādēļ gan lai viņi paliktu?"

"Saimons ir labs meistars," Henrijs iebilda. "Varētu teikt, ka viņiem būtu jāpaliek aiz uzticības viņam."

"Un daži tā arī dara," atbildēja Gvineta, "taču citi jau ir kļuvuši nemierīgi." Ar brīvo roku viņa pašķīra matus no Tobija pieres, parādīdama Henrijam šā nemiera cēloni: "Viņi priecājas par aizbildinājumu."

Viņa nepateica, taču apzinājās, ka nav centusies gaisināt šo nemieru. Viņa neatstāja Tobiju iekšpusē, kā būtu paticis Saimonam, bet ņēma līdzi, apmetuši sev un viņam drēbes strēmeli, lai piespiestu viņu pie sevis, kā bija darījusi, kad viņš bija zīdainis, tādējādi atstājot brīvu vismaz vienu roku. Pēdējos trīs gadus, kopš Tobijs bija izaudzis no dabiskās zīdaiņa bezpalīdzības un bija atklājies, ka viņš joprojām ir bezpalīdzīgs, viņa bija līdz mielēm iztukšojusi Solsteras iemītnieku skatienu rūgto biķeri.

Tagad Solsteras iemītnieki bija pieraduši pie bērna un novērsa acis. Vien saujiņa cilvēku bija gatavi redzēt to, ko redzēja Gvineta, — Dieva mīlētu dvēseli, kura jāžēlo, nevis no kuras jābaidās. Tie, kas pazina "Kain- tonu kropli", centās paslēpt rokas no Gvinetas, kad sakrustoja pirkstus, lai atvairītu ļauno aci, vai māņticīgi pārmeta krustu, taču svētceļnieki pilsētas ielās, redzot sašķobīto Tobija seju vai šķielējošās acis, kad Gvineta uz kaut ko rādīja, atkāpās un atklāti meta krustus. Gvineta tā arī nekad ne- pierada pie tā un nevarēja apturēt negantās dusmas sirdī, kad tie bailēs salēcās un atsprāga.

"Henrij," viņa piepeši teica, pievērsdamās viņam, "mēs nevaram pieļaut, ka Saimons atgriežas un redz šo nekārtību. Es pat nezinu, kuru viņš ir iecēlis par priekšstrādnieku savā prombūtnē. Vai palīdzēsi man atrisināt šo strīdu?"

Zēns, kuru viņa bija pazinusi vairāk nekā pusi mūža, pagrieza savu slaido vīrieša augumu un palūkojās uz viņu. "Vai viņi tevi uzklausīs?" viņš jautāja.

Viņa nopūtās. "Kas to lai zina? Bet es esmu Saimona sieva, amatniece savā jomā — ja kāds var apgalvot, ka zina viņa domas par šo jautājumu, tad tā esmu es. Ja viņi neuzklausīs mani, tad kuru viņi uzklausīs?" Viņa uz brīdi apklusa. "Un kurš cits runās?" Tad, nevēlēdamās nokaunināt viņu, Gvineta piebilda: "Zini, par ko es domāju? Tu esi karaļa mūrnieks, tu nedrīksti iepīties šajā ķezā."

Viņa grasījās atvērt durvis un doties ārā, kad Henrijs pasauca viņu.

"Māt!"

Viņa apgriezās. Nu jau daudzus jo daudzus gadus Henrijs nebija viņu tā saucis — pat bērnībā viņam bija grūti dabūt šo vārdu pār lūpām.

"Es varu būt karaļa mūrnieks, taču Saimons man ir tēvs un tu man esi māte. Es tev palīdzēšu." Viņš pasmaidīja. "Cik labi vien spēšu, lai Dievs tev palīdz!"

Mūrnieki būvlaukumā ir laimīgi vien tad, kad strādā, un gaisā jautās spriegums, kad Gvineta un Henrijs pār putekļaino, bedraino zemi, no kuras ceļgalu augstumā pacēlās mūri, gāja uz strādnieku apmetni. Gvineta, lepnuma vietā izvēlējusies apdomību, bija nogājusi nelielu ceļa gabalu līdz viņa mājai un atstājusi Tobiju ar Elisoni un Simu. Viņa aizies tam pakaļ, kad ar Henriju būs pabeigusi darāmo.

Ikviens vīrs būvlaukumā labi pazina Gvinetu. Viņa ne tikai bija Saimona sieva un šķietamā koledžas namdare, bet arī darbu vadītāja, kas maksāja viņiem algu. Un, kad viņa sēdēja pie steķu galda, nolikusi sev priekša algām domāto naudu un rēķinus, Tobijs mēdza gulēt cisās viņai līdzās. Kur devās Gvineta, tur devās arī Tobijs, un, ja šā iemesla dēļ Saimona mūrnieki piesargājās no Gvinetas, tagad viņai būs jāmaksā par šo piesargāšanos.

Viņa iegāja strādnieku apmetnē un palūkojās apkārt, līdz ieraudzīja vīrieti, kuru meklēja.

"Labdien, Edvīn!"

Vīrietis, kuru viņa uzrunāja, nolieca galvu, taču nepietiekami zemu, lai novērstu acis no Gvinetas. "Kaintonas kundze."

Viņa pacieta viņa paviršo pieklājību, ievērojusi, ka viņa matus biezā kārtā klāj putekļi, lai gan apmetnē dienām ilgi akmeņi netika kalti. Edvīns acīmredzot neuzskatīja, ka vecākā statuss būvlaukumā prasītu pārāk bieži mazgāt galvu. Vai viņam ir sieva, Gvineta prātoja, un, ja ir, vai viņš to ir paņēmis līdzi uz pilsētu? Darbā viņam nepalīdzēja dēls, lai gan viņš bija vecumā, kad dēliem jābūt jau gandrīz pieaugušiem.

"Edvīn, kuru mans vīrs ir iecēlis par priekšstrādnieku, kamēr viņš atrodas Norvičā?"

"Mani, kundze."

Gvineta tā ari bija domājusi. Viņa viegli pamāja. "Tu zini, ka man jākārto rēķini un jāizmaksā algas, Edvīn." Viņš pamāja. "Man ir zināmas vīra domas par šo lietu, un esmu nolēmusi izšķirt jautājumu par to, kurš maksās vairāk un kurš kad strādās." Viņa apklusa un ļāva viņam apjēgt viņas teikto.

"Tāpēc, ja sapulcināsiet vīrus strādnieku apmetnē, es paraudzīšos, kas ir darāms šīs lietas labā."

Kad Edvīns pagriezās uz durvīm, Henrijs satvēra Gvinetu aiz rokas un aizveda viņu tālāk no sola, uz kura ar spēļu kauliņiem un kausiem rokās sēdēja daži jaunākie mūrnieki. "Gvineta, ko tu viņiem grasies teikt?"

"Es viņiem pavaicāšu, vai viņi tiksies ar prioru un bīskapu. Un mēru. Ja mēs varam piedabūt visus mūrniekus Solsterā ievērot pilsētas likumus, kā tas notiek tirgotāju ģildē, tad varam panākt, ka Koplijs pārtrauc savu šķeltniecisko taktiku."

"Un ja viņi nebūs ar mieru?"

"Man viņi jāpārliecina, ka nostāties pret mani nav viņu interesēs."

Divdesmit

No: KacaKempbela@hotmail.com Kam: Demijarainbow@hotmail.com Temats:

Pulksten pusdivos naktī. Šī pilsēta nekad nedodas pie miera. Kāds jau to ir teicis. Arī es nevaru aizmigt. Nevaru pastrādāt. Vai esi domājusi par Ziemassvētkiem?

Tava gleznotāja.

Tālrunis uz Demijas rakstāmgalda sāka spalgi zvanīt ar parasto signālu, kurš norādīja, ka tas ir iekšējais zvans. Viņa pacēla klausuli, sajuzdama, ka tajā pašā mirklī plaukstas kļūst miklas. Droši vien zvana Noriss, lai pateiktu, ka beidzot saņemta vēstule no Atoz, kas izdevusi rīkojumu lauzt līgumu. Bija aizritējusi vairāk nekā nedēļa, kopš uzņēmumam rakstītās vēstules saņemšana bija apstiprināta ar pieklājīgu, taču dzestru paziņojumu, ka vietējā juridiskā nodaļa izskata ar priekšlaicīgu līguma laušanu saistītās lietas.

"Milleres kundze, te Bobs." Vārtu sarga balss klausulē uz mirkli samulsināja Demiju, tik pārliecināta viņa bija, ka dzirdēs Norisu nosvērti sakām, ka viņus sūdz tiesā.

"Sveiks, Bob," viņa sastomījās, apjukumā aizmirsusi ierasto, bet neiedarbīgo lūgumu saukt viņu par Demiju. "Kas noticis?"

"Runa ir par televīzijas vietējām ziņām — tajās minēta Tobija. Es domāju, ka jums jāatnāk un jāapskatās."

Eds Noriss jau sēdēja līdzās Bobam, viņi bija pievērsuši skatienus mazajam televizoriņam stūrī.

"Jūs taču zināt, ka vietējā televīzijā raidījuma sākumā mēdz teikt: "Programmas turpinājumā"?" Bobs apvaicājās.

Demija pamāja, lai gan nekad neskatījās vietējās ziņas, pieņemdama, ka zina visu, kas viņai jāzina, par pilsētas noziegumiem, skolu slēgšanu un nepazīstamām vietējām slavenībām.

"Raidījumā tika minēts kaut kas par to, kā lobija izglābusies no tiesas prāvas."

Pēc dažām minūtēm Demija ar nelabumu par viņa rīcības nenovēršamību vēroja, kā Ians Bērds bez pūlēm sāk runāt, kā šķita, par augsto morāli.

"Tā kā Atoz draudēja iesūdzēt tiesā Kaintona un Deikra koledžu, pieprasot ik peniju, kura koledžai nav, tad šķita gluži dabiski, ka Nortgeitai jāiesaistās un godīgi jāpilda līgums," viņš teica, acīm prožektoru gaismā un raidījuma vadītāja cieņas pilnā balss toņa fonā izstarojot vispatiesāko pieklājību. "Tāpēc Nortgeita spers nebijušu soli un piedalīsies šāgada skrējienā ar savu komandu — tā būs pirmā reize, kad tā rīkojas asociētā koledža."

"Acīmredzot," sacīja ekrānā neredzamā intervētāja balss, "tas ir bezprecedenta gadījums, kas pārkāpj tradīciju. Kā jūs domājat, vai jūsu lēmums izraisīs negatīvu reakciju?"

Bērda nopietnais skatiens slēpa, kā zināja Demija, pilnīgas gaviles, ka viņam uz šķīvja ar zelta maliņu sniegta iespēja darīt ne tikai to, ko viņš gribēja darīt, bet arī uzslava par to.

"Ņemot vērā apstākļus, Ebij," Bērds atbildēja, "es ceru, ka nebūs negatīvas reakcijas. Ja Nortgeita godīgi nepildīs līgumu…" — atkal šī frāze, itin kā Tobija rīkotos negodīgi, mēģinādama aizstāvēt strādnieku tiesības, — "…pastāv reāla iespēja, ka Kaintona un Deikra koledža bankrotēs. Salīdzinājumā ar šādu traģēdiju tas, ka asociētā koledža piedalās skrējienā ar savu komandu, ir nieks."

Vietējās ziņās varbūt arī nieks, taču Bērda kampaņa par asociētās koledžas statusa likvidēšanu uzņēma apgriezienus.

"Tātad tas būs izņēmuma gadījums? Vai nākamgad atkal pievienosieties apvienotajai komandai?"

"Nē. Mums ir līgumsaistības ar Atoz uz pieciem gadiem, tādēļ turpmāk piedalīsimies ar savu komandu."

"Un vai tas ietekmēs jūsu asociētās koledžas statusu?"

Vai raidījumu vadītāja, Demija prātoja, ir pamācīta uzdot šos jautājumus? Ja ne, tie bija baismīgi piemēroti Bērda mērķim.

"Viss šis pasākums neizbēgami iespaidos Nortgeitas kā asociētās koledžas stāvokli. Diemžēl tas, ka mēs esam nostādīti šajā stāvoklī, ir simptoms strukturālajām grūtībām, kādas pārcieš Kaintona un Deikra koledža. Nort- geitai vairs nebūs iespējams pat apsvērt iespēju atkal nonākt pakārtotā lomā, ko paredz asociētās koledžas statuss. Es nevaru pieļaut, ka tiek apdraudēta manas koledžas nākotne."

"Tātad jūs lūgsiet koledžu padomi piešķirt Nortgeitai dibinātājkole- džas statusu?"

"Gluži pretēji. Es koledžu padomei izvirzīšu priekšlikumu atzīt, ka dibinātājkoledžu un asociēto koledžu divpakāpju sistēma ir novecojusi un rada šķelšanos un ka tā ir jāatmet. Solsteras koledžām ir nepieciešama struktūra, taču tai jābūt pienācīgi apvienotas universitātes federatīvai sistēmai, nevis vecmodīgajai un elitārajai struktūrai, ko uztiepj tā sauktās dibinātājkoledžas."

"Tātad," stingri teica Noriss, kad Bobs intervijas beigās izslēdza televizora skaņu, "kampaņa sākas."

Pēc dažām stundām, kad atkal tika uzaicināta uz vārtu sarga namiņu, Demija ieraudzīja, ka viņas īsais teksts Semam Kīrnsam ir paveicis savu.

Uz studentu palātas ziņojumu dēļa Astoņstūra garajā pirmā stāva gaitenī bija parādījies jauns, izdrukāts plakāts:

"Ja tu esi skrējējs — TU ESI VAJADZĪGS TOBIJAI!"

Paziņojums aicināja izveidot astoņu līdz desmit cilvēku treniņgrupu, no kuras tiks izraudzīti četri dalībnieki Gadskārtas skrējienam. Fakts, ka komandai nav trenera, ka līdzšinējo uzvaru atnesušo treneri — tāpat kā sponsoru Atoz— ir piesaistījis Ians Bērds, bija noklusēts.

Viņai aizmugurē atvērās vārtsarga durvis, un pagriezusies viņa ieraudzīja vidēja vecuma un auguma vīrieti sporta jakā, kuru Bobs stūma viņas virzienā.

"Sveicināti," viņš sacīja, izstiepis roku. "Pīters Defrīzs."

"Jā," Pīters Defrīzs sacīja, kad viņi stāvēja tukšajā zālē. "Tieši tāda arī bija statuja — krātiņš ieskāva ķermeņa apakšdaļu, taču ne galvu, un rokas bija važās."

Viņš raudzījās uz ieslodzītā attēlu tik cieši, ka tas satrauca Demiju.

"Vairākums cilvēku," viņa ierunājās, izbīdāmās no savas balss skaļuma pilnīgajā klusumā, kamēr viņš aizrautīgi skatījās, "šķiet, atzina par labu statujas pazušanu. Vai drīkstu pajautāt — vai bija kāds īpašs iemesls, kādēļ tā atstāja uz jums tik spēcīgu iespaidu?"

Defrīzs nepagriezās, taču bija skaidri redzams, ka viņš jūtas neomulīgi. "Tolaik tā aizkustināja kādu dziļu stīgu manī. Tās bezcerība…" Viņš nevis pabeidza teikumu, bet pēkšņi apgriezās, itin kā būtu apmulsis, un devās prom. Mazliet pagaidījusi, Demija virzījās uz pēdējā ovālu pāra pusi. Skaidri apzinādamās Defrīza satraukumu, kad viņš gāja no vienas sienas uz nākamo, īsu mirkli pievēršot uzmanību gleznojumiem, viņa prātoja par bezcerību, kas viņam nepārprotami bijusi kopīga ar ieslodzītā statuju. Viņas skatiens, tik tikko ievērojis redzēto, apstājās pie "Grēka cikla" pēdējām ainām: ieslodzītais, kristīšanas ūdeņu atbrīvots no krātiņa, ir nometies ceļos pasaules glābēja priekšā, lai saņemtu dievišķo grēku atlaišanu un piedošanu.

"Ieslodzītais atsvabināts," Defrīzs piezīmēja, pūlēdamies piešķirt balsij neitrālu skanējumu.

"Mmm," Demija atviegloti uztvēra viņa novirzīšanos bezpersoniskajā.

"Vai viņi ir nonākuši tuvāk skaidrojumam par gleznojuma būtību?"

"Vai mēs esam atrisinājuši Tobijas mīklu?" Viņa pa pusei pagriezās pret viņu, apmulsumā smaidīdama par neskaidri apkaunojošo klajas sabiedrisko attiecību viltības un viduslaiku eshatoloģijas pretstatījumu. "Nē. Bet katedrāles arhivārs nesen izteica interesantu ideju."

Nīla intriģējošā versija bija tāda, ka katrs ovālu pāris attēlo ortodoksālā katolicisma un lolardu teoloģisko konfliktu. No šāda viedokļa raugoties, dienvidrietumu sienas satraucošais attēls portretē grēcinieka dzimšanu pēc ne vairāk un ne mazāk kā cilvēka gribas, savukārt tā dvīnis, pazīstamais Madonnas un bērna attēls, attēlo pakļaušanos un padevību Dieva gribai.

Ne tik acīm redzamā opozīcijā bija nākamie ovāli, taču Nīls paplašināja savu teoriju, lai tie iekļautos viņa versijā. Pēc viņa domām, bērns — vīrietis, kurš uz ziemeļrietumu sienas vicināja rokas un locījās, pretojoties dēmona vilinājumiem, bija Parastais Cilvēks, kas pūlas pretoties ārējiem grēkiem ar iekšējā gara palīdzību, savukārt viņa nelaimīgais līdzinieks krātiņā ilustrē uzskatu, ka cilvēks jau no ieņemšanas brīža iedzimtā grēka dēļ ir spiests meklēt piepildījumu ļaunām vēlmēm un nevar no tā izvairīties, tāpat kā ieslodzītais nevar aizbēgt no sava režģotā un aizslēgtā krātiņa.

"Tad jau šie divi," Defrīzs sacīja, dodamies ziemeļaustrumu sienas ovālu virzienā, "jādomā, ir grēka sekas. Šeit ir vardarbīga nāve," ar izsoles solītāja žestu viņš norādīja uz ovālu, kuru restauratori bija nodēvējuši par "Slepkavību", "un šeit vienīgais līdzeklis pret to — kristīšanās upē." Un atkal noteikts, taču neuzsvērts žests uz otrā ovāla pa pusei izdzisušo attēlu.

Demija pamāja. "Tāda ir teorija. Grēka krātiņš pamests upes krastā, simbolizējot, ka grēcinieks nu ir šķīstīts."

Viņas skatienu atkal piesaistīja "Slepkavības" ovāls. Tam, tāpat kā visiem pārējiem, bija rūpīga kompozīcija, veidota nevis kā vēlāka laika gleznās un mūsdienu fotogrāfijās ar uzmanības pievēršanu līdzsvaram, mezgla punktiem un krāsu nozīmīgumam, bet ar to, kā tā pauda vēstījumu. Sastājušies ap gulošo cilvēku, tēli stāvēja kā dramatiskā vai rūpīgi iestudētā skatuves ainā, tā kā viņu šoks un bailes bija acīm redzamas. Viņu sejas atradās pretī vai profilā, un klaji emocionālā reakcija pāri gadsimtiem tiešā veidā uzrunāja limbisko sistēmu; smadzeņu garozai nevajadzēja apstrādāt un izvērtēt šo nāves gadījumu, kura upurim bija sašķaidīta galva ar teju taisnstūru akmeni, lai zinātu, ka liecinieku plati ieplestās acis un sastingušie stāvi norāda uz nāvi, kuras nozīme bija krietni vien neparasta.

"Un pēdējie divi?" Defrīzs, acīmredzot nomierinājies, apsverot intelektuālo teoriju, soļoja uz dienvidaustrumu sienas pusi. "Cilvēka pakļaušanās un Dieva žēlastība?"

Demija palūkojās uz attēliem, kas saskaņā ar Nīla klasifikāciju simbolizēja pestīšanas arhetipus, no vienas puses, ar noteiktu, mērenu grēku nožēlošanu un, no otras, ar pāri plūstošu, brīvi sniegtu žēlsirdību. Grēcinieks, sakņupis aiz nožēlas vai šausmām, bija nometies ceļos ar noliektu galvu un pazemojoši sakļautām rokām; Jēzus visā krāšņumā, krietni prāvāks nekā cilvēks, stāvēja profilā pret grēcinieku, pacēlis abas rokas, lai svētītu vai sagaidītu.

"Iespējams."

"Jūs pārliecina šī teorija?"

Demija skumji pasmaidīja. "Ne gluži. Tā ir gudra. Es vēlētos, lai tā būtu patiesa. Taču es tai neticu."

"Tas ir tāpat kā ar krustvārdu mīklas minējumu, kas iekļaujas noteiktajās rūtiņās, taču nerada sajūtu, ka ir pareizs."

Demija pamāja, lai gan nekad mūžā nebija risinājusi krustvārdu mīklu.

Kad viņi lēnām kāpa pa lielās zāles trepēm, agras pēcpusdienas saule apspīdēja visu koledžas austrumu spārnu, liekot mazo rūšu greizajiem stikliem liesmot un izcelt ziemas atraitnīšu spilgtās krāsas pagalma dobē.

"Es prātoju," Demija ar zodu norādīja uz Tobijas statuju, "vai viņš nelūkojās pār Astoņstūri uz ieslodzītā statuju."

Pīters Defrīzs paskatījās pār plecu. "Jā," viņš teica. "Bet kāda tam varētu būt nozīme?"

Demija bez prieka iespurdzās. "Ko viņš nozīmē? Kāpēc viņš ir šeit — mūrnieka dēls, ja var ticēt tradīcijai? Visā koledžā nav nekā, kas būtu saistīts ar Ričardu Deikru — tikai viņa vārds, un tas ir minēts otrais! Kur viņš ir? Un ko nozīmē tā statuja?"

Defrīzs palūkojās uz pirkstgalos stāvošo zēnu, kura sejas izteiksme radīja Demijai pārliecību, ka agrāk viņš tā raudzījies daudzreiz.

"Viņš man allaž ir atgādinājis," viņš sacīja, neatraudams skatienu no zēna, "Lorensa Binjona dzejoli "Kritušie". Jūs zināt.

Tie nenovecos kā mēs, vecumam lemtie.

Viņi nepiegurs gājumā, gados nesalīks.

Saules rietējumlaikā un arī no rītiem

Viņus atcerēsimies mēs.[2]

Viņš apklusa, balsij aizlūstot. Novērsies no Demijas un vēlreiz paskatījies uz statuju, viņš pietiekami atguvās, lai pateiktu: "Viņš ir uz mūžiem jauns. Uz mūžiem tur."

"Un vienmēr būs, ja lāstu uztver nopietni." Demija pasmaidīja, pēc šīs gaisotnes pārmaiņas sajutusies neērti.

Defrīzs samiedza acis, koncentrējot skatienu uz statuju. "Ir kāda doma."

Divdesmit viens

Solsterā, 1388. gada augusts

Katrā ziņā Gvineta atklāja, ka mūrnieki ne tikai nenostājas pret viņu, bet pat ir itin gatavi uzklausīt viņas aicinājumu. Solsterā nu bija pārāk daudz mūrnieku darāmajam darbam, un pat tie, kas baudīja atpūtu, varēja saprast, ka drīz viņiem būs jāstrādā mazāk nekā viņu biedriem vai vispār nebūs jāstrādā. Viņi vēlējās, lai stāvoklis tiktu noregulēts.

Bīskaps Koplijs nebija pretimnākošs. Viņa sekretārs paziņoja, ka viņa augstība nevar tikties ar Gvinetu, viņam esot svarīgākas darīšanas.

Veselu nedēļu ik dienu Gvineta pūlējās pievērst bīskapa uzmanību, un tikšanās — vai pat solījums tikties — katru dienu tika atteikta. Tā vien šķita, ka Roberts Koplijs nevarēja paredzēt laiku, kad bīskapijas darīšanas neaizņems ikvienu viņa nomoda bridi.

Gvineta skaitās, un skats uz Saimona kluso būvlaukumu vairoja viņas uztraukumu. Norfolkā, vairāku dienu attālumā, jādams ar zirgu, viņš droši vien smaidīja par karsto laiku un iztēlojās, kā sienas pakāpeniski paceļas arvien augstāk. Saimona niknums, kad viņš atgriezīsies pilsētā un atklās, ka, atliekot vien mēnesim celtniecības sezonā, koledžas būvniecība ir tikusi tālāk tikai par akmens tiesu kopš brīža, kad viņš devās prom, nebija vīzija, par kuru Gvineta vēlējās domāt. Viņa zināja, ka Saimons vainos viņu — jo vairāk tāpēc, ka viņa skaidri bija uzņēmusies atbildību par būvniecību, — un tādējādi viņa izpelnīsies kārtējo apsūdzību.

Visbeidzot viņai izsīka pacietība, un viņa devās uz mājām pie Solsteras mēra Nikolasa Briges. Bija zināms, ka, būdams Deikra pusē, viņš jau piekritis palīdzēt atrisināt strīdu par mūrnieku algām un darbu. Viņa pienākums bija uzraudzīt visu ģilžu priekšrakstu apstiprināšanu pilsētā, un viņš uzreiz bija sapratis, ka būvniecības prakses noregulēšana nesīs labumu gan patronam, gan nolīgtajiem strādniekiem.

"Tad tie, kas būvēs, zinās, ka viņiem nav jāpārsola visi pārējie darba devēji, lai pieņemtu darbā mūrniekus," viņš bija teicis, "un mūrniekus apmierinās iespēja, ka arvien lielākas algas neliegs cilvēkiem atteikties no būvniecības. Pat ja runa nebūtu par tagadējo strīdu ar klosteri, es jūs tik 1111 tā atbalstītu, Kaintonas kundze."

Viņš ne tikai ļoti laipni bija atbalstījis viņu, Gvineta nosarkdama atcerējās, bet arī ļoti glaimojoši izrādījis uzmanību. Tagad, kad viņa atkal stāvēja un gaidīja atļauju ieiet viņa iespaidīgajā namā, viņa sakārtoja kleitu un noslēpa sirmo matu cirtas, kas spraucās ārā no galvassegas.

"Kaintonas kundze!" Brige izsaucās, kad viņu ieveda zālē, kur viņš sēdēja kopā ar sekretāru. Sagādājis viņai krēslu un aizsūtījis prom sekretāru, viņš sacīja: "Cik saprotu, Baznīca liek jums velti klauvēt pie tās durvīm."

"Jā, bīskaps liedz man pieņemšanu. Manuprāt, es varētu lūgties no šī brīža līdz pastardienai, un viņš tik un tā netiktos ar mani." Viņa cieši uzlūkoja mēru. "Vai jūs aprunāsieties ar viņu, Briges kungs?"

Nikolass Brige atmeta galvu un smējās, ļaujot Gvinetai saskatīt, ka viņam, lai gan četrdesmit gadu vecam, joprojām bija visi zobi. Viņš lūkojās viņā ar spožām kā melnajam strazdam acīm. "Kaintonas kundze, Roberts Koplijs drīzāk pielaidīs sev klāt sātanu nekā mani. Velns vismaz atzīst viņa autoritāti."

Gvineta palūkojās uz viņu. Nikolass Brige bija elegants, izglītots vīrietis, ģildes paraugpārstāvis, kas guvis panākumus. Pēc aroda būdams pārtikas preču tirgotājs, viņš bija iemantojis visu iedzīvotāju cieņu un jau ceturto reizi bija izvēlēts par pilsētas mēru. Un turklāt bija zināms, ka viņam nepatika Baznīca un garīdzniecība. Tie, kuri neatzina viņa nepareizos reliģiskos uzskatus, uzmanījās, lai šī neatzīšana neaizēnotu spriedumu par viņu kā lielisku vadītāju un prasmīgu politiķi. Brige bija cilvēks, kuram neviens nevēlējās iebilst un kuram godkārīgie pielāgojās.

Šo vīru bīskaps nespēja iebaidīt.

"Ja viņš nerunās ar jums un noteikti arī ar mani ne, ko tad man darīt?" Gvineta atklāti vaicāja.

"Mums jāsasauc sanāksme bez viņa," Brige sacīja, noliecies pāri galdam uz viņas pusi. "Kamēr mēs lūgsimies, lai viņš pievērš mums uzmanību, viņš domās, ka mēs dancojam pēc viņa stabules. Ja mēs izmantosim savas tiesības sakārtot lietas bez viņa, tad viņš būs tas, kurš dancos pēc mūsu stabules un lūgsies, lai mēs pievēršam viņam uzmanību."

"Un ja viņš ņem ļaunā?"

"Roberts Koplijs var darīt, ko vien grib, kamēr tas neskar mani."

Un tā ne bez satraukuma par bīskapa izaicināšanu, tā teikt, viņa paša lauciņā Gvineta visās trīs mūrnieku apmetnēs darīja zināmu, ka rīt jaunajā ģilžu namā notiks sanāksme, "lai atrisinātu strīdu, kas ceļ neslavu brīv- mūrniecības noslēpumam, un lai parādītu, ka mēs varam sakārtot savas lietas un ka mums nav jānaidojas savā starpā vai jāslēpjas citu aizbildnībā".

"Stipri teikts," Henrijs piezīmēja, vilkdams gaisu caur zobiem. "Tavi vai mēra vārdi?"

"Mani," Gvineta atbildēja, paceldama zodu ar kustību, kuru Henrijs atcerējās kopš bērna dienām. Viņas profesionālo prasmi nevarēja apšaubīt, un tas skāra viņas kā meistares, kura var dot norādījumus, prasmi. "Esmu visu mūžu dzīvojusi mūrnieku vidū, Henrij. Es pazīstu viņu lepnumu un to, kas, visticamāk, liks viņiem mainīties. Viņi netirgojas ar precēm kā ģilžu locekļi, viņi pārdod savas iemaņas. Un vīrieša iemaņas ir ciešāk saistītas ar viņa vīrišķību, nekā jelkad varētu būt mantas, kuras var nopirkt vai pārdot. Viņi nebūtu vīrieši, ja nevēlētos paši izlemt, kā rīkoties ar savu prasmi."

Gvineta paraudzījās uz Henriju un pamanīja, ka pirmo reizi kopš daudziem gadiem viņa sejā ir apbrīna. Viņa spēja iedvest viņam sajūsmu par attapību, kad viņi pirmoreiz bija iepazinušies un Henrijs vēroja viņu darbā. Tagad daudzie novērošanas gadi bija pieradinājuši Henriju pie viņas amat- prasmes, nu bija grūtāk izraisīt viņā apbrīnu. Un tomēr vārdi vien to panāca.

Gvinetā modās cerības.

Jaunā ēka, celta par Solsteras ģilžu apvienotajiem resursiem, pārsteidza Gvinetu. Pilsētā, kurā akmens ēkas pauda statusu un cienījamu nopietnību, ģildes par sanāksmes vietu bija izvēlējušās koka celtni. Taču nams nebija pieticīgs. Apakšā atradās tirgus laukums, ko ieskāva arkas, savukārt krāšņajā ēkā varēja ieiet pa greznām centrālajām kāpnēm, kas veda uz aizslietņu pasāžu gar ēku.

Gvineta mirkli stāvēja ārpusē un apbrīnoja skaistās, spraišļotās sienas un melnos, izgrebtos baļķus. Viņa zināja, ka verandā pie trīsstūru fasādes sienas glabājas visi pilsētas līgumi un licences, ko greizsirdīgi apsargāja Solsteras ģilžu pārstāvji un kas bija galvenais ierocis viņu nepārtrauktajos cīniņos par neatkarību no klostera un bīskapa un priora dubultās varas.

Ģildes namam bija mazāk nekā desmit gadu — iespējams, ka namdaris, kurš būvējis dārgo daudzbaļķu nama korpusu, joprojām bija dzīvs un strādāja. Gvineta laiski prātoja, ko viņš teiktu, ja viņam lūgtu uzbūvēt jumtu ar stikla izbūvi. Tā bija krevele, ko viņa bieži kasīja, un tikpat bieži viņu izbrīnīja sāpes, ko radīja nesadzijusī brūce.

Kopā ar Henriju kāpdama pa platajām trepēm, viņa prātoja, ko darīs, ja Solsteras mūrnieki būs ignorējuši viņas aicinājumu un nebūs ieradušies. Sēdēt ar Nikolasu Brigi un prioru, kamēr visi pilsētas brīvmūrnieki izvēlējušies palikt malā, — tas būtu pazemojums, kas viņai grūti panesams.

Klusējot viņa gāja pirms Henrija pa šauro krāsota ģipša pasāžu uz nama centrālo ieeju un nospieda durvju kliņķi. Viņai tik tikko bija laika pamanīt namdara veikumu, ko viņa bija gatavojusies apskatīt un apbrīnot, pirms attapās, ka nams jau ir pilns. Ap lielo rakstāmgaldu stāvēja četri vīrieši. Mēru un viņa sekretāru Gvineta bija gaidījusi, lai gan viņu agrā ierašanās bija pārsteigums, taču Ričards Deikra advokāta Pīrsa Motisa klātbūtne bija pilnīgi negaidīta.

Deikrs acīmredzot tika pamatīgi informēts par notikumiem, par spīti savai rūpīgajai apdomībai neiesaistīties tajos.

"Kaintonas kundze," Nikolasa Briges vārdi apklusināja spraigās pārrunas, ko bija iztraucējusi Gvinetas un Henrija ienākšana. "Un Eklenda kungs, laipni lūdzu, lai gan jūs, Eklenda kungs, neesat pirmoreiz ģilžu namā." Viņš pasmaidīja, sveicinot Henriju, kurš pilnīgi nepiespiesti un lepni atbildēja ar to pašu.

Gvineta sāņus uzmeta skatienu Henrijam. Viņa nebūtu bijusi tik izbrīnīta par šo pierādījumu viņai dalībai Solsteras tirdzniecības dzīves augstākajās aprindās, ja vien viņa un Elisone jelkad būtu runājušas par to. Vai viņas baidījās aizskart sevi un Saimonu, viņa prātoja? Ja tā, tad viņām jau vajadzēja zināt, ka Saimons necieš pieglaimošanos cilvēkiem, kas var palīdzēt darba lietās, un viņa negrasījās kļūt par godkārīgu sievu un piedabūt viņu iestāties ģildēs un brālībās.

Brige pagriezās pret pārējiem vīriešiem, kas mazliet neveikli stāvēja pie galda. "Deikra kunga advokāts Pīrss Motiss, viņu, man šķiet, jūs jau pazīstat," viņš sacīja, kad Gvineta un smaidošais advokāts apmainījās laipnībām, "taču domāju, ka viņa māsas dēlu Ralfu Deikra kungu jūs gan nepazīstat."

Tātad šis bija Ralfs. Gvineta bija daudz dzirdējusi par šo vīrieti, taču nekad nebija viņu sastapusi. Kad viņi saskatījās un viņš pieklājīgi novērsa skatienu, viņa nodomāja, ka ļaužu valodas raksturoja viņu neatbilstoši. Viņai bija teikts, ka viņš ir milzenis, lielāks pat par savu tēvoci, kurš augumā bija vairāk nekā sešas pēdas garš, taču Gvinetai, kura mēdza nomērīt garumu un augstumu ar neapbruņotu aci, viņš nešķita milzīgs, vien neproporcionāls. Viņš, iespējams, bija slaidāks nekā tēvocis par pus plaukstas tiesu, taču ne jau tas radīja šķitumu, ka viņš slejas pār apkārtējiem, bet gan viņa lielā galva un izvirzītais žoklis. Mati viņam, tāpat kā tēvocim, bija biezi un tumši, lai arī īsi apgriezti, un tas, kā šķita, uzsvēra sejas slaikumu un tās apakšdaļas smagnējību. Kāds Solsteras asprātis bija iedēvējis viņu par Garkāji Deikru, un, lai gan viņš valkāja garu apmetni, kas liedza noteikt, kādu daļu no auguma veidoja kājas, tomēr, spriežot pēc neparasti garajām rokām, tāds viņš bija.

Un vai šis bija vīrietis, kuru maziņā un smalciņā Anna Deikra bija izvēlējusies par mīļāko? Par pamatu ņemot viņu attiecības, Ralfs nepavisam nebija tāds, kādu viņa bija iztēlojusies. Bet, lai gan neparasts, viņa izskats nebūt nebija nepatīkams. Slaidais augums neliedza viņam ieņemt taisnu stāju, un viņa acis, lai gan tām bija grūti skatīties acīs Gvinetai, bija tikpat tumši zilas kā Ričardam Deikram. Ralfs varēja viegli iepatikties sievietei, ja viņš tai izrādīja kvēlas jūtas.

"Uzklausiet, draugi," Brige pārtrauca viņas domu plūdumu. "Mums jāvienojas par savu nostāju, iekams ieradušies pārējie. Mums nenāks par labu, ja visu klātbūtnē nebūsim vienisprātis."

Piepešais klusums, kas iestājās, viņam ierunājoties, uzdzina Gvinetai šermuļus, no kā uzmetās zosāda. Vai viņa bija rīkojusies pareizi, lūdzot mēra palīdzību? Vai arī viņa nebija pietiekami apdomājusi to, kā iznākums ietekmēs brīvmūrnieku neatkarību pilsētā? Lai ko mērs domātu par viņu, Nikolass Brige bija veikls politiķis un nedarīja neko tādu, kas beigu beigās nenāks viņam par labu. Viņš nebija kļuvis par vidutāju aiz labsirdības. Lielākais, uz ko Gvineta varēja cerēt, bija tas, ka viņu motivē iespēja parādīt Robertam Koplijam garu degunu.

Priors Viljams ieradās kopā ar savu palīgu — klostera darbu vadītāju mūr- niekmeistaru Hjū no Lūisas — un jaunu sekretāru, kurš izskatījās satraukts. Ne vārda neteikuši tiem, kas bija ieradusies agrāk, viņi devās pie galda un apsēdās uz sola pie tā. Nikolass Brige plati pasmaidīja par tik aukstasinīgu nekaunību un pamāja savam sekretāram, lai tas palīdz viņam pacelt vienu no steķu galdiem, kas stāvēja pie sienas.

Vēlāk Brige atzinās Gvinetai, ka viņam bijusi spēcīga vēlme novietot steķu galdu pretī tam, pie kura sēdēja priors, lai būtu viņam priekšā, kad tas uzrunās mūrniekus, taču viņš apspiedis šo kārdinājumu. "Es nodomāju, ka labāk nesākt ar priora pazemošanu," viņš sacīja, "kaut gan tieši to biju stingri apņēmies darīt."

Tiklīdz steķu galds bija novietots, Gvinetas bailes tika izgaisinātas: ieradās mūrnieki. Viņi nāca trijos pulciņos — vispirms mūrnieki no klostera baznīcas, tad koledžas būvētāji un visbeidzot skrandainā armija, uz kuras bija uzspiests karaļa darba zīmogs. Neviens nenāca vienatnē; acīmredzot pirms došanās uz ģilžu namu viņi bija tikušies savās strādnieku apmetnēs.

Vīri, vieni ģērbušies darba drēbēs, citi — tīrās izejamās drānās, sasēdās uz soliem pie zāles atlikušajām trim sienām un lūkojās uz pretinieku frakcijām pie galdiem.

Ko gan viņi domā par visu notiekošo, Gvineta prātoja, kad Nikolass Brige piecēlās un sāka izklāstīt sanāksmes mērķi.

Viņš bija runājis ne ilgāk par minūti, kad atskanēja daudzi soļi uz kāpnēm apakšā un piepeši atvērās durvis. Tajās stāvēja vidēja auguma vīrietis, kuru kažokādas apmetnis un kapuce padarīja par svarīgu personu, kam citādi pietrūktu nepieciešamās stājas. Protams, Gvineta ciniski nodomāja, neviens no šiem apģērba gabaliem nebija uzvilkts, lai nenosaltu siltā augusta dienā. Pilsētas pusotra duča draudžu garīdznieku pavadībā bija ieradies Solsteras bīskaps Roberts Koplijs, lai izteiktu savu viedokli.

Divdesmit divi

Kaintona un Deikra koledža, mūsdienas

"Jūs domājat, ka statujā varētu būt dokumenti?" Noriss noņēma lasāmās brilles, pār kurām vēroja Demiju, kas ar pūlēm apspieda vēlmi uzkāpt pa kāpnēm un pašas spēkiem nocelt statuju, vēlmi, ko viņa kopš Pītera Defrī7.a izteiktās idejas sajuta ar nervus kutinošu spriedzi.

"Doma ir jēdzīga — pārējā arhīvā mēs neatradām dokumentus, kas attiektos uz koledžas zemes īpašumiem, tāpēc tie ir vai nu iznīcināti, vai kaut kur paslēpti."

"Bet kāpēc lai tie būtu paslēpti?" Norjsa tonis, tāpat kā pieres sarauk- šana, liecināja par instinktīvām aizdomām pret visu, kas sliecās uz melodrāmu. Demija ievilka elpu un ar piespiešanos ieņēma atturīgu, akadēmisku pieeju.

"Divu iemeslu dēļ." Viņa pacēla pirkstu un ātri izklāstīja informācijas gūzmu, ko Defrīzs viņai bija sniedzis konspekta veidā. "Zemnieku dumpis — Solsterā tika ieņemta, un viena no tautas armijas dedzīgākajām vēlmēm bija iznīcināt visus likumīgos dokumentus par zemes īpašumiem, lai likvidētu dzimtbūšanas un darba meslu tradīciju. Laikā, kad tika celta Tobija, atmiņas par to bija vēl itin svaigas — tolaik, kad Ričards II tika gāzts no troņa un viņa vietu ieņēma Henrijs, tika vajāti lolardi. Dokumentu paslēpšana varēja šķist saprātīgs piesardzības pasākums."

Noriss lēnām māja ar galvu, gaidīdams, kad tiks pacelts otrs pirksts.

"Tad vēl ir Pilsoņu karš. Solsterā atkal tika ieņemta. Parlamentārieši vēlējās pārmācīt koledžas par karaļa atbalstīšanu — tika aplaupītas daudzu koledžu kapelas, bet Tobijā tādas nav, tāpēc viņi, iespējams, būs vēlējušies radīt šeit citus postījumus."

Noriss vēlreiz pamāja.

"Un tas izskaidro tā saukto lāstu," Demija piebilda, ķerdamās pie racionāla argumenta. "Kā gan vēl labāk nodrošināt, lai statuja, kurā atrodas visi svarīgie koledžas dokumenti, nekad netiktu aiztikta, ja ne draudēt ar briesmīgām sekām ikvienam, kurš uzdrošināsies pat iedomāties par to?"

"Lieliski." Noriss uzsita ar plaukstām pa ceļgaliem, itin kā viņa smadzenes signalizētu ķermenim, ka lēmums ir pieņemts un nu ir jārīkojas. "Pasūtiet sastatnes." Piecēlies no krēsla, viņš jautāja: "Kā jūs izskaidrosiet tik piepešu interesi par statuju? Es nevēlos sniegt medijiem aizbildinājumu atsākt skandēt litāniju par mūsu šaušalīgo izturēšanos pret iemītniekiem — ir jau gana slikti, ka ārpusē joprojām notiek pikets."

Demijai bija gatava atbilde. "Mēs teiksim, ka restauratori vēlas detalizēti apskatīt statuju, lai izpētītu, vai tā neizskaidro sienas gleznojumu. Tobijā ir tikai divas oriģinālas dekorācijas, un tā droši vien radusies vienlaikus ar gleznojumu. Man šķiet, tas ir jēdzīgi."

Kad Noriss pamāja, Demija pamanīja, ka viņa acīs nozibsnī aizdomas. "Labi. Bet vispirms tomēr aprunājieties ar restauratoriem un lieciet viņiem apzvērēt, ka viņi neko neizpaudīs."

"Var, protams, gadīties, ka tā būs taisnība," viņa norādīja. "Viņi, iespējams, patiešām vēlēsies apskatīt un iepazīt statuju."

Noriss to atzina, vēlreiz pamājis ar galvu un mazliet pacēlis uzacis.

"Nē, vēl neaizejiet," viņš apturēja Demiju, kad viņa grasījās piecelties no krēsla. "Tā ir sagadījies, ka tik un tā vēlējos ar jums aprunāties."

Demija nogaidoši apsēdās un vēroja, kā viņš pieiet pie loga, rokas karaliski sakrustojis uz muguras. Viņš klusējot raudzījās ārā tik ilgi, ka Demija sāka uztraukties. Vai viņš centās izdomāt, kā saudzīgi izstāstīt sliktas ziņas?

Beidzot viņš ierunājās. "Es vēlētos, lai jūs piedalāties nākamajā valdes sēdē." Viņa vārdi atbalsojās no senlaicīgajām logu rūtīm, nezaudējot dik- cijas skaidrību, taču skanot dīvaini attāli, itin kā pats Noriss tos nebūtu teicis. "Jūs jau saprotat, ne jau kā locekle, bet vienīgi kā novērotāja."

"Labi, kā vēlaties." Demija bija apmulsusi. Vai tas bija kompliments par viņas entuziasmu — uzaicinājums apskatīties, kāda ir dzīve pie valdes galda; vai varbūt tas bija smalks aizrādījums — mājiens, ka viņai jāapzinās finansiālie un citādi ierobežojumi, kuru ietvaros viņam jāmēģina glābt koledža?

"Ieradīsies Ians Bērds, lai iepazīstinātu ar saviem ierosinājumiem likvidēt koledžu asociācijas statūtus," viņš turpināja, joprojām cieši raudzīdamies logā, itin kā nevēlētos redzēt līdzjūtības izteiksmi, ar kuru viņa neizbēgami uzņems šādus jaunumus. "Un es domāju, ka Nortgeitas prasība pēc neatkarības pietiekami ietekmē mūsu koledžas reputāciju, lai jūs neizbrīnītu šāds uzaicinājums. Vai vismaz," viņa tonis atmaiga, kļūdams jautrs — vai varbūt ironisks? —, kad viņš pagriezās, "lai tas neizbrīnītu pārlieku stipri."

Tātad tas nebija aizrādījums. Un, kas bija vēl labāk par pašu komplimentu, koledžas direktors sāka viņai uzticēties.

Lai gan viņa izgāja no Norisa siltā kabineta, pa ceļam pēc pusdienlaika sviestmaizēm apņēmusies iesaistīties sar.unā ar īres streika dalībniekiem, kas stāvēja ap savu nesen atgādāto krāsniņu, Demija atklāja, ka gluži dabiski jūt līdzi pulciņam, kas piepešajā aukstumā bija saspiedies kopā, un piedāvāja atnest karstus dzērienus, ja kāds tos vēlētos. Pēc neilgas atturīgas murmināšanas četri vīrieši un sieviete, kas stāvēja pie ugunskura, dauzot kājas un sildot rokas, sekoja laipnajam Roberta Hedstova piemēram, kurš pēc daudzām dienām atkal piedalījās streikā, un mazliet mulsi izteica lūgumu atnest kafiju un tēju. Ne jau pirmo un, viņa bija pārliecināta, ne pēdējo reizi Demija prātoja, vai viņi izvairījās no agresijas vai klajas rupjības, baidoties, ka tiks uzskatīti par rasistiem. Pie velna — jau tā bija gana neizdevīgs stāvoklis, atrodoties starp divu rasu nometnēm, lai vēl gaisinātu bažas, ka viņa, iespējams, izmantos neapzinātus aizspriedumus.

"Tas mani pārsteidz," viņa teica, malkodama kafiju, bet sviestmaizes joprojām atstājusi pleca somā. Viņa apzināti nepabeidza teikumu.

Pieklājība neizbēgami guva virsroku, un viens no piketētājiem — drukns vīrietis pāri piecdesmit, kam galvā bija strīpaina cepure ar pušķi, kas nepievilcīgi izcēla viņa apaļo seju, — pajautāja: "Kas jūs pārsteidz, vai tas, ka saltā novembra dienā stāvam piketā?"

"Tas, ka saltā novembra dienā stāvat pie krāsniņas. Savulaik es biju sociālās palīdzības darbiniece bezpajumtnieku centrā — es pavadīju daudz laika, vērodama salstošus cilvēkus un mēģinādama pārliecināt viņus, ka viņiem būtu labāk doties uz centru."

"Kāpēc viņi turp nedevās?"

Tas bija itin parasts jautājums. Kāpēc nīkuļot salā, badoties, cīnīties ar slimībām un izmisumu uz ielas vai zem nojumes, kad piedāvāja siltu centru ar ēdamo un iespēju ieiet karstā dušā?

Demija nopūtās. "Bailes, kauns, pilnīgi zaudēta sajūta, ka pelni ko labāku par atrašanos uz ielas," viņa sacīja, cenzdamās neizpaust balsī sarūgtinājumu par visiem tiem cilvēkiem, kurus sabiedrība vienaldzīgi izslēgusi,— par bijušajiem cietumniekiem, seksuāli izmantotiem, novārtā atstātiem bērniem, kas nemitīgi tiek pārvietoti uz jaunām audžuvecāku mājām, par bēgļiem, kas ir pārāk nobijušies, lai meklētu jebkādu palīdzību, baidoties, ka tiks aizvesti atpakaļ uz vietu, no kuras aizbēguši, par narkomāniem, garīgi slimajiem, kas nevar iztikt bez sabiedrības aprūpes.

"Vai jums izdevās piedabūt viņus doties uz centru?"

"Labāk nekā citiem darbiniekiem," viņa sacīja. "Man, iespējams, ir vidusšķiras akcents, taču ādas krāsa raisa uzticību uz ielas. Tu nevari būt vidusšķiras labdaris, ja tavs izskats ir tāds kā man."

Viņa apzinājās, ka runājot tikai pavirši ielūkojās acīs klausītājiem, jo baidījās, ka, pārak ilgi saskatoties, kāds no tiem varētu pamanīt, ka zem viņas cinisma slēpjas sāpes.

"Ko jūs darījāt starplaikā?" vaicāja Hedstovs. "Vai arī jūs ar vienu milzu lēcienu no apakššķiras nonācāt pārlieku privileģētā stāvoklī?"

"Iesaistījos naudas līdzekļu vākšanā, tad strādāju mārketingā un sabiedriskajās attiecībās," Demija atbildēja, acis kļuva nepatīkami sausas, kad viņa nemirkšķinādama skatījās krāsniņā. Viņa nepiebilda, ka strādājusi dažādus ar māju apkopšanu un bezpajumtniekiem saistītus darbus, ka viņa nudien uzlēkusi no apakšējās šķiras uz pārlieki privileģētu stāvokli.

Un, lai gan viņai patika jaunais darbs, patika koledža, kā viņu nekad agrāk nekas nebija saistījis, kāda viņas daļa joprojām jutās neomulīgi, ka viņa pametusi izmisušos un nelaimīgos. Tā viņas daļa, kas vēlējās pieņemt to, ko dzīve devusi, samierināties ar faktu, itin kā tas būtu karmisks liktenis, ka viņas agrākās vēlmes pēc dzīves, kas sakņotos drošībā un sabiedrībā, tiktu iznīcinātas, ka to cilvēku nāve, kas būtu varējuši sniegt viņai drošību, ir atstājusi pazudušu dvēseli bez saknēm, kas var — kurai tādēļ tas jādara? — sniegt roku tiem apkārtējiem, kas paši pazuduši un palikuši bez saknēm.

Taču daudz lielāka viņas daļa — tā, kura kopš pirmajām atmiņām jutās ārkārtīgi neomulīgi savas bērnības pseidoanarhistiskajā vidē, — zināja, ka sabiedrošanās ar pazudušajiem un zaudēšanu kā tādu nozīmētu pazaudēt sevi pilnībā, ka vienīgais, kā viņa var kļūt pilnīga un laimīga, ir tapt par daļu no kaut kā dzīvīgāka, spēcīgāka un iesakņota drošāk, nekā viņa jelkad bijusi.

"Kā jūs atradāt darbu šeit?" Hedstovs acīmredzot zināja, ka viņa nesen pieņemta darbā.

"Pārsteidzoši." Viņa uzsmaidīja pulciņam, un viņi atsmaidīja. "To nu gan varu jums pateikt, ka negaidīju piketu pie Solsteras koledžas sliekšņa!"

"Varbūt," sacīja vīrietis cepurē ar pušķi, "jūs negaidījāt negodīgu rīcību no tiem cilvēkiem, kas vada tādu vietu kā šī."

Demija lēnām pamāja, kā mēdza pamāt apsverot, nevis piekrītot. "Šķiet, ka man bija daudz iedomu, pirms ierados Tobijā. Tā bija krietna mācība."

"Vai drīzāk — satricinājums sistēmai," sacīja cits piketētājs, kurš ar zābaka purngalu īgni bakstīja šķembu, kas bija izkritusi no mašīnas riepas spraugas.

Demija vārgi pasmaidīja. Viņš bija gluži jauns — iespējams, pietiekami, lai būtu dēls vīram ar pušķaino cepuri.

"Vai nesen esat runājis ar doktoru Norisu?" viņa liekulīgi apvaicājās, zinot, ka viņš ir noraidījis vairākus uzaicinājumus satikties un apspriest turpmāko.

"Man nav jārunā. Viņam ir jāatsauc savs pieklājīgais lūgums mums parakstīt paziņojumu par īpašumtiesību statusu. Kad viņš to izdarīs, tad varēsim runāt par to, kā atrisināt situāciju."

"Vai viņam nepietiek vienkārši atsaukt lūgumu?"

Hedstovs pārlaida skatienu viņas sejai, itin kā meklētu pierādījumu, ka Noriss patiešām ir tik vāji viņu informējis. "Nē. Mēs neesam gatavi atgriezties pie status quo, kamēr esam pakļauti šiem draudiem. Mēs vēlamies garantijas, ka tad, ja koledžai izdosies turpināt zemes pārdošanas procesu, mums — iemītniekiem — tiek piešķirtas pirmpirkuma tiesības. Par lauksaimniecības cenām," viņš pārliecinoši turpināja, itin kā lai neļautu Demijai pārtraukt viņu. "Mēs nespējam konkurēt ar naudu, kādu var piedāvāt būvuzņēmēji."

Pēc viņa vārdiem, itin kā pavelkot auklu, iestājās klusums, ko pārtrauca vienīgi krāsniņas šņākšana un krakšķi. Visi neatraudamies skatījās ņirbošajās liesmās un nokaitētajās kokoglēs, visi stiepa rokas svilinošā karstuma virzienā.

Demija gaidīja, kad Hedstovs pārtrauks klusumu: ja to darītu viņa, šķistu, ka viņa risina sarunas.

"Tātad kāda ir jūsu nostāja? Vai esat Norisa pusē?"

Demija iemalkoja kafiju, sajuzdama plastmasas vāciņa piegaršu. "Es domāju," viņa sacīja, ļoti rūpīgi izvēlēdamās vārdus, "ka esmu gatava nostāties viņa pusē — viņš ir godīgs cilvēks, kurš ir gatavs saņemt nosodījumu par to, ko pats nav ierosinājis…"

"Godīgs cilvēks!" Hedstovs izsaucās. "Neteiktu, ka mūsu zemes pārdošana mums aiz muguras liecina par godīgumu!"

Demija cieši ieskatījās viņam acīs. "Par to viņš ir uzņēmies atbildību," viņa klusi sacīja.

"Ko?" Vienīgās pulciņa sievietes balss lika Demijai novērst skatienu no Hedstova. "Jūs gribat teikt, ka zemes pārdošana nebija Norisa ideja?"

"Tieši tā."

"Tad kurš to ierosināja?" Hedstova jautājums lika Demijai vēlreiz mainīt uzmanības virzienu.

"Es nezinu. Zinu tikai, ka šo priekšlikumu lika pieņemt Čārlza Nor- tropa arguments par labu šai idejai."

"Nortrops," sieviete asi sacīja, "bet vai viņš…" Viņa apklusa, skatienu piesaistījusi kaut kam aiz Demijas pleca. Pagriezusies Demija ieraudzīja, ka Hedstovs nolaiž paceltu roku.

"Ja Čārlzs Nortrops stādījās jums priekšā kā godīgs mākleris," viņa teica, juzdama aizdomas, ka ir piesarkusi, "tad jums, manuprāt, ļoti jāpiesargās. Un jums jāuzmanās arī no Iana Bērda un visiem solījumiem, kurus viņš dod vai liek nojaust."

"Kādus, jūsuprāt, solījumus viņš dod?" nosvērtā balsī vaicāja Hedstovs. Demija teiktajā samanīja sasprindzinājumu, jo tieši to pūlējās saskatīt.

"Nu, man šķiet, viņš teica, ka tad, ja Nortgeita pārņems Tobiju — ko būs viegli izdarīt, ja Tobija bankrotēs," viņa nomāca pieaugošu vēlmi skaidri norādīt uz viņu līdzdalību šādā iznākumā, "Nortgeita dos rakstiskas garantijas, ka nodrošinās ilgtermiņa īres līgumus."

Hedstova neviltotajā izteiksmē viņa ievēroja pilnīgu apstiprinājumu, ka pareizi uztvērusi Bērda domu gājienu.

"Nebija grūti izdomāt, ko viņš jums teiks," viņa uzmanīgi piebilda, "jo arī mani viņš centās dabūt savā pusē."

Bērda mēģinājums savervēt Demiju bija noticis pirms vairākām nedēļām, kad pēc abu koledžu direktoru sanāksmes, lai noformētu sponsorēšanas līgumu ar Atoz, viņš bija lūdzis mirkli sarunai.

"Tas ir iespaidīgi," viņš sacīja, kad abi atradās viņas kabineta noslēgtībā, "kā jūs pierunājāt Atoz. Ņemot vērā slikto finansiālo publicitāti un problēmas ar nomniekiem, es domāju, ka jums nekas neizdosies."

Lai gan Demija izmisīgi vēlējās nenokļūt šī vīrieša valdzinājuma varā, viņa atklāja, ka Bērda komplimenti rada instinktīvu vēlmi lepoties.

Bērds ērti iekārtojās uz dīvāna pretī durvīm. Kad viņš sakrustoja kājas, bikšu stara un zeķe pašķīrās, atklājot šauru bāla, spalvaina liela strēmeli. Viņš, kā liecināja žestikulēšana, jutās pilnīgi ērti, pilnīgi savaldīgs.

"Demij, nāciet strādāt pie manis."

Viņa neatbildēja, apspiežot jebkādu izpausmi, kas varētu nodot viņas pārsteigumu.

"Jūs šeit velti šķiežat laiku ar šo uzpūtīgo cilvēku baru, kuriem visi panākumi jau pagātnē," viņš turpināja, jautri apvainodams savus kolēģus tā, ka bija pašsaprotams — viņa vai nu piekrīt, vai arī viņai ir ilūzijas, kas jāizgaisina. "Kopā mēs pacelsim Nortgeitu virsotnē."

Demija vērtējoši nopētīja viņu. "Kādā virsotnē? Es domāju, ka jūs pilnībā atbalstāt apvienotu koledžu struktūru — pilnvērtīgu universitāti."

"Koledžas daudzējādā ziņā joprojām funkcionēs kā atsevišķas institūcijas, tās tikai nodos funkcijas, kuras efektīvāk var veikt centrāla administratīvā struktūra."

"Vai jums nešķiet, ka tādējādi es rīkotos mazliet nelojāli?" viņa jautāja, nespēdama noslēpt balsī nosodījuma pieskaņu. "Eds Noriss uzņēmās risku, izvēloties mani. Man nav augstākās izglītības diploma, tomēr viņš tik un tā pieņēma mani. Ja pāriešu strādāt pie jums, tas viņam būs sitiens zem jostasvietas."

"Tāds nu ir bizness," kategoriski paziņoja Bērds. "Nedrīkst ļauties jūtām. Tev jāzina, kurp vēlies nonākt, un jābūt gatavam darīt visu iespējamo, lai turp nokļūtu."

Demijas acis īsu brīdi pakavējās pie tumšspalvainā apakšstilba strēmeles zem Bērda bikšu staras; bālais, kailais liels runāja pretī Bērda elegancei un loģiskajam pieņēmumam par varu.

"Tātad jūs uzskatāt, ka man jāizvirza sev augstāki mērķi un jāstrādā Nortgeitā?"

Bērds mazliet pacēla uzacis. Tikpat labi viņš varēja sacīt: "Par to taču, protams, nav divu domu."

"Ar laiku es kļūšu par Solsteras koledžu savienības priekšsēdētāju." Viņš paraudzījās uz viņu ar mazliet samiegtām acīm, izdarot piesardzīgu vērtējumu. "Man būs iespējams ieteikt jūs mārketinga vadītājas amatam jaunajai universitātes struktūrai."

Kad viņa uzreiz neatbildēja, viņš nosvērti piebilda: "Iespēja uz tādu darbu nerodas katru dienu."

Demija juta, ka viņā bango adrenalīns, un bija satraukta, aptverot, ka īsti nezina, vai tas ir uzbudinājuma vai dusmu dēļ. Viņa izspieda sardo- nisku smaidu.

"Arī šāds lēmums nerodas katru dienu, Ian. Jums būs jādod man pāris dienu apdomāšanai."

"Jums taisnība," viņš strauji pielēca kājās. Pirms pāris mirkļiem Demija būtu gatava derēt uz diezgan lielu naudu, ka cilvēkam ar viņa ķermeņa uzbūvi tas ir pilnīgi neiespējami. "Nevelciet garumā," viņš piebilda, dodamies uz durvīm, "citādi iestigsiet neizlēmības purvā, ko Noriss sauc par demokrātiju."

"Cik saprotu, pierunāšana neko nedeva?" vaicāja sieviete otrpus krāsniņas.

Demija stīvi pasmaidīja, ar kaunu atcerēdamās plusu un mīnusu sarakstu, kuru tovakar pētīja. "Nē."

Viņa vilcinājās un tad nez kāpēc — šos iemeslus viņa vēlāk nebeidzami analizēja, negūstot apmierinošu secinājumu, — dzirdēja sevi sakām: "Agrāk es domāju, ka viena Solsteras koledža — viena Oksterbridžas koledža — daudz neatšķiras no citām. Citāda arhitektūra, citādas, mazliet dīvainas tradīcijas, taču pamatā ir viena un tā pati ideja. Taču dažos mēnešos, kopš ierados Tobijā, esmu sapratusi, ka kļūdījos.

Ja koledžas būtu vienādas, es ar abām rokām grābtu Bērda piedāvjumu un būtu ļoti pateicīga. Izvēlēties drošību vai nedrošību? Lūdzu, tas pat nav jautājums! Taču koledžas nav vienādas. Nortgeita ir Bērda impērijas dibināšanas bāze. Viņam interesē koledža tikai tik tālu, cik tā kalpo viņa mērķiem un veicina viņa ambīcijas.

Bet Eds Noriss caurcaurēm ir koledžas cilvēks. Viņš tic, ka ir pirmais starp vienlīdzīgajiem. Viņš to uztver nopietni."

Viņa juta, ka mutes kaktiņš nodevīgi noslīd, kad viņas emocionālā daļa teju vai draudēja izplūst raudās par tik spēcīgiem vārdiem, kurus nupat teikusi.

"Tādēļ viņš ir gatavs atbildēt par lēmumiem, kurus pieņēmusi valde, — tas ir kolektīvs lēmums. Pat ja viņš nepiekrīt, viņam ir jāpakļaujas tiem.

Un tādēļ viņš pieļāva, ka studenti pieņēma šo finansiāli katastrofālo lēmumu par sponsoriem — viņš respektē viņu tiesības neļaut sabradāt savu godīgumu tīri finansiālu iemeslu dēļ." Viņa sakoda zobus un palūkojās uz viņiem visiem, izņemot Hedstovu, kurš stāvēja blakus.

"Tobija ir tās daļu summa," viņa klusi pabeidza sakāmo. "Tās cilvēku, tradīciju, vērtību summa. Nortgeita ir tikai Bērds. Es cīnīšos par Tobiju. Ja, to mēģinādama, es zaudēšu darbu, tad vismaz varēšu būt mierā ar sevi."

Divdesmit trīs

Solsterā, 1388. gada augusts

Uz ģilžu nama sienas soļo un plivina spārnus putni, kam katram ir savs īpašais sakāmais. No gārņa, kas saliektiem spārniem grasās pacelties gaisā, mutes nāk vārdi: "Neturi ļaunu." Balodis, kas nolaidies uz aizgalda jumta kā Svētais Gars uz Kristus galvas, saka: "Rīkojies taisnīgi." Ap pāva, kas ar krāšņi saceltajām astes spalvām cienīgi attālinās no saviem biedriem, augstprātīgi izslietogalvu iekalts: "Neesi lepns."

Cilvēki, kas sēž pie diviem lieliem galdiem zem uzgleznoto putnu acīm, prātīgi darītu, ja ievērotu šos padomus, ļo šeit ir ļaunums un lepnums, un pavisam maz taisnīgas rīcības.

Vēlāk, kad viņa un Henrijs pūlējās aizturēt Elisones jautājumu plūdus, stāstot par ģilžu namā notikušo, Gvinetas domas sāka izkliedēties, vienas domas tapai izslīdot no citas domas iedobes, līdz visa būve sagrīļojās un sabruka. Viņa atklāja, ka spēj atcerēties fragmentus, spilgtus skatīšanās un saprašanas mirkļus, taču nespēja audžumeitai restaurēt to, kā lojalitāte un pašieinteresētība, slepenas norunas un opozīcija, naids un izlemšana saplūda vienā veselā, kad griba sastapās ar gribu. Viņa ļāva Henrijam skaidrot un atspieda galvu pret sienu, atpūtinādama pārlieku nogurušās acis, viņa balss pieklusa un pastiprinājās pār viņas prāta juceklīgajiem mēģinājumiem atjaunot notikumu secību.

Viņa jutās kā dzērve, kas bija uzgleznota uz ģilžu nama sienas. Kamēr tās biedri guļ, dzērve stāv sardzē, turot akmeni paceltas kājas nagos, lai tad, ja gaditos aizmigt, tas krītot pamodinātu. Viņa turēja akmeni Saimona dēļ un nebija aizmigusi. Viņa stāvēja sardzē par viņa koledžu un neļāva, lai tai notiktu kas slikts. Viņa centās iztēloties Saimona seju, taču spēja ieraudzīt tikai bargu, nepiedodošu skatienu. Vai viņas apzinīgā uzticība kaut mazliet iežēlinās viņu? la viņš kaut nedaudz būs pārliecināts par viņas vēlmi cīnīties viņa mērķa labad, vai Saimons pavērsīsies pret viņu ar mīlestību, kā mēdza darīt agrāk?

Ja vien viņai būtu tik daudz acu kā pāvam, lai ieskatītos nākotnē. Bet, kā pāvi met spalvas, tā cilvēks, dzīvojot un sākot pazīt tikai savu prātu, zaudē paredzēšanas spējas. Savulaik viņa bija pazinusi Saimona prātu, bet nu vairs ne.

Taču viņa bija apgalvojusi Edvīnam, ka viņai būtu jāzina Saimona domas par strīdīgo algu jautājumu. Vai viņa nepārspīlēja?

Pats Edvīns ģilžu namā klusēja. Tagad prātā viņa to redzēja ar joprojām izaicinoši putekļainiem matiem gaidām, vērojam un klausāmies. Vai viņš saprata, ka cīņa noris starp Nikolasu Brigi un Robertu Kopliju? Jo Gvinetai bija skaidrāks par skaidru, ka nedz mērs, nedz bīskaps neieradās tur, lai apspriestu strādnieku algas. Viņu intereses bija plašākas un savtīgākas: kurš valdīs Solsterā?

Viņus abus varēja simbolizēt vanags uz sienas ar augstajiem logiem, kas izstieptiem nagiem laidās lejā.

Koplijs bija iesoļojis ģildes namā, nobālējis no dusmām un piepūles, viņa priesteri neievēroti sekoja aiz muguras. Ignorēdams pārējās dzīvās būtnes zālē, viņš bija koncentrējis visu uzmanību uz Nikolasu Brigi. Kad viņš šķērsoja telpu, lai nostātos pie steķu galda, sasprindzinājums viņa augumā bija bīstami uzskatāms. Cieši raudzīdamies uz sēdošo vīrieti, viņš klusēja, līdz mērs lēnām piecēlās kājās.

"Esiet sveicināts… bīskapa kungs."

Koplijs neatbildēja sveicienam, taču ar acīm urbās Brigē, ikvienu savas viegli uzliesmojošās enerģijas daļiņu koncentrējis uz mēru.

"Šī sanāksme ir saistīta ar klostera darīšanām, klostera strādniekiem un klostera īpašumu." Viņa balss šķēla saspriegto zāles gaisotni. "Un tai pienāktos notikt klostera kapelā, nevis šeit!"

Brige, joprojām stāvēdams un mazā auguma dēļ nezaudēdams cienību, pat ne acu nepamirkšķināja. "Ja jūs, mans kungs, būtu mūs ielūdzis, mēs būtu ieradušies," viņš mierīgi sacīja. "Mēs nevaram doties uz kapelu pēc savas iegribas."

Nikolasam Brigem, nodomāja Gvineta, piemīt neparasts ātrums, gluži kā strausam. Ne kāju ātrums kā strausam, kas uz ģildes nama sienas bija uztverts cilvēkam līdzīgā skrējienā, bet prāta un mēles ātrums. Un, līdzīgi strausa teiksmainajai spējai sagremot dzelzi, šķita, ka viņa guzā nekas ne- iesprūst.

Tā kā bīskaps neattapa acumirklī atbildēt, Brige vēl piebilda. "Turklāt," viņš sacīja, "man nav īsti skaidrs, vai kapela būtu piemērota vieta sanāksmei, kuras mērķis ir sakārtot aroda praksi kā iekšpus, tā ārpus jūsu sienām. Šeit mēs kārtojam pilsētas darīšanas, īpaši tirdznieciskas darīšanas, un, tā kā runa ir par pirkšanu un pārdošanu, te mēs arī satiekamies."

"Vai jūs gribat teikt, ka man nav tiesību nodarbināt cilvēkus tā, kā uzskatu par piemērotu?"

"Jā," Brige smaidot apstiprināja, "ja rezultātā cieš manas pilsētas reputācija." Viņu skatieni sastapās. Viņi joprojām neapzinājās citu ļaužu klātbūtni telpā. "Es, piemēram, esmu pārliecināts, ka jūs, mans kungs, zināt likumu, kas liedz meistaram pārvilināt cita meistara strādniekus, piedāvājot tiem dažādus labumus. Nemaz nerunājot par lielāku algu maksāšanu, nekā nosaka…"

"Vai jūs apsūdzat mani likumu neievērošanā?" Lai gan bīskapa tonis bija nosvērts, visi klātesošie pamanīja izaicinājumu.

Mēra tonis bija noteikts un galīgs. "Jūs, bez šaubām, pārsniedzat savas tiesības."

Gvineta atminējās, ka šo norādi pavadīja elsas, kad pati nopūšoties izelpoja ilgi aizturēto dvašu. Lai gan mūrnieki, iespējams, bija pieraduši pie nekaunības, garīdznieki gan ne. Tāpat kā Roberts Koplijs. Pieliecies pie mēra, viņš caur sakostiem zobiem nošņāca vārdus, kurus, ja varētu, labprāt ierunātu tikai Brigem ausī, bet kuri, ņemot vērā nelielo attālumu, sasniedza arī Gvinetu.

"Nepārbaudiet pārāk daudz manu varu vai pacietību, bodniek, citādi varat kļūt nabadzīgāks."

Brigi nevarēja iebiedēt. "Es varu nostādīt visu pilsētu pret jums, Koplij. Es pateikšu vienu vārdu, un desmitās tiesas netiks maksātas, jūsu priesteri cietis badu, ja vien jūs netērēsiet klostera naudu viņu paēdināšanai, un jūs kļūsiet par apsmieklu. Padomājiet par to. Mans kungs."

"Un ja nu es iemetu jūs cietumā un ļauju jums tur sapūt?"

"Tas nebūtu prātīgi."

"Izaiciniet mani, un es to izdarīšu."

Viņu sejas atradās plaukstas tiesas attālumā. Abi bija aizmirsuši, ka viņus novēro. Vai, ja viņi to nebija aizmirsuši, tad viņu augstprātība bija tik milzīga, ka viņiem bija vienalga.

"Iemetiet mani cietumā, un jūs atbildēsiet Ričardam Deikram. Viņš ir Londonas tirgotājs un ģildes loceklis. Viņu ne tikai uzklausa karalis, bet viņam ir ari liela dūša. Naudas ziņā, protams."

Bīskaps samiedza acis, kad tika pieminēta karaļa patronāža.

"Piesargieties, bodniek. Iespējams, ka pārvērtējat sevi."

"Piesargieties pats, priesteri. Jo, iespējams, iedomājaties sevi pārlieku varenu."

Koplija seja sašķiebās ļaunīgā parodijā par smaidu: "Labi, tad pamē- rosimies spēkiem."

Šis pārgalvīgais izaicinājums un klusā piekrišana tam iedarbojās uz Gvinetu kā dzērves akmens. Aptvērusi iespējamās sekas, viņa saprata, ka jāatmet miers.

"Bīskapa kungs," viņa ierunājās, piecēlusies kājās līdzās Brigem. "Pazemīgi jums pateicos, ka pagodinājāt mūs ar savu klātbūtni. Vai jūs būsiet tik labs un apsēdīsieties, lai ļautu mums sākt sanāksmi? Ir sapulcējušies pilsētas brīvmūrnieki, kuri gaida gan klostera, gan pilsētas varas iestāžu spriedumu par brīvmūrniecības vadīšanu Solsterā."

Viņa apklusa un pameta skatienu te uz vienu, te uz otru vīrieti. Viņa apzinājās, ka, ja tagad ir aizvainojusi kāda varenā lepnumu, tad tas būs tikpat katastrofāli Saimonam kā viņa jauneklīgā atteikšanās uzpucēt karaļa ievainoto pašcieņu. Viņa nedrīkstēja pieļaut, ka Brige kļūst par ienaidnieku, taču viņa smaidīgais kareivīgums nedos Koplijam citu iespēju, kā iet līdz galam cīņā pret Deikra koledžu. Viņai jādod manevrēšanas iespējas, lai viņš nebūtu spiests atkāpties.

Viņas lūdzošā skatiena pavadībā Koplijs lēnām pamāja un apgāja ap galdu. Pēc ātra priora Viljama mājiena viņa jaunais sekretārs pielēca kājās un devās uz neērto mūrnieku solu, kur apsēdās ar tādu izskatu, it kā baidītos par savu dzīvību, savukārt Koplijs ieņēma vietu, neko nepiezīmējot un nepasakoties.

Visiem par pārsteigumu, Gvineta palika stāvam kājās. Drebēdama pie visām miesām, viņa sāka runāt. "Līdz šim," viņa lēni ieteicās, ar pedantisku rūpību izvēlēdamās vārdus, "ikvienam cilvēkam, kurš iecerējis būvi, bija brīv nolīgt ikvienu, ko vēlējās, un, kā ikkatrs šeit zina, mūrnieki daudzu paaudžu garumā ir ieradušies Solsterā, lai piedalītos klostera celtniecības darbos. Taču kopš tā laika pilsēta ir uzplaukusi," viņa palūkojās uz abiem vīriešiem, tādējādi norādīdama, ka ar to apsveic abus, "un tagad, šķiet, ir vairāk darba, nekā pilsētas mūrnieki spēj paveikt…"

Lai gan viņa un ikviens klātesošais zināja, ka tā nav tiesa, zināja, ka klostera darbos strādā vairāk cilvēku, nekā īstenībā vajadzīgs, nevienam netika nodarīts ļaunums, pacildinot Solsteru un tās bagātību, jo tādējādi ikviens kaut nedaudz juta savu nopelnu tajā.

"Un, kā visiem zināms," viņa turpināja, palūkodamās apkārt un sapulcējušos mūrniekus iekļaudama savos secinājumos, "ja darba ir vairāk nekā cilvēku, kam to veikt, rodas kārdinājums, pārkāpjot likumu un noteikumus," (gan mērs, gan bīskaps varēja pārdomāt savus algu ierobežojošo noteikumu pārkāpumus) "maksāt vairāk, lai nodrošinātu, ka darbs tiek pabeigts."

Viņa apklusa un palūkojās uz Kopliju un Brigi, kas izbrīnīti raudzījās viņā. Lai skatās, viņa nodomāja. Es neļaušu viņiem mesties viens otram virsū un cīnīties par valdīšanu, ja tas kaitēs man un maniem cilvēkiem.

Taču viņa arī nevarēja pieļaut, ka viņi jūtas tirdīti; spalva jāglauda, nevis jābužina.

"Neapmierinātība noved pie slikta darba," viņa sacīja, "kas nevienam nenāk par labu. Dievs netiek slavināts, cilvēks nav apmierināts, un posts mums nes nelāgu slavu. Šis lietas gulstas uz mūsu pleciem, draugi, un mums tās jāizlabo." Viņa uzsmaidīja abiem vīriešiem. "Mums galu galā ir laba iespēja visu atrisināt. Kā mums atgādināja Briges kungs, pilsētā ir spēkā ģilžu priekšraksti, kas attiecas uz visiem izgatavotājiem un pārdevējiem. Šos priekšrakstus ievēro, un tie tika ieviesti, lai stiprinātu Solsteras labo slavu. Un, lai saglabātu šo kārtību, mums jāpaļaujas uz mēra un viņa ierēdņu stingro pārvaldi."

Nedz. Brige, nedz Koplijs nebija pakustējušies, kopš Gvineta sāka runāt; abu vīriešu acis bija piesaistītas viņai.

"Klosteris," viņa piesardzīgi turpināja, "bīskapa kunga pārraudzībā un vadībā ir paplašinājies un kļuvis krāšņs, un tam ir liela pieredze saistībā ar mūrniekiem un viņu darbu. Tie, kuri ir piedalījušies klostera darbos," viņa paraudzījās atpakaļ uz pārblīvētajiem soliem, "apliecinās, ka viņi ir strādājuši taisnīgos un godīgos apstākļos."

Ja viņi metīs man izaicinājumu un izteiks sūdzības par darbu klosteri, viņa nodomāja, viss ir zudis. Koplijs jāraksturo vienlīdzīgi Brigem, lai līdzsvarotu lepnuma svarus.

Taču neviens no mūrniekiem nesakustējās; ari murdoņa nebija dzirdama. Ikviens klātesošais, šķita, atradās viņas vārdu varā, visus pārsteidza viņas ārkārtigi neparastā uzdrīkstēšanās saukt divus tik kaujinieciski noskaņotus vīrus pie miera.

Viņa piesardzīgi turpināja runu, ļoti uzmanīgi likdama vārdus citu pie cita kā akmeņus takā. "Ar tādām iemaņām un pieredzi mums ir laba izdevība sakārtot lietas tā, lai tas darītu godu gan būvētājiem, gan būvdarbu pasūtītājiem un nodrošinātu, ka Solsterā tiek teicami veikts mūsu arods un mūsu noslēpums uzskatīts par tādu, kas, iespējams, visvairāk slavina Dievu."

Un, ja abiem vīriešiem rūpēja Solsteras vai Visuvarenā labās slavas stiprinātāja reputācija, tad viņiem pēcāk nebija citas izvēles, kā pievērst prātu to lēmumu pieņemšanai, ar kuriem regulēt mūrnieku amatu pilsētā.

Neturi launu, saka gārnis. Kāpēc? Gvinetai piepeši ienāca prātā. Putns un tā sakāmais viņai bija pazīstami kopā, taču agrāk viņa nekad nebija apsvērusi, kāpēc tieši gārnim tas jāsaka. Iespējams, tas ir lūgums cilvēkam neturēt ļaunu uz putnu, kurš, rīkodamies saskaņā ar savu iedabu, apzog dīķi klostera dārzā.

Gvineta pastiepa rokas uz sienas kamīnā degošās uguns pusi, kamēr Henrijs turpināja runāt, un prātoja, kurš pēc viņas šodienas rīcības turēs uz viņu ļaunu. Priors Viljams. Lai gan viņš labprāt bija atnācis uz sanāksmi, Koplija dramatiskā ierašanās un izturēšanās ģilžu namā nomāca viņa autoritāti. Gvineta bija cieši pievērsusi uzmanību bīskapam un mēram, kamēr pūlējās attālināt viņus no konflikta un pievērst viņu domas risinājuma meklēšanai, tomēr bija apzinājusies, ka viņai ir piekaltas priora acis. Viņa naidīgums bija teju sataustāms, un Gvineta juta iracionālu pateicību, ka priors sēž viņai priekšā, nevis aizmugurē. Viņa naidīgums no mugurpuses nez kāpēc būtu grūtāk paciešams.

Viņa prātoja, vai tā ir tikai viņas vēlme izjaukt Viljama nodomus, kas izraisīja viņā tik nepielūdzamu pretestību, vai arī tas ir saistīts ar viņas dzimumu. Viljama uzskats, ka visas sievietes ir velna starpnieces, bija plaši zināms, un savu riebumu pret to, ko uzskatīja par sieviešu miesaskāri, viņš nesen bija bagātīgi demonstrējis attieksmē pret klostera veļas mazgātāju, kura bija pieķerta prostitūcijas aktā ar kādu mūku. Viljams viņu tik bargi nopēra, ka viņa tik tikko izdzīvoja, lai nākotnē, kā viņai pavēlēja, dzīvotu šķīstāk, savukārt pret mūku, kurš bija pieņēmis šo sievieti, izturējās kā pret cilvēku, kas nomaldījies neceļos un teju nemaz nav vainīgs, jo šī rīcība viņa dabai bija tik neraksturīga.

Neturi ļaunu. Viljams no Norvičas turēja ļaunu uz Gvinetu visu mūžu, vienalga, viņa pretojās vai ne. Viņš turēja ļaunu aiz tā vienkāršā iemesla, ka viņas esamība pasaulē atgādināja viņam, ka, lai arī viņš ievēro celibātu, instinkti zem garīdznieka ietērpa, kas tos sedza un maskēja, ir tādi paši kā jebkuram vīrietim. Viljams ienīda viņu, jo bija atteicies no baudām ar viņas dzimumu par labu varai un atklājis, ka īsta vara viņam ir liegta. Kaut arī Viljams būtu pretojies Saimonam tikpat nepielūdzami, par ienaidnieku priors kļuva viņas dēļ.

Gvineta mazliet drebēja kamīna uguns mestajā gaismā un atcerējās sava tēva mīļāko teicienu: "Nekad nemodini ne drusciņas naida vājā cilvēkā."

Viņa sakustējās un ar gribasspēka piepūli atkal mēģināja pievērsties Henrija un Elisones sarunai. Viņa paskatījās uz Tobiju, kas klusi sēdēja Elisonei klēpī, kā bija darījis kopš viņu atgriešanās mājās un brīža, kad Elisone nosēdināja Gvinetu pie kamīna.

"Man nav auksti," viņa bija iebildusi, drebēdama pie visām satrauktajām miesām. "Dod man tikai pāris minūšu, un viss būs labi."

Viņa bija vērojusi Tobija aizžņaugto, svārstīgo činkstēšanu viņas virzienā, taču saglabāja mieru, nepaņēmusi bērnu, jo Elisone glāstīja viņu sev klēpī. "Nu, nu, brālīt, māmiņa ir nogurusi — nogurusi —, viņai mazliet jāatpūšas — arī Tobijam jāatpūšas." Viņas balss mierināja, kamēr rokas glāstīja galvu un turēja trīcošos locekļus.

"Mirklīti, Tobij," Gvineta sacīja, kad apsēdās pie kamīna, "tu nāksi pie manis pēc brītiņa, manu bērniņ."

Tagad, aprakstījis bīskapa ierašanos un sekojošo sadursmi ar īsta attēlotāja prasmi, Henrijs sīki izklāstīja Elisonei par Ralfa Deikra daiļrunīgo klusēšanu.

"Viņš līdzinājās vīrietim, kura mīļākā piepeši ienāk istabā, kur viņš sēž kopā ar sievu un bērniem," Henrijs teica. "Te nu viņš bija, aizstāvēdams savu tēvoci, kad visi zināja, ka viņu un prioru Viljamu saista ciešas attiecības. Nav brīnums, ka viņam bija maz ko teikt, kad mērs jautāja, vai šie noteikumi ir pieņemami Ričardam Deikram. Ralfs redz, ka Deikra bagātība izslīd no viņa rokām. Kamēr ir zemes īpašumi, Ralfam ir labas cerības dzīvot tajos un tēlot muižkungu, līdz Džons pārņem tēva lietas. Ralfam vairs nebūs zemes īpašumu un nākotnes. Viņš būs vienīgi sava mazā brālēna labā roka. Ar to Ralfs nekad nespēs samierināties. Viena lieta ir kalpot tādam vīram kā Ričards Deikrs, bet kalpot zēnam, kura augšanu esi uzraudzījis gadu no gada, — tas ir pavisam kas cits."

"Patiesību sakot," piepeši ieteicās Gvineta, "manuprāt, Pīrss Motiss aizstāvēja Ričardu Deikru vairāk nekā viņa māsas dēls…"

"Ralfs tika aicināts uz sanāksmi tikpat lielā mērā tādēļ, lai viņam atgādinātu, kā pusē viņš ir, kā arī tādēļ, lai aizstāvētu Deikru," Henrijs iestarpināja. "Viņš neko nepateica. Viss sakāmais tika atstāts advokātam. Un viņš labi tika ar to galā, lai gan ir līdzīgs mazam, sakaltušam žagaram."

Gvineta pasmaidīja. Pīrss Motiss varbūt ir līdzīgs sausam žagaram, taču viņš allaž ir pieklājīgs un uzsmaida Tobijam. Gvinetai bija itin drošas ziņas, ka viņš un Deikrs jaunību pavadījuši kopā un ka viņus saista kas vairāk nekā domājamās darba devēja un darba ņēmēja attiecības. Lai gan tas bija itin parasts, ka tik augsti stāvošs ģildes pārstāvis kā Deikrs iekļauj advokātu savā ģimenē, tas, ka Deikrs nodrošināja Motisam un viņa sievai greznus apartamentus savā muižā, Solsterā izbrīnīja daudzus. Vai nu šis vīrs ir jurisprudences brīnumdaris un jāuztur labā omā, pilsētā sprieda, vai arī viņš zina kaut ko Deikram neizdevīgu, tāpēc par katru cenu jānoskaņo labvēlīgi. Pret Londonas tirgotājiem juta tādu godbijību, ka vienkāršais fakts, ka starp abiem vīriem valda cieša draudzība, nekad netika apsvērts. Tik acīm redzama altruisma cēlonim jābūt izdevīgumam.

Gvineta atcerējās klusos, bet trāpīgos vārdus, kurus sanāksmes laikā viņš vairākas reizes bija pačukstējis Gvinetai. Nevēlēdamies radīt iespaidu par piedalīšanos sanāksmē, itin kā atrastos vien kā likuma novērotājs, viņš tomēr virzīja panāktās vienošanās pa noteiktu ceļu. Gvinetas prātā pavīdēja viņa seja, bāla un kalsna, ar dziļām koncentrēšanās un pamatīgu zināšanu grumbām. Taču sejā bija iespiedušās arī smieklu rievas, un, kad viņš smaidīja, tās vērta viņa pergamenta ādu ap acīm zirnekļa tīklā ar smalkām līnijām.

"Kaintonas kundze," viņš sacīja klusā balsī, kas sasniedza tikai viņas ausi, "lai gan mēs šeit apspriežam algas, būtu saprātīgi šodien nokārtot daudzas lietas, lai vēlāk mūrniekiem nebūtu iemesla dumpoties."

Tas bija gudrs padoms, Gvineta nodomāja. Padoms, kas panāca, ka mūrnieki devās prom, pārliecināti par savu svarīgumu, un mazināja Koplija sakāvi, piešķirot viņam, tāpat kā Nikolasam Brigem, konflikta atrisināšanas nopelnu.

Gvineta nopūtās. Viņa bija apmierināta ar priekšrakstiem, kas bija uzrakstīti ar Motisa roku un ko parakstīja bīskaps, priors un mērs. Viņa bija ļoti atvieglota, ka Solsteras brīvmūrnieki nebija ignorējuši viņu un palikuši malā. Taču visvairāk Gvineta priecājās par to, ka Saimonam nebūs iemesla dusmoties uz viņu. Viņš atgriezīsies Solsterā un atklās, ka koledžas būvniecība turpinās. Un viņam par to būs jāpateicas sievai.

Viņa neviļus pievērsa acis Tobijam, kurš joprojām bija pie Elisones. Nekas nemainīs Saimona dusmas uz viņu par Tobiju. Viņa vēlreiz varētu piedabūt mūrniekus pie darba, viņa varētu paglābt koledžas celtniecību no bezgalīgas vilšanās un atlikšanas, taču nekas nepadarīs viņas dēlu par mūrnieku. Šo vilšanos nekas nelabos.

"Tad kādas saistības ir uzņēmušies nepakļāvīgie Solsteras mūrnieki?" vaicāja Elisone, kura centās nomierināt arvien satrauktāko Tobiju. "Kādiem priekšrakstiem viņi turpmāk pakļausies?"

Gvineta, uzmanību pievērsusi knosīgajam dēlam, nevis dekrētiem par mūrniekiem, grasījās piecelties un paņemt Tobiju, bet Elisone ar rokas mājienu lika viņai atkal apsēsties. "Sēdi, māt. Kādu brīdi viņš itin labi var iztikt ar mani. Tici man un atpūties, kamēr vari." Un viņa mierināja Tobiju, dungodama, kamēr rokām atdarināja Gvinetas ievingrinātās kustības pār viņa drebošajiem locekļiem.

"Cik atceros, mēs vienojāmies par astoņiem noteikumiem," teica Henrijs, vērodams sievu. "Runājot par tagadējo strīdu, tika panākta vienošanās, ka darbs nedrīkst notikt lielajās svētku dienās, bet mazāk svarīgos svētkos tas var turpināties tikai līdz dienas vidum."

"Un dienas alga mazāk svarīgos svētkos?" jautāja Elisone. "Vai Saimonam būs ļauts maksāt vairāk? Esi mierīgs, brālīt. Esi mierīgs, Tobij."

Lai gan Tobijs bija nemierīgs, Gvineta tomēr atturējās ņemt viņu pie sevis, lai nesāpinātu Elisoni.

"Nē, nebūs vis. Dienas algām jāpaliek tādam pašām kā agrāk, un nebūs nekādas papildu samaksas. Un neviens meistars nevarēs maksāt vairāk par citiem. Šajā ziņā viņi panāca vienošanos, kas atbilst šīs zemes likumiem."

Elisones uzmanība pa daļai bija pievērsta vīram, pa daļai — bērnam, kas dīdījās viņai klēpī. "Un pārējie priekšraksti?"

Viņas jautājums beidzās ar spiedzienu, jo Tobijs gandrīz vai izmetās no klēpja. Gvineta pielēca kājās un izstiepa rokas viņa virzienā, kad Elisone satvēra bērna stīvo augumu, turēdama viņa aiz padusēm un piespiedusi ceļus viņa mugurai. Tobijs, ieraudzījis māti, pameta gaisā rokas, stiepdamies viņas virzienā, tādējādi izraisīdams vēl vienu spazmu, pēc kuras viņš būtu kritis atmuguriski, ja Elisone neatbalstītu viņu. Tā viņš arī stāvēja, rokas pacēlis un galvu atmetis, tā ka ar nepiesegto aci skatījās augšup uz Gvinetu, un trīs sirdspukstu ilgumā viņš izskatījās kā normāls bērns, kas stāv un vēlas tikt pie mātes. Pastiepies viņš grasījās kustēties, pacēlis vienu kāju, itin kā lai ietu viņas virzienā. Bet, tiklīdz viena kāja pacēlās no zemes, tā otra sagrīļojās, un viņš būtu nokritis, ja Elisone joprojām viņu neturētu. Gvineta pieliecās un paņēma viņu rokās, sirds dauzījās kā zirgam, kurā jāj vēstnesis ar ziņām par uzvaru.

"Vai tu redzēji?" viņa vaicāja, raudzīdamās uz Elisoni. "Vai tu redzēji, kā viņš stāvēja un mēģināja staigāt?" Viņas acīs mirdzēja prieks un triumfs. "Viņš mēģināja staigāt! Tagad Saimonam tas jāredz!" Viņa raudzījās uz Elisoni, rokām stingri turēdama stīvo Tobiju. "Tagad viss būs citādi, atceries manus vārdus."

Divdesmit četri

Kaintona un Deikra koledža, mūsdienas

Demijas aizdomas, ka restauratori, metaforiski izsakoties, nokodīs viņai roku, lai (ikai būtu iespēja tuvāk izpētīt Tobija statuju, izrādījās dibinātas, un, vienojusies gan ar restauratoriem, gan katedrāles priekšniecību, ka visu nepieciešamo statujas restaurāciju veiks katedrāles akmeņkaļi, viņa tagad Tobijas pagalmā gaidīja pacēlāju un kravas automašīnu, kas nocels statuju un aizvedīs uz katedrāli.

Lai gan viņai to neieteica, Demija nespēja pretoties vēlmei uzkāpt uz sastatnēm un tuvāk apskatīt statuju. Viņa bija stāvējusi pagalmā un pētījusi to ar mazu binokli, bet atmetusi šādai aplūkošanai ar roku, lai ar pirkstu galiem pieskartos skulptūrai un pavisam tuvu sajustu akmens smagnējo smaržu.

Statuja, viņa lēsa, bija mazliet lielāka par reālajiem izmēriem. Lai gan tā bija aptuveni viņas augumā, tās proporcijas bija kā mazam zēnam, kas vēl nav sasniedzis pusaudža gadus. Seja bija apaļa, un rokām un kājām pietrūka tā kaulu garuma, ko dod vairāk gadu.

Demija nopētīja zēnu no galvas līdz papēžiem, jau simto reizi prātodama par stāju uz pirkstgaliem un meklējošo skatienu. Zēns izstaroja dzīvību un vitalitāti — draiskulīgs elfs bez ļaunuma. Vai viņš bija Tobijs Kaintons? Vai tēvs iemūžināja dēlu tajā vecumā, kad tika pabeigta koledža, tieši tad — ļoti iespējams —, kad viņam sākās mūrnieka mācekļa gadi? Demija prātoja, vai viņš bija čakls vai arī dedzīgāk muka projām un rotaļājās ar draugiem; viņa stāja liecināja par noslieci spēlēt paslēpes.

Demijas brālis nebija čakls. Kopiena, kas lika Demijai ilgoties pēc ikdienišķām ērtībām, kādas bija skolasbiedru mājās, Džimijam (nosauktam par godu Hendriksam) bija piemērota tāpat kā izbalējušās, ielāpiem klātās drēbes, kuras viņš valkāja. Pēc dabas būdams citādi domājošs, viņš mīlēja brīvību, kādu sniedza viņu neierobežotā dzīve, un pamatskolas laikā viņš apmeklēja skolu tieši tik bieži, cik bija nepieciešams, lai varas iestādes neklauvētu pie vecāku durvīm. Maca un Tonijs viņa kavējumus uzskatīja nevis par slinkumu mācīties, bet par brīvā gara izpausmi. "Džimijs ir īpašs," Macai patika teikt. "Viņš ir mežonīga, nepieradināma dvēsele. Skola viņam nav vajadzīga — viņam ir vajadzīgi meži, lauki un dzīvnieki, nevis grafiks un muļķīgi bērnu stāsti."

Tomēr mātes sajūsma par Džimija īpašo dabu un nicinājumu pret to, ko var sniegt tradicionālā izglītība, neguva tik buržuāzisku izpausmi kā apņemšanos mācīt viņu pašai; Demija vienmēr bija dzīvojusi bailēs no tā, ka brāli varētu izņemt no skolas, saprazdama, ka tad, ja Džimijs vairs neies uz skolu, vecāki izņems arī viņu, balstoties uz savu versiju par godīgumu. Skola Demijai bija patvērums, normālas dzīves un noteiktas kārtības debesis viņas citādi haotiskajā dzīvē.

Džimijs, viņas dvīņubrālis. Tikpat lielā mērā atšķirīgs no viņas kā cīņas gailis no strazda. Viņa ar kvēlu kaisli gan ienīda, gan mīlēja brāli. Ienīda, jo viņš tik nepārprotami bija Macas mīlulis, un iracionāli mīlēja viņu tieši tā paša iemesla dēļ, kālab viņu mīlēja māte, — viņš mirdzēja izredzētā gaismā. Viņš varēja piedabūt jebkuru kopienas bērnu izdarīt it visu, nevis draudot vai pieglaimojoties, bet tikai norādot, ka tad, ja viņš izdarīs to vai citu, tas viņu iepriecinās un atstās labu iespaidu. Viņš bija cilvēks, viņa tagad domāja, kurš varēja izvest armiju caur elles ugunīm. Vai novest kulta sektu masveida pašnāvībā.

Brāļa nāve atņēma viņai visus dzīves dzinējspēkus; mātes nāve, kam sekoja tēva aiziešana, pirms viņa bija pilnībā atguvusies, atstāja viņu bez atbalsta punktiem, lai cik tie būtu nepilnīgi, ceļā uz briedumu.

Vienīgais pusaudzes gadu neatkarīgais lēmums — aiziet no kopienas pēc Nīla došanās uz universitāti — bija noteicis viņas dzīves turpmāko virzību, un viņa nekad to nenožēloja. Lai gan tas bija daudz neparastāks ceļojums, nekā viņa bija iztēlojusies bērnībā, Demija galu galā bija sasniegusi mērķi. Viņas darbs Tobijā un mazais divstāvu namiņš ar četrām istabām un virtuves piebūvi un ar aizaugušo dārzu simbolizēja viņas vēlmju piepildījumu. Viņas darbavietas izcilā viduslaiku arhitektūra un Viktorijas laika amatnieku izstrādātā terase ar sarkaniem ķieģeļiem un dekoratīvām stikla durvīm un dārzu, ko ieskāva miniatūri mūri, radīja viņai sajūtu, ka viņa atrodas uz tik stingriem pamatiem laikā un telpā kā nekad agrāk.

Demija izstiepa roku, lai pieskartos zēna rētainajam akmens vaigam. Tobijs — Tobiass? Viņa bija vienmēr domājusi, ka dēlu sauks par Deividu; Deivijs bērnībā un Deivids, kad izaugs. Taču nekad Deivs.

Savulaik, attiecību sākumposmā, Demija pieķēra sevi prātojam par to, kādi izskatītos viņas un Kacas bērni, līdz aptvēra, cik galēji stulba ir šī doma. Acīmredzot viss priekšstats par mīļotā cilvēka bērna iznēsāšanu bija iedzimts, un to nebija viegli atmest.

Kaca. Demiju bija šokējusi atskārta, cik maz tas, ka piepildās viņas sapņi par drošību, bija atkarīgs no Kacas klātbūtnes. Viņas prieku, ko radīja mazā namiņa iekārtošana, nesabojāja tas, ka Kaca šajā darbā nav pielikusi roku; panākumi viņas jaunajā darbā runāja paši par sevi pietiekami, lai viņa nejustu vajadzību pēc Kacas atzinības.

Strīdīgais jautājums par mātes stāvokli bija pielavījies Demijai nepiemērotā brīdī — bērēs. Kāds kolēģis bija nomiris pēc dažu mēnešu cīņas ar īpaši agresīvu ļaundabīgo audzēju, un Gārdnera fonds tika aizvērts uz divām stundām, kurās viss personāls piedalījās viņa bērēs.

Tās, gluži tāpat kā Frenks, bija ārkārtīgi netradicionāls pasākums bez garīgajām dziesmām un reliģisko tekstu lasījumiem. Tika atskaņota rokmūzika, rādīts ģimenes ar videokameru filmētais, un abi Frenka pieaugušie dēli aizkustinoši runāja par tēvu un to, cik viņš daudz tiem nozīmējis.

"Viņi teica, mēs ļoti lepojamies, ka pazinām savu tēti," vēlāk viņa stāstīja Kacai. "Ļoti lepojamies, ka esam viņa miesa un asinis."

"Tas ir jauki, kā tev šķiet?" Kaca vaicāja, acīm redzami apjukusi par bažām mīļākās balss tonī.

"Jā! Jā, tas ir jauki! Vienkārši man neviena nav — neviena, ar ko mani saistītu asinsradniecība, nav ne vecāku, ne brāļu un māsu, ne bērnu…" Viņa apklusa, tad piepeši pajautāja: "Kas nokārtos mūsu bēres, Kac? Kas parūpēsies par mums!"

"Nu, kura aizies pirmā, par to parūpēsies otra — vai arī mēs varam noslēgt pašnāvības paktu…"

"Es runāju nopietni!"

Kaca ieskatījās viņai acīs. "Jā, piedod."

"Kad būsim vecas un sirmas, kurš mūs apbedīs? Proti, ja nodzīvosim līdz sirmam vecumam, tā, kura paliks, nespēs to izdarīt! Neviena cita nav!"

Kaca mēģināja pievilkt viņu sev klāt. "Ei, kas tev lēcies?" Bet Demija atbrīvojās no mīļotās apskāviena un ieskatījās viņai acīs. "Manuprāt, mums jāaprunājas par bērnu."

Kaca atbildēja ar neticīgiem smiekliem. "Ko — tikai tāpēc, ka nav neviena, kas sarīkos mūsu bēres?"

"Nē, protams, ka ne tāpēc!"

"Tad kāpēc?"

Demija lūkojās uz statuju. Tāpēc, ka,manī ir radusies nepieciešamība, viņa nodomāja. Tas ir vienīgais iemesls. Spēcīgāka motīva nav. Vienkārši jūtu dziļu, ilgpilnu nepieciešamību pēc bērna. Ar katru dienu arvien vairāk šķiet, ka tā ir kļuvusi par neatņemamu manas dzīves sastāvdaļu.

Piepeši bija dzirdama klusa motora rūkoņa, kas lika Demijai apgriezties.

Bija atbraukusi kravas automašīna.

Lai noceltu statuju no nišas, vajadzēja ilgāku laiku, nekā bija domāts. Lai gan speciālisti bi ja brīdinājuši, ka gan nišā, gan plātnē, iespējams, ir izveidotas akmens tapas, nebija paredzēts, ka tās varētu būt iemūrētas, tāpēc daudz nācās grozīt, celt un šūpot, iekams statuja izkustējās pāris milimetru. Demija vēroja ar nemierpilnu neziņu un izmisumu, jo nekas nedrīkstēja salūzt, un vienlaikus ar dedzīgu nepacietību noskaidrot, vai Pītera Defrīza piepešā atskārta bijusi pareiza.

Kad statuja beidzot tika izcelta no noapaļotās skavas, nosvērtām kustībām tai piestiprināja troses, ar kuru palīdzību to iecēla un noguldīja mašīnas kravas kastē. Kāds restaurators steigšus kāpa lejup pa trepēm un nemitīgi uzņēma digitālus fotoattēlus par katru statujas nocelšanas posmu no nišas līdz mašīnai.

Kad pacēlājs noguldīja akmens tēlu mašīnā un virves to pagrieza horizontālā stāvokli, lai to varētu transportēt zārkam līdzīgā konteinerā, kas bija pilns ar polistirola pārslām, Demija vairs nespēja nociesties. Iespiedusies starp restauratora fotokameru un statuju, viņa raudzījās uz pamatni, kas atradās vairs tikai pusmetru no kravas kastes un tika nolaista vienā līmeni ar galvu.

"Tur kaut kas ir!" viņa kliedza pār vienmērīgi pukšķinošā pacēlāja motora radīto troksni. "Lūk!"

Restaurators ātri ieņēma viņas vietu un pāris reižu nofotografēja nepilnīgi apaļo caurumu statujas pamatnē. Tad viņš ar roku izdarīja riņķveida kustības, norādīdams, lai pacēlājs turpina nolaist statuju konteinerā.

"Pagaidiet!" Demija iesaucās teju vai raudādama. "Vai mēs neaplūkosim, kas tur ir?"

"Vispirms mums jānogādā statuja uz katedrāli pienācīgā stāvoklī." Šķita, ka restaurators nesaprot Demijas steigas iemeslu un acīm redzami grasījās darīt visu nepieciešamo, lai nesabojātu nevienu statujā ievietoto arte- faktu.

"Pareizi." Demija ielēca kravas kastē un stingri apsēdās uz smilšainās virsmas. "Es arī braukšu."

Divdesmit pieci

Solsterā, 1388. gada augusts

Saules gaisma piepilda mūrnieka rasēšanas istabu, iespīdēdama pa plaši atvērtajām durvīm. Visur ir liecības par celtniecību, sākot ar steķu galdu, uz kura novietoti lieli pergamenta tīstokļi, un beidzot ar akmeņu druskām, kas palikušas pēc pārbaudes un demonstrēšanas. Pie sienām karājas vēl neizbūvēto logu pusgatavie rāmji; liecības par nepacietību vai optimismu.

Kaktā, saules gaismas apspīdētu puteklīšu oreola ieskauta, pār rokām, kas ritmiski darbojas, ir noliekusies slaida sieviete. Ar veikliem un ievingrinātiem vēzieniem viņa apstrādā un nolīdzina,mazus koka gabaliņus.

Viņas priekšā guļ divas sašķelta un nomizota oša stīpas, kas veidotas no vairāk nekā duča ar tapām sastiprinātu gabalu. Ap viņu mētājās vēl citi gabali, kuri nepārprotami ar kaut kādu mērķi (lai gan šo mērķi bija grūti uzminēt) bija padarīti tievi un lokani, daži vēl nesagriezti un skabargaini.

Gvineta no Kaintonas ir redzējusi, ka viņas dēls spēj stāvēt, varbūt staigāt, ja vien viņš varētu noturēt nepaklausīgos locekļus un pastāvīgi nokārušos galvu tā, kā pagaidām nespēj. Un tādēļ viņa atkal ir ķērusies pie sava amata nevis vīra, bet dēla dēļ.

Kad Saimons atgriezās mājās svētdienā, trīs nedēļas pēc strīda atrisināšanas ģilžu namā, viņš ieraudzīja, ka Henrijs Eklends sēž otrā stāva istabā kopā ar Gvinetu. Un Saimons uzrunāja Henriju, neievērodams Gvinetas stīvi izteikto sveicienu.

"No kurienes radušās tenkas par strīdu ar klosteri?"

Viņš nosvieda apmetni uz lādes zem loga un nostājās pie Henrija, kurš pielēca kājās, lai sasveicinātos.

"Tas ir atrisināts," Henrijs sacīja, "un visi mūrnieki atkal strādā. Pateicoties Gvinetai."

Gvineta juta uzsvaru uz pēdējiem diviem vārdiem, taču tas nepievērsa Saimona uzmanību viņai. Henrijs turpināja sajust viņa valodas asumu. "Atrisināts? Ir atklāti pieteikts karš! Tagad Koplijs zina, ka viņu gaida cīņa. Agrāk viņš varēja sūdzēties tikai par Deikra reliģiskajiem uzskatiem, un Deikrs ar tiem neplātījās. Tagad šis mēslu kaudzes gailēns Nikolass Brige ir devis viņam nepieciešamo ieganstu…"

"Saimon…" Henrijs izstiepa rokas, itin kā atvairīdams Saimona uzbrukumu. "Strīdu atrisināja pirms vairāk nekā divām nedēļām. Celtniecība ir turpinājusies. Pārtraukuma nav bijis. Koplijs pat ir aizbraucis no Solsteras…"

"Jā. Lai noskaidrotu, kādu atbalstu var gūt no arhibīskapa, lai apturētu visus darbus Deikra koledžā…"

"Un kā mēs esam kļūdījušies, Saimon?" Gvineta, kuras dvēseli pildīja svina smags izmisums, palūkojās uz vīrieti, ko savulaik mīlēja vairāk par visu pasaulē. "Ko mēs esam izdarījuši? Vai tu mums pateiktos, ja mēs gaidītu, kad tu atgriezīsies?"

"Es jums pateiktos, ja jūs nebūtu iesaistījuši mēru!" Saimona skatiens viņas acīs līdzinājās pātagas plīkšķim. "Nikolass Brige rūpējas tikai par savām interesēm. Ja viņš pretojās Koplijam, tad viņam tas bija izdevīgi."

"Viņam draudēja ieslodzījums, Saimon. Es, tāpat kā Henrijs, pati savām ausīm dzirdēju Koplija draudus."

Gvineta paraudzījās uz audžudēlu, kurš piekrītoši nomurmināja, lai gan Saimons nenovērsa acis no sievas.

"Lai pierādītu savu varu, ne vairāk un ne mazāk. Jo, pirms iegāja ģilžu namā, viņš zināja, ka var paslēpties Deikram aiz muguras…"

"Saimon," Henrijs pārtrauca viņu, "bez. viņa mēs nebūtu sasaukuši sanāksmi. Atlikusī celtniecības sezona būtu gājusi zudumā…"

Saimons pagriezās pret viņu. "Mēs? Kāpēc tu saki "mēs", Henrij Ek- lend? Tu esi karaļa mūrnieks. Tava vieta ir karaļa pilī, nevis līdzās manai sievai un mēram. Tu pārāk daudz iedomājies, ja uzskati, ka vari runāt manā vārdā."

Henrija sejas krāsa kļuva lāsumaina no matu līnijas līdz atslēgas kauliem, un viņš paspēra soli uz Saimona pusi.

"Es nerunāju tavā vārdā, Saimon no Kaintonas! Es esmu pilntiesīgs mūrniekmeistars, man nevajag runāt tavā vārdā vai ar tavu atļauju. Šis strīds skāra mūs visus. Ikvienu mūrnieku Solsterā. Es runāju savā vārdā. Tiesa, es domāju atbalstīt tavu lietu. Taču vēl vairāk es vēlējos stāvēt līdzās Gvinetai." Viņš apklusa, mazliet atmetis galvu, lai ieskatītos acīs Saimonam. "Viņa tevis dēļ riskēja ar pazemojumu un vēl ko sliktāku. Un tāda ir atmaksa viņai." Viņš vēl brīsniņu raudzījās Saimonam acīs, tad pagriezās pret Gvinetu. "Manuprāt, tas ir izrādījies slikts darījums."

Pirms Gvineta paguva atbildēt vai Saimons attapās atcirst, durvis, kas vērās uz pagalma kāpnēm, tika viegli pagrūstas, un Elisone, kura bija aizvedusi Tobiju uz tualeti, ienāca pa tām, stumdama bērnu sev pa priekšu.

Saimona reakcija, pirmoreiz mūžā redzot dēlu stāvam taisni, bija pilnīgs riebums.

Gvineta zināja, ka viņa izdvestais lāsts nācis pār lūpām nedomājot, taču, tiklīdz tas bija izteikts, to vairs nevarēja paņemt atpakaļ. Viņa reakcija uz Tobija jauno stāvokli tajā brīdī kļuva nepārprotami skaidra viņai, viņam un, vissliktākais, Tobijam.

"Dievs žēlīgs, ko tas nozīmē?"

Gvineta ar šausmām saprata, ka prieks un optimisms bija aizvēris viņai acis uz Saimona iespējamo reakciju. Viņa nedrīkstēja pieļaut, ka Saimons nezinot ierauga Tobiju rāmī. Viņa ierastajam riebumam, ko izraisīja tikai skats uz dēlu, vajadzēja viņai parādīt nepieciešamību rīkoties uzmanīgāk, vispirms aprunāties ar viņu, pastāstīt, ka viņa ir izdomājusi, kā palīdzēt Tobijam, un ka tagad viņu dēls varbūt nepaliks kroplis, ka viņš varbūt spēs izmantot savus nepilnīgos locekļus.

Bet liktenis, būdams bezrūpīgs, bija noteicis, ka Tobijs jāieved istabā tajā mūža mirklī, kad viņam bija vismazākās iespējas iegūt tēva labvēlību. Saimons tagad redzēju tikai kaut ko pretdabisku. Viņam nebija sajūsmas, ka beidzot Tobijam ir iespēja turēties stāvus tāpat kā jebkurai citai dvēselei pasaulē, redzēt un būt redzamam. Nebija pēkšņa prieka, redzot, ka viņš pārvērties no nožēlojama vīstokļa, kas kā ievainots suns guļ un dienu no dienas tikai vēro, par zēnu. Iespējams, par mazu, kaulainu un salīkušu zēnu, tomēr zēnu.

"Vai nepietiek, ka tev viņš vienmēr jātur manu acu priekšā, Gvinet? Vai tev jāpaceļ mans kauns stāvus un jāiestiprina šajā… neķītrajā rīkā? Paskaties uz viņu, Gvinet, viņš izskatās pēc raganas uz slotas — pēc lupatu saiņa, kas piesiets pie mieta, lai tas labāk degtu!"

Šis tēls karājās gaisā, tvarstīdams viņus ar saviem zobiem. Gvineta, kad viņai izmisīgā, mokošā panikā sāka griezties galva, satvēra krēsla malu, uz kura sēdēja.

"Saimon…"

"Gana." Un, pateicis šo beidzamo vārdu, Saimons izgāja no istabas.

Divdesmit seši

Kaintona un Deikra koledža, mūsdienas

"Tobiass no Kaintonas, dzimis šajā ceturtdienā pirms klusās nedēļas tūkstoš trīssimt astoņdesmit piektajā gadā. Par liecinieku esmu es, Saimons no Kaintonas, mūrniekmeistars, viņa tēvs.

Par liecinieku esmu es, Henrijs Eklends, mūrniekmeistars, Tobiasa krusttēvs.

Par liecinieci esmu es, Elisone Iknīlda, Tobiasa krustmāte, izšuvēja un Saimona no Kaintonas un viņas sievas Gvinetas, namdarmeistares, audžumeita."

"Un Elisone Iknīlda ir pievienojusi arī lūgsnas," Nīls sacīja, pirms to izlasīja. "Lai pateicība Dievam par tik svētīgu atbildi uz lūgšanām divdesmit gadu garumā."

Viņš pacēla skatienu no dokumenta nepazīstamā oriģināla un tulkojuma no viduslaiku angļu valodas.

"Ko tas nozīmē?" Demija vaicāja. "Vai tas ir kaut kas līdzīgs dzimšanas apliecībai? Nē." Viņa atbildēja, pirms viņš paguva to izdarīt. "Tolaik nebija dzimšanas apliecību, vai ne?"

"Nebija gan."

Nīls noņēma lasāmās brilles un notīrīja tās ar krekla stūri. "Tas ir vecuma apliecināšanas dokuments," viņš sacīja, nolicis brilles uz galda viņiem pa vidu. Demija nerunāja, gaidīdama, kad viņš turpinās.

"Tādus izmantoja strīdos par mantojumu — vecāki saņēma vecuma apliecinājumu, ko apzvērējuši cilvēki, kas labi pazina jauno cilvēku un varēja pateikt, ka viņam ir mantošanas vecums. Tas, ka šāds dokuments tiek iepriekš parakstīts, nebija tik izplatīti, un parasti tas notika tikai tad, kad varēja rasties strīds par mantojumu."

"Kāds strīds?"

Apsverot viņš ievilka gaisu caur degunu. "Parasti par to, vai bērns ir likumīgais mantinieks, piemēram, ja bērns ir dzimis pēc tēva nāves un atraitne vēlējās, lai netiktu apšaubītas viņa mantojuma tiesības."

Demija palūkojās uz notraipīto un saburzīto pergamentu. Tas bija ietīts ādas vīstoklī, kurā bija ievietoti mūrnieka rīki un kurš neatvērts sešus gadsimtus bija gulējis Tobija statujā. Ja tā malas nebūtu uzmanīgi paliktas zem vilnas drēbes, tas saritinātos un atgūtu uztūkušo, cilindrisko apveidu.

"Tātad tu uzskati, ka ir bijušas kādas domstarpības par Tobiasa likumīgo statusu?"

"Tas nešķiet ticami, ņemot vērā, ka Saimons ir parakstījis vecuma apliecinājumu."

"Kas tad?"

Nīls atlaidās krēslā. "Saimons droši vien bija krietni gados — te ir minētas," viņš atkal uzstutēja brilles un noliecās pār dokumentu, uzlikdams kokvilnas cimdā tērpto pirkstu uz attiecīgā fragmenta, "lūgšanas divdesmit gadu garumā. Šis bērns ir acīm redzami vēlu dzimis. Saimons no Kaintonas, iespējams, bija nobažījies, ka nomirs, iekams dēls sasniegs pilngadību."

"Un tad kāds apstrīdēs mantojumu?"

Nīls atkal atspiedās pret atzveltni, noņēmis brilles un skatīdamies uz viņas pusi, bet ne tieši uz viņas seju. "Saimona un Baznīcas sarakstē priora vēstules ir itin naidīgas," viņš lēni sacīja, itin kā ļautu vārdiem panākt domas. "Saimons, iespējams, sargājās no kādām Baznīcas viltībām nākotnē, piemēram, no mēģinājumiem iedzīt Tobiasu nabadzībā, uz kaut kāda juridiska sīkuma pamata atņemot viņam zemes īpašumus un tādējādi piespiežot viņu pakļauties…"

"Vai Baznīca mēdza tā rīkoties?"

"Vai cilvēki, kuriem ir vara un kuri vēlas to saglabāt, dara visu, kas viņiem ir nepieciešams?" Viņš neatlaidīgi raudzījās uz Demiju. "Kā tu domā?"

Kad Demija atgriezās Tobijā, pa pirmā stāva durvīm lielajā zālē iegāja tūristu pulciņš. Tagad, kad semestris bija beidzies un lielākā daļa studentu aizbraukuši mājās Ziemassvētku brīvdienās, tūristiem bija ļauts apskatīt Astoņstūri.

Viņai radās impulsīva vēlme sekot. Viņa uzlēkšoja pa akmens kāpnēm un panāca tūristus, kad tie pa spirālveida trepēm kāpa uz bibliotēku.

Sekodama viņiem pa kāpnēm, kas cieši vijās gar tumšās akmens ejas sienām, Demija klausījās gida vārdos par jaunās bibliotēkas būvniecību deviņpadsmitajā gadsimtā. Mūsdienās bibliotēkā virs zāles piegādā tikai ar klasisko filoloģiju saistītus darbus, vēstures grāmatas un pētījumus par agrīno angļu valodu. Darbi par citām tēmām atrodas jaunajā bibliotēkā otrpus Lēdiju pastaigu takas.

Gida aizrautīgā balss plūda garām, un Demija prātoja, vai tolaik, kad tika celtas šīs vītņainās akmens kāpnes, Tobiass, būdams bērns, skraidīja pa būvlaukumu. Vai viņš vēroja darbu, kad tika izveidoti un ievietoti stāv- bloki, vai varbūt viņam vairāk patika jumta baļķu ēvelēšana un savienošana, varbūt viņu interesēja darbs ar koku?

Demija prātoja, vai Tobiass vēlējās sekot mātes paraugam un kļūt par namdari, nevis mūrnieku kā tēvs. Viņa iztēlojās, kā tas ir — apstrādāt izžuvušu koku, kas ir daudz organiskāks materiāls: pieskaroties tas ir silts, nevis auksts un ciets kā akmens. Noteikti patīkamāk būtu veikliem vēzieniem noēvelēt koka kārtas, nevis šķelt un lauzt akmeņus.

Viņa prātoja par vārdiem, ar kuriem tika apstiprināts Tobija vecums. "Saimons no Kaintonas, mūrniekmeistars, un viņa sieva Gvineta, nam- darmeistare."

Viņa palūkojās uz jumtu ar stikla izbūvi, ar ko Tobija bija pamatoti slavena. Doma, ka šo jumtu varētu būt uzcēlusi sieviete — ka līdz tam nepazīstama amatniece spēja projektēt un uzbūvēt vienu no slavenākajiem kokdarbiem Eiropā —, Demijai šķita tikpat pārsteidzoša, cik negaidīta bija vecuma apliecināšanas dokumenta un kalšanas rīku atrašana.

Vai šos rīkus ir turējušas tās pašas rokas, kas bija uzrakstījušas "Par liecinieku esmu es, Saimons no Kaintonas, mūrniekmeistars, viņa tēvs"? Vecuma apliecināšanas dokuments šķita apstiprinām, ka statuja, kā vēstīja nostāsti, ir Tobijs Kaintons, ka koledža patiešām nosaukta viņa vārdā un ir nesusi viņa vārdu vairāk nekā sešus gadsimtus. Vai viņa tēlu izkala tēvs? Vai varbūt Henrijs Eklends, Tobiasa krusttēvs un Saimona kolēģis, pasniedza statuju kā dāvanu Kaintoniem sakarā ar koledžas pabeigšanu?

Kāpēc statujā līdz ar dokumentu bija atstāti instrumenti?

"Vai pateikt, ko es domāju?" Nīls bija jautājis.

Demija iedrošinot bija pamājusi.

"Manuprāt, tas ir līdzīgi kā spēlētāja numura iemūžināšana amerikāņu futbolā — kad slavens futbolists atstāj sportu, viņa numurs tiek iemūžināts un ar to neviens cits nedrīkst spēlēt, tas pieder šim spēlētājam uz mūžīgiem laikiem."

Demija uzreiz uztvēra teiktā domu. "Tu gribi teikt, ka viņš iemūžināja savus rīkus? Ka, izkalis statuju, viņš vairs nevēlējās lietot šos instrumentus?"

"Jā, tā teikt: "Tas ir labākais, kas ar šiem rīkiem ir paveikts, es nevēlos, lai pēc šā veikuma ar tiem tiktu uztaisīts kas mazvērtīgāks.""

"Statuja ir apbrīnojama," Demija sacīja, iztēlē aplūkodama zēna dedzīgo stāju un maigi krītošo tuniku.

"Ir vēl viens izskaidrojums," Nīls piesardzīgi ieteicās. "Tas arī izskaidro, kādēļ statujā atrodas dokuments."

Demija tagad nopūtās, atcerēdamās Nīla pārāk ticamo skaidrojumu, un palūkojās augšup uz jumtu ar stikla izbūvi, uz gaismu, kas ieplūda bibliotēkā. Ja Nīlam bija taisnība, tad Gvineta no Kaintonas uzcēla jumtu, kamēr sēroja par sava kārotā dēla nāvi.

"Tas ir visvienkāršākais izskaidrojums. Vairs nav vajadzīgs vecuma apliecinājums; viņš vairs nevēlas lietot rīkus, ar kuriem izveidoja dēla pieminekli. Ieliek rīkus un dokumentu statujā. Qoud erat demostrandum."

Demija vēlreiz palūkojās uz jumtu. Viņa iztēlojās, ka Gvineta stāv uz nedrošajām sastatnēm augstu gaisā un uzrauga sarežģīto darbu. Vai viņai pie sāniem bija mazs zēns? Vai arī Gvineta vienatnē uzcēla jumtu, aizmirsdamās savā nelaimē, kad pūlējās remdēt bēdas par sava vienīgā dēla, vienīgā bērna nāvi?

Demija paraudzījās uz izbūvi, uzlūkodama tās atvērtību kā līksmu pretstatu Gvinetas sen slēgtajai dzemdei; gaisma plūda iekšā kā stūrgalvīga atteikšanās noslēgties un sērot.

Cik atšķirīgi no viņas tēva reakcijas. Tonijs Millers necentās gūt mierinājumu pozitīvā radošā darbā; par spīti neskaidrajiem karmiskajiem uzskatiem, kas valdīja kopienā, viņš nemēģināja uzlūkot ģimenes locekļu nāvi kā daļu no dzīves ciešanu un laimes cikla. Viņš neatrada sevī spēku cildināt viņu mūžu un pateikties par visu labo, kas ar viņiem bijis. Viņš tikai iegrima — cik Demija varēja saprast, bez pretošanās — depresijā un izmisumā.

Par domu, ka viņas apātiskais tēvs rada ko tikpat neparastu kā Tobija statuju, Demija tikai izsmējīgi nosprauslājās, taču viņa bija gana godīga, lai pajautātu sev, kā viņa tiktu pāri ļoti mīlēta bērna nāvei. Viņa instinktīvi ticēja, ka cīnītos pret tumsu, taču nebija pārliecināta. Ja viņa divdesmit gadu būtu gaidījusi bērnu un piedzīvotu, ka viņš mirst bērnībā, vai viņa spētu atrast spēku, lai radītu tādus mākslas darbus kā statujas un jumts virs viņas?

No visas sirds vēlēdamās, lai nekad netiktu šādi pārbaudīta, Demija noraidīja visacīmredzamāko aizsardzību pret tādām bēdām, aptverdama, ka brīvprātīga izvēle palikt bez bērniem nu jau kļuvusi neiedomājama.

Divdesmit septiņi

Solsterā, 1388. gada augusts

Pēc atgriešanās no Norfolkas Saimons atteicās uzturēties vienā istabā ar lobiju, ja vien viņš negulēja cisās, kā bija darījis vienmēr. Viņš nespēja redzēt dēlu Gvinetas uzmeistarotajā rāmī. Pirmajā laikā pēc viņa atgriešanās Gvineta baidījās, ka viņš to varētu iznīcināt, taču šķita, ka viņš pat nespēj piespiest sevi tam pieskarties, tik liels bija viņa riebums, redzot dēlu stāvam rāmja stīpās un skavās.

Vēl sliktāk, viņš sāka just pretīgumu arī pret Gvinetu. Viņai šķita, ka viņš tik tikko spēj paciest sievas klātbūtni un vēl mazāk sarunas ar viņu. Trīs dienas pēc Saimona atgriešanās viņa pieredzēja, ka uz mājām tiek uzaicināts Henrijs Eklends un Saimons izspiež nepierastu atvainošanos, taču sievai viņš nelūdza piedošanu. Viņai bija jānoskatās, kamēr Saimons ignorēja viņu un klausījās Henrija izklāstu par sanāksmi ģilžu namā. Taču pat Henrijs tika pārtraukts.

"Man nav jāzina, kurš kuram bučo pakaļu, Henrij, tikai izstāsti, kas tika izlemts. Pārējo pats varu uzminēt."

Tā nu Henrijs bez aplinkiem pastāstīja, par ko sanāksmē vienojās. Gvineta bija vazājusi sanāksmi aiz deguna, uzklausot Pīrsa Motisa padomu, ka ir īstais bridis visu strādnieku apmetņu labā pieņemt noteikumus par pilsētas mūrnieku darbu, un Saimons nevarēja atrast lielus trūkumus pieņemtajos lēmumos.

"Tā kā cilvēki mēdz pārcelties un ir nepieciešamība pēc vīriem, dažiem no vecākajiem strādniekiem bija bažas par mācekļiem," Henrijs sacīja.

"Viņi uztraucās, ka mācekļus, iespējams, izmantos tikai darbam, taču neapmācīs, uz ko viņiem ir tiesības."

"Un sanāksmes lēmums?" Saimona tonis joprojām bija naidīgs.

"Lēmums — un tas man šķiet saprātīgs un praktisks," Henrijs paskatījās uz Gvinetu, "ir tāds, ka katrs māceklis tiek piesaistīts meistaram un ka tikai meistaram ir tiesības apmācīt viņu par samaksu. Ja meistars vēlas atbrīvoties no mācekļa, viņam jāatrod kāds cits, kas to apmācīs."

Henrijs atkal paraudzījās uz Gvinetu, jo nākamais likums bija viņas ierosināts.

"Pret strādniekiem jāizturas vienlīdzīgi, un strādniekam jābūt pakļautam vienam meistaram, kuram jāatbild būvdarbu vadītājam."

"Tātad meistaram jāpiekrīt, ka viņi tiek pieņemti darbā? Strādnieki nevar uzņemties vienas dienas darbu pēc priekšstrādnieka izvēles kā agrāk?"

"Nē. Lai nepieļautu, ka strādājošie pārceļas no viena būvlaukuma uz nākamo. )a strādniekiem būs jāatbild meistaram, viņi divreiz apdomās, vai pamest tagadējo meistaru."

Saimons pamāja. Viņš saprata šāda likuma jēgu. Tas nodrošinās nepārtrauktību un saskaņotus standartus. Viņš nezināja, cik smagi Gvineta bija cīnījusies, saņemot Henrija atbalstu, lai nodrošinātu, ka pieņem šo priekšrakstu. Klātesošie strādnieki, saprazdami, ka viņu brīvība tiek ierobežota bez acīm redzama labuma, nekavējoties izteica iebildumus, un bija nepieciešama ilga un grūta cīņa, lai pārliecinātu viņus, ka viņi — kas jau strādā Solsterā — būs izdevīgākā stāvoklī nekā tie, kuri tikko ieradušies pilsētā un kuriem nebūs viegli atrast atbildīgo meistaru. Tikai pēc tam, kad tika ierosināts vēl viens noteikums, kas uzlika vēl lielākus ierobežojumus, kuri bija izdevīgi Solsterai, viņi bija ar mieru.

Tas bija Gvinetas ierosinājums.

"Ja strādnieki, kas pirmoreiz ieradušies pilsētā, varēs tikpat viegli saistīties ar kādu meistaru kā tie, kuri jau strādā šeit," viņa sacīja, "tad ir pamats sūdzēties. Visiem būs izdevīgi, ja strādniekiem, kas tikko ieradušies pilsētā, vispirms vajadzēs pierādīt sevi."

Un tā tika panākta vienošanās, ka pilsētā jaunie strādnieki vai meistari jānodarbina pa dienām, līdz pierādījusies viņu darba kvalitāte. Tikai tad viņiem var dot noteiktu uzdevumu, nevis maksāt dienas algu.

"Un, ja ir mūrnieki, kuru darba kvalitāte allaž ir zema," Henrijs piebilda, "tad viņu vārdi tiks izplatīti pilsētas strādnieku apmetnēs un nosaukti mēram un aldermaņiem." Viņš gaidīja Saimona iebildumus pret to, ko viņš, kā pats zināja, uzskatīs par strādnieku apmetnes varas uzurpēšanu.

"Bet katrā apmetnē jau ir pasākumi, lai izskaustu sliktu darba kvalitāti."

"Bet tiem vajadzīgs laiks, Saimon. Ja vīri staigā šurpu turpu, sākumā viņi var saņemties un vēlāk atkal atgriezties pie vecajiem paradumiem dzert vai slinkot, un laiks darbam atkal ir izšķiests. Būvniekam tā ir niecīga atlīdzība, ka šāds strādnieks nesaņem savu dienas algu."

Saimons vilka gaisu caur zobiem, taču piekrita. Gvinetai pirmoreiz ienāca prātā, ka Saimons, iespējams, Solsterā nejūtas savā ādā. Nevis kā celtnieks vai mūrnieks, bet kā būvdarbu vadītājs, kuram pakļauti tik daudzi strādnieki. Viņš nekad agrāk nebija strādājis vietā ar tādu mūrnieku pārpilnību un ar šādām problēmām saskārās pirmoreiz.

"Nezaudē dūšu," viņa sacīja vīram, saņemdamās, "jo beigu beigās kļūs skaidrs, kuri ir labākie mūrnieki. Bet, tā kā viņu ir tik daudz, sākumā ir jāizvērtē un jāatlasa."

Saimons pilnībā ignorēja viņu. Spriežot pēc reakcijas, varēja domāt, ka viņa vispār neko nav teikusi.

"Tātad," viņš sacīja, skatienu pievērsis Henrijam, "kurš uzraudzīs visus šos jaunos noteikumus? Kuri būs mūsu ģildes locekļi?"

Henrija un Gvinetas acis sastapās. Viņa viegli pamāja, atļaudama viņam neievērot Saimona cietsirdību. Viņš ievilka elpu.

"Katrai strādnieku apmetnei ir jāieceļ trīs meistari. Tie kopā veidos mūrnieku padomi. Tā pieņems visus nepieciešamos lēmumus un izšķirs visus strīdus."

Saimons pamāja: "Tātad viss ir izlemts un paveikts."

Pēc Saimona toņa bija grūti saprast, ko viņš domā, un Henrijs vēlreiz vaicājoši palūkojās uz Gvinetu. Taču viņai nebija ko teikt.

"Jā," Henrijs teica. "Mēs izdarījām visu, kā uzskatījām par piemērotu, un viss ir izlemts un paveikts."

Iestājās klusums, kad abi vīrieši raudzījās viens otrā. Piepeši Saimons izstiepa roku Henrija virzienā: "Es biju netaisns pret tevi…"

"Saimon, tu…" Henrijs mēģināja pārtraukt, bet Saimons pamāja ar roku, lai viņš klusē.

"Es sacīju, ka tev nebija tiesību rīkoties manā vārdā. Tas bija netaisni. Ja kāds cilvēks zina manas domas, tad tas esi tu." Viņš apklusa, satvēris Henrija roku, un viņu skatieni sastapās, Henrija vajadzēja raudzīties augšup, lai ielūkotos Saimonam acīs. "Tu esi pierādījis, ka esi man uzticīgs kā dēls, Saimon," viņš sacīja, "un es to neaizmirsīšu."

Gvineta novērsās no Henrija lepnā smaida. No Saimona vārdiem viņai sametās salti ap sirdi. Jo dēla uzticību tēvam Saimons turēja par svētu. Vēl lielāku komplimentu Henrijam viņš nevarēja pateikt. Taču viņa vārdi netieši atzina arī, ka Henrijs aizņem īstā dēla vietu, un to Saimons visus šos gadus, kad zēns kopš pašas bērnības dzīvoja ar viņiem, bija atteicies darīt.

Gvineta vairs nespēja klausīties to, ko Saimons varēja vēl pateikt. Viņa pagriezās, izgāja no istabas, nespēdama piespiest sevi pat atsveicināties no Henrija, un devās uz savu istabu, kur gultā gulēja Tobijs, seju pagriezis uz logu un aizvēris acis. Šķita, ka viņš ir gluži parasts trīsgadīgs bērns, kurš varētu pamosties, izlēkt no gultas un skriet rotaļāties.

Taču viņš nevarēja vis. Ja rāmis iemācīs viņam stāvēt un vēlāk staigāt, viņam tas nekad nebūs tik viegli. Viņš varētu vairāk iemācīties savaldīt galvas kustības un paust skaņas, ko prot, taču viņš nekad nepļāpās par deviņiem mēmiem, kā mēdz darīt bērni. Ja viņš vispār iemanīsies runāt, viņa teikto būs tikpat grūti klausīties kā viņam runāt.

"Ak, Tobij," viņa klusi teica, "esmu pievīlusi tevi."

Gvineta apgūlās gultā blakus viņam un aizmiga, glāstot zēna mitros, sprogainos matus, kamēr pār viņas seju klusi ritēja bezcerīgas asaras.

Divdesmit astoņi

No: Demija.Millere@kdc.sal.ac.uk Kam: KacaKempbela@hotmail.com Temats: Valdes sanāksme

Nu, tagad frontes līnija ir novilkta pamatīgi un pa īstam. Šodien Bērds ieradās uzrunāt valdi, ar PovverPoint programmu sagatavojis prezentāciju, un grasījās spert zem jostasvietas ar skaitļiem un tendencēm, finansējumu, mācību maksu, ēkām, demogrāfisko situāciju un Austrumu (proti, Ķīnas) izaicinājumu. Viņš bija iecerējis pastāstīt mums, kāpēc vēlas likvidēt asociācijas statūtus un panākt, lai Nortgeita funkcionē neatkarīgi. Taču īstenībā viņš ieradās izsmiet Norisu, kurš — viņš domāja — par visu vari pretosies viņam, lai saglabātu status quo. Bērda plāns acīmredzot bija pateikt: "Paskatieties uz savu vaditāju — viņš ir iestidzis pagātnē, aizsargādams nenosargājamo. Atsakieties no viņa un nāciet pie manis, jo man ir ceļa mērķis, bet viņš tikai grasās lēkt no ūdenskrituma!"

Taču Noriss pavērsa situāciju viņam nelabvēlīgi…

Bērds ieradās uz valdes sēdi kā cilvēks, kurš paredz, ka diezin vai pret viņa argumentiem būs iebildumi. Viņš ieradās, kā pats skaidri un gaiši pateica, nevis lai atvainotos par saviem mēģinājumiem atdalīties no asociācijas, bet lai gūtu tiem atbalstu. Nepateiktas, taču visiem vienlīdz, nepārprotamas bija viņa ieceres. Ja viņš kļūs par apvienotās koledžas direktoru, viņa akcijām būs tik augsta vērtība, ka ievēlēt kādu citu par Solsteras universitātes koledžu apvienības priekšsēdētāju būtu neiedomājami.

"Pasaule mainās," viņš sacīja pēc prezentācijas, iedams uz galda galu, "un arī Solsterai jāmainās. Mēs nevaram atļauties būt sentimentāli; mēs nevaram atļauties turēties pie tradīcijām tikai tāpēc, ka mums tās patīk; mēs nevaram atļauties nebūt darbības centrā tam, ko darām un kā darām. Kaintona un Deikra ir vadīta ne visai labi, un tai ir lielas nepatikšanas."

Viņš palūkojās apkārtējo sejās, itin kā meklētu pazīmes par nevienprātību vai piekrišanu. Noriss, pār kura plecu viņš runāja, pilnīgi vēsā mierā kaut ko pierakstīja, radot iespaidu, ka viņš ir vienaldzīgs pret Bērda mērkaķošanos apgalvojumos par statusu.

"Tāpēc mana koledža vairs nevar atļauties būt saistīta ar Kaintona un Deikra koledžu un tāpēc tā vairs nebūs ar to saistīta.

Ja rodas sajūta, ka šī koledža ir sagādājusi vilšanos — vai, precīzāk, ka vadība ir sagādājusi vilšanos —, tad steidzīgi jādomā par iestāšanos citādā apvienībā ar Nortgeitu. Par divu koledžu saplūšanu vienā — Nortgeitas, Kaintona un Deikra koledžā. NKD — manuprāt, tas izklausās mūsdienīgi."

Viņa viltīgais smīns Demijai izraisīja .vēdergraizes, kuru iemesls bija bažas un dusmas. Bērds acīmredzot prātā jau drukāja pelēkas kokvilnas sporta kreklus ar ziliem, izšūtiem burtiem — kvadrātveida "NKD", kas veidotu taisnstūra augšdaļu, bet lejasdaļu — diskrētāks uzraksts "Solsteras universitāte". Krekli būtu dabūjami arī tumšzilā un sarkanā krāsā.

Ko viņš darīs ar koledžas jumta kori — ievietos Tobijas mucu ar krust- veida līmeņrādi un cirkuli savas koledžas stilizētajā versijā par veco Nortgeitu? Vai varbūt dizainerim jau ir nodots pasūtījums radīt piemērotu divdesmit pirmā gadsimta emblēmu?

Neteicis ne vārda, Edmunds Noriss piecēlās kājās, tik asi atgrūzdams krēslu, ka piespieda Bērdu piesardzīgi atkāpties, lai viņš netiktu nogāzts no kājām. Demija apspieda nervozu ieķiķināšanos; Bērda valdonīgā poza tika sašķiebta ar vienu īsu, veiklu kustību.

"Tobijas dāmas un kungi," Noriss ierunājās, pārlaizdams visiem skatienu. "Man šķiet, ka mums tiek piedāvāta kļūdaina dihotomija."

Viņa tonis, Demija nodomāja, atgādināja filosofijas lektoru, kurš diemžēl atklāj, ka ir spiests kritizēt tāda studenta piezīmes, pret kuru izturas labvēlīgi, bet kurš pašlaik maldās.

"Sers Ians mums piedāvā vienkāršu izvēli. No vienas puses, pieņemt mūsdienīgumu un izdzīvot; no otras puses, saglabāt mūsu tradīcijas un piedzīvot lēnu panīkumu vai, vēl sliktāk, bankrotu un negodu."

Viņš apklusa, ļaudams klausītājiem izsvērt šīs divas nākotnes iespējas, un tad satriecošā mierā paziņoja: "Es neuzskatu, ka mūsu priekšā ir šāda izvēle."

Viņš ieskatījās acīs ikvienam kolēģim.

"Uzskatu, ka mums prasa izvēlēties starp ētosu, kas valda sera Iana Bērda koledžā, un to, kas mums ir šeit, Tobijā. Sera Iana Bērda filosofijas pamatā ir saistība ar biznesa vidi, korporatīvs ētoss un finansiāli motivēta filosofija, kas liegs eksistēt disciplīnām, kam nav acīm redzamas saiknes ar nodarbinātības pasauli." Viņš uz brīdi apklusa, pirms turpināja. "Tobijas ētoss ir izmantot mūsu resursus, lai nodrošinātu vidi, kurā jaunieši var nobriest, iemācīties neatkarīgi domāt un kļūt toleranti, līdzjūtīgi cilvēki, kuru rūpes ir ne tikai pašu mantiskais stāvoklis, bet visas sabiedrības labklājība.

Sers Ians var teikt, ka tā ir liberālā tradīcija, kurai, lai gan savā ziņā apbrīnojamai, nav vietas mūsdienu pasaulē." Viņš atkal brīdi apklusa, acīmredzot apsvērdams tik nepatīkamu domu. "Ja tā ir taisnība, tad mums ir neapšaubāms pienākums steigties palīgā mūsdienu pasaulei."

Valdes priekšsēdētājs uzmeta skatienu sēdošajiem cilvēkiem, kas smaidīja vai rauca pieri: draugiem, kolēģiem, sabiedrotajiem un pretiniekiem.

"Sera Iana galvenais mērķis ir padarīt Nortgeitu par finansiāli drošu, veiksmīgu un augošu. Par biznesa impēriju." Viņš nopētīja viņu sejas, skatiena koncentrētajai intensitātei piešķirot vārdiem papildu uzsvaru. "Mūsu galvenais mērķis šeit, kā allaž esmu uzskatījis, ir veicināt visa indivīda izaugsmi, pilnveidot ne tikai studentu, bet ari aspirantu un docētāju personību. Es neuzskatu sevi par biznesmeni — sers Ians domā, ka tas ir mans vājums, neveiksme. Ja valde ir vienisprātis ar viņu, tad es, protams, atkāpšos…"

Vairākas aizvainotas balsis protestēja, tostarp sieviete, kuru Demija pazina un kuras vārds bija Leslija Kohreina, zinātniece gados, viņa bija intervētāju grupā, kas izskatīja kandidātus mārketinga vadītāja amatam.

"Ed, Dieva dēļ, nekļūsti smieklīgs!" Kohreinas sārtā seja bija piesarkusi. "Nevar būt ne runas par tavu atkāpšanos. Tikai tāpēc, ka Nortgeita izvēlas iet citu ceļu…" Viņa apklusa, skatīdamās uz valdes priekšsēdi.

Bērds izvēlējās šo mirkli, lai atkal iesaistītos cīniņā. "Nepārsteidzieties, domājot, ka atkāpšanās ir izslēgta," viņš sacīja. "Man ir zināms, ka šonedēļ trīs jūsu mācībspēki ir aizgājuši no darba, satraukušies par savu vietu, ja koledža tiks pasludināta par bankrotējušu."

Dažiem valdes locekļiem šie jaunumi acīm redzami bija šoks, tomēr Edmunds Noriss to atstāja bez ievērības. Demija prātoja, vai šie mācībspēki ir aizgājuši, lai nodrošinātu sev darbavietu. Vai Bērds viņiem izteicis tādu pašu piedāvājumu, kādu viņai?

"Jūs izdarāt kļūdu," viņš bija teicis, kad viņa piezvanīja, lai noraidītu piedāvājumu ieņemt posteni Nortgeitā. "Kad ieviesīšu kārtību Kaintona un Deikra koledžā — un man, bez šaubām, tas būs jādara —, es būšu ļoti izvēlīgs."

Demija jau pirms tam, kad viņš sāka izteikt draudus un viņa nolika klausuli, zināja, ka ir nodedzinājusi visus tiltus. Bet zinātniekiem reputācija ir dzīvības vai nāves jautājums un darba zaudēšana Solsterā būtu katastrofa akadēmiskajai biogrāfijai.

"Jums nopietni jāapdomā, vai jautājums ir par uzticību…" Bērds mēģināja turpināt neatlaidīgi uztiept savu gribu.

"Nedomāju, ka mēs jau esam nonākuši tik tālu, ser Ian," Noriss sacīja, apvaldījis emocijas, ko izraisīja Bērda klajais mēģinājums destabilizēt viņa autoritāti. "Tie, kuri pazīst mani daudzus gadus," Noriss turpināja, "zina, ka vienmēr esmu stingri atbalstījis koledžu asociācijas iekārtu." Viņš ieturēja pauzi. "Vienmēr esmu uzskatījis, ka tā nodrošina aizsargvalni pret kaitīgiem spēkiem, kas varētu vēlēties nopirkt savu vietu Solsterā un izmantot šādu apšaubāmu leģitimitāti saviem mērķiem. Piemēram, koledža, ko nodibinājis un finansē miljardieris, fundamentālisma piekritējs, var iznīcināt gadsimtiem ilgo toleranci un dialogu starp dažādām reliģijām." Viņa skatiens klīda pa pretī sēdošo sejām, bet pirksti viegli uzgūla piezīmēm, kuras viņš bija izdarījis, bet kurās šobrīd neuzskatīja par vajadzīgu ieskatīties.

"Koledža, kuras specialitāte ir biznesmeņu un privātuzņēmēju sagatavošana un kura nekritiski sludina tās dibinātāja fllosofiju, nevis nodrošina līdzsvarotas daudzu biznesa modeļu un ekonomisko teoriju studijas, būs vien ideoloģiskās apstrādes centrs."

Vairāki klausītāji uzņēma šo apgalvojumu ar galvas mājieniem, taču ekonomists Nortrops palika nesatricināms.

"Iestādei, kas nodarbojas ar bioloģiskajiem pētījumiem, nepieciešams, lai tās atklājumi netiktu apšaubīti, ja to finansē tikai milzīgi farmaceitiski uzņēmumi. Varētu domāt," Noriss sacīja, paaugstinādams balsi, lai apklusinātu arvien pieaugušo murmināšanu, "ka mani uzskati ir neadekvāti pesimistiski, taču jāparaugās tikai uz Amerikas Savietojām Valstīm, lai saprastu, ka es nefantazēju. Fundamentālistu priekšstati, kuri apstrīd empīriskus pētījumus, rodas no tādas monolītas, monokulturālas un potenciāli nestabilas organizācijas, kādu, kā allaž esmu uzskatījis, nepieļauj asociācija."

Telpā tagad iestājās pilnīgs klusums. Šķita, ka pat purpinošo Bērdu piepeši hipnotizējusi Norisa daiļrunība.

"Taču sers Ians ir parādījis man, cik maldīgs ir šāds domāšanas veids. Neviena nekavēta un netraucēta — jo īpaši mūsu, Tobijas valdes —, Nortgeitas koledžas uzmanība ir novērsta no plašām intelektuālām studijām un pievērsta finansiālo mērķu īstenošanai."

"Ja tā ir problēma…" Bērds ierunājās, taču Noriss viņu pārtrauca.

"Lūdzu, Ian, ļauj man pabeigt," viņš apklusa un skatījās uz piezīmēm, lai gan Demija, kura sēdēja viņam blakus, bija gatava saderēt, ka viņš neredz nevienu paša rakstīto vārdu.

"Nortgeitas koledžu," viņš piepeši atsāka runāt, "ir dibinājis veiksmīgs uzņēmējs, kurš augsti vērtēja izglītību, jo tā dod labumu sabiedrībai; koledžu — manuprāt — ir sagrābuši tie, kuri uzņēmējdarbību un peļņu uzskata par vienīgo vērtīgo pamatu, uz kā būvēt sabiedrību."

Noriss, izslējies un iztaisnojis plecus, vēlreiz saskatījās ar valdes kolektīvu. "Tādēļ es labprāt piekritu Iana Bērda ierosinājumam likvidēt mūsu divu koledžu apvienības statūtus. Mūsu apvienība nav ietekmējusi vai mainījusi viņa fllosofiju — es iesaku visiem apstiprināt viņa priekšlikumu."

Divdesmit deviņi

Solsterā, 1388. gada augusts

Kad Gvineta pamodās, jau tumsa. Tobijs aizvien vēl gulēja. Viņš visu dienu bija karsts, un viņam tecēja deguns, tāpēc Gvineta domāja, ka viņš ir saaukstējies, un priecājās, ka viņš var gulēt un atpūsties. Apsegusi dēlu, viņa stīvi piecēlās no gultas un sakārtoja savu galvassegu.

Viņa ielūkojās augšstāva istabas durvīs. Vai Saimons joprojām bija tur vai arī izgājis laukā? Ievilkusi elpu, lai nomierinātos, viņa pieglauda kleitu un pacēla aizšaujamo. Istaba bija gandrīz tumša, kamīnā gruzdēja vien ogles un 110 logiem spīdēja pelēcīga gaisma. Istabā gandrīz nejūtami ieplūda vēss gaiss, piepildot telpu ar tuvojošās nakts smaržu.

Palūkojusies apkārt, viņa ieraudzīja Saimonu. Viņš nekustīgi sēdēja pie galda, galvu atbalstījis rokās. Viņa būtu atgriezusies savā istabā un likusies atpakaļ gultā, taču atklāja, ka nespēj pakustēties.

"Aizdedzināsi sveces?"

Saimons nepacēla galvu, nepalūkojās uz viņu, taču viņa balss tonis bija tāds, kādu viņa atcerējās no seniem laikiem, pirms viņu sāka smacēt dusmas, pirms piedzima Tobijs. Viņai sirds dauzījās krūtīs, kad viņa paņēma skalu un aizdedzināja to pie oglēm, viegli uzpūtuši, lai liesma iedegtos. Ar trīcošu roku aizsegdama liesmu, viņa aizdedza sienas sveces un tad vilcinādamās piegāja pie galda, uz kura stāvēja četržuburu svečturis.

Kad viņa ar drebošu roku pielika skalu pirmajai svecei, Saimons izstiepa roku un pieturēja viņas plaukstu. Viņa silto pirkstu pieskāriens bija pirmais ķermeniskais kontakts ar Saimonu daudzu mēnešu laikā. Kad pēdējā svece bija aizdedzināta, viņš pievirzīja viņas roku savai sejai, nopūta skalu un apsēdināju Gvinetu līdzās. Klusējot viņš savija ar sievu pirkstus, bet ar otru roku glāstīja viņas apakšdelmu, no kuras bija atrotījusies piedurkne.

Gvineta trīcēja pie visām miesām un pūlējās aizturēt asaras, kas bija sakāpušas kaklā. Skarbi vārdi nebija devuši neko, vien nocietinājuši viņas garu, taču šis Saimona maigums draudēja sagraut viņu pilnībā. Saimons atvēra muti, itin kā lai ierunātos, taču, šķiet, nespēja sākt, un tikai stingrāk saspieda viņas pirkstus un glāstīja viņu tik maigi, ka ar saviem tulznainajiem pirkstiem droši vien nemaz nejuta saskari.

Klusumā Gvineta vēroja viņa rokas kustības un prātoja, vai arī viņš pūlas aizturēt sev neraksturīgās asaras. Viņa saņēma vīra brīvo roku savējā un pielika to pie lūpām. Noskūpstījusi visus pirkstus pēc kārtas, Gvineta pielika viņa roku pie savas sejas.

Saimon…

Viņš joprojām nepacēla acis, taču svešādā balsī sacīja: "Henrijs nokau- nināja mani. Kad tu aizgāji, viņš nokaunināja mani." Saimons nokrem- šļojās, taču viņa balss joprojām bija nelīdzena. "Viņš ieskatījās man acīs un teica, ka man nebija tiesību runāt par uzticību. Viņš runāja par tevi…" Beidzot Saimons paskatījās uz viņu, un Gvineta ieraudzīja vīrieti, kuru mīlēja. Viņā vairs nejautās skarbums, itin kā pievilcība būtu atgriezusies un viņa seja no akmens atkal būtu pārvērtusies par miesu. "Viņš sacīja, ka viņa uzticība man ir nieks salīdzinājumā ar tavējo. Viņš sacīja, ka nebūtu tā rīkojies, ja tu nebūtu palūgusi. Un palūgusi nevis sevis, bet manis dēļ." Viņa skatiens meklēja viņas acis, itin kā tajās viņš atradīs patiesību. Viņa pamāja, skatīdamās viņam acīs, taču klusēja. "Viņš sacīja, ka, lai gan es varbūt pelnu viņa uzticību — lai gan viņš ir man uzticīgs —, tavu uzticību es neesot pelnījis, Gvinet." Viņš atkal apklusa un nolaida acis, noliekdams galvu, līdz tā atdūrās uz galda dēļiem. "Un viņam ir taisnība."

Viņš to pateica tik klusi, ka Gvineta tik tikko dzirdēja vārdus. Taču viņa zināja, kādas pūles viņam tie prasījuši. Viņa izstiepa roku, kuru viņš bija atlaidis, un nedroši pieskārās viņa matiem.

"Piedod man, Gvinet. Lūdzu, piedod."

"Saimon, es esmu nesusi ar tevi visu dzīvi, ko varu atcerēties." Viņa apklusa, norīdama asaras un cenzdamās elpot tā, lai varētu pateikt to, kas bija jāpasaka. "Un tu ar mani. Tu un es, mēs esam vadījuši viens otru dejā." Viņa palika roku zem viņa zoda un pacēla viņa galvu. Viņa palūkojās augšup viņas acīs.

Pa atvērtajiem logiem viņa varēja dzirdēt, kā tiek aizcirstas durvis un aizvērti vārti. Kā trokšņo lopi, kurus ieslēdz uz nakti, kā cilvēki visapkārt aizdara mājas, lai dotos pie miera. Viņa paskatījās uz Saimonu, atkal jau nodrebēdama. Viņai tas bija jāpasaka.

"Saimon, ne jau man ir jāpiedod tev. Ne jau man tu esi nodarījis pāri. Mēs abi esam bijuši stūrgalvīgi un skarbi kā vienmēr." Viņa apklusa, nespēdama turpināt aiz bailēm no viņa reakcijas. Tad, saņēmusi visu drosmi, cik nu viņai tās bija, Gvineta klusi piebilda: "Tu esi nodarījis pāri mūsu bērnam."

Saimona reakcija pilnībā pārsteidza Gvinetu. Viņš nolaida acis un nokāra galvu, pleciem drebot no šņukstiem. Gvineta uzlika roku viņam uz pleciem un ļāva izraudāties. Viņa nemēģināja mierināt viņu, ne arī apturēt asaru plūdus. Viņa bēdas — par sevi, par savu dēlu invalīdu un to, ko viņš bija nodarījis viņu mīlestībai, — nebija iespējams remdēt vai samazināt. Saimona šņukstos un mokās Gvineta saklausīja visas tās sāpes, ko pēdējos trīsarpus gados pati bija izcietusi sirdī. Viņa saklausīja vainas izpirkšanu un nožēlu. Viņa ļāva Saimonam raudāt.

Pēc laiciņa, kura mērs vairāk bija sirdspuksti nekā parastās, aukstās minūtes, sveču liesmas atvērto logu caurvējā sāka trīsuļot.

"Es aizslēģošu logus, Saimon," piecēlusies klusi teica Gvineta, lai viņš zinātu, ka viņa nedodas prom.

Vilkdama smagos koka rāmjus uz savu pusi, Gvineta smagi elpoja, un vējš pūta vakara gaisu viņai sejā. Nespodrajā gaismā, kad mēness mala spraucās starp samilzušajiem padebešiem, viņa varēja saskatīt, ka koki vējā sākuši līgoties, pavēršot lapu apakšu uz kustīgajiem mākoņiem. Rīt viss būs citādi. Viņā aizbultēja slēģus un pagriezās pret Saimonu.

Ar delnu virspusi slaucīdams asaras no acīm, Saimons līdzinājās sabārtam zēnam, kurš negaidīti padevies asarām un kuram nepatīk šis pierādījums, ka viņš vēl nav pieaudzis. Vērodama, kā viņš ar piedurkni pārbrauc pār noraudāto seju, Gvineta vairs nespēja izturēt viņa rūgtās elsas. Aizgājusi līdz solam, Gvineta atvilka viņa rokas no sejas un ar pirkstiem noglāstīja viņa valgo ādu, sajuzdama, ka viņa bārda ir mitra un no tās joprojām pil asaras.

Viņš palūkojās uz sievu, un viņu skatieni sastapās bez naida un skarbuma.

"Vai viņam joprojām ir slikti?" piepeši ievaicājās Saimons. Gvineta atklāja, ka ir samulsusi, ka uzreiz nesaprot, par ko Saimons runā. Viņš droši vien pamanīja viņas apjukumu, jo uzlika roku uz viņējās un maigi teica: "Tobiass — šķita, ka viņš ir nevesels. Vai joprojām tā liekas?"

Gvinetas prātā spietoja vārdi, taču viņa nejaudāja tos izteikt. Viņa nespēja atcerēties reizi, kad Saimons būtu saucis Tobiju vārdā. Un par viņa veselību… Gvineta nesaprata, vai brīnīties par to, ka Saimons pamanījis Tobija slikto stāvokli, vai par to, ka viņš tagad jautā par viņu.

"Viņš guļ," viņa atbildēja.

"Tad jau varbūt viņam būs labāk, kad pamodīsies."

"Tobijam nekad nebūs labi, Saimon."

Saimons novērsās un tad atkal ieskatījās viņai acīs. Norijis siekalas, viņš teica: "Bet varbūt viņš atkal var kļūt tāds, kāds bija."

Piepeši Gvinetu pārņēma neapdomība. "Saimon, nāc paskaties uz. viņu."

Viņš klusējot lūkojās uz viņu. Viņa sejas izteiksme joprojām bija atsaucīga un labdabīga, lai gan nu tajā jautās arī bailes.

"Viņš jau ir mūsu gultā." Viņa, joprojām piesarkusi, ielūkojās Saimonam acīs un saskatīja viņā nepieciešamību un negribēšanu. "Lūdzu, Saimon, nāc ar mani un paskaties uz mūsu dēlu."

Viņi abi piecēlās, un Gvineta, kuras roka atradās Saimona plaukstā, atšāva bultu un atvēra guļamtelpas durvis. Bija tumšs, un Gvineta devās atpakaļ, lai no galda paņemtu svečturi.

Atgriezusies viņa ieraudzīja, ka Saimons stāv pie gultas, neaizslēģoto logu nespodrajā gaismā lūkodamies uz dēlu. Turēdama sveces tik augstu, lai gaisma kristu uz guļošo zēnu, Gvineta paskatījās uz Tobiju. Viņa mati bija atglausti no sejas un pieres, kur viņa tos bija glāstījusi, un viņš izskatījās pēc zēna, kurš stāv vējā, aizvēris acis, lai tās nesūrstētu, un ar mierīgu seju, kas sasprindzināta spēcīgajā pūsmā.

"Tagad tu viņu redzi tādu, kādu redzu es," viņa sacīja, novērsusi skatienu no Tobija.

Saimons klusēja. Tad balsī, ko joprojām nomāca asaras un sāpes, viņš teica: "Es vienmēr esmu redzējis viņu tādu, kādu tu viņu redzi. Tikai tu to spēj izturēt, bet es ne."

Viņa samulsusi paskatījās uz viņu, šūpodama galvu un īsti nesaprazdama, ko viņš gribēja teikt.

"Rāmis, kuru tu izgatavoji…" tagad Saimons purināja galvu, skatienu vērsdams no viņas uz Tobiju un atpakaļ. "Tavuprāt, tas padara viņu līdzīgu mums — jo viņš var stāvēt un skatīties —, tu uzskati, ka tas viņam piešķir cienību." Saimons smagi apsēdās uz lādes gultas galā un palūkojās augšup uz Gvinetu, ar acīm lūgdams viņas izpratni. "Kad ieraudzīju, ka viņš ir piestiprināts pie tā…" Saimons apklusa, mēģinādams atrast vārdus, lai pateiktu, ko bija jutis. "Tas bija… Mani pārņēma šausmas. Tur, kur tu saskatīji triumfu un atvieglojumu viņa kroplajiem locekļiem, man tas šķita…" viņš atkal apklusa. "Es redzēju nomocīta cilvēka sāpju pilno skatienu, Gvinet. Ka viņam jāstāv tajā, kad visiem redzamas viņa nepilnības. Tas bija kā nāvessoda izpilde — itin kā manā mājā būtu uzslietas karātavas, lai visi redzētu cilvēka galīgo pazemošanu."

Gvineta apsēdās viņam blakus. "Bet viņš nesūdzas. Viņš neraud, kad mēs viņu liekam rāmī. Ja viņam tas nepatiktu, viņš raudātu."

Taču Saimons itin kā nemaz nedzirdēja.

"Es ieskatījos viņa neaizsegtajā acī, Gvinet, un es zināju, kā būtu juties, ja es būtu ievietots tajā uzpariktē. Un es nevēlējos, lai viņš to justu."

Gvinetas sirds krūtīs atkal sāka dauzīties. "Bet tu taču saki, ka viņš nejūt tāpat kā pārējie. Kā tu izskaidrosi, ka viņš jūtas tāpat kā tu?"

"Tu, Gvinet, vari priecāties par veselu garu tik kroplā miesā. Tu vari līksmot, ka vismaz daļa no mūsu dēla ir vesela. Taču man," Saimons sažņaudza dūres virs ceļgaliem, "doma, ka prāts — tāds kā man vai tev — ir ieslodzīts šādā miesā, tāda doma man ir neizturama. Ka kādu dienu viņam būs tāda cilvēka kā es, Gvinet, ieceres, vēlmes un spars, bet viņš nekad nespēs tās paust, nekad nespēs piepildīt savas vēlmes…" Viņš pašūpoja galvu un apklusa. Un Gvineta beidzot saprata.

"Un tā ir mana vaina," viņš atsāka, iztrūcinādams Gvinetu no pārdomām. "Es lūdzos dēlu pēc savas līdzības. Kādu sodu esmu viņam piespriedis?"

Gvineta piecēlās, uzvilkdama kājās arī Saimonu. "Nāc. Pieskaries viņam. Noglāsti viņam galvu, Saimon, patausti, cik tā mīksta. Sajūti, cik silta ir viņa dzīvībiņa."

Viņa vēroja, kā Saimons ar trīsošu roku pieskaras Tobija galvai un noglāsta to, ar pirkstu galiem pārbrauc viņa sejai. Pēc piepeša impulsa nepilnīgajā miesā bērnam uznāca spēcīga spazma, viņa gurni pašāvās gaisā, ķermenis izliecās, rokas paslējās gaisā, itin kā padodoties aiz mokām.

Saimons atsprāga atpakaļ un nobijies un apmulsis palūkojās uz Gvinetu. Viņa mazliet papurināja galvu. "Tas nekas. Viņš vienmēr nemierīgi guļ."

Nomierinājies, taču joprojām uzmanīdamies no dēla nekontrolējamās reakcijas, Saimons nedroši pastiepa plaukstu, lai satvertu Tobija roku.

Piepeši brīdī, kad viņš izdarīja kustību, vējš, kas nemitīgi pieņēmās spēkā, iepūta istabā brāzmu, sakustinot sveču liesmas un vienu nodzēšot.

Gvineta raudzījās uz kūpošo dakti un mēģināja iestāstīt sev, ka netic zīmēm.

Trīsdesmit

Mūsdienas, Httrovas lidosta

Demija atgriezās no Ņujorkas un atklāja, ka, aizritot vien nieka desmit dienām, angļu izruna Hltrovā šķiet sveša viņas ausīm. Ņujorka "brīvdienās" bija aizraujoša ar daudzajiem konkurējošajiem salavečiem un meno- rām, ķīniešu lukturīšiem un eļļas lampām, un bija lieliski atkal būt kopā ar Kacu, taču Demija atgriezās Anglijā ar iespaidu, ka gan viņa, gan viņas mīļākā karājas kaut kur ārpus ikdienas dzīves, itin kā viņas atpūstos ne tikai no darba, bet no savu attiecību realitātes.

Kad viņa iekāpa Hītrovas vilcienā, gaisu sabiezināja pelēks lietutiņš un padarīja neredzamu visu, izņemot vistuvāko apkārtni; tālumā bija redzamas vien neskaidras kontūras, taču nekam nebija ne formas, ne satura. Tieši tāpat skaidrības trūka viņas nākotnei, mazliet vīlusies, viņa nodomāja. Viņa devās uz Ņujorku, lai skaidri un gaiši visu izrunātu ar Kacu un pateiktu: "Es vēlos būt kopā ar tevi, taču tev jāsaprot, ka gribu arī bērnu un ka agrāk vai vēlāk man būs bērns; tev jāzina, ka tas ir noteikti un nav apspriežams…"

Tas palika nepateikts; vēl sliktāk, viņa nezināja, kāpēc.

Atvērusi lidostā nopirkto romānu, kuru visu nedēļu mēģināja lasīt, Demija pūlējās domāt tikai par tēliem, kuru dzīves tik acīm redzami virzījās uz laimīgām beigām, līdz nonāca Londonas centrā un iekāpa autobusā uz Solsteru.

Viņas mazais namiņš Paundstrītā, būdams desmit dienu neapdzīvots, šķita auksts un pamests. Pirmoreiz mūžā Demija sajuta vajadzību pēc kaķa. Tas būtu mierinājums, ja viņu sagaidītu dzīva radība, pat ja sveiciens aprobežotos ar kūtru izstaipīšanos un nesaprotami pārmetošu skatienu, ko kaķi uzskata par sasveicināšanos.

Nometusi somas pie kāpnēm, viņa savāca lērumu pasta sūtījumu no aizdurves un ātri to izskatīja; pārsvarā reklāmas drazas, dažas Ziemassvētku apsveikuma kartītes un paziņojums no pasta, ka viņa nav bijusi mājās, kad zvanīts saistībā ar kādu sūtījumu.

Viņa to visu nometa uz tālruņa galdiņa un nocēla klausuli. Trīs balss ziņas. Apsēdusies uz grīdas, viņa atspiedās pret sienu un uzspieda kodu. Kaca, kura droši vien bija piezvanījusi pāris sekundes pirms tam, kad viņa izgāja no mājas, pārjautāja, cikos viņa ielido Ņujorkā; viņas agrākie kolēģi Gārdnera fondā aicina uz Ziemassvētku kokteiļu vakaru; Nīls sveic viņu mājās un piedāvā pagatavot vakariņas, ja viņa būs pārāk nokausēta atlidošanas vakarā.

Nopūtusies viņa devās ieslēgt centrālapkuri un pēc tam ielīda gultā pāris stundu nosnausties, cerēdama nomierināt pārlidojuma izraisīto ēstgribu.

Nīls cepa sīpolus un smējās par to, kā viņa raksturoja slidošanu ļaužu pilnā āra slidotavā.

"Tā vien šķita, ka visi pārējie ir slidojuši kopš dzimšanas. Pat Kaca," viņa sūkstījās. "Acīmredzot vietā, kur viņa dzimusi, pusaudži bieži uzturējās slidotavā."

"Nevis kā mēs, ko?" viņš plati pasmaidīja, sasvērdams pannu un maisīdams kā speciālists. "Mēs gandrīz vispār tā pa īstam neslaistījāmies, vai ne?"

"Es tik tikko turējos," viņa nomurmināja, omai sabojājoties tik piepeši, ka viņai kļuva skaidrs, cik nogurusi un satraukta jūtas.

Viņš pārsteigts palūkojās uz viņu.

Viņa novērsās. Dīvaini, lai gan gadu gaitā viņi bija no jauna veidojuši savu draudzību, viņi nekad nebija analizējuši kopā pavadīto laiku, nekad nebija salīdzinājuši savu attiecību trūkumus.

Vairākas minūtes klusējot vērojusi, kā viņš gatavo, Demija ierunājās sausā un svārstīgā balsī. "Nekad neesmu tev jautājusi, ko tu domāji, kad saņēmi manu vēstuli…"

Viņš palūkojās ar neizdibināmu sejas izteiksmi. "Kuru, to "Es esmu ceļojumā, ceru, ka tu atradīsi citu" vai "Atmet cerības, es esmu lesbiete"?"

Demija saviebās, zem viņa šķietamās nepiespiestības samanot senas sāpes.

"Tas bija pasmagi," viņš atzinās. "Man bija ieceres mums abiem."

"Man ļoti žēl."

Viņš noraidoši novilka: "Esmu ticis pāri."

"Tiešām?"

Viņš pacēla acis, viņa sejā valdīja pa pusei neizpratne un pa pusei apstiprinošs smaids. "Protams."

"Tikai…"

Viņa skatiens aicināja Demiju turpināt.

"Es tikai domāju, vai…"

Nīls ļāva klusumam turpināties mazliet ilgāk, nekā bija ērti. "Vai es joprojām mīlu tevi?"

"Apmēram," Demija nomurmināja, juzdamās muļķīgi.

Pievērsusi skatienu galda virsmai, viņa dzirdēja klikšķi, kad viņš izslēdza gāzi. Viņš atstūma krēslu un apsēdās viņai blakus. Sekoja klusuma brīdis, līdz viņa uzmeta Nīlam acis, pēc kā viņš uzlika roku uz viņas plaukstas.

"Es negrasos tev melot, Demij. Daļa manis vienmēr mīlēs tevi — vai nu tas ir vecais, labais stāsts par to, ka pirmā mīlestība paliek mūžam, vai arī tur ir kas vairāk, bet es domāju, ka daļa manis pieder tev un daļa tevis — man." Viņš apklusa, itin kā gaidīdams kādu piekrišanas apliecinājumu. "Bet, ja tu pasaki man, ka esi lesbiete un nevari būt laimīga kopā ar vīrieti, tad man jāsamierinās un tas jārespektē." Viņš atkal apklusa, taču viņa atkal neko neteica. "Es nevēlos no tevis neko, ko tu nebūtu laimīga dot, Demij. Nekad neesmu vēlējies."

"Paldies," Demijai aizžņaudzās rīkle, un vārds izskanēja kā ķērciens.

"Palabo, ja kļūdos, taču man radies iespaids, ka tavas attiecības ar Kacu nav pilnīgā kārtībā, vai ne?"

"Kas ir ļaunākais, kas var notikt?" viņš jautāja, kad viņa bija paskaidrojusi un viņš atkal bija ķēries pie gatavošanas.

"Mums būtu bērns, Kaca nospriestu, ka tā nemaz nebija tik laba doma, viņa mani pamestu, un es paliktu viena ar bērnu."

"Tev nepatīk vientuļās mātes rūgtais kumoss?"

"Es vēlos ģimeni, Nīl."

Viņš pamāja.

Piepeši viņa mainīja tematu. "Kāpēc tu pašķīries ar Endžiju?"

Nīls sataisīja nožēlas pilnu sejas izteiksmi, ieliekot pannā gaļu un samaisot to ar dārzeņiem. "Nonākusi tiešas izvēles priekšā starp došanos uz Solsteru ar mani vai palikšanu Londonā bez manis, viņa izvēlējās Londonu."

"Raugoties no otras puses, tu izvēlējies Solsteru, nevis palikšanu Londonā ar viņu."

Viņš lēnām pamāja. "Manuprāt, mēs abi sapratām, ka tad, kad jāizšķiras, karjera mums nozīmē vairāk nekā mūsu attiecības."

Demiju pēkšņi pārņēma panika; vai tas pats notika ar viņu un Kacu? Vai Kaca baidījās, ka mātes loma, tāpat kā kopdzīves tabu, var pavājināt viņas radošās spējas?

Itin kā nolasījis viņas domas, Nīls ievaicājās: "Kāpēc Kaca nevēlas bērnus?"

Demija piepeši piecēlās, jo radās nepieciešamība kaut ko darīt ar adrenalīnu, kas ieplūda viņas ķermenī. Viņa nebija domājusi tovakar dzert vīnu, taču vai nu aiz nepieciešamības attaisnot savu piepešo piecelšanos no galda, vai aiz neapzinātām alkām pēc emocionālas atsāpināšanas, viņa pasniedzās pēc vīna pudeles nelielajā statīvā uz virtuves letes.

Nīls noskatījās viņā bez. komentāriem.

Korķis izsprāga ar apmierinošu paukšķi, un vienā no sienas skapīšiem Demija sameklēja divus otrreizēji pārstrādāta stikla kausus, kurus bija nopirkusi pēc ievākšanās. Viņa bija plānojusi iegādāties lētas, viegli aizstājamas glāzes, kuru saplēšana nebūtu jānožēlo, taču viņu bija iekārdinājis zaļā stikla vijīgais, burbuļveidīgais raksts.

Viņa ielika glāzi Nīla rokā un pacēla savējo, lai saskandinātu.

"Kaca apgalvo, ka neesot gatava," viņa pēkšņi sacīja. "Taču es domāju, ka tas saistīts ar bailēm. Un mīlestību." Demija bieži un daudz bija pakļauta konsultācijām un psihoterapijas seansiem; viņa uzskatīja, ka guvusi skaidru ieskatu par mīļākās izvairīšanos no dzemdēšanas.

"Tu taču zini, ka viņa ir adoptēta, vai ne?"

Nīls pamāja. "Biiu piemirsis, taču zinu."

"Viņas vecāki — viņas audžuvecāki — izmitināja savā mājā viņas īsto māti, kad viņa bija pusaudze stāvoklī. Viņa dzīvoja pie viņam līdz Kacas piedzimšanai un pēc tam vienkārši pazuda, atstājusi zīmīti, kurā bija teikts — viņa zina, ka viņi labāk parūpēsies par bērniņu nekā īstā māte."

Pārbaudījis rīsus, viņš pievērsās Demijai. "Un kopš tā laika viņa nav devusi ziņu?"

"Nē. Nekad."

"Un, cik atceros, Kaca nesatika ar saviem audžuvecākiem?"

Demija nopūtās. Viņa nekad nebija tikusies ar Kacas vecākiem, tomēr viņa bija sliktās domās par tiem.

"Viņi bija labi, kamēr viņa bija maza — viņiem pašiem bija seši bērni, visi vecāki par Kacu, tādējādi viņa uzauga idilliski lielā ģimenē. Bet, kad viņa sasniedza pusaudzes gadus, viņi visi bija pametuši mājas, tāpēc starp Kacu un vecākiem vairs nebija aizsargvaļņa un viņi ellīgi kašķējās. Vēlāk, kad viņa atklāti pateica, ka ir lesbiete, viņi vienkārši vairs nespēja sadzīvot. Vecāki ir pārliecināti katoļi, un viņi to uzskatīja tikai un vienīgi par grēku."

"Vai viņa joprojām sazinās ar viņiem?"

Demija iemalkoja vīnu. "Ne gluži. Ziemassvētku kartītes, apsveikuma kartītes dzimšanas dienās, vēsts par adreses maiņu. Tas arī viss."

"Drūmi."

"Hm."

"Kur stāv šķīvji? Ēdiens ir gatavs."

"Tātad tu uzskati, ka Kacas problēmas ar bērniem ir saistītas ar pašas adopciju?" Nīls vēlreiz atsāka šo tematu, kad viņi jau bija krietni pamielojušies ar ceptu vistu un dārzeņiem.

"Nu, ja tava miesīgā māte pamet tevi pāris mēnešu vecumā un vēlāk tavi audžuvecāki saka: "Mainies vai dodies prom", ir grūti nesākt domāt, ka vecāki ir kretīni."

"Bet viņa varbūt tāda nebūs." Nīls saprātīgi norādīja.

"Tomēr risks pastāv, vai ne?" \

"Labi, viņa var ļaut, lai tev ir bērni, un pati palikt kā tuvākais cilvēks."

"Tieši šādā stāvoklī bija viņas audžuvecāki — rūpēties par bērnu, kuru tie pieņēmuši, bet kurš ģenētiski nav viņu bērns." Demija īgni pabikstīja zaļā pipara gabaliņu un brīnījās, kādēļ viņa nejūt izsalkumu. "Un ir vēl kas."

Viņa juta Nīla skatienu, taču nepacēla acis no ēdiena. Tas, ko viņa grasījās teikt, mēnešiem ilgi bija plosījis viņas sirdi; viņai vajadzēja cita cilvēka acīm redzēt tā iespaidu.

"Man šķiet, ka viņa drīzāk vispār šķirsies no manis, nekā dalīs mani ar vēl kādu."

Demijas un Kacas simpātijas bija abpusējas un tūlītējas.

"Vai pazīstat mākslinieci?" jautāja slaida sieviete ar iesārti blondiem matiem, kura stāvēja blakus Demijai, kad viņas pētīja gleznu Ketrionas M. Kempbelas jaunajā izstādē.

"Nē, zinu tikai, ka viņa ir radījusi sensāciju un tiek nekavējoties izķerta," Demija atzinās.

"Ko jūs domājat par gleznām?" slaidā sieviete vaicāja savā iepriecinoši valdzinošajā Liverpūles izrunā.

"Man tīri labi patīk, taču es ne visai labi orientējos mūsdienu mākslā."

"Nav laika vai vēlēšanās?"

"Man šķiet, ka mazliet gan viens, gan otrs."

"Ja būtu vēlēšanās, atrastos arī laiks."

"Labi," sacīja Demija, kuru sāka kaitināt sievietes provokatīvā attieksme, "ja vēlaties dzirdēt taisnību, es uzskatu, ka mūsdienu māksla lielākoties ir plaģiāts. Kraut visādus atkritumus kaudzē, veidojot "skulptūru",— to prot pat bērnudārznieks, vai ieslēgt un izslēgt gaismu, kamēr tiek rādīta draņķīga videofilma. Es jūs lūdzu! Pati protu filmēt draņķīgus videogabalus, un gaisma manā vannas istabā nekad nav darbojusies nevainojami."

Blondīne vieglītēm piesita sev pie pakauša un skaļi iesmējās. "Jēziņ, kāpēc jūs vienkārši nepasakāt taisnību?"

"Piedodiet," Demija neatvainojās 110 sirds, juzdama, ka sievietes smiekli ļauj viņai nebūt nožēlas pilnai. "Es vienkārši strādāju jomā, kurā pastāvīgi trūkst naudas, un, kad redzu, ka cilvēkiem maksā lielu naudu par blēņām, kad citi burtiski mirst, jo mēs nesaņemam dotācijas, man sāk šķist, ka mūsu prioritātes kādā brīdī ir kļuvušas aplamas."

"Tātad jūs uzskatāt, ka valstij nevajag uzturēt māksliniekus."

"Nē."

"Vienkārši nē? Nekādā gadījumā?"

"Vienkārši nē. Nekādā gadījumā. Ja neviens nevēlas pirkt viņu radīto, tad tas acīmredzot nav gana labs."

"A, bet, ja vadāties pēc šādiem principiem, vai jūs nedomājat, ka, ja cilvēki vēlas pirkt viņu radīto, pat ja runa ir par zibošām spuldzēm un sliktu video, tad tas noteikti nozīmē, ka radītais ir labs? Vai gana labs?"

Demija pagriezās pret viņu un pasmaidīja. "Pati uzprasījos. Bet vai jūs nedomājat, ka ir jābūt kaut kam, pēc kā noteikt, vai tā ir īsta māksla vai nav?" viņa jautāja. "Proti, nopietni runājot, vai vispār jebkas var būt māksla?"

"Varbūt ar mākslu ir tāpat kā skaistumu — katram savs vērtējums."

"Ja kāds ko nosauc par mākslu, tad tā ir māksla?"

Blondīne paraustīja plecus. "Tas ir viedoklis."

"Vai tas ir jūsu viedoklis?"

Sieviete aizgriezās un palūkojās uz gleznu, pie kuras viņas stāvēja. "Es uzskatu, ka mākslas noteicošā īpašība ir kaislība," viņa vienkārši sacīja. "Ja tā ir tikai intelektuāla konstrukcija, tad, lai cik tehniski labi veidota, tā, manuprāt, nav māksla."

"Un, lai cik slikti radīta, bet, ja tā radīta ar kaislību, tad tā ir māksla?"

"Ja tā ir kaislība paust ideju, tad jā."

Demija blisināja acis, kad šīs svešinieces pārliecinošā definīcija ielauzās viņas līdz galam neizveidotajā viedoklī par mākslu un talantu vai vismaz par uztveri. "Tātad ko jūs domājat par šo?" Viņa pamāja uz gleznu pie sienas.

"Sakiet jūs. Jums ir stingri uzskati. Mani bezcerīgi kompromitē tas, ka esmu pārāk daudz iesaistīta mūsdienu mākslā."

Demija pētīja gleznu, mēģinot nepieļaut, lai kādas intelektuālas konstrukcijas ietekmētu viņas viedokli. Visumā viņai nepatika portreti, viņa deva priekšroku reakcijas brīvībai, ko sniedza abstraktās gleznas. Taču šis attēls tikpat maz līdzinājās pagājušo gadsimtu stīvajiem, pašapmierinātajiem galma portretiem vai bikli dumpīgajiem mūsdienu portretējumiem, kā bērna uzzīmēta māja līdzinās arhitekta rasējumiem.

Attēlotā sieviete, tukla pusmūža nēģeriete, bija uzgleznota pussēdus, viens no raženajiem pēcpuses apaļumiem bija novietots uz virtuves galda, kamēr viņa runāja pa tālruni, kura klausuli bija piespiedusi pie vaiga. Viņas neaizņemtā roka bija pacelta, kaut ko uzsverot, viņas seja laistījās priekā, bet platā mute bija iemūžināta izsaucienā.

Tas, ka šīs sievietes dzīvē lielu vietu aizņem saziņa, bija parādīts ar fonu: virtuves sienas skapīši, kuros juku jukām bija saliktas pastkartes, ledusskapis, uz kura pielīmētas piezīmju lapiņas, teksta magnētiņi un bērnu zīmējumi. Tālrunis un adrešu grāmata ar atliektiem lappušu stūriem, kas atvērta gulēja uz galda blakus viņai, un mobilais telefons, kas pāris collu tālāk bija iesprausts kontaktligzdā lādēties. Nekas, izņemot domas burbuli, kas būtu uzzīmēts virs sievietes teju apcirptās galvas un kurā būtu rakstīts "MAN PATĪK SARUNĀTIES", nevarēja vēl skaidrāk paust viņas sajūsmu par komunikāciju.

"Es domāju, ka glezna ir lieliska," viņa vienkārši sacīja. "Es labprāt iepazītos ar šo sievieti."

Slaidā blondīne pasmaidīja, ap viņas acīm izveidojās krunciņas, bet mutes kaktiņi nedaudz noslīdēja uz leju, itin kā apspiežot jautrību. "Varu iepazīstināt, ja vēlaties. Jūs saprastos. Arī Māršai ne visai patīk mūsdienu māksla."

Demija samiedza acis. "Jūs pazīstat viņu?"

"Jādomā gan, parasti es negleznoju pilnīgi svešus cilvēkus."

Turpmākajos gados Kaca bija tikusi tālāk par "sensācijas radīšanu" un kļuva par mākslinieci, kuru kāds laikraksta mākslas kritiķis nodēvēja par "mūsdienu britu portretu glezniecības glābēju". Viņu sāka augsti vērtēt, un vēl augstāka bija cena, ko noteica viņas darbs. Taču šie panākumi, Demija tagad kavējās pārdomās, nebija izgaisinājuši Kacas emocionālo nedrošību. Tie tikai bija paplašinājuši bezdibeni starp viņas cildināto, sekmīgo publisko personu un viņas saspīlēto, konfliktu nomākto personīgo realitāti.

Trīsdesmit viens

Solsterā, 1388. gada vasaras beigas

Lai gan kopš Tobija piedzimšanas Gvineta no sirds vēlējās, lai tēvs viņam kaut nedaudz pievērstu tēvišķu uzmanību, viņa atklāja, ka vīra piepešā, apsēstībai līdzīgā interese par bērnu ir nogurdinoša. Kā agrāk Gvineta bija gribējusi, lai Saimons patur dēlu rokās, tā tagad viņa nevēlējās atdot viņu pilnībā, un, lai gan Saimona cietsirdība ilgi raisīja viņā dusmas, viņai nebija jādalās ar Tobiju kā tagad. Viņa atklāja, ka, lai kāds būtu prieks, tas ir grūti. Viņai bija jākož sev mēlē ikreiz, kad Saimons neveikli aijāja bērnu vai rīkojās neizveicīgi un satraucoši.

Sākumā viņu dēls šķita izbrīnīts par Saimona piepešo uzmanību, bolīdams nepiesegto aci Gvinetas virzienā un činkstēdams pēc viņas. Tas plosīja Gvinetas sirdi: visi viņas aizsargāšanas instinkti, kas bija trīti un asināti trīsarpus viņas bērna dzīves gadus, prasīt prasīja izraut dēlu no Saimona rokām un paņemt pie sevis. Taču viņa zināja, ka nedrīkst. Viņa bija vēlējusies, lai Saimons atzītu viņu par savu dēlu, un tagad viņai bija pacietīgi jāgaida, kamēr viņš pieradīs pie Tobija.

Bet, ja viņa bija domājusi, ka, satuvinājies ar Tobiju un iepazinis viņa vajadzības, Saimons iemācīsies rīkoties tāpat kā viņa, Gvineta drīz vien saprata, ka tā nebūs vis. Jo Saimonam bija savi priekšstati par to, kā ar zēnu jāapietas un kā tas jāaudzina. Lai cik skarbi pagātnē viņš bija izteicis savus uzskatus par viņas izturēšanos pret Tobiju, šķita, ka tā viņš patiesi bija domājis, vadoties aiz nemiera par pārliekajām Gvinetas rūpēm.

"Kāpēc tu viņu tā nes?" kādu dienu Gvineta nespēja nociesties nepajautājusi, jo Saimons bija piespiedis zēnu pie gurna un rokas palicis zem viņa saliektajiem ceļiem, kad Tobijs mēģināja raudzīties pasaulē. "Viņš nespēj noturēt galvu, lai skatītos."

"Visu laiku ne," Saimons piekrita, "bet mēs abi esam atklājuši, ka tad, ja es viņu turu šādi, ar saliektām kājām, viņš spēj pievērst uzmanību tam, ko dara ar pleciem un galvu." Viņš pastiepa kaklu uz sāniem, lai palūkotos uz Tobiju, un bērns ar acīm redzamu piepūli pacēla galvu. Tajā brīdī Saimons pārsteidza Gvinetu, aši apliekot otru roku ap Tobija ķermeni, lai savaldītu viņa svaidīgās rokas. Viņi, tēvs un dēls, saskatījās, Tobija sejai nevaldāmi viebjoties, kad viņš mēģināja izrunāt skaņas, un tad Saimons viegli atlaida bērna rokas un uzlika plaukstu uz Tobija pieres, atbalstot to, lai galva atkal nekristu uz priekšu.

"Redzi, Gvinet," viņš sacīja, itin kā skaidrotu viņai kādu celtniecības principu. "Tā kā viņš nespēj vienlaikus kontrolēt visu ķermeni, tu viņu visu laiku nēsāji tā, ka viņam nevajadzēja kontrolēt nevienu ķermeņa daļu. Tāpēc viņš ir saglabājis šādu stāvokli…" Gvineta kodīja lūpu, taču klusēja, vērodama Tobiju. "Bet mums jāredz, vai viņš iemācīsies savaldīt vienu ķermeņa daļu, ja par pārējām būsim parūpējušies." Viņš apgrieza Tobiju otrādi un piespieda viņu ar muguru sev pie krūtīm. Viņš maigi atspieda zēna galvu pret savu ķermeni un tad novāca roku. "Saproti?" viņš vaicāja Gvinetai. "Es varu būt viņam rāmis."

Rāmis. Saimons joprojām nespēja skatīties uz Tobiju rāmī un, kad ņēma dēlu līdzi, nēsāja viņu rokās. Itin kā viņš nespētu atbrīvoties no pretīguma, ko viņam, pirmoreiz to ieraugot, izraisīja Gvinetas taisītais rīks.

Taču Gvineta stingri turējās pie sava, un, kad viņa devās uz koledžas būvlaukumu izmaksāt mūrniekiem algu par nedēļu, Tobijs vairs negulēja cisās viņai pie kājām, bet, ievietots rāmī, centīgi kustējās pa apmetni un staipīja rokas priekšmetu virzienā, kamēr acis šaudījās, sejai nevaldāmi šķoboties ekstātiskā priekā par šādu nebijušu brīvību. Sapratusi, ka viņš ar savām svaidīgajām rokām nespēj satvert priekšmetus, Gvineta bija piestiprinājusi rāmim divas mazas skavas, kas bija novietotas Tobijam priekšā. Skavu saturētas, viņa rokas vairs nesvaidījās un varēja sākt ilgo mācīšanos sniegties, satvert, turēt un grozīt priekšmetus, lai varētu tos apskatīt.

Nospriedis, ka dēlam jāredz labāk, Saimons atteicās no pārsēja, ar ko Gvineta bija aizsegusi Tobija vairāk šķielējošo aci, un uztaisīja ādas aizsegu ar siksniņu, kas precīzi iederējās acs dobumā un neslīdēja nost, kā mēdza notikt ar pārsēju.

"Izskatās, it kā viņam uz galvas būtu uzmesti autiņi," Saimons bija sūdzējies Gvinetai par apsēju. "Viņam vajag kaut ko labāku."

Un tā nu ar aizsegu uz acs un jaunām drēbēm, kuras Saimons bija lūdzis Gvinetai pašūt, lai apslēptu viņa vājo, kārno ķermeni, tēvs nēsāja Tobiju uz būvlaukumu un pirmoreiz atklāti atzina dēla eksistenci.

Gvineta zināja, cik smagi Saimonam ir uzcelt Tobiju uz gurna un staigāt ar viņu citu mūrnieku vidū. Viņa zināja, cik ļoti viņš ienīdīs līdzjūtību, bailes un māņticīgo zīmi, ar ko atvaira ļauno aci. Viņa zināja, cik grūti viņam ir staigāt ar kroplo dēlu uz rokām to vīru vidū, kuriem pašu pieaugušie dēli ir viņu mācekļi.

Un tomēr Saimons to darīja. Vai nu nožēlodams grēkus vai piepeši un novēloti iemīlēdams bērnu, Saimons negaidot kļuva par tēvu savam dēlam, kā nebija noticis, kad Tobijs piedzima. Un šķita, ka atrašanās pasaulē, kur ir tēvs, Tobijam palīdz tā, kā mātes aizsargājošā mīlestība un rūpes nespēja līdzēt.

Gvinetai tas kremta, kaut ari viņa priecājās par Tobija jauno dzīvi.

Un tomēr zēns nebija pilnībā nonācis tēva varā. Viņai kļuva skaidrs, ka viņa var sniegt Tobijam to, ko Saimons nevar, — iespēju staigāt. Lai kā tēvs palīdzēja, Tobijs nespēja noturēt ķermeņa svaru, un, jo vairāk Saimons turēja viņu zem padusēm un apskāva viņu, kad viņš centās staigāt, jo grūtāk Tobijam veicās.

"Viņš nespēj izturēt, ka sagādā tev vilšanos," kādu dienu Gvineta sacīja, jo dēla ciešanas nomāca viņu. "Viņš zina, ka tu ļoti vēlies, lai viņš staigātu, un viņš vēlas tev to dot, taču nespēj. Un jo vairāk viņš vēlas, jo vairāk nespēj."

Un, lai gan viņš nebija cilvēks, kam patīk atzīt sakāvi, Saimons bija spiests atzīt, ka tas ir tiesa. Tobijs daudz ko iemācījās nākamajos divpadsmit mēnešos — garajā ziemā, kad celtniecība bija pārtraukta, 1389. gada (kurā jaunais karalis Ričards pārņēma varas grožus no lordiem apelantiem) pavasara atmodā, vasarā, kad atsāka pacelties Deikra koledžas sienas. Kamēr notika lielas valstiskas lietas un mazākas, lai gan svarīgas, risinājās viņa paša pilsētā, Tobiass Kaintons iemācījās sēdēt, atbalstījies pret sienu, un neapkrist guļus, apķēris kājas, stumties uz priekšu un ieskatīties tēvam acīs. Vairākums bērnu šīs lietas iemācās jau pirmajā gadiņā, taču Tobijam tie bija mazi neatlaidības brīnumdarbi, kurus, kā domāja viņa māte, viņš nekad neveiks.

Taču staigāt viņš joprojām nespēja — staigāšanai viņam vajadzēja rāmi.

Trīsdesmit divi

Solsterā, mūsdienas

No: Demija.Millere@kdc.sal.ac.uk Kam: Abonentu saraksts (absolventi) Temats: Tobijas Gadskārtas skrējiena komanda

Dārgie tobieši!

Vienalga, esat sportists vai ne, esat piedalījies skrējienā vai ne, ļums droši vien ir ļoti patīkamas atmiņas par Gadskārtas svētkiem: sanāksme Lielajā zālē, lai vērotu ceremoniālo formu pasniegšanu skrējējiem, komandas sveikšana, kad tā parādās uz Astoņstūra pakāpieniem, sekošana skrējienam kājām vai došanās pa taisno caur gavilējošo pūli uz Svētā Toma koledžu, lai noskatītos finišu; nemaz nerunājot par draugu un ģimenes uzņemšanu tradicionālajā Solsteras vasaras "notikumā".

Daudziem Solsteras iemītniekiem Gadskārtas svētki ir gada kulminācija. Finālistiem tie iezīmē studiju beigas un sākumu nogurdinošajiem eksāmeniem, kas ļaus viņiem aiz vārda rakstīt "BA Sols.".

Kā daudzi no ļums droši vien nesen lasījuši nacionālajos medijos, mūsu skrējēji ir noraidījuši šāgada Tobijas sponsoru Gadskārtas skrējienam, sporta preču ražotāju Atoz, paužot nopietnas bažas par to, ka Atoz nav ievērojusi cilvēktiesības un piekopusi neētisku tirdzniecību [ļaj iegūtu vairāk informācijas, klikšķiniet šeitļ.

Rezultātā sers Ians Bērds, mūsu asociētās Nortgeitas koledžas direktors, ir izstājies no asociācijas un pirmoreiz koledžas vēsturē vadīs neatkarīgu

Nortgeitas komandu. Tās sponsors būs Atoz. Tā kā Atoz vairs nav mūsu sponsors, mums ievērojami trūkst līdzekļu. Finansiālais atbalsts ir nepieciešams ne tikai tam, lai segtu izmaksas par treniņu aprīkojumu, formastērpiem, treneru algām un par agrāko biedru un viesu uzņemšanu sacīkšu dienā; šie izdevumi, lai gan svarīgi skrējējiem, veido niecīgu daļu koledžas finanšu shēmā. Bet, tā kā valsts atbalsts augstākajai izglītībai arvien samazinās, sponsoru sagādātie līdzekļi Gadskārtas skrējieniem ir ieguvuši arvien nozīmīgāku vietu ikgadējā koledžas budžetā.

Tagad ļūs nebūsiet pārsteigti, izlasot vārdus: ŠAJĀ SITUĀCIJĀ JŪS VARAT PALĪDZĒT!

Tobija lūdz ļūs — tās locekļus visā plašajā pasaulē — šogad kļūt par mūsu skrējēju sponsoriem. Atbalstīt jaunos cilvēkus, kuri ieņēma tik principiālu nostāju jautājumā par to strādnieku cilvēktiesībām, kurus viņi nekad nepazīs. Pateikt: "Mēs lepojamies ar jums un sniegsim jums atbalstu."

Palīdziba mūsu sportistiem skaidri paudīs arī atbalstu mūsu koledžas direktoram Edmundam Norisam. Ja augsti vērtējat demokrātijas un pašnoteikšanās garu, kas allaž ir valdijis Tobijā un ko Noriss atbalsta pat situācijā, kad apdraudēta viņa reputācija un nākotne, tad zinu, ka vēlēsieties nostāties viņa pusē un nešauboties apstiprināt viņa vadibu.

Bez Jūsu atbalsta pastāv ļoti reālas iespējas, ka šis būs pēdējais Gadskārtas skrējiens, kurā Tobija piedalīsies kā neatkarīga koledža. Lūdzu, atbalstiet mūsu sportistus, brīvprātīgi uzņemoties sponsorēšanu.

Visbeidzot, tā kā zinām, ka mūsu biedru rocība ir ļoti dažāda, mēs negrasāmies atšķirīgi pateikties par Jūsu devību. Ikkatrs ziedotājs, lai viņa dāvinājums būtu liels vai mazs, skrējiena dienā tiks pacienāts ar šampanieti.

Tāpēc ļklikšķiniet šeitj. ja vēlaties reģistrēties par sponsoru un nodrošināt, lai nākamajā Gadskārtas skrējienā Tobijas komanda būtu labi sagatavota ar savējo atbalstu.

Vienalga, vai izlemjat kļūt par sponsoru vai ne, ja vēlaties skrējiena dienā ļoti uzskatāmi izrādīt savu atbalstu mūsu sportistiem [noklikšķiniet

šo adresi, lai redzētu Tobijas Gadskārtas svētku preču sortimentu. Katrai precei ir īpaši veidots logotips, uz kura ir vēstījums NO TOBIJAS, PAR UN AR TOBIJU! Šo logotipu veidojis trešā kursa klasiskais filologs Stīvens Kingslijs un veltījis to šim pasākumam.

Ar sirsnīgiem sveicieniem

Demija Millere, mārketinga vadītāja

Demija atlaidās krēslā un aplūkoja sarkanzilo T kreklu uz rakstāmgalda. Stīvena Kingslija noslēpumainais logotips

X4&Č TOBY

bija veidots vienlīdz pamanāms uz T krekliem, lietussargiem (Gadskārtas svētki ne vienmēr bija atbilstoši gadalaikam saulaini) un sporta krekliem.

Pašsponsorēšanas plāns bija viens no pirmajiem pasākumiem, kuru veica Koledžas rīcības plāna komiteja, grupa, ko iecēla valde un ko daži tās locekļi nekavējoties pārdēvēja par Tobijas glābšanas komiteju.

Lai gan Edmunda Norisa pārsteidzošā svētība Nortgeitas atdalīšanās plāniem bija atņēmusi sparu Iana Bērda frontālajam uzbrukumam, pēc Bērda aiziešanas no valdes vairākas balsis izteica šaubas, vai šis būtu īstais laiks, lai Kaintona un Deikra koledža censtos novērst gaidāmās grūtības, nevis gaidītu neizbēgamo; atbrīvoties no tradīcijām, radot jaunu divdesmit pirmā gadsimta hibrīdkoledžu.

"Šādi koledžām būs jārīkojas tagadējā finansiālajā klimatā," bija uzstājis Čārlzs Nortrops. "Mēs varam sākt rīkoties tūlīt un kā pirmie plūkt augļus."

Tomēr valdes vairākums iebilda pret šādu kursu, dodot priekšroku Tobijas neatkarības saglabāšanai un citu risinājumu meklēšanai. Tādēļ tika izveidota Glābšanas komiteja.

Par spīti tam, ka komitejas atklāšanas sēdē kā nomnieku pārstāvis piedalījās Robs Hedstovs, īrnieku streiks turpinājās. Hedstovu neaizkustināja priekšstats par koledžas kopienu, kas apvienojas Solsteras vēsturē vienreizējai sadarbībai, un viņš apsolīja vien to, ka ziņos kolēģiem par sēdes saturu.

Tāds pats entuziasma trūkumu nāca no dekāna Čārlza Nortropa.

"Zinu, ka viņš ir dekāns," Demija bija žēlojusies Norisam pirms atklāšanas sēdes, "taču vai viņam jābūt komitejā?"

Noriss drūmi nopētīja viņu. "Neuzaicināt viņu piedalīties komitejā būtu tas pats, kas pateikt, ka es viņam neuzticos."

"Vai jūs uzticaties viņam?"

Noriss nopūtās un ar ierasto žestu pagriezās, lai paraudzītos kabineta logā. Ēka, kuru Demija bija iemācījusies saīsināti saukt par Astūri, janvāra krēslas tumsā šķita vēl lielāka nekā parasti.

"Neesmu pārliecināts, ka viņš ir gatavs pielikt visas pūles Tobijas labā, tāpēc neuzticos viņam," direktors atzina. "Manuprāt, viņš jau iztēlojas, ka kļūs par apvienotās koledžas dekānu. Par NKD dekānu…" Pēdējos divus vārdus izrunājot, viņa balss pieklusa tiktāl, ka Demija nespēja noteikt, vai teiktais ir iznīcinošs vai izmisuma pilns.

Ne jau tikai tas, ka Nortrops izvēlējās apvienošanos ar Nortgeitu, bija iemesls Demijas sliktajām attiecībām ar viņu — naidīgums bija uzliesmojis jau intervijas laikā, kad Demija kandidēja uz mārketinga vadītājas amatu.

"Jūsu iepriekšējos darbos, šķiet, lielāks uzsvars bijis uz naudas vākšanu, nevis uz mārketingu," viņš atzīmēja pēc tam, kad Demija bija iepazīstinājusi ar Kaintona un Deikra koledžas mārketingu divdesmit pirmajā gadsimtā. "Kā, jūsuprāt, naudas vākšana bezpajumtniekiem palīdzēs jums saglabāt mūsu koledžai vietu starp labākajām mācību iestādēm pasaules tirgū?"

"Visefektīvākais mārketinga līdzeklis vienmēr ir bijuši mutvārdi — lūk, tieši to mutvārdu reklāmas mārketings cenšas izplatīt globālajā ciematā," viņa atbildēja, pāriedama uz viņa izvēlēto starptautisko lauciņu. "Un mutvārdi vislabāk iedarbojas, kad ir radīts patiesi spēcīgs zīmols un kopiena, kas identificējas ar šo zīmolu. Es vēlētos identificēt ieinteresētās puses ar Tobijas zīmolu" (viņa pamanīja, ka tiek pārmīti vairāki skatieni, kad viņa apzināti lietoja zinātāju nosaukumu) "un attīstīt viņos sajūtu par identificēšanos ar to. Tad mārketinga darbs jau pa daļai ir paveikts, un atliek līdzekļu vākšana. Tie, kas identificēsies ar kopienu, atbalstīs to. Mums nepieciešama uzticība zīmolam. Jo vairāk spēsim pārliecināt cilvēkus par viņu piederību un nozīmību, jo lojālāki viņi būs."

"Teorētiski tas izklausās ļoti jauki, bet praktiski, manuprāt, jūs varat atklāt, ka mums neizdosies iegūt naudu — ka uzticība zīmolam izsīks pēc mūsu aicinājuma…"

"Ā, nu, atvainojiet, ka pārtraucu, lūk, kur, manuprāt, ir atšķirība starp uzticības veidošanu un vienreizēju naudas diedelēšanu no cilvēkiem. Uzticības būtība ir dot un saņemt. Cik esmu iepazinusies ar jūsu aicinājumu, vienīgais, ko saņēma ziedotāji, bija pieminēšana koledžas žurnālā. Tā ir grūti iegūt ziedotājus. Man nepatīk kritizēt kolēģus profesionāļus, taču uzskatu, ka jūsu konsultanti līdzekļu piesaistes jautājumos ir pamatīgi pievīluši jūs." īso klusuma brīdi, kura laikā tika pārmīti skatieni, ātri nomaskēja cita intervētāja jautājums; Demija tikai vēlāk uzzināja, ka konsultantu nav bijis. Koledžas aicinājumu bija koordinējis Čārlzs Nortrops.

Pirmajā Glābšanas komitejas sēdē Nortrops jau teju pašā sākumā uzbruka Demijai. Tik tikko bija pabeigtas ievadrunas, kad viņš izteica iebildumus par darba kārtību.

"Runājot par komitejas sastāvu, direktor," viņš sacīja, itin kā viņu garlaikotu pats fakts, ka viņam jānorāda uz acīm redzamu lietu. "Vai Milleres kundzes dalība komitejā patiešām ir nepieciešama? Vai tad viņa jau nav īstenojusi visas savas idejas, būdama koledžas mārketinga vadītāja? Manuprāt, kamēr Milleres kundze nopūlas vaiga sviedros savā kabinetā, šai komitejai jāieņem pavisam atšķirīga pieeja. Varbūt mums vajadzētu nobalsot par komitejas sastāvu?"

Tie, kas nebija pieraduši strādāt ar Nortropu kā vienlīdzīgi, ieskatījās piezīmju grāmatiņās un vairījās saskatīties. Dekāna disciplinārā reputācija bija kā pašaizsardzības ceļa rullis — ļaundarus, kas bija gatavi pazemīgi nožēlot izdarīto, uzskatīja par gudriem.

Komitejas mācībspēki saskatījās un izmisīgi nobolīja acis.

Demiju, kas grasījās sparīgi aizstāvēties ar faktiem un skaitļiem par sava darba līdzšinējo "vaiga sviedru" panākumiem, apsteidza Edmunds Noriss.

"Čārlz, ikviens, kas sēž pie šā galda, ir manis personīgi aicināts. Šī nav oficiāli veidota komiteja saskaņā ar koledžas konstitūciju. To var izformēt, paplašināt vai samazināt pēc manas gribas." Krunciņās ap Norisa acīm pavīdēja smaidiņš, taču lūpas palika nekustīgas. "Ja domājat, ka nespēsiet sekmīgi sastrādāties ar Demiju un viņas pieeju, jums ir brīv atteikt savus pakalpojumus. Personīgi mani skumdinātu, ja tā notiktu, jo uzskatu, ka jūsu abu dažādie ieguldījumi būtu vērtīgi, taču, lūdzu, nejūtieties spiests palikt, ja jūtaties neērti."

Nortrops, kas sēdēja galda galā pretī Norisam, paskatījās uz viņu. Norisa skatiens deva mājienu, ka viņš gaida Nortropa atbildi.

"Skaidrs. Tātad apakššķira nonākusi pārlieku privileģētā stāvoklī."

Trīsdesmit trīs

Solsterā, 1389. gada vasara

Tā gada vasara izrādījās tikpat nepastāvīga kā daudzas pirms tās, un mākoņainās dienās bieži vien sāka līt. Celtniecība atkal un atkal tika atlikta, lai nenoskalotu apmetumu un akmeņos neuzsāktos mitrums, kā dēļ tie kļūtu neizturīgi.

Šādu nemitīgu traucējumu dēļ Saimona pacietība bija teju izsīkusi, un mūrnieki sāka vairīties no viņa.

Apmetnes nojumē bija sagatavots un novietots liels daudzums akmeņu būvniecībai, bet akmeņu licēji, lietus kavēti, nevarēja ķerties pie precīzi apkalto un atzīmēto bluķu kaudzēm, kas katru dienu auga augumā. Būdami nelabā omā, jo darbs nebija uzticams un tika maksāta tikai puse algas, kā bija panākta vienošanās par dienām, kad tika strādāts mazāk par četrām stundām, akmeņu licēji nesaprata iemeslu, kādēļ viņi nedrīkst darīt akmeņkaļa darbu. Daži saskaņā ar brīvmūrniecības noteikumiem, kas bija sastādīti iepriekšējā vasarā, mēģināja atrast meistarus, kas atzīs viņu iemaņas un pieņems uz dienas darbu, taču viņiem nesekmējās, jo akmeņkaļi uzskatīja, ka ir visprasmīgākie no amatniekiem.

Sāka pieaugt aizvainojums, ko Saimons, pats būdams izmisis, nespēja nomierināt. Vairākas dienas tika lietas asinis piepešā vardarbībā, kad aizvainojuma izraisītās dusmas bija pārāk sakāpinātas, un akmeņu licēji sāka nemitīgi aizplūst uz karaļa būvlaukumiem, kur tie atklāja, ka meistaru standarti nav tik prasīgi, jo neapstrādātu akmeņu pils mūri ir pavisam citāda radība nekā gluds, kalts apmetums.

Tad — kad šķita, ka brīnums ir noticis un beidzot ir pienākusi skaista, saulaina diena, — Saimons, Tobiju nesdams uz gurna, izgāja no apmetnes, lai satiktos ar diviem mēra ierēdņiem.

"Labdien, kungi."

Viņi atņēma sveicienu, viens no viņiem bija tievs, izstīdzējis pusmūža vīrietis, kurš raudzījās apkārt kā kantora darbinieks, kas pēta inventāru, bet otrs — jaunāks un izskatīgāks — ļoti cieši vērās Saimonā. Viņa kā cilvēka, kuram neparedzami mēdz uznākt dusmas, reputācija bija izplatījusies tālāk par būvlaukumu.

"Tātad?" Saimons mudināja, pārvirzīdams Tobija svaru un automātiski pieturēdams dēla patvaļīgās rokas. Abu vīriešu skatieni neviļus pievērsās bērna vaibstīgajai sejai, un Saimons juta, ka uznāk ierastais aizkaitinājums, kā dēļ rodas vēlme aizklāt Tobija seju, likt viņam nešķobīties, būt mierīgam. Viņš to apvaldīja un asi ieteicās: "Man jāstrādā, es nevaru tā vienkārši stāvēt. Ko jūs vēlaties?"

"Ir iestājies jauks laiks," pamudināts ierunājās jaunākais vīrietis, "šonedēļ, kamēr tas pieturēsies, jānovāc raža." Viņš sastomījās un apklusa.

Saimona acis mazliet sašaurinājās, kad viņš paskatījās uz vīriešiem. "Kāds man sakars ar ražu?"

Vīrietis ar pētīgo skatienu pārtrauca raudzīties apkārt un ieskatījās acīs Saimonam. "Visiem strādniekiem un mācekļiem ir pieprasīts likt pie malas savu arodu un doties novākt ražu."

Matiņi uz Saimona skausta sāka durstīt kā mazas adatiņas. "Kurš to pieprasījis?" viņš vaicāja, acis pievērsis vīrieša dzeltenīgajai, bakurētainajai sejai.

"Mērs…"

"Tas ir parlamenta likums," ātri pārtrauca jaunākais vīrietis, "ko mērs nedrīkst nepiemērot."

"Tad viņš to var piemērot," Saimons noraidīja viņus aizgriezdamies, "amatniekiem, kuri nav atkarīgi no laika apstākļiem. Man šī saule ir tikpat nepieciešama kā ražai. Ejiet pārliecināt audējus un ādmiņus — vai kalējus, lai viņi vienreiz mūžā dabū tulznas uz rokām."

Ierēdņi, spiesti sekot viņam, ļoti aizdomīgi izvēlējās ceļu pa kaļķiem piebārstīto būvlaukumu, itin kā viņu kurpes varētu sabojāties, ja viņi neuzmanīgi spers soļus.

"Jāierodas visiem strādniekiem un mācekļiem," jaunākais vīrietis iebilda Saimonam aiz muguras. "Mēs nevaram izvēlēties. Jāiet visiem."

"Šodien ne." Pēc Saimona balss varēja spriest, ka vairāk vārdu nebūs, lai gan viņš nepagriezās pret viņiem. "Šodien man jābūvē, un man vajag visus manus vīrus."

Pirms dienas vidus, veicot ceļojumu, kāds tikai vēstīm ir pa spēkam, koledžas būvlaukumā bija kļuvis zināms, ka Saimona strādniekiem un mācekļiem ir pavēlēts nolikt instrumentus un ņemt rokās sirpjus, bet pārējiem Solsteras mūrniekiem ne. Mūrnieki karaļa darbā strādāja kā parasti, savukārt attiecībā uz tiem, kas strādāja klosterī, acīmredzot sprieda — vismaz bīskaps un priors —, ka viņus neskar pilsētas noteikumi.

Saimons, bezmēra saniknots, devās gan uz klosteri, gan uz pils strādnieku apmetni, pieprasīdams abu būvlaukumu meistariem nosūtīt savus izvēlētos pārstāvjus uz mūrnieku padomes sanāksmi.

"Brige izdomāja, ka jābūt mūrnieku padomei," caur sakostiem zobiem norādīja Saimons, kad Henrijs Eklends stāvēja un nedeva padomu, kas bija mēles galā. "Tagad palūkosim, kā viņam patiks, ja mūsu viedokli aizstāvēs visi mūrnieki. Viņš nepanāks, ka mani mūrnieki novāc ražu viņa labā."

Henrijs, kurš bija vērojis, kā nepacietība un vilšanās vasaras laikā bija novedusi Saimonu līdz galējai nesavaldībai, saprata, kā viņš jūtas. Saimons tik ilgi bija gaidījis iespēju turpināt darbu, ka tagad to, ka atkal jāpieredz kārtējā būvniecības atlikšana, viņa spēkos vairs nebija izturēt. Lietus nebija viņa varā, taču neatraidāma mēra pavēle Saimona pārziņā esošajiem mūrniekiem nolikt malā instrumentus, kuru izmantošanu viņi bija gaidījuši nedēļām ilgi, un strādāt kādas kopīgas lietas labā bija par daudz. Taču Henrijs baidījās par Saimona aicinājumu saviem biedriem mūrniekiem. Jo Saimonu uzskatīja par neveiksminieku, un neviens mūrnieks nevēlējās labprātīgi uzkraut sev nelaimi.

Sanāksme bija paredzēta tās dienas vakarā, un Saimons, nevēlēdamies iesaistīt mēru, bija uzstājis, ka tai jānotiek koledžas strādnieku apmetnē. Bet, kad klostera zvans iezvanīja vakara dievkalpojumu, ieradās tikai viens no mēra ierēdņiem, kas bija atnākuši pie Saimona dienas pirmajā pusē.

"Jūs tiekat aicināts uz ģildes namu," viņš sacīja, ļauna prieka pilnā vīpsnā atklādams muti ar bojātiem zobiem. "Šis ir strīds par pilsētas noteikumiem, nevis par jūsu amatu…"

"Tā saka Brige," rūgti teica Saimons, saprazdams, kā ļāvis mēram apvest sevi ap stūri.

"Jūs nedrīkstat nostāties pret viņu, mūrniekmeistar," ierēdnis deva padomu, kad pagriezās, lai pavadītu Saimonu uz ģildes namu. "Daudzi ir mēģinājuši. Un visi ir cietuši neveiksmi."

Klusējot Saimons pagāja viņam garām un cēliem soļiem vienatnē ar savām dusmām soļoja uz ģildes namu.

Nikolass Brige, izteicis savu viedokli, pārnesdams sanāksmes vietu no Saimona valstības uz savējo, jau sākumā bija gatavs ieņemt samierniecisku nostāju. Viņš nemēģināja iejaukties, ļaujot Hjū no Lūisas — kurš Saimona prombūtnes laikā pērnajā vasarā bija iecelts par mūrnieku priekšsēdētāju — sākt sēdi. Nepaskatījies uz Saimonu, klostera mūrniekmeistars sāka runāt.

"Mēs esam sanākuši, lai uzklausītu lietu, kuru vēlas apspriest Saimons no Kaintonas, Ričarda Deikra mūrniekmeistars. Viņš lūdz atsaukt viņa strādnieku un mācekļu pieprasīšanu ražas novākšanai."

Par atbildi sekoja galvas mājieni un dažādi "jā", kuros jautās atšķirīgu pakāpju entuziasms, un Saimons pārlaida skatienu pilsētas mūrniekiem. Tie, kas bija no koledžas strādnieku apmetnes — Edvīns Gors, ilgstošs būvlaukuma priekšstrādnieks un meistarīgs amatnieks, un Alfrēds Moge, gados jaunāks vīrietis, kurš, tāpat kā Saimons, bija prasmīgs tēlnieks —, apņēmīgi atbalstīja Saimonu. Viņi sēdēja, pievērsuši skatienu viņam, un gaidīja, kad viņš sāks runāt. Neviens cits mūrnieks zālē nebija tik dedzīgs.

Šķita, ka pat Henrijs, jaunākais no klātesošajiem mūrniekmeistariem un viens no nedaudzajiem, kurš uzdrīkstējās ieskatīties acis Saimonam, nejūtas pilnīgi ērti.

"Situācija ir pavisam vienkārša," bez aplinkiem ierunājās Saimons. "Mērs pieprasa visiem strādniekiem un mācekļiem likt pie malas savu arodu un kļūt par ražas novācējiem. Bet, ja to nedara karaļa mūrnieki un klostera mūrnieki, sakiet man — kāpēc tas jādara maniem mūrniekiem?"

Ričards Oldmens, karaļa cietokšņa priekšnieks Solsterā, piecēlās kā saguris: "Mēs esam atbrīvoti no tā, jo mums jāsteidzas," viņš sacīja. "Nav jēgas novākt ražu, lai visu ziemu pabarotu cilvēkus, ja mēs nespēsim aizsargāties no frančiem uzbrukuma gadījumā. Mūri un dienvidu vārti jāpabeidz iespējami ātri." Viņš apklusa un ieskatījās Saimonam acīs. "Es esmu karaļa darbu uzraugs Solsterā, un man ir piešķirta rīcības brīvība. Karalis man uzticas, ka pieņemšu gudrus lēmumus," viņš joprojām skatījās uz Saimonu, "un es esmu nolēmis būvēt, kamēr nelīst. Man nekas nav pret jums, Saimon no Kaintonas, taču pirmām kārtām esmu uzticīgs karalim."

Karalis. Lai gan Saimons bija pievērsis acis Ričardam Oldmenam, kurš apsēdās, tomēr iztēlē viņš redzēja jaunā karaļa vectēva seju. Seju ar pārplīsušiem zemādas asinsvadiem. Seju, kas liedza viņam veikt karaļa pasūtītus darbus. Mūrnieki itin žigli pamanīja cita mūrnieka paaugstināšanu, un tenkas noteikti bija sagudrojušas duci iemeslu, kādēļ viņam nav karaļa aizbildniecības. Ričards Oldmens itin mierīgi varēja viņam — un visiem pārējiem — to atgādināt.

"Ļoti labi," Saimons piecēlās kājās un pagriezās pret Hjū no Lūisas. "Bet klosterī taču nav tik steidzīgu darbu, vai ne? Ja mani mūrnieki vairāk ir nepieciešami uz laukiem nekā būvlaukumā, kāpēc lai tas neattiektos arī uz jūsējiem?"

Hjū no Lūisas pierausās kājās, līdzinādamies kaķim, kas mielojies ar nozagtu zivi. "Klostera mūrnieki nav pakļauti parlamenta likumiem, kas saistīti ar darbu…" viņš ierunājās, bet Saimons saniknots viņu pārtrauca.

"Jūs taču nevarat iebilst, ka pilsētas ģildes noteikumi nav spēkā klostera sienās."

"To es netiku teicis," pašapmierināti sacīja klostera mūrnieks. "Mēs esam atbrīvoti ar karaļa atļauju."

Viņš atsprādzēja lielu kabatas portfeli, kas karājās pie jostas, un izvilka nelielu pergamenta vīstokli. Neatvēris viņš to pavicināja Saimona virzienā. "Karalis ļoti vēlas, lai joms tiktu pabeigts iespējami drīz." Saimons sajuta vīrieša triumfu, kad viņš izdarīja liktenīgo dūrienu. "Viņa augstība bija apmierināts, ka spēj piešķirt mūsu bīskapam īpašu atbrīvošanu, lai pasteidzinātu celtniecību."

Koplijs. Saimons iekšēji novaidējās. Šis parlamenta likums bija izsludināts pirms gada, un Koplijs acīmredzot bija paredzējis darbu kavēšanu un atlikšanu. Jaunā karaļa mākslas mīlestība bija plaši zināma, tāpat kā viņa bērnišķīgais garīgums; Ričardam būs šķitis, ka viņš parāda Koplijam pelnītu labvēlību.

"Tātad," Saimons noguris piecēlās, lai izdarītu pēdējo uzbrukumu nenovēršamajam, "jūs abi aizbildināties ar īpašu nepieciešamību steigties. Viens, lai pasteidzinātu aizsardzību, otrs, lai pasteidzinātu skaistumu." Viņš pārlaida skatienu biedriem meistariem: tikai Henrijs un viņa paša mūrnieki ieskatījās viņam acīs. "Vai ar mūsu mūrniekiem jāapietas citādi tikai tāpēc, ka mūsu patrons nav karalis? Vai jūs mierīgi izturaties pret to, ka jūsu strādnieki un mācekļi paliek pilsētā un steidzina darbus, kamēr nelīst, turpretī manējiem jāņem sirpji un jānovāc raža, atstājot darbus nedarītus, jo trūkst darbaroku?"

Atbildes nebija.

Nikolass Brige, kas līdz tam tikai vēroja un klusēja, uzrunāja Saimonu. "Saimon no Kaintonas, kādu jautājumu jūs vēlaties, lai padome izlemj?"

Saimons pagriezās pret viņu. Viņu skatieni sastapās, Saimona acis aiz vilšanās un pazemojuma dzirksteļoja kā sabikstīts ugunskurs, savukārt Briges savaldīgais miers nepauda neko.

"Es vēlos, lai mani biedri mūrnieki izlemj jautājumu par to," Saimons rūgti sacīja, uzlūkodams viņus visus, "vai pilsētā jābūt vienam likumam visiem mūrniekiem." Viņš apklusa un tad lika galdā pēdējo kārti. "Es domāju, ka tāds bija mērķis dekrētiem, ko pieņēma pērnajā vasarā."

Mērs pārlaida skatienu zālei kā tiklam. "Nu?"

Neviens nesakustējās. Neatskanēja ne vārds. Lēmumi, Saimons aptvēra, bija pieņemti, iekams tika sasaukta sanāksme.

Piecēlās Ričards Oldmens. "Runa nav par to, vai jābūt vienam likumam visiem mūrniekiem, bet gan par to, vai pilsētā tiek ievērotas karaļa pavēles. Ir likums, kas nosaka, ka strādniekiem un mācekļiem pāris dienu kopīgam labumam jāpalīdz novākt ražu. Pamatotu iemeslu dēļ, par kuriem jau dzirdējām, karalis ir atbrīvojis no šā pienākuma divas no trijām strādnieku apmetnēm pilsētā." Viņš pārlaida skatienu nelielajam pulciņam vīru greznajā zālē, kurā varēja satilpt simti. "Nav mūsu darīšana palīdzēt jums nostāties pret karaļa interesēm, Saimon. Mūsu apmetne nenostāsies jūsu pusē, ja nepakļausieties likumam."

"Un jūs?" Saimons skarbi uzrunāja Hjū no Lūisas, zinādams viņa atbildes saturu, taču nevēlēdamies sniegt viņam to greznību sēdēt klusējot.

"Mans bīskaps ir zvērējis saglabāt karaļa mieru," mūrniekmeistars raiti atbildēja. "Viņam diezin vai pieklātos veicināt dunipošanos pret likumiem akmens sviediena attālumā no viņa klostera."

Karaļi un bīskapi. Vara un valdīšana. Tiesības un likumi. Varas ļaunprātīga izmantošana saviem mērķiem, kurā Viklifs apsūdzēja gan Baznīcas, gan valsts prinčus. Saimons nekad nebija juties tik vienisprātis ar Ričardu Deikru.

Piecēlās Nikolass Brige. "Padome ir pieņēmusi lēmumu. Klostera un karaļu darbu strādnieku apmetnes tiek atbrīvotas nepieciešamībai nodrošināt ražas novācējus. Saimona no Kaintonas apmetne netiek atbrīvota, un visiem šīs apmetnes strādniekiem un mācekļiem jānoliek malā celtniecības instrumenti, līdz raža būs novākta. Vai tāds ir jūsu lēmums?"

Piekrītoši galvas mājieni un apstiprinoši "jā".

"Tādā gadījumā ši sēde tiek slēgta."

Kad pārējie mūrnieki devās prom un Henrijs Eklends uzkavējās durvis, gaidot viņu, Saimons piegāja pie Nikolasa Briges. "Un ja es nolemju nesūtīt savus vīrus?" viņš atklāti noprasīja.

"Tad es apturēšu visas jūsu akmeņu un pārējo nepieciešamo lietu piegādes pie vārtiem un likšu doties atpakaļ," Brige mierīgi atbildēja. "Būdams pilsētas mērs, es nevaru atļauties, ka tiek ignorēta mana autoritāte. Es arī nepacietīšu, ka notiek ģildes sanāksmes, kurās es netieku iekļauts," viņš ar nodomu sacīja. Kad Saimons neatbildēja, viņš piebilda: "Man tikpat maz patīk bīskaps kā tev. Taču viņš ir rafinēts un ir paredzējis to, kā iegūt vēlamo, vienlaikus izpatīkot karalim un ieriebjot tev. Taču tur nekas nav līdzams." Viņš stingru skatienu raudzījās Saimonā. "Es neesmu tavs ienaidnieks, lai tu domātu ko domādams. Es vēlos, lai Deikra koledža tiktu uzbūvēta. Viņš nevarētu to būvēt Solsterā bez manas piekrišanas. Taču nemēģini cīnīties uzreiz ar visiem. Ir vairāki paņēmieni, kā nonāvēt zaķi, Saimon. Taču mest šai radībai ar laukakmeni nav prāta darbs."

Trīsdesmit četri

No: Demijarainbow@hotmail.com Kam: KacaKempbela@hotmail.com Temats: Māksla

…saproti, mums vajag kādu grandiozu pasākumu, kas piesaistīs mediju uzmanību, lai mēs varētu radīt sensāciju un vienlaikus pavēstīt agrākajiem biedriem, ka esam zaudējuši kontaktus un mums tie jāatjauno. Tāpēc es — protams! — iedomājos par, mākslas pasākumu. Ideja par izsoli šķiet interesanta, un tai varētu pievērst uzmanību arī mediji — kāda pazīstama māksliniece (proti, Tu) uzdāvina koledžai mākslas darbu, kas kļūst par galveno priekšmetu pasākumā, kurā izsolām dažādu, ar koledžu saistitu cilvēku mākslas darbus. Tev gan reklāma nav vajadzīga, bet tā taču Tev nevar kaitēt?

Es iedomājos, ka mums varētu būtu temats — visu darbu iedvesmas avots būtu koledža: tās vēsture, arhitektūra, tagadējais darbs, jebkas.

Tad Tu piedalies?

Es zinu, ka tas izklausīsies mazliet stulbi, bet man patiešām patiktu, ja Tu kaut nedaudz būtu iesaistīta tajā, ko es mēģinu šeit izdarīt.

Varbūt Tev bija taisnība, ka ir pārāk agri runāt par bērnu — varbūt mums vispirms šis tas cits jāpadara kopā…

No: KacaKembela@hotmail.com Kam: Demijarainbow@hotmail.com Temats: Daudz kas…

…Tev ir taisnība, mums vairāk jādara kopā, vairāk jāiesaistās savstarpējā dzīvē… Tā bija mūsu kļūda, ka nedzīvojam kopā. Tagad es to pilnībā saprotu. Šķiet, ka šeit man viss kļūst daudz saprotamāks… Es vēlos, lai mēs dzīvotu kopā.

Brauc uz Ņujorku, Mija. Brauc uz Ņujorku un dzīvo kopā ar mani…

Demija nenovērsa acis no elektroniskās vēstules, kuru bija pārsūtījusi uz savu kabinetu. Atverot vēstuli Tobijā pie rakstāmgalda, no kura pavērās skats uz pagalmu, Kacas lūgums ļoti stingri saistījās ar reālo pasauli; šeit, kur pavērās skats uz Tobija statuju, nepastāvēja iespēja, ka šī vēstule ir viņas sapņu pasaules izpausme, tās pasaules, kur viņa un Kaca, un divi smaidoši bērni ar sprogainiem matiem dzīvo pilnīgā saskaņā. "Brauc uz Ņujorku un dzīvo kopā ar mani…"

Kacas nenoteiktība attiecībā uz laiku lika Demijai justies ārkārtīgi neomulīgi. Vai pārvākšanās uz Ņujorku tagad bija kļuvusi neparedzami ilga, nevis aprobežojās ar iedomāto "prombūtnes gadu"? "Šķiet, ka šeit man viss kļūst daudz saprotamāks…" Vai tas ietvēra arī viņas darbu, kas būtībā bija apstājies Ziemassvētkos? Demija, lai gan viņu attiecību četros gados neko daudz vairāk nebija vēlējusies, kā dzīvot kopā ar Kacu, nekad nebija apšaubījusi mīļākās sākotnējo paziņojumu: "Es nemēdzu dzīvot ar kādu kopā, tas vienkārši nav manā garā." Tas, ka Kaca tagad, kad ģeogrāfiskie faktori bija katastrofāli traucējoši, mainījusi uzskatus par simt astoņdesmit grādiem, bija sarūgtinoši.

Un, ja Kaca vēlējās, lai viņa dodas uz Ņujorku, vai tā bija netieša atbilde uz jautājumu par mākslas darbu izsoli? Beidz noņemties ar to mazo Solsteras koledžu un brauc darīt ko patiesi svarīgu — dzīvot kopā ar mani?

Piepeši viņu nejēdzīgi iztrūcināja elektronisks "trinkšķis": bija pienākusi vēstule. Demija pārvietoja kursoru uz savu pastkasti.

No: Pitersdefrizs@dmlplc.co.uk Kam: Demija.Millere@kdc.sal.ac.uk

Temats: Fw: Kaut kas, kas absolventiem jāzina par Kaintona un Deikra koledžu

Dārgā Demija!

Kā sapratīsiet no šīs pārsūtītās vēstules, kādam, šķiet, ir pieejams Jūsu abonentu saraksts.

Es pieļauju, ka tajā minētie apgalvojumi nav patiesi un ka fotogrāfija vēstules pielikumā ir vai nu digitāls viltojums, vai nevainīgāka, nekā rakstītājs liek domāt?

Starp citu, es mēģināju atbildēt uz oriģinālās vēstules elektroniskā pasta adresi, taču manu vēstuli vienkārši atsūtīja atpakaļ. Tā acīmredzot bija adrese, kas radīta tikai tālab, lai nosūtītu vēstuli un tūlīt to dzēstu. Kā Jūs domājat, vai tas ir policijas veikums?

Jūsu Pīters.

Fotogrāfijā, kas bija pievienota pārsūtītās vēstules tekstam, bija redzams, ka Edmunds Noriss spiež roku Demijai nepazīstamam vīrietim. Nobažījusies gan par Pītera vēstules toni, gan saturu, viņa pārlaida acis elektroniskajai vēstulei.

Nesen Jūs, tāpat kā daudzi citi Kaintona un Deikra koledžas absolventi, būsiet saņēmuši elektronisku vēstuli ar aicinājumu ziedot "No, Par un Ar" kampaņai. Kā kļūs skaidrs, lai gan kampaņas sākotnējais mērķis ir atbalstīt Gadskārtas skrējiena komandu, "No, Par un Ar" īstenībā ir aicinājums atbrīvot koledžu no nodokļu maksāšanas.

Pirms apsverat, vai dot naudu tam, ko, iespējams, uzskatīsiet par vērtīgu lietu, lūdzu, pāris mirkļu apdomājiet faktus par Kaintona un Deikra koledžas finansēm.

Pirmkārt: šķiet, ir vērts sīki izpētīt konkursu līguma noslēgšanai par kopmītņu korpusa būvniecību, kuras dēļ koledža teju bankrotēja. Veiksmi- gais uzņēmums bija Smith and Covvper — interesanta izvēle, ņemot vērā, ka šī firma nekad nebija veikusi tāda apjoma celtniecību. Jāatzīmē, ka starp šo uzņēmumu un koledžu pastāv ilga sadarbība — Smith and Covvper ir īstenojusi daudzus mazākus projektus Kaintona un Deikra koledžai — taču tas, šķiet, bija vājš attaisnojums, lai uzņemtos risku, kam bija tik katastrofālas sekas. Vai loģiskāk nebūtu bijis izvēlēties būv- niekus, kas saistīti ar nolīgtajiem arhitektiem, kā notiek parasti?

Tas rosina jautājumus vismaz par doktora Edmunda Norisa, koledžas direktora, saprātīgumu.

Otrkārt: Demija Milleres jaunkundze, jaunā Kaintonas un Deikra koledžas mārketinga vadītāja, ir izteikusi viedokli, ka koledžas nesenā kampaņa — kuras mērķis bija atrast finansējumu iepriekšminēto kopmītņu celtniecībai — tika nekompetenti vadīta. Tā kā viņas postenis ir pakļauts visām tām koledžas slavenībām, kuras pārraudzīja agrāko kampaņu, ir grūti paredzēt, kā līdzšinējai kampaņai "No, Par un Ar" var klāties labāk. Iespējams, arī šīs kampaņas rezultātā būs līdzekļu pārtēriņš, kura sekas būs vēl lielākas finansiālās grūtības.

Treškārt: pirms Ziemassvētkiem, kad koledža meklēja zemes dāvinājuma aktus vai dokumentus, lai būvuzņēmējiem varētu pārdot apdzīvotos zemes gabalus, tika atrasti viduslaiku dokumenti. Šie dokumenti — ieskaitot tādu retumu kā "pierādījumu par vecumu" un citus nekonkretizētus papīrus — tika atrasti Kaintona un Deikra koledžas statujā, kur tie glabājās kopā ar viduslaiku mūrnieka instrumentu komplektu.

Bez valdes apstiprinājuma un bez visu pārējo koledžas locekļu ziņas Edmunds Noriss slepenā darījumā ir pārdevis šos unikālos koledžas materiālās kultūras pieminekļus kādam vārdā nenosauktam kolekcionāram.

Var tikai minēt Norisa neparastās rīcības motīvus, īpaši pēc tam, kad komitejas, kas izveidota, lai glābtu koledžu no finansiāla kraha, protokolos atklājusies vienošanās, ka pirms jelkādu lēmumu pieņemšanas jālūdz izsoļu nama Sotheby'$ vērtējums.

To visu ir nepieciešams noskaidrot, iekams absolventi ziedo koledžai vēl vairāk naudas.

Vēstule beidzās pēkšņi. Demija nekustīgi sēdēja, pievērsusi acis monitoram un sirdij neprātīgi dauzoties no niknuma un itin lielām bailēm. Ar drebošiem pirkstiem viņa pavirzīja datorpeli un pārlasīja elektronisko vēstuli, neizlaižot arī Pītera Defrīza ievadu.

Neraugoties uz viņa minējumu, nešķita ticami, ka ieinteresējusies policija. Nezinādama, ko vēl iesākt, viņa izdrukāja vēstuli un izgāja no kabineta.

Noskaidrojusi, ka Eds Noriss visu ritu ir ieplānojis pavadīt ārpus koledžas, Demija brīdi aprunājās ar viņa sekretāri par elektronisko adrešu saglabāšanu un tad devās meklēt Džeisonu — koļedžas datorspeciālistu.

Pēc pamācošas trīsdesmit minūšu ilgas sarunas viņa devās uz Lielo zāli cerībā, ka vides maiņa iedvesmos jaunu domu gājienu.

Kad viņa iegāja zālē, lietainās, mākoņainās dienas tumsu izklīdināja restauratoru darba lampas, un Demiju uzreiz ieskāva spilgti kontrastējoši spožuma un ēnu plankumi. Viņu nomierināja restauratoru rūpīgais, nesteidzīgais darbs, veicot kustības, kas tikpat kā neiztraucēja rezonējošo klusumu, un viņa apsēdās atpūsties uz sola pretī zāles dienvidrietumu sienas ovāliem.

Kad viņa lūkojās uz māti un bērnu, kas bija ietinušies savstarpējas mīlestības apmetnī, Demijai ienāca prātā nesen redzētais attēls fotosalona logā: sieviete piespiedusi mazu, kailu bērniņu pie sava neapģērbtā ķermeņa. Tā kā fotogrāfija bija melnbalta un mātes un bērna locekli savijušies, pirmajā acumirklī bija grūti noteikt, kur beidzas mazulītis un sākas māte. Viņu skatiens, stingrs un bez smaida, vēl vairāk pastiprināja iespaidu, ka arī viņi paši īsti nezina robežu, kas viņus šķir. Nenosakāmajā veidā, kā šādi iespaidi tiek radīti, Demija bija sapratusi, ka bērniņš ir meitenīte. Māte un meita, bez smaida, koncentrētas. Apskāvušas viena otru.

Tagad ar acīm, ko Kaca bija ietrenējusi saskatīt gan nodomu, gan izpildījumu, Demija ievēroja, ka baltais autiņu vīkšķis, kas bija piespiests sievietes zaļajā uzsvārcī tērptajām krūtīm, atbalsojās viņas noliektās galvas baltajā galvassegā. Ja sievietes galvassegas augšējās līnijas un mazuļa autiņu apakšējo malu pagarinātu līdz punktam, kur tie saskartos, izveidotos elipse, kas ieskautu māti un bērnu vizuālā vienotībā.

Demijas acis pievērsās mūrniekam un zīdainim, kurš dīvaini parādījās dienasgaismā. Pat neatzīstot Nīla interpretējumu, šie divi ovāli sienas gleznojumā nepārprotami atainoja divus atšķirīgus veidus, kā raudzīties uz vienu un to pašu īstenību: dzimšanas šausmas, bailes un briesmas apvienojumā ar jaunās mātes mānīgo mieru.

Uz dzīvi vienmēr var raudzīties divējādi, viņa nodomāja; dažkārt vienlaikus, dažkārt secīgi. Ortodoksālais katolicisms un lolardu mācība. Novecojuši uzskati un jauni domāšanas veidi. Laiks raudāt un laiks smiet…

Demija uzskatīja, ka tagad ir laiks cīnīties; Čārlzs Nortrops uzskatīja, ka ir laiks padoties, pakļauties nenovēršamajam un izspiest no tā labāko. Vai iespējams, ka viņiem abiem ir taisnība? Vai cīņa un padošanās morālā ziņā ir vienlīdzīgas Kaintona un Deikra koledžas nākotnes gadījumā?

Viņas skatiens pievērsās izdrukai, ko joprojām turēja rokā.

Nav iespējama morāla vienlīdzība, ja viens viedoklis ir tāds, ka var mēģināt gūt uzvaru, izmantojot šādu anonīmu taktiku.

Apsverot pierādījumus un aizdomas, viņa izvilka pildspalvu no pūkām pilnās trikotāžas žaketes kabatas un apgrieza izdruku otrādi.

"1.," viņa uzrakstīja savā sīkajā, smailajā rokrakstā. "Nav iespējams ielauzties elektroniskā pasta adrešu sarakstā."

Centrālais adrešu saraksts nekad netika bieži lietots pirms viņas ierašanās, un tas glabājās drukātā formā direktora kabinetā. Savu sarakstu viņa glabāja nevis datorā, bet atmiņas kartē, lai novērstu vīrusa izplatīšanos uz visiem koledžas kontaktiem datora inficēšanās gadījumā. Viņa ar

Džeisonu bija vienisprātis, ka iespējami trīs saraksta iegūšanas veidi: vai nu kāds ir salīdzinājis savu personīgo elektronisko adrešu sarakstu, izmantojot — domājams — joti attīstītu Tobijas absolventu kontaktu tīklu; vai nu bija nokopēts sekretāres drukātais elektronisko adrešu saraksts; vai arī kāds bez viņas ziņas bija paņēmis un nokopējis Demijas pielīmējamo atgādinājuma lapiņu.

"2.," viņa atkal uzrakstīja. "Koledžā viegli iekļūt gan dienā, gan naktī."

Saimons no Kaintonas bija uzbūvējis koledžu bez aizsargmūriem vai noslēgta pagalma. Milzīgās arkas, kas atradās astoņstūru pagalma stūros, līdzinājās plati atplestām rokām, kas ārkārtīgi augstsirdīgi aicina visus ienākt. Kaintona un Deikra koledža varēja būt celta ārpus pilsētas mūriem, taču tās arhitektūra ieskāva pilsētniekus, kuriem ļāva un vienmēr bija ļāvuši staigāt caur tās teritoriju un novērot iekšpuses darbus.

Diemžēl šī brīvība pārvietoties pa ēnaino astoņstūru pagalmu nozīmēja arī to, ka tie, kuriem bija negodīgi nolūki, nevis tikai vēlme pavērot, varēja ieiet pagalmā, neizraisot aizdomas, un iekļūt tukšos kabinetos, ja vien pietiekami pārliecināti iesoļoja personāla ēkā.

"3. Vēstules mērķis — sagraut "No, Par un Ar" kampaņu."

Demija iekārtojās ērtāk un vēlreiz nopētīja attēlus uz sienas. Neapzināti knibinādama sausas ādas plēksni uz lūpas, viņa apvienoja pavirši noteikto faktu sekas tādā kā šokējošā sakarībā.

Piepeši viņa pielēca kājās no sola, atbrīvojās no spriedzes un mērķtiecīgi devās pie nākamā ovālu pāra. Prātā šaudoties šaubām un aizdomām, viņa lūkojās uz mazo, guļošo augumu. Ikvienu nabaga radības locekli un maņu aiztika un bakstīja ļaunie gari, kuru necilvēcību uzsvēra groteski palielinātās cilvēku iezīmes — zobi, rokas un acis bija nedabiska lieluma; gluži kā Sarkangalvītes vecmāmiņa — vilks, virspusēji šie ļaunie gari bija cilvēcīgi, taču būtībā — zvēriski.

Aizdomās turamais — šie vārdi izstrāvoja cauri smadzenēm — Roberts Hedstovs. Aizdomās turamais — Čārlzs Nortrops. Aizdomās turamais — Ians Bērds.

Bet… noteikti nd

Bērds, iespējams, bija gatavs ignorēt parastos lojalitātes smalkumus, godīgu spēli un pateicību, bet lai viņš ķertos pie nomelnošanas kampaņas?

Acīmredzot viņa nekustīgi blenza uz sienas gleznojumu. Pienāca tuvākais restaurators, lai padalītos ar viedokli.

"Skaisti, vai ne?"

Demija pacēla acis, izbijusies gan no viņa pietuvošanās, gan no tā, cik dziļi bija iegrimusi domās.

"Vai esat kaut ko izdibinājusi par statuju, kas atbilstu šim gleznojumam?" viņš jautāja, pamādams uz ieslodzīto krātiņā.

Demija pakratīja galvu, vainīgi apzinādamās, ka itin kā pastāvošo otru Tobijas statuju ir piemirsusi.

"Ja tā jelkad uzradīsies, man būs interesanti palūkoties, vai tā sauktā krātiņa konstrukcija ir tāda pati," viņš sacīja, ar acīm norādīdams uz ieslodzīto.

Demija agrāk nebija pamanījusi, ka krātiņa konstrukcija būtu ar kaut ko īpaši interesanta,

"Vai tad tā ir īpaši interesanta?"

"Nu, vienkārši bieži nav nācies redzēt no koka izgatavotu krātiņu. Un, ja tas ir iecerēts kā metafora, nevis burtisks atainojums," viņš turpināja, "tad ir vēl jo dīvaināk. Jādomā, ka metaforisku krātiņu attēlotu iespējami stipru — vai vismaz es tā darītu. No smaga, kalta dzelzs."

Demija pagriezās un paskatījās uz ieslodzītā krātiņu. Viņas neapmācītajai acij tas stipri līdzinājās karātavu groziem, kādos savulaik, nežēlīgākos gadsimtos, publiskai apskatei tika turēti pakārtu cilvēku līķi. Tāpat kā karātavu grozi, arī "Grēka cikla" ieslodzītā krātiņš bija tāds pats, kādos tur putnus, tā vertikālie stieņi augšdaļā savienojās, savukārt šķērseniski to saturēja horizontāli meridiāna stieņi. Taču atšķirībā no groziem, kuros izstādīja noziedzniekus, "Grēka cikla" ieslodzītā krātiņš neieskāva viņu pilnībā; krātiņš bija līdz pleciem, tā kā galva bija brīva.

Un viņai bija jāpiekrīt restauratoram — krātiņa stieņi noteikti nebija smagi, tie bija viegli un tievi, bet to brūnajai krāsai, kā viņai ienāca prātā, pēc ieceres bija jānorāda uz vecu metālu.

"Kā jūs zināt, ka tas ir no koka?"

Restaurators paspēra soli ovāla virzienā. "Šie salaidumi," viņš sacīja, izstiepdams pirkstu, lai parādītu, taču nepieskardamies tikko atjaunotā gleznojuma neskartajai virsmai, "tie ir kokapstrādes salaidumi. Īstenībā tie ir ārkārtīgi izturīgi kokapstrādes salaidumi, kādus izmanto kaut kam tādam, kam būs jāiztur milzīgs spiediens un saspringums, nevis tikai tādēļ, lai labi izskatītos."

"Un… ko? jūs negaidījāt, ka tie izmantoti šādai konstrukcijai?" Demija bija apjukusi gan no tā, uz ko tas vedina, gan no restauratora sniegtās informācijas.

"Nu, teiksim tā, šādus salaidumus — tādas kā pielāgotas ilkņu tapas — parasti izmantoja celtniecībā vai tādām patiesi izturīgām lietām kā vēršu rati." Viņš bikli pacēla skatienu. "Piedodiet, ka runāju par tādiem galdniecības sīkumiem — tātad šis tapas, manuprāt, iet caur koka riņķi, ko veido, iespējams, divas koka lokšņu kārtas ar parastiem tapu caurumiem un ilkņu salaidumiem, taču svarīgākajās vietās šīs tapas ir ievietotas tieši konstrukcijā un sastiprinātas ar mazākām tapiņām, kas ievietotas caurumā lielās tapas galā un neļauj tai izslīdēt." Viņš pacēla skatienu, lai paraudzī- tos, vai Demija saprot.

"Skaidrs," viņa lēni noteica, "tātad… kas par lietu, kāpēc koks?"

Restaurators ar pirkstu kauliņiem paberzēja zodu. "Nu, sienas gleznotāji atainoja to, ko zināja. Viņiem prātā bija vēstījums, un attēli to atspoguļoja, taču viņi vadījās tikai pēc savas pieredzes, fa šim puisim bija lielāka pieredze kokapstrādē nekā darbā ar metālu, tad, iespējams, viņš vienkārši izmantoja savu pieredzi un detaļas, kuras zināja."

Demija samiegtām acī palūkojās uz viņu. "Bet jūs tā nedomājat, vai ne?"

Restaurators mazliet piesarka, samulsis, ka svešs cilvēks tik viegli nojauš viņa domas. "Es nezinu. Taču šķiet, ka tā nav."

Demija atkal pievērsa skatienu ovālam ar cilvēku, kurš cīnījās krātiņā un kura virzienā stiepās rokas.

"Un kā jūs domājat, ko tas nozīmē?"

"Es nezinu, bet man šķiet dīvaini, ka krātiņš beidzas pie pleciem, — vai nebūtu iespaidīgāk, ja viņš lūkotos caur restēm?"

"Gars vēlas, bet miesa ir vāja?" viņa teica, citējot interpretāciju, ko izteica kāds viņas kolēģis.

Viņš pamāja, vairāk iedrošinot, nekā izsakot pārliecību. "Varbūt. Taču es labprāt apskatītu to statuju."

"Klausoties manos vārdos, viss šķiet ārkārtīgi traģiski," Demija atzina Norisam pēc tam, kad viņš bija izlasījis Pītera Defrīza pārsūtīto vēstuli un rāmā klusumā uzklausījis viņas aizdomas.

"Jā," viņš nosvērti atbildēja, "bet, lai būtu kā būdams, kāds ir nosūtījis šo elektronisko vēstuli visiem mūsu vecajiem locekļiem, kas pieejami internetā."

Tikpat lielā mērā, kā Demijai patiktu, ja Noriss aurotu, ārdītos un plēstu matus, viņa mierīgie vārdi vēl stiprāk apliecināja, ka viņa ir pie pilna prāta.

"Tātad," Noriss sacīja, "Bērds savervē Nortropu, Nortrops savervē Hed- stovu — katrs pieiet problēmai no sava viedokļa un ar savām spējām radīt jucekli." Stāvēdams pie loga, viņš pagriezās un palūkojās uz Demiju. "Vai mums ir kādi pierādījumi, ka viņi ir uz vienu roku?"

"Tikai lingvistiski," Demija nomurmināja.

Noriss bija klasiskais filologs un nodevās lingvistiskai analīzei; viņš jautājoši pacēla uzacis.

"Viņi abi lietoja vienu un to pašu frāzi, kad izteica komentārus par manu spēju sekmīgi reklamēt Tobiju," viņa lēnām paskaidroja. ""Apakš- šķira nonākusi pārlieku privileģētā stāvoklī." Savā ziņā tā ir tiesa." Viņa pašnoniecinoši sašķieba muti. "Nortrops to lietoja, lai glābšanas komitejas sēdē noliktu mani pie vietas pēc tam, kad jūs atteicāties atbrīvoties no maniem pakalpojumiem. Hedstovs to lietoja pirms vairākām nedēļām, kad mēs sarunājāmies pie streikotāju krāsniņas. Viņš to neteica, lai aizvainotu, taču lietoja tādā pašā kontekstā — izsakot komentāru par to, cik man droši vien grūti pielāgoties savam darbam. Un, ja Čārlzs un Hedstovs ir runājuši par mani," viņa piebilda, "ko gan citu viņi varētu apspriest, ja ne manu darbu?"

"Jā, es saprotu."

Demija palūkojās uz viņu. Noriss bija saraucis pieri, un viņa žokļu muskuļi kustējās, itin kā viņš košļātu kādu domu un atklātu, ka tā ir negaršīga.

"Edmund?"

""Nekonkretizēts" dokuments," viņš sacīja, abas rokas atbalstījis uz krēsla atzveltnes, kas stāvēja starp viņiem.

Demija raudzījās viņā, satraukta par piepešo toņa pārmaiņu.

"Tas pastāv. Katedrāles arhivārs pēc mana lūgumu piekrita atstāt to nekonkretizētu — neuzrādītu."

"Jūs gribat teikt, ka ir vēl kāds dokuments?"

"Jā. Neviens, izņemot Gordona kungu un mani, nezināja par vēl vienu atradumu. Cilvēki," viņš palūkojās uz viņu sājā priekā, "bija pārāk vīlušies, ka trūkst dokumentu, kas pierāda koledžas īpašumtiesības uz zemi, vai sajūsminājušies par konkrētu pierādījumu, ka statujā patiešām attēlots Tobiass Kaintons. Bija viegli noslēpt, kas vēl tika atrasts statujā."

"Un Nīls Gordons to zināja?"

Noriss samiedza acis, saklausot pārmetumu viņas balsī. "Jā. Viņš izvilka dokumentus no statujas."

Demija jutās nodota, jo Nīls neizstāstīja viņai par vēl vienu dokumentu, taču šīs jūtas remdēja apbrīna par to, ka viņš nebija mēģinājis pielabināties.

"Kas tad ir tas nekonkretizētais dokuments? Acīmredzot tas nav saistīts ar koledžu."

Noriss mirkli klusēja, tad ielūkojās viņai acīs. "Ja es pateikšu, tam jāpaliek starp mums, Demij. Tu sapratīsi, kālab tam jāpaliek anonīmam."

Demija pamāja, nenovērsusi skatienu.

"Labi. Tā bija neprasmīgi noformēta Viklifa angļu valodā tulkotās Jaunās Derības pāris lappušu kopija. Konkrētāk, Marka evaņģēlija desmitā, vienpadsmitā un divpadsmitā nodaļa."

Lai gan Demija to nepavisam nebija gaidījusi, domājot par sekām, viņai tik un tā sarāvās vēdera muskuļi, itin kā pirms sitiena. "Velns parāvis."

Noriss saknieba lūpas un dziļi ievilka elpu, kas liecināja par piekrišanu. Tad viņš pārtrauca klusumu. "Elektroniskajā vēstulē daļēji ir rakstīta patiesība. Es patiešām pārdeva dažus papīrus, kas tika atrasti statujā. Es pārdevu Viklifu."

Demija palūkojās uz viņu, viņas prāts atteicās tam ticēt.

"Bet… vai jūs… tas ir, Edmund, ar to mēs būtu varējuši nodrošināt ienākumus gadiem ilgi\"

Viņš pakratīja galvu, tomēr tas nebija noliegums. "Es zinu. Bet gadu pēc gada pāris tūkstošu no ieejas biļetēm neatrisinātu mūsu problēmas. Naudu mums vajag tūlīt."

Demija nespēja izteikt savas izjūtas. Pierādījums, teju simtprocentīgs apliecinājums, ka Saimons no Kaintonas piekrita sava patrona lolarda uzskatiem. Daļa no Kaintonu dzīvesstāsta. Zudusi. Tās pastāvēšana acīmredzot pat netaps zināma.

"Tātad, saproti," Noriss atkal ierunājās, "cilvēks, kurš nosūtīja vēstules, zināja to, ko neviens cits koledžā nezināja. Es patiešām pārdevu dokumentus privātam kolekcionāram. Un es nebiju saņēmis valdes atļauju."

"Jūs nepārdevāt vecuma apliecinājumu?"

"Nē."

Viņa kodīja lūpu, gaidīdama, kad viņš turpinās, un domādama par trim cilvēkiem, kas bija pielikuši roku Tobija vecuma apliecinājumam. Cik vērtīgs būtu Tobija vecuma apliecinājums viduslaiku priekšmetu kolekcionāram? Ne tik vērtīgs, vismaz naudas izteiksmē, viņa nosprieda, kā pirmais Bībeles tulkojums angļu valodā, lai cik neprecīzs vai lai kādā gatavības pakāpē tas būtu. Tomēr viņai bija prieks, ka palicis bija tieši Tobiasa no Kaintonas vecuma apliecinājums un ka koledžas nākotnes labad Noriss bija pārdevis Viklifu.

"Bet," Noriss turpināja, "es saņēmu no izsoļu nama Sotheby, s Viklifa fragmenta novērtējumu. Dienā, kad notika glābšanas komitejas sēde, es sarunāju tikšanos, kā mēs vienojāmies, lai saņemtu vecuma apliecinājuma novērtējumu, un agri no rīta Jaungada dienā devos uz Londonu."

"Un tur jūs iepazīstināja ar kādu, kurš to vēlētos nopirkt?"

"Nē. īstenībā mēs veicām, cik saprotu, ierasto procedūru. Un beigās viņi man pastāstīja par rezerves variantu, ja mēs ļautu pārdot viņiem, un mēs vienojāmies, ka, tiklīdz būšu aprunājies ar valdi, noteiksim izsoles datumu. Viklifa fragmenta izsoli — es jau bija nolēmis, ka vecuma apliecinājums, ņemot vērā tā iespējamo vērtību, mums jāpatur koledžā."

"Tātad?…"

"Tovakar man piezvanīja cilvēks, kurš apgalvoja, ka pārstāvot personu, kuru viņš nosauca par "ievērojamo viduslaiku bībelisko tekstu kolekcionāru". Šis starpnieks sacīja, ka, cik noprotams, tiek pārdots Viklifa Jaunās Derības fragments un ka viņa klients vēlas to nopirkt. Privāti. Negaidot, kad "gabals", kā viņš to nosauca, nonāks izsolē. Viņš sacīja, ka viņa klients — kura vārdu viņš atteicās nosaukt — samaksās divtik vairāk par cenu, kādā to novērtēja Sotheby'sy ja vien es būtu ar mieru tūlīt pārdot viņam Viklifa fragmentu."

"Ko? Un viņš atsūtīs vienu no saviem cilvēkiem ar vijoles futrāli vienā rokā un naudas pilnu čemodānu — otrā?"

"Ne tik dramatiski!" viņš pasmaidīja, lai gan acis joprojām bija piesardzība. "Viņš sacīja, ka viņa klients ir plaši pazīstams kolekcionārs un, ja manuskripts nonāks izsolē, visi zinās, ka viņš to nopircis un tad viņam nemitīgi uzplīsies citi kolekcionāri, kuri vēlēsies to nopirkt, un muzeji un izstāžu kuratori, vēlēdamies to izstādīt. Nopērkot privātā kārtā, no tā visa var izvairīties, un viņš bija gatavs maksāt par anonimitāti. Starpnieks skaidri un gaiši lika saprast, ka viņa klients vēlas, lai publiski netiktu paziņots par tā atrašanu, vēl mazāk — ka viņš to nopircis."

Demija atzina, ka tas šķiet ticami. "Tātad kāds no Sotheby's izpļāpājies?"

"Tā es uzskatu."

"Bet kurš izpļāpājās tam, kas nosūtīja vēstuli?" Demija pamājot norādīja izdruku uz Norisa galda.

Noriss dziļi ievilka elpu. "Es noteikti paskaidrošu savu rīcību valdei, cik drīz vien varēšu," viņš sacīja, juzdamies neērti.

"Viss nonāk līdz Nortropam," Demija sacīja, nespēdama noticēt, ka tā patiešām ir. "Līdz Bērdam, Nortropam un Hedstovam."

Noriss pamāja, itin kā nevēlēdamies pateikt vienkāršo vārdiņu "jā".

Trīsdesmit pieci

Solsterā, 1389. gada vasaras beigas

Rasa signalizē par darbadienas beigām gan mūrniekiem, gan ražas novācējiem, un, krēslai sabiezējot, pulciņš nogurušu cilvēku ar stīvām mugurām, velkot kājas, ieiet pa Solsteras austrumu vārtiem. Daži par ražas novācējiem pārtapušie mūrnieki jau ir atgriezušies pilsētā, baumu un niknuma pasteidzināti. Sirpjus aizmetuši, viņi izposta darbu, ko citi šīs saulainās dienas laikā paveikuši. Viņi izņem akmeņus no jau uzceltajām sienām un aizmet tos malā, apgriež javas ķerras, iznes instrumentus no apmetnes drošības un izmētā tos pa būvlaukumu.

Rietošā saule aiz apkārtējām ēkām met tumšas un garenas ēnas pār postītājiem, tās pieskaras viņiem ar nakts melnumu. Nekārtīgajā būvlaukumā, kurā iznīcināts ne tikai tās, bet daudzu pagātnes vērtīgo dienu darbs, iestājas vēsums. Akmeņi sagāžas nejaušās kaudzes tur, kur pirms pusstundas tie bija pedantiski precīzi samūrēti cits uz cita, javas spraugām starp tiem tikpat kā neredzamām. Tagad, kad tie ir izmētāti, izkaltās rievas, kurās atradās java, atkal ir atsprāgušas vaļā, un uz zemes pil tieva kaļķu strūkliņa, kas sacietina smiltis asās smailītēs.

"Nē! NĒ! Pārtrauciet! Es jums pavēlu pārtraukt!"

Saimona niknie kliedzieni nepanāca neko no dumpi iekarsušajiem mūrniekiem, vien drūmus skatienus un joprojām mitrās javas krusu savā virzienā. Bez domām par savu drošību vicinādamies ar kapli, Saimons zināja, ka tas ir bezcerīgi. Viņa mūrnieki, vienīgie cilvēki, kas paklausīja viņa izkliegtajām pavēlēm, bija aizsvilušies taisnīgās dusmās, iekams spēra kāju būvlaukumā. Vīri, kurus Saimons nepazina, bija ieradušies pirms aptuveni pusstundas ar dūrēs niknumā sažmiegtām nūjām un dēļiem, pieprasīdami nevis paskaidrojumus, bet atmaksu.

"Tu vairs neliksi akmeņkaļus pie akmeņu licēju darba," viens no viņiem kliedza, nostumdams Saimonu malā un ķerdamies klāt dienā uzbūvētajam. "Tu par daudz iedomājies, mūrniekmeistar. Tu neesi Dievs, lai vienam cilvēkam paredzētu darbu dotu citam."

"Akmeņu licēji nevar veikt akmeņkaļu darbu," cits ieaurojās, kamēr viņa biedrs sāka posta darbus, "tad kāpēc tu iedomājies, ka vari likt akmeņkaļus pie akmeņu licēju darba?"

Saimons metās pie sienas un nostājās, izpletis rokas un kājas. "Jūs to nedarīsiet! Ejiet prom! Lai Dievs jūs nolād ar elli — ejiet!"

Vīrieši, kurus viņš drosmīgi nolādēja, vilcinājās, iekams pielika viņam rokas un nostūma malā, nogrūžot uz zemes pusšķidrajos dubļos. Viens no viņiem, drukns vīrs, piespieda viņu pie zemes, uzlicis kāju uz krūtīm: "Esi rāms, mūrniekmeistar, un tev nekas nekaitēs." Viņš bija mierīgs kā cilvēks, kurš ir pārliecināts, ka rīkojas taisnīgi, ka šo atmaksu nepārtrauks tie, kuri to spēj.

Taču Saimons bija zaudējis gan bailes, gan veselo saprātu un pūlējās nogrūst vīrieti un piecelties kājās. Viņa pāridarītājs atsprāga atpakaļ, taču saglabāja līdzsvaru un, pagājis uz priekšu, iesita Saimonam pa galvu tā, ka viņš uz vietas tika notriekts gar zemi.

Būvlaukumā ieplūda arvien vairāk cilvēku, kuri nepievērsa uzmanību samaņu zaudējušajam mūrniekmeistaram; cilvēki, kuriem acīs spīdēja kāre pēc kautiņa un asinīm un elpā jautās alus smārds. Cilvēki, kuri mežonīgi skatījās apkārt, nezinādami, ko darīt, taču vēlēdamies postīt. Tie bija nevis mūrnieki, bet cilvēki, uz kuriem varēja paļauties, ka tie iesaistīsies jebkurā kautiņā, ja vien tas būs tā vērts. Pielieciet pie mūrniekiem, kuru lepnumu varēja viegli aizskart, piekukuļotu provokatoru, un radīt atriebīgu pūli būs pāris mirkļu darbs.

Un tagad Saimona mūrnieki, strādnieki, kas paši bija cēluši šīs sienas, mācekļi, kas bija veduši javu un nesuši akmeņus, pulcējās no rugājiem, lai nogāztu sienas un ar veseriem sadauzītu akmeņus putekļu kaudzēs.

Ilgu gadu darbs, viņa šedevrs, viņa ilgi gaidītā iespēja pierādīt savu vērtību krita to cilvēku naida priekšā, kuriem līdz šodienai viņš bija pavēlējis. Pretēji nojautai, saprāta un Gvinetas gudrajam padomam viņš bija gājis savu ceļu.

Briges un mūrnieku padomes kavēts un pazemots, Saimons bija pievēris acis uz iespējamām sekām un izvēlējies ticēt, ka, būdams koledžas mūrniekmeistars, var darīt savā būvlaukumā, ko grib.

Kāds bija izmantojis viņa tādējādi sniegto iespēju parādīt, cik ļoti viņš maldās.

Ričards Deikrs ieradās uzreiz, tiklīdz nelaimes bija notikusi, lai glābtu kas glābjams un izdarītu labāko iespējamo ar to, kas bija palicis. Ņēmis vērā gan Saimona, gan Pīrsa Motisa stingro pārliecību, ka dumpja izraisīšanā savu roku pielicis priors, Deikrs ātri aplēsa, kā vislabāk panākt savus mērķus, un paziņoja, ka atdāvinās zemi, uz kuras atradās koledža, Baznīcai un jaunu cels ārpus pilsētas mūriem.

"Mēs cīnījāmies par šo zemi un uzvarējām tiesā!" Saimons bija saniknots. "Un tagad tu bez kurnēšanas to atdod Baznīcai, lai gan tā ir saistīta ar visa mana darba izpostīšanu?"

"Tu taču pats teici, mīļais cilvēk," Deikrs atbildēja. "Viņi iznīcināja tavu darbu. Un, ja mēs turpināsim celtniecību priora acu priekšā, darbu atkal var iznīcināt. Taču ļauj viņam būt lepnam par savu uzvaru, ļauj viņam pieņemt šo dāvanu un pasniegt to Koplijam, un otrpus mūriem mūs neredzēs un par mums nedomās."

"Bet mūs, iespējams, redzēs franči, kad tie ieradīsies pa upi sirot un laupīt!"

Deikrs smējās un uzlika roku Saimonam uz pleca. "Tu esi tik anglisks, Saimon! Tu nekad nepriecāsies par saulainu dienu, ja debesīs būs kaut viens mākonītis!"

Saimons aizkaitināts atmeta ar roku. "Man nelabi metas no domas par padošanos bīskapam."

"Bet mēs nepadodamies. Mēs dodam viņam kukuli, lai tiktu aizmirsti. Mēs esam pārlieku izaicinājuši viņu, un viņš mūs ir brīdinājis. Ja mēs izliesim galvas un nepakļausimies viņam, mēs, iespējams, cietīsim pilnīgu neveiksmi. Ja pagriezīsimies sāņus un dosimies pa citu ceļu, mēs joprojām varam nonākt galamērķī." Viņa tumši zilās acis raudzījās Saimonā ar varenu spēku. "Un mans galamērķis ir koledža, kuru netraucēs Baznīca. Un tam, manuprāt, labāka vieta ir ārpus, nevis iekšpus mūriem."

Saimons joprojām bija noraizējies. "Bet īres maksa no veikaliem, kur mēs vēlamies sākt būvniecību, uzturēja mūsu darbu mūru iekšpusē! Kas uzturēs darbu, ja veikalu nebūs?"

Deikrs pārsteigts uzlūkoja viņu. "Neesi tik sīkumaini veikalniecisks, meistar Kainton. Tu par zemu novērtē manus resursus."

Saimons sajuta zem bārdas kņudinošu pietvīkumu. "Es nevēlējos norādīt, ka jums nav līdzekļu…"

Deikrs pasmaidīja un vēlreiz uzlika roku Saimonam uz pleca. "Nebaidies, Saimon, mani nevar tik viegli aizvainot. Apsēdies."

Saimons paklausīja, un Deikrs piegāja pie durvīm un pasauca. Ienāca sulainis, un Deikrs pieklājīgi lika viņam atrast Motisa kungu un palūgt atnākt pie viņiem otrajā stāvā.

"Tu redzēsi, Saimon," viņš sacīja, liedams abiem vīnu, "ka es esmu sagatavojis visu, lai mani mērķi netiktu kavēti."

Klusumā gaidot, Saimons slepšus vēroja savu patronu Deikru, kurš omulīgi sēdēja grebtajā ozolkoka krēslā. Viņš atgādināja Saimonam to, ko viņš savā patronā saskatīja pirmoreiz, kad viņi satikās: smalka taktika intelektu. Deikrs nebija tikai parasts tirgotājs. Viens viņa vārds ietekmēja ļaužu stāvokli, viņa padomus uzklausīja grāfi, un pat karaļi izrādīja viņam uzmanību.

"Ak, Pīrs," Deikrs savilka sazvērniecisku smaidiņu. "Redzu, ka esi atnesis dokumentus. Tu, kā vienmēr, apsteidz mani."

Motiss atsmaidīja un nolieca galvu, pateicoties par atzinību.

"Nāc, apsēdies pie mums un nomierini meistaru Kaintonu, ka mūsu koledža būs labi nodrošināta, vienalga, ar vai bez veikaliem."

Motiss atvilka vienu no smagajiem krēsliem un apsēdās pie galda blakus Saimonam.

"Deikra kungs," viņš sacīja bez ievada, "apzinoties, ka ir nepieciešami ienākumi uz vairākiem gadiem, ja grasāties droši būvēt, un apzinoties ari veikala lietu nepastāvību, ir paredzējis, ka pilsētas nauda neiespaidos koledžas nākotni." Viņš uzlika sauso plaukstu uz mazo pergamenta lapu kaudzītes. "Esmu sagatavojis zemes dāvinājuma dokumentus, kas piešķir koledžai vairākus zemes gabalus."

Saimons uzmeta Deikram ātru skatienu. Dot zemi kādai iestādei bija itin parasts: piešķirt to, pirms vēl sākta būvniecība, gan ne.

Deikrs lēnām pamāja. "Saproti, mans draugs? Varbūt šķiet, ka esmu padevies, taču es tikpat apņēmīgi kā vienmēr tiecos uz. savu mērķi. Nebaidies, Saimon, mēs uzcelsim šo koledžu."

Pāris nedēļu laikā viss bija nokārtots, un Deikrs atkal aizbrauca no Solsteras, šoreiz paņemdams sievu līdzi un atstādams dēlu Džonu sava skolotāja un brālēna Ralfa uzraudzībā. Džonam bija trīspadsmit gadu, un Deikrs acīmredzot uzskatīja, ka pienācis laiks zēna mācības papildināt ar izpratni par tēva veikala lietām.

Kad veikali bija atbrīvoti, bija jau pienākusi ziema, un celtniecība nebija iespējama, taču Saimons bija apmierināts, ka var sagatavot būvlaukumu saskaņā ar sākotnējo projektu, jo to vairs neierobežoja iela un upe. Ārpus pilsētas sienām valdīja nekārtība, un viņš varēja rakt pamatus, kur vien vēlējās.

. Pienāca pavasaris, un Deikrs ar sievu atgriezās no Londonas, lai apstiprinātu darba sākšanu un apraudzītu citas lietas Solsterā. Pēc mēneša vai diviem Deikrs aizbrauca vai nu uz Londonu, vai uz Eiropu — neviens nemācēja teikt —, atkal atstādams sievu Solsterā ar Džonu un Ralfu. Taču Ralfs mazāk nekā agrāk pavadīja laiku kopā ar savu tanti, būdams pastāvīgi ielūgts šur vai tur tēvoča veikala lietās. Ļaudis atsāka locīt mēles ikreiz, kad viņš atgriezās Solsterā, un aizdomīgu sieviešu acis rūpīgi uzmanīja Annas vidukli, taču Ralfa prombūtnē ļaužu valodas cēla neslavu un cildināja citus.

Un tā tas turpinājās gadiem ilgi. Priors Roberts, lai gan ne pēc kādām mērauklām nebūdams labvēlīgi noskaņots pret celtniecību, bija vismaz godīgs satiksmē ar Saimonu. Deikrs turēja vārdu un nedz iejaucās, nedz apgrūtināja mūrniekus ar pārāku biežu parādīšanos, tādējādi radot neskaidrību, pret ko mūrniekiem jābūt lojāliem.

Koledžas būvniecība zēla, un, abiem pārmaiņus rūpējoties par Tobiju, bija skaidrs, ka Gvineta pievērsīs domas grūtajam uzdevumam — uzcelt koledžai stikla jumta izbūvi. Nepagāja ne diena, kad viņa, saraukusi pieri, nesēdētu pie paraugu grāmatas, ko Saimons bija viņai nokopējis Īli, un, studējot to, viņai kļuva skaidrāki principi un prakse, un viņa sāka ticēt, ka varētu paveikt uzdevumu, ko Saimons bija devis.

Trīsdesmit seši

Skats no putna lidojuma (skatīt grāmatas atvērumā) uz Kaintona un Deikra koledžu rāda koledžas zemes plānu, kas ir teju līdz collai precīzs taisnstūris. Tajā atrodas simetriska krustveida ēka, kuras izvirzījumus veido korpuss ar divdesmit četrām istabām, kas izvietotas trijos stāvos. Starp izvirzījumiem ir arkas, kuras ir gana platas, lai pa tām izbrauktu kariete, un kuras ved uz nesimetrisko astoņstūraino centrālo pagalmu, kurā stāv lielais Kaintona un Deikra Astoņstūris…

…Starp krustveida ēkas centru un taisnstūra stūriem atrodas koledžas dārzi, kurus ieskauj akmens sienas. Sākotnēji tās bijušas apmestas, lai būtu pieskaņotas Vīldenas kaļķakmenim, no kā celtas koledžas ēkas, tagad sienas ir kailas, atklājot savas uzbūves skeletu. Šīs sienas, kurās ievietoti jardu augsti gotiski velvēti logi, kas paver skatu uz dārzu iekšpusē, slēpj mieru, kādu koledžas pirmie iemītnieki droši vien nebūs pazinuši, būdami aizņemti ar pienākumiem dārzā, audzējot dārzeņus, augus un augļus audzēkņu un skolotāju pārtikai. Tā kā katru dārzu uz pusēm sadala celiņš, kas ved no ielas uz astoņstūri, izveidojas astoņi zemes gabali, kas pēc formas ir trīsstūrveida.

Ieeja dārzos (atļauta tikai brīvdienās) ir caur velvētu eju ar vārtiem koledžas ēkas gaiteņu galā. Pametot skatienu pa gotiskajām logu velvēm vai durvīm, redzama intīma, klusa vieta, ko mācībām vai atpūtai ļoti iemīļojuši koledžas jaunieši. īpaši jāatzīmē vispārēji atzītā paraža, ka ziemeļaustrumu dārzs, kura dienvidrietumu stūri klāj mauriņš un kurš ir īpaši iekārtots, lai atvieglotu mācīšanos, ir paredzēts tikai mācībām klusumā…

Fragments no grāmatas "Solsterā: skats no putna lidojuma",

publicēta 1968. gadā.

"Un jūs esat pārliecināta, ka statuja atradās šajā dārzā?" Demijai vaicāja koledžas dārznieks Džonijs Ņūbigins.

"Jā, puisis, kurš mums izstāstīja par statuju, teica, ka tā esot bijusi paslēpusies aiz rododendriem. Kad viņš atgriezās 1967. gada rudenī, nebija vairs ne rododendru, ne statujas."

"Dievs mī|ais, jā!" Džonijs izsaucās. "Tie nolāpītie rododendri — atvainojiet, kundze."

Demija atmeta ar roku, liekot saprast, ka atvainoties nevajag, un pamāja ar galvu, lai viņš turpina.

"Ak Dievs — pirms četrdesmit gadiem! Nu, vienalga," viņš saņēmās, "toreiz es biju gandrīz vēl puišelis, tomēr aizgāju no skolas un sāku šeit strādāt par trijiem Šiliņiem nedēļā vai tamlīdzīgu jokainu algu. Es atceros to vasara — tajā man bija ellīgi daudz darba, lai izravētu rododendrus, kam bija velnišķīgi sīkstas saknes. Tiem bija jāpazūd," viņš paskaidroja. "Tie lēnām, bet noteikti sāka aizņemt visu dārzu. Studenti ieradās pie vecā Džeka Robinsona — īstenībā viņu nesauca Džeks, viņa vārds, manuprāt, bija Elans, bet visi viņu sauca par Džeku uzvārda dēļ. Lai nu kā, viņi ieradās pie Džeka un teica: "Robinsona kungs, vai varat kaut ko darīt ar tiem rododendriem, tā vairs nav joka lieta." Tāpēc Džekam un vientiesim, kas jūsu priekšā, bija jāpavada puse no saulainajām brīvdienām, izrokot tās nolāpītās puķes un pēc tam rakumus pārklājot ar velēnām."

Demijas acis sekoja viņa uz stūri pamestajam skatienam. Zāliens bija īsi apcirpts un biezs, bez pazīmēm par postījumiem, kas pirms četrām desmitgadēm bija nodarīti zemei. Viņa prātoja, vai no gaisa būtu redzamas postījumu pēdas, kā tas ir ar arheoloģiskiem reliktiem?

"Tātad jūs neatceraties statuju?" formas pēc apjautājās Demija, no viņa atmiņām secinādama, ka no dārza atjaunošanas viņam palikuši prātā tikai rododendri.

"Jā, protams, atceros! Tagad, kad pateicāt par rododendriem, es to atceros skaidri kā diena."

"Kas ar to notika?"

Džonijs pacēla cepuri un pakasīja galvu. "Tā pazuda," viņš vienkārši teica, "kopā ar Džeku Robinsonu."

Izrādījās, ka Robinsons pārāk mīlēja iedzert un nereti ieradās darbā pilns kā mārks.

"Taisnību sakot," Džonijs teica, "manuprāt, mani pieņēma darbā tikai tādēļ, lai es uzmanītu viņu un padarītu smagākos darbus, kad viņš nejutās labi."

Tomēr, neraugoties uz Džonija pūlēm, Robinsona dzeršanas izraisītās problēmas saasinājās, un kādu dienu, kad pēc rododendru izravēšanas viņi pārklāja ar velēnām izraktās vietas, Robinsons uzsāka kareivīgu strīdu ar kādu filosofijas aspirantūras studentu par to, vai viņš, Robinsons, nav pārāk piedzēries, lai būtu spējīgs strādāt. Šis strīds beidzās ar gana spēcīgu uzbrukumu, lai jaunajam cilvēkam nāktos doties uz vietējo traumatoloģijas punktu. Koledža piekrita pārliecināt studentu neizvirzīt apsūdzību, ja Robinsons bez brīdinājuma nekavējoties tiek atlaists no darba.

"Bet kāpēc statuja pazuda kopā ar viņu?"

"Viņš to bija aizvācis no dārza, kad mēs nodarbojāmies ar rododendriem," Džonijs paskaidroja, laiski izraudams nezāli un nokratīdams zemi no tās kapilāriem līdzīgajām saknēm. "Viņš teica, ka aizvedis to mājās un mazliet uzspodrinājis — tā bija ķērpjiem noaugusi. Džeks uzskatīja par negodu, ka tā tiek slēpta tur, sacīja, ka koledžā visiem ir nospļauties par to. Bet viņam, teica, tā rūp. Viņam tā ir mīļa."

"Un tā bija ieslodzītā statuja, līdz kaklam krātiņā ieslodzīta cilvēka statuja?" Demija vaicāja, nespēdama noticēt, ka tāds tēls, kāds bija attēlots sienas gleznojumā, kādam var izraisīt mīļumu.

")ā, laikam. Jāsaka, es prātoja, vai krātiņš ir kaut kāds moku rīks, jo seja, kas nebija pārāk glīta, bija sāpju izķēmota."

Demija atcerējās, ka Pīters Defrīzs bija solidarizējies ar ieslodzīto, un atkal prātoja, kādas sāpes cietis jaunais students.

"Tātad, kad viņu atlaida no darba, viņš tā arī neatdeva statuju, vai tā tas notika?"

"Apmēram. Pat ja koledžas pārvalde zināja, ka statuja pazudusi — par ko es, taisnību sakot, šaubos —, tad, manuprāt, neviens tik un tā nevēlējās uzmeklēt Džeku, lai dabūtu to atpakaļ, jo visi gribēja noklusināt ap uzbrukumu sacelto kņadu. Džeks nebija nekāds maigais tips. Ja viņi to uzmeklētu, lai atdabūtu statuju, viņš būtu sacēlis skandālu — uz to var likt dzīvību."

Ja viņa būtu privātdetektīvs, Demija varētu staigāt apkārt, izjautājot agrākos Robinsona kaimiņus un meklējot dzimšanas, laulības vai miršanas apliecības Valsts ģimeņu arhīvā. Taču viņa bija mārketinga speciāliste, un, tā kā koledžas arhīvs izrādījās nederīgs, meklējot Elanu Robinsonu, pazīstamu arī kā Džeks, Demija mēģināja risināt problēmu ar mediju starpniecību.

Raidījums vietējā ziņu kanālā bija īss, taču, viņa cerēja, pietiekami intriģējošs, lai piesaistītu skatītājus un ikvienu, kam ir informācija.

"Un šovakar beigsim," paziņoja smaidošā, safrizētā raidījuma vadītāja, "ar atkārtotu Kaintona un Deikra koledžas apciemošanu. Nevis lai runātu ar streikotājiem, kuri joprojām protestē pret ierosināto zemes gabalu pārdošanu," (ai, Demija nodomāja, Norisam tas nepatiks) "bet lai ziņotu par kādu dīvainu pazušanu. Stāsta Ebija Denjelsa."

Kamera rādīja, kā Ebija Denjelsa lielajā zālē, itin kā netiktu novērota, dodas uz sienas gleznojumu pusi. Pagriezusies ar iestudētu nepiespiestību, viņa sāka runāt.

"Kaintona un Deikra koledžas pārvaldei šeit, viduslaiku Solsteras sirdī, ļoti patiktu — tāpat kā visiem mums — atrast apslēpto bagātību. Bet, kad tika atrasta bagātība, kas bija apslēpta četrsimt gadu, atradums izraisīja vairāk strīdu nekā prieka."

Pievērsusi skatītāju uzmanību trim no četriem vispievilcīgākajiem un noslēpumainākajiem "Grēka cikla" ovāliem, ko pavadīja labi pārdomāta kameras trīcēšana un čīkstoši skaņu efekti, Ebija prasmīgi sagatavoja lūgumu, kas, kā Demija zināja, sekos pārraides beigās.

Viņa intervēja restauratoru, kas tik azartiski bija runājis ar Demiju par kokapstrādi: "Vai taisnība, ka jums nav ne jausmas, ko pauž statuja?" — "Ko jūs visvairāk vēlētos uzzināt?" — "Vai koledža būs pietiekami finansiāli nodrošināta, lai rūpētos par šo unikālo mākslas darbu?"

Pēc tam viņa runāja ar Demiju: "Milleres kundze, šķiet, ka koledža ir zaudējusi statuju. Kā jūs nonācāt līdz šim pārsteidzošajam atklājumam?"

Demija nebūtu varējusi pati labāk uzrakstīt scenāriju. Viņa varēja īsumā pastāstīt par koledžas ieceri iesaistīt izklīdušos absolventus tagadējā koledžas dzīvē un izmantot mūsdienu tehnoloģijas, lai sasniegtu senu mērķi — nodrošināt Kaintona un Deikra koledžas mācībspēku un studentu kopienu.

"Viena no vismīļākajām mūsu studentu paražām tagad un pagājušajā gadsimtā ir un bija šī." Demija pacēla 1967.—1968. gada iegrāmatu un izskaidroja tās funkcijas.

"Un tieši šis sējums," Ebija atkal iesaistījās sarunā, "pievērsa jūsu uzmanību pazudušajai statujai?"

Demija to apstiprināja un turpinājumā pavēstīja — nenosaucot viņa vārdu — Pītera Defrīza iesaistīšanos un sarunu ar tagadējo dārznieku.

"Mūsuprāt," viņa nobeidza, "tā laika galvenais dārznieks Elans Robinsons, pazīstams ari kā Džeks, aizveda statuju, lai to notīrītu un atjaunotu, un pēc tam tā kaut kāda iemesla pēc tā arī netika atvesta atpakaļ."

"Šķiet mazliet dīvaini," pamācītā Denjelsas kundze norādīja, "ka koledža ir zaudējusi kaut ko tik nozīmīgu kā viduslaiku statuja."

Demija, kā viņas bija vienojušās, paskaidroja, ka statuja, ļoti iespējams, tikusi noņemta no nišas virs centrālā pagalma pirms itin ilga laika tāpēc, ka tās viduslaiku baismīgums atstājis satraucošu iespaidu uz mūsdienīgākiem prātiem, un pēc tam ir aizaugusi jaunajā, pieticīgākajā vietā dārzā.

"Tātad sešdesmitajos gados neviens, izņemot vienu vērīgu studentu, nezināja, ka tā tur atrodas?"

"Manuprāt," Demija palaboja, "citi zināja, ka tā tur atrodas, taču viņš bija vienīgais, kuru uztrauca tās pazušana."

"Vai tā varēja būt tik briesmīga?"

Demija pagriezās pret ovālu, kurā ieslodzītais, atmetis galvu un atplētis muti, itin kā izmisumā vaidētu, tiecas pretī izstieptajām rokām.

"Skats noteikti nav no patīkamajiem. Tātad kā cilvēki var palīdzēt atrisināt šo statujas pazušanas mīklu?"

Demija pagriezās pret kameru un izteica labi sagatavoto lūgumu agrākā

Kaintona un Deikra koledžas dārznieka Alana (vai Džeka) Robinsona kunga radiniekiem sazināties, lai noskaidrotu, vai pēc visa šā ilgā laika statuju iespējams atrast un atgādāt tās īstajā vietā.

Nākamajā rītā Demiju apciemoja Edmunds Noriss. Viņa bija gan pārsteigta, gan iepriecināta par viņa paradumu atnākt uz viņas kabinetu, kad viņš vēlējās aprunāties, un apjautāties, vai Demija var veltīt viņam pāris minūšu laika. Ja viņai lūgtu paredzēt kāda Solsteras priekšnieka darba stilu, viņa nevilcinoties liktu naudu uz modeli "tētis aicina padotos ar zvanu".

Kad abi bija apmainījušies laipnībām, Norisa seja ieguva to mokošo izteiksmi, kas Demijai saistījās ar ziņām, kuras viņš labprāt nepavēstītu.

"Baidos, ka Hedstova kungu pamatīgi aizkaitinājusi tava vakardienas parādīšanās televīzijā."

Demija sajuta grūdienu vēderā, kam sekoja pēkšņa pulsa paātrināšanās.

"Kāpēc?" viņa jautāja tik mierīgi, cik spēja.

Noriss apsēdās uz zemā dīvāna, un viņa, juzdamās neērti, jo pie rakstāmgalda raudzījās uz viņu no augšas, devās apsēsties viņam pretī.

"Man šķiet, viņš izteicās šādi: "Tātad jūs joprojām meklējat tos sasodītos dokumentus, lai varētu mūs nolikt pie vietas.""

Demija apvaldīja vēlmi rupji nolamāt Hedstovu. "Taču ne jau tādēļ mēs meklējam statuju!" Viņa saklausīja žēlabainu toni savā balsī un zināja, ka bija lieki to teikt.

"Viņš neuzskata par pārliecinošu viedokli, ka vēlamies atklāt sienas gleznojumu noslēpumu."

"Ko, pat pēc sanāksmes, kur runājām par Kaintonu dzīvesstāsta reklamēšanu? Statuja, instrumenti, priora vēstules…" Un Viklifa viņa klusi piebilda, pie sevis domādama par faksimilu, kas — kā zināja tikai viņa un Noriss — gulēja koledžas seifā.

"Baidos, ka viņš uzskata Kaintona dzīvesstāstu par tādu kā izdomātu aizsegu, lai noslēptu mūsu patiesos nodomus."

Demija lūkojās uz kafijas galdiņu starp viņiem, mēģinādama koncentrēties un izprast Hedstova aizdomu iespējamās sekas.

"Demij?"

Norisa balsī ieskanējās asums, kas lika strauji pacelt skatienu. "Jā?"

Piepeši šķita, ka Noriss kļūst domīgs. "Tu taču rīkojies bez viltus, vai ne? Tas nav kāds divkāršs blefs, kura galvenais mērķis īstenībā ir atrast dokumentus un pārliecināt valdi, ka Čārlzam ir taisnība un mums jāpārdod zeme?"

Demija sastinga. Kā gan viņš var tā domāt? "Nē!" viņa protestēja, saprazdama, ka aizstāvas un nebūt neizklausās pārliecinoša. "Nē, nepavisam."

"Piedod." Noriss aizvēra acis, itin kā lai pārtrauktu šo ainu un pieliktu tai punktu. "Man bija jāpajautā, lai pārliecinātos par savu veselo saprātu. Hedstovs bija tik pārliecināts," viņš apklusa un palūkojās uz Demiju, "un tu, man jāatzīst, tik ļoti vēlējies šo uzstāšanos televīzijā, lai atrastu statuju."

Viņš apklusa, aicinādams viņu aizpildīt klusumu, kas tik piepeši nolaidās, itin kā tas būtu pakļauts gravitācijai.

Demijas sirds joprojām dauzījās, atavistiski reaģējot uz sajūtu par personisku uzbrukumu. Nomierinoties viņa dziļi ievilka elpu, taču panāca vien to, ka apreiba galva. Viņa aizvēra acis un ar pirkstu galiem paberzēja pieri.

"Piedodiet," viņa nomurmināja. "Vienu mirklīti."

Nelūgts viņš piecēlās un atnesa minerālūdeni no maza ledusskapja blakus kafijas automātam.

"Lūdzu."

Aptvērusi, ka viņš vienkārši dod viņai laiku saņemties, Demija to pateicīgi paņēma.

"Vai vari man paskaidrot, kāpēc ar tik izmisīgu steigu jāatšifrē sienas gleznojums?" viņš nosvērti jautāja. "Man šķiet, lai gan, protams, neesmu speciālists, ka, no mārketinga viedokļa, neatrisināts noslēpums ir saistošāks nekā atrisināts?"

Demija klusi iespurdzās. "Taisnība," viņa teica. "Tiesa kas tiesa."

"Tātad…?"

Tātad… kā lai viņa izskaidro nepārvaramo tieksmi redzēt šo statuju, saprast būtību noslēpumiem, kas ieskauj koledžas pirmos gadus, — to, ka nevis Deikram, bet mūrnieka dēlam tika izrādīts augstākais gods?

Tomēr viņa saistīja savas emocijas ar koledžas tagadējo stāvokli.

"Ja mēs grasāmies reklamēt Kaintonu dzīvesstāstu," viņa teica, "mums jāzina, tieši kur iekļaujas sienas gleznojums, statuja, instrumenti un tā tālāk."

Noriss lēnām pamāja, joprojām viņu vērodams, un Demija saprata, — viņš zina, ka ir apvests ap stūri.

Trīsdesmit septiņi

Solsterā, 1393. gada augusts

Saimona Solsterā ir pilsēta, kas baro vārnas, tāpat kā suņa mugura baro blusas. Rensteles, kas pārpilnas cilvēku un dzīvnieku dzīves atkritumu un palieku, piesaista tās kā smirdoši magnēti, un to haotiskā spārnu plivināšana apdraud pilsētas ļaudis.

Viena no šīm vārnām, ja tā riņķotu ap pilsētu un palūkotos lejup, lai izspiegotu savus kaimiņus cilvēkus, tieši aiz pilsētas mūra redzētu no zemes paceļamies ēku krusta formā. Mazi, mērķtiecīgi stāvi rosās ap topošās koledžas karkasu, to apsvērtās kustības palēnina un padara neskaidras gaisa masa, kas šķir tos no lidojošā putna.

Kad stāvi pa grambām un takām, kas no staigāšanas ikdienā kļuvušas bedrainas, pārvietojas, veicot ierastos uzdevumus, tukšajam akmens krustam tuvojas ļaužu pulciņš. Iet četri cilvēki, kurus vada viens, kas nemitīgi griežas uz vienu vai otru pusi, šur tur izstiepj roku vai noliec galvu. Šie četri nestrādā, nepieliek savu roku ēkas būvniecībā, bet tikai staigā un lūkojas apkārt.

Vārna, ja tā lidotu zemāk un tai būtu cilvēka domāšana un zināšanas, iespējams, uzskatītu gājējus par ģimeni — slaids, labi ģērbts vīrietis, kuram tuvojas pusmūžs un kura vērība pret smalko, mazo sievieti viņam līdzās neapšaubāmi norāda, ka viņš ir tās vīrs vai pielūdzējs, un puisis, kurš jau teju sasniedzis vīra gadus. Vīrietis un sieviete pārvietojas tā, itin kā būtu saistīti ar neredzamiem pavedieniem, kas stiepjas vien tiktāl, līdz to gali atkal sakļaujas kopā, savukārt zēns brīvi klaiņā šurpu turpu, vīrieša, kurš viņus vada, rūpīgi uzraudzīts.

Lidojot vēl zemāk, tik zemu, lai varētu ieelpot gaisu, ko apakšā elpo cilvēki, putns saprastu, kāpēc sieviete tik bieži vēcina roku sejas priekšā un vāri klepo pie ceļabiedra pleca. Gaiss ir pilns ar būvniecības putekļiem, kas vienlaikus ir smaka degunā, garša uz mēles un sajūta uz ādas. Akmens putekļi un putekļi, par ko kļūst nedēļām ilgā saules tveicē sakaltuši dubļi, — putekļi ir visur, un tos nav iespējams neieelpot. Tie, kas tajos strādā, pārstāj tos ievērot, līdz tie iegulst viņu krūtīs, liekot tiem kāsēt un krekšķēt.

Neievērota uzlidojusi augstāk, vārna izvairās no būvlaukuma nevajadzīgajiem putekļiem, un, spārniem kulstot karsto un augšup kāpjošo gaisu, tā lido atpakaļ pie pilsētas bagātīgajiem atkritumiem. Lidojot tā redz citus stāvus dodamies šurpu turpu savās darīšanās. Viens no tiem, kas tai nešķita līdzīgs cilvēkam, pārvietojas kā stāvus saslējusies čūska, slīdēdams uz priekšu koka miesā. Tam blakus soļo sieviete, kas pielāgojas tā lēnajai gaitai. Vārnai viņi ir vienaldzīgi; tā jau ir redzējusi viņus abus — vārnai šie stāvi ir ne vairāk un ne mazāk svarīgi kā jebkurš cits augums, kurš staigā pa smirdoņu, kas pilsētā valda vasarās. Bet apkārtējie, steidzīgais pūlis vairās un pašķiras, itin kā tie divi pārnēsātu kādu infekciju.

Vārna, izmantodama šo vairīšanos, laižas lejā, lai paķertu nogrieztu vistas galvu. Tā joprojām ir silta, acis tik tikko sastingušas. Neveikli atkal pacēlusies gaisā, vārna uzmet savas ļaunās acs skatienu zēnam koka ķermenī. Puika atskatās uz vārnu, kā nu spēj, sejai neglīti sašķoboties no piepūles, ko prasa šī kustība, prātodams, kā tas ir — lidot.

Džons Deikrs bija tik atšķirīgs no sava varenā, harismātiskā tēva, cik vien Saimons varēja iztēloties. Džonam bija gaiši mati, turpretī Ričards bija tumšmatis, dēls bija īss un drukns, savukārt tēvam bija eleganti slaids augums, Džonam piemita runas un domāšanas vienkāršība, kas bija pilnīgi pretēja tēva intelektuālajam smalkumam.

Saimons prātoja, ja Tobijs būtu pie pilnas veselības, vai arī viņš varētu būt tāds pats rēbuss, kāds Džons noteikti ir savam tēvam? Par spīti visiem fiziskajiem traucējumiem, Tobijs izmisīgi vēlējās izpatikt Saimonam un pūlējās šā mērķa dēļ, līdz bezspēkā pakrita. Un lēnām, nemanāmi Saimons atklāja, ka dīvainā kārtā lepojas ar šo kroplo zēnu. Tobijs nekad nekļūs par mūrnieku — viņš varēja rokās noturēt āmuru un kaltu, taču viņš nekad nespēs izkopt nepieciešamo precizitāti, lai ar vienu trāpītu pa otru, nemaz nerunājot par to, ka pratīs izvēlēties pareizo spēku sitienam, — Saimons bija samierinājies ar to, un tomēr viņš lepojās ar Tobija sasniegumiem. Viņš ikdienu bija mudinājis Henriju un Elisoni izkopt un pilnveidot savus izraudzītos arodus, taču nekad nebija tā lepojies ar viņiem, kā lepojās ar lobija vienkāršajiem, tomēr smagi gūtajiem panākumiem.

Ja Tobijs būtu normāls zēns, vai viņš izrādītu tikpat mazu sajūsmu par tēva amatu, kādu Džons Deikrs acīm redzami izrādīja pret sava tēva arodu? Vai viņš kļūtu par zinātnieku, mūku vai priesteri?

Džons, sajuzdams, ka viņu novēro, pagriezās. Viņa acis, kuras ieskatījās Saimona acīs, bija tikpat tumši zilas kā tēvam, tomēr tām nepiemita tāda intensitāte. Vai Deikrs labprāt pieļaus, ka viņa dēls atstāj vīna tirgošanu brālēnam Ralfam?

"Vai jūs izdarīsiet mums pakalpojumu un izskaidrosiet, kā ēka ir būvēta?" Džons jautāja, vērdamies Saimonam acīs.

"Ko jūs gribat zināt — iekštelpu plānu vai to, kā ēka stāv?" Saimons vaicāja.

"Gan vienu, gan otru."

Kad viņš skaidroja celtniecības principus, papūloties, lai dzird ne tikai ziņkārīgais Džons, bet arī Ralfs un Anna, Saimons nespēja novērst skatienu no Annas Deikras. Maza un trausla, matus saspraudusi ar apzeltītu un pērlēm izrotātu sprādzi, viņa, kā šķita, laistījās būvlaukuma putekļos un gružos. Ralfs pūlējās nodrošināt, lai Anna saprastu visu teikto, un mēģināja izskaidrot mūrnieku instrumentus un valodu, neradot pārliecību, ka pats labi saprot.

Saimons prātoja, vai viņš vienmēr izturas pret Annu kā pret muļķi. Sieviete acīm redzami spēja saprast teikto bez nepieciešamības kaut ko iestarpināt; Saimons, jau sen pieradis skaidrot gan principus, gan praktisko pusi, bija labi ievingrinājies saskatīt izpratni. Ralfa uzvedība Gvinetu izvestu no pacietības piecu minūšu laikā, taču Anna Deikra, šķita, to neievēro, uzskatīdama to, iespējams, par tikpat maznozīmīgu kā komplimentu par savu kleitu, kas būtu attiecināms uz viņas šuvēju un statusu, nevis uz pašas dabisko skaistumu.

Ralfa jautājumi mazāk attiecās uz lietas būtību nekā viņa brālēna taujājumi, taču atbildes uz tiem prasīja lielāku vērību. Lai gan nebija labi iepazinis ēku, viņš uzskatīja, ka zina, kā koledžai jāizskatās.

"Kāpēc jūs būvējat to tik atklātu, meistar Kainton?" Ralfs vaicāja. "Kādēļ nebūvējat stilā, kādā celta Viljama no Vikemas jaunā koledža Oksfordā?"

Viljams no Vikemas bija Vinčestras bīskaps, karalistes kanclers un mūr- niekmeistara Viljama Vinforda patrons. Koledža, iespējams, bija Vikema ierosināta un protežēta, taču to projektēja Vinfords.

"Vinčestras bīskaps uzskata koledžu par noslēgtu telpu," Saimons atbildēja, "par mazu pasauli, kurā netraucēti var mitināties zinātnes vīri. Lai Oksfordā būtu drošībā, ir nepieciešams nodrošināt nocietinājumus. Tāpēc Vinfords ceļ augstus mūrus." Aiz kuriem slēpjas Vikema zinātnieki, viņš būtu piebildis, taču to neizdarīja.

"Bet šī…" Ralfs norādīja uz topošo koledžu ar garu roku, kurai bija milzīgi pirkstu kauliņi. Saimons pagaidīja, kad viņš pabeigs domu, bet Ralfs bija gana daiļrunīgi paudis savu apjukumu un vairs neko neteica. Acīmredzot, Saimons nodomāja, lai gan tēvocis bija laimīgs pilnvarot Ralfu pārraudzīt koledžas celtniecības progresu, Deikrs uzskatīja par gudrāku pārāk daudz neapspriest savus plānus ar Ralfu. Tāpēc, kaut gan viņš varēja izstāstīt Ralfam, ka viņa un Deikra kopīgā iecere ir uzcelt koledžu, kas būtu pieejama pilsētniekiem, caurbraucama, lai viņi varētu redzēt zinātniekus strādājam, ēku, ar kuru varētu lepoties tāpat kā ar ģildes namu, Saimons tikai pateica: "Solsterā nevajag nocietinājumus. Koledžas vēl nav pieredzējušas pilsētas ļaužu vardarbību."

Viņi turpināja gājienu, un Saimons paraudzījās apkārt uz mūrniekiem būvlaukumā, kas sava patrona pilnvarnieka klātbūtnē strādāja čaklāk nekā parasti. Saimons teju tikpat stipri jutās atsvešinājies no viņiem kā toreiz, kad bija spiests nolīgt viņus pārbūvēt Deikra koledžu jaunajā vietā. Viņi vairs nebija brāļi mūrnieki, viņi, sagraujot uzcelto, bija pazeminājuši sevi par parastiem strādniekiem. Viņi uzskatīja celtnes nevis par dzīvām būtnēm, bet par vienkāršām akmens rindām, kas veido noteiktu formu; formu bez dzīvības, ko var tikpat viegli nograut kā uzcelt.

Edvīns Gors staigāja starp akmeņu kaudzēm un mūrniekiem, kuri kala akmeņos pārbaudes zīmes. Saimonam nekad nebija paticis priekšstrādnieks, tomēr viņš cienīja viņa prasmi un to mūrnieku pazīšanu, kas strādāja viņa pakļautībā. Viņam nebija drošu pierādījumu, vai Edvīns, tāpat kā citi meistari, bija piebiedrojies strādnieku un mācekļu dumpim, taču viņš bija izteicis savu vērtējumu. Edvīns Gors bija vienīgais cilvēks, kurš varēja pārtraukt dumpi, un, tā kā bija neiedomājami, ka viņš nav zinājis par to, viņa bezdarbība liecināja par viņa vainu.

Viņš saskatījās ar Saimonu un tad novērsās, pieliecis galvu vienīgi tik daudz, lai izrādītu nepieciešamo cieņu.

Kad viņi turpināja iet uz priekšu, Saimons ar acs kaktiņu pamanīja, ka Džons pagājis sāņus, lai pavērotu mūrnieku darbu. Tā kā bija spoža diena, daudzi akmeņkaļi bija atstājuši solus apmetnē un iznesuši akmeņus ārā, lai apstrādātu tos uz pagaidu steķu soliem. Saimonam tas nepatika, jo uz šādas neuzticamas darba virsmas bija lielākas iespējas pieļaut kļūmes un sabojāt kalumu, taču, kad viņi lūdza, bija vien jāpiekrīt, ka mūrniekiem ir vēlams ieelpot iespējami mazāk putekļu un ka āra gaisā putekļi nav tik biezā slānī kā apmetnes noslēgtajā tumsā.

Jauno mācekli, kuram blakus Džons stāvēja, jūtami satrauca patrona dēla klātbūtne. Viņš grozīdamies un stostīdamies atbildēja uz zēna jautājumiem un bez vajadzības turēja rokās āmuru un rīvi.

Džons pagriezās un pasauca Saimonu.

"Kaintona kungs, vai es drīkstu izmēģināt roku?"

"Akmeņu kalšanā?" Zēns lūdza darīt mācekļa darbu. Tas bija neiedomājami un tomēr… Saimons pārdomāja. Galu galā Džons bija Deikra dēls.

"Volter," Saimons sacīja, piegājis pie jaunā, stostīgā mūrnieka, viņa pēkšņajai virziena maiņai sekoja Anna un Ralfs. "Aizej un atnes Deikra kungam akmeni, lai viņš varētu pats pamēģināt."

Volters neizpratnē lūkojās uz Saimonu. Tikai mūrniekiem bija ļauts kalt akmeņus. Kā gan to varēja ļaut šim puikam?

"Tikai kādu šķembu, Volter, vai sabojātu akmeni, ja apmetnē tāds ir." Viņš velti mēģināja izspiest smaidu no apjukušā Voltera. "Lai viņš varētu izmēģināt instrumentus, nekam citam."

Kamēr Volters steidzās izpildīt meistara prasību, Saimons pagriezās un izskaidroja, kā akmeni apstrādā, lai tas kļūtu par kaltu celtnes bloku.

"Akmens apstrādāšanu pabeidz ar rīvi," viņš sacīja, paceldams platu riku ar daudziem zobiņiem. "Lūk, kā to izmanto." Viņš virzīja to pusapļos pār iztēlotu akmeni. "Tas nolīdzina kaluma vietas." Anna un Ralfs mazliet pamāja, nebūdami visai ieinteresēti, bet Džons paņēma instrumentu no viņa un pamatīgi to nopētīja.

"Vai rīve nebojājas, apstrādājot tik daudz akmeņu?"

"Bojājas, protams. Tāpēc mums šeit ir kalējs. Viņš izgatavo, labo un asina instrumentus."

Ar acs kaktiņu Saimons ieraudzīja pazīstamo, saraustīto Tobija pārvietošanos koka rāmī. Iedams Gvinetai mazliet pa priekšu, zēns gāja meklēt tēvu. Mūrnieki būvlaukumā joprojām uztvēra Tobiju ar piesardzību un aizdomām, un Saimons bija ieviesis paradumu sveicināt dēlu, kad tas kļuva redzams, lai signalizētu par viņa klātbūtni. Bērns bija priecīgs, ka tētis sagaida viņu tik atklāti, un mūrnieki, lai gan joprojām dotu priekšroku tam, ka Tobijs vispār neapmeklētu būvlaukumu, bija laimīgāki, zinot, ka viņa traucējošā klātbūtne nepārsteigs viņus negaidot.

"Un kā ar šīm rievām?" Džons jautāja tieši tai brīdī, kad Saimons bija pavēris muti sveiciena kliedzienam.

Jaunietis bija apgriezis bluķi otrādi un laida pirkstus pār gropēm sānos. Saimons atkal pagriezās pret viņu, apmierināts, ka dzirdējis Gvinetas rūpīgi pārdomāto saucienu: "Mūrniekmeistar, tavs dēls ir atnācis."

"Tās ir domātas javai, kas sasaista bluķus," viņš mazliet izklaidīgi teica, jo uzmanību novērsa Tobijs, kas nāca viņa virzienā. "Kalta akmens apšuvumā bluķi ir tik precīzi kalti, ka cilvēks tik tikko var saskatīt spraugu starp tiem, tāpēc jāizkaļ sprauga, lai būtu vieta javai."

Džons pamāja. "Un sprauga vietās, kur viens akmens guļ uz cita? Vai tās nav tik šauras?"

Saimons pasmaidīja. "Ir gan. Spraugas ir mazākas par astoto daļu collas. Tāpēc mēs izmantojam tepi — maisījumu, kas taisīts tikai no dzēstiem kaļķiem bez smiltīm. Un plāna kārta ir labāka par biezu — kaļķu java žūst un nosēžas ļoti lēni, un, ja ir bieza kārta, sienas kļūst nestabilas."

"Kas ir dzēsti kaļķi?" Džons Deikrs neizrādīja aizvainojumu par to, ka nesaprot Saimona vārdus, viņš tikai bija ziņkārīgs.

Saimons mazliet nošūpoja galvu. Viņš bija tik ļoti pieradis pie sava aroda paņēmieniem, ka bija piemirsis — citi neprot atšķirt kaļķus no smiltīm. Viņš pagriezās uz austrumiem un norādīja. "Redzi tur, upes krastā, lielas baltu akmeņu kaudzes?"

Džons pamāja. "Jā, es zinu, ka tas ir kaļķis, un zinu, ka ir cepļi, kur tiek dedzinātas smiltis."

"Jā. Dedzinot kaļķis kļūst pārdzēstu."

Viņiem aiz muguras Ralfs un Anna bija sākuši čukstus sarunāties. Volters, atgriezies no apmetnes, uz pleca turēdams šķembām pilnu abru, lai Saimonam būtu izvēle, stāvēja un gaidīja rīkojumus.

"Kaļķis ir nedrošs materiāls," Saimons turpināja, ignorēdams gan čukstētājus, gan Volteru. "Saskaroties ar ūdeni vai mitrumu, tas uzliesmo, radot karstumu. Dažkārt tas izraisa ugunsgrēku. Tāpēc tas jāpārvadā uzmanīgi. Kaļķi atved šurp, un mēs to dzēšot sagatavojam izmantošanai par saistvielu."

"Vai varu apskatīties?"

Saimons vilcinājās, ar acs kaktiņu skatīdamies uz Tobiju.

"Labi. Es tev parādīšu."

Uzlicis roku zēnam uz pleca, Saimons aizveda viņu uz būvlaukuma malu, kur toveros tika dzēsti kaļķi un tad izbērti uz metāla sloksnēm, lai atdzistu vai liesmotu vēl neizdzesētie pikuči. Kad viņi devās uz dzēšanas bedrēm, Tobijs, ieraudzījis, kurp dodas tēvs, mainīja virzienu un sāka sparīgi stumties rāmi uz priekšu, lai satiktos ar viņu pie dzēšanas toveriem. Saimons vēroja dēlu, manīdams, ka ar rāmja atbalstu viņa kustības ir brīvākas un mazāk saraustītas. Tobijs sagrāba roku āķus, itin kā arī tie viņu balstītu, un tagad, kad mugura bija nostiprināta, viņš varēja kustināt kājas krampjainā, nelīdzsvarotā gaitā, stumjot savu krātiņu, kas stāvēja uz stabilizējošām sliecēm.

Saimons neskaidri apzinājās, ka Ralfs un Anna nav viņam sekojuši pie toveriem, bet joprojām atrodas pie koledžas mūriem. Volters vilkās pa meistara pēdām, gaidīdams rīkojumu, ko iesākt ar šķembām pilno abru uz pleca. Saimons bija aizkaitināts — vai zēns nesaprot, ka viņš darītu labāk, ja pagaidītu pie kalšanas sola, kamēr Džonam tiek izrādīta kaļķu dzēšana?

Strādnieks pie toveriem, dienas strādnieks, kuru Saimons nepazina, nedzirdēja viņus pienākam. Viņa saliektie pleci ritmiski kustējās, kad viņš maisīja ūdeni, kurā burbuļoja un tvaikoja kaļķi, un, kad viņi tuvojās, viņš noliecās, lai ar lāpstu pagrābtu kaļķus un uzmanīgi iebērtu tos toverī.

Tobijs ar saviebtu seju smagi nopūlējās savā rāmī, cenzdamies nokļūt pie toveriem ātrāk par tēvu. Saimons saprata, ka nu jau tā ir sacensība. Nemanāmi viņš palēnināja gaitu, un Džons, kas gāja viņam mazliet nopakaļ, darīja tāpat.

Tajā brīdī salīkušais strādnieks, maisīšanas laikā mazliet pagriezies, ieraudzīja Tobiju, kas ar sašķobītu seju, pavērtu muti un neaizsegtu, izbolītu aci steidzās viņa virzienā. Iztrūcies un pārbijies no šīs baismās tuvošanās, vīrietis apcirtās, itin kā lai bēgtu, rokās joprojām turēdams maisāmo kausu. Kad viņš pagriezās, kauss pašāvās sānis, un no tā izlidoja tvaikojošs saturs, kas trāpīja Džonam Deikram tieši sejā. Zēns iekliedzās, pastreipuļoja atpakaļ un gandrīz apkrita, paklupdams uz akmeņainās takas. Volters, kas nebija palēninājis gaitu, kad to izdarīja Saimons, sekoja viņam cieši pa pēdām, un Džons, no sāpēm kliegdams, ietriecās viņā, aizcirzdams Volteram elpu. Volters pūlējās atgūt elpu un saliecās, notriekdams Džonu gar zemi. Kad viņš nogāzās zemē, ar akmeņiem pilnā abra no Voltera pleca krita uz priekšu.

Piepeši Džons Deikrs apklusa.

Acumirkli visi bija sastinguši šausmās. Tad pilnīgajā klusumā, kas iestājas pēc nelaimes, atskanēja Gvinetas soļi, skrienot pie Tobija.

Viņas rīcība atmodināja Saimona no neticības pilnā sastinguma. Viņš nometās ceļos un uzlika roku uz akmens, kas sedza pusi Džona galvas, atvilka to un, ieraudzījis skatu zem tā, apvēmās. Zēna galvas kreisā puse no deniņiem līdz galvas virsai bija ielauzta. Saimona kuņģim skats uz asinīm, kas sajaukušās ar kaulu drumslām un mīkstu, pelēku putru, bija pārāk liels pārbaudījums.

Gvineta, pametusi apjukušo un činkstošo Tobiju, nometās ceļos līdzās Džona galvai un pielika pirkstus viņa kaklam. Viņa braucīja, taustīja un spaidīja kaklu un tad uzlika plaukstu uz viņa krūtīm. Visbeidzot viņa ar mēli saslapināja delnas virspusi un palika to zem zēna deguna. Viņa paturēja to tur aptuveni pusminūti un tad atvilka, ar otru plaukstu notīrīdama mitrumu.

Joprojām skatīdamās tikai uz Džonu, viņa novilka linu lakatu no galvas. Atsējusi un daudzmaz nogludinājusi to, viņa uzklāja to uz puikas sašķaidītās galvas, aizsegdama viņa pieri.

Piecēlusies viņa palūkojās uz Saimonu un izstiepa roku. To nesatvēris, viņš piecēlās kājās, ar delnas virspusi notīrīdams muti.

"Viņš nav miris, Saimon. Viņa sirds vēl pukst."

Saimons bija šokēts. Viņš bija pārliecināts, ka tādām traumām jābeidzas ar tūlītēju nāvi. Viņš blenza uz Džona galvu un asinīm, kas lēnām iesūcās Gvinetas lakata krokās.

"Dievs žēlīgs," viņš nočukstēja. "Ko mēs iesāksim?"

"Mēs nevaram atstāt viņu šeit. Mums viņš jāaizgādā uz Deikra māju."

Tur viņš varēs pieklājīgi un mierīgi nomirt. Šie vārdi neizteikti karājās gaisā. Saimons paraudzījās uz sievu, zinādams, ka viņa atceras Elisones tēvu un viņa mokošo nāvi pēc kritiena. Bet šai nāvei nebūs laimīgu beigu. Nevarēs pieņemt bērnu un apmierināt mātes mīlestību. Šī nāve — jo Saimons ne mirkli nemānīja sevi, ka pēc šādas traumas Džons izdzīvos, — šī nāve nesīs tikai dusmas, sāpes un zaudējuma izjūtu.

Un lielāko zaudējumu, visticamāk, izjutīs viņš.

Trīsdesmit astoņi

Solsterā, mūsdienas

"Bob?" Demija atbalstījās uz durvju lodziņa palodzes un, galvu un plecus pastiepusi, ielūkojās vārtu sarga namiņā, kur Bobs sēdēja pie datora. "Es iziešu. Ja kāds vēlas mani satikt, esmu aizgājusi uz tikšanos ar arhivāru katedrālē."

Spraukdamās gar tūristiem ar fotoaparātiem rokās Lēdiju pastaigu dārzā un steigdamās pa ļaužu pilno Ņūstrītu, Demija pārdomāja Nīla telefoniski teiktos vārdus.

"Demij, tu neticēsi — vai zini tā sauķto slepkavības ainu sienas gleznojumā?"

"Jā?"

"Es zinu, kas notika — tas minēts priora vēstulēs. Tā bija nevis slepkavība, bet nelaimes gadījums. Un vēl kas — es nezinu, kas ir statujā attēlotais zēns, taču Tobiass Kaintons tas nav, jo nevar būt."

Ko vairāk viņš atteicās teikt, uzstādams, ka viņai jāatnāk uz katedrāli, lai viņš varētu parādīt vēstuli, kurā atradis šo pārsteidzošo atklājumu.

Tas, Demija nodomāja, acīmredzot bija iegansts, lai satiktu viņu. Vai varbūt ne? Vai iespējams, ka sešsimt gadu vecajā vēstulē viņš tikko izlasījis tik svarīgas ziņas, ka viņai tā patiešām jāredz savām acīm, pat ja viņam būtu jātulko teksts, ko viņa redzēs?

Fakts, ka Nīlam acīmredzot bez grūtībām bija izdevies neatklāt Viklifa fragmenta pastāvēšanu, bija sarežģījis Demijas viedokli par viņu attiecībām tā, ka viņai par to vēl vajadzēja tikt skaidrībā.

Steigdamās pa Prinča Edvarda ielu, viņa palūkojās pa milzīgajiem koledžas vārtiem. Zema ziemas saule apspīdēja kaļķakmens ēkas, liekot sienām mirdzēt teju tikpat spilgti kā apzeltījumam uz pulksteņa torņa rotājumiem pretī galvenajai ieejai. Pagalma zāle bija vienmērīgi zaļa, liecinot par kopšanu, kas robežojās ar apmātību, un aizliegumu staigāt pa to. Skaisti, bet, pēc Demijas domām, auksti, bez Tobijas intimitātes un arhitektūras vienreizības.

Izvairījusies no satiksmes uz Feirveja, nevis tērējusi laiku, šķērsojot ielu, viņa iegāja katedrāles pagalmā, apgāja Henrija Jīvila neparasto jomu un nonāca līdz ziemeļu krustejām, kur atradās Nīla tumšā kabineta durvis.

"Kroplis," viņa atkārtoja.

"Jā, labi, tā teikt nav gluži pieklājīgi. Taču tas ir burtisks priora latīņu valodas tulkojums — Kaintonu "nolādētais kroplis"."

"Nolādētais?"

"Tāds ir Viljama skaidrojums par Džona Deikra nāvi. Nevis parasts nelaimes gadījums — un viduslaiku būvlaukumos, varu teikt, nemitīgi notika nelaimes gadījumi —, bet kaut kas ļauns, ko uzsūtījuši nelabie spēki."

"Vai viņš pasaka, kas tieši notika?"

"Tā ""Kaintonu kropļa" dēļ" Džonam Deikram uzkrita uz galvas pilna abra ar akmeņiem."

Gluži kā attēlots "slepkavības" ovālā.

"Ko nozīmē — "dēļ"?" vaicāja Demija, kuras prātu nodarbināja ovālā attēlotais noziegums.

"Nav paskaidrots." Nīls izskatīja tekstu, līdz beidzot apturēja kokvilnas cimdā ieģērbto pirkstu pie atbilstošas frāzes. "Nē, lūk. Viņa dēļ krava — īstenībā viņš lieto latīņu vārdu ar nozīmi "sainis", bet man šķiet, viņš draņķīgi to prata, — krava ar akmeņiem, izbirstot 110 kāda celtnieka abras, uzkrita Džonam Deikram uz galvas." Viņš pacēla skatienu, viņa vaigos iegūla zobgalīgs smaidiņš. "Viljams nezināja latīņu vārdu "abra", tāpēc viņš to vienkārši pārveido latīniskā formā."

"Kāpēc viņš vispār lietoja latīņu valodu?"

"Garīdznieki to vienmēr lietoja. Un viņš droši vien nevēlējās, lai bīskaps uzzina, ka viņš nespēj izteikties latīniski, kaut gan viņš acīm redzami to nespēja."

"Nebija īpaši gudrs?"

"Pretīgi lišķīgs salašņa. Bet ko gan var gaidīt no cilvēka, kas ir gatavs kļūt par okšķeri?"

Lai kas statujā attēlots, tas nav Tobiass Kaintons.

Maza apziņas daļiņa vadīja Demiju pa Solsteras ielām un satiksmi atpakaļ uz Tobiju, savukārt lielākā tās daļa koncentrējās uz Nīla teiktā sekām. Ja statujā nebija attēlots Tobiass, tad kas? Un kāpēc koledžu tik ilgi dēvēja par Tobiju?

Pēc Nīla domām, šķita maz ticams, ka statuja bija veltīta Džonam Deikram, jo priora vēstulē viņš tika dēvēts par "jauno cilvēku", nevis zēnu, bet statujas tēls acīm redzami bija vēl pubertāti nesasniedzis bērns.

Jaunības un nevainības simbols? Diez vai, ņemot vērā viduslaiku domāšanu.

Un uz ko viņš skatās?

Ja viņš skatās pāris astoņstūrim uz grēcinieku krātiņā, kā grēcinieks iekļaujas šajā jaunajā scenārijā, kurā Tobijs Kaintons — nevis kāds parasts grēcinieks — bijis atbildīgs par Džona Deikra dīvaino nāvi?

Tobijs Kaintons. Kaintonu kroplis. Nolādētais kroplis.

Mazais Tims Krečits ar eņģeļa uzvedību un sīku, nožēlojamu kruķi; indiešu ubagi, kas velk sažuvušas kājas; pie braucamkrēsla piesaistītie ar amputētām kājām, ģērbušies rūtainās skrandās. Kāds kroplis bija Tobiass Kaintons? Iedzimts vai par tādu kļuvis?

Ja viņa "dēļ" bija nomiris cilvēks, tad, visticamāk, viņš nesēdēja stūrī pie kamīna, nespējīgs kustēties. Tātad ar kruķiem?

Vēstulē minētais datums ļāva viegli aplēst; Džona Deikra nāves laikā Tobiass būs bijis astoņus gadus vecs. Kā, viņa uzdeva sev jautājumu, astoņgadīgs invalīds var būt vainīgs cilvēka nāvē?

"Doktore Millere. Doktore Millere!"

Demija nogriezās no ceļa uz savu kabinetu un devās pie Boba, kurš viņu sauca 110 Astoņstūra.

"Sveiks, Bob, kas jauns?"

"Jums zvanīja. Par Džeku Robinsonu."

Demija paņēma spilgti dzelteno ziņojumu lapu un devās uz kabinetu, pa ceļam to lasīdama. Sajūsma pēc Boba vārdiem kļuva par rūgtu vilšanos; vēsts neatstāja nekādas cerības. Džeks Robinsons bija nomiris septiņdesmito gadu beigās pēc tam (kā izteicās cilvēks, kurš bija atstājis ziņu), kad viņš tika atlaists no darba koledžā un vairs nekad nestrādāja. Pēc anonīmā ziņu sniedzēja domām, Kaintona un Deikra koledža bija atbildīga par Robinsona nāvi, un pēc visa šā laika, kad tai bija vienaldzīgs viņa liktenis, koledžai nebija nekādu tiesību meklēt statujas. Pat viņa meita — turpināja Boba negrozītais ziņojums —, nabaga sieviete, nebija spējīga atgriezties Solsterā un ir pārbraukusi uz citu vietu.

Tātad Džekam Robinsonam bija meita.

"Kā tu grasies viņu atrast?" Nīls jautāja, malkodams alu. Viņi bija sarunājuši pēc darba satikties kafejnīcā Unicorn, kas atradās pusceļā starp katedrāli un Tobiju.

"Es vēl nezinu. Es vēl nedēļu nogaidīšu, varbūt parādīsies kas jauns. Ja ne, kaut ko izdomāšu."

Nīls vairs nerunāja par šo tematu, un viņi klusējot baudīja savus dzērienus, spiesti klausīties, kā pļāpā cilvēki, kas iedzēra pēc darba.

"Kā garšo vīns?"

"Nudien ļoti labi, paldies."

Viņa uztvēra Nīla skatienu, juzdama, ka atkal iekvēlojas viņu agrākā tuvība, un ar nožēlu sacīja: "Šajās dienās vīns ir manas vienīgās zāles."

Viņa smaids pārveidoja seju; atturīgais, atbildīgais katedrāles darbinieks izgaisa, un tā vietā staroja kvēlais, dedzīgais zēns, kuru pirms pus mūža viņa domājās mīlam.

"Kā tu domā, kāds kroplis bija Tobiass Kaintons?" Demija piepeši apvaicājās, pirms viņš paguva ierunāties.

Nils samāksloti blisināja acis un šūpoja galvu, tēlodams pēkšņu apjukumu. "Ko?"

"Sakropļots. Kādā ziņā?"

"Velns, Mija. Es nezinu!"

Demija vēlreiz iemalkoja vīnu, ar mazliet trīcošu roku pacēlusi glāzi. "Droši vien domājuši, ka Dievs ir viņiem nelabvēlīgs," viņa teica, lūkodamās uz Nila krekla apkakli, kas vidēja virs džempera, "visu to laiku gaidīt bērnu un tad…"

Viņa juta, ka Nīls skatās uz viņu, kad piekrītoši noņurdēja.

Pirms divdesmit gadiem! Pirms divdesmit gadiem — nē, viņa palaboja sevi, pirms divdesmit diviem gadiem — viņai bija ģimene; tēvs aiz sirdssāpēm vēl nebija padevies atkarībai, māte vēl nebija pārāk ātri iebraukusi liktenīgajā līkumā, lai nespētu nobremzēt veco busiņu, un Džimijs…

"Vai zināji, ka tētim bija jāatslēdz dzīvības nodrošināšanas sistēma Dži- mijam?" viņa teju vai starp citu pajautāja.

Ja Nīlu arī satrauca šis piepešais viņas domu gājiens, šoreiz viņš to neizrādīja. "Džimijs bija tavs brālis?"

Viņu acis sastapās. "Jā. Džimijs. Atceries, pēc avārijas viņš gulēja reanimācijas nodaļā. Pēc nedēļas ārsti atklāja tētim, ka viņš neatveseļosies, jo smadzenes ir pārāk smagi traumētas. Viņi varēja atstāt viņu pie sistēmas, taču viņš allaž būtu vien miesas blāķis bez spējas reaģēt."

"Viņi nevarēja…" Nīls sāka iebilst pret skarbajiem vārdiem, taču Demija viņu pārtrauca.

"Nē, protams, ka ne. Viņi to neteica šādiem vārdiem, taču doma bija tāda."

"Un viņi lika tavam tētim…"

Viņa vēlreiz iemalkoja vinu, to neizgaršodama, jo prātā atkal redzēja tēva seju, viņa netīrās, blondās sprogas, kas ieskāva bēdu un miega bada novārdzinātos vaibstus. "Nē, viņi nelika, tā bija viņa izvēle."

Toreiz Tonijs neizstāstīja viņai patiesību, viņš tikai pārnāca mājās no slimnīcas un skarbi paziņoja, ka viņas brālis ir miris. Tagad viņa atcerējās, ka tas tika pateikts ar pazīstamo grūtsirdību, itin kā arī tēvā kaut kas būtu nomiris. Tas nekad vairs neatgriezās: atlikušo mūžu viņš pavadīja pilnīgi bez jelkāda dzīvesprieka.

Stipri vēlāk, īstenībā pāris mēnešu pirms viņa nāves, lai gan tolaik viņi to vēl nezināja, Tonijs izstāstīja, kas Džimija nāves dienā notika slimnīcā.

"Tas mani nogalina, Mija," viņš sacīja, ar rokām sagrābis matus, "kad iedomājos, ka viņš tur gulēja un tad…"

Demija apsēdās lidzās tēvam, nu jau pieradusi pie viņa ciešanām, bet joprojām par to, kādā veidā viņam palīdzēt, zināja tikpat maz kā pirmajā dienā, kad policiste atnesa ziņas, kas sagrāva viņas pasauli.

"Viņi nemitīgi sacīja, ka nav cerību," Tonijs teica ar sāpju pilnu balsi un sejas izteiksmi, "ka, ja viņš izdzīvos, viņš būs pilnībā paralizēts — viņam vienmēr būs jāpalīdz it visā, pat elpot. Un tikai tādā gadījumā, ja viņš atmodīsies no komas, kas, kā viņi uzskatīja, diezin vai notiks — smadzenes bija pārlieku smagi traumētas…"

Demija atcerējās slimnīcas gultu, kurā brālis, pirmoreiz mūžā nekustīgs un kluss, bija gulējis, ar vadiņiem un caurulītēm turēts pie dzīvības. Džimijs, kura būtība bija aktivitāte, kurš nekad nekļuva mierīgs, līdz viņu no kājām negāza galējs pārgurums, gulēja ar ļenganiem sejas vaibstiem, dziļā bezsamaņā nereaģējot un nekustoties.

"Viņi teica, ka visžēlsirdīgākais būtu atslēgt viņu no aparatūras un pielikt visam punktu," sacīja tēvs, kura balsi bēdas bija vērtušas aizžņaugtā čukstā, kas pārbiedēja Demiju ar ciešanu stiprumu.

"Viņi atslēdza dzīvības nodrošināšanas sistēmu?" viņa vēlējās kliegt. "Kā viņi uzdrīkstējās? Kā viņi uzdrošinājās nogalināt manu brāli?" Taču viņa neko neteica, vien sastingusi un mēma sēdēja tēvam līdzās.

"Es nemitējos teikt: " Kamēr ir dzīvs, tikmēr ir cerība!" Bet viņi purināja galvu." Tonijs darīja tāpat, pārdomādams viņu noliegumus. ""Nē. Nekādu cerību," viņi teica. "Viņš vienmēr paliks paralizēts, iespējams, nekad nezinās, kas notiek apkārt, būs tikai dārzenis.""

"Es nespēju to izturēt," Tonijs šņukstēja. "Es nespēju to izturēt, tikai ne Džimijs. Mans skaistais, ašais puika. Viņš bija tik dzīvīgs!"

Tēvs pievērsa meitai asinīm pielijušas acis, un Demiju šokēja nepazīstamas bailes, kas izskrēja caur visu ķermeni.

"Es negribēju, lai viņš šādi dzīvotu — viņš nedrīkstēja šādi dzīvot." Tonijs ar piepūli izteica šos vārdus. "Viņi man prasīja, vai es vēlos, lai viņi to izdara… bet es nespēju. Viņš bija mans puika…" Viņam aizkrita balss, un viņš vairs neko neteica.

Demijas acis saistīja tēva skatiena spēks. "Tu… tu atslēdzi aparatūru?" viņa nokrckstēja.

Tonijs pamāja, viņa tievais stāvs bija pamatīgi sasprindzis un drebēja no šņukstiem. "Man tas bija jādara! Es nespēju to izturēt… Es vienkārši nespēju to izturēt!" Tēvs elsoja, pa viņa seju tagad ritēja asaras, un Demija, tik tikko saprazdama, ko dara, satvēra un cieši saspieda viņa roku, murminādama: "Ir jau labi, tēt, ir labi…"

Pēc brīža, kas šķita kā garas stundas, tēvs, nu jau mierīgs, kad ļaunākais bija pateikts, atkal ierunājās.

"Zini, kas bija ļaunākais — vēl ļaunāk par to, ka vēroju, kā viņi izņem caurulītes un visu pārējo, lai es varētu turēt viņu, kamēr viņš mirst?"

Demija papurināja galvu, sajuzdama sāpes kakla muskuļos.

"Atstāt viņu tur, slimnīcā, kopā ar viņiem pēc tam, kad… es gribēju…" Tonijs sastomījās, un viņa pleci saguma. "Es gribēju paņemt viņu… un atvest atpakaļ uz šejieni… Apglabāt viņu augļu dārzā… nevis atstāt tur, Mija. Nevis vienkārši atstāt tur, lai kāds cits…"

Demija drūmi atcerējās, ka tēvu kratīja šņuksti un atkal tik ļoti pārņēma skumjas, ka viņš visu atlikušo dienu vairs nespēja parunāt. Nav brīnums, ka mums tik grūti pieņemt nāvi, viņa prātoja, mēs ļaujam tai kļūt par tādu kā sanitāras atbrīvošanās operāciju. Mēs paši nenoguldām mirušos, mēs nesēžam pie viņiem. Nav brīnums, ka nespējam samierināties, ka mīļoto cilvēku vairs nav mūsu vidū, mēs atņemam sev iespēju saprast, ka viņi patiesi ir aizgājuši.

"Viņš vēlējās apglabāt Džimiju augļu dārzā," viņa teica Nīlam, "zem kokiem, kur viņš mūždien mēģināja uzcelt tās stulbās koka mājeles, kas vienmēr sagāzās."

Nīla vaibstos pavīdēja tikko jaušams smaidiņš. "Jā, es atceros. Kaut ko uzcelt viņš galīgi neprata."

"Viņam nebija pacietības, viņš vienmēr gribēja, lai viss notiek piecās minūtēs, tas arī bija iemesls."

"Kur viņš tika apglabāts? Es nevaru atcerēties."

"Viņu neapglabāja. Viņus abus kremēja. Vai neatceries, ka kopienā izkaisīja viņu pelnus?"

Nīls lēnām pamāja, lai gan Demija nebija pārliecināta, ka viņš patiešām atceras.

Viņa sasvēra glāzi un izdzēra pēdējās vīna paliekas. Mazliet apreibusi no vīna vai no atmiņām par šīm ciešanām, viņa sacīja: "Ir jocīgi tagad, ņemot vērā visu to stāstu par Kaintonu kropli, apdomāt, kas būtu noticis, ja Džimijs dzīvotu. Nudien nespēju iztēloties viņu pilnībā paralizētu, piesaistītu braucamkrēslam ar elpošanas aparātu aizmugurē. Un, pēc ārstu vārdiem, tas būtu bijis labākais scenārijs."

"Acīmredzot ar Tobiasu nebija tik bēdīgi. Proti, viņam vismaz bija jāspēj pašam elpot vai arī viņš nespētu izdzīvot pat piecas minūtes."

"Jā, noteikti."

Nīls pastiepās pēc glāzes. "Vēl vienu?"

"Kāpēc ne. Bet šoreiz es aiziešu pakaļ."

Gaidīdama pie bāra, kamēr tiks pamanīta, Demija ļāvās prātojumiem, kā viņa tiktu galā ar bērnu invalīdu, ar bērnu, kurš nekad nespētu pārskriet pāri rotaļlaukumam, lai mestos viņai ap kaklu, kad viņa ierastos skolā tam pakaļ, ar bērnu, kurš nekad neizaugtu par normālu, patstāvīgu cilvēku, ar bērnu, kuram būtu vēl citas grūtības. Vai Tobiass bija gan garīgi, gan fiziski nepilnīgs — vai tādēļ priors nosauca viņu par "nolādētu"?

Ja Kaca bēga no kontinenta, vien izdzirdot domu, ka viņām varētu būt bērns, kas notiktu, ja Demijas dzemdētais bērns nebūtu nevainojams?

Kad viņa atgriezās ar dzērieniem, Nīls atsāka tematu par Džimiju, itin kā saruna nemaz nebūtu pārtrūkusi.

"Ja viss būtu citādi — ja tava mamma nebūtu nomirusi —, kā tu domā, vai tēvs būtu rīkojies citādi, vai viņš vēlētos saglabāt Džimiju pie dzīvības, lai tur vai kas?"

Demija raudzījās tālumā, atminēdamās pussagruvušās mājas un mazo zemes pleķīti, kur viņi bija izauguši.

"Vai cilvēkam braucamkrēslā kopiena nebūtu ideāli piemērota, ko?" viņa sausi jautāja. "Pat ja visi būtu motivēti un gatavi palīdzēt."

"Bet viņi tādi nebija," Nīls apliecināja.

"Viņi īstenībā nebija gatavi nekam, vai ne?" Demija pagriezās pret viņu, pieri saraukusi no vilšanās mūža garumā. "Šķita, ka viņi ir zaudējuši visu sparu un godkāri, kad izvēlējās to nedarīt, — viņi zināja, ko nevēlas, taču viņiem nebija nekādas lielās iespējas uz kādu alternatīvu."

"Tāpēc mēs devāmies prom." Nīls sardoniski uzsauca tostu un pacēla glāzi. "Bet vai esi atklājusi, ko tu patiešām gribi?" viņš jautāja, ar rādītājpirkstu un īkšķi kā ar pinceti notraukdams putas no augšlūpas.

Demija uzmeta viņam asu skatienu, taču ieraudzīja vien draudzīgu interesi.

"Jā," viņa atbildēja, neizskaidrojami apmulsusi par savām dedzīgajām jūtām. "Jā, esmu."

"Kaca?"

Demiju pilnīgi izsita no līdzsvara nevis vieglums, ar kādu viņš izteica šo pieņēmumu, bet fakts, kas tas bija nepareizs.

"Man šķiet, tu teici ko, nevis kuru," viņa pukojās, pār ādu skrēja ne- omulības skudriņas.

Viņš pastiepa roku un satvēra viņas plaukstu. "Piedod, Mija, es tā negribēju — gribēju vien jautāt, vai tad, kad atrodi īsto, nav jābūt tā, ka viss ap viņiem nostājas savās vietās? Lai kur viņi atrastos, viņi ir mājās un tamlīdzīgi? Kā tas nepārprotami nebija ar mani un Endžiju," viņš teica, veikli novirzīdams sarunu no viņas.

"Kaca lūdza mani doties uz Ņujorku un dzīvot ar viņu tur," Demija atklāja, pirms paguva apstāties.

Viņš izskatījās pārsteigts. "O!"

"Jā," viņa neizteiksmīgi atbildēja. "O!"

Trīsdesmit deviņi

Solsterā, 1393. gada augusts

Skumjš gājiens iziet pa Solsteras dienvidu vārtiem un uzkāpj uz tilta, kas šķērso Grelingu, un ieiet pilsētā. Šā drūmā pulciņa viducī četri vīrieši, kuru drēbes klāj biezi būvlaukuma putekļi, nes klūgu sastatņu pamatni, katrs turot to aiz viena stūra. Viņi virzās lēni nevis tāpēc, ka ar apmetni piesegtā nasta ir smaga, bet tāpēc, ka ap viņiem spiežas pūlis, kas dedzīgi vēlas zināt, kāda nelaime šoreiz ir piemeklējusi Deikra koledžu.

Ralfs Deikrs soļo pa priekšu brālēna uz ātru roku sameistarotajai gultai, viņam pie sāniem iet savainotā zēna pamāte. Abi ir bāli un klusi. Viņi neskatās viens uz otru, ne arī uz kādu citu dzīvu būtni.

Aiz nesējiem iet Gvineta un Saitnons, no kura rokām nokarājas viņu dēla nepaklausīgie locekļi. Arī viņi klusē, un viņu domas var vien minēt. Pirmoreiz mūžā krusti visapkārt netiek mesti viņu nepilnīgā dēla dēļ, lai gan daudzas acis pievēršas viņam, kad uzlūkojušas nāvīgi bālo Džona Deikra augumu.

"Kā viņš tika savainots?"

"Vai kroplis pielika savu roku?"

"Kam par to būs jāmaksā?"

Pēcpusdienā atgriezies būvlaukumā, Saimons ieraudzīja, ka vīri pārtrauc darbu un sapulcējas ap viņu.

Viņiem priekšgalā stāv Edvīns Gors, rokā turēdams pergamenta gabalu. Viņš pameta to Saimonam: "Mēs visi vienojāmies par to."

Saimons to notvēra. Vārdi, rakstīti ar roku, kas nav pieradusi pie spalvas viegluma, tomēr bija gan skaidri salasāmi, gan ar saprotamu nozīmi. Tobijs vairs nedrīkstēja nākt uz būvlaukumu. Bailēm, riebumam un māņticībai par sabiedroto beidzot kļuva nelaime. Viņi bija apņēmušies vairāk viņu nepaciest.

"Un ja nu es nepiekrītu?"

"Šodien gandrīz nomira zēns. Viņa dēļ!" Edvīns atcirta. "Ja tu neņem vērā visus šeit klātesošos vīrus… jo te nav neviena, kurš nebūtu to parakstījis…"

"Es šeit esmu mūrniekmeistars," savukārt atcirta Saimons. "Vai tu man draudi, Edvīn?"

"Jā, tu esi mūrniekmeistars," viņa balss bija nosvērta, un viņš skatījās Saimonam acīs, "bet tavs" — viņam piepeši samežģījās mēle — "tavs dēls , ir nolādēts, tagad tas ir pierādījies, un viņš te vairs nespers savu kāju."

Nolādēts bērns. Bērns, no kura nav nekāda labuma. Tā Saimons savulaik domāja.

Viņš nevēlējās atkal tā domāt un tomēr, krēslā iedams mājās, nespēja atmest domu, ka Džons Deikrs nebūtu uz nāves sliekšņa, ja Tobijs todien nebūtu nācis pie viņa. Un viņš, Saimons, nebaidītos par savu nākotni kā Ričarda Deikra mūrniekmeistars.

No rīta pienāca vēstis. Džons Deikrs joprojām bija dzīvs, lai gan nebija atguvis samaņu un gulēja, it kā jau būtu miris, vienīgās dzīvības pazīmes bija sekla elpošana un vāji sirdspuksti.

Ceļš no Kaintonu mājas līdz koledžai nebija tāls, bet todien katrs solis padziļināja Saimona ļaunās priekšnojautas. Ričards Deikrs bija Francijā, kārtodams savas veikala lietas, bet Pīrss Motiss bija Solsterā, un Saimons ļoti labi zināja, ka advokātam bija uzticēts pieņemt Deikra vissvarīgākos lēmumus viņa vietā, neaprunājoties ar Ralfu.

Saimona zābaki uz ielas pie ragu apstrādātāja darbnīcas paspēra kaulu drumslas un smirdīgus gaļas gabalus. Viņam tūlīt pat sagriezās kuņģis, atceroties Džona Deikra galvas šķidro masu. Ātri un mehāniski pārmetis krustu, viņš prātoja, cik ilgi zēns varētu izdzīvot. Viņam taču sāksies drudzis no atvērtās brūces? Neviens neuzdrošinājās apsaitēt vai ieziest viņa galvu, uz kuras tik šausmīgi bija redzama pelēkā masa, kas vienlaikus bija vērtīga un pretīga; brūce droši vien pūžņos.

Tomēr, kamēr Džons bija dzīvs, celtniecība turpināsies, itin kā neviens neuzdrošinātos atzīt, ka viņam jāmirst. Saimons raustīja bārdu, mēģinādams izmest no prāta skatu, kurā zēns gulēja uz zemes pie dzesināšanas toveriem.

Viņu nogalināja paša ziņkārība — Saimons stūrgalvīgi kā kaķis nodomāja. Ja viņš nebūtu lūdzis parādīt, kā tiek dzēsti kaļķi, viņš nebūtu toveru tuvumā un viņu nepakļautu briesmām nekādas māņticīgas bailes.

Tomēr Saimons zināja, ka paša tālredzības trūkums liedza viņam paredzēt, ka strādnieks pie toveriem, kurš acīm redzami nebija dzirdējis Gvinetas kliedzienu par Tobija ierašanos, pārbīsies, ieraudzījis zēnu.

Ja vien nebūtu tas sasodītais rāmis! Ja Gvineta būtu bijusi ar mieru nēsāt Tobiju tāpat kā viņš, tad bērns nebūtu parādījies viņu vidū tā, kā tas notika. Ja Gvineta tik ļoti nebūtu uzstājusi, ka viņam vajag to rāmi…

Bez rāmja, Saimons bija pārliecināts, Tobijs tagad staigātu. Tas tikai traucēja viņam mācīties un pieradināja viņu pie kustībām, kuru dēļ viņš bija atkarīgs no tā. Viņš nekad nestaigās, kamēr viņam būs rāmis.

Saimons izgāja pa pilsētas dienvidu vārtiem un nomurmināja sveicienus cilvēkiem, kas tur slaistījās. Tie tikai klusējot raudzījās uz viņu.

No vārtiem viņš varēja saskatīt koledžu, kuras akmeņi vīdēja balti uz zaļo lauku fona. Būvlaukumā valdīja rosība, mūrnieki kustējās turpu šurpu, veicot ikdienas darbus, un Saimons atkal uzelpoja. Lai gan mūrnieki bija izvirzījuši ultimātu pret Tobiju, viņš bija baidījies, ka viņiem ar to nebūs gana, lai pavisam neatteiktos no Deikra nelaimīgā projekta. Ar to, ka viņi tagad bija šeit un strādāja, bija gana. Rīt lai notiek kas notikdams.

Bet rītdiena vai nāve, ko tā pieredzēs, savilka mākoņus pār šodienu. Saimons ilgi bija baudījis mūrnieku kluso cieņu, bet klusums, kas tagad ieskāva viņu, bija sajūtams. Tas smacēja viņu kā smags apmetnis saulainā dienā, un, lai kurp viņš būvlaukumā devās, viņš nespēja atbrīvoties no tā nomācošās klātbūtnes.

Tas, ka mūrnieki vainoja viņu Džona Deikra nāvējošajā ievainojumā, Saimonu nepārsteidza — īstenībā viņš pats vainoja sevi —, taču viņu naidīgums galēji nospīlēja viņa nervus. Ne viens vien vīrs sajuta viņa aso mēli niecīga vai nekāda iemesla dēļ, kad Saimons pūlējās nekaunīgi turpināt dienas gaitas.

Vairākas reizes pieķēris sevi lūkojamies apkārt, meklējot lobiju, viņš atklāja, ka skumst pēc dēla, kurš nenāca apraudzīt viņu. Dažkārt Gvineta nēsāja viņu, lai gan astoņas vasaras pat viņa kaulaino ķermeni darīja smagāku, nekā viņa jaudāja stiept. Ja vien viņa vakar būtu nesusi dēlu un atstājusi rāmi mājās, nelaimes gadījums nebūtu noticis.

Taču Tobijs savā rāmī vairs nenāks uz būvlaukumu.

Zēns bija ilgi un skaļi raudājis, kad Saimons pateica viņam, ka nolēmis — koledžas būvlaukums ir pārāk bīstams un viņš vairs nedrīkst iet uz turieni.

"Nebiju domājis, ka viņš to tik ļoti ņems pie sirds," Saimons sacīja Gvinetai, tiklīdz Tobijs bija aizmidzis.

"Viņš ir nobēdājies kopš nelaimes gadījuma," Gvineta teica. "Viņš zina, ka noticis kas briesmīgs, viņš zina, ja ir lauzti kauli un izlietas asinis, kaut kas ir nogājis greizi. Un viņš saprata skatienus, klusumu un pūļa nemieru, kad mēs nesām Džonu uz viņa tēva māju." Viņa apklusa un palūkojās uz Saimonu. "Varbūt viņš nesaprot visu tik labi kā citi bērni viņa vecumā," viņa sacīja. "Tas nav zināms, jo viņš mums nevar izstāstīt. Bet es zinu, ka viņš saprot, ko nozīmē nāve, un to, ja kaut kas ir pagalam, tad tas ir galīgi un viņš to nekad vairs neredzēs."

"Mūrniekmeistar!" spalga balss pārtrauca Saimona domu gājienu un atsauca viņu būvlaukumā. Apgriezies, lai palūkotos uz runātāju, viņš pamanīja, ka dienvidos savelkas tumši mākoņi. Viņiem būs jāpārtrauc darbs pirms darbadienas beigām un jāapklāj tikko uzmūrētās vietas ar klūgu pārsegiem, lai aizturētu lielāko daļu slapjuma.

Viņš paskatījās uz vīrieti, kas uzrunāja viņu. Tas bija viens no strādniekiem — Alfrēds, Aldreds? — Saimons nespēja atcerēties. "Jā?"

"Jums ir apmeklētājs. Lūk, tur." Viņš norādīja uz būvlaukuma ziemeļu pusi, kur stāvēja maza auguma cilvēks. Tas bija Pīrss Motiss.

Saimons lēnām aizgāja līdz vietai, kur advokāts viņu gaidīja, ik uz soļa zinādams, kālab Motiss atnācis, un baidīdamies no viņa vārdiem.

"Labdien, Saimon." Motisa acis bija skumjas un balss klusa.

"jūs man novēlat labu dienu?" apvaicājās Saimons. "Vai tad neesat atnācis, lai atnestu vēsti par zēna nāvi?"

Advokāts pamāja, joprojām raudzīdamies Saimonā, kurš klusējot šūpoja galvu, nezinādams, ko lai saka.

"Saimon, celtniecība jāpārtrauc. Vismaz kāds laiks jāvelta sērām. Neklātos turpināt būvniecību, it kā nekas nebūtu noticis."

Saimons zināja, ka gan paraža, gan cieņa pret Deikru lika pārtraukt darbu būvlaukumā. Vajadzēja būt tā, kā Motiss teica, un tomēr viņš baidījās, ka pēc pārtraukšanas darbs nekad netiks atsākts.

"Un pēc zēna apglabāšanas?" viņš vaicāja, baiļu dēļ kļuvis cietsirdīgs.

"Mums jāsagaida, kad atgriezīsies Ričards…"

"Tā saka Ralfs!"

"Jā," advokāts nosvērti piekrita, "bet tā saka ari Pīrss Motiss. Mums jāizrāda pieklājīga cieņa, Saimon. Džons bija Ričarda vienīgais dēls."

Viņa skatiens ieurbās Saimona acīs, un Saimons sakustējās, juzdamies neērti. "Tas bija nelaimes gadījums, Pīrs! Nežēlīga neveiksme!"

"Es zinu, Saimon. Neviens nav teicis ko citu. Taču mums jāņem vērā nevis tas, kā nomira Džons, bet gan viņa tēva bēdas. Mums jāpārtrauc celtniecība, līdz atgriezīsies Ričards." Viņš apklusa un palūkojās uz Saimonu daļēji ar līdzjūtību un daļēji ar niknumu. "Tuvojas lietus," viņš sacīja. "Jums tik un tā būs jāpārtrauc darbs. Maksājiet mūrniekiem, ja viņi citādi nepaliks. Maksājiet viņiem pusi algas, kā jūs maksātu lietus laikā, un pagaidiet, kad atgriezīsies Ričards."

Abi vīrieši pāris mirkļu skatījās viens otram acīs.

"Labi."

Motiss pamāja un tad, tikko manāmi palocījies, devās prom.

Kad Saimons paziņoja par Džona Deikra nāvi, mūrnieku stūrgalvīgā klusēšana pārtrūka kā tveice pirms pērkona, un sākās protestu un jautājumu vētra.

Puse algas bija par maz — tā bija Saimona, nevis mūrnieku izvēle, ka viņiem jāstāv dīkā, — viņiem jāmaksā pilna alga, kā tad, ja viņi strādātu.

Cieņas izrādīšanai viņi piekrita, bet kāpēc viņi nevar atsākt strādāt pēc bērēm?

Kad bija gaidāma Deikra kunga atgriešanās no Francijas?

Vai viņiem būs darbs, kad viņš atgriezīsies?

Lai cik viņi bija vīlušies un sadusmoti par nepieciešamību pārtraukt darbu un nenoteiktu laiku iztikt ar pusi algas, īstās mūrnieku bažas saistījās ar nākotni. Vai Deikram nenolaidīsies rokas pēc vienīgā dēla nāves? Vai viņš galu galā neuztvers to kā zīmi, ka Dievs nav apmierināts ar šo celtniecību? Vai koledža netiks pamesta nepabeigta?

Viņu jautājumi bez atbildēm un gala atbalsojās Saimona prātā.

Līdz laikam, kad Saimons atgriezās mājās, viņš jau teju bija zaudējis prātu no vilšanās, dusmām un bēdām.

Astoņi gadi! Astoņus gadus kopš dienas, kad Henrijs Eklends pievērsa viņa uzmanību tam, ka ir tāds Ričards Deikrs un ka viņam vajadzīgs mūrniekmeistars, šī koledža nebija izgājusi viņam no prāta. Sarunu risināšanas un projektēšanas gads — gads, kad piedzima Tobiass; vilšanās un nepiepildītu vēlmju gadi, kad koledžas uzbūvēšanu mēģināja izjaukt baznīca un Deikra ģimene, — gadi, kad viņu neatbalstīja paša sieva, kad viņa vienīgais palikušais draugs bija Deikrs, kura nekad nebija klāt; kompromisa un darba atsākšanas gadi — gadi, kad koledža tika sagrauta pilsētā un 110 jauna uzcelta aiz mūriem, — gadi, kad viņš ar Gvinetu salīga mieru, — gadi, kad viņš atļāvās uzlūkot Tobiju tādu, kāds viņš bija.

Vai viņš bija rīkojies aplami? Ja viņš nebūtu laidis Tobiju būvlaukumā, kā bija ielaidis savā sirdī, Džons Deikrs būtu dzīvs un celtniecība turpinātos par spīti lietum.

Pat ja viss būtu tāpat, kā bija, nekas ļauns nebūtu noticis, nebijis Tobija rāmja. Ja Gvineta nebūtu uzmeistarojusi viņam rāmi, viņš nespētu sacensties ar tēvu, dodoties uz dzesēšanas toveru pusi, un nekādas māņticīgas bailes nebūtu pārbiedējušas strādnieku, kurš maisīja kaļķus.

Saimons prātā raudzījās uz dēlu, redzēja viņa seju, kas vaibstījās no piepūles, ko viņam prasīja kustības, redzēja, ka dēls arvien tuvojas viņam un toveriem. Saimons varēja dzirdēt rāmja slieču čīkstoņu un šļūkšanu, kad zēns to soli pa solim stūma uz. priekšu. Dzesinātājs to nebija dzirdējis, jo viņa dzirdi nomāca ūdenī degošo kaļķu šņākoņa, bet Saimons to varēja dzirdēt tagad — nopulēta koka čīkstoņu pa putekļiem un akmeņiem, skaņu, kas bija kļuvusi par daļu no viņa dzīves.

Prātā viņš redzēja, ka dzēsējs mazliet pagriežas, kad Tobijs tuvojas viņam, — vai vīrietim kaut kas bija iekritis acīs, vai viņš kaut ko bija saklausījis? — redzēja, ka dzēsējs pagriežas un, ieraudzījis Tobiju, paceļ rokas, itin kā atvairot ļaunumu.

Taču ļaunums netika atvairīts. Degošie, liesmojošie kaļķi bija ielidojuši Džonam Deikram acīs, un viņš aiz sāpēm ietriecās jaunajā mūrniekā Volterā.

Kādēļ Volters sekoja viņiem? Sekot viņiem šādi, uz pleca nesot ar akmeņiem pilnu abru, bija muļķīgi. Kaut kripatiņa veselā saprāta būtu pateikusi viņam priekšā, ka akmeņi būs vajadzīgi uz sola, nevis pie dzēšanas toveriem! Bet, ja viņš — mūrniekmeistars Saimons no Kaintonas — būtu novērsies no Džona aizrautības, ja viņš būtu vien pamājis Volteram ar roku, sūtot viņu atpakaļ, zēns nebūtu miris.

Saimons atkal ieraudzīja skatu ar Tobiju, kas steidzas uz viņa pusi, sacenšas ar viņu. Nav brīnums, ka strādnieks pārbijās; skats uz Tobiju rāmī savulaik pašam Saimonam sagrieza kuņģi.

"Dievs žēlīgs, ko tas nozīmē?!"

Viņš nedomājot bija pateicis, pirmoreiz mūžā ieraudzījis Tobiju stāvus. Pat neapsverot, ka Tobijs, lai cik daudz viņš saprastu, nodomāja, ka "tas" nozīmē viņu, nevis rāmi.

Pārradies mājās, Saimons uzskrēja pa trepēm ar ātrumu, ko pamudināja viņa saspringtie nervi. Viņš atrāva vaļā durvis un ieraudzīja, ka Gvineta sabijusies iznāk no guļamistabas.

"Saimon!" Durvis palika vaļā, kad viņa tuvojās vīram. Saimons pamanīja, ka dēls ar atplestām kājām sēž uz grīdas un saraustītām kustībām rotaļājas ar koka formiņām, kuras bija izgatavojusi Gvineta.

"Viņš ir miris. Vai zināji?"

"Džons? Jā." Viņa pamāja, uz mirkli aizvērdama acis. "Bija atnācis Pīrss Motiss, viņš domāja, ka tu varētu būt šeit."

Jā, Motiss neuzskatītu par piedienīgu, ja viņš atrastos būvlaukumā, itin kā nekas nebūtu noticis.

"Celtniecība ir pārtraukta."

"Līdz beigsies bēres…"

"Pārtraukta. Izbeigta."

"Bet kad atgriezīsies Ričards Deikrs…"

"Viņš atklās, ka viņa dēls ir miris. Un vainos mani. Ar mani ir cauri, Gvinet. Ar mums visiem. Džona nāve visam ir pielikusi punktu."

Viņš novērsās no sievas un palūkojās pa logu. Debesis bija satumsušas, un sāka birt smagas pērkona lietus lāses.

"Saimon…"

Viņš nepagriežas. "Daudzu gadu darbs, Gvinet. Beidzās vienā minūtē! Vēl mazāk — minūtes desmitdaļā."

"Tu nevari zināt Ričarda domas! Šī koledža viņam ir svarīga…"

"Un cik svarīgs ir dēls7 . Ričarda Deikra vienīgais dēls ir miris. Kā gan viņš to spēs piedot?"

Viņš atkal novērsās no Gvinetas. "Viņa dēls ir miris, bet mans, kurš vainojams viņa nāvē, dzīvo…"

"Tā nebija Tobija vaina!" Gvineta pagriezās uz guļamistabas pusi. "Tas bija nelaimes gadījums…"

Saimons apcirtās riņķī. "Nelaimes gadījums, kuru izraisīja mans dēls."

"Bet Deikrs nav atriebīgs — viņš nesodīs tevi par nelaimes gadījumu!"

"Cilvēks ir zaudējis dēlu, Gvinet. Savu vienīgo dēlu. Te runa nav par atriebību vai piedošanu, runa ir par sirdi." Viņš palūkojās uz sievu un pamanīja viņas izmisumu, taču nespēja mierināt viņu. "Kā gan es varu izpirkt viņa dēla nāvi, Gvinet? Es nevaru. Es neko nevaru darīt." Viņš atkal pagriezās pret logu, aiz kura gāzās lietus.

"Kad atbrauks Ričards Deikrs, mums būs jādodas prom, Gvinet. Ar mums te ir cauri. Esmu beidzis darbu pie koledžas. Ar mani ir cauri."

Viņš lūkojās ārā uz piepešo lietusgāzi, vēroja, kā ūdens līst uz zemes, ieelpoja siltās, izmirkušās zemes smaržu. Ja lietus ilgi nepāries, upe izies no krastiem un appludinās dārzu. Arī būvlaukums būs applūdis, taču tās vairs nebūs viņa rūpes. Nu jau ne, un nekad vairs nebūs.

Saimons staigāja uz riņķi, nespēdams rast mieru savām bēdām. "Gvinet! Ja vien tu nebūtu uztaisījusi to rāmi…"

Viņa acis sekoja Gvinetas skatienam uz Tobija rāmi, kas, zēnam augot, jau bija trešais, ko viņa bija izgatavojusi, un kas stāvēja pie sienas, no lietošanas izstaipītās un par mīkstām kļuvušās siksnas brīvi karājās.

Rāmis bija viņa dēla kroplības apliecinājums. Karātavas, uz kurām, lai visiem būtu redzams, karājās viņa negods. Tas bija Džona Deikra nāves līdzeklis.

Saimonam pietika ar diviem soliem, lai tiktu līdz rāmim. Viņš paņēma to rokās un apskatīja. Saskrāpētas un ieliektas no tā, ka pastāvīgi triektas pret sienām un akmeņiem, tā garās, šaurās slieces bija sašvīkātas no pastāvīgas pārvietošanās pa akmeņainu zemi. Mazās spraudziņās bija iegū- lušies nedzesētu kaļķu pikucīši.

Saimons dzirdēja strādnieka kliedzienu, redzēja viņa pārbiedēto seju, kad viņš pamanīja, ka Tobijs nāk viņa virzienā.

"Dievs žēlīgs, ko tas nozīmē?"

Ar dzīvniecisku skaņu, kas varētu paust dusmas vai piepūli, viņš trieca rāmi pret grīdas dēļiem un ar kāju to sabradāja.

"Saimon!" Gvineta satvēra viņu un mēģināja atstumt, taču viņš atgrūda sievu. "Saimon, ko tu dari?"

Viņš neklausījās sievā un atkal iespēra rāmim, trāpīdams tam pa sāniem tā, ka rāmis aizslīdēja pa grīdu. Viņi abi metās tā virzienā, taču Saimons nogrūda Gvinetu malā. Pieturēdams rāmi, viņš sāka metodiski dauzīt to gabalos. Viņa zābaks vēl un vēlreiz šķaidīja to saliekdams un salauzdams, itin kā Tobija rāmis būtu vien nepakļāvīga pagale, kas jā- sašķeļ skaidās.

Gvineta vēroja, kā vardarbīgā, smagnējā iznīcināšanas procesā koks šķeļas un lūst, savienojuma vietas saplīst, āķi saliecas saliektās vītnēs.

Pabeidzis Saimons nostājās viņas priekšā, sausa klepus lēkmes pārņemts, kā tagad ar viņu notika arvien, kad viņš piepūlējās. "Tas vairs neatkārtosies," mirdzošām acīm viņš elsa. "Nekad vairs."

Četrdesmit

No: Demija.Millere@kdc.sal.ac.uk Kam: Abonentu saraksts (agrākie locekļi) Temats: Drīzumā: Tobijas blogs!

Dārgie tobieši!

Papildus nesen izveidotajam forumam, kas ļauj Tobijas diasporai sazināties, drīzumā tiks ieviests un darbosies īpašs Tobijas blogs.

Tas dos iespēju visiem tobiešiem uzzināt jaunumus par strauji mainīgo situāciju koledžā, kā arī dažādu bloga autoru un to cilvēku, kas ievietos tajā atbildes, uzskatus par izglītību un dzīvi vispār.

Tāpēc reģistrējieties mājaslapā www.Tobycollege.com/blog un iesaistieties Tobijas sarunā!

Ar sirsnīgiem sveicieniem

Demija Millere, mārketinga vadītāja

Tobijas blogs 15. februārī

Pašlaik galvenās raizes ir formastērpi Gadskārtas skrējienam. Mums nav citas izvēles, kā pasūtīt jauna stila formu, jo, tā kā Nortgeita vairs nav pieskaitāma (vārdu spēle apzināta), mums ir nepieciešami jauni tērpi,

kas atspoguļo unikālo Tobijas identitāti. Koledžas kolektīvais prāts bija izdomājis, ka krekla priekšpusē un aizmugurē būs izšūta Tobija statujas kopija, bet tagad, kad šķiet itin iespējams, ka statujā, kā zināms tiem, kas piedalās sienas gleznojuma projektā, nemaz nav attēlots Tobijs Kaintons, mums nepieciešama jauna ideja formastērpiem. (Tie, kas nepiedalās šajā projektā un vēlas zināt, kā tas tika atklāts un kādi pašlaik ir izskaidrojumi [klikšķiniet šeit], lai reģistrētos sienas gleznojuma projektam un iegūtu visu informāciju…)

Pagaidām skrējēju vidū favorīts ir tradicionālais sporta krekls bez piedurknēm ar tumši zilu priekšpusi un tumši sarkanu aizmuguri, uz kura sudraba burtiem izšūts X4&Č logotips. Tiklīdz dizains būs apstiprināts, mēs ierosināsim arī piedāvāt visiem koledžā savulaik uzņemtajiem locekļiem sporta krekla dublikātus. Tie būs pieejami mājaslapā tikai un vienīgi tobiešiem. Mūsuprāt, tas būs labs paņēmiens, kā ļaut Tobijas kopienai sponsorēt mūsu skrējējus un saņemt kaut ko pretī — unikālu skrējēju sporta formu, uz kura nebūs lielīgi rakstīts "Es biju Solsterā", bet kas ļaus ar klusu lepnumu staigāt pa ielām.

ļa esat apslēpts sporta tērpu dizainers,, atsūtiet mums vēl citas idejas, izmantojot komentāru sadaļu apakšā. Mums būs jāpieņem lēmums aptuveni divu nedēļu laikā, tā kā pasteidziniet iedvesmu!

Līdz nākamajai reizei! Tobijas bloga autors #1

"Vai policija atklāja kaut ko saistībā ar ļaunprātīgo elektronisko vēstuli?" Sems Kīrnss jautāja Demijai, kad Tobijas skrējēji gatavojās dienas vidus treniņam. Ņemot vērā, ka Demija agrāk bija Angļu krosa kluba dalībniece, viņai neizbēgami vajadzēja piedāvāties trenēt skrējēju komandu situācijā, kad nebija citu trenera kandidātu vai finanšu, lai viņus piesaistītu. Komandas vienbalsīgo sajūsmu par šo piedāvājumu bija grūtāk paredzēt, un tas bija patīkams pārsteigums.

Demija iztaisnoja kāju un izstiepa rokas potītes virzienā. "Nē, itin neko. Viņiem tā nebija prioritāte. Ieradās policijas internetā drošības puiši un deva mums pāris padomu, bet tas arī viss."

"Kā jūs domājat, vai tam bija liels iespaids?"

"Nu, seku novēršana panāca, ka kampaņa, kuras laikā tika sūtītas individuālas elektroniskās vēstules, norisinājās ātrāk, nekā mēs plānojām, tā kā tas palīdzēja." Glābšanas komitejas ierosinājums, ka nākamos pāris mēnešus brīvprātīgajiem studentiem pa elektronisko pastu personīgi jāsazinās ar nelielu grupu noteiktu kontaktpersonu, lai uzaicinātu viņus uz jauno Tobijas internetā kopienu — un galu galā pamudinātu viņus ziedot —, tika paātrināti īstenots, jo vajadzēja sniegt koledžas masveida atbalstu Edam Norisam saistībā ar anonīmo elektronisko vēstuli. Studentu vēstules tika nosūtītas dienu pēc tam, kad tika publiskots kategoriski formulēts atspēkojums, kuru bija parakstījusi gan Demija, gan Edmunds Noriss.

Demija iztaisnoja otru kāju. "Un, godīgi sakot, es uzskatu, ka dažus cilvēkus tik ļoti sadusmoja doma par sabotāžu, ka viņi deva naudu, ko citādi nebūtu ziedojuši."

Sems pasmaidīja. "Ciniķus manī apgalvo, ka tas ir izcils divkārša blefa mārketinga triks — iegūt līdzjūtību, izdomājot itin kā anonīmu uzbrukumu."

"Hmm. Pacenties, lai doktors Noriss nedzird tevis teikto. Pēc manām domām, viņš pašlaik ir zaudējis pavedienu tam, kas ir ar mums un kas — pret mums."

Sems salika rokas aiz galvas un ritmiski šūpoja plecus no vieniem sāniem uz otriem. "Nopietni?"

Demija noslēdza sarunu, saviebusi seju, un īsu mirkli cilāja kājas, skrienot uz vietas, taču domas atgriezās pie otrās glābšanas komitejas sēdes iepriekšējās dienas vakarā.

"Hedstova kungs," Noriss bija iesācis, mēģinot dabūt informāciju no nomniekiem, "vai ir kādi jaunumi no jūsu kolēģiem par īpašumiem?"

Robs Hedstovs pacēla galvu no kricelējumiem, ar ko bija izrotājis citu grupu ziņojumus, un vērās Norisā, pilnībā ignorēdams pārējos komitejas locekļus.

"Nekas nav mainījies," viņš strupi noteica. "Pagājušajā sanāksmē es skaidri un gaiši pateicu, — ir maz ticams, ka kāds no nomniekiem vēlēsies sadarboties ar koledžu, iekams valde nebūs devusi garantijas, ka zemes gabalu pārdošanas gadījumā mums tiks piešķirtas pirmpirkuma tiesības. Šīs garantijas nav dotas, tādēļ neviens no mums nesteidzas kļūt par koledžas biznesa partneri."

"Un vai tā domā visi iemītnieki vai tikai tie, kurus izjautājāt?" Leslijas Kohreinas seja bija pietvīkusi; viņa acīmredzot uzskatīja, ka Hedstovs rīkojas negodīgi.

"Esmu ievēlēts pārstāvis, tā arī ir atbilde, ko esmu atnesis," Hedstovs nomērīja viņu no galvas līdz kājām.

"Vai jūs vispār esat pacentušies apspriest viedokli?" pajautāja Kohreina, kurā mutuļoja dusmas.

"Leslij…" Noriss mēģināja iejaukties, bet Hedstovs ignorēja viņu.

"Ja es nebūtu — bet īstenībā esmu to izdarījis —, tad es tikai sekotu valdes piemēram nenoskaidrot iemītnieku viedokli pirms lēmuma pieņemšanas par koledžas zemes gabalu pārdošanu." Hedstovs runāja tā, itin kā izklāstītu nepatīkamu precedentu, taču Demija manīja triumfa pieskaņu. Viņš izbaudīja atriebību.

"Rob," mierinošā tonī ierunājās Noriss, "tu taču zini, ka jūsu interesēs ir sadarboties ar koledžu. Ja mēs bankrotēsim, ieguvēji vienkārši pārdos tam, kas vairāk solīs, un tad jebkādas garantijas kļūs bezjēdzīgas."

"Tad dodiet mums garantijas tagad, atsauciet prasību parakstīt deklarācijas par īpašumtiesībām, un mēs visi varam strādāt kopā."

Viņa teiktais izklausījās tik saprātīgs, nodomāja Demija, kad pulciņš skrējēju sāka iesildīšanos, taču viņš tikpat labi kā Noriss zināja patiesību. Koledžai vajadzēja īpašumtiesību deklarācijas, lai īpašumiem būtu likumīgs pamats; un valde vēlreiz bija nobalsojusi pret garantiju sniegšanu, ko pieprasīja Hedstovs. Un, kā atzinās Noriss, visdaiļrunīgāk pret garantiju sniegšanu streikotājiem bija iebildis Čārlzs Nortrops. "Viņš runāja par nepadošanos šantāžai," Noriss teica, "un, man jāsaka, izteicās ļoti pārliecinoši."

"Bet vai jūs nedomājat, ka viņš tikai mēģina panākt, lai streiks turpinātos un koledža joprojām atrastos uz finansiālā kraha robežas?"

Noriss bija palūkojies uz viņu, lēni šūpodams galvu. "Es vairs nezinu, ko lai domā par Čārlzu."

Demija atpalika līdz pulciņa vidum, kad tas veica otru apli, un palūkojās apkārt uz Tobijas skrējējiem, prātodama, vai ir kaut niecīgākās izredzes šogad uzvarēt. Bez profesionāla trenera un puses no komandas, kas uzvarēja pērnajā gadā, — vai nav par daudz cerēts uz uzvaru? Vienīgais, uz ko viņi var tiekties, ir slavējams sniegums.

Pagājušajā gadā viņa bija vērojusi Tobijas un Nortgeitas uzvaru no kādas vietas Koblesā, itin nemaz nenojaušot, ka nākamā gada maijā būs notikumu centrā, kad koledža mēģinās nosargāt Rozes kausu. Gadskārtas skrējiens — un vispār Oksterbridžas koledžas dzīve — viņas prātā bija pamatīgi nogūlies plauktiņā ar nosaukumu "citu cilvēku notikumi". Un tomēr te nu viņa bija, ģērbusies treniņtērpā, kas pirkts par ienākumiem no neparastas sponsoru piesaistīšanas, ko pati bija izdomājusi, un skrēja ar paaudzes ziedu, ar jauniešiem, kas nešaubīgi izteica atbalstu tam, ka viņa kļūst par treneri. Tas teju vai vairāk nekā pasaules mēroga lūgums agrākajiem biedriem pēc uzticības un atbalsta Tobijai grūtā stundā radīja Demijai sajūtu, ka viņai nebūs pa spēkam priekšā stāvošais darbs.

Būtībā Gadskārtas skrējiena noteikumi bija vienkārši: starts un finišs pie Svētā Toma koledžas, katrai komandai jāsavāc sešas rozes — pa vienai no katras dibinātājkoledžas. Uzvar komanda, kuras visi četri dalībnieki pirmie sapulcējas Svētā Toma koledžas pagalmā un noplūc rozi. Tomēr šo vienkāršo ideju sarežģīja nianses.

Rozes Treierna, Svētā Danstena, Karaļa, Prinča Edvarda un Tobijas koledžā bija noliktas uz īpaši šim pasākumam uzslieta statīva, un no zemes bija sasniedzams tikai zemākais zieds. Pārējās rozes bija piestiprinātas tik augstu, ka — tā kā noteikumos bija punkts, kas liedza skrējējiem pieskarties statīvam ar roku vai kāju, — vienam skrējējam vajadzēja pacelt otru. Pēdējā roze atradās tādā augstumā, ka to varēja sasniegt tikai pāris, kura kopīgais garums bija krietni virs vidējā. Lai būtu vēl sarežģītāk, no Svētā

Toma koledžas skrējēji nestartēja vienlaikus; divi skrējēji no katras komandas sāka skrējienu tieši simt sekunžu agrāk par saviem komandas biedriem, tādējādi liekot vēlāk startējušiem pāriem darboties tandēmā, jo visas rozes, ko varēja aizsniegt atsevišķi skrējēji, jau bija noplūktas.

Taktiskās iespējas, ko šie noteikumi radīja, bija leģendāras un aizņēma lielāko daļu ētera laika, kas bija veltīts Gadskārtas skrējienam sacīkstes dienā. Ekrānos bija redzamas Solsteras fotogrāfijas no gaisa ar iezīmētu skrējiena maršrutu, un lietpratēji izklāstīja agrāk veiksmīgi izmantotos taktiskos manevrus un mēģināja uzminēt katras komandas iespējamo stratēģiju, balstoties uz savākto informāciju par ikviena skrējēja spējām. Gadskārtas skrējiena sagatavošanās pasākumiem bija raksturīga pretinieku komandas izspicgošana treniņos, un katrai koledžai bija pulciņš "novērotāju", kuru bija tikpat daudz kā sportistu komandā.

Demija un viņas sportisti gan trenējās Solsteras koledžas vieglatlētikas stadionā, gan agros rītos, kad vēl bija dzestrs, skrēja pa Solsteras ielām, ģērbušies anonīmos treniņtērpos un kokvilnas cepurēs, kas aizsedza pieri. Sems Kīrnss bija ieteicis izmantot militāra stila galvassegas, kādas valkā nindzjas un specdienestu karavīri, tādējādi vēl vairāk slēpjot savu personību, taču Demija viņa ieteikumu neuztvēra nopietni.

"Mums jāapspriež taktika," viņa teica skrējējiem treniņa beigās, kad viņi veica vingrinājumus, lai atslābinātu muskuļus.

"Vismaz pārmaiņas runām par naudu," atzīmēja Toms, daudzsološs pirmā kursa students, izraisot pārējo galvas mājienus un smaidus.

"Mums ir spēcīga komanda," Demija turpināja, veltījusi Tomam smaidu, "manuprāt, mums jāpauž kāds skaļš paziņojums. Piemēram, jāizsaka apgalvojums, ka būsim pirmie vai pēdējie. Mums ir nepieciešama publicitāte, un, ja nepieciešams, lai to iegūtu, esmu gatava nosaukt mūs par apņēmīgiem zaudētājiem. "Kā jūs domājat?"

Sportisti saskatījās klusējot, jo neviens nevēlējās runāt pirmais.

"Man šķiet," beidzot ierunājās Elena, "ka tas atkarīgs no tā, kas jums padomā."

Četrdesmit viens

Solsterā, 1393. gada augusts

Lai gan lietus ir mitējies, mākoņiem atvirzoties, mēness bālā, nespodrā gaisma joprojām apspīd lietus lāses, kas pil no ābeļu lapām Kaintonu dārzā.

Ūdens ir visās malās. Brūnganajā plūdu ūdenī saraustīti atspoguļojas mēness, kura atspulgs viz peļķēs un lāmās starp māju un pārplūdušo Greilingu. Gaiss ir mitrs un drēgns pēc lietus, kas lijis pusi dienas, un visur esošā ūdens dēļ.

Tobija Kaintona drēbes ir samirkušas un dubļiem nošķiestas, kad viņš ar milzīgām pūlēm un guļus uz muguras stumjas uz priekšu pa slapjo, slideno dārza zemi upes virzienā. Sīkās, seklās peļķītes, kas ir izveidojušās uz mājas kāpņu pakāpieniem dārza pusē, ir saslapinājušas viņa apakšbikses un kreklu, vēl pirms viņš nonācis apakšā, sadauzījies un apdullis no ilgā kritiena. Viņš nepareizi — ar galvu pa priekšu — mēģināja nokāpt pa trepēm, taču Tobijam nevajadzēs mācīties no savas kļūdas, jo viņš zina, ka to vairs nedarīs.

Stumdamies uz priekšu ar slapjām un trīcošām kājām, viņš jūt, ka gar pakausi un muguru beržas akmeņi un zeme. Ūdens nedaudz stindzina viņa miesu, taču viņš joprojām sajūt sāpes un piepešu nelabumu, ar galvu atsitoties pret kaut ko neredzamu. Viņam acīs sariešas asaras, kas tek pa seju un iebirst izspūrušajos, dubļainajos matos, sajaucoties ar lietus ūdeni.

Viņa acs aizsegs kopā ar virsdrēbēm guļ uz lādes vecāku gultas galā, un abas viņa acis bolās un blenž mēnesī, kas nekustīgs veras lejup uz viņa rāpu- līgo virzību. Viņš zina, ka gaisma, ko miglaini redz, ir mēness, zina, kā to sauc, un zina, ka to vairs neredzēs. Jo Tobijs zina, kas ir nāve. Viņš zina, ka būtne, kas pārtraukusi kustēties un vairs neelpo, ir mirusi. Putniņš, kas sastindzis krātiņā, kaķēns, kam trāpījis izbiedēta zirga pakavs, žurka, kas peld ūdeni; šīs būtnes kustējās un dzīvoja, izraisot apkārtējo smaidus vai pieres saraukšanu, taču tagad tās vairs nekustas, un tās vairs neizraisīs nedz prieku, nedz dusmas.

Viņš redzēja, ka tas notika ar zēnu, kuram uzkrita virsū akmeņi, un tāpat notiks arī ar šo zēnu.

Kad viņš ir pietuvojies upes krastam, viņa uzdevums kļūst vieglāks; zeme atkāpjas, un viņam vairs nevajag izvairīties no augiem.

Paša radītie trokšņi viņam šķiet skaļi rāmajā bezvēja naktī. Viņš cenšas būt kluss, taču viņam tas neizdodas labāk nekā agrāk viņa astoņus gadus ilgajā mūžā. Kāju un roku locīšana izspiež no viņa rīkles skaņas, kuras viņš nespēj apvaldīt. Vienīgi mierīga gulēšana varētu tās apklusināt, taču to viņš nedarīs.

Viņš stumjas ar kailām kājām, saliektajiem kāju īkšķiem grimstot aukstajos dubļos. Tagad, pirms viņš gaidījis, ūdens apšļaksta viņa galvas virsu, kļūst arvien dziļāks, kad viņš slīd uz priekšu, līdz piepeši ar pieri sajūt auksto ūdeni. Viņš vēlreiz atsperas ar kājām, un galva iegrimst ūdenī. Pēc mirkļa tā atkal paslejas virs virsmas, un viņš izklepo no plaušām ūdeni, līdz beidzot stīvais un asiņainais ķermenis noveļas no applūdušā krasta un iekrīt upē.

Kad māte nesa viņu satikt Henriju un Elisoni, Tobijs redzēja zēnus peldamies šajā upītē un lielajā upē, kas atrodas pilsētas otrajā pusē. Viņš zina, ka ir iespējams turēties virs ūdens. Taču viņš ir redzējis arī, ka no upes tiek izcelts pelēks, uztūcis un miris zēns. Upe nogalināja viņu. Tobijs nezina, kā, taču ir gana ar to, ka upei piemīt šāda spēja.

Viņš dzird ūdens tecēšanu un burbuļošanu un grimstot aizver acis. Pret paša gribu Tobija ķermenis cīnās, pūlēdamies tikt virs ūdens. Piepūloties pēdējiem spēkiem, viņš atver acis un redz gaismu, kas plūst caur duļķaino ūdeni. Tobijs bieži ir prātojis, vai zivis, kuras viņš redz, redz arī viņu. Tagad viņš zina.

Viņš jūt, ka grimst un attālinās no gaismas, jūt, ka viņu pārņem aukstums, viņa rīkle rada skaņas, kuras ūdens apklusina, un ķermenis pūlas izklepot ūdeni. Uz acumirkli viņa galva atkal paslejas virs ūdens, un viņš redz mēnesi.

Tad viņš nogrimst pēdējo reizi, nu jau pieklusināti dzirdot ūdens tecēšanu un burbuļošanu, kad viņš pārstāj kustēties, juzdams, ka ūdens stindzina viņa atvērtās brūces un viņu ieskauj tumsa, un viņš vairs nekustas.

Četrdesmit divi

Solsterā, mūsdienas

Pelēkas un mitras dienas agrā rītā vecais kaķis nolēca zemē no žoga augšmalas un šķērsoja pagalmu. Kaķa gaita bija nevis piesardzīga kā svešam ienācējam, bet pašapzinīga kā īpašniekam; šis dārzs, kurā pastāvīgi nedzīvoja neviens kustonis, bija daļa no runča neapstrīdētās teritorijas.

Dārzs nodrošināja labas medības, daudz labākas nekā ārpuses nopļautā zāle, kas ieskāva māju, kurā runcis varēja ieiet pa durtiņām, ko turēja ciet magnēts, māju, kurā kaķis ēda barību bez spalvām un kauliem. Šeit nekoptā zāle bija izaugusi līdz pat dzīvžogam un savijās ar sīkām nezālēm; mezglainajā ziedošā ķirša pakājē, ķirša, uz kura sēdēja resni putni, zāle bija saaugusi kumšķos, kas bija mitri un nedzīvi; zāle iestiepās arī zem krūmu mudžekļa, kur kaķis dažkārt slēpās. Šis dārzs sniedza tādu aizsegu, kādu mīlēja mazas, ašas būtnītes, kuras kaķis, jebšu bija vecs, medīja noturīga instinkta pēc.

Kaķis devās uz māju, lai apskatītos, vai kaut kas ir palicis no maizes un sviesta drupačām, kas iepriekšējā dienā bija nomestas putniem. Maize runci nebija ieinteresējusi, bet no sviesta laizīšanas to bija iztraucējis cilvēka augums, kas iznāca no mājas. Tā kā ar cilvēkiem šajā mājā vēl nebija sadraudzējies, kaķis bija ņēmis kājas pār pleciem.

Tagad no treknā mielasta nekas nebija palicis pāri, to, bez šaubām, būs nokopis kāds cits naksnīgs mednieks. Vilšanās nemainīja kaķa gaitu, un tas devās neapgaismoto istabu virzienā.

Runcis apstājās pie stiklotajām virtuves durvīm un apsēdās, asti apvijis priekšķepām. Vērīgi un nosvērti, kā jau kaķi mēdz, runcis skatījās caur stiklu uz sievieti iekšpusē. Viņa nekustējās, tādēļ piesaistīja maz uzmanības; īstenībā viņa tik tikko bija redzama, nekustīgi sēdēdama piegaida un pētīdama kaut ko, kas uz tā atradās.

Ja kaķis spētu domāt vai pat salīdzināt, tas būtu ievērojis, ka šī ir tā pati sieviete, kura iepriekšējā vakarā iztraucēja kaķi, kad atvēra durvis, aizkūrām tagad tik nekustīgi sēdēja, un stāvēja, neko neredzošu skatienu raudzīdamās dārzā, asarām birstot no acīm un tekot pa seju. Kaķis būtu ievērojis, ka šī ir tā pati sieviete, kuru tas vēlāk bija redzējis nemierīgi staigājam pa apgaismoto māju. Viņa bija kā svītraina kaķene, kas neauglīgi meklē savus noslīcinātos kaķēnus, kamēr pasaule ārpusē apklust mednieka mēnesnīcā.

Sapratis, ka sieviete pārāk maz kustas, lai izpelnītos vērību, kaķis novērsās no viņas un sāka mazgāt ķepas. Atklājis, ka uz ķepām ir daudz sakaltušas zemes, kaķis atpleta ķepu spilventiņus un grauza sacietējušo zemi, ik pa laikam nolaizot ar sārtu un lipīgu mēli.

Kaķis bija tik aizņemts ar šo nodarbi, ka nemaz nepamanīja sievieti pieceļamies un pieejam pie iekšpuses durvīm, atstājot uzgaida datoru, kas bija pilnībā piesaistījis viņas uzmanību.

Kaķa skatienu koncentrē kustība; statiskas lietas to neinteresē. Pat ja tas būtu papūlējies paskatīties, drukātā vēstule ar nosaukumu "Jaunaisgads" neko nenozīmētu radībai, kuras redze nav piemērota divām dimensijām.

Četrdesmit trīs

Solsterā, 1393. gada augusts

Gvineta raudzījās uz auklu, ko bija piestiprinājusi pie otrā stāva ārdurvīm. Nedaudz to paraujot, attaisījās krampītis un durvis atvērās.

Tobijam tik ļoti bija paticis sēdēt tur, saules apspīdētajā pleķītī, ka Gvineta bija devusi viņam iespēju pašam atvērt durvis un ieraudzīt saules gaismu, kad vien viņš vēlējās.

Ja nebūtu tās kaņepāju auklas, viņa satriekta nodomāja, viņš nebūtu miris, jo bez tās viņš nekad nebūtu atvēris durvis.

Viņi atgādāja dēla mirstīgās atliekas, pirms klostera zvans iezvanīja trešo dievkalpojumu. Lai gan upe bija pārplūdusi, viņš nebija ticis tālu. Viņa krekls bija aizķēries aiz alkšņu saknēm upes krastā pie Romangeitas tilta.

Cerības izgaisa viena sirdspuksta laikā, kad viņi ieraudzīju dēlu. Viņš nepārprotami bija miris. Lai gan ūdenī viņš bija atradies tikai pāris stundu un tas vēl nebija atstājis uz viņa slīkoņa pazīmes, viņš bija ledusauksts un sastindzis nāves skavās. Saimons nesa viņu, acis pievērsis zēna sejai ikkatrā mājupceļa solī, tā ka Gvinetai bija jātur viņa roka, lai viņš nepakristu un abi nenogāztos zemē.

Atnesuši mājās, viņi noguldīja Tobiju uz savas gultas, un viņš gulēja tur, kā bieži mēdza, taču nekustīgs, tik nekustīgs. Lai gan miegā viņa nomocītie locekļi bieži vien atslāba, radot iespaidu, ka viņš ir vesels, Tobijs nekad ilgi neiztika bez raustīgām kustībām, uz tām viņu kaut kas iekšienē spieda, vienalga, vai viņš to vēlējās vai ne. Un tagad viņš vairs nekustēsies.

Gvineta atglauda matus no viņa bālās pieres, saviebdamās par saplaisājušo ādu, kas viņam vairs neizraisīs sāpes. Viņa maigi novilka saplēstās un asiņainās drēbes un nomazgāja dubļus ar siltu ūdeni, jo nespēja piespiesties lietot aukstu ūdeni uz viņa sabojātās ādas, kaut arī viņš to vairs nejuta. Liegi noslaucījusi viņu ar linu dvieli, viņa sakārtoja nedzīvos locekļus tā, kā viņš to nekad nebija varējis.

Iztaisnojusies viņa dzirdēja, ka Saimons kaut ko izvelk 110 gultas apakšas. Bāls un kluss, viņš visu šo laiku tur kaut ko bija meklējis. Kopš Tobija atrašanas viņš nebija izdvesis ne vārda.

Uzklājusi zēnam tīru palagu un atstājusi neapsegtu vien galvu, Gvineta pagriezās un palūkojās uz Saimonu. Viss viņā kliedza no sāpēm, un viņa nevarēja saprast, vai kustēšanās tās pastiprina. Ikviena prāta vai ķermeņa kustība bija mokas, un, ja viņa varētu apgulties blakus savam savainotajam zēnam un piebiedroties viņam nāvē, viņa labprāt to būtu izdarījusi.

Viņas acis, kas bija pievērstas Saimonam, uztvēra kustību istabā, un viņa paskatījās un ieraudzīja atnākušo Elisoni. Viņai pakaļ bija aizsūtīts kalpotājs. Meitenes seju bija izraibinājušas asaras, kas atkal izsprāga kopā ar žēliem šņukstiem, kad viņa ieraudzīja audžubrāli guļam zem palaga.

Viņa apskāva Gvinetu, un pirmo reizi, kopš viņa atklāja, ka Tobija cisas ir tukšas, Gvinetas sāpes guva atvieglojumu asarās.

"Kāpēc? Kāpēc? Kā tas notika?" Elisone vaicāja, kad viņas pēc krietna laika atbrīvojās no apskāviena. Viņa ar pirkstu galiem noslaucīja asaras.

Gvineta nostājās atstatu un uzstiepa roku. "Nāc." Ievedusi Elisoni istabā, viņa norādīja uz sadauzītajiem koka gabaliem, kurus bija nolikusi stūrī blakus logam.

"Skaties. Lūk, kāpēc."

Elisone mazliet nošūpoja galvu un apsārtušām acīm apmulsumā raudzījās uz Gvinetu.

"Paskaties uz to kaudzi," Gvineta sacīja nospiestā un drūmā balsī. "Tu zini, kas tas ir."

Elisone vilcinoties devās pie sadauzīto dēlīšu kaudzes un nopētīja to.

Viņa izstiepa roku, itin kā lai paņemtu vienu slieci, tad atvilka to un apgriezās. "Tas ir rāmis! Kas notika!"

"Saimons."

"Saimons to sadauzīja?"

Gvineta pamāja.

"Kāpēcr

"jo Džona Deikra nāvē viņš vainoja Tobiju."

Elisone izskatījās satriekta. "Viņš to sadauzīja, lai sodītu Tobiju?"

Gvineta nokāra galvu un atsāka raudāt. "Es nezinu," Elisone neskaidri dzirdēja viņu sakām, "bet Tobijs saprata, ka viņš ir zaudējis brīvību…"

Piepeši Elisone apjauta, ka Saimons stāv durvīs starp viņām un guļamistabu. "Nē," viņš nočukstēja, asarām birstot pa seju, "nē…"

No dusmām un ciešanām kliedzot, Gvineta metās viņam virsū. Saimons satvēra viņu aiz plaukstu locītavām un turēja atstatu no sevis. "Tā ir tava vaina!" viņa brēca. "Tu esi vainīgs viņa nāvē! Tava cietsirdība nogalināja viņu!"

Viņa pūlējās atsvabināties no tvēriena, bet viņš turējās pretī un kliedza: "Nē! Nē, Gvinet! Nāc, es tev parādīšu!"

Gvineta norima un stāvēja viņa priekšā, smagi elpodama, viņas plaukstu locītavas joprojām bija Saimona rokās. Saimons, atlaidis tvērienu, sāka klepot un iegāja guļamistabā, lai viņas sekotu.

Kad viņas iegāja pa durvīm, Saimons bija pieplacis zemei turpat, kur iepriekš, un viņam priekšā stāvēja kaste ar koka formiņām, kuras Gvineta bija izgatavojusi Tobijam. Kaste bija gara un plata, ar augstu malu apkārt, lai viņam būtu vieglāk tās satvert un lai formiņas neizbirtu, ja viņš kasti sašķiebtu.

Saimons pastūma kasti uz viņas pusi. "Paskaties," viņš nočukstēja. Gvineta un Elisone paraudzījās lejup. Visas formiņas bija samestas stūros — sešstūri vienā, kvadrāti otrā un trīsstūri trešajā. Tikai Gvinetas izgatavotie astoņstūri nebija salikti vienuviet stūrī. Tobijs bija izveidojis neveiklu torni no sešiem cits citam virsū saliktiem astoņstūrīšiem.

"Redzi?" Saimons vaicāja tik tikko dzirdamā balsī.

Gvineta skatījās uz viņu, un viņas sejā naids jaucās ar apjukumu.

"Tobijs no astoņstūrīšiem izveidoja torni — tā ir koledža. Viņš nemetās upē aiz izmisuma par dzīves ierobežojumiem — viņš apzināti atdeva dzīvību pēc paša gribas."

Klusumu starp viņiem piepildīja elpa, kas joprojām bija smaga, un galējā Tobija klusēšana.

"Viņš atdeva dzīvību, Gvinet," Saimons sacīja asaru pilnām acīm,"manis dēļ. Koledžas dēļ. Tobijs atdeva dzīvību, lai atlīdzinātu Džona zaudēšanu."

Gvineta paskatījās uz viņu, aiz bēdām un apjukuma saraukusi pieri; viņa izmisīgi vēlējās vienlaikus gan ticēt, gan neticēt viņam.

"Saimon," Elisones balss drebēja. "Ko tu saki? Dzīvību par dzīvību?"

Saimons atrāva skatienu no Gvinetas un paraudzījās uz audžumeitu. "Jā," viņš vienkārši pateica.

Gvineta piecēlās un apsēdās gultā līdzās Tobijam. Viņa ielika roku zem palaga, satvēra viņa mazo, auksto rociņu un ilgi lūkojās zēna sejā. Beidzot viņas lūpas pakustējās, un viņa klusi jo klusi sacīja: "Es pievīlu tevi, Tobij. Es nezināju. Nezināju, ka tu tik daudz saproti, nezināju, ka tik daudz jūti, manu bērniņ."

Pagriezusies pret Elisoni, viņa teica: "Vakar viņš sēdēja tur," viņa acīm norādīja uz vietu, kuru uz grīdas aizņēma Saimons, "kad es runāju ar Saimonu." Viņa sastomījās un pakodīja lūpu: "Par Džonu Deikru un aizbraukšanu 110 Solsteras. Un, kad Saimons izsamisa par koledžu un vainas izpirkšanu par Džona nāvi…" Viņa pacēla skatienu uz griestiem un dziļi aizturēja elpu, kamēr šņuksti aprima. "Man neienāca prātā mierināt viņu. Es nedomāju, ka mans zēns tik daudz saprot, vēl mazāk…" Beidzot viņa vairs nespēja aizturēt asaras. "Lai Dievs apžēlo mani, es mīlēju viņu, taču nesapratu, cik vesels viņš ir garā…" Un, itin kā spēcīgu sāpju pārņemta, viņa apgūlās gultā blakus mazajam, nekustīgajam augumam un apraudāja savas ciešanu pilnās bēdas.

Elisone pagriezās pret Saimonu, viņas sejā joprojām bija šaubas un aizdomas. "Vai tas ir iespējams? Vai viņš patiešām varēja saprast?"

Saimons pamāja uz formiņām kastē. "Vai redzi? Viņš saprata, kā tās sader. Ne visas formiņas saderētu, bet viņš izmantoja tās, kas sader — paskaties, kā viņš tās salicis." Viņš palūkojās uz audžumeitu. "To neviens viņam neiemācīja, viņš to pats izdomāja."

Kad? Saimons prātoja. Tikai pēdējos pāris mēnešos viņu dēls bija spējis savaldīt savas nepaklausīgās rokas, lai veiktu ko tādu — zināšanas, ka šīs formiņas veidos mozaīku, jau daudz agrāk bijušas viņam prātā. Neatbrīvotas zināšanas, tikai viņam vien noderīgas, kas bija atradušās viņa prāta ieslodzījumā.

Elisone joprojām skatījās uz viņu. "Vai viņš tik ļoti tevi mīlēja, Saimon? Pietiekami, lai piedotu tev par visiem tiem gadiem, kad tu izturējies pret viņu sliktāk nekā pret suni, — un lai mirtu tevis labad? Lai tu varētu uzbūvēt koledžu?"

Saimons neatbildēja, taču vērās savā audžumeitā, itin kā nepazītu viņu.

"Viņš domāja, ka koledžu es mīlu vairāk par viņu," viņš atklāti pateica, dzirdot, cik patiesi skan šie vārdi.

"Nabaga Tobijs," Elisone nenovērsa acis no Saimona. "Tik skaidri saprast un tomēr mīlēt tevi." Viņa aiz izbrīna un bēdām nošūpoja galvu. "Viņš bija pelnījis ko labāku, Saimon."

Viņš ieskatījās viņai acīs. "Un viņš to dabūs."

Četrdesmit četri

Kam: Demijarainbow@hotmail.com No: KacaKempbela@hotmail.com Temats:

Ko Tu gribi teikt ar "vēl ne"? Vēl ne, kamēr neesi izlēmusi, kā man pateikt, ka nemaz nevēlies braukt uz Ņujorku? Vai kamēr neesi pabeigusi kaut ko svarīgāku par braukšanu šurp, lai dzīvotu kopā ar mani? Vai arī kamēr neesi saņēmusi dūšu, lai pārtrauktu attiecības ar kādu jaunu mīļāko un atgrieztos pie manis? Ko?!

Kad, pārliekuši galvu pār tastatūru, Demija sirdīgi drukāja ar četriem pirkstiem, viņas niknums, ko beidzot bija nokaitējis Kacas egocentriskais īgnums, mutuļot mutuļoja. Viņas sirds dauzījās kā pēc paniska skrējiena, āda bija mitra no sasprindzinājuma, viņa nedz domāja, ko raksta, nedz apsvēra vārdus. Viņa zināja, ka nekad nenosūtīs šo dusmīgo atbildi, taču viņai tik un tā vajadzēja ļaut vaļu nodevības un zaudējuma jūtām, ko bija apspiedusi kopš Kacas aizbraukšanas, lai atzītu, cik dziļi ir tikusi sāpināta.

Līdz pat šai dienai viņa nezināja, kālab — gļēvuma vai uzticības dēļ — viņa nebija atklājusi Kacai savas patiesās jūtas, kad gandrīz pirms gada viņas mīļākā paziņoja, ka pēc nepilniem trim mēnešiem dosies atpūtā uz Ņujorku.

Tā bija nedēļas nogale pēc tam, kad Demija bija darījusi zināmu, ka vēlas bērnu. Kā jau gandrīz katru piektdienu, viņa bija braukusi no Solsteras līdz Londonai ar vilcienu, kur bija nolikusi somu pie kājām, tādējādi viņa nevarēja tās izstiept, turklāt radās neērtības, ja pasažieri loga pusē vēlējās izkāpt.

Nespēdama paciest pat domu par braucienu ar metro, kur parasti bija sastāvējies, remdens gaiss un klusējoši pasažieri, sastinguši starp pieturām, viņa izvēlējās braukt trīs pieturas ar autobusu līdz Kacas mansardam.

Pārkarsusi un nogurusi beidzot tikusi līdz dzīvoklim, viņa uzreiz ievēroja, ka Kaca ir uzskrūvējusies. Demijas mīļākā nevis virtuvē gatavoja ēst vai gulēja dīvānā, skatīdamās televizoru, bet bija ķērusies pie pavasara tīrīšanas.

"Kas tad nu, spara uzplūds?" Demija bija pavaicājusi, piepešās dusmas slēpdama aiz ironijas.

"Kaut kas neticams, cik daudz štruntu ir skapīšos," Kaca atbildēja. "Kāpēc es to visu turu?" Viņa četrrāpus atkāpās no bufetes, mati bija pielipuši mitrajai pierei.

Demija nopētīja mīļākās nekārtīgo izskatu. "Ilgi jau ņemies?"

"Pāris stundu."

Visā viņu attiecību laikā Demija nekad nebija zinājusi, ka Kaca nodarbojas ar mājsaimniecību. Trīs reizes nedēļā kā kaut kādas mājas dievības dusmas ieradās apkopēja, un līdz šai neierastajai ikdienības izpausmei Kaca nekad agrāk nebija uztraukusies, ka skapīšos krājas mantas.

Kad Demija pagatavoja tēju, Kaca, kurai bija alerģija pret klusumu, piepeši paziņoja: "Rīt ieradīsies izīrēšanas aģents, lai apskatītu dzīvokli."

Demija sajuta adrenalīna pieplūdumu, emocijām reaģējot ātrāk par prātu. Kad prātā izveidojās vīzija, kurā viņas abas dzīvo Solsterā mājā ar terasi, viņa klusēja, baidīdamās, ka tā nav īstenība, ka Kacai nav tādu plānu.

Pēc dažām sekundēm viņas vīzija tika iznīcināta, un Demija nekad nebija jutusies tik pateicīga par savu mazrunību.

"Es gadu dzīvošu Ņujorkā," Kaca paskaidroja balsī, kas bija vairāk piemērota tam, lai finanšu padomniekam paziņotu par maksājuma dienu. "Man piedāvā štata mākslinieka vietu. Tā ir Amerika," viņa paziņoja, itin kā tas būtu izšķirošais arguments. "Tādu iespēju nedrīkst laist garām."

Kacas vārdi kā smags metāls dziļi jo dziļi iegūla Demijas sirdī, atvēsinot, stindzinot un radot viņai nojautu par lēnas iedarbības indi.

"Kad?" viņa izspieda.

"Ko —kad?"

"Kad tev to piedāvāja?"

Atbilde sekoja uzreiz, bez domāšanas: "Otrdien."

"Kāpēc tu man nepateici?"

"Gribēju pateikt aci pret aci."

"Vai tev nešķiet, ka mums vajadzētu to apspriest?" Demija protestēja.

Kaca pārtrauca darāmo un atsēdās, pagriezusies pret Demiju. "Ko?" viņa noteica ar teju agresīvu attieksmi. "Tāpat kā mums vajadzēja apspriesties par bērnu? Nav jautājuma par vai, bet — kad." Viņa citēja. "Manuprāt, mums jāaprunājas par to, kad mums būs bērns."

Demiju galīgi šokēja mīļākās naidīgais tonis. "Es tikai nospriedu… Es nedomāju, ka runa ir par vai…" Viņa apklusa un raudzījās Kacas saspringtajā sejā.

"Bet ja nu tā ir?" Kaca izaicinoši atcirta. "Ja es nevēlos bērnu, vai tu vienkārši samierināsies un teiksi: "O, nu labi, tad mums nebūs bērna?""

Demija, drebēdama pie visām miesām, apsēdās uz ķebļa virtuves vidū. Ja strīds būtu par citu tematu, viņa būtu iebildusi, sakot, lai Kaca piebremzē, jo Demija tik tikko pirms trim minūtēm ir ienākusi pa durvīm. Taču strīds bija par svarīgu tematu. Viņa neizteiksmīgi raudzījās uz Kacu.

"Vai tas ir sods?" beidzot viņa apjautājās, aiz sāpēm un neticības pacēlusi balsi.

"Nē. Bet tas, ko tu teici, parādīja man, ko tu domā par mūsu turpmāko dzīvi. Man jāpārdomā, kādu es to redzu nākotnē."

"Tu bēdz."

"Tu neklausies manī, Demij. Ja es bēgu, tas ir mūsu attiecību labad."

Kacas aukstie vārdi bija mazāk nozīmīgi nekā tas, ka viņa lietoja pilnu Demijas vārdu. Ļoti drīz pēc viņu iepazīšanās Kaca neapzināti bija pieņēmusi Demijas vārda pamazināmo formu Mija. Demija nespēja atcerēties, kad viņas mīļākā pēdējoreiz lietojusi viņai doto vārdu. Nekāda niknošanās pakāpe vēl skaidrāk nespētu paust, ka Kaca apzināti aiziet no viņas dzīves iekšējā loka.

Demija atliecās no tastatūras un vingrināja saspringušos plecus, acis pievērsusi ekrānam.

"Šķiet, Tu domā, ka es neeksistēju ārpus mūsu attiecībām," viņa lasīja. "Tas ir aizvainojoši un aplami. Ja Tu pēdējo pusgadu būtu klausījusies, ko es Tev saku, Tu saprastu, ka šeit es daru to, kas man patiešām ir svarīgi. Tu nevari vienkārši lūgt man visu pamest un braukt uz Ņujorku tikai tāpēc, ka Tu esi mainījusi domas par kopdzīvi. Es nekad Tev nelūgtu atteikties no gleznošanas, lai mēs varētu būt kopā — velns parāvis, es četrus gadus esmu pacietuši, ka Tu nemitīgi atkārto — Tu nevari dzīvot ar mani, jo cietīs Tava māksla, ja Tu būsi saistīta pie mājas! Nu vienreiz tas ir jāpasaka, Kac, — man ir apnikušas nepilna laika attiecības, taču es nebraukšu uz Ņujorku. Ja vēlies, lai mēs dzīvotu kopā, vari braukt šurp un dzīvot kopā ar mani. Tu vari gleznot jebkurā vietā, bet mani darbs saista vienā vietā. O, un, starp citu, jautājums par bērniņu ir kļuvis neapspriežams."

Atlaidusies krēslā un nedevusi sev iespēju pārdomāt, Demija nospieda taustiņu un nosūtīja vēstuli.

Četrdesmit pieci

Solsterā, 1393. gada augusts

Kad vēlāk tās dienas rītā Henrijs un Elisone atgriezās Saimona un Gvinetas mājā, viņi acīmredzot bija apspriedušies un kaut ko izlēmuši.

"Saimon," Elisone uzrunāja viņu bez maiguma. "Tev jādara zināms, ka tas bija nelaimes gadījums, ka Tobijs iekrita ūdenī, rotaļādamies dārzā."

Saimons mēmi paraudzījās uz viņu, ar prātu atvirzīdams viņas vārdus, kā sirdzējs mēdz īgni atgrūst piedāvātu ēdienu.

"Saimon!"

Viņa prāts stūrgalvīgi atteicās saprast viņas teikto un, vēl mazāk, iemeslu, kādēļ viņa to saka. "Nē," viņš sacīja. "Nē, es to nedarīšu."

"Darīsi gan, Saimon! Tu to darīsi, lai Tobiju apbedī kā kristieti. Un nekavējoties, pirms baumas pārtop par īstenību."

Saimons blenza uz viņu kā uz kaitinošu svešinieci. "Es nenoliegšu viņa upuri — vienīgo ideālo rīcību viņa nožēlojamajā dzīvē!"

"Tev jānoliedz, ka viņš miris no paša rokas, Saimon! Viņi neapglabās cilvēku — pat bērnu —, kurš miris nāves grēkā!"

Saimons neskatījās viņai acīs. "Tu vēlies, lai viņu apglabā Baznīca, kas, lai kavētu koledžas būvniecību, pilsētā izplatīja valodas, ka viņš ir nolādēts?"

"Es vēlos, lai viņš dus mierā!" viņa iekarsa, balsij aizlūstot. "Un vai tu domā, ka mana māte spēs paciest domu, ka viņš ir apglabāts nesvētītā zemē?" Viņa skatījās uz Saimonu. "Viņš mira tevis labad, Saimon, vai vismaz tevis dēļ. Nedod viņai pamatu vēl vairāk bēdāties, neļaujot apglabāt Tobiju kā kristieti."

"Tātad man viņam jāizdara tas pats lāča pakalpojums, ko pārējie darīja viņam visu mūžu," Saimons klaji paziņoja, raudzīdamies uz Tobija rāmja sadauzītajiem gabaliem istabas stūrī. "Man jānoliedz, ka viņš rīkojās, gribas, mīlestības un mērķa vadīts. Man jāteic, ka viņš miris pats sava nesaprātīguma dēļ."

"Ja tu to teiksi, cilvēki, iespējams, noticēs un aizmirsīs runas par apsēstību ar ļaunajiem gariem…"

"Kas tās izplata?" Saimona skatiens gailēja.

"Saimon, atdari acis!" Elisone skaitās. "Pat tavi kalpotāji raugās uz pēdām dārzā un stāsta, ka nāvē viņu aizveda ļaunie gari, kas bija viņu apsēduši! Ka tos izrīkoja melu princis, jo Tobijs kavēja viņa mērķa piepildīšanos Deikra koledžā! Tā runā visi!"

"Visi teic, ka Tobijs bija nolādēts?"

"tā! Kopš pirmās dienas, kad Gvineta izveda viņu laukā, ietītu tajā drānā! Un tas tikai dos pamatu jaunām valodām!"

"Un ja es teikšu, ka viņš uzupurējās manis dēļ?" Saimons nočukstēja, itin kā šie vārdi viņam tiktu izvilkti ar varu.

"Tad ļaudis teiks, ka viņu iedzina izmisumā ļaunie gari un ka nāves grēka pamatā ir apsēstība!"

Saimons smagi nosēdās uz sola zem loga un satvēra galvu rokās. "Tad neviens nezinās, cik laba bija viņa sirds un kā viņš spēja piedot…"

"Zinās tikai tie, kas viņu pazina, Saimon. Un mēs esam vienīgie, kas pacentāmies viņu iepazīt."

Saimons, sāpju pārņemts, novērsās. Doma, ka viņš noliegs dēla upuri, aizcirta viņam elpu.

"Henrij," viņš prasīja, "vai tu tici, ka tie, kas nav apglabāti svētītā zemē, negūst svētlaimi?"

Henrijs knibināja virsdeguni, saskatīdamies ar sievu tā, itin kā viņu acu stari būtu savienoti. "Manuprāt, tas nav svarīgi, Saimon, tev jāņem vērā Gvinetas viedoklis — viņas nepieciešamība un vēlme."

Bez īpaša nodoma Saimons pagrieza galvu uz durvīm, aiz kurām Gvineta klusējot gulēja blakus viņu dēlam. Lai gan durvis bija ciet, viņš varēja redzēt, kā sieva guļ, zem palaga satvērusi Tobija auksto roku un pētīdama nabaga zēna seju, meklējot pazīmes par puiku, kāds viņš bija. Par savu mīļoto zēnu.

"Labi. Es došos atrast priesteri. Esmu izbrīnīts, ka viņš nav ieradies. Pilsētā droši vien valda liela rosība pēc jaunumiem." Viņš palūkojās uz viņiem. "Vai ne?"

Viņi negribīgi pamāja.

"Vai paliksiet šeit?"

"Es palikšu," Elisone pagriezās pret Henriju. "Tu dodies līdzi Saimonam."

"Vai tu man neuzticies, audžumeit?"

"Henrijs mēdz būt piesardzīgs, savukārt tu reizēm ne," viņa salti atteica.

Saimons pagriezās un uzlika roku uz durvju aizšaujamā. "Es darīšu viņiem zināmu! Es zvēru, ka cilvēki uzzinās, kāds bija Tobijs!"

"Saimon…"

"Ne tagad!" Saimons pakratīja galvu. "Ne tagad. Bet es viņiem darīšu to zināmu savā koledžā. Es darīšu viņiem zināmu. Viņi redzēs Tobiju tādu, kādu mēs viņu tagad redzam."

Lai gan tās draudzes priestera māja, kurā dzīvoja Saimons un Gvineta, nebija tālāk par trīssimt soļiem no viņu durvīm, katrs solis Saimonam atgādināja, ka tagad viņa dēla vairs nav šajā pasaulē. Saule, kas šoreiz līksmi spīdēja, nekad vairs nenosauļos viņa zēna ādu; šīs vārnas, kas kā allaž lēkā un knābā atkritumus uz ielas, Tobijs vairs neredzēs; pilsētas rosīgā kņada un burzma vasarā turpinājās kā parasti, nežēlojot un nezinot, ka kāda dzīve pārtrūkusi, ka gaisma, tik tikko iepazīta, izdzisusi.

Saimons, kuram šoreiz bija brīvas rokas, vilka kājas, ejot ar smagumu, kādu viņš nekad nebija jutis, nēsājot Tobiju uz gurna. Un, lai gan viņš bija zaudējis savu puiku, ļaudis joprojām blenza un murmināja, kad viņš gāja garām.

"Esiet nolādēti!" viņš vēlējās uzbļaut viņiem. "Esiet jūs visi nolādēti par to, ka redzējāt tikai viņa kroplumu, bet ne viņa sirdi! Esiet nolādēti par savu lētticību un ļaunajiem gariem! Esiet nolādēti, jo domājāt, ka viņš ir nesaprātīgs! Tāpat kā domāju es."

Priestera kalpone atvēra viņiem durvis, un, kad viņa pārsteigumā iepleta acis, Saimons ievēroja, ka sieviete aizliek savu bailīgo roku aiz muguras, lai paslēptu pret ļauno aci jau sakrustotos pirkstus.

"Mēs esam atnākuši pie tava kunga, meitēn," laipni sacīja Henrijs. "Esi tik mīļa un pasaki viņam, ka ar viņu runās Kaintona kungs un Eklenda kungs."

Meitene nozuda, un abi vīrieši palika stāvam pie durvīm un gaidām. Saimons palūkojās apkārt, neapzināti ievērodams mājas koka konstrukciju un tās nekopto iekšpusi. Kalpones, kuras dzīvoja bez saimnieces, tika cauri ar nevīžīgu darbu, kāds namā, kurā dzīvotu ģimene ar mājasmāti, būtu kas nedzirdēts.

Piepeši parādījās priesteris, tukls vīrs ar neveselīgu sejas krāsu un neskaidrām acīm.

"Labdien, Kaintona kungs un Eklenda kungs. Kaintona kungs, es ap- raudu jūsu zaudējumu, taču ceru, ka neesat ieradies lūgt mani apglabāt jūsu bērnu katedrāles robežās."

Saimonu acumirklī pārņēma dusmas.

"Un kāpēc jūs tā cerat?"

Kad vīrs sastomījās, Henrijs uzlika roku uz sava senā drauga plaukstas. "Tēvs, mēs esam ieradušies lūgt jums dot pēdējo sakramentu nabaga bērnam, kurš miris upē, nevienam neesot pie tā vainīgam," viņš klusi, taču autoritatīvi sacīja. "Viņš ir kristīta kristīga dvēsele…"

"Bet viņš mira zināmos apstākļos!" vīrietis izsaucās, acis pievērsis Henrijam, itin kā vēlētos, lai viņš saprot, cik neiespējami grūtā situācijā atrodas.

"Zināmos apstākļos?" Henrijs pārvaicāja, saspiezdams Saimona apakšdelmu, brīdinot, lai viņš klusē.

"Bērnā bija iemājojuši ļaunie gari…" priesteris ierunājās.

"Ļaunie gari?" Henrijs atkal pārjautāja balsī, kādā Saimons nekad vēl nebija dzirdējis viņu runājam, balsī, kas, viņaprāt, vienlaikus pauda gan neticību, gan pārliecību. "Es tā nedomāju, draugs. Manā audžubrālī nebija iemitinājušies ļaunie gari vairāk kā jūsos vai manī — viņš bija nabaga kroplis ar lēnu domāšanu," viņš atkal brīdinoši saspieda Saimona roku, "kurš skumjā un nelaimīgā kārtā iekrita upē un noslīka. Mēs lūdzam apbedīt viņu kā kristieti, lai viņš var atdusēties pie sava Kunga, uz ko mēs visi ceram. Jūs taču viņam to neliegsiet, vai ne?"

"Es ne, Eklenda kungs! Ne jau man un tādiem cilvēkiem kā es ir teikšana, kad varas vīri ir izdevuši dekrētu. Priors saka — runājot bīskapa vārdā, kuram mēs visi esam zvērējuši klausīt, — ka šim bērnam nedrīkst piedāvāt apbedīšanu Baznīcas klēpī." Viņš mazliet saguma, itin kā lai nebūtu tik viegls mērķis uzbrukumam. "Varat pajautāt jebkuram priesterim pilsētā, un viņi jums teiks to pašu. Man ļoti žēl, kungi, patiešām loti žēl, taču es nevaru nostāties pret autoritāti."

Henrijam par lielu pārsteigumu, priors Viljams nevis atteicās tikties ar viņiem, bet sveica viņus ļoti svinīgi, kad Elenriju un Saimonu ieveda istabā, kur viņš diktēja sekretāram.

Henriju un Saimonu lūdza apsēsties, taču atspirdzinājumu viņiem nepiedāvāja.

Noraidījis Henrija iepriekš izteikto lūgumu, lai viņam ļauj runāt ar prioru, Saimons ierunājās bez aplinkiem un ievada.

"Kā jums zināms, mans dēls ir miris."

Priors nolieca galvu, norādīdams, ka viņam, tāpat kā visiem pārējiem pilsētas iemītniekiem, šis fakts patiesi ir zināms.

"Man ir teikts, ka jūs esat pavēlējis visiem priesteriem liegt apbērēt manu dēlu kā kristieti katedrāles kapsētā."

Priors saknieba lūpas un salika pirkstus zem zoda, imitējot lūgšanu. "Diemžēl, jā, tas tika uzskatīts par nepieciešamu."

"Tātad manu dēlu neapbedīs, kā kristieša dvēselei pieklājas," Saimons sacīja, izvairīdamies no Henrija toņa. "Kāpēc? Kāds tam ir iemesls?"

"Pirms daudziem gadiem bērna ķermenī acīmredzot bija iemitinājies grēks," priors atbildēja balsī, kurai, lai gan dievbijīgas nožēlas pilnai, bija triumfa pieskaņa. "Saistība ar ķecerību un tumsas darbiem, kuru mērķis ir sagraut Dieva svētās Baznīcas patiesības, ir nodarījusi šim bērnam visšaušalīgāko. Viņš dzīvoja un mira, nevaldīdams pār savu prātu un ķermeni…"

"Kādās ķecerības un tumsas darbos mans dēls ir vainojams?"

"Viņš ne. Bet tēva grēki gulstas uz bērnu pleciem, Saimon no Kaintonas. Tu vēl, iespējams, neplūc dumpja augļus savā ķermenī, taču tavs dēls, vēl neizveidojies bērns, bija viegls upuris Sātanam un viņa pulkiem."

"Jūs sakāt," Saimona balss, tāpat kā ķermenis, trīcēja no niknuma, kas jaucās ar bailēm par paša rīcības iespējamajām sekām, "ka tāpēc, ka es ceļu koledžu cilvēkam, kurš neuzticas Baznīcai, kas kā cimds ar roku sadarbojas ar šīs pasaules varenajiem, un kurš uzskata, ka svētajiem rakstiem jābūt mūsu dzimtajā valodā, mans dēls ir nolādēts un ļauno garu apsēsts?"

Priors Viljams, sēdēdams drošībā aiz rakstāmgalda, nekustīgi raudzījās uz Saimonu. "Tāpēc, ka tu darbojies kopā ar cilvēku, kurš noliedz svētās Baznīcas patiesību — Baznīcas, kuru caur Pēteri nodibināja un izveidoja mūsu Kungs, ar cilvēku, kurš uzskata, ka ikviens zemnieks ir spējīgs izlasīt mūsu Kunga vārdus un pats spriest, ko tie nozīmē, ar cilvēku, kūrš nav mācīts un vadīts! Tāpēc, ka uzstājat, ka mācīšanu nedrīkst uzticēt Baznīcai un tā jāuztic cilvēkiem, kuri uzlūkos svētos rakstus ar acīm, kas lūkojušās uz sievietes kailumu un atvērušās miesas grēkiem, lūk, kāpēc tavs dēls ir nesis savā ķermenī tavas iedomības sekas! Viņš ir cietis tur, kur tu ne! Viņš, trauslākais trauks, ieplīsa un piepildījās ar ļaunumu, ko esi ievedis savā mājā un dvēselē, Saimon no Kaintonas! Un, kamēr tu neatkāpsies no šā ļaunuma, kamēr lepni izrādīsi bezdievīgus darbus un nodomus, nē, tikmēr es nevarēšu ļaut apbedīt tavu dēlu kā kristieti!"

Saimons, dzirdēdams gan viņa vārdus, gan mājienu, cieši raudzījās viņā, riebuma pārņemts. Dēlam tiks piedots, šis zēns gūs mūžīgu svētlaimi, ja tēvs atteiksies no saistības ar ķecerību un pametīs savu bezdievīgo darbu. Tobijs tiks laipni uzņemts nāvē tā, kā nekad netika uzņemts dzīvē, ja Saimons noliegs Deikru un viņa koledžu un nostāsies šā resnā, dumjā vīra pusē. Šā vīra pusē, kurš apgalvo, ka zina patieso Dieva gribu. Kurš apgalvo to tāpēc, ka nekad nav iepazinis iemīlējušos sievieti, nekad nav redzējis brīnumu — bērnu no paša miesas, un kurš spēj raudzīties uz svētajiem rakstiem tā, kā nedz Saimons, nedz Henrijs, nedz neviens laulātais vai tēvs nespēj.

Saimons ievilka dziļu, drebošu elpu un sajuta, ka ievilktais gaiss garšo pēc trūdiem un puvuma, "jūs nolādēsiet nevainīgu bērnu ar elles ugunīm, jo es būvēju cilvēkam, kura ticību jūs neatzīstat?"

Tagad ari priors bija piecēlies kājās. "Tu ne tikai būvē, tu ar katru elpas vilcienu saki ķecerību, Saimon no Kaintonas!" Priora balss skaļums pieauga un sāka līdzināties sprediķojošu mūku tonim tirgus placī. "Neviens, neviena dvēsele, kas dzimusi šai pasaulē, nav nevainīga — cilvēks dzimst no grēka samaitātībā, un, tikai pievēršoties Dievam un viņa žēlastībai, mēs iegūstam apžēlošanu! Nav nevienas nevainīgas būtnes! Tikai viens bija nevainīgs, un viņš dzima nevis no grēka, bet no šķīstas jaunavas, kura nekad nebija iepazinusi vīrieti miesaskārībā!"

"Un mans dēls," Saimons iestarpināja, kad priors ievilka elpu. "Kā lai viņš būtu pateicis, ka pievērsies Dievam? Kā gan jūs varat spriest, ka savā sirdī viņš nebija tam pievērsies?'

Priors raudzījās uz Saimonu, itin kā viņš būtu sācis runāt svešā valodā.

"Viņš nevarēja to pateikt, jo nevaldīja pār sevi — viņu bija pārņēmis ļaunums, un tas visiem bija acīm redzams. Tāpēc viņš nevarēja sirdī pievērsties Dievam…"

"Un tomēr jūs apbedītu viņu, ja es vairs nebūvētu Ričardam Deikram koledžu?"

Priors nesastomījās. Viņam tā acīmredzot šķita vienkārša cēloņa un seku lieta.

"Ja tu nosodīsi savu grēku un pagriezīsies uz patieso ceļu, tu sarausi grēka saites, kas tur viņu verdzībā. Atsakoties no ļaunuma, tu atbrīvosi arī viņu, un Dievs paņems viņu šķīstītavā, lai šķīstītu viņu no apsēstības gadiem un sagatavotu mūžīgai svētlaimei."

Saimons pārliecās pār galdu, nolikdams savas spēcīgās, sastrādātās plaukstas uz galda virsmas pirksta tiesas attālumā no priora izspīlētā vēdera. "Nevienam nav vajadzības teikt, ka mans grēks ir mana dēla nāve. Ne jums, ne ari kādam citam. Taču Tobijā nemājoja ļaunums. Viņam bija laba un cēla sirds. Es nezinu viņu miesas nepilnības iemeslu, taču manā zēnā nebija iemitinājušies ļaunie gari. Viņš zina, kas ir piedošana, jo piedeva man. Dievs ņems viņu savās rokās, būs viņam tēvs, kāds es nekad īsti nebiju. Bet jūs, ar jūsu…" Saimons aprāvās, smagi elpodams. "Nē. Par jums es nerunāšu. Bet paraugieties uz savu grēku, priesteri, iekams iedomājaties, ka varat tiesāt manu dēlu, kurš nekad šajā pasaulē nav nodarījis ļaunumu un kurš nepaguva izdarīt visu labo, kas viņā bija."

"Nekad nesaki Gvinetai, par ko mēs runājām," Saimons piekodināja, kad viņi devās prom no katedrāles teritorijas. "Nekad — vai zvēri?" Saimons sāņus palūkojās uz Henriju.

"Saimon…"

"Zvēri!" Saimons apgriezās un aizšķērsoja Henrijam ceļu.

"Nē! Nezvērēšu!" Henrijs saskaitās. "Vai tu esi tik pārliecināts, ka tev ir taisnība, Saimon? Vai esi gatavs riskēt ar Tobija svētlaimi — zvērēt uz viņa cerībām iemantot mūžīgu pestīšanu, ka tev ir taisnība, bet prioram — mācītam un autoritatīvam vīram — nav?"

Saimons ielūkojās Henrijam acīs. Viņš mazliet pakratīja galvu, itin kā lai apskaidrotu to, itin kā atskārta un bēdas beidzot būtu to satvērušas savos aukstajos, nežēlīgajos pirkstos.

"Nav runa par to, vai taisnība ir man vai prioram. Es nepaļautos uz savu spriedumu pretī viņējam. Taču viņam ir taisnība — darbs ar Ričardu Deikru ir mainījis mani. Viņš nav teicis ne vārda par lolardiem, un tomēr es jūtu šīs mācības spēku. Esmu dzirdējis citu runas, sen atpakaļ, kad zemnieki devās uz Londonu un tikās ar jauno karali, es dzirdēju, kā runāja Džons Bols." Teju netīšām Saimons satvēra Henrija roku, lūdzot viņu klausīties. "Viņi runāja par Dievu bez Baznīcas atribūtiem. Par Dieva un cilvēka saziņu bez priesteriem. Par to, lai ikviens cilvēks varētu lasīt svētos rakstus nevis latīņu valodā kā Baznīca, bet mīļajā, labajā angļu valodā, kurā runājam, tirgojamies un zvēram. Viņi runāja par Baznīcas viltībām — par to, cik nepatiesi ir saukt lietas par svētām tikai tāpēc, ka tā saka Baznīcas priesteri. Lietas ir lietas, un cilvēki ir cilvēki. Tikai cilvēki ir svēti un tikai ar Dieva žēlsirdību."

"Saimon…"

"Tu baidies, ka es runāju ķecerības? Ka mani saņems ciet kā lolardu pēc karaļa pavēles?"

Henrijs lūkojās uz viņu klusēdams, tad pastūma viņu malā un sāka iet, Saimons sekoja.

"Henrij, vēl pāris vārdu, un tad es vairs nerunāšu. Es ticu, ka Tobijam piedos par visiem viņa grēkiem, jo viņš piedeva man. Es neticu, ka bērni ir grēku samaitāti, jo neticu, ka tā domā Dievs. Viņš teica: "Laidiet bērniņus pie manis un neliedziet tiem, jo tādiem pieder Dieva valstība." Kā gan tādiem var piederēt Dieva valstība, ja vien viņš nedomā, ka bērni ir bez grēka?"

Henrijs, kura vaibstos izpaudās pārsteigums, dzirdot, ka viņa agrākais skolotājs ne tikai citē, bet mēģina interpretēt svētos rakstus, norādīja ar pirkstu uz Saimonu.

"Tev ir Viklifa darbi, vai ne? Fragmenti no Bībeles angļu valodā?"

Saimons klusēja, tad atzina: "Man to nav, taču esmu tos redzējis."

Viņš atkal atcerējās godbijības tirpas, kas viņu pārņēma, kad viņš lasīja Dieva svētos rakstus dzimtajā valodā, kad lasīja Pestītāja teicienus angļu valodā. Tas līdzinājās brīnumam, itin kā viņš būtu staigājis kopā ar mācekļiem un paša ausīm uzklausījis To Kungu. Vārdi, ko bija dzirdējis no sludinātāju mutēm, atgriezās pie viņa ar jaunu spēku, ar svaigu skanējumu, un viņš zināja, ka šie vārdi ir teikti viņam, Saimonam no Kaintonas.

Henrijs, neticīgi papurinājis galvu, novērsās un atsāka iet.

Saimons, apgājis dīkdieņu pulciņu, lai nokļūtu Henrijam pie sāniem, mēģināja vēlreiz. "Henrij, es neticu, ka riskēju ar Tobija mūžīgo dvēseli. Ja Baznīcas Dievs ir tas Dievs, kurš sēž debesīs, tad viņš ir Dievs, kurš saista ar netaisniem likumiem, kādus izgudrotu atriebīgi cilvēki. Es negribētu, lai mans Tobijs būtu kopā ar šādu Dievu…"

"Tā vietā tu nolādētu viņu?"

"Nē!"

Henrijs smagi pacirtās sāņus, kad piepeši no sānielas viņam uzbrauca stumjamie ratiņi.

"Ko tālāk, Saimon?" viņš jautāja, kad atguva līdzsvaru. "Tu netici, ka netaisnie netiks nolādēti, vai tā ir nākamā doma?"

"Nolādi netaisnos, ja vēlies! Mani uztrauc tikai Tobijs."

"Ko nu? Vai apglabāsi dēlu pats savām rokām, teiksi kapa runu, kuru pats būsi izdomājis?"

Saimons raudzījās uz nesamierināmo audžudēlu. "Kādus gan vārdus es vai kāds var teikt, lai pasteidzinātu dvēseles svētlaimi vai nolādēšanu, ko Dievs jau tāpat ir izlēmis?"

Henrijs atkal apstājās, piepeši piebremzējis straujo gaitu un pievērsa piesarkušo seju Saimonam.

"Tātad tu tomēr pilnībā esi lolards?"

Saimons atraidīja Henrija vārdus ar rokas vēzienu. "Kāda nozīme nosaukumam? Man vairs nebūs nekādu sakaru ar Baznīcu. To ir samaitājusi vara un manta, un ikviena tās rīcība ir vērsta uz to, lai to saglabātu."

"Dieva dēļ, Saimon, pievaldi mēli!"

"Es pievaldīšu mēli, ja tu pievaldīsi savējo, runājot ar Gvinetu."

Četrdesmit seši

Kaintona un Deikra koledža, mūsdienas

Rīcības plāns

S Aprunāties ar Srefanu Kingsliju saistībā ar "Logo"

Izveidor plāna uzmerumu. Sienas gleznojumu, darbarīkus un vecuma apliecinājumu reklamēt kā "Kainronu stāstu"

S Kontakrēries ar Sorheby's par Potenciālā vecuma apliecinājuma pārdošanu

S Sazināties ar skrējējiem par treneri

IzskatīT iespējas studenriem tieši kontaktēties ar agrākajiem koledžas biedriem

Izpētīt mākslas izsoles iespējamību

Demija vienmēr bija sastādījusi sarakstus. Tie radīja iespaidu par mērķi. Bērnībā viņa veidoja slepenus sarakstus ar lietām, kuras nopirks, kad izaugs un būs bagāta, ar lietām, pēc kurām ilgojās. Limonāde, sarakstā mēdza ietilpt, cepumu paciņa, zivju pirkstiņi, personīgā guļamistaba, mīksti paklāji, radiatori, sarkans putekļu sūcējs (jaunībā Demijai krāsas bija svarīgas, jo kopienā to bija tik maz. Pat drēbes, savulaik spilgtas, bija apdilušas un kļuvušas netīri pelēkas), kārbiņa ar simt krāsu zīmuļiem, televizors, kasešu magnetofons, sporta čības ar krāsainām šņorēm, sarkans, pūkains džemperis, tas, ko Emīlijas mamma ber veļas mašīnā, lai drēbes kļūtu mīkstas. (Dīvaini, taču viņa nevēlējās veļas mašīnu. Iespējams, tāpēc, ka bērnībā viņa bija atbrīvota no veļas mazgāšanas kopienas agrākās pienotavas milzīgajās izlietnēs.)

Cik gan citāds būtu tagadējais laimīgas dzīves priekšnoteikumu saraksts. Demijas apņēmība nepieļaut, lai neparastā un traģiskā bērnība ierobežotu viņu, bija virzījusi arvien tālāk no viņas saknēm un augstāk par tām. Ikreiz mazliet tālāk no kopienas, ikreiz mazliet tuvāk viņas mērķiem. Taču emocionālā dzīve nebija ritējusi līdzīgi. Ja viņa veidotu mīlestību sarakstu, Anna būtu saraksta augšgalā ne tikai hronoloģiski, bet arī visādi citādi, vērtējot pēc kaislības, aizmiršanās, prieka.

Pirmā mīlestība. Gan ar tās sniegto ekstāzi, gan sāpēm, Demija prātoja, tā nāk līdzi visām nākamajām mīlestībām. Vai tā būs līdzīga vai citāda? Viņa joprojām laiku pa laikam sapņoja par Annu, taču šie sapņi neradās no apsēstības. Un tomēr pēc visiem šiem gadiem Demija joprojām mēdza pamosties ar zaudējuma sajūtu.

Vai nākotnē, viņa prātoja, viņas sapņus piepildīs atmiņas par Kacu? Prātā atausa aina — audekls ar gavilējošiem cilvēkiem, kuru viņas mīļākā gleznoja guļamistabā brīdī, kad Demija tajā iegāja, — tā bija savāda Kacas prieka izpausme par viņu teju slepenajām attiecībām. Vai šīs priekpilnās sejas kādu dienu drūzmēsies viņas sapnī un līksmos par jaunām uzvarām? Vai arī tās varbūt parādīsies ne tik priecīgā formā, kad to smaidi un urravas būs pārtapušas par drūmiem skatieniem un draudiem?

Vai atmiņas par Kacas piepešo maigumu — par viņu tikšanās pirmo gadadienu, kad mīļotā uzdāvināja skaistu kā dārgakmens gleznu grāmatas lielumā, par viņas māku pagatavot mierinošas vakariņas, kad viņa zināja, ka Demija ieradīsies, bēdu nomākta pēc kāda bezpajumtnieka nāves, par to, kā viņa mēdza aizvērt dzīvokļa durvis, paņemt Demijas somu un teikt "Laipni gaidīta mājās", itin kā viņas būtu bijušas šķirtas veselu gadu, — vai tas viss vajās un apsūdzēs viņu pēc muļķīgās pārsteidzības, nosūtot Kacai elektronisko vēstuli ar ultimātu?

Demija atkal pievērsa uzmanību sarakstam un divām neatzīmētajām kastītēm.

Tā kā Demija nebija saņēmusi ziņu no Kacas pēc savas aizkaitinājuma pilnās elektroniskās vēstules, viņa bija sākusi kalt plānus, kas ļautu koledžai sarīkot augstvērtīgu mākslas pasākumu bez Ketrionas M. Kempbelas dalības. Viņas ideja bija ieviest mākslas balvu reizi divos trijos gados, ko sponsorētu uzņēmums ar atbilstošu ievirzi un publisko tēlu, lai gūtu labumu no saistības ar Oksterbridžas koledžu. Mākslinieki iesniegs savus darbus, kurus vērtēs žūrija. Tās sastāvā ietilps nacionālā mērogā pazīstami mākslinieki un kritiķi, pēc kā balvas pasniegšanas ceremonijā visi iesniegtie darbi, izņemot apbalvotā laureāta veikumu, tiks pārdoti izsolē, ienākumus sadalot starp koledžu un māksliniekiem. Demijai vēl bija jāiesniedz savs plāns kādai no komitejām izvērtēšanai, taču viņa bija pārliecināta, ka las tiks akceptēts. Tas bija nevainojams, jo sagādātu prestižu, naudu un būtu saistīts ar kultūru.

Tomēr "Kaintonu stāsta" reklamēšana prasīja ne tikai prasmīgu plānošanu. Viņa zināja, ka viņiem būs nepieciešama veiksme, tāda veiksme, ar kuras palīdzību Tobija statujā tika atrasts vecuma apliecinājums un mūrnieka darbarīki. Pat bez Viklifa Jaunās Derības fragmenta šo tolaik parasto, taču unikālo priekšmetu vērtība taps zināma tikai tad, kad Kaintonu stāsts — kas bija daļa no koledžas glābšanas plāna — kļūs par īstenību.

" Tobiass no Kaintonas, dzimis šajā ceturtdienā pirms klusās nedēļas tūkstoš trīssimt astoņdesmit piektajā gadā. Par liecinieku esmu es, Saimons no Kaintonas, mūrniekmeistars, viņa tēvs."

Saimons no Kaintonas, tas pats cilvēks, kurš bija rīkojies ar darbarīkiem, kas tika atrasti zēna statujā, kurš nebija — nevarēja būt — Tobijs. Kāpēc bija statuja? Kas ir tās tēls? Sienas gleznojums sāka atklāt noslēpumus, bet vai tas galu galā pateiks, kas bija šis veselais, staltais puika ar nogaidošo stāju? Vai kāpēc viņš raugās uz grotesko ieslodzītā statuju?

Viņa atzvēlās un aizvēra acis. Cits pēc cita parādījās pazīstamie dvīņu ovāli; mežonīgā dzimšana un mierīgā Madonna; ļauno garu spīdzinātais bērns un grēcinieks…

Piepeši viņa izslējās, krēsls uz ritentiņiem mazliet paripoja atpakaļ no viņas ātrās kustības. Lai gan acis bija atvērtas, prātā viņa skaidri saskatīja ovālu, kurā bija bērns ar saviebto seju un asinssarkanajiem ļaunajiem gariem, kuri līksmojās durstot un bakstot.

Viņai pārskrēja tirpas no baismīgā atklājuma.

Ar trīcošu roku viņa nocēla tālruņa klausuli un uzgrieza Nīla tiešās līnijas telefona numuru.

"Tas ir Tobijs," viņa teica, kad abi stāvēja pie otrā ovālu pāra nesaulainas dienas vidus pustumsā. Viņa pabikstīja ar pirkstu spīdzinātā bērna virzienā.

"Lūk, Tobijs…"

Un tad uz krātiņā ieslodzīto. "Arī tas ir Tobijs. Un tas, domājams, nozīmē, ka las viss," viņa ar izstieptu roku, lai norādītu uz visiem astoņiem ovāliem, apgriezās ap savu asi, "ir par Tobiju. Sienas gleznojums ir Kaintonu stāsts."

Viņa palūkojās uz Nīlu, kam sejā bija piesardzīga, vēl nepārliecināta izteiksme.

"Manuprāt, tev bija taisnība," viņa sacīja. "Es domāju, ka ovāli ir dažādas versijas par vienu to pašu patiesību." Viņa norādīja uz ļauno garu apsēsto bērnu. "Tobiasam uzbrukuši ļaunie gari, kas ir priora versija par viņa fizisko nepilnību." Viņa paspēra divus soļus uz sāniem un atkal norādīja. "Krātiņš ir metafora," viņa uzmeta Nīlam skatienu, tad atkal paraudzījās uz ovālu, "par zēnu, kurš ieslodzīts savā ķermenī, kuru viņš nespēj kontrolēt, fizisko stāvokli. Un," Demija turpināja, pirms Nīls paguva pārtraukt viņu, "atšķirībā no priora, Jēzus — kurš, kā mēs uzskatām, atrodas aiz šā pelējuma traipa, — sniedzas pretī viņam kā nevainīgam bērnam."

Nīls iebāza rokas kabatās un samiedza acis, viņš koncentrēja skatienu pārmaiņus no viena ovāla uz otru. "Nu, tas saskan," viņš beidzot teica. "Tad ar ko bija saistīta viņa fiziskā nepilnība, viņa kroplums… ko? Ar epilepSiju?

"Iespējams. Taču tā ir pārejoša — krātiņš liek domāt par kaut ko pastāvīgu, kas ir vienmēr. Piemēram, par smadzeņu paralīzi."

Nīls savilka izteiksmi, kas pauda pieļāvumu.

"Bet tas atbilst! Proti, redzot, ka bērns ar smagu smadzeņu paralīzi mēģina kaut ko izdarīt — kaut vai runāt vai pastiept roku —, šķiet, ka viņš patiešām smagi cīnās pret kaut ko, kas viņu kavē."

Nīls mainīja pozu. "Ticēšu tev."

Demija lūkojās uz krātiņā ieslodzītā cilvēka izmisušo, stingo sejas izteiksmi.

"Vai vēstulēs esi ko atradis par Tobiju, par zēnu?"

"Neuztraucies, tu būsi pirmā, kas uzzinās, ja ko atklāšu," Nīls pagriezās vienlaikus ar viņu, lai atstātu zāli. "Mija, tu taču zini, ka es nestrādāju visu laiku pie vēstulēm, vai ne?"

"Jā, protams."

"Bet drīzumā pacentīšos labi daudz palasīt tās."

"Paldies. Man vienkārši… jāzina."

Nīls jautājoši paraudzījās uz viņu, kad Demija atvēra mazās durtiņas, kas veda uz Lielās zāles masīvajām ozolkoka durvīm. "Sevis vai koledžas dēļ?"

Viņa sāka kāpt lejā pa apaļajiem pakāpieniem, neskatīdamās apkārt. "Abējādi."

Četrdesmit septiņi

Solstera, 1393. gada augusts

Gvineta, gulēdama gultā blakus Tobijam, dzirdēja, ka Saimons pārnācis mājās. Cik ilgi vīrs bija prom? Stundu? Vairāk?

Viņa palūkojās pa logu, kurā vīdēja saulainas debesis. Bija vēla pēcpusdiena. Tātad vairāk par stundu.

Debesis, tik dzīvespriecīgas un zilas, uzplēsa Gvinetas bēdu rētu. Tik laimīga saulesgaisma bija aplami, nelaipni. Klusa diena, kurā debesis klātu nekustīgi, pelēki mākoņi, kas kā zārka pārklājs pār viņas zēnu apsegtu visu mitro pilsētu, būtu bijusi piemērotāka.

Viņas nekustīgais nomods, guļot līdzās Tobijam, būtu labāk saskanējis ar pelēku, nekustīgu debesjumu; bet šis spožums, šī saule, kas izvilinās cilvēkus no mājām un liks viņiem slaistīties pa ielām un dārziem, nebija piemērota pasaulei, kurā Tobijs vairs neelpos.

Durvis lēnām atvērās, un ienāca Saimons. Viņa skatiens uzreiz apstājās pie Tobija, un Gvineta par to nez kāpēc bija priecīga.

Saimons apsēdās uz gultas un paņēma viņas roku. Viņa ļāva vīram to turēt, lai gan neatbildēja uz viņa rokas spiedienu.

Ilgu laiku Saimons nerunāja, vien masēja viņas raupjo ādu, itin kā lai atmaidzinātu sievas sirdi pret sevi un vārdiem, kas viņam jāsaka. Gvineta neskatījās uz viņu, bet turpināja raudzīties uz zēnu.

"Kad notiks bēres?"

Patiesībā Gvineta nevēlējās steidzināt bēres, nevēlējās atdot savu zēnu zemei un dzīvot bez jebkādām viņa pēdām savā tuvumā, taču viņai vajadzēja mierinājumu dzirdēt, ka viņš steidzas pie Dieva.

Kad Saimons neatbildēja, viņa lēnām pagrieza galvu, juzdamās tā, itin kā cīnītos pret savu gribu, un paskatījās uz viņu.

"Kad?"

Saimons atbildēja čukstus. "Viņi neapglabās viņu, Gvin. Priors aizliedz."

Gvinetas galva paslējās augšā kā sakratītai lellei. Pūlēdamās piecelties sēdus, lai būtu Saimonam pretī, viņa parāva tā drēbes. "Tu pateici viņiem! Tu pateici, ka viņš izdarīja pašnāvību!"

Viņa juta, ka Saimons maigi, tomēr stingri satver viņas plaukstas locītavas. "Nē, Gvin, nepateicu. Elisone un Henrijs man pamācīja, ka tā būs gudrāk. Es viņiem neteicu."

Gvineta, saraustīti elpojot, vaidēja: "Bet viņi tev nenoticēja!"

"Priors apgalvo, ka viņš bija nolādēts, ka viņu bija apsēduši ļaunie gari, ka ļaunie gari sadusmojušies viņu noslīcināja. Tāpēc viņi neapglabās Tobiju."

Gvineta piepeši sajuta, ka sirdi sažņaudz bezcerība. Viņa zināja, ka Saimons stāsta patiesību. Viņa bija redzējusi, ar kādu sejas izteiksmi ļaudis raudzījās visu nabaga zēna dzīvi. Daudzi uzskatīja, ka viņš ir nolādēts, ka viņu apsēdis kāds ļauns spēks, kas laupījis viņam spēju runāt un kustēties un kas rausta viņa locekļus un vaibsta seju tā, ka viņš tikai ņurd un brēc, kad vēlas vien pasmaidīt.

Viņa nolaida sasprindzinātās rokas, un Saimons, joprojām satvēris viņas plaukstu locītavas, mēģināja viņu pievilkt sev klāt. Viņa pretojās apskāvienam un atkal apgūlās līdzās Tobijam, piedabūjot Saimonu atlaist viņu.

"Tev viņi jāpiespiež," viņa sacīja.

"Es nevaru, Gvinet! Es nevaru piespiest priesterus nostāties pret bīskapu!"

"Pasaki viņiem, ka viņš nenoslīka pats. Pasaki viņiem, ka tu viņu nogalināji."

Saimons bija neizpratnē, itin kā būtu pārklausījies. "Es?"

"Jā." Viņa nebija gribējusi izklausīties tik skarba, taču viņai nebija spēka piespiest sevi būt citādai. "Pasaki viņiem, ka biji nikns par Džona nāvi un tāpēc nogalināji Tobiju."

Viņa juta, ka Saimons ir sastindzis un raugās uz viņu, taču neskatījās pretī.

"Kā tas palīdzēs Tobijam, ja mani nonāvēs par viņa slepkavību?"

Gvineta izstiepa roku un noglāstīja Tobija gludi saķemmētos matus, sajūtot, cik viņš ir auksts. Viņai izlauzās šņuksts.

"Ja tu viņu nogalināji, tad to nevarēja izdarīt ļaunie gari. Ja viņu nenogalināja ļaunie gari, tad viņu var apglabāt baznīcas kapsētā."

"Gvinet… viņi nedomā, ka viņu apsēda ļaunie gari, lai nogalinātu, viņi teic, ka ļaunie gari bija apsēduši viņu no mazotnes."

Lai gan Gvineta to zināja, zināja, ka tieši to viņš grasījās teikt, viņa stūrgalvīgi neatlaidās no savas ieceres.

"Melo, Saimon. Pasaki viņiem, ka sagādāji priesteri — kādu nabaga priesteri, no tiem, kas klaiņo apkārt, — un viņš izdzina ļaunos garos…"

"Gvinet…"

Saimona pacietīgā balss izraisīja Gvinetā piepešas dusmas, un viņa atkal apsēdās un pagriezās pret viņu, drebēdama no niknuma.

"Tu dari visu, kas tev jādara, lai manu zēnu apglabātu kā kristieti! Man vienalga, vai tu melosi, krāpsies, dosi kukuļus vai draudēsi. Bet, ja tu to neizdarīsi, tad zvēru pie savas dzīvības, ka tava koledža nekad netiks uzcelta."

Viņa raudzījās tam acīs, ikvienā teiktajā vārdā liesmoja visa viņas griba.

Šķita, ka Saimona seja no viņas skatiena pārvērtusies akmenī. Viņa mati un bārda nu bija pelēki, un viņa seja vismaz todien bija tādā pašā krāsā. Piepeši viņa atcerējās, cik piedauzīga šķita Saimona seja, kad viņa paskatījās uz vīru pēc Tobija dzimšanas; cik milzīgi šķita sejas vaibsti, cik raupja āda, cik uzbāzīgi redzams neglītais sejas apmatojums. Šķita, ka viņa redz tikai to, cik skaista ir viņas mīļā mazulīša āda, cik mīksti viņa mati, cik nevainojami viņa sejas vaibstiņi.

Tagad viņa paskatījās uz vīru ar svešinieces acīm. Vairs ne jauns vīrietis, tomēr veselīgs. Vairāk nekā piecdesmit vasaru bija kaltējušas viņa jaunības gludo ādu, un starp acīm bija izveidojušās dziļas rievas, kas kā naudas maka aukliņa savilkās ap acu grumbām, kas iesniedzās neapgrieztajos matos.

"Ir viens cilvēks, kurš var palīdzēt…" Viņa balss bija klusa no neierastas šaubīšanās.

"Tad atrodi viņu."

Saimona acis meklēja viņas seju, itin kā viņš lūkotu pēc spraugas, kurā varētu ievietot sava argumenta sviru.

"Tevi uzklausīs labprātāk…"

Pēkšņi Gvinetu pārņēma panika. Viņa pagriezās pret savu zēnu un satvēra viņa auksto, nekustīgo roku. "Nē! Nē, es viņu nepametīšu!"

"Gvinet, Nikolass Brige nav mans draugs. Bet viņš uzklausīs tevi, viņš tevi ļoti ciena."

Gvineta apgūlās, joprojām turēdama Tobija roku. "Tad tev jālūdz manā vārdā un jāsadraudzējas ar viņu. Es nepametīšu savu zēnu."

Iedams pa ielu uz Nikolasa Briges māju, viņš juta, ka ikviens viņam pievērstais skatiens ir naidīgs. Vai tiešām šiem zaimojošajiem meliem par viņa dēlu ļaudis ticējuši visus šos gadus, kurus viņi dzīvoja Solsterā? Vai Gvineta patiesi ir izturējusi milzīgas ciešanas, ko sagādājuši ļaudis, kuri uzskatīja viņas dēlu par ne gluži cilvēcisku būtni ikreiz, kad viņa meta izaicinājumu viņiem — un viņa paša vēlmēm —, dzemdējot viņu dēlu šajā pasaulē?

Viņš izgāja ārā, uzmanīdams gan to, lai skatītos tikai uz priekšu, nevis uz tiem, kas noraudzījās uz viņu, gan to, kur lika kājas. Saimona nāsis visur sajuta nāves un trūdu smaku, kas cēlās no mēsliem, no kuriem viņš nespēja izvairīties, un pūstošas gaļas, ko pat viszemiskākajiem miesniekiem nebija pa spēkam uzdot par lietojamu un ko tie bija izmetuši uz ielas suņiem un vārnām.

Viegla vēja pūsma atnesa smirdoņu no miecēšanas mucām ārpus pilsētas mūriem. Tikai nelabais zināja, kas bez mīzaliem un ozolu mizām vēl tajās ir samests, taču tās smirdēja briesmīgāk nekā nodīrātās ādas saulē.

Divas vārnas, plivinādamas spārnus un strīdēdamās par gaļas kumosu, atsitās pret viņa apakšstilbiem, kad viņš gāja tām garām, un viņš sita ar zābaku, gandrīz zaudēdams līdzsvaru, kad putni veikli izvairījās no viņa spēriena.

"Kaintona kungs?"

Viņš paraudzījās lejup, kad viņu satvēra roka, lai apstādinātu, un uz viņu lūkojās veca sieviete tumšās drēbēs. Viņa runājot atsedza muti, kurā Saimons varēja saskatīt pāris zobu, un viņš būtu devies prom, ja vien viņu neapturētu vārdi, kuri, lai gan lūpu čāpstināšanas pieklusināti, skanēja stingri.

"Es dzirdēju valodas, ka jūsu nabaga mirušais zēns bijis nolādēts un viņā bija iemiesojušies sātana ļaunie gari," viņa iesāka, "bet nedomājiet, ka visi tam tic." Viņa paraudzījās ar tādu izteiksmi sagumušajā sejā, kas pauda līdzjūtību viņam vai Tobijam. "Viņš bija nabaga dvēsele, taču ikviens, kuram ir acis, lai redzētu to, kā viņš skatījās uz māti, zina, ka viņā mita labestība un mīlestība, nevis nelabā ļaunie garie."

Saimons lūkojās uz sievieti, nespēdams atrast vārdus, lai paustu savas jūtas par tik negaidītu laipnību.

"Es zinu, ko nozīmē apglabāt bērnus," vecīte sacīja. "Un arī mazbērnus." Viņa skatījās ar skaidrām, zilām acīm, un Saimons acumirkli paprātoja, kā viņa izskatījusies jaunībā ar šīm tik zilajām acīm.

"Pateicos, kundze," beidzot viņš teica. "Jūs iepriecinājāt manu sirdi."

Pieņemdama viņa pateicību un apstiprinādama, ka tāds ir bijis viņas nolūks, večiņa pamāja, joprojām nenovērsdama acis. "Es lūgšos pārjums. Un par jūsu zēnu."

Saimons nolieca galvu, un viņa, atlaidusi vīrieša roku, aizgriezās, paveikusi savu darāmo.

Kad Saimons tika ievests mēra priekštelpā, viņš atkal guva mierinājumu, šoreiz par to gādāja sirsnība un līdzjūtība, ar kādu viņu sagaidīja Nikolass Brige. Mērs aizraidīja vīriešus — Saimonam nepazīstamus —, ar kuriem viņš sarunājās par veikala lietām, kad Saimons ienāca, un aizsūtīja kalpotāju pēc vīna un kūkām.

Mērs apsēdās, noliekdamies uz Saimona pusi, kurš bija apsēdies masīvā ozolkoka krēslā pretī viņam. "Šodien ir diena, kad ikviens vīrietis, kuram ir dzīvi dēli, jūtas mazliet neērti jūsu priekšā, Saimon no Kaintonas. Man patiesi ļoti žēl par jūsu zaudējumu." Viņš apklusa uz mirkli, ļaujot Saimonam pateicībā paklanīties, un tad sacīja: "Man arī ļoti žēl, ka jums liedz dēla bēres ar pienācīgajiem rituāliem." Viņš atkal apklusa, skatīdamies uz mēmo Saimonu.

"Jo es būvēju ķecerim."

"Pie tā vainojams tas, ko jūs ceļat. Viņiem būtu pilnīgi vienalga, ja jūs viņam celtu māju vai veikalus. Bet jūs ceļat to, kas kļūs par līdzekli, lai mestu viņiem izaicinājumu viņu pašu lauciņā. Lauciņā, kurā viņi bija neapstrīdēti stāvokļa noteicēji. Tagad jūs cīņas laukā vedat jaunu putnu, svešzemju putnu. Tagad viņi ir neizdevīgā stāvoklī, viņi nezina noteikumus. Sākot zaudēt šādos apstākļos, viņiem ir tikai divas iespējas — aiziet kā zaudētājiem un klausīties smieklus, kas tiem seko, vai izvilkt nazi un pieprasīt jums pamest sacensības, ja jums dārga sava āda."

Saimons paberzēja stingo un nogurušo seju. "Baznīca nekad neaizies nabagāka."

"Un tās naži ir asi."

Saimons pamāja un pacēla acis, kad atgriezās kalpotājs.

"Priors dēvē viņu par nolādētu, apsēstu," viņš teica, kad vīrietis aizgāja, itin kā saruna nebūtu pārtrūkusi. Viņš iemalkoja vīnu, neskatīdamies uz Brigi, taču vēlēdamies dzirdēt no viņa lūpām apliecinājumu, ka tā nav, ka viņa dēls nebija nolādēts.

"Baznīca nedrīkst atzīt nezināšanu," Brige atbildēja. "Tā baidās no nezināšanas, baidās teikt, ka mēs nezinām, kāpēc tas ir tā, jo tad cilvēki sāks domāt un nonāks pie saviem secinājumiem."

"Un pie kādiem secinājumiem jūs nonācāt par manu dēlu?" Saimons uzmeta skatienu mēram, nespēdams noslēpt izaicinājuma pieskaņu.

Brige nevilcinājās. "Es neesmu nonācis pie secinājumiem, mūrniekmeistar. Es nepazinu jūsu bērnu, redzēju viņu vien pāris reižu. Bet jūs viņu pazināt, dzīvojāt ar viņu kopā. Pie kādiem secinājumiem jūs esat nonācis?"

Saimons mirkli sēdēja klusējot. Mērs mierīgi gaidīja atbildi.

Beidzot Saimons ierunājās, acis pievērsis grīdai pie Briges kājām.

"Es lūdzos dēlu, kurš būs līdzīgs man. Un Dievs savā gudrībā piepildīja manas lūgsnas. Jo godkāre bija sakropļojusi manu garu. Un tāpēc mans dēls ir miris."

Viņš nokāra galvu, taču mēra priekšā negrasījās raudāt.

"Kā?" Brige vienkārši pajautāja.

"Pats no savas rokas," Saimons neskaidri atbildēja, joprojām nepacēlis galvu. "Viņš aizvilkās līdz upei un noslīcinājās, lai rēķini starp mani un Deikru būtu nokārtoti. Lai atlīdzinātu. Lai pārliecinātu Deikru ļaut man turpināt celt koledžu."

"Vai esat drošs, ka tāds bija iemesls?"

Saimons domāja par astoņstūrainajām koka figūriņām, kas ar bērnišķīgu pacietību bija saliktas cita uz citas kastes vidū.

"Jā, pilnīgi."

Mērs vērtējoši lūkojās uz savu kausu, itin kā apsvērtu, vai nepiedāvāt to. "Priors nav piedāvājis jums darījumu? Jūsu dēla bēres apmaiņā pret būvniecības pārtraukšanu?"

Saimons ieskatījās mēram acīs un saprata, ka viņš zina patiesību un ka noliedzot var izpelnīties vien Briges nicinājumu.

"Jā, izteica gan."

"Bet jūs to nepieņēmāt?"

Saimons smagi nopūtās. "Ja mans dēls būtu noslepkavots vai nomiris miegā, vai es būtu pateicis, ka noticis nelaimes gadījums, tad, jā, es būtu to pieņēmis. Bet mana dēla dzīve beidzās tāpēc, ka viņš noslēdza rēķinus ar Deikru. Dēls pret dēlu, lai varētu uzcelt koledžu. Viņš domāja, ka tikai tā var kaut ko izdarīt manā labā, ka tikai tā viņš ir spējīgs piedalīties koledžas celtniecībā. Es nedrīkstu neizpildīt viņa vēlēšanos."

"Pat ja tādēļ viņš neiegūs svētlaimību?"

Saimons lūkojās Briges neizprotamajā sejā. Šis bija izšķirošais brīdis. Vārdi, ko viņš tagad teica, nostādīja viņu mēra pusē, mēra parādniekos un varā, kamēr vien viņš būs dzīvs.

"Es neticu, ka nevainīgos nolād ar elli cilvēka nolaidības dēļ," viņš sacīja, ar šiem vārdiem apzīmogodams savu likteni.

"Jūs neticat, ka zīdaiņi piedzimst grēcīgi?"

Saimons bija nesatricināms. "Nē."

"Vai ka Baznīca var sagādāt nokļūšanu debesīs ar saviem rituāliem un liegt to, neizpildot šos rituālus?"

"Nē."

Vienīgā Briges reakcija bija domīgs galvas mājiens.

"Pagaidiet šepat," viņš teica, pieceldamies un iziedams no zāles.

Vērojot viņu dodamies laukā pa galvenajām durvīm, Saimonam iekrita acīs kaut kas uz gala sienas, kas bija pretī garajam galdam, kur Brige kārtoja lietas, kad Saimons ienāca.

Viņš piecēlās un piegāja tuvāk, lai pamatīgāk to nopētītu. Viņa redze bija sabojājusies no pārāk biežas strādāšanas apmetnes pustumsā, un viņš tālumā vairs labi neredzēja. Viņš zināja, ka tas ir tikai laika jautājums, kad darbs, kur vajadzēs ciešāku skatīšanos, kļūs pārāk grūts.

Piegājis tuvāk, viņš redzēja, ka skatienu piesaistījusi karte, kas bija uzzīmēta uz sienas apmetuma.

Saimons nebija radis pie kartēm un nemācēja teikt, uz ko raugās. Pārsvaru guva zaļā un brūnā krāsa, vietām bija sarkanā un melnā. Viņš piegāja vēl tuvāk un saskatīja divpadsmit galvu, kas vienādos attālumos ieskāva kartes ovālo perimetru: ko, viņš prātoja, tās nozīmē? Vai tā ir pagānu karte, kurā dievības pārrauga pasauli?

"Ā," viņš dzirdēja sakām Brigi, kurš bija atgriezies istabā, "jūs esat pamanījis manu karti."

"Kur jūs tādu ņēmāt?" Saimons apvaicājās, juzdamies neērti, ka pieķerts okšķerējam.

"Tā ir Renalfa Hidždena kartes kopija no grāmatas Polychronicon," mērs sacīja. "Es to nokopēju kā atgādinājumu, ka, lai gan var šķist, ka Solsterā ir pasaules centrs, kur risinās ļoti svarīgi notikumi, ir arī citas vietas un atšķirīgas paražas. Ka Dievs ir radījis bezgalīgi dīvainu pasauli. Un," viņš smaidīdams piebilda, "ērmīgākas un neizprotamākas būtnes nekā priori un bīskapi."

"Vai pat karaļi," nomurmināja Saimons.

"Vai pat karaļi," Brige, acīm redzami samulsis, apstiprināja.

"Ko nozīmē šīs galvas?" vaicāja Saimons, piepeši nejuzdams kaunu par savu nezināšanu.

"Divpadsmit vējus, kas pūš pār pasaules virsmu."

Brige turpināja skaidrot, kartes austrumu malā norādīdams Jeruzalemi, tad Santjago de Kompostelu, Romu un Babilonu, katra no šīm pilsētām bija iezīmēta kā liela katedrāle robainiem mūriem, uzsverot tās nozīmību.

"Un šī te?"

"Tā ir Āfrika."

"Šķiet, zeme, kurā ir maz pilsētu."

"Zeme, kurā dzīvo necivilizēti mežoņi, kuri neuzskata par vajadzīgu būvēt kā jūs vai es, mūrniekmeistar."

Brige parādīja Saimonam nepazīstamus zvērus, kas apdzīvoja zemes, par kurām viņš nekad nebija dzirdējis, atklāja zaļo kalnu nosaukumus un apvilka ap sarkano lauciņu — ap Sarkano jūru.

Saimons pārlūkoja karti. "Pasaule ir brīnumaina vieta."

"Jā, brīnumaināka par to, kāds ir mūsu pašreizējais priekšstats."

Saimons uzmeta viņam ziņkāru skatienu. "Jūs runājat vairāk kā īsts filosofs, nevis veikalnieks."

Brige priecīgi iesmējās. "Vai veikalnieks nedrīkst prātot par lietām, kas nav saistītas ar tirdzniecību un priekšmetu vērtību naudā, Kaintona kungs? Vai jums laiku pa laikam negadās pacelt skatienu no akmeņiem un apdomāt lietas, kam nav nekāda sakara ar ēkām un mūrnieka darbu? Varbūt teoloģijas un reliģijas lietas?"

Saimons ieskatījās viņam acīs un, neraugoties uz bēdu un skumju smago nastu, atbildēja ar smaidu.

"Nesteidzieties darīt Baznīcas darbu tās vietā, Saimon," mērs nevērīgi deva padomu. "Baznīcai ir pietiekami liela ietekme, lai atturētu cilvēkus domāt par Dievu un viņa darbiem tās vārdā."

Abi vīrieši klusēdami raudzījās viens otrā, apzinādamies, ka pārkāpuši robežu, aiz kuras būs nepieciešama uzticība, jo abi zināja viens par otru to, kas varēja viņus novest uz ešafota.

Piedāvājis vēl iebaudīt vīnu, Brige aicināja Saimonu atkal apsēsties un, kad viņi bija apsēdušies, paskaidroja. "Esmu nosūtījis pēc cilvēka — mācīta cilvēka un priestera —, kas jums palīdzēs."

"Cik drīz viņš ir gaidāms?"

"Mans kalpotājs atgriezīsies kopā ar viņu vai ar vēstīm no viņa. Mums nebūs jāgaida vairāk par stundu, mans kalpotājs paņēma zirgu no staļļa."

Saimons raudzījās uz viņu ar apbrīnu. Kalpotājam iedots saimnieka zirgs.

"Kad Ādams raka un Ieva vērpa," noskandēja mērs, kura lūpas rotāja smaids, kad viņš ieskatījās Saimonam acis, "kurš tad bija dižciltīgais?"*

"Tagad, kad ir priesteris," Brige ierunājās pēc klusuma brīža, "mums jāapdomā, kur notiks ceremonija."

Ceremonija. Viņa dēla apglabāšana. Ļoti gaidītā un vēl vairāk apraudātā dēla Tobiasa Kaintona mirstīgo atlieku apbedīšana.

Saimons palūkojās uz Brigi. "Baznīca nepiešķirs vietu, un es nesniegšu prioram vai Koplijam to gandarījumu redzēt, ka mēs to darām slepšus pusnaktī, lai neviens mirstīgais neredzētu."

"Nē."

"Es nepiešķiru lielu nozīmi Baznīcas priekšstatam par svētīto zemi," Saimons ierunājās, "bet es vēlētos, lai mans dēls guļ kādā pienācīgā vietā."

Mērs ar mierīgām acīm un nekustīgu seju noskatīja Saimonu. "lūs domājat par koledžu."

Saimons neomulīgi paraustīja plecus. "Tas šķiet atbilstoši…"

"Es to neieteiktu."

Saimons pacēla skatienu, mēra tiešuma sāpināts.

"Kādēļ?"

Brige samiedza acis. "Jūsu mūrniekiem — lai cik slepeni, jūsuprāt, jūs rīkosieties — tas kļūs zināms. Un dažs labs nosauks vietu par apsēstu, pat nolādētu. )ūs un Deikrs jau vienreiz pārcēlāt koledžas vietu, es nevēlētos, lai tas notiek otrreiz."

* Džona Bola sprediķa sākums, kurš norāda, ka visi cilvēki piedzimst vienlīdzīgi.

Saimons ar nogurušu roku paberzēja pieri. "Mans nabaga zēns," viņš nomurmināja.

"Man ir kapela šeit, manā muižā," Brige dzīvi turpināja, itin kā piedāvātu veikalniecisku darījumu. "Ja uzskatāt to par piemērotu, jūsu dēls var atdusēties šeit."

Vēlreiz izbrīnīts par mēra vārdiem, Saimons pacēla acis.

"Kāpēc?" viņš vaicāja, būdams neizpratnē par mēra piedāvājumu. "Kāpēc jūs to piedāvājat?"

Brige nolaida acis, itin kā pētītu savus zābakus. "Jāzeps no Arimatejas atdeva savu kapavietu Jēzum Kristum," viņš sacīja bezrūpīgā tonī, kas slēpa viņa vārdu nopietnību. "Vai man nav jādod vieta manā kapelā jūsu dēlam, ja es to spēju?"

"Manu dēlu, lai Dievs mielo viņa dvēseli, nevar salīdzināt ar Jēzu Kristu…"

"Ko jūs darījuši vienam no šiem maniem vismazākajiem brāļiem, to jūs esat man darījuši," Brige citēja, neatraudams skatienu no Saimona.

"Jūs citējat svētos rakstus?"

"Jā. Un mūsu dzimtajā valodā."

Pāris mirkļu valdīja klusums.

"Cik daudz jums ir?"

"Visi četri evaņģēliji."

Saimons raudzījās uz viņu. "Tik daudz?"

"Un jums?"

"Pāris lappušu." Saimons atzina patiesību Brigem, kā nebija atzinis Henrijam. "Tas sākās, lai ieriebtu Koplijam," viņš atklāti sacīja. "Es darīju visu, kas varētu viņu sakaitināt. Sagādāt Viklifa Bībeli bija spēles sākums, tā mēdz rīkoties māceklis, lai noskaidrotu, cik daudz viņš var atļauties aiz nīsta meistara muguras."

"Bet pēc tam?'

"Pēc tam es izlasīju vārdus, un man radās iespaids, it kā tos neviens priesteris nekad nav teicis, it kā es dzirdētu šos vārdus no Pestītāja mutes. Tieši man."

"Baznīca ir samaitāta un pasaulīga. Tā sludina māņticību un bailes."

Saimons pamāja.

"Jēzus teica, ka neviens cilvēks nedrīkst tiekties pēc varas, iekams viņš nevar pakalpot visiem," Brige turpināja. "Baznīcā es nesaskatu šādu pazemību."

Abi vīrieši saskatījās, un Saimons zināja, ka, vienalga, vai viņš jelkad sauks Brigi par draugu, tagad, lai notiktu kas notikdams, viņi ir sabiedrotie.

"Vai Kaintonas kundze būs mierā ar manu kapelu?"

Saimons vārgi pasmaidīja. "Mana sieva jūs ļoti ciena, Briges kungs. Savulaik jūs bijāt viņas draugs un aizstāvis pret Baznīcu; šoreiz viņa būs tikpat pateicīga."

Četrdesmit astoņi

Dejojošu cilvēku aplī milzīga sieviete mežonīgiem matiem atmet galvu un paver muti, kā šķiet, kosmiskos smieklos, kas pilni ar absolūtu prieku par eksistenci. Viņa un viņas dejojošie un plaukšķinošie biedri ir tērpušies daudzkrāsainos audumos — kuriem bija vairāk krāsu nekā Jāzepa ģērbam, bet mazāk svītru —, kas krita kārdinošās krokās.

Dejotāju apļa vidū uz biezām, zaļām velēnām paceļas puķes, kuru ziedlapiņas izrotātas zaļā un violetā, spilgti sarkanā un debeszilā krāsā. Sulīgās zāles jaunaudzes vēsie pieskārieni kailajām pēdām rada patīkamu sajūtu.

Aiz kustīgo dejotāju mugurām — ārpus jaukā un auglīgā apļa — ir tikai tuksnesis, akmeņi un smiltis. Ūdens, no kā uzplaukušas puķes un zāle, nekur nav redzams: auglības vietā stājas sausa un izkaltusi zāle. Šur tur smiltīs guļ sakaltušas paliekas no puķēm, kuras, iespējams, aplī esošie līksmi aizmetuši pār plecu, to krāsas teju pilnībā izbalinājusi saule, bet resnie kātiņi un sulīgās lapas saraukušās un kļuvušas trauslas.

Starp akmeņiem, putekļiem un nedzīvajām puķēm sēž maza meitenīte. Arī viņa ir ģērbusies krāsaini — līdzīgi kā dejotāji —, taču viņas apmetnis ir īss un apskrandis, šķiet, kā pagadās, salikts un ātri sašūts no atgriezumiem. Bērna acis pievērstas dejotājiem, lai gan viņa, nedroša un neaicināta pulciņā, stāv atstatu no viņiem. īkšķi iebāzusi mutē, viņa vienā rokā tur lupatu lelli.

Tāda bija Kacas vīzija par Demijas bērnību, attīrīta — viņas mīļākā apgalvoja — no visa, ko viņa nebija pateikusi, no prieka, ko viņa nekad nebija izpaudusi. Vientulība citu bērnu vidū, pastāvīgā neizdošanās, pēc pašas domām, būt interesantai un saistošai kā brālis, kopienas nomalēs nodzīvota dzīve spēcīgas mātes nepārvaramā klātbūtnē. Viņai nekad tā īsti nebija laika meitai, pat pirms nāves un vēlākās pārtapšanas par neaizsniedzamu pilnību Demijas prātā.

Lai gan šī glezna bija dāvana viņu otrajā attiecību gadadienā, netieši dotais solījums tā arī nepiepildījās; dzīve kopā ar Kacu nebija devusi līksmo dejotāju apli, pēc kā Demijas dvēsele bija ilgojusies kopienā pavadītās bērnības atsvešinātībā. Izvairīdamās no sakariem ar citām dzīvām būtnēm, viņas apzināti bija izveidojušas aizsargapvalku savām attiecībām. Un tolaik tas šķita pavedinoši dabiski.

Nedēļas nogales viņām, protams, bija jāpavada Londonā: visa Demijas kopmītnes istaba ietilptu Kacas plašā dzīvokļa krāšņajā viesu vannas istabā. Viņas, bez šaubām, nevēlējās tērēt laiku draugu pulciņam, kad abām bija tik maz kopīga laika. Un Kacai nebija nekāda iemesla iepazīstināt Demiju ar savu ģimeni, jo ar to netikās.

Bet ģeogrāfiskā nošķirtība bija atstājusi Demiju šo lēmumu aukstajā, vientulīgajā ēnā; kopmītne, kuru viņa neuztvēra kā mājas, pilsēta, kurā viņai nebija nevienas uzticīgas dvēseles, pilnīga nošķirtība no Kacas un viņas pasaules.

Beidzot, raudzīdamās uz gleznu, kas parādīja, cik vienlaikus daudz un maz Kaca bija sapratusi, Demija aptvēra, ka nebija pieteikusies darbam Kaintona un Deikra koledžā, lai īsinātu Kacas atvaļinājuma gadu, nedz ari ievākusies dārgākā mājā, veicot labu ieguldījumu. Viņa veidoja jaunu dzīvi. Viņa atskārta, lai cik neapzināti, ka agrākā dzīve ar Kacu ir beigusies.

Vēlāk pēcpusdienā, no Solsteras vieglatlētikas stadiona atgriezusies Tobijā, Demija juta, ka viņas oma pieskaņojas saulainajai dienai. Viegls vējiņš, kurā jautās pavasarīgas silstošas zemes un dīgšanas smaržas, glāstīja seju un raisīja smaidu. Viņa jutās viegla un brīva, itin kā saule būtu izgaisinājusi smacīgas duļķes, kas šķīra viņu no pasaules. Viņa uzsmaidīja garāmgājējiem, un viņas smaids kļuva platāks, kad šai līksmei atsaucās patīkami pārsteigti tūristi un steidzīgi studenti. Ubags pie Svētceļnieku vārtu tilta atbildēja ar drūmu paziņojumu, ka smejas ir lētas, bet pārtika maksā naudu — vai viņai ir sīknauda, ko pievienot smaidam? Sīknaudas viņai nebija, taču, neapdomājusi savu itin ierobežoto budžetu, Demija iedeva viņam piecas mārciņas.

Pār tilta margām uzmetusi skatienu duļķainajam un pelēki brūnajam Dūtras ūdenim, viņa, turpinot ceļu, pārlika, vai šovasar laivos pa upi; varbūt ar Gadskārtas skrējiena sportistiem? Komanda varētu izbraukt ar pāris laivām un pēc tam sarīkot pikniku. Tagad, kad nedēļas nogales viņai bija brīvas, Demija, iespējams, varētu noorganizēt sabiedrisku pasākumu saviem sportistiem — braucienu ar laivām un pikniku, tad vakariņas viņas mājās un piedevām kādu filmu vai tamlīdzīgi. Viņa varētu uzlūgt Nīlu.

Piepeši Demiju pārņēma reibinoša doma, ka tagad viņa var kalt plānus, neapspriežoties ne ar vienu citu. Riskantā nepastāvība, kas, viņasprāt, apdraudēja visu, kas viņai bija kļuvis svarīgs — māja, darbs, Tobija —, pārgāja, aptverot, ka tas viss vairs nav apdraudēts nākotnē, kurā viņai atkal jāievieš saraustītais dzīves ritms, kāds bija kopā ar Kacu. Lai kāda būs Kacas atbilde uz viņas nežēlīgo elektronisko vēstuli, viņas vairs nespēs atjaunot agrāko dzīvesveidu.

Viņai iekrita acīs uz palodzes nolaidies strazds, bet, kad viņa apstājās, lai paskatītos uz to, putns aizlidoja, piepeši čivinot saceldams trauksmi. Cik gan brīnišķīgi ir spēt pacelties spārnos, Demija prātoja, uzlaisties gaisā un zināt, ka iespējams pretoties gravitācijas spēkam, pacelties virs šausmām un ierobežojumiem uz zemes un vienkārši lidot.

Tobijs Kaintons, ieslodzīts savā nepakļāvīgajā ķermenī, droši vien būs skatījies uz citiem zēniem un brīnījies par viņu spēju skriet, aizbēgt no tiem, kas viņus nicina, un no attāluma parādīt garu degunu, pirms atkal sāk skriet vienkārši tālab, ka viņi to spēj.

Pēc pāris minūtēm iegājusi Astoņstūra pagalmā, Demija atklāja, ka tur risinās strīds.

Streikojošie īrnieki bija pametuši savu krāsniņu — kas šajā tīkamajā laikā nebija iekurta — uz Romangeitas un sapulcējušies pie Lielās zāles kāpnēm. Strīdējās Roberts Hedstovs un kāds students, kuru Demija nepazina.

Tuvodamās viņa pamanīja Dominiku Voltersu-Raselu, kura istabas logs vērās uz Astoņstūri un bija redzams no pagalma. Viņš lūkojās uz ķildniekiem: acīmredzot bija nolēmis iejaukties. Demija aizšķērsoja viņam ceļu un, pamājusi Hedstova virzienā, jautāja: "Vai veidosim vienotu fronti?"

Kalsnais studentu palātas prezidents pielieca galvu, un viņi vienā tempā devās uz kāpņu pusi.

"Man ļoti žēl," viņi dzirdēja studentu sakām tonī, kas nepauda nedz nožēlu, nedz bēdas, "bet es nesaprotu, kāds man ar to sakars — tā ir jūsu un koledžas lieta, vai ne?"

"Bet tu esi koledža — vai tad tā nav šīs jaunās kampaņas būtība?" Hedstovs vaicāja, pametis acis uz Demiju un viņas ceļabiedru, un viņa lūpas savilkās smaidiņā, izbaudot gaidāmo konfrontāciju.

"Labi, man nu reiz pietiek," teica students, pamanījis tuvojošos glābiņu. "Man šopēcpusdien jāuzraksta eseja konsultācijai pulksten sešos…" Viņš pagriezās un devās augšup pa kāpnēm, lecot pa diviem pakāpieniem uzreiz.

"Hedstova kungs," savā pārsteidzoši pavēlnieciskajā balsī ierunājās Volterss-Rasels, "redzu, ka jūs paplašināt savu kampaņu."

Tagad Hedstovs smaidīja pa visu seju. "Nodomāju, ka paņemšu lapu no Milleres jaunkundzes grāmatas un piepulcināšu koledžas locekļus savai kampaņai."

"Tā vien šķiet, ka jums nav lielu panākumu," Demija iejaucās.

"O," Hedstova sejas izteiksme pauda, ka viņš zina vairāk nekā Demija, "domāju, jūs atklāsiet, ka mums ir savs iespaids. Manuprāt, jums, iespējams, būs jāsasauc studentu palātas ārkārtas sapulce, prezidenta kungs."

"Tā arī darīšu," Volterss-Rasels nosvērti sacīja, "ja saņemšu iesniegumu ar nepieciešamo parakstu daudzumu."

Hedstova vieglprātīgais pieņēmums, ka notikumi rit viņam labvēlīgā gultnē, satracināja Demiju. "Ja traucēsiet mūsu jaunos cilvēkus," viņa teica, vēlēdamās, kaut viņai nebūtu jāpaceļ galva, lai ieskatītos viņam acīs, "mums nāksies izsaukt policiju, lai dabūtu jūs projām."

"Mēs nevienu netraucējam, tikai izdalām savu literatūru," viņš pastiepa iedzeltenu A5 formāta lapu ar uzdrukātu virsrakstu "ĪRES STREIKS: FAKTI", "un lūdzam "jūsu jaunajiem cilvēkiem" to izlasīt. Un baidos," viņš turpināja, "ka policijai nebūs tiesību lūgt mums doties prom. Šī zeme nav privātīpašums. Kā jau vairākus simtus gadu ir ierasts, ikvienam ir tiesības šķērsot koledžas pagalmu. Ričards Deikrs, manuprāt, vēlējās, lai parastajiem ļautiņiem būtu interese par šo vietu."

Nākamajā nedēļā streikotāji katru dienu pulcējās pie Lielās zāles izliektajām kāpnēm. Daži, kuri sēdēja saliekamajos krēslos un apmierinājās ar dzelteno lapu izdalīšanu, kļuva par atzītu koledžas sastāvdaļu tā īpašā procesa ceļā, kam ir sakars ar jauninājumiem — pat nevēlamiem jauninājumiem —, iekļaujoties kā ierasta, taču apnicīga parādība. Citi — tie, kuri atteicās sēdēt un uzmācās jauniešiem, kas tuvojās kāpnēm, izvaicādami viņus par nostāju taisnības un ekspluatācijas jautājumā, — bija kairinātājs, kas vēl vairāk uzbudināja nervus, kuri jau tā bija sabeigti no domām par tuvajiem eksāmeniem un dzīvi pēc universitātes beigšanas.

Pāris reižu izcēlās tracis un, par spīti Hedstova apgalvojumam, ka likums ir viņu pusē, tika izsaukta policija. Tomēr streikotāji skaidri un gaiši pateica, ka bez varas iestāžu aizlieguma turpināt aktivitātes viņus nedabūs prom, un pat tie, kurus brīdināja policija, turpināja piketu pie Astoņstūra.

"Norisam būs kaut kas jādara," Sems Kīrnss nopietni piezīmēja, kad viņi ne visai agra rīta vēsumā uzskrēja uz Lēdiju pastaigu takas. "Vienīgais laiks, kad esam brīvi no piketētājiem, ir tad, kad ir pārāk tumšs, lai saskatītu viņu skrejlapas. Tas visus ir pamatīgi nokaitinājis."

"Kā tu domā, vai viņi gūst atbalstu?"

"Es nezinu par atbalstu, taču zinu, ka daudzi vēlas, lai viņi pazustu. Un, ja tas nozīmē, ka viņiem jādod viņu prasītās garantijas, tad, manuprāt, tiem, kam pēc pāris mēnešiem būs jākāpj pa Astoņstūra trepēm, lai kārtotu gala eksāmenus, tas ir diezgan vienaldzīgi." īrnieku protesta akcijas tiešums neizbēgami piesaistīja plašsaziņas līdzekļus. Salster Times nosūtīja žurnālistu intervēt ikvienu, kurš runās viņa mikrofonā, un fotogrāfu, kurš acīgi uzņēma jaunu, izskatīgu sievieti un garo Hedstovu, kurš — Demija bija pārliecināta — apzināti līdzinājās "Kalnu auku" varonim Hitklifam. Fotogrāfs to nepamanīja, taču būtu laimīgs par kautiņu, tāpēc nolaidās līdz tam, ka kritizēja studentus ar tamlīdzīgām piezīmēm: "Es neļautu viņam tā runāt ar tevi, dēls, — ko viņš iedomājas, ko?" vai "Uz priekšu, streikotāji, pasakiet to skaidri un gaiši! Lai šīm privileģētajām pēcpusēm būtu viela pārdomām."

Demija, dedzīgi vēlēdamās paust valdes viedokli, bet apzinādamās, ka viņas teikto var izmantot pret viņu, uzrakstīja paziņojumu presei, ko steidzīgi saskaņoja ar Norisu, iekams pasniedza žurnālistam, kurš acīm redzami cerēja uz personīgu kontaktu ar kādu augstāku personu.

"Kas tas tāds?" viņš vaicāja, vērdamies viņā ar ierastu sejas izteiksmi; viņa garajā sejā iegūla vīpsnājošas grumbas, kas drīzāk bija gatavas savilkties neuzticībā, nevis izplesties priekā. "Ko jūs teicāt, kas jūs esat?" viņš strupi pārjautāja.

Vai viņš tiešām nesaklausīja, kad stādījos priekšā, Demija prātoja, vai arī tas ir mēģinājums nolikt pie vietas? Viņa bija pieradusi, ka tiek uzskatīta par desmit gadiem jaunāka nekā īstenībā, un viņas ādas krāsa, kaut ari bija divdesmit pirmā gadsimta pirmā desmitgade, joprojām bija neierasta koledžu vadībā.

"Demija Millere," viņa atkārtoja, vairīdamās runāt tonī, ko varētu uztvert kā naidīgu, "koledžas mārketinga vadītāja. Tas," viņa pamāja uz aploksni žurnālista rokā, "ir paziņojums presei."

"Ha! Uzrakstījāt kopiju speciāli man! Cik pieklājīgi." Viņa ironija bija diezgan klaja, taču fakts, ka viņš to lietoja bez acīm redzama iemesla provocēt, lika Demijai vēl vairāk piesargāties. Viņa klusējot stāvēja, kamēr viņš atplēsa aploksni un ātri pārlūkoja apdrukāto lapu.

"īsi, pat tik…"

"Paldies."

"Un pilnīgas blēņas," viņš teatrāli saņurcīja dūrē lapu, nometa to uz grīdas Demijai pie kājām un, acis nenovērsis no viņas, gaidīja reakciju. Kad viņa nelikās manām, žurnālists teica: "Jūs tikai cenšaties apčakarēt šos cilvēkus. ļūs vēlaties pārdot viņu zemi būvuzņēmējiem. Visi zina, ka nākamajos desmit gados šajā apvidū vajadzēs piectūkstoš jaunu māju. Varu saderēt, ka esat apslapinājušies no prieka par domu, cik daudz naudas varat nopelnīt."

"Hm, cik interesants viedoklis," Demija kļuva neapdomīga. "Taču, nē, īstenībā mums nav nesaturēšanas no prieka par to, ka galējās finansiālās grūtībās, iespējams, kaut kad nākotnē būsim spiesti pārdot koledžas zemi. No tā mēs visiem spēkiem pūlēsimies izvairīties. Bet, ja tas kļūs neizbēgami, neviens nedrīkst mums diktēt, kā un kam pārdodam zemi." Viņa valdonīgi pacēla roku, lai netiktu pārtraukta, ko varēja paredzēt pēc žurnālista ievilktās elpas. "Tas būtu līdzīgi tam, ka jūs, būdams spiests pārdot vecmāmiņas māju, lai varētu ievietot viņu labā pansionātā, atklātu, ka nevarat to pārdot par summu, kas būtu nepieciešama, lai viņa nonāktu labā un ērtā vietā, jo pirms daudziem gadiem viņa piekritusi pārdot māju kaimiņam par iepriekš sarunātu cenu." Viņa atkal pacēla roku, kad žurnālists sāka iebilst pret šādu līdzību, kas esot "sasodīti stulba".

"Nē, tā nav sasodīti stulba, kā jūs to daiļrunīgi nosaucāt. Streikotāji vēlas, lai koledža uzņemtos saistības piedāvāt iemītniekiem pirmpirkuma tiesības uz zemi par lauksaimniecības cenām. Vienīgais iemesls, kas varētu mūs pamudināt pārdot zemi, ir tas, ka varam iegūt maksimālos ienākumus, un tas nozīmē pārdot zemi, lai uz tās varētu nodrošināt dzīvojamo platību. Un tas — kā jūs zināt — pieprasa papildu samaksu."

"Tātad?" žurnālists iekliedzās, paceldams degunu, jo saoda uzvaru. "Jūs pārdosiet zemi būvuzņēmējiem."

"Nē, pašlaik ne. Lūdzu, uzklausiet — mēs nevēlamies pārdot zemi. Bet, ja būsim spiesti pārdot — jo zeme ir mūsu vienīgais aktīvs: mums nav Baznīcas ziedojumu šķīvja kā citām dibinātājkoledžām —, kā jau teicu, ja būsim spiesti pārdot, tad mēs vēlamies gūt maksimālos ienākumus, lai varētu pārdot iespējami mazāk zemes. Un tas, bez šaubām, nozīmē, ka vairākums iemītnieku varēs paturēt savu zemi un turpināt to apstrādāt kā agrāk."

"Milleres jaunkundze," žurnālists teica, turēdams diktofonu viņai gandrīz zem zodu, lai uzsvērtu faktu, ka ieraksta atbildi, "vai jūs varat man apstiprināt ar vienzilbīgu vārdu, ka koledža pašlaik negrasās pārdot tās īpašumā esošo zemi un ka tā nerisina sarunas ar būvuzņēmējiem par to?"

"Pilnīgi. Nav plānu, nav sarunu."

Ar acs kaktiņu Demija pamanīja sev veltīto Roba Hedstova greizo smaidu.

Četrdesmit deviņi

Solsterā, 1393. gads

Nedēļās pēc Džona Deikra un Tobija nāves Saimons gaidīja Ričarda Deikra lēmumu par koledžas nākotni.

"Tā mums abiem ir maksājusi vienīgos dēlus," Saimons lūdzās. "Tā nedrīkst palikt neuzcelta, tam ir jānes kaut kāds labums!"

"Koledža mums ir maksājusi dēlus, vai ar to nav gana?" grūtsirdīgi atbildēja Ričards.

Mēnesis aizritēja, un tā laikā nebija novērojama sērošana, ubagi nestaigāja pa ielām ar svecītēm rokā, priesteriem netika maksāts, lai viņi dziedātu aizlūgumos par mirušo zēnu dvēselēm. Bija dzirdama murmināšana par lolardu ķecerībām, taču par spīti aizdomu pilniem čukstiem, kas izplatījās, kopš karalis bija pārņēmis valdīšanu savā valstī un atņēmis varu Džonam no Ģentes — Viklifa sekotāju patronam —, vairs netika sasauktas kanona tiesas un izvirzītas apsūdzības.

Tajā pašā mēnesi Saimona mūrnieki — maksāja tiem pusi vai ne — sāka aizplūst uz citiem darbiem Solsterā. Tie, kuri palika, nezināja, vai turpināt sagatavot akmeņus mūrēšanai, vai dīki sēdēt un gaidīt.

Aizritēja vēl viens mēnesis, un laiks kļuva rudenīgāks. Vējš atnesa ziemeļu un ziemas vēsmas; svētceļnieku plūdi pilsētā samazinājās līdz īso dienu straumītei. Mūrēšana kļuva neiespējama, kad piezagās pirmais kodīgais sals, un viri aizplūda no koledžas būvlaukuma: nemājīgie un gatavie mitekļi, kur viņi un viņu ģimenes bija dzīvojuši, tagad bija pilnībā pamesti, jo ļaudis atgriezās ciematos, lai pārlaistu ziemu un sagaidītu, kādu Ričarda Deikra lēmumu nesīs pavasaris.

Tumšās dienas kļuva īsākas, kad tuvojās Advente, un Deikrs kādā 110 arvien retākajām sarunām ar Saimonu pateica, ka Ziemassvētkus pavadīs Londonā.

Stāvēdams līdzās patronam, Saimons atļāvās atzīt, cik ļoti bēdu un nākotnes cerību sabrukuma dēļ Deikrs ir novecojis un zaudējis sparu, kas reiz vērta viņu jaunāku par viņa gadiem. Viņa kalsnā seja nu bija grumbu izvagota, un mute vairs nemitīgi neapsvēra dzīves sniegtās iespējas. Viņa acis, šīs spraigās, tumši zilās acis, bija zaudējušas kvēli.

"Tu saņemsi savu atbildi pēc jaunā gada, Saimon," viņš apsolīja, vien garāmejot uzmetis skatienu mūrniekmeistaram, itin kā lai tikai pavērtos uz Saimonu, kas viņu sāpinājis. "Es apsvēršu, kamēr būšu prom, un tu saņemsi manu atbildi."

Saimons paklanījās un aizgāja, juzdamies tā, itin kā virs viņa karātos novilcināts spriedums. Viņš nezināja, kā ir labāk — dzīvot ar cerību vai reizi par visām reizēm zināt, ka viņa sapnis ir miris līdz ar dēlu.

Gvineta un Saimons svinēja Ziemassvētku svētās dienas Henrija un Elisones mājā, un audžubērnu pieaugošās ģimenes klātbūtnē uz brīdi novērsa viņu skumjas. Bet allaž, allaž visa pamatā'sāpes, kas nebija remdējamas, sāpes, kas modināja Gvinetu naktī, liekot viņai izkliegt Tobija vārdu, un kas dzina Saimonu gandrīz ik dienu doties uz koledžas būvlaukumu ārpus pilsētas mūriem.

Nikolass Brige bija jautājis viņam, vai viņš nevēlas uzlikt piemiņas plāksni uz Tobija kapavietas mēra kapelā, bet Saimons bija atbildējis, ka viņam būs krietni vien redzamāks un ilgstošāks piemineklis, kad koledža būs pabeigta. Tā kā kaut kam šajā vietā vajadzēja sargāt viņa zēnu, Saimons no sava dārza bija paņēmis jaunu kociņu un iestādījis pie kapavietas, tā bija vilkābele, kam bija lemts būt tikpat saliektai un savītai kā viņa nabaga zēnam, bet kas izturēs dzīves triecienus un sitienus tikpat labi kā viņa puika un būs augstsirdīga pavasarī, kad tajā piepeši uzziedēs tīri un balti ziedi.

Ziemassvētku rītā tas bija viss, ko Saimons varēja darīt, lai atklāti neraudātu no domas par savu bezpalīdzīgo bērnu, kas piedzimis, lai dzīvotu, apkārtējo nievāts un atraidīts, un atdotu savu dzīvību par tiem, kuri nebija viņa mīlestības vērti. Bēdās un naidā pret sevi viņš teju bija sācis uzskatīt, ka, ja viņam liegs iespēju uzbūvēt koledžu, tas būs atbilstošs sods par dēla nāvi. Taču dvēseles dziļumos viņš sacēlās pret to. Tobijs un koledža nonāca pie viņa teju vienā un tajā pašā elpas vilcienā, un Tobijs bija nomiris, lai tā turpinātu pastāvēt. Nebūs pareizi, ja viņam vajadzēs padoties. Tobija labprātīgā nāve nedrīkst izrādīties velta, kā tas bija noticis ar tik daudziem mēģinājumiem rīkoties viņa pūliņu pilnajā dzīvē, tai jākļūst uzlūkotai par vienīgo nevainojamo lietu, ko viņš spēja izdarīt. Pasaulei jāredz viņš tāds, kāds viņš bija; visiem tiem, kas novērsās no viņa dzīvē, jāapbrīno viņš pēc nāves un jābūt par sevi sliktākās domās, jo neredzēja tālāk par nepaklausīgajiem locekļiem un vaikstīgo seju.

Vilkābele, lai gan izrakta un pārstādīta vietā, kuru nebija izvēlējusies, nesavīta un nenokalta, kā bija baidījies Saimons, bet turpināja līksmi augt, itin kā jaunā vieta būtu piemērota tikpat labi vai vēl labāk nekā agrākā. Īstenībā šī vieta bija labāka, jo Saimona un Gvinetas dārzā tā bija laidusi saknes ēnainā, akmeņainā vietā, kur bija turējusies pie dzīvības aiz privileģētākām ābelēm un apstrādātās sakņu dārza zemes. Šeit, pilsētas dienvidu nomales saules gaismā, tā tīksminājās siltumā un dziļā zemē, kas jau bija sagādājusi tai jaunu dzīves sparu.

Zvaigznes dienas priekšvakara rītā pēc mises Saimons nomodā sēdēja pie koka un dēla, kad ziemas vidus tumsa lēnām, tik lēnām izklīda un uz pāris īsām stundām zemu pār zemi uzausa saule. Kad pelēcību nomainīja gaisma, Saimons uzkarināja zaļas lentes uz kociņa bezlapu zariem.

"Atnāks pavasaris," viņš klusi teica, "un es uzcelšu mūsu koledžu, mans dēls."

Bet jaunais gads neatnesa no Deikra ne vārdu, ne nopūtu. Saimons raizējās un staigāja šurpu turpu, taču nebija neviena, kam viņš varētu paust savu vilšanos — visa ģimene bija pārcēlusies uz Londonu, ieskaitot Pīrsu Motisu un viņa sievu. Nebija neviena, kas varētu pateikt, kad ir gaidāma Deikra atgriešanās Solsterā.

Un tad piepeši janvāra beigās, kad laika apstākļi uz īsu brīdi atslābināja savu dzelžaino tvērienu, pilsētā parādījās Ralfs Deikrs.

Saimons ieradās Deikru namā, tiklīdz dzirdēja jaunumus, un lūdza pieņemšanu pie Ralfa. Viņam par izbrīnu, tā tika piešķirta uzreiz.

Ralfs nepiecēlās, lai sasveicinātos, kad Saimonu ieveda istabā, kur viņš tik tikko pacēla acis no papīriem, kurus pētīja. Saimons apspieda mudinājumu pavaicāt, kur ir Ričards, taču nespēja apspiest izbrīnu par to, ka Ralfs piesavinājies tēvoča vietu. Viņš vēroja garo vīrieti, pamanīdams, ka nu viņš no jaunības iesoļo pusmūžā — viņa miesas būve kļuva druknāka un no zoda sāka nokarāties dubultzods. Vai Anna joprojām gaidīja viņu gultā vai arī viņš bija zaudējis jaunības mirdzumu un izskatību?

"Kaintona kungs," Ralfs sacīja, paskatījies uz Saimonu ar tikko jaušamu smaidu, kas rotāja viņa smagnējos vaibstus, "pateicos jums par tūlītēju apmeklējumu."

Saimonam sakāpa asinis no Ralfa vārdu mājiena, taču viņš saglabāja mieru; viņam bija darīšanas ar tēvoci, nevis viņa māsas dēlu.

"Es neatrodos šeit sava tēvoča vārdā," Ralfs sacīja, itin kā Saimona domas būtu acīm redzamas, "bet gan pats savā vārdā. Man jums jādara zināms, ka mans tēvocis šajos Ziemassvētkos nomira no lēkmes un ka viņa veikala lietas tagad ir manās rokās."

Saimonam piepeši sametās auksti par spīti tam, ka asinis mutuļoja.

"Mans tēvocis neko nepateica par turpmākajiem mērķiem attiecībā uz koledžu, ko bija iecerējis, pirms nomira, un tādējādi es varu brīvi pieņemt savu lēmumu. Tā kā mani neinteresē atņemt zinību mācīšanu Baznīcai un atdot to citiem cilvēkiem, koledža man nav vajadzīga. Būvniecība neturpināsies."

Saimons kļuva zilimelns no niknuma. "Tā nav jūsu koledža, lai par to lemtu," viņš piepeši teica. "Tai ir sava esamība, kam piešķirti dāvinājumi, lai nodrošinātu tās pabeigšanu un turpmāku pastāvēšanu."

"Jūs aizmirstat, Kaintona kungs, ka pēc Džona nāves šie dāvinājumi tika apšaubīti. Mana tēvoča vēlmes attiecībā uz koledžu tā ari netika skaidri paustas. Taču savējo es pasaku skaidri un gaiši. Būvniecība tiek pārtraukta."

Tajā pašā dienā Kaintonu namā ieradās Pīrss Motiss. Viņš noraidīja Saimona dzedro uzņemšanu, skaidri pasakot, ka ieradies pēc savas, nevis Ralfa iniciatīvas, un tika ievests istabā.

"Vai viņš drīkst tā rīkoties?" Saimons prasīja, kad advokāts bija apsēdies un apgādāts ar ēdamo un dzeramo.

"Viņš drīkstētu, ja manā rīcībā joprojām nebūtu dāvinājuma dokumentu, kurus Deikra kungs ir sagatavojis, lai nodrošinātu koledžas būvniecību, neraugoties uz to, kas notiek ar viņa veikala lietām."

Saimons aizkaitināts atmeta ar roku. "Bet vai Ralfs to noteikti neapstrīdēs un neteiks, ka viņa tēvocis ir pārdomājis?"

Motiss mazliet pasmaidīja. "Piedodiet, ka to saku, Kaintona kungs, bet būvniecībā jūs esat lietpratīgāks nekā likumos. Ralfs Deikrs var teikt, ko grib, bet tam, ko uzrakstījis un parakstījis viņa tēvocis, ir likumīgs spēks, kamēr to neatceļ cits rakstisks paziņojums. Mums jādodas uz tiesu, bet Ralfs, manuprāt, atklās, ka ir nokodis pārāk lielu kumosu, ja mēģinās liegt mums šos dāvinājumus."

"Mums?"

"Ričards Deikrs bija tiklab mans draugs, kā darba devējs," Motiss nosvērti atbildēja. "Lai gan bēdu dēļ viņam mēnešiem ilgi bija neiespējami ar baudu domāt par savu koledžu, viņš bija iecerējis to un sapņojis par tās ietekmi daudzus gadus. Es nevēlos, lai fakts, ka viņš nomiris, iekams beidzis sērot par savu dēlu, sagrautu mērķi, kas lolots pusi mūža."

"Tad jūs cīnīsieties par koledžu?"

"Jā."

"Un kā labā jūs strādāsiet, kad Ralfs Deikrs uzteiks jums darbu?"

Mazais advokāts savilka greizu, bēdīgu smaidu. "Es jau esmu atlaists. Ralfs ir jauna slota, un viņš vēlas, lai viņam apkārt būtu tādi paši jauni cilvēki kā viņš. Prom vecos," viņš atkal tikko manāmi pasmaidīja, "šurp jaunos."

"Tad jūs strādāsiet kopā ar mums pie koledžas? Ja mana sieva būs nam- darmeistare, mums vajadzēs jaunu darbu vadītāju," Saimons apklusa tikpat piepeši, cik to aizsāka. "Piedodiet, es nevēlējos jūs aizvainot. Esmu pārliecināts, ka ir daudz ļaužu, kas jums dos darbu…"

"Bez šaubām," Motiss sacīja nevērīgi kā cilvēks, kurš zina savu vērtību un uztver to bezrūpīgi, "taču rūpēšos, lai koledža tiktu pabeigta, ja varēšu. Mana māja pieder man — tā ir Ričarda dāvana man un manai sievai pirms daudziem gadiem —, un mēs drīzāk dzīvosim vienkārši un godīgi, nevis dzīsimies pa tiesām, lai iegūtu mantu."

Saimons nenovērsdamies raudzījās uz viņu. "Tad kas mums jādara?"

"Vispirms man jāuzraksta iesniegums tiesai, lai lieta tiktu izskatīta. Un tad," viņš vienkārši pateica, "sāksies cīņa."

Piecdesmit

KOLEDŽA SAŠĶĒLUSIES JAUTĀJUMĀ PAR ZEMES PĀRDOŠANU

Šonedēļ Kaintona un Deikra koledžas nomnieku īres streiks ir guvis dramatisku pavērsienu, raksta Pīts Dārnijs. Streikotāji ir paaugstinājuši likmes un pārcēlušies no trotuāra koledžas ārpusē uz vissvētāko no svētvietām — uz Kaintona un Deikra koledžas Astoņstūra pagalmu. Atteikušies no klusējoša protesta, viņi tagad izmanto skaļu pārliecināšanu un iegūst studentu atbalstu, sīki izklāstot zemisko Kaintona un Deikra koledžas vadītāju izturēšanos.

Kāds students, kurš nevēlējās nosaukt savu vārdu, pastāstīja Salster Tinies korespondentam: "Šķiet, ka rodas arvien lielāka studentu vienprātība, ka mums kaut kas jādara, lai palīdzētu nomniekiem."

Pirmais solis būs tāds, ka divdesmit četri studenti parakstīs iesniegumu, lūdzot sasaukt studentu palātas ārkārtas sēdi, pēc kuras koledžas valdei tiks nosūtīts nopēluma raksts. Tas liks doktoram Edmundam Norisam, Kaintona un Deikra koledžas direktoram, radikāli mainīt nostāju un sniegt nomniekiem garantijas, ka viņu īpašumi ir drošībā.

Iemītnieki uzskata, ka šādas garantijas ir nepieciešamas, jo jau mēnešiem ilgi klīst valodas, ka ir sākušās sarunas ar kādu celtniecības firmu par luksusa dzīvokļu celtniecību uz zemes, kas veido daļu no koledžas īpašumiem. Saistībā ar Mārketlentonas — visstraujāk augošās Lielbritānijas pilsētas — uzplaukumu šis apvidus piesaista daudzus jaunus profesionāļus, tādējādi radot dzīvojamās platības trūkumu un nepieciešamību pēc augstvērtīgas apbūves platības.

Kaintona un Deikra koledžas amatpersonas vienmēr ir apgalvojušas, ka šādas sarunas nenotiek.

Šajā otrdienā šādu nostāju ieņēma koledžas mārketinga vadītāja Demija Millere. Lūgta apstiprināt, ka šādas sarunas nav sāktas un ka nav izveidoti plāni zemes pārdošanai, viņa paziņoja: "Nav plānu. Nav sarunu." Taču koledžas direktoram tuvs avots atklāja Salster Times korespondentam, ka sarunas ar celtniecības firmu NewtonKerry ir risinājušās mēnešiem ilgi.

Lūk, ko pastāstīja Ians Bērds, uzņēmējs, biznesmenis un pēdējos piecus gadus Nortgeitas koledžas direktors: "Kad atbrīvoju savu koledžu no arhaiskās asociācijas sistēmas, kas ir labvēlīga tradīcijā, bet nelabvēlīga jauninājumiem, pat es nezināju, kādā ķezā iekūlusies Kaintona un Deikra koledžas vadība."

Vai no Kaintona un Deikra koledžas puses ir klusēšanas un noliegšanas sazvērestība vai vienkārši kreisā roka nezina, ko dara labā roka? Lai būtu kā būdams, tās nešķiet labas ziņas daudz cietušajiem nomniekiem.

(Neaizmirstiet, ka jūs varat izteikt savu viedokli šajā jautājumā Salster Times forumā, ievadot adresi: www.salstertimes.org/yourviewsonthenews )

Divus dienu laikā patiesību zināja visi, sākot ar jaunāko virtuves strādnieku un beidzot ar studentu, kas vismazāk lieto internetu. Čārlzs Nortrops bež citu valdes locekļu ziņas bija risinājis sarunas ar celtniecības firmu New- tonKerry.

Tobijas glābšanas komitejas sēdē, kura nekavējoties tika sasaukta, Demija ievēroja stipru viedokļu dažādību. No vienas puses, bija radušās fatālisma pazīmes: tieksme samierināties ar sarunām un turpināt tās, ja jau tās tik tālu tikušas. No otras puses, bija dusmas par Nortropa augstprātību; tika pieprasīta tūlītēja sarunu pārtraukšana, kā arī Nortropa atkāpšanās no dekāna amata.

Nortrops neizrādīja nekādu nožēlu.

"Dieva dēļ! Es domāju, ka šī komiteja vēlas koledžas izdzīvošanu — vai tad tas nav galvenais?"

Kad viņa retoriskajam jautājumam sekoja klusums, viņš turpināja: "Kāda, pie velna, jēga pārtraukt sarunas ar NewtonKerry? Viņi meklēs zemi citur, un mēs zaudēsim vienīgo iespēju glābt koledžu."

"Ko jūs gribat teikt ar "vienīgo iespēju"?" koledžas kasieris Kīts Makijs — kas bija tikpat uzticams glābšanas komitejas piekritējs kā Nortrops tās pretinieks — pasteidzās apstrīdēt viņu.

"Tieši tā! Ja tu nopietni iztēlojies, ka viss šis sentimentālais projekts, ko nosapņojusi Milleres jaunkundze, nodrošinās nepieciešamos līdzekļus, lai tev būtu darbs, Kīt, tad tu neesi reālists, par kādu vienmēr esmu tevi uzskatījis. Šī ideja par koledžas kopienu ir neprofesionāla un nepraktiska — tā padarīs koledžu par apsmieklu." Viņš sāka parodēt šļupstošu, elsojošu jaunas meitenes balsi: "Vecais labais Tobijas koledžas kuģis, ko stumj uz priekšu visi lās draugi!"

Leslija Kohreina ātri vien saskaitās. "Tātad, to uzņemoties, tu ignorēji ne tikai visu pārējo šī komitejas, bet arī valdes locekļu vēlmes?"

"Jā!" Nortrops neizturēja. "Tieši tāpat, kā rīkojās Edmunds, kad pārdeva to, kas mums zināms tikai kā "nekonkretizēts dokuments". Vai tiesa, Edmund? Tu taču pārdevi kaut ko, par ko mēs neko nezinājām? To, kas tika atrasts statujā?"

Kaut gan varēja gaidīt troksni, pēc dekāna apsūdzības iestājās pilnīgs klusums, kura laikā Nortrops un Noriss raudzījās viens otram acīs, itin kā atrastos divatā.

Tad, mirkli pirms viņa neatbildēšana sasniegtu kritisku brīdi, kad būtu jārunā kādam citam, Noriss teica: "Jā." Viņš novērsās no Nortropa un pārlaida skatienu pārējo nekustīgajām sejām. "Kā jau valdes locekļiem zināms, es patiešām pārdevu dokumentu, ko atrada statujā. Kā man jāpaskaidro tiem, kas neietilpst valdē, es iesniedzu pilnu pārskatu par šo darījumu un varu teikt — par ko esmu pateicīgs —, ka manu lēmumu atbalstīja lielākā daļa valdes."

Stindzinošais klusums bija pārtraukts. Atskanēja nemierīga, klusa murmināšana, ko pavadīja izkustēšanās. Komitejas locekļi pārmija skatienus, kas skaidri pauda, ka viņi nezina, ko domāt.

Tomijs Tomass, apkalpojošā personāla pārstāvis, uzdeva pašsaprotamu jautājumu. "Kas tas bija par dokumentu?"

"Diemžēl nevaru teikt, Tomij," Noriss pagriezās pret viņu, izskatīdamies teju vai atvieglots. "Šajā jautājumā pārdošanas noteikumi bija itin strikti. Bet var» jums visiem apstiprināt," viņš pārlaida skatienu pie galda sēdošajiem, "ka dokumenti, lai gan attiecināmi uz koledžas būvēšanas laiku, nebija nedz koledžas dokumenti, nedz papīri, kam sakars ar koledžas celtniecībā iesaistītajiem cilvēkiem."

"Ko? Un ar to mums jābūt apmierinātiem?" neticīgi apjautājās Robs Hedstovs.

"Nē, Hedstova kungs. Es nedz lūdzu, nedz arī gaidu, ka jūs būsiet apmierināti ar to. Bet esmu koledžas direktors, un tā nu ir sagadījies, ka atbildība ne tikai apstājas pie manis, bet arī sākas ar mani. Jums vienkārši būs jātic, ka es darīju to, ko uzskatīju par labu koledžai."

Mirkli valdīja pilnīgs klusums.

"Un viss? "Jums vienkārši būs jātic man"?" Hedstovs izplūda dārdošos smieklos, kuros nebija prieka.

"Dažkārt," Dominiks Volterss-Rasels bezkaislīgi sacīja, "mums vienkārši jāļauj vadītājiem vadīt, 1 Iedstova kungs." Atbildējis Hedstova noraidošajam skatienam ar nesatricināmu mieru, viņš turpināja: "Ja sāksim kašķēties, mēs tikpat labi tūlīt pat varam atmest pūles glābt koledžu." Viņš pasmaidīja. "Vienotību un tā tālāk."

Viņš nenovērsa skatienu no Hedstova, bet acīm redzami vērsās pie visiem, teikdams: "Personīgi esmu gatavs nešaubīgi ticēt, ka koledžas vadītājs ir rīkojies godīgi un tikai koledžas interesēs." Beidzot viņš novērsās no īrnieku vadoņa un pārlaida skatienu pārējiem. "Vai kāds nav gatavs tam ticēt?"

Dominika veiklajam aicinājumam pasludināt nešaubīgu uzticību un novērst nepieciešamību turpināt neveiklo iztaujāšanu sekoja galvas mājieni un murdoņa, kas pauda: "Nē, nē, mēs tam, protams, ticam."

Noriss pagriezās pret studentu palātas prezidentu un nolieca galvu. "Pateicos, Voltersa-Rasela kungs, par tik nepārprotamu uzticības izrādīšanu." Viņš dziļi ievilka elpu un palūkojās apkārt. "Manuprāt, vienīgais, ko es varu pateikt, ir tas, ka minētais dokuments bija senlieta, kas ļoti specifiski saistīta ar četrpadsmitā gadsimta beigām, un ka to nopirka anonīms kolekcionārs, kurš īpaši vēlējās ne tikai to, lai darījums nekļūtu publiski zināms, bet arī — lai netiktu atklāts dokumenta raksturs, jo viņa plaši pazīstamā interese norādītu uz viņu kā pircēju. Apstākļi bija tādi, ka lēmums man bija jāpieņem steidzami. Ņemot vērā, ka amats ļāva man koledžas vārdā rīkoties vienpersoniski, es tā arī darīju."

Viņš nopētīja sanāksmes dalībniekus. Tā kā neviens neierunājās, viņš sacīja: "Tagad mums vajadzētu pabeigt debates par dzīvokļu būvniecību."

Atvieglojums bija gandrīz fiziski sajūtams telpas klusumā, kad sēde pārtrauca diskusiju par strīdīgo nekonkretizēto dokumentu jautājumu.

"Esmu runājis ar NewtonKerry valdes priekšsēdētāju," Noriss turpināja, "un izskaidrojis situāciju. Tagad viņš saprot, ka zemes pārdošanas priekšlikums nepastāv, un sarunas ir pārtrauktas."

Ignorēdams Nortropu, kas klusējot pauda aizkaitinātu izmisumu, Noriss gan ar balsi, gan ar izturēšanos lika manīt, ka šim tematam ir pielikts punkts.

"Un tagad, manuprāt, mums jāapspriež, kā novērst to, ka studentus traucē nomnieku pieļaujamās bažas."

Edmunda Norisa un Roberta Hedstova publiskās debates notika studentu palātas atpūtas telpās nākamās dienas vakarā.

Sapulce bija vēl apmeklētāka nekā toreiz, kad bija sanākuši studenti, lai apspriestu sponsorēšanas darījumu ar Atoz. Bija aizņemta ikviena kvad- rātpēda brīvas vietas uz zemes vai mēbelēm. Telpu piepildīja mitru drēbju smārds, jo lietus bija lijis cauru dienu, piešķirdams pilsētai tādu gaisotni kā filmā, kas uzņemta caur miglas filtru.

Pirmie atnācēji bija uzlikuši jakas uz istabas abiem garajiem radiatoriem, bet pārējiem, lai nebūtu jāizmanto pakaramo statīvs, uz kura mēteļi samitrinātu un notraipītu cits citu, vajadzēja tos salocīt ar oderi uz āru un nolikt pie kājām.

"Labi, paldies! Uzskatīsim šo sanāksmi par atklātu!" Dominiks Volterss- Rasels no tribīnes apsauca sanākušos un oficiāli sveica viesus. "Milleres kundze un es," viņš sacīja, "būsim starpnieki, ja radīsies nepieciešamība." Viņa smaids liecināja, ka viņam patīk uzdevums būt starpniekam skarbās debatēs.

Aicināti izteikt savu viedokli, gan Edmunds Noriss, gan Robs Hedstovs runāja slavējami kodolīgi. Valde vēlējās, lai koledžas īpašumtiesības uz zemi ir likumīgi dokumentētas; nomnieki vēlējās, lai koledža uzņemas saistības piešķirt viņiem pirmpirkuma tiesības, ja zeme tiks pārdota.

Pirmais jautājums no zāles bija pašsaprotams. Kāpēc koledža vienkārši neizpilda nomnieku prasību, jo tad visi būtu laimīgi?

Noriss sadzirdami ievilka elpu, ko izpūta pa degunu, nāsis mazliet papletās.

"Jā," viņš pasmaidīja, "vai nebūtu jauki, ja visi varētu būt laimīgi? Diemžēl, ja nomniekiem piešķirs viņu prasītās garantijas, rezultātā samazināsies spēja risināt sarunas, ko Hedstova kungs, esmu pārliecināts, ļoti labi zina. Neizbēgami, ka daži nomnieki izlems nopirkt savas saimniecības, turpretī citi to nespēs izdarīt. Un tas nozīmēs, ka ikviens, kas vēlēsies nopirkt veselu īpašumu, tā teikt, zemes gabalu, tiks kavēts.

Ja jelkad pārdosim zemi — un man jānorāda, pašlaik šķiet, ka mēs to nekad nedarīsim, par spīti tam, ka notikušas nesankcionētas sarunas, — mēs, protams, vēlēsimies pārdot, cik izdevīgi vien iespējams, un tas nozīmēs pārdot veselus īpašumus."

"Jā, būvuzņēmējiem," Eledstovs neaicināts iestarpināja un tādēļ tika palūgts pagaidīt savu kārtu runāt.

Noriss palūkojās uz studentu palātas prezidentu, lai saņemtu atļauju atspēkot Hedstova izteikumu, un prezidents pamāja viņam.

"Hedstova kungs zina tikpat labi kā es, ka īpašums, kas viņu jo īpaši interesē, atrodas zaļajā joslā, ko aizsargā likums. Mums nav iespējams to pārdot būvuzņēmējiem vai kādam, kurš vēlētos to izmantot citiem, nevis lauksaimniecības nolūkiem."

Hedstovs zināja šīs spēles noteikumus un tika aicināts izteikt atspēkojumu.

"Kā koledžas direktors zina tikpat labi kā es, vai nu tā ir zaļā josla vai ne, cilvēkus, kuri dzīvo šai apvidū, vajadzēs izmitināt, un drīzāk agrāk nekā vēlāk uz lauksaimniecības zemes tiks būvētas mājas. Es tikai vēlos nodrošināt, lai tā nebūtu mana lauksaimniecības zeme!"

Kamēr tika uzdoti jautājumi un sniegtas atbildes un studentu palātas prezidents kļuva īgnāks un jutās arvien neērtāk, Demija slepšus nopētīja sanākušos studentus. Sejām, kas sekoja argumentiem un pretargumentiem, lai gan ne vairāk un ne mazāk izskatīgām kā pārējiem cilvēkiem, piemita tā pievilcības dzirkstele, kas nāk līdzi intelektam — augstākam par vidusmēru. Ne jau velti, viņa prātoja, zinātniski apdāvinātos dēvē par gaišiem prātiem.

"Varbūt man nepietiek saprašanas," slaids, piņņains jaunietis teica, "bet es īsti nezinu, kādēļ nomnieki ir aizņēmuši visu Astoņstūra pagalmu un grūž mums rokās pamfletus ikreiz, kad mēģinām doties uz bibliotēku. Proti," viņš pagriezās pret Robu Hedstovu, "ko jūs gribat, lai mēs darām? Mums nav varas pār to, vai jūs iegūsiet tiesības nopirkt savu zemi vai ne!

"Beidz, Harij, protams, ka mums ir tāda vara!" kāds izsaucās. "Mums ir divdesmit četri vārdi, mums jāsasauc studentu palātas sēde, jānobalso par nosodījuma izteikšanu un jānosūta tas valdei. Tāpat kā mēs darījām Atoz gadījumā. Tieši to viņi mēģina panākt no mums."

"Bet šos gadījumus nevar salīdzināt!" Harijs atbildēja, piesarcis no dusmām par mājienu, ka nezina studentu palātas politiku. "Neviens nenoliedz nomnieku cilvēktiesības!"

"Jūs neuzskatāt, ka mums jābūt tiesībām nopirkt savas mājas — saimniecības, kurās dažas no mūsu ģimenēm ir dzīvojušas paaudzēm ilgi?" Hedstovs atcirta.

"Nē," iejaucās cita balss, neievērodama faktu, ka Dominiks Volterss- Rasels centās iegrožot izteikumus un saukt runātājus pie kārtības. "Kāpēc, pie velna, lai jums būtu šādas tiesības? Manuprāt, viss modelis, saskaņā ar kuru "strādniekiem pieder ražošanas līdzekļi", ir mazliet novecojis, vai jūs tā nedomājat?"

"Jā, un, ja jūs uzskatāt, ka ir morāli nepieņemami koledžai lauzt gadsimtiem ilgu tradīciju, lai pārdotu zemi," svītrainā džemperī ģērbies jaunietis ar īsi apcirptiem matiem, kas jau bija sākuši ataugt, uzdeva jautājumu Robam Hedstovam, "kāpēc jūs uzskatāt, ka jums ir morālas tiesības pirkt zemi no koledžas un pēc tam to pārdot, kam vien vēlaties? Vai nav tā, ka neviena no pusēm nedrīkst pārdot zemi, kas bija paredzēta palikt saistībā ar koledžu uz visiem laikiem? Tādas kā laulības." Viņš pasmaidīja, un viņa zēniskajos vaigos iegūla bedrītes: "Nevienam nav ļauts sadalīt, ko saistījis Ričards Deikrs."

Šis komentārs noteica turpmāko sanāksmes toni, jo gan tie, kas tiecās atbalstīt iemītniekus, gan tie, kas uzskatīja, ka koledžas valdes nodomi ir loģiski pamatoti, atklāja nostāju, kurā tie varēja būt vienoti. Koledžu un zemi nedrīkst šķirt. Vienīgā garantija, kas jāsniedz, ir tāda, ka zeme netiks pārdota. Koledžai jāpaliek vai jābeidz pastāvēt kā vienam veselumam — izklaidus zemes gabali un Solsteras koledža ir viens veselums.

"Koledžas rīcības plāna komitejā bija ierosinājums," atkal ierunājās Dominiks Volterss-Rasels, kad jautājumu un atbilžu gūzma bija izsīkusi, "ka koledžai un iemītniekiem ciešāk jāsadarbojas, jāveido kopuzņēmumi, kuros koledžai jāsedz kapitāla izmaksas un jāsadala peļņa ar iemītniekiem. Šķiet, ka tas ir konstruktīvāks veids, kā gūt ienākumus no koledžas zemes."

Viņa vārdiem sekoja entuziasma pilna piekrišana, un Demija, parau- dzījusies uz Robu Hedstovu, varēja spriest, ka viņš zina — tagad viņš negūs atbalstu no studentiem rīcībai, kas būs vērsta pret valdi.

Volterss-Rasels atkal ierunājās. "Tā kā bija ieteikums sarīkot pārrunas, nebija formālu priekšlikumu, par kuriem būtu jārunā abām pusēm. Tomēr es domāju, ka būtu labi, ja studentu palāta tagad, kad esam uzklausījuši abas puses, pieņemtu kādu paziņojumu."

Pārkarsušajā telpas gaisā atbalsojās pieklusināta piekrišanas murdoņa.

"Piemēram, šādu," viņš apklusa, mirkli pārdomājot. "Studentu palāta vēlētos redzēt ciešākas darba attiecības, ieskaitot, ja iespējams, koledžas valdes un koledžas īpašumu nomnieku kopuzņēmumus. Tās jāīsteno kā daļa no jaunās virzības pretī ciešākai to cilvēku kopienas apziņai, kas ir saistīti ar koledžu."

Demija juta, ka viņas vaigi vai plīst no smaida, kad studenti ar paceltām rokām šo priekšlikumu pieņēma vienbalsīgi. Tas būs lielisks materiāls nākošajam blogam.

Uz ietvēm un asfalta mirdzēja laternu atspīdumi, kad viņa izgāja pa ziemeļaustrumu arku un nonāca uz Romangeitas. Lietus bija mitējies, un Demija pasmaržoja gaisu, izbaudīdama tā vēso svaigumu pēc studentu palātas atpūtas telpas mitrā siltuma. Atpūtas telpā bija jau gadiem ilgi stingri noliegts smēķēt, tomēr senu dūmu smaka mitruma ietekmē sūcās no paklājiem un sasprēgājušās mēbeļu ādas, un tā apvienojumā ar mitrām drēbēm un kosmētikas smaržām, kas izplūda gaisā no valgas ādas, bija radījusi mazliet nomācošu atmosfēru.

Vakara iepirkšanās bija beigusies jau vairāk nekā pirms stundas, un ielas bija pilnas ar krogu apmeklētājiem. Universitātes bibliotēka strādāja līdz pusvienpadsmitiem, un studenti, kam bija nepieciešams disciplinēts klusums ārpus savām mājvietām vai kopmītnēm, to izmantoja. Dažu koledžu bibliotēkas, viņai bija teikts, var būt pārāk pilnas nopietnam darbam vēlā vakarā.

Vēl viens skaudības dūriens: ko viņa darīja astoņpadsmit gadu vecumā? Maiklvelā cieta no sala pārdarījumiem un uzzināja par dārzeņiem vairāk, nekā jelkad bija vēlējusies, baidīdamās pasākt ko jaunu, ja nu Anna mēģinātu sazināties ar viņu no kādas pasaules daļas, kuru tobrīd iepazina.

Demija joprojām nēsāja līdzi Annas fotogrāfiju. Ikreiz, pērkot jaunu maku, viņa pārliecinājās, ka tajā ir mazs, drošs nodalījums, kurā var ievietot pirmās mīlestības pases izmēra fotogrāfiju. Vai viņas tumšie mati joprojām bija gari un zīdaini? Vai viņa ir saglabājusi slaido, lokano stāvu, dejotājas ķermeni? Ar kņudoņu saules pinumā Demija atcerējās, ka viņu gandrīz vienādais garums neradīja nepieciešamību noliekties, lai saskūpstītos, ka rokas gluži dabiski apvijās ap otras vidukli, kad abas gāja līdzās. Viņai ar Kacu tas neizdevās, jo Kaca bija gandrīz galvas tiesu garāka, viņas roka allaž apvija Demijas plecus.

Demija zināja, ja Anna atgrieztos viņas dzīvē, viņa atteiktos no visa, lai Anna tur paliktu. Viņa tikpat noteikti zināja, ka tas nekad nenotiks. Demija nešaubījās, ka Anna viņu mīlēja, taču šī mīlestība bija nepietiekama, lai atsvērtu nepieciešamību nepārtraukti pārvietoties.

Ceļošana kopā ar viņu bija iespējamība līdz pat brīdim, kad Anna izkala plānus un nelūdza Demiju kļūt par daļu no tiem. Demija bija pārāk lepna un pārāk sāpināta, lai lūgtu sev vietu blakus viņai.

Garām pagāja pārītis, vīrietis bija apskāvis sievietes plecus, bet viņa bija ielikusi roku viņa džinsu aizmugures kabatā. Demija uzsmaidīja, un viņi atsmaidīja. Viņa iztēlojās, ka tie abi ejot cenšas saprast, vai pazīst viņu. Demija zināja, ka ar savu gludo ādu un nelielo augumu varēja itin viegli tikt uzskatīta par studenti. Viņa uzreiz pateicās mātei par nodotajiem gēniem, kas ļāva izskatīties jaunai. Maca — Maricela — vienmēr bija teikusi saviem bērniem, ka rasu sajaukšana rada patiesi skaistus cilvēkus. "Jums ir labākais no mums abiem," viņa teica tā, itin kā citāds viedoklis nebūtu iespējams.

Demijai bija tikai viena mātes fotogrāfija, pienācīgs fotosalonā pirms viņas un Džimija dzimšanas uzņemts portrets. Tajā māte izskatījās kā afrikāņu karaliene, viņas brūnganā rietumindietes āda bija vēl tumšāka daļēji apgaismotajā profilā un zods pacelts lepnumā vai spītā. Viņas pilnīgās lūpas bija mazliet pavērtas, itin kā viņa grasītos runāt vai tikko būtu runājusi, un nāsis bija iepletušās. Maricela nebija skaista, taču viņa bija pārsteidzoša sieviete, kuras personība skaidri izpaudās sejas izteiksmē un uzvedībā.

Demija zināja, ka tieši māte aizveda ģimeni uz kopienu. Tonijs būtu devies jebkur, lai sekotu sievietei, kas nebija viņa sieva, bet bija gara radiniece un viņa bērnu māte. Devies jebkur, taču, iespējams, nebūtu darījis jebko; Demija nespēja iztēloties, ka viņš atsakās no savas ķīmiskām vielām uzlabotās dzīves un atrod darbu.

Viņas melanholisko domu plūdumu pārtrauca mobilā telefona ieči- vināšanās. Viņa parakājās mēteļa kabatā un atvēra to. Ekrānā vīdēja Nīla vārds.

"Cau, kas jauns?"

"Tobijs. Viņš nomira dienu pēc Džona Deikra nāves."

Demija ieradās Nila katedrāles birojā aizelsusies.

Viņš apsēdināja Demiju pie rakstāmgaldu vietā, kuru bija aizņēmis, kad viņa iebrāzās pa durvīm. Viņš atvēra atvilktni, izņēma kokvilnas cimdu pāri, identisku tam, kuru valkāja pats, iedeva to viņai.

Kamēr Demija vilka cimdus, Nīls noliecās pār viņas plecu un pielika pirkstu manuskriptam uz galda.

"Te." Demija vēroja viņa pirkstu, kas izsekoja rindiņai nesalasāma raksta latīņu valodā. "Kaintonu kroplis guļ miris, noslīcis plūdos. Esmu pavēlējis visiem pilsētas priesteriem neapbedīt viņu saskaņā ar kristiešu rituāliem. Tas nav piemēroti. Viņa tēvs nožēlos ķecerības, ja vēlas, lai viņu dēlu ap- bērē ar pienācīgu ceremoniju."

"Ko tas nozīmē?"

"Tas nozīmē," Nīla balsī jautās gan uztraukums, gan nosodījums, "ka priors mēģināja nospiest Saimonu no Kaintonas uz ceļiem."

"Tātad Tobijs noslīka," viņa sacīja, kad viņš bija atkārtoti nolasījis fragmentu, "un priors nepasaka, kā tas notika."

"Tieši tā."

"Ir kādi pavedieni?"

"Nē. Taču jādomā par kādu Deikra atriebības uzbrukumu. Vai varbūt mūrnieki domāja, ka Deikrs varētu apturēt būvniecību, tāpēc viņi mazliet izlīdzināja rēķinus. Mūrnieki bija neticami māņticīgi, viņi, iespējams, noticēja visām tām valodām, ka Kaintonu bērns ir nolādēts. Pat ja jaunais Deikrs gāja bojā nelaimes gadījumā, mūrnieki, iespējams, vainoja Tobiasa ietekmi."

Demija raudzījās uz viņu. "Un tāpēc viņi, iespējams, nogalināja viņu, iemeta upē?"

"Tam nevajadzēja būt tik dramatiski, vajadzēja vien mazliet pielikt pirkstu izšķirošā brīdī, neviens nelec ūdenī, jo viņi nevar atrast cilvēku, kas prot peldēt, upe ir pārplūdusi… Ak, Dievs, Kaintona kungs, mēs neko nevarējām darīt, cik žēl… roku lauzīšana, exeunt omnes."

Demija sagrozījās krēslā.

"Un ja nu to neizdarīja mūrnieki vai Deikrs?"

"Pasaki priekšā, kas tad."

Demija mirkli klusēja, pētīdama galda virsmu. "Kā tev šķiet, vai Kain- toni ticēja, ka viņu dēls ir nolādēts?" viņa beidzot pavaicāja.

Nīls raustīja auss ļipiņu. "To nav iespējams pateikt, vai ne?" Viņš raudzījās uz Demiju, taču viņa vairījās no skatiena. "Ko? Tu domā, ka Saimons un Gvineta iemeta viņu upē?"

Viņa, juzdamās neērti, paraustīja plecus. "Es nezinu, bet ja nu Deikrs teica: "Viss, tu vairs nepiedalīsies celtniecībā, es nespēju paskatīties uz tevi, neatceroties, ka tavs dēls nogalināja manējo," — vai ko tamlīdzīgu?"

"Ko? Tātad Saimons nosprieda, labi, viņš ir kroplis un viņu, iespējams, ir apsēduši ļaunie gari, kas gan skums pēc viņa — tas īstenībā būs atvieglojums — tādā garā? Tā tu domā?"

"Vai tev tas šķiet ticami?"

"Es nezinu. Kā tu domā?"

Piecdesmit viens

Solsterā, 1394. gada pavasaris

Mēnesis, kamēr viņi gaidīja, kad Civilajā tiesā tiks izskatīta lieta, Saimonam un Gvinetai bija auksts un kluss. Viņa, skaudīgi paslēpusi skumjas no vīra zem kvēlojoša dusmu aizsega, veica ikdienišķos darbus un sēroja vienatnē, juzdama, ka sirdī briest smags sāpju kamols.

Saimons, salīcis zem vainas apziņas smaguma, aizbrauca no pilsētas. Par spīti bargajam salam un ledainajam gaisam, viņš vienatnē devās pāri valstij pie saviem mūrniekiem Kaintona un akmeņiem, kas viņu tur gaidīja, trīs dienu jājienu uztverdams kā vēlamu grēka nožēlošanu.

"Būšu prom, iespējams, divas trīs nedēļas," viņš bija teicis.

Gvineta salocīja tīru kreklu un ielika to linu maisā, stingri paraudama auklu, pirms iebāza to seglu somā. "Tad negaidīšu tevi ātrāk," viņa teica, ar grūtībām pacēlusi un pastiepusi viņam ādas somu.

Viņš to paņēma. "Vai novēlēsi man laimīgu ceļu, Gvinet?"

Viņa palūkojās uz viņu, abu skatieni sastapās uz īsu, sāpīgu mirkli.

"Laimīgu ceļu, Saimon."

Pēc viņa aizbraukšanas laiks kļuva sliktāks un zemi klāja bieza sniega kārta, virs kuras pūta ledains, mainīgs vējš; bet, ja Gvineta baidījās par vīru, viņa neizteica savas bailes nevienai dzīvai būtnei.

Kad viņš atgriezās baržā, kas, ar ūdeni piesmēlusies un smagi piekrauta, dziļi grima upē, Saimons bija kļuvis kalsnāks un sirmāks, un viņš bija salīcis, jo drēbes, kas dienām ilgi bijušas mitras, spieda viņu uz leju.

Pēc tam katru jaunu dienu viņš sēdēja uz sola klusajā un pamestajā strādnieku apmetnē, darbodamies ar āmuru un kaltu. Lai gan mūrnieks viņā kliedza, ka viņam jāpabeidz koledža, tomēr tēvs, kas viņš agrāk bija, nezināja, vai viņš ir pelnījis tādu žēlastību, un bija nolēmis izturēt gaidīšanu.

Dienā, kad Pīrss Motiss nosauca viņam datumu, kad tiks noklausīta viņu lieta, Saimons tuvojās Gvinetai ar lūgumu.

"Vai atnāksi man līdzi uz apmetni, Gvinet?" viņš jautāja. "Man tev kaut kas jāparāda."

Savulaik viņa būtu nometusi darāmo un acumirklī sekojusi; tagad viņa klusēdama pabeidza izskatīt ģimenes pārtikas krājumus, iekams atbildēja vīram.

"Ko tu man parādīsi?"

"Tas atrodas apmetnē."

Gvineta atvēra muti, lai sāktu gausties, taču Saimons aizsteidzās viņai priekšā. "Gvinet, lūdzu. Lūdzu, neliedz man to."

Sieva pamāja un piecēlās, un Saimons vadīja gājienu no mājas uz apmetni. Klusējot viņi devās pa aukstajām un dubļainajām pilsētas ielām, bez komentāriem vai to atzīšanas paciezdami skatienus — dažus līdzjūtīgus, dažus ziņkārus, dažus atklāti naidīgus-—, kas tika vērsti uz. viņiem no visām pusēm.

Saimons apstājās pie apmetnes un pagriezās pret Gvinetu. "Lai gan es nemīlēju mūsu dēlu tā kā tu, Gvinet, es mīlēju viņu, kā pratu — kā prot vīrietis un mūrnieks, kam atņemts dēls, kuru viņš lūdzis."

Gvineta raudzījās uz viņu, taču pat pēc visiem šiem gadiem viņš nespēja saprast, ko pauž sievas sejas izteiksme.

"Pēc Ričarda Deikra nāves man bija sapnis, kurā parādījās Tobijs — ne tāds, kādu pazinām viņu šeit, bet tāds, kāds viņš ir tagad viņpasaulē…"

"Vīzija?"

"Es nezinu. Tu labāk par ikvienu citu zini, Gvinet, ka es neesmu cilvēks, kuram padodas atšķirt sapņus no vīzijām." Viņu skatieni sastapās un nenovērsās. "Taču kopš brīža, kad pamodos, es sapratu, kas man jādara."

Gvineta aizdomīgi samiedza acis, taču Saimons atgrūda vaļā apmetnes durvis un iegāja iekšā. "Nāc," viņš teica. "Nāc un paskaties."

Gvineta sekoja viņam apmetnes nespodrajā gaismā, turēdama kleitas apakšmalu virs putekļiem un lauskām, ko Saimons nebija izslaucījis. Vai viņa, Saimons prātoja, ir saviļņota no pazīstamajām izžuvuša koka, akmeņu kalšanas putekļu un ieeļļotu instrumentu smaržām? Viņa daudzus mēnešus nav šeit bijusi, vai viņu pievelk būvniecība, radīšana, uz ko pēdējos astoņus gadus bijusi vērsta viņu dzīve?

Saimons aizveda viņu līdz stūrim, kur pretī logu aizvirtņiem sienā stāvēja akmens tēls. Pagājis garām statujai, Saimons atvēra aizvirtņus, ielaida telpā auksto, vājo āra gaismu un ar rokas mājienu aicināja Gvinetu nostāties viņam līdzās.

Bikli aplicis roku viņas pleciem, viņš klusi teica: "Tas ir Tobijs, kādu viņu redzēju sapnī."

Gvineta raudzījās uz statuju. Ilgi viņa palika nekustīga, un ar šo sastingumu Saimonam pietika, lai saprastu, ka viņa cīnījās ar kaut ko viņam neizprotamu sevī. Viņam izmisīgi bija nepieciešama viņas reakcija; viņš bija gaidījis daudz ko, sākot ar asarām un beidzot ar noliegumu, taču ne šādu klusumu.

"Tātad," viņa beidzot teica neskanīgā un nedzīvā balsī, "viņš ir kļuvis par zēnu, kādu tu vienmēr vēlējies, Saimon, — par nevainojamu zēnu."

"Tādi mēs visi būsim debesīs!"

"Bet tas nav viņš\ Tas nav mans Tobijs!"

Un piepeši viņš saprata — Gvineta ir greizsirdīga. Tobijs bija atteicies no viņas un atdevis dzīvību par savu necienīgo tēvu. Šī vīzija par Tobiju bija vīzija par pilnību, kas dzīvoja viņa raustīgajā, saliektajā, mulsinošajā ķermenī, tā bija vīzija par dvēseles dižumu, kas atklājusies viņā ar spēju piedot un izdarīt vienīgo, ko viņš, būdams mūrnieka dēls, spēja, lai pasteidzinātu tēva celtniecību. Gvineta vēlējās savu kroplo zēnu, to, kuru mīlēja par spīti nepilnībai, zēnu, kuru, viņasprāt, bija sapratusi, kad neviens cits uz viņu neskatījās.

"Gvinet, tu nepajautāji, kādēļ viņš stāv šādi un uz ko viņš raugās."

Viņa ar neizdibināmu sejas izteiksmi, saraukusi pieri, pievērsās Saimonam.

"Viņš raugās uz savu otro "es", uz savu pasaulīgo "es", cenšoties redzēt sevi tādu, kādu viņu redzēja citi," Saimons sacīja. Satvēris Gvinetas roku, viņš aizveda sievu uz otru apmetnes galu, kur atdarīja un atvēra aizvirtņus. Uz grīdas nolaidās gaismas lāma, apspīdot vēl vienu statuju. Gvineta lēnām piegāja pie tās, acis neatraudama no noapaļotā apveida. Nokritusi ceļos, viņa vilka pirkstu pa kalumu, izsekodama rāmja izliekumam, akmens rokām, aizsegtajai acij.

Beidzot, beidzot viņa pievērsa no asarām mitro seju Saimonam. "Kur tu novietosi statujas?"

"Koledžā, virs pagalma, kurā stāv astoņstūru zāle."

"Un ja tiesā neatzīs dāvinājumus?"

"Tad," viņš vienkārši sacīja, "es izdomāšu ko citu."

Piecdesmit divi

Kam: Demijarainbow@hotmail.com No: KacaKempbela@hotmail.com Temats: Nīls Gordons

Demij, man šķiet, ka es tieku turēta neziņā… Vai Nīls ir Solsterā un strādā kopā ar Tevi pie sienas gleznojuma? Runā ar mani, lūdzu.

Demija, kurai sūrstēja acis no negulēšanas, aizvēra ārdurvis un izgāja pavasara rīta nenoliedzami spožajā saules gaismā. Visa bezmiega nakts bija par īsu, lai uzrakstītu apmierinošu atbildi uz Kacas elektronisko vēstuli. Lai gan sākumā viņa bija neizpratnē, kā viņas mīļākā atklājusi, ka Nīls ir Solsterā, Demija bija secinājusi, ka Kaca droši vien atvērusi koledžas mājaslapu un izlasījusi jauno blogu, kurā bija norāde uz sienas gleznojuma projekta adresi un Nīla atklājumiem par Tobiju.

Secinājums — Kaca droši vien ir reģistrējusies par projekta dalībnieci — izraisīja negaidītu Demijas reakciju. Lai gan vēl pirms nedēļas viņa būtu ļoti priecīga par Kacas iesaistīšanos darbā Tobijā, tagad viņa jutās, itin kā būtu noticis iebrukums viņas teritorijā un izspiegotas viņas aktivitātes.

Acīmredzot viņas lēmums nesteigties uz Ņujorku, lai gan bija nesis vilšanos Kacai, nebija devis signālu, ka abu attiecības būtībā ir beigušās.

Kaca nebija vienīgais cilvēks, kuru interesēja Demijas bloga saturs. Pēc debatēm sekojošajā nedēļā tas bija piesaistījis ievērojamu interesi.

Kad Demija kavējās pārdomās par zemes īpašnieka un nomnieku attiecībām, kas pastāvēja starp koledžu un cilvēkiem, kuri apstrādāja tās īpašumus, un prātoja, vai tas liecina par pārmaiņām uztverē no šķiru cīņas uz kopīgu uzņēmējdarbību, komentāru sadaļu pārpludināja ieraksti, kuru saturs variējās no stingra kursa marksisma-ļeņinisma līdz sirsnīgiem un mīļiem priekšstatiem par cilvēku brālību.

Kad viņa pavēstīja jaunumus par Tobija Kaintona nāvi tik drīz pēc Džona Deikra bojāejas un izteica minējumus par to, kā astoņgadīgs, fiziski nepilnīgs bērns varēja noslīkt pārplūdušajā Greilingas upē, atbildes variējās no gariem pārspriedumiem par bērnu mirstību viduslaikos līdz sazvērestības teorijām, kuru pamatā bija Baznīca kā raganu medību perēklis.

Tagad, nedēļu pēc notikumiem studentu palātas atpūtas telpā, viņa devās uz koledžu, droši zinādama, ka nebūs jāstājas pretī īres streika dalībnieku izaicinājumam nedz Romangeitā, nedz Tobijas pagalmā. Pāris dienu laikā pēc debatēm streikotāju skaits ātri vien bija sarucis līdz apaļai nullei.

Kad pavērās skats uz Tobiju, Demiju piepeši iztrūcināja mobilā telefona zvans. Parakājusies somā, viņa to atvēra.

"Hallo?"

"Demij, vai jau esi izgājusi no mājām?" Norisa balss izklausījās mierīga un savaldīga.

"Jā, esmu Romangeitas galā."

"Nu, sagatavojies. Koledža ir izdemolēta."

Bija ļaunāk, nekā viņa bija iztēlojusies tajos pāris mirkļos, kamēr noskrēja atlikušo ceļa gabalu līdz Tobijai. Ar sarkanu pūšamo krāso uzrakstītās neķītrības uz pagalma akmens plāksnēm un sadauzītās laternas ap Astoņstūri Demiju nepārsteidza, tomēr viņa nebija sagatavojusies tam, cik ļoti būs izpostīta pati ēka.

Lielās zāles plašie logi, kuru stikli bija pārcietuši reformāciju, republikas laikus un Otrā pasaules kara bombardēšanu, bija iznīcināti. Pār palodzēm nokarājās vai ieliecās iekšup sadauzīts un savijies svina dzīslojums, norādot, kādā trajektorijā lidojuši mestie priekšmeti, kas bija izsituši stiklus un saliekuši metālu.

Pacēlusi trīcošu roku, lai apturētu Norisu, Demija klusējot apgāja apkārt Astoņstūrim, neko neievērojot pagalmā, jo visu uzmanību bija pilnībā koncentrējusi uz izpostīto ēku.

Visi logi bija vienādā stāvoklī. Dažas mazas rūtis, no kurām pāris bija neskartas, bet kuru lielākā daļa bija saplīsusi, pāri paliekot vien robainiem gabaliem, turējās pie svina rāmja logu malās un stūros, kur bija ciļņa rotājumi; pārējais bija sašķaidīts. Zaļganā stikla, ar ko Saimons no Kaintonas bija iestiklojis milzīgos logus un ko saturēja svina līstes, vairs nebija.

Sanākušā pūļa vidū Astoņstūris izskatījās vecs, pamests un cienību zaudējis, kā astoņdesmitgadīga hercogiene, kuras nelokāmo uzvedību vienā mirklī iznīcinājis vardarbīgs uzbrukums.

Pienāca Noriss un klusēdams nostājās līdzās.

Demija pagriezās pret viņu, aizkustināta par viņa taktiskumu, bet apzinādamās, ka viņš ir satriekts tikpat lielā mērā kā viņa, ja ne vēl vairāk.

"Kā izskatās iekšpusē?" Jautājums nez kāpēc izklausījās šokējoši banāls, pārāk prozaisks.

Noriss pakratīja galvu. "Es nezinu. Kad piezvanīju policijai, viņi man lika neiet iekšā un neļaut ieiet nevienam citam." Viņš pacēla acis, viņa sejā bija redzams apvaldīts niknums un izmisums. "Domāju, ka iekšā ir gatavais posts. Stikli, ķieģeļi — vien ceri, ka, Dieva dēļ, sienas gleznojums nav cietis."

Pēc viņas vārdiem Demijai no bažām uzmetās zosāda.

Policijas noskaidrotie fakti bija vienkārši.

Ap pulksten pustrijiem naktī jauniešu banda, apbruņojusies ar iepirkumu ratiņos saliktiem ķieģeļiem, ienāca koledžā. Saskaņā ar acīm redzami labi pārdomātu un apsvērtu plānu četri no viņiem ielidināja Lielās zāles logos ķieģeļus, izdauzot gan lielās, gan mazās rūtis. Cietuši ari logu rāmji un ciļņu rotājumi, kā ari sienas abpus logiem. "Šķiet, ka viņu metieni nav bijuši ļoti precīzi," atbildīgais seržants noteica, mēģinādams atvieglot gaisotni.

Tostarp divi palikušie jaunieši bija izsituši pagalma halogēnu lukturus un ar krāsu uzpūtuši neķītrus grafīti uz celiņu plāksnēm. Tas viss aizņēma mazāk nekā divas minūtes, pēc kā jaunieši, kurus iztraucēja pāris niknu, puskailu studentu, kas dzinās tiem pakaļ, metās bēgt, atstājuši iepirkumu ratiņus, kuros joprojām atradās daži neizmesti ķieģeļi.

Lielākā daļa notikušā bija uzfilmēta ar telefona videokameru: kāda studente, trokšņa pamodināta, nevis metās virsū vandaļiem, bet bija pietiekami saprātīga, lai ierakstītu posta darbus no pirmā stāva loga, un policija bija paņēmusi viņas telefonu, lai izanalizētu uzfilmēto materiālu. Viņi arī, kā ierasts, pārbaudīja, vai uz ratiņiem nav atrodami pirkstu nospiedumi, lai gan tā vien šķita, spriežot pēc sliktas kvalitātes attēliem, ko bija uzņēmusi telefona kamera, ka jaunieši bija uzvilkuši cimdus.

Izrādījās, ka postījumi centrālajā ēkā bija mazāki, nekā varēja domāt. Uz diviem ēdamzāles galdiem bija palikušas švīkas no mestajiem ķieģeļiem, un bija salauzti un ieroboti grīdas dēļi, taču, par laimi, ķieģeļi, izlidojot caur stikliem, kurus saturēja svina līstes, bija zaudējuši inerci un nesasniedza sienas gleznojumu.

Par spīti visām policijas pūlēm nelaist-cilvēkus nozieguma vietas tuvumā, Tobijas studentiem nevarēja liegt pulcēties mazos bariņos Astoņstūra pagalmā. Šķita, ka vandalisma apjoms ikdienas ritmu padarīja par nepiemērotu, pat bezjūtīgu, un visu rītu tobieši plūda no bibliotēkām un auditorijām uz pagalmu, kur sastājās ap to ārpus policijas kordona.

Demija un Dominiks Volterss-Rasels organizēja šo nenoteikto vajadzību kaut ko pasākt. Demijas kabinets kļuva par pagaidu operāciju telpu, un tur tika nogādāti visi pieejamie klēpjdatori, lai pieslēgtos administrācijas ēkas bezvadu tīklam. Pēc tam studentu komandām tika izdalīti saraksti ar agrāko biedru elektroniskā pasta adresēm, lai sazinātos ar viņiem, pavēstot jaunumus par vandalismu un lūgtu palīdzību.

"Es jums nediktēšu standarta tekstu," Demija sacīja brīvprātīgajiem. "Vienkārši stādieties priekšā, paskaidrojiet, kā mājaslapā atrast fotogrāfijas un pastāstiet, kā jutāties no rīta, kad ieraudzījāt koledžā notikušo. Personīgie pārdzīvojumi vienmēr iedarbojas spēcīgāk nekā oficiālie paziņojumi.

Un neaizmirstiet norādīt viņiem, cik taktiski vien iespējams, uz ziedojumu lappusi mājaslapā. Ai, un sakiet, ka jūs to darāt tāpēc, ka jums šķiet, kaut kas ir jādara, nevis tāpēc, ka jums tā likts. Tas nāks par labu, jo atbilst patiesībai un, iespējams, pamudinās cilvēkus pašiem kaut darīt." Piemēram, iedot mums daudz naudas, viņa sevī piebilda.

Kad policija bija atbrīvojusi virtuves un ari pārējo Astoņstūri, Demija aizsūtīja vienu brīvprātīgo paņemt no studentiem, kas dzīvoja Astoņstūra pagalma kopmītnēs, pietiekamu daudzumu krūžu un cerēja, ka automāts tiks galā ar pieprasījumu pēc nebeidzamas kafijas straumes. Cits izpalīdzīgs students tika nosūtīts uz tuvāko veikalu pēc uzkodām. Tostarp Demija papildināja blogu.

Tobijas blogs

Tobijai šī nav laba diena. Tie, kuriem ir saikne ar mūsu agrāko biedru tieš- saistes tīklu, droši vien zina, kāpēc, jo studenti — brīvprātīgie — visu dienu sūta elektroniskās vēstules, atsaucoties uz pagājušās nakts postījumiem.

Tie, kuri nezina, var redzēt, ko kaitnieki nodarījuši Astoņstūrim un pagalmam, noklikšķinot [šeit].

Bet, lai gan sacīju, ka šī ir drausmīga diena, tā izrādās arī aizkustinoša un neparasta diena, diena, kas arvien vairāk pārliecina mani par to, ka Tobija nav tikai vieta, kurp jaunieši dodas, lai trīs vai četrus gadus studētu, — Tobija uz šiem gadiem kļūst par mājām. Nevis tāpēc, ka viņi tur ēd, guļ un strādā, bet tāpēc, ka sāk ticēt — viņi šeit iederas, tā ir viņu koledža, viņi padara koledžu par to, kas tā ir. Un ne tikai uz šiem pāris īsajiem gadiem, bet uz visiem laikiem. Vienreiz kļuvis par tobieti, tu vienmēr būsi tobietis.

Viņi vēlējās kaut ko darīt. Kaut gan dažiem drīz vien būs gala eksāmeni un tiem jāgatavojas, priekšplānā izvirzījās vēlme cīnīties pret ēkas demolēšanu pašā koledžas sirdi.

Jo netika jau sadauzīts tikai stikls, lai cik tas senatnīgs vai naudā nenovērtējams, tika sagrauts miera pilnais pieņēmums par saskaņu starp

šo vietu un pilsētu, kurā tā vienmēr bijusi iemīļota koledža, mājas pašai Solsterai.

Sešu jauniešu rīcība ir uzdevusi smagu jautājumu par šīm attiecībām, un šeit, Tobijā, neviens īsti nezina atbildi, jo šķiet, ka nodarījums nebija nejaušs. Ķieģeļus vajadzēja sagādāt lielā daudzumā, iepirkumu ratiņus vajadzēja nozagt, un tad tas viss tumsas aizsegā bija jāaizved uz Astoņstūra pagalmu.

Neviens no grafiti uz celiņu plāksnēm nenorāda uz kādu motīvu un sūdzibu, taču policijai ir aizdomas, ka tas saistīts ar koledžas finansiālajām nepatikšanām.

Kas zina?

Es zinu tikai to, kā tas iespaidoja mani. Studenti nav vienīgie, kas Tobiju uzskata par savām mājām. Man jāatzīst, ka Astoņstūrim nodarīto uztvēru kā rupju, personisku apvainojumu. Stiklu izdauzīšana, simtiem vēstures gadu iznīcināšana ir nieks salīdzinājumā ar sajūtu par apgānīšanu, ar to, ka cilvēki ierodas šajā vietā, kur valda atklāta uzticība bez durvīm vai apsardzes, un tik galēji nodod šo uzticību. Tas man izraisa sirdssāpes.

Esmu sapratusi, ka uzskatu Tobiju par svētnīcu ne tikai zinātniekiem un pasniedzējiem, ne tikai koledžas personālam, par kura daļu esmu lepna būt, bet arī pilsētai. Koledža, iespējams, ir akadēmiski elitāra, taču tā neaizver durvis nepiederošo priekšā, koledžā nav zīmes "Ienākt aizliegts", tajā nav tādu ierobežojumu kā "Tikai biedriem". Šurp var nākt ikviens, un viņam netiks veltīti greizi skatieni, šeit ikviens var skatīties, apbrīnot, brīnīties un tiekties.

Bet pagājušonakt šeit ieradās seši cilvēki ar ķieģeļiem un krāsu baloniņiem. Viņi skatījās, nicināja, noniecināja un apzākāja šo vietu. Un tādējādi nabadzīgāki esam kļuvuši mēs visi — ieskaitot viņus.

Ievietojusi rakstu, viņa staigāja pa istabu, lasīdama elektroniskās vēstules.

Tātad, izņemot šoku, ko visa šī nejēdzība nozīmē koledžai? Finansiāli tā ir katastrofa. Tā kā ēka ietilpst 1. kategorijā, apdrošināšana pret

noziedzīgiem postījumiem, kas tādēļ vienmēr bijusi pārmērīgi dārga, nekad nav uzskatīta par prioritāti, vēl jo vairāk tāpēc, ka vēsturiski Solsterā ir miermīlīga pilsēta. Stikla nomainīšana un atgriešanās 1. kategorijā izmaksās desmitiem, ja ne simtiem tūkstošu mārciņu…

Tobijas pašreizējais finansiālais stāvoklis padara šo bezjēdzīgo posta darbu par potenciāli katastrofālu, un koledža nepārprotami būs arvien vairāk spiesta pieņemt Nortgeitas superkoledžas plānu. Es, piemēram, uzskatu, ka Tobijai un Solsterai tā būs ļoti skumja diena, ja tā notiks.

Lūdzu, lūdzu, sniedziet tagad finansiālo atbalstu! Gadā to absolvē septiņdesmit divi tobieši, un, ņemot vērā tikai pēdējo četrdesmit gadu absolventus, tie ir 2880 cilvēki, ļa katrs iedotu vien 10 mārciņu mēnesī, gadā sanāktu 345 000 mārciņu, ļa tikai puse no ļums iedotu 10 mārciņu, ar 172 000 mārciņām, iespējams, pietiktu, lai samaksātu par logu remontu.

Lūdzu, apdomājiet to! Neesiet tā puse, kura visu atstāj otras puses ziņā.

Studenti, Demija nodomāja, bija gatavi būt daudz atklātāki nekā viņa. Pat organizējot ārkārtas aicinājumu, viņai nebija pieņemami lūgties; jaunos tobiešus nekavēja šādi ierobežojumi.

Neizbēgami, ka mediji kāri atspoguļoja postu. Avīžu reportieri grozījās koledžas teritorijā, meklējot faktus un uzklausot valodas, tiklīdz Tobijas pagalmā ieradās policijas nozieguma vietas izmeklēšanas komanda, un Demija darīja visu iespējamo, lai pasniegtu uzbrukumu kā noziegumu ne tikai pret Tobiju, bet pret pašu pilsētu un tās reputāciju, kuras pamatā bija harmoniskas attiecības starp pilsētu un studentu pilsētiņu.

Agrā pēcpusdienā no sardzes namiņa piezvanīja Bobs un pateica, ka ieradusies Ebija Denjelsa un viņas televīzijas komanda. Paskatījusies pa logu, Demija klusi izdvesa lāstu.

Studenti pacēla galvas, un Dominiks Volterss-Rasels pajautāja: "Ko?" "Kāds pārsteigums, ieradies Ians Bērds, lai pateiktu, kāds briesmīgs notikums," Demija pamāja pa logu uz pagalmu, kur Nortgeitas prezidents sekoja filmēšanas grupai.

Viņa noskrēja pa trepēm pagalmā, un viņai, bez vārdiem pārmijot skatienus, sekoja viss pulciņš, kas rakstīja ārkārtas vēstules.

Demija sveicināja Ebiju Denjelsu ar piesardzīgu draudzīgumu. Vietējās televīzijas stacijas atraidīšana, no sabiedrisko attiecību viedokļa, nebūtu labs gājiens, taču tas, ka reportiere ieradusies kopa ar Ianu Berdu, norādīja uz darba kārtību, kas Demijai nebija pa prātam.

"Vai doktors Noriss ir tuvumā?" F.bija Denjelsa lūkojās apkārt, itin kā gaidītu, ka Noriss parādīsies aiz studentu mugurām.

Tā kā apstiprinājās Demijas aizdomas, ka Ebija vēlas sarīkot Norisa un Bērda tikšanos aci pret aci, viņa satvēra reportieri aiz elkoņa un centās pavilkt sāņus.

"Klau, Ebij, pēc visa notikušā mums patiešām nevajadzētu Kaintona un Deikra koledžu padarīt par aģitācijas vietu…"

Ebija vēsā mierā atbrīvoja elkoni no Demijas tvēriena un uzmeta viņai skatienu, kādus mēdz veltīt leijerkastniekiem un viņu mērkaķiem. "Bet vai tad koledža nav tieši tas, ko?" viņa pavaicāja. "Kā tu domā, ja jau nomnieki ir tik sadusmoti par valdes nevēlēšanos risināt sarunas, ka ķeras pie šādas rīcības, tad, manuprāt, mums jāapšauba atbildīgās personas saprātīgums?"

"Pagaidi, pagaidi!" Demija pacēla roku. "Nav nekādu pierādījumu — pat ne pavedienu —, ka vainīgi ir nomnieki!"

"Kas vēl varētu būt tik aizkaitināts, lai izdarītu ko tamlīdzīgu?"

Demija nervozi palūkojās uz videokameru. "Vai kamera ir ieslēgta?"

"Klau, vai vari, lūdzu, pateikt Norisam, ka esmu šeit?"

"Ebij, es nedomāju, ka…"

Ebija Denjelsa strauji pagriezās un pamāja kādam studentam.

"Vai vari aiziet un pateikt Norisam, ka esmu šeit?"

Demija apgriezās un pakratīja galvu studentu pulciņa virzienā, jo nezināja, kurš no viņiem tika uzrunāts. Atkal pagriezusies pret Ebiju, viņa no aizmugures kabatas izvilka mobilo telefonu.

"Es pateikšu Norisam, ka tu esi šeit," viņa sacīja, "lai gan nevaru garantēt, ka viņš šobrīd ir brīvs. Vari iztēloties, cik viņš ir aizņemts ar policiju un tā tālāk."

Reportiere stīvi nolieca galvu, tad pagriezās un palūkojās uz Bērdu.

"Ser Ian," Demija dzirdēja viņu sakām, kad Noriss atsaucās, "kamēr gaidām doktora Norisa atbildi, varbūt jūs varat paust savus uzskatus par šeit notikušo?"

Demija, pievērsusi uzmanību Norisa balsij, tikai pa pusei aptvēra turpmākos notikumus.

"Nē," viņa dzirdēja autoritatīvu balsi.

Izstomījusi pāris steidzīgu frāžu koledžas direktoram, Demija beidza sarunu, aizvēra telefonu un ieraudzīja, ka starp žurnālisti un viņas svītu stāv Dominiks Volterss-Rasels.

"Intervija ar seru Ianu notiks ārpus koledžas mūriem, ja neiebilstat." Viņa sīkais augums itin nemaz nesamazināja gados jaunā studentu palātas prezidenta dabisko autoritāti. "Seram Ianam šai koledžā nav amata, viņš ir skaidri izteicies, ka nevēlas ar to būt saistīts pieņemtā veidā, tādēļ viņam nav tiesību šeit stāvēt un izteikt savu viedokli. Ja gribat viņu intervēt, es vēlētos, lai jūs dotos uz Romangeitu, kas ir ārpus koledžas teritorijas."

Ebija Denjelsa centās atvairīt viņa aicinājumu. "Neesiet smieklīgs. Nav iespējams intervēt uz Romangeitas ielas — tur ir pārāk skaļa satiksme."

Dominiks aizkavēja reportieres mēģinājumu apiet viņu.

"Tad," viņš turpināja, "es jums un seram Ianam iesaku doties uz viņa koledžu un tur novadīt interviju."

Denjelsa ar sakniebtām lūpām pagriezās pret Demiju. "Vai tu ļausi viņam noteikt, kuru es drīkstu šeit intervēt un kuru ne?"

Demija nevilcinājās. "Jā."

"Bet viņam nav tiesību teikt, kas man jādara!"

"Viņam ir visas nepieciešamās tiesības. Šī ir viņa koledža. Turklāt viņš ir studentu palātas prezidents un tādējādi runā visu studentu vārdā. Taču tas nav galvenais."

Denjelsa apcirtās riņķī un nomurmināja: "Tas ir smieklīgi." Strupi pamājusi filmēšanas grupai, viņa pielika mikrofonu pie lūpām un ierunājās: "Ser Ian, kādas ir jūsu domas par šeit redzamajiem postījumiem?"

Ātri un apņēmīgi Dominiks nostājās starp Bērdu un videokameru.

"Nē," viņš nosvērti teica. "Ne šajā koledžā."

Bērds, nepārprotami saniknojies par šādu rīcību, uzlika rokas Dominikāni uz pleciem, itin kā lai pastumtu viņu malā, bet, pirms viņš paguva to izdarīt, vērojošie studenti sāka kustēties, gluži kā viena nervu impulsa pamudināti, un ieskāva Dominiku, rupji atraudami sera Iana rokas no viņa un atgrūzdami Nortgeitas prezidentu.

"Vai tu filmē?" Demija dzirdēja Denjelsu vaicājam operatoram, bet, iekams vīrietis paguva atbildēt, kameras objektīvu aizsedza roka, neļaujot uzņemt grūstīšanos.

"Es vēlos, lai jūs tagad dotos prom," mierīgi teica Dominiks, uzrunādams seru Ianu Bērdu. "Denjelsas kundze ar filmēšanas grupu var doties jums līdzi vai palikt, bet es vēlos, lai jūs dotos prom."

Bērds klajā naidā blenza uz viņu, taču studentu palātas prezidentu nevarēja pakļaut ar skatienu.

"Lūdzu, tūlīt pat."

Kad Bērds joprojām neizrādīja, ka grasās darīt, kā viņam lūgts, balss no pūļa sāka skandēt: "Bērdu ārā! Bērdu ārā!"

Skandēšanu ātri vien pārņēma visi studenti, un, skanot "Bērdu ārā" un Dominikam Voltersam-Raselam nenovēršot skatienu, sers Ians piepeši apgriezās un izgāja no pagalma.

Piecdesmit trīs

Civila tiesa, Londona, 1394. gada rudens

Lai gan tiesas prāvas jau vairāk nekā trīsdesmit gadu notika angļu valodā, Saimons tikpat labi varēja klausīties procesu franču valodā, tik maz viņš saprata Motisa argumentāciju.

Līdz nebija redzējis pasīko un nenozīmīgo Motisu, tērptu baltajā augstākā tiesas ierēdņa mantijā, un vērojis, kā viņš ar Ralfa Deikra advokātu apsēžas, Saimons nebija aptvēris, cik augstu vietu Londonas jurisprudences pasaulē ieņem Motiss.

"Es biju pazīstams ar Ričardu laikā, kad biju tieslietu māceklis un viņš nekas vairāk kā tēva mantinieks," Motiss bija paskaidrojis pēc pirmās sēdes, pasmaidot kā cilvēks, kuram jau sen vairs nav jāpierāda sevi. "Viņš man apsolīja, ka tad, kad uzvilkšu jurista mantiju, viņš man dos darbu pārraudzīt viņa juridiskās lietas, gan aizstāvot viņu tiesā, gan nodrošinot, ka viņa juridiskie dokumenti ir tādā pašā kārtībā kā mucas, kurās viņš Anglijā ieved vīnu."

"Vai viens no tiem mācekļiem nav rīkojies tāpat?" Saimons jautāja, pamādams uz jurisprudences studentiem, kuri sēdēja savā "šūpuli" tiesā, atcerēdamies visu teikto un ievērodami metodes, sākot ar sejas izteiksmi un beidzot ar agrākām tiesas prāvām, kas tika citētas. "Es zinu, ka ne visi tiek aicināti kļūt par augstākajiem tiesas ierēdņiem… runa nav par…"

Viņš apklusa, nevēlēdamies dot mājienu, ka Motiss nevarēja atļauties izšķērdīgās dzīres un dāvanas, kuras sagādāt bija ierasts tiem, kas tika aicināti iekļauties jurisprudences augstākajās aprindās.

"Ričards to nodrošināja," Motiss nekaunēdamies apstiprināja. "Viņš gribēja vislabāko, un viņam derēja tikai augstākais tiesas ierēdnis."

Saimons prātoja, vai Motiss piepildīja Ričarda Deikra cerības. Tikai laiks to parādīs.

Tieslietas! Tikai runas, runas un runas — tik daudz vārdu vērpās un cīnījās cits ar citu kā gaiļi bedrē, ka Saimonam noreiba galva. Te nebija stingra pamata, kaut kā tāda, uz kā vīrietis varētu sist dūri un nosaukt par neapšaubāmu. Bija tikai viedoklis, precedents un spriedums. Viņš baiļojās par lietas iznākumu un, lai gan Gvinetas priekšā izturējās gana pārliecināti, šaubījās par iespēju uzcelt koledžu, neuzvarot tiesā un neatgūstot dāvinājumus no Ralfa. Vai drīzāk no Ralfa un Annas, jo Anna Deikra, tik tikko trīs mēnešus būdama atraitne, steigšus nostājās vīra māsasdēla pusē, lai atgūtu atdotos un ģimenei atņemtos zemes gabalus.

Mācekļi savās sēdvietās, agrāk neko tādu nedzirdējuši, neatstāja neievērotu nevienu vaibstu rotaļu un nokremšļošanos tiesas zālē.

Motiss nedz auroja, nedz apelēja kā Ralfa aizstāvis; viņš nepiesauca tiesneša tēva un lietišķa cilvēka jūtas, bet tikai laiku pa laikam uzstāja uz Ričarda neapstrīdamajiem dāvinājuma dokumentiem.

Vai viņa darba devējs bija sācis šaubīties par saviem nodomiem? Vienīgais Motisa rīcībā esošais pierādījums par Ričarda Deikra nodomiem bija tas, ka viņš nebija licis savam uzticamajam advokātam un draugam Motisam sastādīt jaunus dokumentus.

Vai viņa kungs bija pie pilna prāta pēc sava vienīgā dēla nāves? Cik varēja spriest pēc sagatavošanās darbiem augstākajā mērā pienācīgai bēru ceremonijai un pēc bēru norises, viņa prāts bija tādā pašā stāvoklī kā vienmēr.

Vai nebija norāžu, ka viņa — Ričarda Deikra — nāves iemesls bija izmisums, nāves grēks? Motiss, nemirkšķinot acis, pārlaida tiesas zālei saltu skatienu. Viņa kungs nekad nebija izmisis par dzīvi, ticību vai Dieva mūžīgo žēlsirdību vai mīlestību. Nekad. Nekad. Nekad.

"Saimon, vai tev nerūp paša drošība? Gvinetas drošība?"

Henrijs bija iebildis pret prāvu jau no sākta gala.

"Vai tad tu nezini, ka karalis brauc mājās no Īrijas, lai savaldītu lolar- dus Parlamentā? Lai izbeigtu viņu ietekmi?"

"Un kāds tam sakars ar mani un manu koledžu?" Saimons bija pajautājis.

Henrijs nikni palūkojās uz viņu, vairs nebūdams māceklis, kas cenšas nomierināt savu pavēlnieku, bet tagad būdams vīrs un tēvs, karaļa mūrnieks un cilvēks, kura ietekme pieauga. Henrijs, Saimons zināja, raizējās par viņa ciešo saistību ar reliģisko nepareizību, ar antiklerkālismu karaļvalstī, kuras karalis bija tikpat dievbijīgs, cik untumains.

"Saimon, dzīvs būdams, Ričards Deikrs, iespējams, stāvēja starp tevi un Baznīcu, taču tu esi nonācis tuvu galējībai, apbedīdams Tobiju pazīstama Viklifa piekritēja mājā un lolardu priestera klātbūtnē." Viņš cieši raudzījās uz Saimonu, acīm redzami vēlēdamies, lai viņš nāk pie prāta. "Viņi tevi vēro, Saimon. Tagad, kad Deikrs vairs neaizsargā tevi, kurš tevi aizstāvēs, kad tiksi arestēts, aizvests pie bīskapa un iemests kazemātā?"

"Kā tu saki," nosvērti atbildēja Saimons, "Deikrs ir miris. Es vairs nebūvēšu lolardam, es būvēšu sev. Tobijam."

"Ar lolarda dāvinājumu, koledža ir dibināta saskaņā ar lolarda statūtiem! Šī tiesas prāva iznīcinās tevi, Saimon! Tu domā, ka tā nodrošinās tavas koledžas nākotni, taču tā nebūs, tā tikai apzīmogos tavu likteni no Baznīcas rokas."

"Koledžai nav statūtu. Un zeme ir zeme. Tā nevienam nepieslejas lojalitātē."

Henrija dūre dusmās triecās pret krēsla paroci. "Saimon, neesi tik naivs! Tā ir Deikra koledža un vienmēr tāda būs. Vai tu uzticēsi skološanas lietas Baznīcai, kad būsi uzcēlis savu pieminekli?"

Saimons skatījās uz viņu. Kā meitene mātes cerībās, kura neraugās tālāk par bērna piedzimšanu, neiztēlojas viņu staigājam vai runājam, Saimons nebija iztēlojies, ka koledža ir kas vairāk par celtni. Par nevainojamu celtni, un tikai.

Taču koledža nebija tikai celtne. Un par to, par ko bija uzņēmies atbildību Deikrs, proti, par iestādes uzturēšanu un fllosofiju, tagad būs jālemj viņam.

"Baznīcai es neuzticēšu neko," viņš kategoriski sacīja. "Baznīca, tapat kā kronis, ir tikai ņēmusi no manis. Tai es nedošu neko. Vairāk neko es nezinu."

"Saimon?"

Motiss bija sarunājies ar Deikru aizstāvi un tagad klusi pienācis pie Saimona.

"Jā?"

"Ir izteikts piedāvājums."

Saimons paskatījās uz advokātu. Viņa seja pauda vien vēlmi paziņot jaunumus.

"Kāds piedāvājums?"

"Ralfa advokāts saprot, no kuras puses pūš vējš, un ir ierosinājis kompromisu ar mums…" 9

"Ja ierosina kompromisu, tad viņš droši vien zina, ka mēs uzvarēsim! Kāpēc jāpiekrīt kompromisam?"

Motiss pavilka Saimonu tālāk no mācekļu un citu tiesas liekēžu ausīm. "Nav tik vienkārši. Prāvās par zemes īpašumiem tiesnešiem nepatīk atsavināt veselu īpašumu tiem, kuri normālos apstākļos mantotu zemi. Ja mēs nepiekritīsim kompromisam, beigās varam iegūt mazāk zemes, nekā vajag, lai pabeigtu koledžu, jo tiesnesis cenšas līdzsvarot Ričarda vēlmes, dzīvam esot, ar to, ko viņš iecerējis atraitnei pēc savas nāves." Motiss, saglabādams mieru, bija pievērsies Saimonam.

Saimons smagi elpoja. "Ak!" viņš protestēja. "Man tas ir par daudz. Ko Ralfs ierosina?"

"Tas ir Annas ierosinājums." Motisa sejas izteiksme pauda pa pusei jautrību, pa pusei pārsteigtu apbrīnu.

Noliecies pie Saimona auss, lai citi nedzirdētu, Motiss paskaidroja Annas ierosinājumu. "Viņi ierosina, lūk, ko — tā kā Anna negaidīti kļuvusi par atraitni, Deikrs nebūtu vēlējies atstāt viņu nenodrošinātu. Tāpēc viņi liek priekšā, ka trešdaļa no dāvinātajiem zemes īpašumiem tiek atdota viņai uz visiem laikiem…"

"Atraitnes mantojuma daļa uz visiem laikiem?"

Motiss sarāvās no Saimona skaļās balss, taču turpināja, itin kā viņš nebūtu runājis.

"Turklāt, tā kā koledža vēl nav uzcelta, tiek noteikts laika posms, pēc kura tu nevarēsi izmantot dāvinājumu. Ja koledža netiks uzcelta noteiktajā laikā, zemes gabali pāries Ralfa īpašumā."

Viņš piesardzīgi savaldīja Saimonu ar skatienu. Mūrniekmeistars, pa- kļaudamies viņa vadībai, cieta klusu, līdz advokāts pabeigs sakāmo.

"Būtībā viņi pieprasa, lai koledža tiktu uzskatīta par nepilngadīgu mantinieku. Ja mantinieks nomirst, īpašums pāriet nākamā tuvākā radinieka rokās. Ja mums neizdosies uzbūvēt koledžu noliktajā laikā — citiem vārdiem sakot, ja koledža nesasniedz pilngadību —, īpašums tiek atsavināts."

"Un cik ilgā laikā mums noteikts pabeigt koledžu?"

"Piecos gados."

"Piecos gados, kuru laikā viņi visiem iespējamiem līdzekļiem steidzinās un kavēs mūs un liks mums šķēršļus!"

"Bez šaubām."

Saimons pakratīja galvu, apjucis un nezinādams, kā viņam jārīkojas šajā vārdu un motivāciju purvā. "Kā jūs domājat, Pīrs?"

Advokāts dziļi ievilka elpu un bridi klusēja, sakārtodams domas. Saimons juta, ka no mugurpuses uz viņu raugās ziņkāras acis, taču nepa- griezās.

Motiss ierunājās: "Es domāju, ka mums jāpiekrīt šim ierosinājumam. Tas ietver jau minētos riskus, taču mēs esam prātīgi ļaudis un mūs nevar viegli ietekmēt." Viņš apklusa, iespējams, gaidīdams dusmu izvirdumu. Kad tāds nesekoja, viņš turpināja: "Kas attiecas uz trešdaļu zemes atraitnes mantošanai uz visiem laikiem, es uzskatu, ka tas ir par daudz. Ja Ričards būtu vēlējies nodrošināt atraitni, viņš to būtu izdarījis, jo bija piesardzīgs cilvēks un daudz vecāks nekā viņa. Es ieteiktu ļaut Annai Deikrai izvēlēties jebkuru muižu savai mantojuma daļai." Viņš atkal apklusa. "Vārdu sakot, piekrītam viņu kompromisam un uzbūvējam mūsu koledžu."

Saimons pamāja un paspieda Motisa sauso, vēso roku. "Lai notiek," viņš teica. "Lai notiek."

Piecdesmit četri

No: dotdotdotdashsashdash@hotmail.com

Kam: E) CNoriss@kdc.sal.ac.uk

Temats: Sienas gleznojums

Noris!

Sienas gleznojums būs nākamais, ja tu nesapratīsi iemeslu.

Tika atklāts, ka elektroniskā vēstule nosūtīta no ļaužu pilnas internetā kafejnīcas, kur izredzes noskaidrot nosūtītāju ir niecīgas. Tā kā vēstule pienāca pēc Demijas bloga ievietošanas un puse Solsteras bija redzējusi, kādā stāvoklī ir Astoņstūris, policija nosprieda, ka tas ir vien ļaunprātīgs huligānisms.

Toties gan Demija, gan Noriss uztvēra brīdinājumu nopietni. Demija sliecās uzskatīt, ka aiz tā stāv Ians Bērds, savukārt Norisam bija viedoklis, ka visticamākais vēstules avots ir streikojošie nomnieki. Pēc neveiksmīgā mēģinājuma gūt atbalstu koledžā ar streiku un publiskajām debatēm, viņš argumentēja, nomniekiem bija itin viegla izvēle — padoties vai ķerties pie radikālākiem līdzekļiem.

"Tev vienmēr ir sazvērestības teorija," viņš atgādināja Demijai. "Hedstovs, Nortrops un Bērds kā nešķīsta trīsvienība, kas katrs atšķirīgu iemeslu dēļ darbojas, lai īstenotos plāns par superkoledžu."

Bet Demiju vairāk uztrauca nevis brīdinājuma izcelsme, bet koledžas reakcija uz to. Tā kā policija bija noraidījusi elektronisko vēstuli, uzskatīdama to par kāda sīka nelieša darbu, kas tādējādi nerada draudus, viņi nepiedāvāja neko citu kā nosūtīt policijas patruļas mašīnu, kas naktī ik stundu nobrauktu gar koledžu. Demija baidījās, ka tas ir nepietiekami un tādējādi bīstami.

Studenti, zinādami par viņas bažām un iedrošināti ar iesaistīšanu elektronisko vēstuļu kampaņā, uzņēmās rīkoties. Viņi sastādīja grafiku dežūrām pie Astoņstūra kāpnēm, katrai sardzes grupai bija jānodod nākamajai sardzei benzīna kanna, kas ārkārtas gadījumā bija izmantojama par sirēnu. Tās radītais troksnis, ko demonstrēja pusdienlaikā, bija pietiekams, lai pamodinātu visus gulētājus jūdzes rādiusā un liktu studentu pūlim saskriet pagalmā.

Bet Demija zināja, ka tas ir pagaidu pasākums. Līdz semestra beigām bija atlicis pāris dienu, un pat visuzticamākajiem pēdējā kursa studentiem bija jādodas mājās uz garām Lieldienu brīvdienām, atstājot koledžu neapsargātu. Viņa ar Norisu apsprieda iespējamos drošības pasākumus, taču tie visi maksāja naudu, ko koledža nevarēja atļauties.

Tomēr nauda sāka ienākt.

Elektronisko vēstuļu kampaņa bija nesusi gandrīz tūlītējus augļus — gan finansiālā izteiksmē, gan ar saniknotu komentāru un atbalsta vēstuļu lavīnu.

Turklāt reakcija neaprobežojās tikai ar internetu. Miesnieks, kurš piegādāja koledžai visus gaļas produktus, nelūgts sniedza dāsnu ziedojumu, un Demija, uzskatāmi paužot pateicību, Romangeitā novietoja uz paliktņa tāfeli ar uzrakstu: MILZĪGS PALDIES TOMASAM GITINGSAM UN DĒLAM, MIESNIEKU ĢIMENEI, PAR ĻOTI DĀSNO ZIEDOJUMU RESTAURĒŠANAS FONDAM.

Kā jau viņa bija gaidījusi, citi vietējie uzņēmumi sekoja paraugam, ar ziedojumiem maksājot par vienreizējo iespēju reklamēties vienā no noslo- gotākajām galvenajām ielām Solsterā.

Bet vispārsteidzošākā reakcija uz nakts vandalismu nāca no kāda agrākā Tobijas biedra.

Dārgā Milleres kundze!

Mani kā tobieti (1983. gads) šokēja Jūsu raksts internetā par Astoņstūra izdemolēšanu. Būdams WWWebads valdes priekšsēdētājs un vienīgais īpašnieks, es varu sniegt palīdzību. Es vēlētos piedāvāt visu izdevumu segšanu par Astoņstūra logu restaurēšanu, kas, esmu itin pārliecināts, maksās aptuveni 200 000 mārciņu.

Vēlētos arī izteikt vēl kādu piedāvājumu. Esmu gatavs ziedot koledžai 500 000 mārciņu, ja jūs varat iegūt no agrākajiem biedriem vēl tikpat lielu summu. Kopumā tas koledžai dos miljonu mārciņu, ar ko vajadzētu pietikt, lai pārvarētu pašreizējās finansiālās grūtības.

Mans piedāvājums samaksāt par logiem ir pilnīgi neatkarīgs no otrā ierosinājuma. Par logiem esam vienojušies. Ja spēsiet pietiekami mobilizēt agrākos biedrus (nesen kādā elektroniskajā vēstulē bija minēts, ka, ja katrs pēdējo četrdesmit gadu absolvents iedotu 10 mārciņu mēnesī, gadā koledža saņemtu 345 600 mārciņu), koledža var gūt labumu no vandālisma akta. No 345 600 līdz 500 000 mārciņu galu galā nemaz nav tik liela atstarpe.

Nav mana darīšana ieteikt, kā Jums kārtot savas lietas, taču varbūt Jūs varat nodēvēt kampaņu par "Sasniegt miljonu"?

Cerot uz sadarbību ar Jums,

Džons Songs,

WWWebads valdes priekšsēdētājs

Tā kā semestra pēdējā studentu palātas sanāksme jau bija notikusi, Demija studentu atpūtas telpā pielika plakātu ar uzrakstu "Ārkārtas elektroniskajām vēstulēm par vandalisma dienu ir rezultāti" un pielīmēja pie tā Džona Songa vēstules fotokopiju. Ziņa tika izplatīta pa mobilajiem telefoniem, un dienas laikā pat tie studenti, kuri kravāja mantas, lai dodos mājup, zināja par nepazīstamā Songa kunga milzīgo ziedojumu.

Eds Noriss nepazina labdari. "Tad vēl nestrādāju," viņš sacīja. "Pajautā kādam, kurš šeit bijis ilgāk. Vai arī, protams, apskaties arhīvā."

Džonatans Leongs Songs, dokumentos bija rakstīts, studējis matemātiku, mācības pabeidzis, iegūstot otrās pakāpes diplomu ar izcilību, bijis koledžas komandas airētājs pirmajā rindā un spēlējis tenisu, 1985. gadā ieguvis čempiona kausu vīriešu vienspēlē. Viņš nebija Tobijas komitejā — koledžas oficiālajā absolventu institūcijā — un nebija arī iepriekš ziedojis koledžai. Acīmredzot Nortropa vadītais aicinājums nebija viņu aizkustinājis.

Aprunājusies ar Songa kungu pa tālruni, Demija apsēdās un ierakstīja blogā par viņa ziedojumu un akciju "Sasniegt miljonu".

"Vai jūs brauksiet uz Gadskārtas skrējienu?" viņa bija jautājusi, sajuzdama adrenalīna pieplūdumu, kad aptvēra, ka pirmais maijs vairs nav tālu aiz apvāršņa.

"Protams," Songs atbildēja. "Es jau esmu nopircis "No, Par un Ar" kreklu. Būšu klāt."

Viņa pūlējās atrast pareizo toni, lai pavēstītu ar Tobiju saistītajām aprindām par WWWebads piedāvājumu, kad viņas uzmanību novērsa soļi uz koka kāpnēm ārpusē un nepazīstamas balsis. "Paliec šeit, līdz tevi pasauks, citādi būs ellīgi daudz jāmaksā. Skaidrs?"

Noburkšķētā atbilde nebija saprotama, taču radīja iespaidu par baiļ- pilnu paklausību. Demija grasījās piecelties no krēsla, kad izdzirdēja klauvējienu pie durvīm.

Atsaukusies uz aicinājumu ienākt, durvis atvēra maza auguma sieviete krietni pusmūžā, ar neticami rudiem matiem, un viņas sīkais stāvs iespraucās pa durvīm. Viņa skaļi noklepojās kā hronisks smēķētājs, kad Demija sveicināja viņu.

"Širlij! Kā varu tev palīdzēt?"

Sieviete, kas bija viena no pavārēm koledžas ēdnīcā, kā aizsargājoties sakļāva sev priekšā rokas.

"Sākšu ar to, ka tev jācenšas nevainot mani par to, ko izdarījuši citi." Demija uzreiz saprata, ka Širlijas nostāja, kas balansēja starp kareivīgumu un atvainošanos, ir saistīta ar cilvēku, kurš stāv otrpus durvīm.

"Ārpusē ir mans mazdēls Denijs. Teicu viņam, ka vai nu viņš nāks pie tevis, vai arī es viņu aizvedīšu uz policiju. "Tu to nedarīsi, vecomamm," viņš sacīja. Es teicu: "Darīšu gan, tu man piesargies. Varbūt tas tevi mazliet atmodinās, parādīs, kurp tu nonāksi, ja turpināsi saieties ar to huligānu un slaistu varzu." Tā nu viņš ir te."

"Vai viņam ir kāds sakars ar vandalismu?" Demija apsēdās uz. dīvāniem un pamāja, lai Širlija dara tāpat. Sieviete mazliet stīvi piemetās.

"Jā. Pieķēru viņu notraipītām rokām. Gluži burtiski, jo viņi lietoja sarkano pūšamo krāsu, un to nevar tik viegli nomazgāt. Viņi bija pārāk dumji, lai saprastu, vai ne?"

Demija grasījās pavaicāt, ko Denijs zina par uzbrukuma motīviem, taču Sirlija vēl nebija beigusi pārdomas par jauniešu muļķību.

"Es viņam teicu: "Tu atkal krāsoji tos savus grafīti, Denij Vaismen?" "Nē, vecmāmiņ," viņš saka, itin kā būtu labiņais puika. Labāk būtu uzreiz atzinies, jo beigās es tik un tā no viņa izspiedu atzīšanos. Un atvedu šurp, lai atlīdzinātu zaudējumus."

Viņa piecēlās tikpat stīvi, kā bija apsēdusies, piegāja pie durvīm un atrāva tās vaļā, itin kā būtu nolēmusi riskēt un atklāt savu mazdēlu aiz tām.

"Tūlīt pat nāc iekšā."

Telpā iešļūca jaunietis, kurš bija mazliet par smagu saviem gadiem un noliecis galvu, kaut arī nebija skaidrs, kāpēc — lai noslēptu briesmīgo pinni, kas vīdēja zem kapuces, vai arī lai izrādītu nožēlu.

"Izņem rokas no kabatām un noņem kapuci," vecmāmiņa nošņāca.

Zem kapuces atklājās īsi, mājās balināti mati, vēl vairāk pinņu uz pieres un pelēkas, ļaunīgas acis, kas paskatījās uz Demiju un tad novērsās.

"Tā ja. Tagad saki, kas tev sakāms," Širlija nokomandēja.

"Vecmāmiņa saka, man vajag…" jaunietis ierunājās, acis nodūris un izaicinoši ielicis rokas atpakaļ kapučjakas kabatās.

"Nē! Pats uzņemies atbildību par savu rīcību," vecmāmiņa uzkliedza.

Denija pleci parāvās augšup, kad viņš dziļi ievilka elpu, tad iztaisnojās un uz mirkli ielūkojās acīs Demijai, pirms aizvirzīja skatienu uz auss pusi. "Es biju viens no tiem, kas to izdarīja," viņš nomurmināja, ar galvu pamādams uz Astoņstūra pagalmu. "Un, lai lūgtu piedošanu," viņš izvilka roku no savas ķengurkabatas un pasniedza aploksni, "es jums dodu šo."

Demija paņēma pastiepto aploksni, novērsdama skatienu no Denija un palūkodamās uz sabozušos vecmāmiņu.

"Kas tur ir?"

"Viņa trīsdesmit sudraba graši," Širlija izspļāva, pirms Denijs paguva atbildēt. "Pēc visa, ko koledža ir darījusi manā un manas ģimenes labā, pēc visām tām reizēm, kad viņi man bez iebildēm deva brīvdienas, kad agrākais koledžas direktors pavilka mani sāņus un izstāstīja par finansiālās grūtībās nonākušiem darbiniekiem, pēc visa tā šis nepateicīgais tips paņēmis no kāda naudu par koledžas izdemolēšanu! Tā, nu viss ir pateikts," — viņa pameta ar galvu uz aploksni Demijas rokā. "Līdz pēdējam penijam. Un, ja viņam būtu pašam sava nauda, ari tā tur būtu, bet viņam nekad nav bijis ne penija. Droši vien man tā jāuzskata par svētību un jāpateicas manām laimīgajām zvaigznēm, jo tas vismaz nozīmē, ka viņš nezog vai netirgo narkotikas!"

Neizklausījās, ka Širlija ir pateicīga. Īstenībā šķita, ka viņa labāk dotu priekšroku narkobiznesam nekā bara instinktam, kas, iespējams, pamudināja Deniju notašķīt koledžas pagalmu ar pūšamo krāsu, kamēr viņa drauģeļi meta ķieģeļus Astoņstūra logos.

"Kas tev samaksāja?" viņa piepeši pajautāja zēnam.

"Nezinu," Denijs, atkārtojis atvainošanos, atguva pasīvi agresīvo īgnumu. Tomēr viņa vecāmāte acīmredzot bija izvilkusi visu iespējamo informāciju.

"Viņš stāsta, ka par šo darbu samaksāja viņa draugam," viņa teica. "Draugs nekad nebija redzējis puisi, kas viņam samaksāja, taču teica, ka viņš izskatījies elegants."

"Vai draugs spēs atpazīt to vīrieti?"

"Ko? Uzrādīt viņu?" Jautājuma tonis liecināja, ka Denijs acīm redzami negaida atbildi.

"Varbūt viņš būs mazliet pretimnākošāks, ja tiks iesaistīta policija…"

Šajā brīdī Denijs mežonīgi paraudzījās uz vecomāti. "Tu teici…"

Širlija kratīja galvu. "Tu nesaproti šos zeļļus," viņa sacīja. "Viņi uzskata, ka vērtīgāk par viņu pašu dzīvību ir izdarīt visu pareizi un nepateikt, kas ir patiesie vaininieki. Viņi drīzāk ies cietumā, nekā liecinās policijai."

Denijs atviegloti nopūtās par šo patieso izpratni. "Vai tagad varu iet?" viņš prasīja vecaimātei, ignorēdams Demiju.

"Jā, vari iet, pazudi."

Durvis aizvērās, un Širlija atkal apsēdās. "Ko lai es saku, Demij?" viņa vaicāja, pagaistot visam skarbumam, ar kādu viņa izturējās pret Deniju. "Man ir tāds kauns, ka varētu aiziet 110 darba. Ja kāds uzzinās par šo lietu, es nekad vairs nespēšu pacelt galvu."

Demija saprata, ko viņai lūdz, un pamāja. "Neuztraucies, Širlij, tavs vārds nenāks man pār lūpām. Es tikai pateikšu doktoram Norisam par baumām, ka tas nebija neprātīgs vandalisms — ka puišeļiem samaksāja, lai viņi to izdarītu." Viņa palūkojās uz sievieti. "Man ir pietiekami lieli sakari — nu, kā lai saka — mazliet mazāk likumiem paklausīgā brālībā, jo esmu strādājusi Gārdnera centrā, tā ka viņš nejautās, kur es dzirdēju šīs baumas. Un, ja es viņam pateikšu, ka nav jēgas iesaistīt policiju, viņš man noticēs uz vārda."

"Paldies, Demij. Tas ir vairāk, nekā man ir tiesības lūgt."

"Tā nav tava vaina, Širlij, tu neesi vainojama Denija nedarbos."

"Viņš ir mana miesa un asinis. Esmu kaut ko izdarījusi nepareizi, ja viņš iesaistās tamlīdzīgās lietās, vai ne?"

Demija papurināja galvai. "Neesmu pārliecināta, ka tā tas notiek, Širlij."

Pēc tikšanās ar Norisu, kurā viņa izstāstīja Širlijas atklājumus, Demija lēnām kāpa pa Astoņstūra pakāpieniem. Viņa nebija iegājusi centrālajā ēkā, kopš ar Norisu stāvēja pie durvīm policista sabiedrībā un īsu mirkli ieskatījās iekšpusē. Tagad izsistie logi bija aizklāti ar caurspīdīgām plastikāta plēvēm, kas piepildīja ēku ar pērļainu gaismu.

Iegājusi klusajā telpā, kas bez abiem klusumā koncentrētajiem restauratoriem šķita neierasti tukša, Demija paraudzījās apkārt. Grīdas un galdu bojājumi bija niecīgi salīdzinājumā ar logu izdauzīšanu, taču rievas un skrāpējumi radīja sajūtu, ka ēka ir nekopta un nolaista. Nespodrā gaisma vietā, kas parasti bija gaišuma pielieta, radīja iespaidu par postažu. Pat sienas gleznojums izskatījās citāds neierastajā puskrēslā.

Piesardzīgi novērsusi acis no apkārtējiem postījumiem un visu uzmanību veltījusi gleznojumam, viņa šķērsoja zāli un nostājās pie diviem pēdējiem ovāliem. Aplūkojusi atdzimušo grēcinieku un svētību sniedzošo Jēzu, viņa apkopoja visu, ko zināja: Tobiass Kaintons, dzimis vecākiem gados, ieslodzīts kroplā miesā, Baznīcas un pilsētas ļaužu uzskatīts par nolādētu, noslēpumaini iesaistīts Džona Deikra nāvē, nākamajā dienā noslīcinājies upē.

Kā viņš noslīcis? Tas vēl nebija zināms.

Kāpēc bija divas statujas: viena, kas attēloja kropli Tobiju, bet otra — pilnīgu un veselīgu zēnu? Tas vēl nebija zināms.

Demija lūkojās uz nespodras gaismas apspīdētajām statujām. Ja, kā arvien vairāk šķita, sienas gleznojums attēlo Tobiasa Kaintona dzīvi, tad šis ceļos nometies grēcinieks droši vien ir viņš, mazais augums drīzāk izskaidrojams ar viņa vecumu, nevis necilo stāvokli. Taču cik gan atšķirīgs no ieslodzītā Tobija ir šis cilvēks: viņa seja ir mierīga un aizgrābta, acis ne- piesegtas un patiesas, locekļi taisni un lokani, kad viņš nometies ceļos lūgšanās. Vai tāda ir mākslinieka ideja par debesu valstību — tur viss ir kļuvis pilnīgs, izdziedināts, atjaunots?

Viņa raudzījās uz skaisto ainu un tad bez brīdinājuma vai domāšanas saprata, saskatīja to zēna matu kritumā, mīkstajos zābakos, tunikā. Šis atdzimušais zēns, kas skatījās uz Pestītāju, un Tobija statuja bija viens un tas pats.

Tobijs Kaintons, pilnīgs pēc nāves, kāds nebija dzīves laikā, bija novietots uz sava tēva koledžas sienas un pār unikālo Astoņstūra korpusu raudzījās uz savu nožēlojamo pasaulīgo ķermeni.

Piecdesmit pieci

Solsterā, 1394.—1395. gada ziema

Laikā, kad Saimons un Motiss atgriezās Solsterā, dienasgaismas stundas bija kļuvušas īsas, un Saimons zināja, ka viņam būs jāgaida līdz pavasarim, pirms varēs atdzīvināt būvlaukumu un likt mūrniekiem atsākt celtniecību. Lai īsinātu laiku, nedēļās pirms un pēc Ziemassvētkiem viņš apbraukāja Deikra zemes, aprunādamies ar īpašumu pārvaldniekiem un saimniecības pārziņiem un kārtodams ar viņiem darīšanas. Lai gan pāris bija piesardzīgi, lielākā daļa bija priecīgi, ka iemītniekiem ļaus dzīvot tāpat kā Deikra laikā, un atzinīgi vērtēja Saimona apsolījumu, ka viņš vai viņa pārstāvis Pīrss Motiss ik gada ceturksni ieradīsies, lai izšķirtu strīdus, atbildētu uz prasībām un darītu visu citu, kas jādara kārtīgiem zemes īpašniekiem.

Saimons skaidri un gaiši pateica, ka, lai gan nedzīvos muižās, ir ieinteresēts, lai zemē, no kuras būs atkarīga koledža, valdītu kārtība, un ka Motiss kā advokāts gādās par taisnību tikpat godīgi kā viņa draugs, nelaiķis Ričards Deikrs.

"Tātad, ja jūsu koledža netiks laikus uzcelta," paziņoja viens no pārvaldniekiem, skarbs, melnīgsnējs vīrietis aptuveni Saimona vecumā, "tad mēs nonāksim Deikra māsasdēla Ralfa rokās?"

"Jā. Bet es to nepieļaušu. Mani nevar aizkavēt. Koledža tiks uzbūvēta, dodu jums savu vārdu."

Pārvaldnieks nopētīja viņu, tad pagriezās un apzināti nospļāvās, itin kā atbrīvojoties no nelabas garšas. "Cerēsim, ka jūs turēsiet vārdu, Kaintona kungs, jo es nevēlos nonākt Ralfa Deikra kunga jūgā. Viņš nav piemērots valdīt pār citiem."

Saimons veltīja viņam flegmātisku skatienu. "Es jums piekrītu, draugs. Kādu dienu, iespējams, cilvēku pārākums nebūs saistīts ar izcelsmi, bet ar piemērotību."

"Jā, kad cūkām izaugs spārni un tās izlidos no meža, Kaintona kungs. Tad tā notiks!"

Viņa vārdi pavadīja Saimonu, kad viņš domāja par zemēm, kuras saskaņā ar tiesas spriedumu nonāks Annas Deikras un līdz ar to — pēc Saimona domām — Ralfa varā. Lai gan koledža nebija spiesta atteikties no trešās daļas dāvinājuma, kā bija vēlējusies Deikra atraitne, tiesa uzskatīja par piemērotu atdot viņai vairāk par to vienu muižu, kuru bija piedāvājis Motiss. Saimons, neko nezinādams par finansēm, kas nepieciešamas tādai institūcijai, kādu viņš cēla, šaubījās, vai pietiks ar atlikušajām zemēm, taču viņam nebija citas izvēles kā samierināties ar tiesas lēmumu un turpināt celtniecību ar to, kas viņam bija atstāts.

Saimons, izmetis līkumu, lai aizbrauktu līdz saviem īpašumiem Kaintonā, atgriezās Solsterā ar vairākām akmeņiem piekrautām baržām, kas viņam sekoja pa pēdām, un vēl vairāk baržu viņš bija pasūtījis uz nākošajiem mēnešiem. Beidzot zinādams, ka priekšā ir celtniecības gadi, viņš bija licis paplašināt karjerus un pieņēmis vairāk akmeņkaļu, pārvaldniekam atstājis rīkojumus par savām vajadzībām.

Tagad, kad vajadzēja ēkas logu rotājumus, Saimons bija nolēmis atgriezties pavasarī ar veidnēm un mūrniekiem, lai strādātu uz vietas, tādējādi baržās būtu jāved mazāk liekas kravas pa jūdzēm garo ūdensceļu uz Solsteru. Tas arī samazinātu nepieciešamību paplašināt strādnieku apmetni koledžas būvlaukumā, ja akmeņus izkaltu citviet un nogādātu būvlaukumā jau gatavus.

Viņš plānoja transportēšanas laiku, kad iejāja Solsterā pa Romangeitas vārtiem un dzirdēja, ka tiek saukts viņa vārds.

Viņš pagriezās sedlos un pārlūkoja pūli, līdz saskatīja saucēju. Viņa virzienā steidzās kāds cilvēks.

"Kaintona kungs. Laipni lūgts mājās!"

"Paldies, draugs. Kādas darīšanas jūs atvedušas pie manis?"

Vīrietis atvilka elpu. "Man ir likts pateikt, ka mērs vēlas satikt jūs, tiklīdz varat ierasties pie viņa."

Saimons bija izbrīnīts: "Pirms dodos mājās apsveicināties ar sievu?"

"Jā, kungs. Mans uzdevums ir aizvest jūs pie mēra, tiklīdz iejājat pa vārtiem pilsētā."

"Un ja es būtu iejājis pilsētā pa citiem vārtiem?"

Vīrietis nopietni paraudzījās uz viņu. "Tad jūs sagaidītu cits cilvēks, kurš nodotu šo pašu vēsti."

Kad Saimonu ieveda pie Briges, mērs sveicināja viņu kā draugs, sirsnīgi paspiezdams roku.

"Saimon," viņš ierunājās pēc apsveicināšanās. "Man ir nepatīkami paziņot sliktas vēstis, taču man jāteic, ka Ralfs Deikrs tavas prombūtnes laikā ir bijis rosīgs. Viņš ir dabūjis zināt, ka tavs dēls ir apbedīts šeit, un zina, kurš vadīja bēru ceremoniju."

"Un tas ir tik briesmīgi, ka man bija jādodas šurp, pirms noskūpstu savu sievu?"

Ja Brigi uztrauca Saimona atbildes aizkaitinātais tonis, viņš to nelika manīt. "Cilvēks, kuram uzticos, man teica, ka bīskaps grasās saņemt tevi ciet par uzskatiem, kas ir pretēji Baznīcas mācībai, un to, ka tu sludini neapmierinātību ar viņu un tādējādi ar karali."

Saimons izslēja zodu, izdzirdējis jaunumus. "Kāds tam sakars ar karali?"

"Karaļa kalpotāji ir uzticīgi Baznīcai un tās mācītājiem un neapšauba tās bagātību un varu." Brige runāja dzedrā un mierīgā balsī un nenovērsa skatienu 110 Saimona acīm. "Ja tiek apšaubīta Baznīcas vara, tad tiek apšaubīta arī karaļa vara, ko Baznīca svētījusi Dieva vārdā."

Saimons kasīja bārdu ar tulznainajiem pirkstu galiem, aplauztie, ieplīsušie nagi atstāja uz ādas svītras.

"Un tas ir Ralfa pirksts, lai neļautu man celt koledžu?"

Brige apsēdās, pamādams Saimonam darīt tāpat. "Ne tikai. Bet Ralfs

Deikrs un Roberts Koplijs ir atklājuši, ka ir noderīgi viens otram, lai īstenotu savus atšķirīgos mērķus. Ralfs vēlas atgūt zemi. Koplijs vēlas nospiest tevi uz ceļiem. Viņš nevēlas, lai kāds apstrīd viņa bagātību un ietekmi. Baznīca ir viņa spēks, un nekā cita viņam nav. Tavs izaicinājums — vai Deikra izaicinājums, kuru tu esi pārņēmis, — ir drauds Koplija un viņam līdzīgo ietekmei. Viņi darīs visu iespējamo, lai karalis saprastu, ka izaicinājums viņiem ir tiklab nodevība pret viņu pašu."

Viņš uzmeta skatienu mūrniekmeistaram. "Tu nevari nostāties pret karali, Saimon."

Savulaik es to izdarīju, Saimons domāja, atkal redzēdams saplīsušos asinsvadus un juzdams vecā vīra dusmas par pazemojumu, un visu mūžu esmu par to maksājis ar sava vārda un darbu niecību.

"Varu gan."

Brige samiedza acis, Saimona balsī dzirdēdams pārliecību, nevis spītu.

"Kā?"

Saimons noliecās uz priekšu, atbalstīdams elkoņus uz ceļiem. "Koplijs zina, ka esmu stūrgalvīgs," viņš atklāti teica, "un esmu pierādījis Ralfam, ka tāds esmu." Viņš izdvesa smagu nopūtu, sajuzdams nogurumu, kas bija gūlies uz viņu kopš Kaintonas. "Taču es varu sajaukt viņiem galvu, pakļaujoties citādi."

Viņš apklusa un mazliet pasmaidīja. "Ričards Deikrs reiz jautāja man, vai es pakļautos kaut mazlietiņ," viņš, tāpat kā savulaik Ričards Deikrs, ar īkšķi un rādītājpirkstu izveidoja maziņu spraudziņu gaisā, "lai izdabātu kādam, ja tas kalpotu maniem mērķiem."

"Un tu atbildēji noliedzoši."

Saimons nosprauslājās par Briges pārliecību un pamāja. "Jo bīskapam ir taisnība, esmu stūrgalvīgs un rīkojos tā, kā esmu izdomājis." Viņš apklusa un, ieskatījies mēram acīs, atkal pasmaidīja. "Bet, kā viens cits cilvēks man teica, ir vairāki paņēmieni, kā nonāvēt zaķi."

Nedēļu pēc sarunas ar Brigi, iedams pa ielu uz Henrija un Elisones māju, Saimons juta, ka Londonas gaiss kļuvis neierasts, un kavējās pārdomās par to, cik citāda nekā tagad pilsēta bija tolaik, kad viņš pirmoreiz dzirdēja valodas par Ričarda Deikra pasūtījumu. Pirms desmit gadiem valsti pārvaldīja nevis jaunais karalis, bet dižciltīgie, kuri valdīja sava senjora vārdā. Turpmākajos gados šie padomnieki tika gāzti, un viņu vietā pie karaļa sāniem stājās Glosters un Ģents, kuru rokās nonāca varas groži. Bet Glos- teru un Ģentu, lai cik godkāri viņi bija, nostūma malā pats Ričards, kad pilnībā pārņēma karaļa varas mantiju.

Bet tagad Ričards, otrais karalis ar tādu vārdu, sēroja. Viņa karaliene, kuru, kā runāja, viņš mīlēja ar tādu pieķeršanos, kāda nevienam laulātajam pārim nebūtu pārspējama, pērnajā gadā bija mirusi no mēra. Un pēc Annas nāves Ričards, šis dzīvīgais, drosmīgais zēns, kurš tik ļoti mīlēja skaistumu, bija pārvērties drūmā, ļaunā vīrietī, uz kura spriedumiem nevarēja paļauties, jo tie bija nepastāvīgi un pretrunīgi.

Saimons palūkojās apkārt un prātoja, nododamies iztēlei, par ko pats nogrozīja galvu, vai karaļa gaisīgā melanholija ir izplatījusies pilsētā un tās iedzīvotāju vidū. ļo Londona nešķita tāda, kāda tā bija karaļa jaunības un labklājības laikā. Šķita, ka ļaudis vairs nestaigā tik nekaunīgi cēli un viņu kliedzieni nav tik skaļi kā agrāk; Londonas plātība bija apspiesta.

Valsts nevar plaukt, Saimons nodomāja, ja tās karalis nav stingrs savos uzskatos.

Debesis atspoguļoja Saimona omu — pār pilsētu gūlās pelēki, biezi mākoņi, kas nomāca dzīvīgumu gaisā, bojāja cilvēkiem garastāvokli un lika tiem piesargāties no vētrām un slikta noskaņojuma.

Viņš bija priecīgs, kad beidzot piegāja pie Eklendu durvīm.

Elisone, joprojām nejuzdamās labi pēc nesenajām trešā bērna dzemdībām, nepiebiedrojās viņiem. Saimons, būdams vienatnē ar Henriju, netērēja laiku.

"Henrij, esmu atnācu lūgt tevi būt manam draugam koledžas jautājumā."

"Ja tu meklē vēl vienu patronu, Saimon," Henrijs pasmaidīja, "tev vajadzīgs cilvēks ar biezāku maku nekā manējais."

Saimons atsmaidīja, par spīti Henrija nepiespiestībai apzinādamies jaunākā vīriešu pēkšņo nemieru.

"Nebaidies, Henrij! Šajā ziņā Deikrs joprojām nodrošina…"

"Piecus gadus," Henrijs pārtrauca Saimonu. "Pieci gadi!" Viņš pašūpoja galvu par šo domu. "Pēc pieciem gadiem Simam būs divpadsmit gadu, un viņš būs mans māceklis. Klāt būs jauns gadsimts. Daudz kas var notikt piecos gados, Saimon."

"Es zinu, Henrij. Un tāpēc esmu šeit, lai lūgtu tavu palīdzību."

Viņi klusējot skatījās viens otram acīs, un tad Henrijs lēnām un vienreiz pamāja, ļaudams Saimonam sākt runāt.

Kad audžutēvs bija pabeidzis sakāmo, Henrijs, neskatīdamies uz viņu, pajautāja: "Un tu domā, ka tad, ja nebūsi Solsterā, viņi ļaus Gvinetai vadīt darbu? Bez iebildēm ļaus to pabeigt?"

"Diez vai, bet esmu pārliecināts, ka, ja Gvineta pateiks Koplijam, ka vairs nedzīvos kopā ar mani manu ķecerīgo uzskatu dēļ, tad viņas mīlestība pret Baznīcu netiks apšaubīta. Viņa ik dienu apmeklē dievkalpojumu, un viņa netiek turēta aizdomās."

"Tu domā, viņi nesapratīs, ka tā ir viltība?"

"Tu uzskati, ka tā ir viltība, Henrij?"

Viņš strauji pacēla galvu. "Ko, tu gribi teikt, ka tā ir patiesība? Ka Gvineta atsakās dzīvot ar tevi? Ka viņa ir teikusi, ka pabeigs koledžu pati vai tā vispār netiks pabeigta?"

Saimons dziļi nopūtās. "Manuprāt, viņa priecājas, ka viņai ir iemesls nedzīvot ar mani zem viena jumta. Un viņa man teica, ka parūpēsies par koledžas pabeigšanu, taču nevis manis, bet Tobija dēļ."

Henrijs satraukts piecēlās no krēsla un piegāja pie kamīna sienā. Iespēris pagali no restēm pelnos, viņš pagriezās un atspiedās pret dūmvadu.

"Kurp tu dosies?"

"Uz Kaintonu. Es uzraudzīšu akmeņu kalšanu, un, kad Gvineta atsūtīs man ēkas logu veidnes, es varēšu uzcelt darbnīcu un nosūtīt viņai jau gatavus rotājumus."

Saīgušais Henrijs ar zābaka purngalu pabikstīja pelnus kamīnā. Saimons atkal ieraudzīja zēnu, kāds viņš savulaik bija, zēnu, kurš neprata izlikties. Pielikts pie nepatīkama darba, Henrijs vienmēr protestēja klusējot, ar sakostiem zobiem un saspringušu ķermeni no spīta, ko neizrādīja, jo nekad nebija drošs par Saimona omu.

"Un tu būsi apmierināts, paliekot Kaintona un atstājot celtniecību Gvinetas ziņā?"

Viņa skeptiskais tonis kaitināja Saimonu. "Nē, protams, ka nebūšu! Kā gan es varu būt apmierināts, ja visu mūžu esmu vēlējies pielikt savu roku un vārdu šādai ēkai?"

Viņi saskatījās, un Henrijs novērsās.

Saimons savaldījās. "Bet, ja tādējādi tiks uzcelta mana koledža, es to izturēšu. Tas, ka to cels citas rokas un es neuzraudzīšu celtniecību, būs mana grēku nožēlošana par mana zēna iedzīšanu nāvē."

"Grēku nožēlošana?" Henrijs gandrīz vai smējās par šiem vārdiem. "Tu taču, būdams jaunizcepts lolards, netici grēku nožēlošanai."

Saimons palūkojās uz viņu, juzdams, ka kaut kas līdzīgs naidam iedzeļ sirdī. "Es neticu, ka Dieva acīs tā atbrīvo mani no grēka," viņš sacīja, pēkšņās dusmās tik stipri sacirzdams zobus,-ka vārdi izsprāga kā dzirksteles no galodas. "Bet tā mīkstina manu vainu. Un atvieglo bēdas."

Henrijs atgrūdās no dūmvada un stāvēdams skatījās sveču liesmām svečturos. "Kurš vadīs būvdarbus?"

"Edvīns Gors."

"Viņš un Gvineta nav draugi."

"Nav nepieciešams, lai viņi būtu draugi, pietiks, ja viņi izrādīs viens otram pienācīgu cieņu. Man pašam nepatīk Edvīns kā cilvēks, taču viņš ir palicis uzticīgs, neraugoties uz visu, kas noticis, un es ticu, ka viņš labi paveiks darbu."

"Kāpēc tad tu lūdz manu palīdzību?"

"Jo es varu kļūdīties. Un strādnieki, kas būs Edvīna pakļautībā, cītīgāk strādās, zinot, ka ik mēnesi paveikto apskatīs karaļa mūrnieks."

Šķita, ka Henrijs noliek malā jautājumu par regulāro koledžas būvlaukuma apmeklēšanu. "Vai Gvineta piekrita uzcelt jumtu?"

"Jā."

"Un kā ar stiklu? Cik zinu, bija paredzēts, ka stiklu Deikra kungs sagādās pats, nemaksājot par to ar dāvinājumu līdzekļiem."

"Es sagādāšu sev darbu — logu rotājumu izgatavošana neaizņems visu manu laiku —, varu projektēt ēkas un veidot skulptūras."

"Tu vari strādāt līdz pastardienai, bet nenopelnīt pietiekami, lai sagādātu stiklu logiem un jumtam!" Henrijs iebilda.

"Taču tā nebūs tava darīšana," Saimons norādīja. "Par to es parūpēšos."

Henrijs atkal apsēdās, atbalstīdams elkoņus uz ceļiem, un cieši vērās Saimonā.

"Saimon, vai tu vari būvēt savu koledžu kā pieminekli Tobijam un tomēr to atdot Baznīcai?"

Saimons samiedza acis. "Ar Deikra dāvinājumiem?"

"Lai to nodrošina kāds cits! Lai Ralfs iegūst savas zemes! Tad visi būs laimīgi — Baznīca netiks izzobota, labdarību nodrošinās cita cilvēka nauda, Ralfs iegūs savas zemes un tev būs koledža, tavs piemineklis Tobijam."

"Bet tad tā nebūs mana," Saimons klusi teica. "Koledža nevar būt piemineklis Tobijam, ja to nodrošina kāds cits. Neviens, kurš nodrošinās, nesamierināsies ar mana dēla attēlu uz sienām. Viņš vēlēsies, lai tur būtu viņa vai viņa svētā, vai karaļa attēls atkarībā no tā, kam viņš visvairāk grib izdabāt."

Henrijs nikni pacēla acis uz debesīm. "Bet kāda gan tam nozīme, Saimon? Ja tas, kam tu tici, ir patiess, tad Tobijs atdeva dzīvību, lai koledža tiktu uzcelta, nevis lai tur parādītos viņa attēls. Tas viņam bija vienalga!"

"Jā, bet man nav! Tai jābūt viņa koledžai! Viņa un manējai! Un neviens cits nesaistīs savu vārdu ar to un neliks man darīt, ko es nevēlos. Ne kāds lords, ne Roberts Koplijs! Nu, vai būsi manā pusē?"

Viņi saskatījās, kā bija darījuši daudzreiz pa šiem gadiem mirkļos, kad viena griba sadūrās ar otru.

"Es par to padomāšu," Henrijs beidzot sacīja, "un rīt tev došu atbildi."

Piecdesmit seši

Pēc vandalisma Demija katru darbadienas ritu vispirms iegāja krēslainajā centrālajā ēkā, lai pārliecinātos, ka sienas gleznojums nakts laikā nav pilnībā sabojāts.

Semestra beigu rītā, kad gandrīz visi studenti bija devušies mājās Lieldienu brīvdienās, viņa šķērsoja pagalmu, lai izpildītu sava jauno rituālu, kad sadzirdēja, ka viņu sauc Bobs, kurš turēja rokā vienu no savām lumi- niscējošajām lapām, kurās bija pierakstīti vēstījumi pa tālruni. "Tas ir Džeka Robinsona meitas Patrīsijas Līnas telefona numurs," viņš teica, iedams viņai pretī. "Viņa atvainojās, ka nav piezvanījusi agrāk, jo gulējusi slimnīcā."

Piezvanījusi Patrīsijai Līnai, Demija atklāja, ka uzkavēšanās slimnīcā, kas liedza Robinsona meitai sazināties agrāk, nebija vis īsa vizīte, lai veiktu kādu ne pārāk nopietnu operāciju, kā Demija bija iedomājusies, bet ilgstoša ārstēšanās psihiatriskajā slimnīcā.

"Tā ir depresija," Patrīsija Līna pastāstīja viņai mierīgā balsī, teju atvainojoties kā cilvēks, kurš, gadiem ilgi apmeklēdams pašpalīdzības grupas, iemācījies bez pārliecības piekrist, ka par savu slimību nav jākaunas.

Viņa izstāstīja Demijai, ka Solsteras avīzē, kuru sentimentālu iemeslu dēļ joprojām abonē, redzējusi rakstu. "Es mēdzu to abonēt, kad tētis vēl bija dzīvs — avīze deva mums vielu sarunām par izlasīto. Un, kad viņš nomira, es nespēju atteikties no abonēšanas. Zinu, tas ir muļķīgi…"

Kamēr Patrīsija gulēja slimnīcā, avīzes numuri bija sakrājušies.

"Kaimiņiene laipnu prātu baro manu kaķi un savāc pastu," viņa teica, "un nekad to nemet ārā, pat ne avīzes un reklāmsūtījumus."

Un tādējādi, Demija prātoja, viņai ir paveicies.

"Vai drīkstu," viņa piesardzīgi apvaicājās, vilkdama apļus uz koka imitācijas rakstāmgalda, "jūs apciemot? Apskatīties statuju?"

Patrīsija Līna acīmredzot gaidīja šo lūgumu, un viņas sarunāja tikšanās laiku. "Jebkuru dienu, izņemot otrdien un piektdien," viņa teica. "Tad esmu pašpalīdzības centrā."

Nīls bija ieņēmis galvā nedēļas nogalē ar savu mašīnu aizvest Demiju uz Dorsetu.

"Nespēju noticēt, ka tu joprojām neesi iemācījusies braukt ar auto," viņš nokurnēja.

"Nekad nav bijusi vajadzība. Solsterā ir gana maza, lai to izstaigātu kājām, autobusu satiksme ir laba, un es nevēlētos braukt ar personīgo mašīnu uz Londonu, pat ja mācētu."

Nīla sejas izteiksme atklāja Demijai, ka, lai kādi būtu viņas aizbildinājumi, viņš tikko atcerējies Macu un Džimiju, un samīcīto folksvāgena busiņu.

Patrīsijas Līnas adrese bija dīvaina nosaukuma kotedža, kura atradās ciematā ar tikpat dīvainu nosaukumu.

"Tu nejoko?" Nīls bija jautājis, kad Demija parādīja viņam adresi. "Ābeļu kotedža Svētā Martina Magnas ciematā? Izklausās pēc amerikāņu sapņa par tipisku angļu lauku idilli."

"Tā, iespējams, ir septiņdesmito gadu ēka netālu no rūpnīcu rajona," viņa sausi atbildēja.

Viņi garlaikojoties bija braukuši pa ātrgaitas šoseju kādas divas stundas, kad Nīls piepeši iegriezās pievedceļā, lai gan zīmes norādīja vietas, par kurām Demija nekad nebija dzirdējusi. Viņa pagriezās pret Nīlu un gribēja pajautāt, kurp viņi dodas.

"Es zinu kādu interesantu vietu, kur ieturēt pusdienas," viņš paskaidroja.

Mazāk nekā piecu minūšu brauciena attālumā no šosejas, pagriezušies pa labi un pa kreisi uz vēl mazākiem ceļiem, viņi nonāca uz vienjoslas ceļa bez apmalēm, kurš ik pēc gabaliņa bija paplašināts, lai varētu dot ceļu pretimbraucējiem. Vecā asfalta ceļa vidū vietām dīga sūnas un stiebri, un krūmi abpus brauktuvei radīja iespaidu, ka vasarā mazais ceļš, iespējams, pilnībā aizaugs ar tiem; virs mašīnas slējās cieši kopā saauguši koki, kuru garie, uz sauli tiecošies locekļi bija sastinguši dūmakaino pavasara debesu fonā.

"Kurp mēs braucam — uz kādu krogu nekurienes vidū?"

"Tad redzēsi."

Pēc pāris minūtēm viņi bija spiesti dot ceļu dubļiem nošķiestai pretimbraucošai automašīnai, tās vienīgais braucējs ziņkāri palūkojās uz viņiem, droši vien brīnīdamies, ko šeit šajā gadalaikā dara tūristi, tad pavirši pamāja pateicoties un aizbrauca neapdomīgā ātrumā, itin kā, saticis vienu dīvainu braucēju uz šā nomaļā ceļa, būtu izpildījis dienas normu un varētu atmest piesardzību.

Pēc aptuveni vienas līkumainas jūdzes Nīls piestāja uz noplacināta, akmeņaina zemes pleķīša pie baznīcas.

"Vai šeit mēs iekodīsim?"

Demija sekoja viņam, ieejot pa satrunējušiem koka vārtiem, kurus atverot bija mazliet jāpaceļ. Gadu gaitā daudzu kāju iestaigātā, akmens plākšņu taka, kas veda uz dienvidu puses durvīm, bija slidena no aļģēm un gar malām apaugusi ar sūnām.

Demijai par izbrīnu, Nīls atvēra smagās, rievotās durvis ar milzīgām eņģēm un lielu dzelzs aizšaujamo.

"Kā tu zināji, ka tās būs vaļā?"

"Jo es šeit biju pagājušnedēļ un atrada cilvēku, kuram ir atslēgas. Es piezvanīju un pajautāju, vai viņi tās var atstāt vaļā aptuveni šajā laikā."

"Kāpēc?"

"Tad redzēsi."

Mazās baznīciņas iekšpusē bija auksts un mazliet mitrs gaiss, katrā ieelpā bija jūtams pelējums. Kāda stiprāka smaka lika Demijai pievērst skatienu centrālajai ejai. Acīm redzami jaunais paklājs, kas savienoja eju un altāra pakāpienus, izraisīja atkārtotas pārdomas par baznīciņas dzīvīgumu. Taču sarkanais vilnas paklājs bija vienīgais jaunais priekšmets: sienu apmetums bija plēkšņains un pelējuma sēnīšu izraibināts; dziesmu grāmatas bija vecas un, kā Demija noskaidroja, paņemot vienu no tām rokā, mīkstas no mitruma. Uz maza galda gulēja kaudzīte ar informatīvām lapām, kuras bija aprakstītas ar rakstāmmašīnu.

Demija paņēmu vienu no lapām. "Piemiņas plāksnes."

"Jā. Tieši tāpēc šeit esam."

Satvēris aiz. rokas, Nīls aizveda Demiju uz baznīciņas ziemeļu aili. Apmetums virs ieapaļajiem logiem vietām bija atdalījies, atsedzot mūrējumu. Demija prātoja, vai kāds jelkad sēdēja šeit, baznīcas aukstākajā daļā. Ņemot vērā iespējamo apmeklētāju skaitu svētdienās, viņa bija pārliecināta, ka cilvēkiem bija iespējams izvairīties no aizkaitinājuma, ko izraisīja nokritušais apmetums.

Nīls atlaida viņas roku un pietupās pie misiņa dekoratīvās plāksnes, kas bija piestiprinātas sienas lejasdaļā. Demija sekoja piemēram un atklāja, ka raugās uz bāliem pāra augumiem, attēlotiem, itin kā karājoties gaisā, sieviete bija kreisajā, bet vīrietis — labajā pusē.

"Muižnieka kārtas titula bruņinieka simboliskais bruņutērps," viņš norādīja uz vīrieti. "Bet šis ir ierastais atraitnes tērps."

"Kas viņi ir?"

Nīls pielika pirkstu gravīras apakšā pie nevienāda lieluma burtiem, kurus Demija nespēja izlasīt.

"Lūdzieties par Ra. — proti, Ralfa — Deikra, bruņinieka, un viņa sievas Annas dvēselēm."

Demijai notirpa galvas āda.

"Ralfs? Vai tas ir Ričarda Deikra māsasdēls?"

"Varu tikai izdarīt šādu pieņēmumu. Tā, šķiet, būtu pārāk liela sakritība, ja tajā laikā būtu bijuši divi Ralfi Deikri un viņi abi būtu precējušies ar Annu."

"Tātad viņi apprecējās pēc Ričarda nāves."

"Acīmredzot."

Nīls nenovērsās 110 misiņa plāksnes, ko ieskāva akmens siena. "Bērni nav pieminēti," viņš teica.

"Bet viņi taču būtu dzīvojuši ilgāk par Ralfu un Annu, vai ne?"

"Viduslaikos? Ir ļoti mazticams, ka visi viņu bērni nodzīvojuši ilgāk par vecākiem."

"Varbūt viņiem nebija bērnu."

"Iespējams. Mēs zinām, ka Ričardam un Annai nebija bērnu — nu, bērnu, kas būtu palikuši dzīvi."

Demija atliecās no sienas un ar sakrustotām kājām apsēdās uz negludā klona, lūkodamās uz attēliem.

"Tātad tie ir Ralfs un Anna."

"Neaizraujies. Šī, visticamāk, ir standarta misiņa plāksnīte, kurā nav nekādas līdzības ar Deikriem, tā ir vien turīga pāra simbols. Četrpadsmitajā gadsimtā portreti nebija izplatīti."

Demija jutās apkrāpta. Pāris mirkļu viņa bija domājusi, ka plāksnīte nodrošinās logu, pa kuru viņa varēs redzēt sešsimt gadu senu pagātni un ieraudzīt to cilvēku sejas, kuri bija pazinuši Tobiju Kaintonu. Taču nē, šie neizteiksmīgie attēli bija vien kods, kas pauda: "Mēs bijām šeit."

"Vai, tavuprāt, viņi pielikuši plāksnīti tāpēc, ka viņiem nebija bērnu? Lai vismaz kāds lūgtos par viņiem un atcerētos?"

Nīls paraustīja plecus. "Varbūt."

Iestājās klusums, kad viņi raudzījās uz piemiņas zīmi. Demija atklāja, ka prāto, par ko domā Nīls, bet tad, itin kā viņš būtu runājis, pajautāja: "Kāpēc tev un Endžijai nebija bērnu?"

Viņa sejā acumirklīgi atspoguļojās jūtas, taču pārāk ātri, lai Demija spētu tās saprast, un viņš ierunājās balsī, kas nebija mainījusies. "Manuprāt, mēs abi pieņēmām, ka kādu dienu mums būs bērni, mēs noteikti nekad neatmetām šo domu, taču tā arī neatradām tam laiku."

"Man domāt, ka viņai bija gana laika," Demija klusi piebilda. Endžija bija pāris gadu jaunāka par Nīlu, viņai — ja Demija pareizi atcerējās — vēl nebija trīsdesmit.

"Tu jau arī neesi nekāda vecā," Nīla sirsnība pārsteidza, un Demija piecēlās kājās.

"Jā, bet tagad man viss jāsāk no sākuma. Pat ja es kādu satikšu rīt, bērns būs tikai pēc gada."

"Tātad ar Kacu tev viss cauri? Jūs šķiraties?"

Demija devās prom. Panācis viņu, viņš satvēra viņas elkoni. "Demij?"

Demija atkratīja viņa roku un uz īsu brīdi aizsedza seju.

"Neviens nav teicis šos vārdus," viņa murmināja, "bet es neredzu… Jā, manuprāt, viss cauri."

Viņš neveikli aplika roku viņai ap pleciem. "Demij, man ļoti žēl."

Viņa pagriezās ar seju pret Nīlu, viņa roka joprojām bija ap viņas pleciem. "Tiešām?"

Nīls atlaida roku. "Man žēl, ka tev sāp," viņš teica, "ka tu esi zaudējusi cilvēku, kas tev daudz nozīmēja un ko tu uzskatīja par savu nākotni…" viņš piepeši apklusa. "Bet vai man žēl, ka Kaca vairs nav tavā dzīvē?" Viņš cieši nopētīja viņas seju. "Nē, par to man nav žēl."

Nepavisam nebūdama septiņdesmito gadu ēka, Ābeļu kotedža, izrādījās, bija tāda, kāda gaidāma: māja ar salmu jumtu, kas stāvēja akmens sviediena attālumā no Svētā Martina Magnas ciemata centrālā mauriņa. Ābeles, kā noskaidrojās, auga dārzā aiz mājas.

"Šeit es dzīvoju gandrīz trīsdesmit gadu," teica Patrīsija Līna, kad viņi pieklājīgi slavēja skaisto mājiņu. "Man paveicās, ka to nezaudēju, kad izšķīros ar vīru. Manuprāt, viņš saprata, ka tas būtu pēdējais piliens."

Demija iekšēji sarāvās par tik klaju godīgumu. Vai šādi gara slimība ietekmē cilvēku, viņa prātoja, tik ļoti pieradina pie viņa visiem redzamās ievainojamības, ka neviens sīkums nav gana personisks, lai nedarītu to zināmu sabiedrībai?

Šķita, ka Nīls, saskatījies ar viņu, jūtas tikpat neveikli par viņas vaļsirdību.

"Ir ļoti grūti sadzīvot ar cilvēku, kuram ir garīgas problēmas," viņa turpināja, ievezdama viņus virtuves piebūvē mājas aizmugurē, lielā, flīžotā telpā ar klaju vietu pasēdēšanai dārza galā. "Es zinu, jo gana ilgi sadzīvoju ar tēva alkoholismu."

"Vai viņš vienmēr dzēra?" Demija jautāja, tverdama iespēju novirzīt sarunu uz mazāk personiskām lietām.

"Jā. Kara laikā viņš bija karagūsteknis Birmā, bet par to viņš nekad nerunāja. Ar to arī, manuprāt, viss sākās. Tagad, protams, viņš saņemtu psihologa palīdzību. Bet toreiz… viņi vienkārši dzīvoja tālāk, vīrieši, kuri atgriezās. Bez palīdzības, bez īstas sapratnes, bez nekā tāda. Nedomāju, ka māte mudināja viņu runāt par pieredzēto. Viņš bija atgriezies, un viss." Patrīsija palūkojās uz viņiem pār plecu, kad ūdens katliņā sāka vārīties. "Tēju vai kafiju? Gan vienu, gan otru ir viegli pagatavot."

Džeka Robinsona nodošanos alkoholismam un izmisumu, stāstīja Patrīsija, pastiprināja sievas nāve. "Pēc viņas nāves, manuprāt, vairs nebija palicis neviens, kas pazina viņu pirms kara, pirms viņš devās prom. Neviens, kas joprojām domāja, ka viņš ir tas pats cilvēks. Visi vīri, ar kuriem kopā dienēja, bija miruši. Viņa māsa apprecējās ar ASV armijas veterānu un pārcēlās uz Ameriku. Tāpēc pēc mammas nāves, manuprāt, viņš zaudēja gribu cīnīties."

Pretēji personai, kas bija piezvanījusi uz koledžu pēc Demijas lūguma televīzijā sniegt informāciju, Patrīsija nevainoja koledžas vadību par tēvu atlaišanu.

"īstenībā viņu turēja darbā krietni ilgāk par laiku, kad lielākajā daļā darbavietu viņam jau būtu parādītas durvis. Viņi pat pieņēma darbā dārznieka palīgu, zēnu, kurš tikko bija beidzis skolu. Viņiem taču tas īstenībā nebija jādara, vai ne?"

Uzbrukums bija pēdējais piliens. "Viņi iesūdzēja to tiesā, taču students ļoti laipni neizvirzīja apsūdzību. Manuprāt, viņš saprata, ka tētis nekad nedabūs citu darbu, ja viņam būs sodāmība." Viņa samaisīja tēju krūzē. "Viņš gan tik un tā pēc tam vairs nekur nestrādāja, taču tā bija tikai viņa paša vaina."

"Es tikai nesaprotu," Nīls piesardzīgi ieminējās, "kā viņš tika pie statujas, kad aizgāja no darba?"

"Jūs esat ļoti pieklājīgs," Patrīsija sacīja, lūpas savilkusi skumjā smaidā, "nesakot, ka viņš to nospēra. Bet tieši to viņš izdarīja, viņš vienkārši to nospēra viņu acu priekšā."

Stāsts nebija garš. Robinsons bija uzgājis zēna statuju krātiņā aiz grezniem rododendru krūmiem, un tā viņam uzreiz iepatikās — "acīm redzamu iemeslu dēļ" teica Patrīsija —, pēc tam viņš plānoja to notīrīt un restaurēt, pirms pārliecināt koledžas direktoru atlikt to tukšajā nišā. "Taču viņš gadiem ilgi neatrada laiku, lai to izdarītu. Dārznieka palīgs — vai viņu sauca Džonijs? — teica, ka tētis mēdza sēdēt un sarunāties ar to, kad bija iedzēris, stāstot tai, ka neviens nesaprot, ko viņi pārcietuši.

Kad sāka retināt rododendrus, viņš prasīja direktoram, vai drīkst savākt un notīrīt statuju, jo tagad tā būs redzamāka. Protams, kad viņu atlaida, viņš to neatdeva atpakaļ. Viņš pārliecināja sevi, ka viņi no tās atbrīvotos, ka nevienam koledžā tā neinteresē. Saprotiet viņa domu gājienu," viņa klusi teica. "Tā bija atstāta mitrā, tumšā vietā sadrupt."

"tad viņš to notīrīja?" Nīls pavaicāja.

"O, jā. Statuja kļuva par viņa dzīvi pēc darba zaudēšanas. Viņš ik dienu mēdza sēdēt pie tās ar zobu suku un ūdens spaini un noberzt mazu daļiņu. Es to redzēju, kad bija notīrīta puse statujas. Tās vietas, kurām viņš nebija pieskāries, bija gandrīz melnas, nudien, gluži ļaunas no skata, un varēja saprast, kāpēc neviens to nevēlējās novietot redzamā vietā — tā izskatījās kā kāds dēmons. Bet tie gabali, kurus viņš bija notīrījis, izskatījās nevainojami — mazliet gan sabojāti, protams, taču pilnīgi tīri. Tas ir apbrīnojami, ko var panākt parasta krāsas maiņa, vai ne?"

Demija juta, ka sāk dauzīties sirds, kad pajautāja: "Kā jums liekas, vai mēs varam tai uzmest skatienu?"

Patrīsija pa iekšējā pagalma durvīm izveda viņus mazajā ābeļdārzā. Brāzmainais vējš, kura dēļ augu ritu te spīdēja saule, te lija, raustīja ābeļu zarus, kuros bija uzplaukuši sārti balti ziedi. Demija palūkojās apkārt. Kreisajā pusē bija bruģēts laukumiņš sēdēšanai, bet labajā — mazs akmeņdārzs. Un tur, neiederēdamās starp kalnu augiem, stāvēja Tobija statuja.

Demija trīcošām kājām tuvojās statujai. Tāpat kā tālēs lūkojošais zēns, Tobijs krātiņā bija atveidots lielāks nekā īstenībā, taču viņa tik un tā juta vēlmi nomesties ceļos viņa priekšā. Viņa turēja rokas virs statujas, neuzdrošinādamās pieskarties tās izliektajai virsmai. Beidzot viņa uzlika pirkstu galus zēna rokām, kas bija sagrābušas važu skavas. Viņa nobrauca ar roku pār bedraino kaļķakmeni, kurā bija atveidota mokpilnā seja un aizsegtā acs.

"Tobij," viņa klusi ierunājās, "Tobij."

Tobiass no Kaintonas, dzimis šajā ceturtdienā pirms klusās nedēļas tūkstoš trīssimt astoņdesmit piektajā gadā… svētīga atbilde uz lūgšanām divdesmit gadu garumā.

Kroplis Tobijs.

Mūrnieka un namdares dēls, kurš neapguva nekādu arodu, pat ne valdīt par savu ķermeni.

Miris mīklainos apstākļos.

Sešsimt gadu pieminēts, neatpazīts ķermenī, kuru viņš neatzītu par savējo.

Un te nu viņš bija, mazs, sakumpis puika, kurš skatās ar vienu neaizsegtu aci un kura seja ir ciešanu maska. Nav brīnums, ka viņa tēvs vēlējās izkalt arī zēna atdzimušo līdzību.

"Es jums tomēr kaut ko pateikšu," Fatrīsijas balss pārtrauca Demijas apceri. "Tētis kļūdījās, zēns nav krātiņā. Tas ir rāmis staigāšanai."

Piecdesmit septiņi

Solsterā, 1397. gada jūlijs

Gvineta stāvēja, ar muguru atspiedusies pret ziemeļu daļas vistālākās dzīvojamās ēkas sienu, un lūkojās uz koledžu, kuras kaļķakmens sienas mirdzēja jūlija spožās saules gaismā. Centrālā astoņstūru ēka bija uzcelta gandrīz visā augstumā, un lielie zāles logi bija pabeigti, kaut arī to rotājumi ieskāva vien silto, putekļiem pilno gaisu. Nākamajā celtniecības sezonā tiks uzlikts jumts ar stikla izbūvi, lai gan Gvineta joprojām nezināja, kā Saimons sagādās lielo daudzumu stikla lokšņu, kas viņiem būs nepieciešamas, lai gaismas pilnā ēka būtu izturīga pret vēju un ūdeni.

Jautājums, kā tiks atrasta nauda, lai nopirktu tik nepieciešamo stiklu, pastāvīgi sagādāja viņai raizes. Saimons, piesardzīgi sazinoties ar viņu, bija līksms un pārliecināts. Viņš sagādās visu nepieciešamo, viņai nav jābaidās, bet tikai jāturpina celt koledžu un jātic viņam, ka stikls būs.

Reiz viņa bija ticējusi Saimonam un ticēja viņam arī tagad šai ziņā, lai gan nezināja, kā viņš izpildīs solījumu.

Henrijs piegāja pie viņas, ar kājām saceļot ilgā sausuma putekļus. Nākamgad šajā laikā, Gvineta iedomājās, būs uzliktas ietvju plātnes, kas paslēps putekļus 110 kājām.

"Kā viņa jūtas?" Gvineta pavaicāja. Henrijs bija taisnā ceļā ieradies no mājas, kurā savulaik Gvineta dzīvoja kopā ar Saimonu un kurā kopš Ek- lendu ģimenes atgriešanās Solsterā tagad kopā ar viņu dzīvoja Henrijs, Elisone un viņu bērni. Elisone gaidīja ceturtā bērna dzemdības.

"Viņa domā, ka nekas nenotiks vismaz līdz saulrietam."

"Nu, viņai jau būtu jāpazīst pašas organisma paradumi," Gvineta atbildēja, iztēlodamās Simu, stipru, deviņgadīgu puiku, un viņa māsas Megu un Betu. "Vai bērni liek viņu mierā?"

"Jā. Sims uzņēmās dārzā sarīkot rotaļas mazajām māsiņām, lai izklaidētu viņas. Viņš ar klusu pārliecību man teica, ka meitenes šodien nebūs apgrūtinājums mātei."

"Viņš jau ir īsts jauneklis!"

"Tomēr ne tik liels, lai necerētu uz mazo brālīti. Viņam ir apnikušas meiteņu rotaļas, viņš grib vēl vienu vīrieti ģimenē."

"Viņam esi tu."

Henrijs uzsmaidīja viņai. "Jā, tagad vairāk nekā agrāk, kamēr biju pilnīgā karaļa rīcībā."

"Un vai karaļa kalpotājs nav apšaubījis tavu kā mana dēla nostāju manā vajadzībā?" viņa jautāja, saraukusi pieri.

"Karalis, ja zinātu, manuprāt, aizsapņotos par domu, ka esmu uzticīgs savai audžumātei," Henrijs zobojās par sevi.

"Nabaga cilvēks, viņš nav baudījis gana lielu uzticību pret sevi."

Henrijs nosprauslājās. "Varu saderēt, ka tie kungi, kurus viņš nesen arestēja, lai vestu tiesas priekšā, teiktu, ka viņš pats nav diez cik uzticīgs."

"Viņš ir cietis arī no viņu rokām. Neaizmirsti, ka viņi liedza viņam varu paša karaļvalstī."

"Varbūt viņi bija gudrāki, nekā mēs zinām," Henrijs atcirta.

Gvineta palūkojās uz viņu, izbrīnīta par šiem vārdiem. Henrijs nemēdza tik brīvi izteikties par saviem politiskajiem uzskatiem, ja viņam vispār tādi bija. "Tev nepatīk viņa valdīšana?"

Henrijs palūkojās apkārt, itin kā pārbaudītu, vai viņa vārdi nenonāks aizdomīgās ausīs. "Kad starp karali un viņa augstmaņiem valda nesaskaņas, kā gan tauta var plaukt? Mēs vienmēr cietīsim no vienu vai otru rokām, kamēr viņi cīnīsies par varu."

Gvineta atkal paraudzījās greizi. Henrijs allaž bija tik nekritiski apbrīnojis dižciltīgos. "Tu arvien vairāk sāc izklausīties pēc Saimona, manu zen.

Henrijs savieba seju tā, ka tas plosīja Gvinetas sirds stīgas, atsaucot atmiņā skrandaino puiku, kuru pirms tik daudziem gadiem pie viņas atveda vīrs. "Ja kāds cilvēks apgalvo, ka Anglijas likumi nāk no viņa mutes — lai ko viņš uzskatītu par piemērotu teikt —, es tam nepiekrītu," viņš kaismīgi nomurmināja. Gvineta sajuta viņa degsmi — pēc rakstura Henrijs nebija dumpinieks, un viņam būtu sāpīgi atzīt, ka angļiem ir nepieņemama karaļa uzstājība uz Dieva piešķirtām tiesībām valdīt. Pirms Anglijas iekarošanas — cik gan bieži Gvineta to bija dzirdējusi no viņa tēva! — lorda vara nāca par labu visiem, un joprojām bija cilvēki, kas atcerējās, ka senāk "lords" bija "hlafords", proti, "maizes kungs", savu cilvēku apgādnieks. Ričards ar savu grezno dzīvesveidu, ko uzturēja nodokļi, rīkojās pretēji lorda varas tradīcijai Anglijā; viņš uzskatīja, ka tautai viņš jānodrošina.

Gvineta neatbildēja Henrijam, vien uzlika roku uz pleca.

"Neuztraucies, māt," viņš vāri pasmaidīja, ieskatīdamies viņai acīs. "Būšu gudrs un citu priekšā neplātīšos ar saviem uzskatiem. Nebaidies, mani nesaņems ciet par nodevību."

"Vai ķecerību?"

Henrijs tieši neatbildēja, bet, spriežot pēc sejas izteiksmes, Gvineta zināja, ka viņš domā par Saimonu. "Vai pēdējā laikā esi saņēmusi ziņas 110 viņa?" viņš jautāja.

"Neesmu kopš vēstules par trešā karjera izveidošanu Kaintonā."

"Kā tu domā, vai viņš tur sagādās visus koledžai nepieciešamos akmeņus?"

Gvineta paraustīja plecus. Viņu maz interesēja Kaintonas akmeņi ārpus koledžas pabeigšanas. Kopš Tobija nāves viņa neraudzījās nākotnē, vien skatījās uz savu tagadējo uzdevumu, proti, koledžas uzcelšanu, kam Saimons bija veltījis dzīvi.

Viņa nebija redzējusi Saimonu kopš Zvaigznes dienas, kad ar Henriju, Elisoni un bērniem bija pavadījusi divpadsmit dienas, sākot ar Ziemassvētkiem, Kaintonā kopā ar vīru. Saimons bija neparasti mierīgs un vien vispārīgi apjautājies par koledžu, itin kā nevēlēdamies izpelnīties viņas nepatiku un apdraudēt uzdevuma izpildīšanu. Viņš īsumā izklāstīja savus plānus par akmeņu ieguves paplašināšanu Kaintonas īpašumā un sniedza Henrijam detalizētus rīkojumus par baržām un strādniekiem, kas ziemas beigās jānosūta uz Kaintonu, taču tas arī bija viss. Viņš rotaļājās ar bērniem un ar aizrautību, kādas agrāk, Gvineta būtu varējusi apzvērēt, viņam nemaz nebija, nodrošināja, lai ģimene justos ērti muižā, kuru pat bija apgādājis ar bērnu krēsliem, kurus — kā viņa kritiski, taču atzinīgi ievēroja — bija taisījis savām rokām.

Saimons bija turējis viņai un Brigem doto vārdu. Viņš nebija spēris kāju Solsterā vai tās tuvākajā apkaimē kopš dienas, kad mērs brīdināja viņu par Koplija nodomiem.

"Vai mazā vilkābele joprojām laimīgi aug savā vietā?" viņš bija pajautājis, stāvēdams viņas lietošanā nodotās istabas durvīs, kad viņa kravāja mantas mājupceļam uz Solsteru.

Viņa nepalūkojās uz viņu, taču atbildot balss bija piesmakusi: "Jā, Saimon, Tobija koks joprojām aug."

Viņš bija piegājis pie sievas, un viņi bija neveikli apskāvušies. Saimons glāstīja viņas matus, un viņa guva mierinājumu, lai gan bija priecīga, ka viņš nemēģināja pasākt ko vairāk par apskāvienu. Lai gan viņas ķermenis ilgojās pēc pieskāriena mierinājuma, viņa nespētu paciest tuvību, kas savulaik bija devusi dzīvību viņas bērnam. Tagad šāda savienošanās būtu auksta un nedzīva, un viņa nespēja paciest pat domu par to.

Kad vēlāk tai pašā dienā būvlaukumā ienāca Nikolass Brige, Gvinetai radās bažas. Vienmēr rīkodamies kā politiķis, Brige viņu abu labad bija turējies tālāk no koledžas, kaut ari, neraugoties uz piesardzību, bija papūlējies pārliecināt Gvinetu, ka darīs visu iespējamo, lai aizsargātu viņu, kamēr viņa būs šķirta no vīra. Līdz tam, kad I lenrijs bija iepriecinājis viņas sirdi, paziņojot par atgriešanos Solsterā, Gvineta bija ļoti pateicīga par domu, ka, ja Ralfs vai kāds cits sagādās nepatikšanas, viņa varēs paļauties uz mēra autoritāti.

"Briges kungs!" viņa iesaucās, kad viņš vēl bija divdesmit soļu attālumā. "Esiet sveicināts un labu jums dienu!"

Viņš laipni atbildēja sveicienam un nopētīja ēkas, virs acīm turēdams roku. "Drīz jums vajadzēs jumtu, vai ne?"

Gvineta papurināja galvu. "Šogad ne. Es neriskētu likt jumtu, kādu esmu ieplānojusi, uz tik negatavām sienām kā šīs. Vispirms tām jānosēžas un jāsacietē, lai tās varētu izturēt svaru." Viņa nopūtās un palūkojās uz tukšo vietu, kur pacelsies jumts. "Un runājot par stiklu…" viņa nomurmināja pie sevis.

"Stiklu?" Brige pārjautāja.

Gvineta pagriezās pret viņu un atvēra muti, lai atvainotos, ka skaļi izteikusi savas raizes, bet, ieraudzījusi viņa sejas izteiksmi, aizvēra muti un nopūtās.

"Dāvinājumi neļauj mums iestiklot koledžas logus un jumta izbūvi, kad ēka būs gatava," viņa atklāti sacīja. "Mums būs jāgaida vairāki gadi, pirms ienākumi būs pietiekami, lai varētu atļauties visu koledžai nepieciešamo stiklu." Viņa īsu mirkli ieskatījās mēram acīs. "Deikra kungs bija uzņēmies gādāt par to atsevišķi."

Brige domīgi pamāja. "Un, ja būsiet spiesti gaidīt, tiesas atvēlētie pieci gadi paies, ļaujot Ralfam Deikram atgūt tēvoča zemes?"

Gvineta klusējot pamāja, vērodama saules apspīdēto astoņstūru ēku.

"Kādi ir jūsu vīra nodomi?"

"Viņš teic, ka man jāuzticas viņam. Ka viņš sagādās visu koledžai nepieciešamo."

"Bet jūs baidāties, ka tā nenotiks?"

"Es baidos," Gvineta atbildēja, visām bažām par Saimona nodomiem izlaužoties uz āru piepešā, spējā emociju uzplūdā, "ka viņš sabiedrosies ar tiem, kurus karalis uzskata par ienaidniekiem, kurus viņš vajā un kuru vārdus un darbus Baznīca aizliedz un sauc par ķecerību."

"Ar lolardu piekritējiem?"

Gvineta neatbildēja tieši. "Kopš Baznīca ir nosodījusi Viklifa mācību, Anglijā vairs nav droši tiem, kuri tic tam, kam viņš ticēja…"

"Nekad nav droši, Kaintonas kundze, ticēt kaut kam, kas ir pretrunā vispārpieņemtiem uzskatiem. To vienmēr uzskata par vājprātību vai draudu."

"Bet tagad tādēļ cilvēkus izslēdz no Baznīcas, piespriež ekskomunikāciju, nosaucot par ķecerību!"

Brige mierīgām acīm atklāti palūkojās uz viņu. "Ekskomunikācija? Ķecerība? Mums, kas ticam tam, kam ticam, ir vienaldzīgs samaitātās Baznīcas sakraments. Ķecerība? Ja tas nozīmē, ka cilvēks tic tam, kas ir pretrunā Baznīcas mācībai, tad piekrītu, es esmu ķeceris. Šie vārdi nedz šokē, nedz liek man bailēs drebēt."

Gvineta veltīja viņam skatienu, ar kādu māte mēdz skatīties uz bērnu, kurš pateicis pieaugušā frāzes, kuru nozīmi viņš īsti nesaprot. "Tātad jūs nebūsiet nedz šokēts, nedz pārbijies, ja tiksiet iemests bīskapa kazemātā, Briges kungs? Ja jums tiks liegts jūsu amats, jo tas vairs neīstenos karaļa un viņa kalpotāju gribu?" Viņa turpināja vērties viņā mierīgi un izaicinoši. "Ja jūs nostājaties pret Baznīcu, tad, pēc garīdznieku domām, jūs nostājaties pret Dievu, un, ja jūs nostājaties pret Dievu, tad — pēc karaļa domām, jo viņš uzskata, ka ir Dieva iecelts, — jūs nostājaties pret valsts troni!"

Brige, kura seju apēnoja jūtas, kurām nosaukumu Gvineta nemācēja atrast, skatījās viņai gar plecu, itin kā būtu ieraudzījis citu cilvēku, un tad ierunājās: "Bīskaps nepieskarsies nedz man, nedz maniem cilvēkiem, ja nevēlas nemierus savas pilsētas ielās."

"Bet, lai gan jūs esat mans draugs, nejau par jums es uztraucos, bet par Saimonu! Un sevi." Viņa cieši un vērtējoši palūkojās uz viņu. "Pūlis varbūt sadumposies jūsu dēļ, taču tas neizies ielās, lai aizsargātu manu koledžu."

Brige pārbrauca ar mēli pār vaigu iekšpusi un domīgi saknieba lūpas. "Nenovērtējiet par zemu mūsu pilsētniekus, Kaintonas kundze. Atcerieties Zemnieku dumpi. Mums Solsterā netrūka dumpošanās degsmes. Es domāju, ka mēs, tāpat kā citas pilsētas valstī, parādījām, ka nesamierināsimies ar vietu, kuru mums ierādījuši citi, ja uzskatām to par netaisnu."

Gvineta atmeta ar roku, šis žests bija piemērotāks neticamu valodu noraidīšanai. "Kāds tam sakars ar manu koledžu, mēra kungs?"

Brige satvēra viņu aiz elkoņa un izveda caur arku ārpus koledžas teritorijas. Ārpusē gaisā bija mazāk putekļu, pilsētas mūra sienas un ēkas, kas drūzmējās pie tā pamatiem, šķita spožākas jūnija gaisā, itin kā būtu uzzīmētas ar labāku zīmuli. Viņa pagāja malā, lai dotu ceļu zēnam, kurš stūma smagus ratiņus.

"Kaintonas kundze, ko jūs esat iecerējusi, kad koledža būs pabeigta?" Brige vaicāja klusā un liegā balsī, kas bija paredzēta tikai viņas ausīm.

"Ko esmu iecerējusi?" Gvinetas neko neredzošais skatiens klīda pa putekļaino ielu, bet prāts steidzās formulēt atbildi, kas viņu apmierinās.

"Izteikšos skaidrāk. Vai jūs domājat ievērot Ričarda Deikra sākotnējo mērķi? Ka ar dāvinājumiem var apmaksāt gan mācīšanu, gan mācīšanos, lai mācīties varētu ne tikai naudīgie?"

Nesaņēmis atbildi, viņš turpināja.

"Ka mācības notiks angļu valodā, lai izaudzinātu cilvēkus, kuri prot gan domāt, gan rīkoties pasaulē, nevis baltročus, kas neinteresējas par komerciju un pārdomā nesaprotamas lietas?"

Viņš uzstājīgi skatījās uz viņas pretī pavērsto profilu, un šķita, ka skatiens dedzina Gvinetas kārtīgi saspraustos matus, un viņa piepeši pagriezās un nostājās viņam pretī, sadusmota, ka viņš tik klaji ir nostādījis viņu dilemmas priekšā, no kuras viņa pārāk ilgi bija novērsusi acis.

"Un kā gan es varu ievērot šos nodomus? Kur lai es atrodu cilvēkus, kas metis izaicinājumu Baznīcas varai? Ikvienam, kuram universitāte piešķirs tiesības mācīt, jāsaņem rektora apstiprinājums!" Viņas acis ieurbās mērā. "Koplija apstiprinājums!"

Brige nepacēla balsi, bet turpināja runāt klusā, taču stingrā toni, itin kā tādējādi ietītos neredzamības audumā, lai pūlis nedz noklausītos, nedz pat redzētu, ka viņi stāv kopā siltajā, trokšņainajā gaisā. "Deikra kungu," viņš aši paskaidroja, "neinteresēja iekļauties universitātē. Viņš bija nolēmis, ka jānodibina jauna mācībspēku ģilde, kas neiekļautos pastāvošajās paražās. Viņa koledžai bija jākļūst neatkarīgai, brīvai no vajadzības pēc Koplija vai kāda cita varasvīra apstiprinājuma."

Gvineta mēmi raudzījās viņā, itin kā viņam būtu izaugusi aste un viņš būtu iepraties riet.

"Neprāts!" viņa beidzot paziņoja un grasījās doties atpakaļ uz būvlaukumu.

Taču Brige sagrāba viņas roku un nelaida vaļā, kad viņa, sadusmota par šo tvērienu, pagriezās.

Viņš izstiepa rokas sev priekšā, itin kā atvairīdams viņas niknos vārdus.

"Kaintonas kundze, piedodiet, ka nepieklājīgi uzliku jums savas rokas!" Viņš atlaida viņu un stāvēja, rokas nolaidis gar sāniem un nepārprotami gaidīdams, vai viņa dosies prom vai paliks.

Samiegusi acis un sakrustojusi rokas uz krūtīm, Gvineta palika. Viņas klusēšana mudināja viņu pabeigt savu sakāmo.

"Tas nav neprāts, Kaintonas kundze, vienkārši Anglijā līdz šim tā nekad nav bijis. Taču Itālijā, kur Deikra kunga vectēvam bija savs rūpals, tas ir vispārpieņemts paradums. Tur tie, kas mācās, tur grožos tos, kuri māca. Tieši students izlemj, ko grib mācīties un kā. Viņš maksā skolotājiem, un, kā zinām, tas, kurš maksā…"

"…pasūta mūziku," Gvineta mazliet izklaidīgi pabeidza domu, ar roku atkal noraidīdama viņa vārdus. "Bet, Briges kungs, mēs neesam Itālijā. Mēs esam Anglijā. Un šeit Baznīca maksā skolotājiem, un Baznīca pasūta mūziku. Un Baznīca šajā pilsētā ir Roberts Koplijs. Viņš nekad nepiekritīs jūsu paustajam viedoklim! Angļu valoda lpi izkarotu vietu, kuru aizņem latīņu valoda?" Viņa nodūra acis un pieklusināja balsi: "Tajā izpaužas Viklifa un viņa Bībeles gars."

"Bet tam, ko Koplijs neredz," viņš steigšus sacīja, "viņš var klusībā piekrist! Ja mācības angļu valodā notiks koledžā un prom no sabiedrības acīm — ja tās notiks šeit, šajā ēkā, nevis dekāna ēkā, kur mācās Baznīcas cilvēki?"

Gvineta raudzījās viņā. "Vai jūs tiešām ticat, ka viņš pievērs acis un liks mūs mierā? Jo es tam neticu!"

Brige norija siekalas, un viņš balss kļuva stingra un dzestra. "Tātad jūs izvēlēsieties tikai tos skolotājus, kurus apstiprinās Koplijs?"

"Nejau man būs jāizvēlas! Es parūpēšos, lai koledža tiktu uzbūvēta, un viss!

"Bet, ja neizvēlēsieties jūs, kurš tadT Brige lūdzās balsī, kurā jautās kaislība, kādu Gvineta nekad nebija dzirdējusi no viņa. "Ričards Deikrs ir miris, un viņa mantinieks ari vēl pirms viņa. Ralfs iebilst pret pašu domu par koledžu, bet Anna — atraitne — sekos Ralfa paraugam it visā, kas viņai izdevīgs. Saimons nedrīkst atgriezties pilsētā, lai bīskaps nesauktu viņu Baznīcas tiesas priekšā un nenotiesātu par ķecerību!" Brige skatījās uz viņu, un Gvineta brīnījās, cik ļoti viņš runā no sirds. "Ja neizvēlēsieties jūs," viņš piebilda, "tad neizvēlēsies neviens."

Piecdesmit astoņi

No: Demija.Millere@kdc.sal.ac.uk Kam: Pitersdefrizs@dmlplc.co.uk Temats: Ieslodzītā statuja

Dārgais Pīter,

nodomāju, ka ļums patiktu uzzināt, ka esam atraduši ieslodzītā statuju. Tagad tā ir koledžas bijušā dārznieka Džeka Robinsona meitas gādībā. Ar tēvu saistitu iemeslu dēļ viņa tai ir ļoti pieķērusies un izteikusi lūgumu ļaut viņai saglabāt to savā īpašumā līdz mūža beigām. Par to ir panākta vienošanās, tomēr statuja uz laiku ir atvesta uz katedrāli, lai tiktu restaurēta un izpētīta. Vai vēlaties atbraukt un apskatīt to savām acīm? Vienkārši dariet man zināmu, un es to nokārtošu.

Ar sirsnīgiem sveicieniem Demija

No: Pitersdefrizs@dmlplc.co.uk Kam: Demija.Millere@kdc.sal.ac.uk Temats: Ieslodzītā statuja

Dārgā Demij,

tie ir brīnišķīgi jaunumi! Protams, ka es labprāt aizbrauktu un atjaunotu pazišanos ar savu senu draugu. Es piezvanīšu un sarunāšu ar to saistītās

lietas, taču vispirms vēlos nosūtīt šo īso vēstuli, lai dotu )ums laiku apdomāt kādu priekšlikumu. Tagad, kad esat no jauna atklājuši Tobiju, kāds viņš bija, šķiet skumji, ka viņš uzreiz neatgriežas koledžā. Es, protams, saprotu un atzinīgi vērtēju ļūsu domu gājienu, taču es gribētu, lai Tobijs kaut kādā formā varētu atgriezties mājās. Tāpēc es vēlētos finansēt statujas kopijas radīšanu, lai tā, pilnībā precīzi atveidota pēc oriģināla, stāvētu atbilstošajā nišā, kamēr oriģināls paliek pie tās kundzes. Kad koledžā atgriezīsies oriģināls, es vēlētos, ja iespējams, iegūt savā īpašumā kopiju un nogādāt to savās mājās. |a uzskatāt, ka tā ir laba doma, varbūt ļūs to nokārtotu?

Pēc pāris dienām piezvanīšu, lai pateiktu datumu, kad ieradīšos pie Jums.

Jūsu Pīters

Pītera Defrīza iejaukšanās saistībā ar "ieslodzītā" statuju atkal izrādījās būtiski svarīga. Lai izveidotu ģipša kopiju, ar kuru varētu darboties nekavējoties nolīgtais akmeņkalis, sagatavojoties noņemt šablonu, uz kroplā Tobija statujas tika uzklāta piensula. Sarecējušās vielas noņemšanas procesā atdalījās neliels daudzums kaļķakmens drusku, atsedzot teju neredzamu salaiduma vietu statujas pamatnē.

Laikā, kad Demija, Nīla zvana aicināta, nonāca katedrālē, pamatnes abas daļas bija rūpīgi atdalītas un no iedobes starp tām piemērotākā vidē bija izvilkti tur ievietotie dokumenti.

"Atradu tavus dāvinājumus," Nīls sveicināja viņu. "Tie visi ir šeit, paša Ričarda Deikra uzrakstīti un parakstīti." Viņš pamāja uz pergamenta sloksni, kas gulēja uz galda.

Demija noliecās pār gaiši brūno dokumentu, uz kura bija nesaprotams teksts. Viņa varēja izlasīt tikai parakstu "R. Deikrs", rakstītu tīrā rokrakstā, ko neierobežoja juridisko rakstu vispārpieņemtās paražas. Ričards Deikrs: lolards, dažuprāt, ķeceris, koledžas dibinātājs, sākotnējais to zemju īpašnieks, par kuru nākotnes piederību tagad risinājās tik kaislīgi strīdi. Ričards Deikrs bija pazinis Saimonu no Kaintonas, pazinis arī — ļoti iespējams — Tobiasu. Demija izstiepa roku, lai pieskartos dokumentam, taču viņu apturēja Nīla brīdinājums.

"Diemžēl bez cimdiem nedrīkst."

Demija iztaisnojās.

Tātad tagad koledža varēja pierādīt īpašumtiesības, varēja pārdot zemi, ja vēlējās. īrnieku streiks tiks pārtraukts. Viņa brīnījās, ka tas neizraisa viņā gaviles. Taču patiesībā ļaunprātība, ko bija aizsākusi Hedstova taktika, nozīmēja, ka likumīgs stāvokļa noregulējums ir tikai sākums ilgiem kompromisu meklējumiem. īres nauda varēja drīz vien atkal sākt ieplūst koledžas kasē, bet līdz labai gribai bija ejams tāls ceļš.

"Interesanti," Nīls ierunājās, uzvilkdams cimdus. "Skaties šeit. Bredstova — tas ir ciemats, uz kuru tevi aizvedu apskatīt Ralfa un Annas piemiņas plāksnes. Bredstova. Manuprāt, tā nav tagadējo koledžas īpašumu sarakstā."

Demija sarauca pieri. "Nav."

"Tāpēc rodas jautājums, kāpēc tā ir šajā sarakstā? Ja Ralfs un Anna tur dzīvoja un nomira, tad laikam drīz vien pēc Ričarda nāves koledža zaudēja ciemata pārvaldības tiesības."

Demija aizdomīgi nopētīja dokumentu. "Vai tur minētas arī citas vietas, kas vairs nav koledžas īpašumā?"

"Es izveidošu sarakstu, un tu varēsi pārbaudīt," Nīls sacīja, turēdams roku uz dokumenta, jo acīm redzami vēlējās pievērst viņas uzmanību kam citam.

"Tas nav viss, ko atradām," viņš sacīja.

Viņa palūkojās uz Nīlu, jo kaut kas viņa balss tonī lika viņas trauslajam augumam iedrebēties no satraukuma.

Piegājis pie rakstāmgalda telpas tālākajā galā, Nīls paņēma saritinātu dokumentu un nolika to uz galda.

"Vai atceries norādi uz "Tobita žēlastības dāvanām", ko atradi Viktorijas laika dokumentos?"

Demija pamāja.

"Manuprāt, "Tobits" ir sagrozīts "Tobija obits". Obits — obituārs — bija ceremonija, ar kuru atzīmēja cilvēka nāves gadadienu. Pirms Reformācijas šī ceremonija bija plaši izplatīta, parasti ietverot lūgšanas par mirušo."

"Tobija obits?"

"Spriežot pēc tā, ko man pagaidām ir i/devies izlasīt," Nīls pamāja uz saritināto manuskriptu, "tur, šķiet, doti norādījumi par Tobiasa Kaintona obita ceremonijas atzīmēšanu. Uz mūžīgiem laikiem."

"Šī koledža, nodēvēta par Kaintona un Deikra koledžu — kuru dibinājis Londonas pilsētas ģildes vīndaris un tirgotājs Ričards Deikrs un kuru cēlis mūrniekmeistars Saimons no Kaintonas un namdarmeistare Gvineta no Kaintonas —, būs, kamēr vien tā stāvēs un cilvēki uz to raudzīsies, piemineklis Tobiasam Kaintonam, cēlēju dēlam.

Tobiasam Kaintonam, kuru uzlūkoja ar nicinājumu un sauca par nolādētu un pretīgu, bija cildena sirds. Viņa dzīve, kurā viņš izpelnījās naidu un nievas, bija paraugs mīlestībai un spējai piedot. Viņš daudz mīlēja un daudz deva, cik vien cilvēki ir spējīgi dot, pat savu dzīvību.

Jo, kad Ričarda Deikra dēls Džons Deikrs neilgi pirms pilngadības sasniegšanas mira šai vietā, Tobiass Kaintons izvēlējās atņemt sev dzīvību, lai atlīdzinātu Deikra nāvi.

Un viņam par piemiņu un viņu abu vārdā šī koledža tika pabeigta.

Jo katram cilvēkam ir sava vērtība.

Katrs cilvēks, lai viņš būtu necils vai kropls, ir vienlīdzīgs Dieva priekšā.

Katram cilvēkam, kaut arī viņš neseko tēva pēdās, ir sava vieta pasaulē.

Un šī koledža stāv, lai ļautu cilvēkiem, vienalga, kas viņi arī būtu, ieņemt šo vietu, rūpēties par nabadzīgajiem un vienkāršajiem un līdz pat nāvei atcerēties mīlestību, ticību un piedošanu.

Tie, kuru vārdi tagad tiks nosaukti, panāciet uz priekšu un saņemiet dāvanas, pasniegtas par piemiņu Tobiasam Kaintonam, kroplam miesā, bet cildenam sirdī.

Vai jūs, kam tiek pasniegtas šīs dāvanas Tobiasa Kaintona atcerei, vai jūs katru sava mūža dienu lūgsieties, lai šī koledža turpinātu pastāvēt un būtu labi pārvaldīta?

Ejiet ar mieru un atcerieties savu zvērestu."

Demija pacēla skatienu, kad Nīla balss apklusa.

"Tobiass Kaintons izvēlējās atņemt sev dzīvību, lai atlīdzinātu…?" Viņai pašai izklausījās, ka balss ir aizsmakusi. "Viņš izdarīja pašnāvību?"

Nīls ieskatījās viņai acīs. Viņš šūpoja galvu no vienas puses uz otru, nevis noliedzot, bet atzīstot, ka citādi nav iespējams iztulkot nolasītos vārdus. Viņš paraustīja plecus. "Tieši to tas nozīmē, vai ne?"

"Bet, Nīl, viņam bija astoņi gadi!"

Nīls neatbildēja. Nebija ko teikt. Tobija vecums nāves brīdī bija neapstrīdams.

"Vai tev šķiet… nu, vai viņš pats spēja pieņemt šo lēmumu?"

"Vai tu domā, kāds ierosināja viņam, ka viņš varbūt vēlas mesties upē, lai atlīdzinātu Džona Deikra nāvi?"

Demija pamāja.

"Nav ne jausmas, Demij. Mēs pat nezinām Džona nāves apstākļus, zinām vien, ka tas notika koledžas būvlaukumā un bija kaut kāds nelaimes gadījums."

Demijas prātā, kurā fakti šaudījās, kā ķīniešu biljarda bumbiņa mēdz dauzīties pret aparāta sienām un šķēršļiem, piepeši uzausa upes attēls sienas gleznojumā. Pārplūdusi upe, brūnā, zilā un zaļā krāsa sajaukta, radot iespaidu par tās straujo, nevaldāmo straumi.

"Viņš taču nespēja pats iekāpt rāmī un izkāpt no tā, vai ne?" Viņas acis uzmeklēja Nīlu. "Bet ovālā, kurā attēlota viņa slīkšana, rāmis ir upes krastā. Kāds droši vien viņam palīdzēja!"

Nīls iebāza rokas darba bikšu kabatās. "Sienas gleznojumā nav burtiski attēlots notikušais, Mija. Apdomā par pirmo ovālu — Tobiass taču tāds nepiedzima, vai ne?"

Kad viņa neatbildēja, Nīls turpināja: "Lai kurš radīja sienas gleznojumu, viņš uzgleznoja rāmi krastā, lai parādītu, kurš ir upē."

"Bet, Nīl, viņš bija mazs puika."

Demijas balss iedrebējās, kad viņai aizžņaudzās kakls, un acīs piepeši sariesās asaras.

Nīls nedroši izstiepa roku un uzlika to uz viņas delma.

"Viņš bija jaunāks par Džimiju." Viņas balsi aizrāva centieni neraudāt, Demija cīnījās pret nomācošām bēdām no atmiņām, kuras, kā viņa domāja, aizritējušie gadi bija izdzēsuši, no atmiņām par dvīņu brāli, kurš gulēja, ar caurulītēm un vadiņiem piestiprināts pie aparāta, kas mākslīgi uzturēja dzīvību.

Viņa nekad nebija raudājusi par brāli. Mātes nāve bija atņēmusi viņai visas asaras, un viņas emocijas drīz vien pakļāva Tonija Millera postošās bēdas. Tagad Demiju pārņēma šausmīgas skumjas, ko izraisīja šoks par vēl viena maza zēna nāvi, un viņa izplūda asarās. Viņai negribot izlauzās šņuksti, raudot par reizēm, kad viņa bija ienīduši brāli, par izmisumu, kas ieskāva viņa miršanu, par ikvienu gadu, kad viņa bija vientuļa, zaudējusi brāļa atbalstu un mīlestību. Viņa raudāja par savas dzīves atšķirtību un par viņa dzīves negodīgo īsumu.

Piepešās bēdas viņu pārņēma tik pilnīgi, ka viņa teju vai nepamanīja Nīlu, kurš mēmā līdzjūtībā bija nometies ceļos viņai pie sāniem, apskāvis viņu un uzlicis galvu viņai uz pleca.

Bezpalīdzības salauztā Demija bija ieklīdusi nezināmā jūtu apvidū, kurā raudas par zaudēto šķita sākums raudāšanai līdz mūža galam, itin kā sākusi viņa nespētu apvaldīt sēras. Šķita, ka viņu pilnībā pārņēmuši šņuksti, atmiņas par sāpēm un tukšība dzīvei bez ģimenes. Bet lēnām un pamazām, ar bezgalīgu pakāpenību šņuksti kļuva retāki, asaras mitējās līt un viņa sāka apzināties Nīla apskāvienu.

Kad Demija uzrausās sēdus, atbrīvodamās no viņa roku tvēriena, Nīls izstiepa roku un ar pirkstu noslaucīja asaras no viņas vaigiem.

"Viņi tik ilgi gaidīja bērnu," viņa izspieda, juzdama, ka atkal uznāk elsas, "un, kad viņš beidzot ieradās, viņš bija nepilnīgs un tad izdarīja pašnāvību."

Nīls nokremšļojās, kas izklausījās skaļi.

"Varbūt," viņš šaubīgi teica, "viņam, Tobijam, tā bija labāk. Varbūt dzīve tādā stāvoklī viņam bija nasta."

Prātā viņa atkal no viena maza zēna pievērsās otram, un viņa tik skaidri dzirdēja tēva vārdus, itin kā viņš stāvētu starp viņiem. "Viņš" nedrīkstēja šādi dzīvot… es vienkārši nespēju to izturētf

Doma, ka Džimijs, ļengans un nejūtīgs, sēž, piesprādzēts pie braucamkrēsla, atkal sariesa asaras Demijas acīs. Viņa pagriezās pret Nīlu un pie- kļāva galvu viņa plecam.

Vēlāk, kad viņi, sēdēdami Demijas virtuvē, dzēra vīnu un ēda maizi un sieru, Nīls pajautāja: "Kā tu domā, vai obita ceremonijas palīdzēja Kaintoniem vai tikai atkal visu atsauca atmiņā un neļāva samierināties ar Tobiasa nāvi?"

Demija ar īkšķi un rādītājpirkstu savirpināja maizi lodītē, vienlaikus sajuzdama kviešu graudainumu un mīklas gludumu. "Manuprāt, tu nekad netiec pāri bērna nāvei," viņa teica, pētīdama savus pirkstus. "Tā ir tevis paša daļas, tavas nemirstības daļas nāve, vai ne?" Viņa nemitīgi kustināja īkšķi un rādītājpirkstu, mīcot un staipot maizes gabaliņu. "Tu ne tikai zaudē bērnus, bet visu, ko viņi būtu varējuši izdarīt — sasniegt pusaudža gadus, kļūt pieauguši, aiziet no mājām, iemīlēties, radīt bērnus, pat kļūt par vecvecākiem. Ja tavs bērns nomirst pirms tevis, tas itin kā pārrauj dzimšanas un nāves apli, neļauj nodot lietas tālāk, sagroza laika ritējumu."

"īpaši, ja tas ir vienīgais bērns," pēc klusuma brīsniņa piebilda Nīls.

"Nekad neesmu sapratusi," viņa turpināja, it kā Nīls nebūtu runājis, "kāpēc tētis padevās pēc mammas un Džimija nāves. Viņam joprojām biju es."

Viņa aizvien aplūkoja nemitīgi kustīgos pirkstus un neskatījās uz viņu.

Uz viņas vārdiem, kas bija jo rūgtāki tāpēc, ka nekad agrāk netika izteikti, atbilde nebija rodama. Iestājās klusums, kuru ik pa laikam pārtrauca automašīnas, kas agrajā novakarē brauca gar viņas māju kādās ģimenes darīšanās. Ledusskapja dūkšana šķita nedabiski skaļa.

"Viņš taču dievināja tavu māti, vai ne?" Nīls beidzot vaicāja.

"Tētis?" Demijas skatiens bija izklaidīgs, joprojām piesaistīts pirkstiem, vērsts tikai pagātnē. "Jā. Jā, protams. Viņš nespēja dzīvot bez viņas." Beidzot viņa pacēla acis, viņas seja bija neizdibināma, noslēgta. "Kā to skaidri parādīja turpmākie notikumi."

"Es domāju, ka cilvēki centās," Nīls sacīja, piepildīdams vīna glāzes, "kopienas cilvēki. Nedomāju, ka viņi ļāva tam ieslīgt izmisumā, nemēģinot viņu glābt."

"Tomēr viņiem nesekmējās, vai ne?" Viņas balss izklausījās lietišķa. "Nemēģināja gana centīgi. Pārāk daudz, "dzīvo pats un ļauj citiem dzīvot", tāda bija problēma. Nekad netika pieļauta doma, ka tu varētu ko izdarīt nepareizi. Ja tas šķita pareizi, tu vienkārši to darīji." Piepeši viņa aizsvieda maizes lodīti kā šautriņu miskastes virzienā. "Pat ja "tas" nozīmēja lēnu sevis nogalināšanu ir sūda narkotikām."

Ar perifēro redzi viņa pamanīja, ka viņš sarauc pieri.

"Tu notikušajā vaino komūnas cilvēkus?" viņš vaicāja.

"Ko vēl lai vaino?" viņas miers lēnām pārtapa agresivitātē.

"Vai obligāti kāds jāvaino?"

"Jā." Piepeši šķita, ka kaut kas Demijā liek viņai saspringt uzmanībā, itin kā muskuļi piepeši būtu zaudējuši elastību un sastinguši. "Jā," viņa atkārtoja, uzsizdama ar plaukstu pa galdu starp viņiem. "Pie tā noteikti kādam jābūt vainīgam, citādi tas ir kārtējais "tā gadās". Protams, tā gadās, ka notiek viesuļvētras, zemestrīces un plūdi, taču, ja kāds nomirst no heroīna pārdozēšanas, tas negadās tāpat vien — kādam jāsadabū tas sūda heroīns, un kādam, sasodīts, jāļauj viņam to iešļircināt!"

"Demij," Nīls pastiepa rokas, taču viņa atvilka savējās.

"Es neko nevarēju izdarīt — es nezināju, kas todien par dienu! Kādam vajadzēja viņu pieskatīt, mūs pieskatīt!"

"Mēs mēģinājām…"

"O, jā, jūs mēģinājāt! Tu taču rūpējies par ttiani, vai ne?"

Viņas tonis bija tik sarūgtināts, ka viņš patiesi sarāvās.

"Es visu laiku biju tādā narkotiku reibumā, ka nezināju, cik ir pulkstenis un kas tā par dienu, bet tu biji tur un…" Viņa piepeši apklusa.

Nīls nolika roku uz galda, itin kā noenkurotos. "Tu gribi teikt, ka izmantoju tevi, kad tu biji neaizsargāta?"

Viņa palūkojās ar pilnīgi stingu seju. "Vai tā bija?"

Viņš neizpratnē pacēla abas rokas. "Es mīlēju tevi — mīlu tevi — biju iemīlējies tevī! Mans vienīgais mērķis bija atbalstīt tevi, palīdzēt tev tikt tam pāri, kaut nedaudz remdēt tavas sāpes."

Demija stingri un bezkaislīgi uztvēra viņa aizvainoto skatienu.

Tad viņa nodūra acis un noliecās uz priekšu, ar rokām aizsegusi seju. "Es mīlēju tevi." Sejai piespiestās plaukstas tik ļoti noslāpēja viņas vārdus, ka viņam bija jāpiepūlas, lai saprastu viņas teikto. "Tu biji mans labākais draugs, protams, ka es tevi milēju." Viņa ievilka ilgu, trīcošu elpu. "Mums vienkārši vajadzēja palikt draugiem, Nīl."

Nīls spēja saklausīt rūgtu smaidu savā balsī, kad atbildēja: "Puišiem labākais draugs parasti nemēdz būt lesbiete. Meitenes spēj draudzēties ar homoseksuāli, bet mums nepadodas draudzēties ar lesbieti."

Demija nolaida rokas un palūkojās uz viņu: "Un kā tad mums tagad tas izdodas?"

Nīls apskāva savu elkoni uz krēsla paroča un atspieda vaigu pret dūri. Viņš neteica neko, kamēr vēroja viņas seju.

Tieši tad, kad Demija grasījās teikt kaut ko, jebko, lai tikai pārtrauktu klusumu, Nīls dziļi ievilka elpu un aizturēja to uz pāris sekundēm pirms izelpošanas: "Kad pateicu Endžijai, ka piesakos darbā šeit, viņa paziņoja, ka pārcelsies uz Solsteru ar vienu nosacījumu."

Šķita, ka viņš apklust, bet, tiklīdz Demija mēģināja ierunāties, turpināja: "Viņa teica, ka brauks, ja es pilnībā pārtraukšu kontaktēties ar tevi."

Demija sajuta adrenalīna pieplūdumu asinīs. "Kāpēc?"

"Kā tu domā?"

Demija palūkojās uz viņu. "Tu uzvel man vainu par to, ka jūs izšķīrāties?"

Nīls pacēla roku un ar pirkstiem berzēja uzaci, itin kā tajā vietā zem ādas viņam nemitīgi niezētu. "Nē, es tev saku, ka pats biju vainīgs. Man viņas vajadzības nebija pirmajā vietā." Viņš noliecās uz priekšu un nolika apakšdelmus uzgaida. "Patiesībā, ja viņa to būtu prasījusi no manis mūsu attiecību sākumā, es, iespējams, būtu piekritis. Bet tai laikā mūsu attiecības nebija nevainojamas. Pie tā neviens nebija vainīgs, tā vienkārši notika — ne tevis dēļ." Viņš saviebās un blenza galdā, itin kā prātotu, ko lai vēl pasaka. "Galu galā mūsu attiecības — mūsu draudzība, ja tu tā vēlies, — man bija svarīgākas par mēģinājumu saglābt attiecības ar Endžiju."

"Kāpēc?"

"Uz to nav iespējams atbildēt, vai ne?" viņš greizi pasmaidīja. "Var teikt, ka tu man biji pārbaude. Ja manas jūtas pret sievieti nav tikpat stipras, kādas bija pret tevi, tad man nav jāuztraucas."

Demija uzlūkoja viņu, saprazdama, ka viņš cenšas paskatīties uz visu vieglprātīgāk, taču nepieņēma viņa aicinājumu pārtraukt šo emocionālo sarunu. "Tu gribi teikt, ka joprojām mīli mani?" viņa pavaicāja straujāk, nekā bija vēlējusies.

Smaids izdzisa, Nīls atkal kļuva nopietns. "Nē. Manuprāt, šāda veida romantiska mīlestība nevar ilgt bezgalīgi bez kādām atbildes jūtām." Viņš cieši raudzījās viņā.

"Bet…" viņa saminstinājās, nespēdama tikt skaidrībā par sekām savai instinktīvajai pārliecībai, ka jūtas nepakļaujas šādai loģikai.

Viņš izstiepa roku un satvēra viņas plaukstu. "Mija, es vēlos, lai tu padomā par vienu lietu."

Demija sajuta grūdienu, itin kā viņai būtu iesists pa sirdi. Šie viņa vārdi bija tik līdzīgi tiem, kurus viņš teica pirms daudziem gadiem.

"Mija, es vēlos tev kaut ko pajautāt."

"Jā?"

"Vai tu nāksi ar mani uzgultu?"

Viņai bija piecpadsmit, viņam — septiņpadsmit. Viņas tēvs bija miris mazāk nekā pirms pāris mēnešiem, kuru laikā viņa bija nemitīgi apdullusi no narkotikām un Nīla ģimene bija kļuvusi par viņas ģimeni, bet Nīls — par viņas patvērumu un aizstāvi, ļa viņš būtu lūdzis nākt viņam līdzi uz Mēnesi, Demija būtu devusies, jo citur viņai nebija kur iet.

Tikai pēc tam, kad abi bija pametuši kopienu, viņai ienāca prāta apdomāt, kur un ar ko viņš bija kļuvis par tik prasmīgu mīlnieku, kas zināja, kā reaģēs viņas sievietes ķermenis. Un tikai vēl vēlāk viņai ienāca prātā apdomāt, kāpēc viņai vienmēr bija labāk patikusi priekšspēle, viņa glāsti un mēle, nevis ķermeņu savienošanās, kad viņš iegāja viņā. Viņa bija pieņēmusi, ka tam ir kāds sakars ar piespiedu pārtraukumu, kad tika uzvilkts prezervatīvs, nedabiskais, dzeļoši sintētiskais šķērslis dzīvības pamodināšanai viņā.

Tagad viņa zināja labāk.

"Mija?"

"Piedod."

"Ko tu teiktu, ja mums būtu bērns?"

Piecdesmit deviņi

Solsterā, 1397. gada jūlijs

Taisns, smejošs zēns, paslējies uz pirkstgaliem, pār augstas ēkas malu novēro savu otru "es". Gvineta raudzījās uz zēna tunikas mīkstajām krokām, teļādas zābakiem — kādus viņa un Saimons nekad dzīvē nevarēja atļauties dēlam — un jautājoši paceltajām uzacīm. Šādu skulptūru viņa nekad nebija redzējusi. Tā bija tikpat atšķirīga no stīvajām, nesmaidošajām statujām, kas rotāja baznīcas, koledžas un kapelas, kā no paša Tobija dzīvē.

Skulptūra vēl nebija nokrāsota, un Gvinetai bija ienācis prātā lūgt Saimonam atstāt to šādi. Viņa nespēja paciest domu, ka krāsa izbalēs saulē, nolobīsies un kļūs raiba, ka acis brāzmainos vējos un spelgonī kļūs aklas. Labāk viņu atstāt šādu, vienkāršu un izturīgu. Nevainojamu.

" Tādi mēs visi būsim debesīs," Saimons bija teicis. Vai tā bija patiesība? Kad viņa atkal satiks Tobiju Pestītāja priekšā, vai viņš vairāk līdzināsies šim dzīvīgajam puikam nekā kroplajam dēlam, pēc kura ilgojās viņas sirds? Viņa nespēja iedomāties, kā viņa sveiks Tobiju, kurš tik maz bija līdzīgs pats sev.

Mazliet pagriezusies no pētošā zēna, viņa nostājās pie tā Tobija, kādu viņa atcerējās dēlu. Saimons uzskatīja, ka bijis taisnīgs pret Tobiju, izveidojot viņu pilnīgu, bet, no Gvinetas neobjektīvā viedokļa, Tobijs bija taisnīgāk atveidots šeit, rāmī, kas bija sniedzis viņam brīvību un ļāvis doties pasaulē.

Vai tev jāpacef mans kauns stāvus un jāiestiprina šajā… neķītrajā rīkā?

Saimona šausmu pilnais dusmu izvirdums, pirmoreiz ieraugot Tobiju rāmī, bija dziļi aizskāris, un Gvineta tā ari nespēja to izdzēst no atmiņas.

Saimons vēlāk bija gana nožēlojis savus vārdus un darbus attiecībā uz Tobiju — joprojām tos izpirka ar nožēlu, neatrodoties koledžā, — un Gvineta varēja piedot viņam skarbumu, taču ne aizmirst. Tobijs bija viņas dēls; viņa bija sapratusi tā vajadzības; viņa bija izgudrojusi līdzekļus, kā piepildīt viņa vajadzības.

Un tomēr viņas dēls bija upurējies tēva labad. Tēva, kurš sadauzīja viņa rāmi, kas sniedza brīvību, un vainojis viņu, ka Saimona sapņi tika sagrauti. Gandrīz četri gadi… Pēc nepilnām trim nedēļām būs četri gadi, kopš Tobijs miris.

"Gvinet?"

Henrija klusā balss izrāva viņu no pārdomām, un Gvineta pagriezās pret viņu.

"Atnācis Pīrss Motiss."

"Vai tu pateici, kādēļ vēlējos viņu satikt?"

"Domāju, ka viņš nojauš. Viņš redz, ka ēkai vajag jumtu, un zina, kāds jumts ir paredzēts projektā."

Kad Gvineta bija paskaidrojusi savas bažas par jumta stiklošanas izmaksām, Pīrsa Motisa atbilde izraisīja viņā vēlēšanos, kaut viņa daudz agrāk būtu uzticējusies mazajam advokātam.

"Man vajadzēja paredzēt jūsu bažas, Kaintonas kundze. Piedodiet, ka neesmu to izdarījis." Viņš ļāva Gvinetai klusējot atzīt šo nožēlu un tad turpināja: "Ričardam Deikram bija daudz draugu, kuru politiskie un anti- klerikālie uzskati ir tādi paši, kādi bija viņam."

"Tad jau tāds ar tādu saderas, vienalga, bagāts vai nabags," Gvineta nomurmināja, sākdama cerēt.

"Tiesa. Kad Ričards nomira, ne viens vien turīgs cilvēks uzmeklēja mani un lika saprast, ka, ja koledžas celtniecības laikā radīsies finansiālas grūtības, viņi diskrēti un bez vajadzības saņemt ārišķīgu pateicības apliecinājumu nodrošinās līdzekļus."

"Vai ar to jāsaprot, ka nebūs vajadzības uzsliet viņu statujas vai iemūžināt viņu koledžas nosaukumā?"

"Taisni tā."

"Kas ir šie cilvēki?"

Motiss nosvērti palūkojās uz viņu ar savām pelēki zilajām mierīgajām un neuztrauktajām acīm. "Manuprāt, būs labāk, ja jūs nezināsiet viņu vārdus. Tā ir tikai mūsu darīšana, ka nauda nepieciešamajam stiklam nāk nevis no Ričarda Deikra atstātajiem dāvinājumiem, bet citiem naudas makiem. Ja šādas ziņas nonāks bīskapa Koplija ausīs, gan jums, gan mūsu patroniem būs labāk, ja viņu vārdus zināšu tikai es."

"Vai jūs nebaidāties no viņa, Motisa kungs?"

Advokāta drūmajos vaibstos iegūla dīvaina izteiksme, kuru Gvineta nespēja uzreiz nosaukt. "Muļķis būtu cilvēks," viņš lēnām sacīja, "kurš teiktu, ka nebaidās no tādas varas, kāda ir Roberta Koplija rokās. Taču es domāju, ka viņš ir gana gudrs, lai neizmantotu šo varu pret mani." Viņš cieši raudzījās Gvinetā. "Advokātu ordenis diezin vai atstās neievērotus vardarbības draudus vai darbus pret vienu no tā locekļiem."

Gvineta, tāpat kā Saimons citādos apstākļos, piepeši mainīja savu viedokli par vienkāršo cilvēku, kas stāvēja viņas priekšā. Atturīga pazemība, iespējams, piedienēja viņam kā krietni apnēsāts apmetnis, taču viņš acīmredzot itin labi apzinājās savu vērti un ietekmi.

Viņš uzmeta jautājošu skatienu: "Vai ir vēl kas, ko jūs gribējāt apspriest ar mani?"

Gvineta ievilka elpu un piepeši sāka runāt: "Es baidos, kas notiks ar koledžu, ja bīskaps darīs zināmu, ka ikvienu, kurš nodarīs tai postījumus, uzskatīs par savu un visu pareizi domājošo kristiešu draugu."

"Jūs baidāties no vardarbības pret koledžu?"

"Tā nebūtu pirmā reize."

Motiss neizteiksmīgi uzlūkoja viņu: "Bet incidentu, par kuru jūs runājat, taču izraisīja Saimons, pārkāpjot mūrnieku likumus un paražas, vai ne? Kad viņš lika akmeņkaļus pie akmeņu licēju darba?"

Gvineta negribot pamāja. Atmiņas par Saimona sarūgtinājumu, saskaroties ar paša mūrnieku nodevību, bija nepatīkamas, taču viņa bija spiesta atzīt, ka pilsētnieki, lai gan droši vien zināja, ka Koplijam ir netīkama viņa autoritātes noniecināšana, nekad nebija izrādījuši vardarbīgas tieksmes pret koledžas ēkām. īstenībā šķita, ka viņi izturas pret to mazliet ar māņticīgām šausmām, tāpat kā savulaik pret Tobiju.

"Bet vai viņi aizsargās koledžu, ja tās ēkas vai nākotni apdraudēs Koplijs?" viņa saskaitās.

Motiss, nešaubīgi saprazdams, ka tieši no tā viņa baidās, bija gana pieklājīgs, lai uzreiz nepaliecinātu, ka viss būs labi un viņai nav jābaidās.

"Deikra kungs vēlējās, lai šī koledža piederētu Solsteras ļaudīm," turpināja Gvineta, kuras balss aiz izmisuma bija kļuvusi asāka, "un es baidos, ka mums nav izdevies to panākt. Mana dēla," viņa saminstinājā, "mana dēla dēļ un tāpēc, ka ļaudis neuzticējās viņam, viņi uzskata koledžu par kaut ko svešu, nevis par savējo."

"Un tomēr koledža itin labi saderas ar vēlmi pēc neatkarības un ar nepatiku pret uzkundzēšanos, ko pilsēta vienmēr ir izrādījusi," Motiss klusi teica. "Lai gan esmu dzimis un audzis Londonā, Solsteras pilsoņu slava gan pirms, gan tolaik, gan pēc Zemnieku dumpja bija plaši izdaudzināta." Viņš izturēja viņas satraukto skatienu. "Solsteras ļaudis nekad nav viegli pacietuši cita cilvēka jūgu, kundze. Viņi ir nostājušies pret prioriem, bīskapiem, karaļiem un lordiem, aizstāvot sa,vas pilsētas un ģilžu tiesības. Es nedomāju, ka viņi pildīs bīskapa vēlmes…"

"Ja vien viņa mērķis nesaskanēs ar pilsētnieku mērķiem!" No nemierīgajām domām Gvineta nespēja nosēdēt rāmi, viņa nemitīgi sakļāva un berzēja pirkstus. "Viņi neuzticas koledžai teju tā, itin kā tā būtu dzīva būtne! Viņi vairās no tās, iet tai garām pa ceļa otru pusi."

"Būvlaukumi ir bīstamas vietas, kundze. Vai ļaudis nerīkojas gudri, turoties pa gabalu, kamēr rit celtniecība?"

"Esmu redzējusi viņu sejas," viņa iebilda, "kurās ir bailes un neuzticība. Viņi garāmiedami pamet skatienu koledžai un tad novēršas, itin kā baidītos no lipīgas slimības."

Motiss paliecās uz priekšu, un, elkoņus atbalstījis pret ceļgaliem, ieskatījās viņai acīs. Viņa nodomāja, cik neveikla poza, kas vairāk atgādina strādnieku, kurš, dzerot alu, atbalsta savu svaru, nevis tādu augstu un izglītotu cilvēku kā Motiss.

"Pat tiem, kuri nesaskata katrā ēnā pavīdam ļaunos garus, divas priekšlaicīgas nāves nedēļas laikā — turklāt to divu cilvēku vienīgo dēlu nāves, kuri bija vienoti apņēmībā uzcelt koledžu, — šķiet nelaimes apvītas."

"Jā!" iesaucās Gvineta, kuras bailes par koledžu acīmredzot tika attaisnotas no pašas mutes. "Un mums tas jāmaina! Koledžai nevar būt laba nākotne, ja to vienmēr uzskatīs par nelaimīgu vietu."

Motiss atliecās izbrīnā par viņas aizrautību.

"Kā jūs domājat mainīt cilvēku domas, Kaintonas kundze?"

Gvineta juta, ka saspringst, ievelkot elpu, lai atbildētu. "Tā, kā allaž tiek mainītas cilvēku domas, Motisa kungs. Uzpērkot viņus."

Sešdesmit

Solsterā, mūsdienas

Demija atteicās no Nila piedāvājuma pavadīt Lieldienas kopā viņa vecāku mājās Braitonā, aizbildinoties, ka viņai vajadzigs laiks pārdomām. Viņā sāka veidoties nešaubīga pārliecība, ka viņai nav stingra pamata, uz kā stāvēt. Koledža, Kaca, Nīls — Demija vairs nezināja, kādu vietu viņi ieņems viņas nākotnē, ja vispār tādu ieņems.

Pēc nemierīgas Lielās piektdienas nakts, kas bija pavadīta nepatīkamajā stāvoklī starp miegu un nomodu, sestdienas rītā Demija pamodās vēlu — no klauvējieniem pie ārdurvīm. Ātri uzvilkusi halātu, viņa klupdama krizdama, teju neko neredzēdama, nokāpa pa trepēm un palūkojās pa ārdurvju krāsainā stikla logu, lai noskaidrotu, kam viņa tik steidzīgi ir vajadzīga. Saskatījusi vien vīrieša augumu kreklā un biksēs, viņa piesardzīgi atvēra durvis, neatvelkot ķēdīti.

"Man ir paciņa jums, dārgā," teica pastnieks, kuram acīmredzot bija vienalga, kā viņu uzņem. "Parakstieties šeit."

Demija sēdēja virtuvē, dzēra tēju un lūkojās uz lielo, plakano saini, kas bija atbalstīts pret leti. Tas bija viņas plecu augstumā un nepārprotami saturēja gleznu: uz sūtījuma uzlīmes maziem burtiem bija rakstīta Kacas Ņujorkas adrese, zem tās ar lielākiem burtiem bija uzdrukāts Demijas vārds un adrese Solsterā, Anglijā.

Demija bija pieņēmusi paku un novietojusi to hallē. Tad atgriezusies augšstāvā un iegājusi dušā. Rūpīgi apģērbusies un atkal nokāpusi lejā, viņa bija ienesusi sūtījumu virtuvē.

Ņemot vērā pēdējā laika attiecības ar Kacu, Demija īsti nezināja, ko ieraudzīs uz audekla, kas ievietots rievota kartona apvalkā. Lai gan Kaca visai reti radīja satraucošas gleznas, Demija, vienatnē sēdēdama virtuvē, nevēlējās atklāt tādu, turklāt domātu tikai viņai.

Izdzērusi tēju, viņa ielika krūzi izlietnē, viņas uzmanību piesaistīja putnu čivināšana dārzā aiz mājas. Viņa atvēra dārza puses durvis, ielaižot auksta gaisa brāzmu kopā ar seksuāli lielīgajām putnu klaigām, kas cilvēkiem šķiet tik jaukas. Pāris mirkļu viņa stāvēja uz sliekšņa 1111 centās sakopot kaut ko, kas līdzinātos skaidrajam putnu redzējumam. Uzcelt māju, pievilināt dzīvesbiedru, radīt pēcnācējus, izplatīt savus gēnus.

Vai viņas ilgām pēc bērna pamatā bija vien primitīvs instinkts turpināt savus gēnus? Bet, ja tas būtu tik vienkārši, Nīla ierosinājums acumirklī būtu šķitis pieņemams risinājums, nevis izraisījis kārtējās šaubas.

Aizgriezusies no durvīm, itin kā tādējādi varētu apturēt nebeidzamo iekšējo diskusiju, Demija piegāja pie gleznas un paņēma to rokās. Lai cik nepatīkams pārsteigums slēptos zem iesaiņojuma, dārzā, kurš viņai vēl nešķita personīgais īpašums, to būtu vieglāk uzņemt.

Demija, neērtās nastas dēļ mazliet streipuļodama, caur neapcirptajiem krūmiem un pa kuplo zāli devās uz senatnīgo lapeni, kuru kāds no agrākajiem mājas īpašniekiem bija uzcēlis vietā, ko apspīdēja rīta saule. Viņa ar roku noslaucīja sakaltušos putnu mēslus no dēlīšu sola un mundri apsēdās, atbalstījusi saini pret ceļgaliem.

Viņa nebija saņēmusi vēsti, ka no Ņujorkas pienāks sūtījums. Demija nebija saņēmusi ziņas no mīļākās kopš viņas žēlabainās vēstules par Nīlu un uztraucās, ka partnere pavadījusi laiku nomāktībā par viņu attiecību strupceļu. Kaca savas gleznās prata katastrofāli precīzi attēlot emocionālo patiesību; lai kā centās, Demija nespēja atbrīvoties no līdzības par sevi — maza meitenīte krāsainās drēbēs, kuru vienmēr atstāj ārpus dejotāju apļa.

Viņa uzmanīgi atplēsa aizlīmēto kartona iesaiņojuma augšdaļu un tad ar spēcīgāku tvērienu atrāva visu malu. Atbrīvojusi pakas stūri, viņa ieraudzīja neierāmētu audeklu, kas bija ievietots plastikātā. Viņas nelāgās priekšnojautas nepatīkami paildzinājās, un viņa ar abām rokām izvilka audeklu un apgrieza to otrādi, lai noplēstu stūros pielipināto llmlenti. Pie ietinamā bija pielīmēta vēstule, uz kuras bija rakstīts viens vārds: Mija. Demijai pēkšņi sarāvās vēders, viņa noplēsa aploksni un atvēra to. Vēstule bija rakstīta ar roku Kacas pārlieku plūstošajā rokrakstā, un neraksturīgi vienmērīgās rindiņas pateica Demijai priekšā, ka vispirms tapis melnraksts un tad vēstule pārrakstīta, nevis uzšņāpta vienā paņēmienā, kā Kacai patika.

Kā jau parasti viņas mīļākās vēstulēs, sveiciena nebija. Itin kā Kaca nevēlētos saistīties ar noteiktu attieksmi pret lasītāju, pirms nebija pateikusi visu, ko vēlējās. Viņu attiecību sākumā Demiju aizvainoja tik pavēlnieciska maniere, bet nu viņa bija pieradusi pie tās un ko citu uzskatītu par ļaunu vēstošu, jo tas nebūtu normāli.

Ņujorka, ceturtdiena

Tādo sajūta, ka es visu dienu raksru šo vēstuli. Tik un rā. iespējams, neesmu uzrakstījusi visu, ko nākas, bet lai nu paliek.

Nosūtu Tev gleznu. To. kuru Tu vēlējies savai mākslas izsolei. Es zinu, ko Tu esi mainījusi šo ideju un tagad domā por Mākslas balvu (labs gājiens, balvas pasniegšana var notikt kotru godu, bet. ja izsole notiktu korru gadu, tas būru sasodīti smieklīgi), ber es nospriedu, ka rod, ja Tev būs jau kāda pazīstama mākslinieka iesniegta glezna. Tu varēsi to izmantot kā pamudinājumu citiem iesniegt darbus balvas saņemšanoi. Es zinu, ka laikā, kad vēl studēju mākslu, mani pamudinātu pieteikties konkursam kāda pozīsromo mākslinieka vārds.

Es to vēlējos izdarit, kaut arī Tu nebrauksi uz Ņujorku un es palilišu šeit…

Šajā rindiņā, Demija aptvēra, bija nepārprotami pateikts par viņu attiecību beigām. Viņa bija lūgta pārcelties pie Kacas un bija atteikusi. Viņa bija pateikusi Kacai, ka tad, ja viņa vēlas kopdzīvi ar Demiju, viņai jāatgriežas Lielbritānijā, Solsterā, un Kaca bija skaidri un gaiši atteikusies to darīt.

…jo gribēju pierādīt, ko Tev nebijo toisnībo. Es klausījos. kod Tu runāji por sevi, koledžu, sienos gleznojumu.

Tu rīkojies pareizi, ka nebroud šurp. Mija. Es nebūtu uzgleznojusi šo darbu, ja Tu būru šeir. Es ro tāpat gandrīz nespēju uzgleznot, nespēju orrosr īsto piegājienu, lai sāktu. Uzzīmēju 17 dažādas skices (ja vēlies, vari rās apskatīt, esmu rās ievietojusi savos mājaslapas sadaļā "Pašreizējais darbs" kopā ar sienas gleznojuma fotogrāfijām, kuros Tu man atsūtīji), pirms panācu to, ko gribēju. Tos, kurš gleznojis "Grēka ciklu", bija ellīgs mākslinieks — viņš pasaka tik daudz ar rik maz līdzekļiem. Esmu cenrusies darīt tāpat.

Vēl viens iemesls, kālab Tu rīkojies pareizi, ka nebrauci šurp, ir rāds — man vajag pierādīt sev, ko spēju dzīvot viena poti, ko neesmu atkarīga no attiecībām, kuras izmantoju, lai radītu mākslu. (Jā, vari nemaz nejautāt, esmu apmeklējusi psihologu. Šeit to pielīdzina tualetes apmeklēšanai, cilvēki nesaprot, kā iespējams dzīvot, ro nedarot.) Likt Tev visu nedēlu būr projām, kamēr es gleznoju, tā jr izmantošana. Der es nezinu, ciktāl varu piespiest sevi. Iespējams, es tiktu galā ar kopdzīvi, roču vēl ori bērns? Tas ir par daudz. Tu zini, kādo esmu. kod gleznoju, — apsēsta. Nevis koncentrēta, aizrāvusies, ber apsēsto. Esmu citā pasaulē, un, ja Tu atsauc mani īstenībā, burvība ir zudusi un es Tevi ienīstu. Ienīstu. Dērns or ko rādu nespēru sadzīvor. viņam ro nevajadzētu darīt. Un tos nostātos starp mums, un beigās Tu sāktu neieredzēt un pamestu moni, un arī tas bērnam nākru por sliktu. Es negrasos nostādīt sevi stāvokli, kod kāds bērns justos manis atstumts.

Tā, tiktāl nu būru. Te nu ir rezultāts tam, ko visu dienu rakstīju un pārrakstīju. Nemoz nerunājot por nedēļām ilgu psihologa apmeklēšanu. Man šķiet, Tu man ro visu varēji pateikt jau pēc trijām mūsu attiecību nedēļām. Izņemot to. kos attiecas uz bērnu, jo Tu to nevēlētos redzēt. Tu biji noliegumo fāzē, kā teiktu mans psihologs. Viņu sauc Džoels, starp citu. Es apzināti izvēlējos puisi, loi neiemīlētos savā psihologā kā pēc klišejas.

Es nevēlos, lai mums viss beigtos, Mija. Es zinu, ka mūsu attiecībām jābeidzas bērna dēļ. Es nespēju atteikties no gleznošanas, un, man šķiet,

Tev ir rāpor attiecībā uz bērnu, tā ka nekas nesanāks. Taču es negribu, lai Tu pilnībā aizietu no manos dzīves. Vai mēs varam izdomāt kaut ko vienlīdzīgāku, varbūt draudzību, kurā es neesmu noteicēja? Jo man nevajadzēs izturēties tik poranoiski, sargājot telpu šovam darbam, mēs, manuprāt, varēsim būt labas draudzenes.

Lai nu kā, tas arī viss.

Es mīlu Tevi

Kaca

Tobijas blogs 9. aprīlī

Ko gan mēs darītu bez draugiem? Pērn es rīkoju labdaribas maratonu, un mani draugi, pat tie, kuri paši ne vienmēr atbalsta labdarību, devīgi ziedoja, jo vēlējās man palīdzēt.

Tagad kāda man dārga draudzene, kuras vienīgā saistiba ar koledžu esmu es, ir sniegusi ļoti dāsnu un aizkustinošu ziedojumu.

Ketriona M. Kempbela — jauna britu māksliniece, kura divreiz ir nominēta Tērnera balvai un iekļuvusi finālistu skaitā, — ir ziedojusi darbu, kas tiks pārdots izsolē Mākslas balvas, kuru koledža izsludināja šajā mājaslapā pagājušajā semestrī, pasniegšanas ceremonijas laikā.

Noklikšķinot [šeitļ, jūs varat redzēt gleznu visā tās spozmē. Tiem, kuriem patīk zināt par šīm lietām ko vairāk, — tā ir 28 collas augsta un 56 collas plata, gleznota ar eļļas krāsu uz audekla.

Pirmajā acu uzmetienā uz audekla bija attēlota tieša Tobijas pagalma kopija, kurā trīs cilvēki bija izvietoti dažādās vietās attiecībā pret skatītāju. Tomēr, uzmanīgāk papētot, atklājās, ka pagalms ir gleznots perspektīvā ar saīsinātām līnijām — šāda maniere ir redzama pirmsrenesanses laika gleznās —, lai simboliski pretstatītu ēkas. Ja Kaintona un Deikra koledžas lielais Astoņstūris patiešām atrastos tik tuvu rietumu puses pagalma malai, tur pa vidu nevarētu apgulties divi cilvēki, turpretī īstenībā atstatums bija trīsreiz lielāks.

Audekla kreiso priekšplānu pilnībā aizņēma ar muguru pret skatītāju stāvošas sievietes galva un pleci, un skatītājs bija spiests lūkoties pār viņas plecu saules gaismas pielietajā pagalmā. Zaļais tērps un kārtīgi uzliktā baltā aube atklāja, ka tā ir sieviete, kura sienas gleznojuma otrajā ovālā tik maigi aijā autiņos ietīstīto bērnu.

Audekla tukšajā centrā uz pagalma akmens plāksnēm ar sakrustotām kājām sēdēja mazs puika, kurš skatījās augšup uz "ieslodzītā" statuju rietumu puses mūra nišā. Šajā aizgrābtajā zēnā Kaca bija iedzīvinājusi Tobija statujas lokano, uz pirkstgaliem izslējušos figūru. Viņa gaišie, viļņainie mati krita pār ausīm, itin kā būtu atglausti, lai labāk varētu redzēt; tunika, uzvilkta uz lina apakškrekla, kas bija redzams pie kakla un piedurkņu galos, izskatījās nonēsāta un mīksta pēc daudzām jo daudzām zēna ekspedīcijām, tik bieži notašķīta ar dubļiem un pēc tam noberzta tīra, ka tās debeszilā krāsa — kas uzreiz piesaistīja skatienu, jo bija gleznas viduspunkts, — bija ieguvusi piezemētāku nokrāsu.

Lai gan Kaca bija palikusi uzticīga statujai un atainojusi mīkstos ādas zābakus, nosmērētus un apputējušus, viņa bija izvēlējusies uzgleznot zēnu ar nobrāztiem un netīriem ceļgaliem, kādi jau zēniem mēdz būt.

Mazliet tālāk, kaut arī šajā gleznā ar viduslaikiem raksturīgo perspektīvu tas nebūt nelīdzinājās fonam, stāvēja vidēja auguma bārdains vīrietis. Lai gan viņa drēbes bija gaišākas, stāja dabiskāka, sejas vaibsti uzzīmēti ar prasmīga portretista paņēmieniem, tas neapšaubāmi bija mūrnieks, kurš aizņēma sienas gleznojuma pirmo ovālu. Stāvošais Saimons no Kaintonas, kura seja bija ēnā un skatiens pievērsts saules apspīdētajam dēlam, kuru bija vēlējies, bija pusaizgriezies no apēnotā rietumu puses mūra un dēla, kurš viņam bija dots.

Tikai vēl kritiskāk papētījusi gleznu, Demija ievēroja, ka Gvineta no Kaintonas bērna virzienā bija izstiepusi gandrīz nemiesisku roku. Iztaisnoto pirkstu trajektoriju varēja pagarināt līdz abiem zēniem — līdz vienam ar miesu un asinīm un akmenī iemiesotajam otrajam —, tā kā žesta paustās ilgas varēja būt izraisījis skats uz abiem dēliem.

Gredzens uz rokas trešā pirksta nebija tik divdomīgs. Zaļais akmens baltajā zeltā bija precīza tā gredzena kopija, kuru Kaca bija uzdāvinājusi Demijai trīsdesmitajā dzimšanas dienā.

No: Demijarainbow@hotmail.com Kam: KacaKempbela@hotmail.com Temats: Glezna

Nu, Tev izdevās — Tu pateici tik daudz ar tik maz līdzekļiem, tāpat kā sienas gleznojums. Tas ir apbrīnojami, Kaca, glezna ir patiesi lieliska — tik viduslaikiem piederīga un tik mūsdienīga. Tieši tāda Tobijas koledža cenšas būt. Paldies.

Es raudāja, kad izlasīju Tavu vēstuli, bet ne pilnībā aiz bēdām. Man šķiet, mēs esam izšķīrušās, taču ne līdz galam. Arī es nevēlos, lai Tu pilnībā aizietu no manas dzīves…

Es priecājos, ka Tu apmeklē psihologu nevis tāpēc, ka uzskatu —Tu esi emocionāli sagrauta, bet tāpēc, ka domāju — Tu baidies pati no sevis un no tā, ko varētu izdarīt vai par ko kļūt, ja notiks tas vai kas cits. Tāpēc turpini — būs interesanti redzēt, kāda izskatīsies bezbailīgā Kaca.

Runājot par pavisam citu tematu, man ļoti žēl, ka neizskaidroju Tev Nīla ierašanos Solsterā. Manuprāt, es nevēlējos atzīt, ka Tev varētu būtu taisnība par viņu, un vienlaikus es zināju, ka Tev nav taisnība, ja kas tāds ir iespējams. Nē, droši vien nav. Viņa atrašanās šeit ir bijusi pārsteidzoši atvieglojoša — man ir izdevies paraudzīties uz dažām lietām, kas saistītas ar tēta un Džimija nāvi, un domāju, ka man tas nebūtu izdevies bez sienas gleznojuma un Nīla. Jocīgi, kā atšķirīgas dzīves daļas kļūst par vienu veselumu, vai ne?

Lai nu kā, mazliet satraucošs atrisinājums tam visam ir tas, ka Nīls ir ierosinājis kļūt par tēvu manam bērnam.

Neuztraucies, es biju tikpat šokēta, kā Tu tagad jūties, jo tas nāca tik pēkšņi un negaidīti. Jāatzīst, mēs abi bijām mazliet iedzēruši, taču viņš noteikti runāja nopietni. Es tikai nomurmināja kaut ko par to, ka man

jāapdomājas, ka tas ir pārāk svarīgs jautājums, lai uzreiz piekristu vai atteiktos… Kopš tā laika vairs neesam par to runājuši. Nu, īstenībā mēs neesam tikušies — viņš ir devies pie vecākiem pavadīt Lieldienas, bet es šeit esmu viena pati, jo atraidīju viņa piedāvājumu braukt līdzi. Būtu bijis jauki atkal satikt viņa mammu un tēti, bet šajos apstākļos…

Kaca, es nudien domāju tā darīt — dzemdēt bērnu no Nīla. Mēs, Tu un es, to nekad neesam apspriedušas, tāpēc es nekad Tev neesmu teikusi par saviem iebildumiem pret mākslīgo apaugļošanu, proti, lai gan tagad bērniem ir tiesības uzzināt, kas ir viņu tēvs, Tu tik un tā ierosināji audzināt viņus, neko nesakot viņiem par tēti — un līdz pilngadības sasniegšanai viņi nevar tikt pie dokumentiem. Un es nezinu, vai es to spētu.

Kopš Nīla piedāvājuma es apdomāju visas priekšrocības tam, ka viņš kļūst par mana bērna tēvu. Es vienmēr esmu vēlējusies ģimeni, taču nezinu, vai esmu gana drosmīga, lai izaudzinātu bērnu pilnīgi bez tēva. Manuprāt, ja divas lesbietes audzina bērnu, tad tas ir pavisam citādi — īpaši no bērna viedokļa —, ja bērns var teikt: "Es satieku tēti, kad vien gribu" vai "Mans tētis dzīvo Londonā" vai tamlīdzīgi — citiem bērniem viņš var teikt: "Es esmu tāds pats kā jūs, tikai man mājās ir divas sievietes, nevis viena."

Es nevēlos dzīvot ar Nīlu, tāpēc bērnam šī situācija daudz neatšķirsies no tā, ar ko sadzīvo miljoniem citu bērnu — lielākoties dzivot ar mammu un šad tad satikt tēvu. Ar to izņēmumu, ka mums ar Nīlu nebūs sarūgtinājumu pilnu attiecību pagātnē. Mēs varētu dažkārt pavadīt laiku kopā kā ģimene bez saspīlējuma…

Taču varbūt es mānu sevi. Varbūt viss kļūtu sarežģiti — vienai no mums nepatiktu tas, kā otra audzina bērnu, vai būtu strīdi par brīvdienu pavadīšanu, vai Nīls vēlētos satikt bērnu biežāk, nekā es gribētu… Un ko tad, ja vienai no mums vajadzētu aizbraukt no Solsteras jauna darba dēļ, kas tad notiktu?

Kā redzi, es ne tuvu neesmu visu izdomājusi, nemaz nerunājot par to, ka pieņēmusi lēmumu. Man jāaprunājas ar Nīlu par to — par šīs idejas praktisko pusi —, taču es baidos, vai tik viņš nesāks domāt, ka tas notiks, bet beigās es nolemšu atteikties. Baidos arī, ka viņš mani pierunās…

Sešdesmit viens

No: Demija.Millere@kdc.sal.ac.uk

Kam: Agrāko locekļu elektroniskā pasta adrešu saraksts

Temats: Neparasta valdes sapulce

Piektdienas pēcpusdienā pulksten piecos notiks neparasta Kaintona un Deikra koledžas valdes sapulce. Tā ir sasaukta, jo sers Ians Bērds, Nortgeitas koledžas prezidents, koledžas valdei un padomes locekļiem oficiāli ir izteicis priekšlikumu pārņemt vadību.

ļa viņš ir izteicis šādu priekšlikumu, sers Ians droši vien domā, ka viņam ir liels atbalsts koledžā; tādēļ, ja ļūs iebilstat (no sirds ceru, ka tā arī ir), veltiet, lūdzu, pāris minūšu tam, lai reģistrētu atbalstu mūsu koledžas direktoram Edam Norisam, ļa tiks saņemts un atzīmēts pietiekams daudzums atbalstītāju elektronisko vēstuļu, vēstuļu un tālruņa zvanu, doktors Noriss dosies uz sapulci ar lielāku pārliecību, ka runā visas koledžas sabiedrības vārdā, noraidot Nortgeitas priekšlikumu.

Šķiet, tā nav sakritība, ka tieši tad, kad koledža sāk akciju "Sasniegt miljonu", atbildot uz Džona Songa neticamo finansiālā atbalsta žestu, Nortgeita uzbrūk ar piedāvājumu, par ieganstu izmantojot mūsu finansiālo stāvokli. Viņi, ļoti iespējams, apzinās, ka akcijas "Sasniegt miljonu" rezultāti krietni vien atrisinās mūsu tagadējās finansiālās grūtības un citas ieceres, kas jau ir aizsāktas, bet vēl nenes augļus, radīs koledžai stabilu finansiālo pamatu.

Es atvainojos, ka man šogad vēlreiz jālūdz ļūsu atbalsts, bet, kā ļūs sapratīsiet, koledžas nākotne patiesi ir atkarīga no to cilvēku iestāšanās par Tobiju, kas ar to ir saistīti.

Liels paldies par jūsu atbalstu!

Ar sirsnīgiem sveicieniem Demija Millere

P. 5. Neaizmirstiet ierasties un atbalstīt mūsu sportistus Gadskārtas skrējienā vai vismaz ieslēgt televizorus un just viņiem līdzi. Vienalga, vai viņi uzvarēs vai zaudēs, es varu ļums apsolīt, ka Tobijas startu ļūs nekad neaizmirsīsiet!

Tobijas blogs

Pateicoties pārsteidzošam detektīva darbam, kuru veicis de facto viduslaiku dokumentu kurators Nīls Gordons, tagad mēs zinām neparastos notikumus, kas ieskāva Tobijas turpmāko pastāvēšanu pēc Džona Deikra un Tobiasa Kaintona šokējošās nāves. Džona tēvs Ričards, cilvēks, kura pārliecība, ka mācīšana nedrīkst būt tikai Baznīcas privilēģija un ka visiem cilvēkiem jāmācās savā dzimtajā valodā, cilvēks, kuru lolardu ticība pamudināja uzlūkot visus cilvēkus kā vienlīdzīgus un ar vienlīdzīgām tiesībām uz izaugsmi, cilvēks, kurš ierosināja dibināt koledžu un dāvināt tai savas zemes, šis pats Ričards Deikrs nomira tikai pāris mēnešu pēc sava vienīgā dēla. Kurš gan var teikt, ka viņš nenomira no salauztas sirds?

Ričarda nāve apdraudēja visu koledžas uzbūvēšanas ieceri, jo Ričarda atraitne un viņa māsas dēls uzsāka tiesāšanos, lai atgūtu nepabeigtajai koledžai dāvinātās zemes. Mums par laimi, Saimona advokāts Pīrss Motiss (kurš visu mūžu bija Ričarda Deikra advokāts) bija viltnieks un ierosināja triku, kas sniedza Saimonam nepieciešamo laiku koledžas uzbūvēšanai, vienlaikus pametot bez mantojuma palikušajam māsas dēlam kaulu…

Tagad Tobijai atkal ir nepieciešams laiks. Un, kā vienmēr, laiks ir nauda…

No: DSToda@hotmail.com Kam: Demija.Millere@kdc.sal.ac.uk Temats: Atbilde: neparasta valdes sapulce Pielikums: Pieticīgs ierosinājums…

Dārgā Milleres kundze!

Es iedomājos, vai ļūs nebūtu tik laipna un neizlasītu pievienoto dokumentu, un, ja uzskatītu par atbilstošu, nosūtītu to visiem tobiešiem, kuri atbalsta to, lai koledžā nenotiktu ierosinātās pārmaiņas? Manuprāt, tas liks valdei kļūt modrai, kā ļūs domājat?

Džūlija Toda (1985. gada Tobijas absolvente)

Sešdesmit divi

Solsterā, 1397. gada vasaras beigas

Ja kāds alķīmisks spēks būtu tā iekārtojis dabu, ka noteikti, īpaši vārdi būtu redzami tveicīgajā augusta gaisā, šie vārdi būtu aši atstājuši pēdas pilsētas ielās un ieliņās. To sākums būtu redzams pie mēra Nikolasa Briges mājas; pirmais pieturas punkts būtu sīkpreču bodnieka veikals Džūrijleinā; tie sanāktu čalojošā pūlī pie Ričarda Deikra dīvainās, neuzticamās ēkas būvlaukuma ārpus pilsētas mūra. Tur, vietā, kur ubagu un nabagu caur- vējainās, parazītu saēstās būdas sīksti turējās pie augstā akmens aizsarg- vaļņa, šie vārdi būtu bijuši visspēcīgākie un kustētos visātrāk.

"Obits," čuksti izplatījās, un — vārds, kas bija patīkams to cilvēku mēlēm, kuri vairāk bija pieraduši pie bēdām, — "žēlastības dāvanas." Nākamajā dienā, ceturtajā viņa nāves gadadienā, bija jāsēro un jālūdzas par Ričarda Deikra vienīgo dēlu, kuru pieminēja sveču gaismā un, kas bija daudz labāk nabagiem, ar šiliņiem un pensiem.

Sačukstēšanās, ja tā aiz sevis atstātu sliedi kā klusa čūska, būtu iegājusi un iznākusi no katra pilsētas mājokļa; nedz visnabadzīgākie, nedz bagātākie nebija vienaldzīgi, nojaušot kaut ko neparastu.

Nāves gadadienas ceremonija pēc četriem gadiem? Kad tāda nenotika pēc viņa nāves? Nedz nedēļu, nedz mēnesi, nedz gadu pēc viņa nāves nenotika aizlūgums par jaunā Deikra dvēseli, nedz arī tika iepriecinātas Solsteras nabadzīgo sirdis.

"Kāpēc tagad?" viņi jautāja.

Uztūkuši, dūmakainā saule, vairākas dienas gozējusies debesīs, bija pazudusi, un pār koledžu un ļaužu pūli karājās smagi negaisa mākoņi, kas neļāva pilsētai atbrīvoties no smacīgā gaisa un nomāca pilsētniekus.

Būtu labi, Gvineta prātoja, ja uznāktu lietus.

Viņa atcerējās Džona bēres, kas notika tieši pirms četriem gadiem. Lai gan sausums bija beidzies vairākas stundas pirms apbedīšanas, tajā dienā katedrāles kapračus bija tikpat grūti piedabūt rakt kapu kā jebkurā citā tās vasaras dienā, tik saulē sacietējusi bija zeme.

Džona apbedīšana kopējā kapsētā katedrāles priekšā bija šokējusi daudzus ļaudis. Daži bija uzskatījuši, ka zēna mirstīgās atliekas noteikti tiks aizvestas uz Londonu un apglabātas tur. Citi bija pārliecināti, ka viņa tēvs nodrošinās dēlam kapavietu katedrālē starp viņa aprindu mirušajiem.

Taču Ričards bija palicis uzticīgs saviem uzskatiem par visu cilvēku vienlīdzību un uzticējis dēla mirstīgās atliekas kapsētai, kas bija lemta visiem Solsteras nedižciltīgajiem vai mūkiem, — pieblīvētajam zālienam.

Džona bēres, kas notika jomā, bija pirmās no trim, arī pārējie trīs mirušie gulēja katafalkos baznīcas lielajā vēderā. Solsterā bija plaukstoša pilsēta: kur tik daudz dzīvo, tur arī nāve bija ikdienišķa parādība.

Taču ne jau Džona nāve, Gvineta domāja. Nāve no vecuma vai nespēka bija gaidāma; tāpat arī riskantajās dzemdībās tā uzglūnēja. Taču jauns, veselīgs cilvēks, kurš gājis bojā nejaušas kustības dēļ…

"Vai kroplis pielika savu roku?"

Kā tagad, tā toreiz šie vārdi iekrita viņai ausīs par spīti pūlēm nedzirdēt tos. Viņa zināja, ka Tobijs nebija vainīgs; viņa zināja arī, ka Tobija klātbūtne būvlaukumā neizbēgami bija novedusi pie Džona Deikra nāves.

Gvineta stāvēja uz izdangātās ielas, kad mūrnieki, turēdami sveces, kuru liesmas līpinājās viņu drūmās gaitas laikā, gāja ap koledžas ārpusi. Viņiem bija pavēlēts trīsreiz apiet apkārt šai vietai, pirms apstāties. Gvineta, pazīdama šos vīrus, bija aplēsusi, ka, pirmoreiz apmetot loku, viņu apmulsums par šo drūmo un neparasto rituālu neļaus iestāties svinīgai gaisotnei, kādu šis gadījums paģērēja. Otrajā gājiena reizē viņi tuvosies iecietībai pret pūļa skatieniem, kad pilsētnieki vēroja mūrniekus soļojam ceremoniālā klusumā. Trešajā aplī, Gvineta sprieda, viņu sejas būs pienācīgi nopietnas, un gājiena kustības un sveces, ko viņi turēja, vedinās viņus uz gatavību turpmākajam.

Trīs reizes viņi pagāja garām Gvinetai — Edvīns Gors, Renalfs Bīrs, Stīvens Holdīrs un pārējie —, trīsreiz ap ārējo ēku augstajiem mūriem un platajām arkām, kas vilināja skatienus uz gandrīz pabeigtā Astoņstūra pusi, pirms viņi apstājās, katrs vīrs nostājās piecu soļu attālumā no blakus stāvētāja, ap koledžas perimetru. Visi mūrnieki stāvēja ar pūlim pievērstu seju, viņi nesmaidīja un turēja sveces pie krūtīm.

Šīs darbības nebija izmēģinātas — Gvinetu nevarēja vainot bezgaumībā —, taču viņa bija aprēķinājusi koledžas apkārtmēru un izskaitļojusi, cik soļu citam no cita jāstāv mūrniekiem, lai viņi būtu vienādā attālumā. Šie norādījumi tika doti mūrniekiem ar svecēm. Daži bija apjautājušies, kurš priesteris vadīs pienācīgās lūgsnas. Gvineta bija tikai atbildējusi, ka priestera nebūs.

Kad viņi klusēdami stāvēja saspringušā un gaidošā pūļa priekšā, uzpūta liegs, silts vējiņš, un aši tika paceltas rokas, lai aizsegtu un saglabātu viegli nopūšamās sveču liesmiņas. Gvineta sajuta vēsumu uz svilstošajiem vaigiem, kad paspēra soli uz priekšu, paņēma drēbju saini no ratiņiem, kas stāvēja starp Elisoni un Henriju, un pasniedza to audžudēlam. Viņš ar klusu pateicību paņēma drēbes un devās uz arku koledžas pašā ziemeļrietumu stūrī, kur nostājās sveču turētāju priekšā un nesatricināmi raudzījās pūlī.

Kad Henrijs bija galā, Gvineta, atkal pagājusi uz priekšu un paņēmusi vēl vienu saini, pasniedza to cilvēkam svinīgi melnās drēbēs, kas tuvojās viņai. Pīrss Motiss, saņēmis saini, mazliet nolieca galvu ar melno cepuri un klusējot devās garām Henrijam un ap koledžu uz sev piešķirto posteni pie dienvidaustrumu arkas. Pēc tam priekšā iznāca Nikolass Brige, lai paņemtu tādu pašu drēbju saini, un visbeidzot, paņēmusi rokās atlikušo saini, Gvineta devās uz pēdējo arku. Viņa un Brige, kura zināšanas par pilsētu un tās iemītniekiem bija nepārspējamas, kopā bija izlēmuši, kuriem 110 vecākajiem nabagiem jāsaņem kokvilnas mēteļi, uz kuru krūtīm bija uzšūts zils astoņstūris. Tagad, stāvēdama priekšā sveču turētājiem, viņa nosauca četrus vārdus, kurus bija ielāgojusi. Pūli pāršalca murmināšana, itin kā atbalstot to cilvēku izvēli, kuri saņems dāvinājumu, un tas pašķīrās, lai dotu ceļu izsauktajiem vīriešiem un sievietēm, kas cerību pilnu un pazemīgu sejas izteiksmi šļūcošā gaitā devās pie Gvinetas, acis nemitīgi te pievērsdami Gvinetai, te novērsdamies, itin kā viņas seja dedzinātu tiem acis un tomēr viņi būtu spiesti skatīties.

Uzlūkodama šos pilsētas nicinātos nelaimīgos, kuru smagie dzīves apstākļi pārējiem iedzīvotājiem bija mēraukla pašu laimei, Gvineta sarāvās, atcerējusies, ka pat šie ļautiņi bija novērsušies no viņa zēna, krustojuši pirkstus ienīstajā zīmē pret ļauno aci, bija murminājuši un purpinājuši pret viņu, pret pašu viņa dzīvību. Pret pretekli. Nelabā bērnu. Nolādēto.

Viņas rīklē kāpa žults, un acumirkli mēteļi viņas rokās šķita smagi, un viņai bija vēlme iesviest kokvilnas saini cerīgo seju rindā un notriekt viņus zemē.

Taču viņa dziļi ievilka elpu un koncentrējās uz savu mērķi.

"Šī vieta," viņa piepeši ierunājās balsī, kas rāmajā gaisā skanēja spēcīgi un tīri, "nākotnē tiks saukta par Deikra koledžu, ko dibinājis un nodrošinājis Ričards Deikrs, Londonas pilsētas un ģildes vīndaris. Un šeit gaužām nepiemēroti nomira viņa dēls Džons Deikrs, pārtraucot tēva dzimtas un vārda turpmāku pastāvēšanu. Tagad Deikra vārds dzīvos tikai šajā koledžā. Lai godinātu Ričarda Deikra un viņa dēla piemiņu, jums tiek pasniegtas šīs žēlastības dāvanas. Vai pateicībā par šo dāvanu jūs apsolāt katru sava mūža dienu lūgties par šīs koledžas pabeigšanu un labu pārvaldīšanu nākotnē?"

Viņas acis, pārslīdējušas gaidošo saņēmēju rindai, tagad pievērsās tuvākajam stāvam — izstīdzējušam sirmgalvim, kurš sakumpušo augumu balstīja uz kruķa un kuram viena kāja bija kroplīgi ieliekta, itin kā viņam būtu lauzts un greizi saaudzis gurns. Viņš ieskatījās Gvinetas skarbajās acīs ne ilgāk par mirkli, pirms nodūra skatienu un vēl nolieca galvu.

"Es lūgšos par to," viņš apsolīja un, itin kā nobijies, pameta acis sāņus, lai redzētu, vai viņa līdzinieki nabagi ir gatavi darīt tāpat. Visi korī piebalsoja, piekrizdami, ka arī viņi lūgsies par to.

Paiedama uz priekšu, lai ieliktu mēteļus viņu izstieptajās rokās, Gvineta izlikās nedzirdam klusi nomurminātos jautājumus, kas cēlās no pūļa un tika mesti viņas virzienā. Viņa zināja, ka viņas vārdi ir satricinājuši un izbiedējuši klausītājus. Lūgsnas par mirušajiem bija ierastais atalgojums par žēlastības dāvanām; lūgsnas par ēkas labklājību, par šīs ēkas labklājību, izraisīja dusmas. "Nav priestera," viņa dzirdēja. "Kā viņa drīkst par to runāt? Tas ir priestera uzdevums."

Nu, viņa bija zinājusi, ka šādu jauninājumu pūlis uzņems nelabprāt.

Taču Gvineta aptvēra, ka nu, kad dāvanu pasniegšanas zvērestu vēl trīsreiz atkārtojis Henrijs, Pīrss Motiss un Nikolass Brige, pūļa neskaidrā murdoņa ir pārtapusi niknās bara klaigās.

Aši apsteigusi jebkādu Henrija kustību, Gvineta izgāja priekšā un ar savu mieru apklusināja pausto neapmierinātību.

"Draugi," viņa ierunājās, kad kņada bija rimusies, ļaujot viņai runāt, "kā jūs redzējāt, ka dāvanas tika pasniegtas pilsētas nabadzīgajiem un trūcīgajiem, tā jūs redzēsiet, ka noteiktā laikā dāvanas saņems arī jaunieši."

Viņa pārlaida pūlim ilgu skatienu, piesaistot tā uzmanību, lai viņas vārdi varētu atstāt iespaidu uz sanākušajiem.

"Džons Deikrs vēl nebija vīrietis, kad mira, viņš bija jaunietis uz vīra gadu sliekšņa. Viņa tēvs Ričards Deikrs cerēja, ka tieši šādi jaunie cilvēki no mūsu Solsteras nāks uz viņa koledžu." Viņa skatījās tālu un plaši, meklēdama to jauno cilvēku acis, kuri varētu būt Džona līdzgaitnieki, ja viņš būtu dzīvs.

"Jaunieši uz vīra gadu sliekšņa," viņa turpināja, "jauni cilvēki, kuriem pēc mācībām koledžā būs vieglāk iekārtoties, dzīvot godīgi un cienījami, lai paši varētu sasniegt stāvokli, kurā viņi spēs rūpēties par trūcīgajiem mūsu vidū."

Viņa apklusa. Viņa bija apklusinājusi murmināšanu, taču viņu sejas joprojām bija noslēgtas, viņi vēl nebija gatavi pieņemt teikto.

"Dienā, kad šeit nomira Džons, es biju tuvumā," viņa aši un neviļus pameta skatienu pār plecu uz kaļķu bedrēm, kas atradās mazliet ārpus koledžas teritorijas, — "un todien viņš uzdeva daudz jautājumu par celtniecību." Viņa mazliet pieklusināja balsi un kļuva vaļsirdīgāka, pasmaidot par atmiņām, un pūlis teju nemanāmi pastiepās uz priekšu, lai uztvertu viņas vārdus.

"Viņš jautāja, kam domāts katrs rīks un kā tos asina," Gvineta rakājās atmiņās, atceroties jautājumus, kurus viņai bija atstāstījis Saimons, kad viņš atkal un atkal kavējās pārdomās par to dienu, kamēr viņi gaidīja Džona neizbēgamo nāvi. "Kāpēc mēs ceļam tā un ne citādi? Kāpēc mūsu koledža būvēta šādi, nevis kā citas, piemēram, Vikema jaunā koledža Oksfordā?"

Viņa atkal pārlaida ļaudīm skatienu, redzot, ka piepeša pūsma sakustina lakatu stūrus un vējš planda kāda bērna skrandaino kleitu. Ļāvusi viņiem apjēgt mājienu, ka šī koledža, Deikra koledža, tiks salīdzināta ar kādreizējā valsts kanclera Viljama no Vikemas koledžu, viņa turpināja runu, vēl vairāk pieklusinot balsi un piešķirot tai kaislīgu, sirsnīgu toni.

"Atbilde," viņa nepieminēja Saimona vārdu, baidoties atkal viņus satraukt, "bija tāda, ka Solsterā nav vajadzības pēc augstiem četrstūru mūriem, jo, atšķirībā no Vikema iestādījuma, šo koledžu neaizņems svešinieki, kas mācīsies, nevienam neredzot un nezinot, būdami privileģētāki nekā pašas pilsētas ļaudis. Šī koledža, Deikra koledža, būs mūsu koledža — celta tam, lai tur mācītos pilsētas dēli. Nevajadzēs stipras ozolkoka durvis, lai pasargātu koledžu, jo tā būs pilsētas koledža, kas atšķirsies no citām, koledža, kurā drīkstēs ieiet visi, lai redzētu, kā iekšpusē pūlas censoņi. Un," šajā brīdī viņa iekaisa, un viņas balss kļuva skaļāka, jo viņa juta pūļa noskaņojuma pārmaiņu, "mūsu pilsēta ir angliska, tāpēc arī mūsu koledža būs angliska, un tajā runās tikai angliski."

Gvineta apklusa, lai ļautu norimt sadzirdamajam pārsteiguma uzplūdam, iekams turpināja. "Deikra kungs vēlējās, lai zēniem nebūtu jānovēršas no dzimtās valodas, studējot likumus vai medicīnu." Viņa uzlūkoja klausītājus tik kaismīgi, ka tie, kuri viņu nepazina, varētu nodomāt, ka viņa cīnās par sev dārgu pārliecību, nevis par tāda cilvēka dīvainajiem uzskatiem, kuru tik tikko bija pazinusi un kuram ne vienmēr bija pilnībā uzticējusies.

"Vai tiesas prāvas," viņa kliedza, "notiek latīņu valodā?" Pūlis stūrgalvīgi klusēja, tāpēc viņa atbildēja pati. "Nē, un arī ne franču valodā. Mēs esam angļi, un šeit, Deikra koledžā, mūsu koledžā, mūsu dēli mācīsies, diskutēs un gūs izpratni angļu valodā. Jo angļu valoda ir tikpat laba kā ikviena cita valoda — tikpat laba kā latīņu vai franču mēle. Pats karaļa sekretārs — Džefrijs Čosera kungs — ir dzejnieks, kurš raksta savus darbus angļu valodā."

"Vai viņš raksta neķītru dzeju?" no pūļa atskanēja balss, izraisot smieklus. Gvineta zināja, ka tie ir atvieglojuma smiekli. Šis jokdaris beidzot bija uzcēlis tiltu starp viņu un pūli, un viņi atkal spēja uzklausīt. Dāvanu izsniegšana varēja turpināties.

"Kad tie no mūsu vidus, kuri ir sasnieguši krietnu vecumu un palikuši bez ģimenes, kas varētu viņus aprūpēt, ir saņēmuši dāvanas," Gvineta paziņoja, "pie katras koledžas arkas tiks izdalīti piecpadsmit pensu gabali."

Pēc šī paziņojuma atskanēja trokšņainas, izkliedētas gaviles. Kad viņa pagriezās pret Henriju un signalizēja viņam sākt drēbju izdalīšanu ar nepieciešamajiem vārdiem, Gvineta dzirdēja virkni minējumu par to, kā tiks piešķirtas naudas dāvanas. Viņa, Brige, Motiss un Henrijs — pēc garas apspriedes un apsvēruši izdevumus — bija nolēmuši, ka Džona nāves gadadiena tiks atzīmēta desmit gadu pēc kārtas, nospriežot, ka tas pietiekami godinās Deikru dzimtu un nodrošinās pilsoņu labo gribu līdz laikam, kad viņi paši spēs saprast koledžas pastāvēšanas sniegtos labumus.

Viņa devās pie Elisones, lai paņemtu četrus makus ar piecpadsmit centu monētām, kas tiks izdalītas pie katras arkas — viens penss par katru Džona mūža gadu —, un iedama viņa dzirdēja lēnu, dobju pakavu dim- doņu uz putekļainās, akmeņainās zemes.

Arī citi to saklausīja, un sāka grozīt galvas, sākumā pa vienam un tad — pārējo uzmanības pamudināti — dučiem vien, lai redzētu traucējuma iemeslu.

Lēnām, pūlim pašķiroties neliela jātnieku pulciņa priekšā, atskanēja skaļa, neapmierināta kurnēšana, kas pieminēja vārdu, kuru Gvineta visu laiku bija baidījusies izdzirdēt.

"Koplijs!"

Bīskaps, kuram aiz muguras bija modri, bruņoti vīri, sēdēja varena zirga mugurā — tas bija lieliskas sugas rikšotājs, pēc Gvinetas domām, nevis vienkāršs kleperis, ar kuru aizjāt no vienas vietas uz citu, — un vēroja ainu. Pūlis, kas tagad klusēja, raudzījās uz viņu ar neslēptu naidīgumu. Solsteras

Svētā Danstena klosteris paaudzēm ilgi nebija iecienīts sakarā ar nodokļiem, monopoliem un pilsētas dzīvei uzspiesto varu, bet šo bīskapu — kas bija ietekmīgāks nekā vairākums — neieredzēja vēl stiprāk.

Nikolass Brige, kuru piesaistīja ziņa par Koplija ierašanos, no sava posteņa koledžas dienvidu pusē piegāja pie Gvinetas. Viņš nostājās plecu pie pleca ar viņu, un abi gaidīja, kad Koplijs ierunāsies.

Kamēr klusums ieilga un Koplijs skatījās uz viņiem, Pīrss Motiss pameta savu vietu un piebiedrojās viņiem, tāpat darīja Henrijs. Šī četrotne stāvēja pretī cilvēkam zirgā, tāpat kā pirms dažām minūtēm nabagi bija stāvējuši pretī Gvinetai, gaidīdami dāvanas. Viņi zināja, ka bīskaps ieradies ne jau labdarības dēļ.

"Kas tie par kumēdiņiem, kuru dēļ ļaudis pametuši pilsētas mūrus?" Bīskapa naidīgums darīja zirgu nemierīgu; dzīvnieks svaidīja galvu un bažīgi mīņājās, itin kā vēlēdamies bēgt no turienes.

"Mēs šeit izdalām dāvanas Džona Deikra piemiņai," Gvineta nosvērti paziņoja.

"Obits."

"Ja tā vēlaties," Gvinetas tonis bija nepielūdzams.

"Un mirušajam tiek veltītas lūgsnas?"

"Nē."

Koplijs samiedza acis. Viņš nebija gaidījis tik drosmīgu atzīšanos.

"Ja te notiek obits, kāpēc aizgājējam netiek veltītas lūgsnas?"

"Vai mums nav brīv dalīt dāvanas, kā uzskatām par piemērotu, neliekot nabagajiem pirkt mūsu labdarību?" jautāja Brige nenopietnā un zobgalīgā tonī.

"Jums nav brīv noniecināt Baznīcas priekšrakstus," Koplijs atcirta. "Nedz arī jums ir brīv vadīt dievkalpojumu bez priestera klātbūtnes!"

"Šis nav dievkalpojums…"

"Nestrīdieties ar mani, bodniekF

Nikolass Brige lūkojās uz Kopliju, acīm redzami nebūdams nobijies. Gvineta viņam līdzās juta, ka sirds dauzās krūtīs, itin kā varētu pārsprāgt un noslāpēt viņu.

Piepeši Koplijs sacirta piešus, un zirgs sāka kustēties, nošķirdams Brigi no Motisa, tad biskaps parāva pavadu un dzīvnieks apstājās, atrazdamies plecu pie pleca ar mēru. Bīskaps lēnām noliecās, līdz apakšdelms atbalstījās uz liela, un cieši turēja pavadu, pievilcis zirga galvu pie krūtīm. "Jūs domājat," viņš sacīja klusā un stingrā balsī, "es nezinu, ka esat lolards. Un domājat, ka jūsu stāvoklis paglābs jūs, kad karalis izsludinās likumus, piespriežot lolardu ķeceriem nāvessodu."

Pēkšņi viņš pagriezās pret Gvinetu, un viņa sajuta baiļu dūrienu sirdī, kad viņš ieskatījās viņai acīs.

"Es zinu," viņš sacīja tādā pašā tonī, "kas apglabāja jūsu kroplo izsmieklu par bērnu. Un kur. Es zinu, ka jūs un jūsu vīrs, kuram pietiek prāta nerādīties man acīs, esat saistīti ar lolardiem, ja jūs pašus nepaņems ciet par ķecerību. Kad izsludinās likumu, arī jūs tiksiet sodīti. Un tad šo koledžu nojauks pa akmenim vien… pa akmenim vien. Un," viņš ļauni piemetināja, "tam, kuru jūs pārliecināsiet pārdot stiklu jumtam, būs jānoskatās, kā to gabalu pa gabalam sadauza mani cilvēki." Viņš atkal iztaisnojās sedlos un pārlaida koledžai nicinošu skatienu, iekams vēlreiz palūkojās lejup uz Gvinetu un Brigi. "Tas viss… iznīks. Bet Baznīca paliks."

Gvineta, atguvusi drosmi un atradusi vārdus, sacīja: "Galu galā viss iznīks, mans kungs. Un paliks tikai Dievs."

Viņa ievēroja, ka viņš sakož zobus, taču nebija gatava tam, ka viņš paraus grožus un strauji apgriezīs zirgu, notriecot Brigi no kājām un uzgrū- žot mēru viņai virsū, pēc kā abi nostiepās zemē zirgam pie kājām.

Atskanēja svilpšana par šo nevajadzīgo izrīcību. To ātri vien uztvēra viss pūlis, un nu jau ikviena mute, savilkta tievā līnijā, svilpjot izteica nosodījumu Koplijam, un visas acis bija pievērstas viņam, gaidot, kā viņš atbildēs uz šo izaicinošo rīcību.

Viņa zirgs, baismīgās skaņas iztrūcināts, saslējās pakaļkājās. Pavilcis pavadu, liekot zirgam nostāties uz visām četrām kājām, Koplijs pagriezās pret saviem bruņotajiem pavadoņiem. "Attīriet šo vietu! Aizdzeniet visus šos cilvēkus atpakaļ uz pilsētu! Šis cirks vairs nedrīkst turpināties!"

Jātnieki, izvilkuši zobenus, devās pūļa virzienā, grasīdamies pilsētniekus sadzit barā un aizgādāt uz pilsētu. Bet ļaudis nevarēja tik viegli atraut no dāvanu saņemšanas. Pūlis pašķīrās zirgu priekšā, taču nepagriežas uz vārtu pusi, tas tikai pakāpās sānis un ielenca bruņotos jātniekus, kas, nošķirti cits no cita, zaudēja spēju rīkoties efektīvi, viņi grieza zirgus uz riņķi un vicināja zobenus uz ļaužu pusi, bet tie smiedamies pagāja malā.

Bīskaps, piesarcis aiz niknuma, ne ilgāk par minūti vēroja, kā viņa vīri tiek izmuļķoti, un tad nokliedza: "Gana!"

Vēlreiz apgriezis zirgu un likdams tam drasēt uz vietas, jo aiz dusmām bija gan parāvis pavadu, gan piecirtis piešus, viņš uzrunāja Brigi.

"Lieciet sanākušajiem izklīst vai ari es arestēšu jūs."

"Uz kādas apsūdzības pamata?"

"Ķecerība."

"Un kā es esmu noziedzies ķecerībā?" Brige vaicāja, samiedzis acis.

"To es pierādīšu tiesā, nevis strīdēšos ar jums šeit! Tagad izklīdiniet šo pūli, lai ļaudis dodas savās gaitās!"

Brige nekustīgi raudzījās uz viņu. ļa mērs bija nobijies no bīskapa, Gvineta nodomāja, viņš to neizrādīja.

"Bīskaps nepieskarsies nedz man, nedz maniem cilvēkiem, ja nevēlas nemierus savas pilsētas ielās." Gvineta atcerējās mēra vārdus. Vai viņš bija nodomājis izrādīt savu varu, sākot nemierus tagad?

Beidzot Brige ierunājās. "Es negrasos izklīdināt savus līdzpilsoņus bez pamatota iemesla. Viņi atgriezīsies mājās un ķersies pie saviem darbiem, kad dāvanu dalīšana būs beigusies." Viņš apklusa un tad piebilda mazliet skaļākā balsī, itin kā vēlētos, lai ikviens pūlī viņu sadzirdētu: "Es iesaku jums, mans kungs, atgriezties mājās un ļaut mums pabeigt šeit iesākto."

")ūs atsakāties pārtraukt šeit notiekošo?"

"Es atsakos pārtraukt likumīgu pasākumu."

Koplijs pagrieza galvu uz bruņoto jātnieku pusi.

"Arestējiet šo cilvēku."

Saskatījušies un paraustījuši plecus, divi jātnieki nolēca no zirgiem un pasniedza pavadas saviem biedriem. Aizgājuši līdz Brigem, viņi jau grasījās ņemt viņu ciet, kad Gvineta pasteidzās viņiem priekšā. Nostājusies pirms Briges, viņa paziņoja. "Nē. jūs viņu nearestēsiet, ja neņemsiet ciet ari mani!"

"Lai notiek!" bīskaps triumfāli nošņāca. "Arestējiet arī viņu!"

"Un mani," priekšā iznāca Pīrss Motiss, kam aši sekoja Henrijs.

Apjukušie vīri tagad raudzījās uz Kopliju, gaidot norādījumus. Pa to laiku Elisone iznāca no pūļa pirmās rindas, pametusi ratiņus, un piebiedrojās savam vīram un audžumātei.

"Jums jāņem ari mani."

Lēnām un ar pieaugošu inerces spēku pūlis sekoja Elisonei pie mēra sāniem, gluži kā oļu kaudze, kas sagāžas, kad tiek izkustināts izšķirošais akmentiņš.

Drīz vien pūlis ielenca jātniekus tāpat kā iepriekš. Taču tagad aplencēji vairs nesmējās un nevairījās no zirgu kājām, viņi spiedās virsū, neļaujot tiem izvilkt zobenus un likt tos lietā. Piepešās dusmās viens no viņiem sāka ar plecu lauzt ceļu uz sāniem cauri pūlim un tūlīt pat nogāzās garšļaukus, jo kāds bija aizlicis viņam priekšā kāju. Kad viņš gulēja zemē, šķita ticami, ka viņu samīs vai nosmacēs, taču Brige izsaucās: "Paliksim draugi! Šodien iztiksim bez vardarbības!"

Pāris balsu protestēja, taču vairākums piekrita, vīrietim padeva roku un rupji uzrāva kājās.

Kad Koplija vīrs izspraucās caur pūli un atkal satvēra sava zirga pavadu, Brige paziņoja balsī, kas bija dzirdama gan ikvienam cilvēkam pūlī, gan bīskapam, pret kuru viņš bija pagriezies: "Šodien neviens šeit netiks arestēts, mans kungs. Mēs, pilsētas iedzīvotāji, turpināsim likumīgo pasākumu un pabeigsim iesākto."

No pūļa atskanēja pa pusei piesardzīga, pa pusei izaicinoša piekrišanas murdoņa.

Brige apklusa un, pakāpies atpakaļ, lai būtu labāk redzams pūlim, atkal pacēla balsi.

"Ielāgojiet, šī koledža vairs nepieder tikai Ričardam Deikram un tiem, kam viņš piešķīris dāvinājumus. Pēc šodienas pasākuma šī koledža nonāk visu pilsētnieku pārziņā. Kad tā būs pabeigta, šeit mācīsies mūsu dēli, un pilsētu bagātinās viņu zināšanas un gudrība."

Viņš vēlreiz apklusa un nogaidīja, līdz norims daži apslāpēti ovāciju saucieni. "Un ielāgojiet, šī koledža, kaut arī Ričarda Deikra dibināta un nodrošināta, turpmāk tiks saukta par Kaintona un Deikra koledžu, jo bez Saimona no Kaintonas tā nebūtu uzcelta, un celtniecības laikā gan Ričards Deikrs, gan Saimons no Kaintonas zaudēja savus vienīgos dēlus. Kā abus vīrus vienoja bēdas, tā koledža vienos viņu vārdus, tāpat kā tā bija vienojusi viņu pūles.

Tāpēc turpināsim šeit, Kaintona un Deikra koledžā, žēlastības dāvanu i/dalīšanu. Atgriezīsimies savās vietās."

Un, iekams izskatīties vēl muļķīgāk pūļa priekšā, kas atkāpās no viņa, Koplijs apgrieza zirgu un aizauļoja, bet jātnieki sekoja kā pagadās.

Sešdesmit trīs

Solsterā, mūsdienas

Ar roku rakstītas vēstules, kuras, atkarībā no rakstītāja vecuma, pārmaiņus bija dedzīgas, pašpārliecinātas un svārstīgas, elektroniskās vēstules, vizuāli līdzīgas, bet ar saviem vārdiem un internetā piekļuves nodrošinātāju kodiem tikpat unikālas kā pirkstu nospiedumi, no visām četrām zemeslodes debespusēm tika sūtītas uz Demijas Milleres un Eda Norisa kabinetu. Vairākums pauda dusmas par Bērda plānu, mīļas atmiņas par Tobiju, dziļu pateicību un atbalstu koledžai. Neizbēgami, ka niecīgs pragmatiķu mazākums izteica pārdomas, vai, ņemot vērā vienmēr mainīgās Solsteras koledžu vides vēsturisko kontekstu, nav pienācis laiks šādai mūsdienīguma un senatnes savienībai.

Daži atbalstītāji izteica nožēlu, ka agrāk nav spējuši sniegt krietnu finansiālo palīdzību, un pievienoja paziņojumus par ziedojumiem palīdzībai; kāds džentlmenis krietni gados (Dž. Krovters [imatrikulējies 1933. gadā] no Krenbrūkas Kentā) atvainojās, ka nespēj sniegt "taustāmāku atbalstu", taču apsolīja ik dienu skaitīt lūgšanas par koledžas nākotni. Demija, atcerēdamās Tobija obita vārdus, guva mierinājumu no šīs domas un pabrīnījās par šo pierādījumu negaidītajai lētticībai sevī.

Viņa bija agri ieradusies savā kabinetā — mazlietiņ pāri astoņiem —, jo bija pamodusies stundu pirms pulksteņa zvana, sajuzdama šausmas, kas, kā noskaidrojās pāris nomoda mirkļos, saistījās ar sanāksmi pulksten piecos pēcpusdienā. Dziļi iekšienē gulēja sapratne, ka pēcpusdienā izšķirsies ne tikai koledžas nākotne. Viņas izredzes uz darbu, ja viņu atlaidīs pēc piedāvātās apvienošanas, būs ierobežotas, un Ians Bērds bija skaidri un gaiši pateicis, ka pēc atteikšanās sēsties ar viņu vienā laivā viņai nebūs darba jaunajā, apvienotajā koledžā.

Domādama par sanāksmi, viņa centās ignorēt potenciālās sekas savai nepakļāvībai Bērdam: mazā namiņa zaudēšana, piespiedu aizbraukšana no Solsteras, piepešas beigas viņas straujajai karjerai.

Un Tobijas zaudēšana. Tās unikālās dibināšanas, tās kā neatkarīgas organizācijas vēsturēs un senā stāsta zaudēšana. Ko Bērds iesāks ar atgūto stāstu par Kaintoniem, kā viņš to izmantos?

Konferences delegāti šķērsoja pagalmu, dodamies uz Astoņstūri ieturēt maltīti, kad uz Demijas rakstāmgalda iezvanījās telefons.

"Sveika, tas esmu es."

Demija nebija runājusi ar Nīlu, kopš viņš, tikko atbraucis no Londonas, kur bija apmeklējis Valsts arhīvu, ieradās pie viņas mājās ar ziņām par Saimona tiesas prāvu un pazudušajiem dāvinājumu dokumentiem.

"Sveiks."

"Lielisks blogs — vai tam bija rezultāti?"

"Ja vēlies, vari atnākt un apskatīties manu rakstāmgaldu — tas vai lūst no vēstulēm un elektroniskā pasta izdrukām."

"Labi. Vai tev ir laiks iekost?"

Demija instinktīvi vēlējās aizbildināties ar iepriekšēju norunu, taču aprāvās. Viņiem vajadzēja parunāt.

"Jā," viņa atbildēja. "Brīva kā putns."

Satraukušies, ka viņa varētu padoties gļēvumam un slēpties aiz pļāpām visu maltītes laiku, Demija uzreiz sāka tiešu valodu. Tiklīdz bija atnesti dzērieni un pierakstīti pasūtījumi, viņa sacīja: "Tātad. Jautājums par bērnu."

"Vai apdomāji?"

Demija greizi pasmaidīja. "Jā, es daudz par to domāju," viņa nospur- dza. "Īstenībā es domāju par to burtiski dienu un nakti."

"Un?"

"Es joprojām domāju."

"Kas tevi aptur?" viņa tonis bija mierīgs, taču Demija juta, ka zem vārdiem slēpjas kaisle. Viņa nebija gaidījusi šādas jūtas. Viņa bija tik ļoti iegrimusi savās šaubās un vēlmēs, ka nebija domājusi analizēt Nīla motīvus vēlmei kļūt par viņas bērna tēvu, vien izdarījusi neskaidru pieņēmumu, ka viņš vēlas saglabāt saikni ar viņu.

"Vai esi apsvēris, cik ļoti tas sarežģīs attiecības ar mūsu dzīvesbiedriem nākotnē?" viņa jautāja. "Kā jutīsies tava nākamā draudzene, ja tu pastāvīgi nāksi pie manis, lai satiktu mūsu bērnu, un tev ar mani būs attiecības, no kurām viņa būs izslēgta?"

"Vai viņu vajag izslēgt no šīm attiecībām?"

"Tas tikai kļūst arvien dīvaināk," Demija ieskatījās viņam acīs. "Un ko tad, ja kādam no mums būs jāpārvācas? Tu taču nepaliksi katedrālē visu mūžu, un es varbūt zaudēšu darbu!"

"Esmu gatavs dot solījumu palikt Solsterā, līdz bērns sasniegs pilngadību," Nīls mierīgi sacīja.

Demija blenza uz viņu. "Bet kā tu vari to solīt? Tu taču nezini, kas notiks nākotnē!"

"Līdz Londonai nav tāls ceļš — ja es nevarēšu atrast darbu tur, tad nevarēšu to atrast nekur. Vai," viņš sacīja, itin kā jau iepriekš būtu rūpīgi apsvēris visas šīs iespējas, "mēs varam vienoties par pārcelšanos. Ja vienam no mums piedāvās darbu, no kura nav iespējams atteikties, varbūt otrs var pamēģināt atrast darbu tajā pašā apvidū un arī pārcelties."

Viņa papurināja galvu. "Nīl, mums katram jārūpējas par savu dzīvi, man vajag vairāk laika to apdomāt."

Viņš dziļi ievilka elpu: "Vai mums jāapspriežas ar kādu? Ar profesionāli, vai?"

Viņa lēnām pamāja. "Jā. Jā, tā ir laba doma. Bet tikai pēc tam, kad viss būs izlemts, labi? Es nevaru neko izlemt, kamēr nezinu, kas notiks ar lobiju."

Dārgais doktor Noris!

Pielikumā čeks par piecsimt mārciņām akcijai "Sasniegt miljonu", kuru ierosinājis Džons Songs. Pie šīs naudas esmu ticis, pārdodot savu visdārgāko priekšmetu — aira lāpstiņu, ar kuru vinnēju Pavasara astotdaļjūdzes sacīkstēs otrajā kursā 1938. gadā. Es airēju kā piektais, un, kā redzēsiet koledžas arhīvā, mēs bijām labākā astoņu cilvēku komanda tajā gadā. Ar sava mazmazdēla Olivera palīdzību izliku šo balvu pārdošanai internetā, un tā bija sekmīga.

Ieguvis Tobijā grādu, es brīvprātīgi iestājos Karaliskajā kara flotē un, karam beidzoties, bija uzdienējies līdz leitnanta pakāpei. Mans dēls Toms, dzimis 1943. gadā, ari bija tobietis, tāpat kā viņa dēls Džeimss, un tagad jaunais Olivers vēlas sekot sava tēva, vectēva, vecvectēva pēdās un arī iestāties Tobijā, lai gan ir paziņojis, ka lauzīs ģimenes tradīciju un studēs medicīnu, nevis jurisprudenci.

Mani ārkārtīgi apbēdina doma, ka viņš, iespējams, nevarēs piepildīt savu vēlēšanos. Koledža man ir devusi tik daudz — mērķtiecību, izredzes, godīgumu, un es vēlētos, lai Tobija arī turpmāk to dotu jauniešiem un tagad, protams, arī jaunietēm (urrā!).

Man ir skumji to teikt, bet šķiet, ka manas paaudzes tobieši jau ir izmiruši, tomēr es joprojām sazinos ar dažiem vecajiem zēniem no Toma laikiem koledžā (traģiski, bet mans dēls- Toms nomira, kad viņam bija mazliet pāri četrdesmit) un tagad, kad jaunais Olivers ir iemācījis mani apieties ar datoru, pamēģināšu sazināties arī ar citiem, izmantojot elektronisko pastu. Tā ir tik aizraujoša doma pēc visa šī laika! Mans mērķis ir noskaidrot, vai mēs kopīgiem spēkiem nevarētu nodibināt mantojumu klubu, lai atstātu koledžai pieklājīgu naudas summu, ar kuru turpināt savu labo darbu nākamajai paaudzei.

Ar laiku darīšu Jums zināms, kā man ir veicies ar šo pasākumu.

Ar sirsnīgu sveicienu

Ēriks Tarlijs

Atgriezusies kabinetā, Demija nespēja pasākt neko citu kā vien lasīt atbalsta vēstules. Vēl un vēlreiz, viņa pārlasīja pielikumu, kuru Džūlija Toda bija nosūtījusi visiem ziedojušajiem koledžas biedriem, un prātoja, cik daudzi atsauksies uz viņas lūgumu, ja vispār kāds to izdarīs.

"Dāmas un kungi," Noriss diskrēti apsauca valdes locek]u murdoņu. "Es neesmu sagatavojis darba kārtību šai sanāksmei, jo, kā jūs visi zināt, mums jāapspriež tikai viens jautājums — sera Iana Bērda, Nortgeitas koledžas prezidenta, oficiālais priekšlikums apvienot abas koledžas."

Demija, kas sēdēja blakus Norisam, juta dziļo neērtības sajūtu, kas strāvoja no sēdošajiem pie galda. Pat tos valdes locekļus, kas atbalstīja Bērda priekšlikumu, droši vien māca apslēptas šaubas par domu, ka jāpārtrauc sešsimt gadu ilgā Tobijas neatkarība.

"Es ceru, ka nevienu no klātesošajiem nav iespaidojusi ārpusē valdošā nelāgā gaisotne," Čārlza Nortropa balss skaļi izskanēja klusumā, kas iestājās pēc Norisa ievadrunas. "Kā studenti vispār uzzināja, ka notiek šī sanāksme? Tagad nav mācību laiks, viņiem šeit nevajadzētu būt — viņiem ar to nav nekāda sakara."

Demijas sirds sāka neprātīgi dauzīties no bailēm un dusmām.

"Manuprāt, šī piebilde daiļrunīgi iezīmē ideoloģisko bezdibeni starp tiem, kuri vēlas kļūt par daļu no Bērda uzņēmuma, un tiem, kuri vēlas saglabāt Tobijas neatkarību," viņa atcirta. "Teikt, ka lēmumam, vai mēs apvienojamies ar citu koledžu vai ne, nav nekāda sakara ar šīs koledžas studentiem, ir apvainojums!"

"Ak jā, slavenā mācīšanās kopiena, kas novietota pilsētas centrā, bet kas tik un tā saglabā globālu sasniedzamību un ietekmi," Nortrops zobojās. "Šīs utopiskās vīzijas īstenošana diemžēl prasa krietni vairāk naudas, nekā mums pašlaik ir vai saprātīgi varam cerēt iegūt, Milleres kundze." Viņš pievērsās Norisam, sanāksmes priekšsēdim: "Vai mēs, lūdzu, varam sākt ar dažiem skarbiem faktiem, priekšsēdētāja kungs?"

"Nē, Čārlz," Noriss sakrustoja rokas sev priekšā un katram valdes loceklim veltīja skatienu. "Ja neiebilstat, pirms sākam ar faktiem, es vēlētos pateikt sekošo. Personiski es būtībā iebilstu pret apvienošanos ar Nortgeitas koledžu to iemeslu dēļ, ar kuriem jūs esat labi pazīstami. Taču man nav vienpersonisku pilnvaru, tāpat ari jums tādu nav." Viņš pārlaida skatienu klātesošajiem. "Es ceru, ka varam aizvadīt šo sēdi bez personiskiem aizspriedumiem un savtīgām vēlmēm. Ka mēs patiesi spēsim saskatīt to, kas nesīs lielāku labumu ne tikai šai koledžai, bet visai Solsteras koledžu savienībai. Mēs visi esam ievēlēti valdē ne tikai savu administratīvo dotību dēļ, bet arī tāpēc, ka esam uzticīgi šai koledžai. Es jūs visus lūgtu atcerēties šo uzticību, kad debatēsim par Iana Bērda priekšlikumu."

Kad Demija no rīta satikās ar Norisu, lai sakārtotu atbalsta vēstules, viņa atklāja, ka Noriss nav jautrā omā. "Baidos, ka akcija "Sasniegt miljonu" ir nākusi par vēlu, Demij," viņš sacīja. "Ja mums bankas kontā būtu miljons mārciņu jau rīt, mēs varbūt varētu noraidīt Bērda priekšlikumu, pat ja viņam ir kāds atbalsts valdē. Bet, pat ja mums izdodas sasniegt šo mērķi, diezin vai pietiks laika, lai tas ievērojami ietekmētu mūsu deficītu. Un neaizmirsti, ka krietna daļa piešķirtās naudas ir paredzēta logu restaurācijai."

Tomēr šķita, ka līdz sēdei viņam bija izdevies atmest šādu pesimismu.

"Iana Bērda priekšlikums," viņš tagad sacīja, piesaistījis visu uzmanību, "būtībā ir šāds — studentu un pat absolventu skaita ziņā nekas daudz nemainīsies, bet būs iespējams samazināt mācībspēku skaitu, tādējādi samazinot mācību procesa izmaksas. Daži no mazāk apmeklētiem priekšmetiem vairs netiks šeit pasniegti, un Tobijas administratīvais personāls visumā kļūs nevajadzīgs, bet no lielā skaita darbinieku tikai nedaudzus atkal pieņems darbā apvienotajā koledžā. Visi pakalpojumi tiks vadīti centralizēti, visi pieteikumi mācībām tiks iesniegti apvienotajai koledžai, un tie studenti, kuri studēs priekšmetus, ko mācīs šeit, šeit arī dzīvos, savukārt tie studenti, kuru pasniedzēji atradīsies tagadējā Nortgeita, mitināsies turienes kopmītnēs."

Kad viņš pabeidza kopsavilkumu, iestājās klusums, kamēr valde pārdomāja viņa vārdus. Tad ierunājās kāds no locekļiem: "Varbūt izklausīsies vienkāršoti, bet šķiet, ka mums nav ko zaudēt — studenti paliek, lielākā daļa personāla paliek…"

Viņa vārdi sacēla veselu gūzmu līdz tam apspiestu argumentu un pretargumentu.

Kad beidzot Demijai deva vārdu, viņa no mapes izvilka papīru žūksni.

"Te ir elektroniskās un parastās vēstules un piereģistrēti telefona zvani no agrākajiem biedriem, kas visi atbalsta doktoru Norisu un iebilst pret apvienošanos ar Nortgeitu. Es vēlētos jums nolasīt dažas no tām…"

"Ak, Dieva dēļ, te taču nenotiek kāzas, sasodīts!" Nortrops pārtrauca viņu.

"Nē, drīzāk ir sajūta, ka te notiek vāķēšana, taču man gribētos domāt, ka tas ir mazliet pāragri," Demija atcirta.

"Paklausieties," Nortropa tonis kļuva klusāks un samiernieciskāks. "Esmu pārliecināts, ka visas šīs atbalsta izpausmes," viņš ar acīm norādīja uz vēstulēm, "ir ļoti jaukas un aizkustinošas, taču ar to ir par maz un par vēlu!"

Demija pacēla mapi. "Visas atbalsta vēstules ir atsūtītas ar ziedojumiem. It visasl Arī elektroniskajās vēstulēs bija solījumi ziedot naudu."

"Jā, jā, jā! Tobiešu lojalitāte nekad nav apšaubīta. Mūsu jaukās un patīkamās tradīcijas šeit — fakts, cilvēkiem tās patīk, Dieva dēļ! — nekad nav apšaubītas. Jautājums— vienīgais jautājums — ir, vai mēs varam šādi turpināt? Un atbilde pilnīgi nepārprotami ir noliedzoša."

"Es nedomāju, ka tas ir vienīgais jautājums," Demija iebilda. "Es domāju, ka svarīgāks jautājums ir šāds: "Vai Solsterai ir nepieciešama tāda koledža kā Tobija, kas pretojas modes tendencēm un turas pie patiesības un sociālā taisnīguma vērtībām…""

"Sociālais taisnīgums?" Nortrops zobojās. "Kā mēs varam turēties pie sociālā taisnīguma vērtībām, ja esam elitāra iestāde?"

"Jūs aizmirstat, ka nejau visi Tobijas biedri ir studenti un pasniedzēji. Mums ir sabiedrisks līgums starp administrāciju un apkalpojošo personālu. Tā kā mēs neesam uz peļņas gūšanu orientēta organizācija…"

"Atkārtojiet vēlreiz!"

"Tā kā mēs tāda neesam, mēs varam piedāvāt darbu uz mūžu tiem, kas vēlas šādu stabilitāti, kam seko saprātīga pensija. Kā jūs domājat, cik apkopējiem šajā valstī darba devēji piedāvā pensiju, Čārlz? Eņģeļiem šeit daudz dod, bet arī viņi mums dod daudz — vidusmēra apkopēji, kurus saista līgumattiecības, nepieskatīs jaunus, neaizsargātus studentus, kas pirmo reizi devušies prom no mājām, viņi neievēros potenciālās pašnāvības, piepešās pārmaiņas ierastajā kārtībā, kas liecina, ka kaut kas nav labi. Ne jau velti viņus sauc par eņģeļiem — viņi sargā mūsu jauniešus."

"Atkal, tas ir jauki, slavējami, mīļi! Bet mēs nevaram to atļauties. Mums nav naudas\"

Demija ignorēja iestarpinājumu. "Un vai jūs zinājāt, ka grupa studentu ir izveidojuši brīvprātīgo darbu komiteju, kas ierosinājusi pilsētas domei rīkot vasaras skolas, ārpusskolas sporta klubus un apmācīt nesekmīgos skolēnus? Tas ir sociālais taisnīgums, Čārlz."

"No — kurienes — nāks — nauda?"

"Brīvprātīgo darbu komitejai — no Solsteras domes. Un, manuprāt, ja vien būs vairāk laika, jūs redzēsiet, ka nauda nāks, ka mēs spēsim izlīdzināt bilanci. Piemēram, jau esmu sākusi sarunas par Kaintonu stāsta autortiesību pārdošanu."

Pirms Nortrops paguva atbildēt, Noriss, kas bija pagriezis galvu uz loga pusi, pacēla roku. Sākumā klusi, bet tad, pieņemoties skaļumā, no pagalma skanēja dziesmas For He's a olly Good Fellow* vārdi.

Piecēlies kājās, Noriss šķērsoja telpu un piegāja pie loga.

"O, nu gan," Demija dzirdēja viņu klusi nosakām.

Kad viņa un valdes locekļi piebiedrojās koledžas direktoram pie loga, viņi ieraudzīja pilnu pagalmu ar cilvēkiem, kas sparīgi dziedāja un raudzījās augšup uz konferenču telpas logu. Liela sieviete kuplā kleitā un ar nevainojamu copi stāvēja uz paaugstinājuma, kas Demijai šķita līdzīgs studentu palātas telpas tribīnei, un, teatrāli žestikulēdama, diriģēja dziedāšanu. Pamanījusi, ka dziedātājiem mainās sejas izteiksme un viņi skatās augšup, viņa pagriezās uz savas platformas un zemu paklanījās, pēc kā viegli nolēca zemē un devās uz kāpnēm zem konferenču zāles.

Tobijas blogs

Klikšķiniet šeit. lai redzētu īstu sargeņģeli. To zināšanai, kuriem nav

paveicies būt viņas laikabiedriem Tobijā astoņdesmito gadu vidū, viņas Otra populārākā dziesma angļu valodā, ar kuru tiek apsveikts cilvēks saistībā ar kādu svarīgu notikumu, piemēram, ar došanos pensijā, paaugstinājumu darbā, bērna piedzimšanu utt.

vārds ir Džulija Toda. Tagad viņa ir advokāte, kas atrodas atvaļinājumā, lai uzaudzinātu divus bērnus un, kā izrādās, izglābtu koledžu.

Atbildot uz vienu no manām neskaitāmajām elektroniskā pasta vēstulēm, kurās pirms ārkārtas valdes sēdes lūdzu atbalstu Edam Norisam, Džūlija piedāvāja plānu. Viņa lūdza mums nosūtīt tālāk visiem nesenajiem ziedotājiem šādu vēstuli:

Dārgais draugs tobieti un tiešais naudas līdzekļu devēj!

Iespējams, ka ļūs mani nepazīstat (Tobija no 1985. līdz 1988. gadam), bet mēs visi esam — kā teiktu neparasti enerģiskā Milleres kundze — vispasaules tobiešu kopienas locekļi. Līdz ar to man ir plāns, kas ne tikai sniegs Edmundam Norisam finansiālo un morālo atbalstu ārkārtas sēdē, bet, iespējams, ļaus viņam atvilkt elpu un pa to laiku sagādāt naudu un sakārtot dažas Tobijas problēmas tā, ka mēs būsim pasargāti no galīgā Nortgeitas risinājuma.

Lūk, kāds ir mans piedāvājums: piektdien tik daudziem no mums, kuriem tas ir iespējams, jāierodas Tobijā ārkārtas sēdes laikā un jādara zināms, ka, tā kā mēs esam akcionāri, pirms šādu lēmumu pieņemšanas ir jāapspriežas ar mums. ļuristiem Jūsu vidū man jāsaka — es zinu, ka tas ir apšaubāms arguments, jo tehniski mēs tādi neesam, taču es esmu pārliecināta, ka mēs varam izvirzīt apgalvojumu, ka starp mums un koledžu pastāv kaut kāds iedomāts vai netiešs līgums, kuru viņi pārkāpj. Mēs vismaz varam radīt apjukumu ar liberālu pieeju un atlikt lēmuma pieņemšanu.

ja esat kopā ar mani, ierodieties Tobijas pagalmā piecos pēcpusdienā, un tur izdomāsim, kā rīkoties tālāk.

Uz redzi (tiem, kas mani pazīst)!

Ar vislabākajiem novēlējumiem (tiem, kas mani nepazīst) Džūlija Toda

Uz Džūlijas aicinājumu atsaucās pārsteidzoši daudz cilvēku, aptuveni trīssimt agrāko koledžas biedru ieradās pagalmā, kur apvienoja spēkus ar vairākiem dučiem studentu, kas bija sapulcējušies, lai protestētu pret sēdi, un viņi izveidoja improvizētu kori Džūlijas vadībā un dziedāja For He's a Jolly Good Fellow, līdz valde nokāpa lejā apskatīties, kas tur īsti notiek.

Saruna bija aptuveni šāda:

Džūlija [pilnās burās]: Mēs visi esam solījuši dot naudu — daudzi vairāk nekā tūkstoš mārciņu gadā — šai koledžai. Mēs esam akcionāri. Jūs nevarat sēdē, kurā mēs nepiedalāmies, vienkārši izlemt, ka apvienojaties ar Nortgeitas koledžu.

Koledžas kasieris [nožēlas pilns, taču stingri): Manuprāt, likums diemžēl mums to ļauj darīt.

Džūlija [stingri un bez mazākās nožēlas]: O, bet, manuprāt, jūs diemžēl atklāsiet, ka tad, ja mēs uzsāksim civiltiesisku procesu pret jums, jūs, lai gan, iespējams, uzvarēsiet, būsiet tik ilgi sasaistīti un iztērējuši tik daudz naudas, ka Nortgeita vairs nebūs ieinteresēta.

Dekāns Čārlzs Nortrops [noraidoši, saniknoti]: Uz kāda pamata jūs sāksiet tiesas procesu?

Džūlija | nekavējoties]: Līguma laušana.

Čārlzs (vēl noraidošāk]: Neesiet smieklīgi, starp mums nav nekāda līguma!

Džūlija | iekarsusi |: Manuprāt, jūs atklāsiet, ka mums ir pamats pieņemt, ka starp jums, iestādi, un mums, ziedotājiem, pastāv netiešs līgums, kas noteic, ka jūs apmaiņā pret mūsu naudu pietiekamā mērā mēģināsiet atjaunot koledžas finansiālo stāvokli. Un mēs neuzskatām, ka pāris nožēlojamu nedēļu pirms finansiāla sabrukuma ir pietiekama apjoma mēģinājums. [Pabeidz runu ar platu smaidu kā izcila advokāte, kas nonākusi līdz nepilnībai pretinieka argumentācijā.]

Kādu laiku pēc šīs vārdu apmaiņas valdīja haoss un apjukums, pēc kā vairāki interviju sniedzēji mēģināja izskaidrot žurnālistiem (kurus studentu pārstāvji ar varu bija izstūmuši priekšā) notikušo, taču beigu beigās neapšaubāmi apjukusi valde nāca klajā ar vienošanos. Džūlijas iejaukšanās rezultātā tika nolemts, ka mēneša laikā, tas ir, tieši nedēļu pēc Gadskārtas skrējiena, notiks visu ieinteresēto pušu (studentu, administrācijas, apkalpojošā personāla, mācībspēku, nomnieku, agrāko biedru) kopsapulce, lai vēlreiz izskatītu Nortgeitas ierosinājumus. Tiksimies tajā?

Sešdesmit četri

Solsterā, 1398. gada vasaras beigas

Vēlā pēcpusdienā, kad diena sliecās uz krēslas pusi un siltā rietumu vējā mazliet aprima lietus, dienu pēc dīvainās Džona Deikra nāves atceres ceremonijas pa Solsteras pilsētas dienvidu vārtiem iebrauca vezumnieks, kura rati bija piekrauti ar akmeņiem.

"Es esmu Helkins Skafs," viņš pavēstīja vārtu sargam izloksnē, kas tam nebija pazīstama un ko tas uzskatīja nākam tālu no valsts rietumiem, "man ir pavēlēts aizvest šo akmeņus uz mūrniekmeistara Henrija Eklenda māju. Vai varat pateikt, kur tā atrodas?"

"Eklenda kungs dzīvo mūrniekmeistara Kaintona mājā, lai gan pats Kaintona kungs pašlaik neatrodas pilsētā," vārtu sargs atbildēja.

"Man šī krava jānodod Eklenda kungam," flegmātiski atteica vezumnieks, kuru nepavisam neinteresēja augstāko darīšanas.

Vārtu sargs pastāstīja viņam, kur meklējama Saimona un Gvinetas māja, bet tad piesardzīgi piebilda: "Vai tev nav jāatstāj akmeņi koledžas būvlaukumā, draugs? Jo tur noris Eklenda kunga darbs."

Šķita, ka vezumnieks šaubās. "Man likts vest uz māju," viņš nedroši sacīja.

Vārtu sargs, acīmredzot nospriedis, ka šis vīrs nav pieradis pastāvīgi pieņemt lēmumus, ierosināja uz Kaintonu māju aizsūtīt puiku, lai tas atvestu šurp Eklenda kungu vai apjautātos par rīkojumu, kurp nogādāt kravu. Pāris mirkļu pārlicis, vezumnieks piekrita, ka tā, iespējams, būs vis- .labākā rīcība, jo nepavisam nevēlējās vest ratus pa pilsētas ielām, "nedz ari meklēt pajumti zirgam".

Henrijs, ieradies pie vārtiem un pārraud/ījis akmeņu izkraušanu strādnieku apmetnē un zirga izmitināšanu, satvēra vezumnieku aiz izmirkušā pleca un izveda viņu caur pilsētas vārtiem. "Nāc, draugs," viņš sacīja, "es tevi aizvedīšu uz naktsmājām zem mana jumta."

Kad viņi gāja pa ielām, veikalu rindu un māju salmu jumtiem joprojām pilot un vīru zābakiem šķiežot dubļus, Henrijs sāņus palūkojās uz vezumnieku. Vīrs bija mazliet virs vidēja auguma, taču sakumpis, itin kā sēdēšana ratos būtu saliekusi muguru un izvirzījusi galvu uz priekšu; uz grumbainās sejas bija nedēlu auguši sirmas un brūnganas bārdas rugāji, bet zem tiem viņa seja izskatījās bāla, ne tā kā lielākajai daļai viņa aroda vīru, kuri bija norūdīti visos vējos un laika apstākļos. Zem cepures viņa mati bija apcirpti, lai neiemestos utis. No apvalkātās un notraipītās ādas cepures nekas nespraucās ārā.

"Vai tev nav ietaukotu ādu, kas pasargā no lietus, draugs?" Henrijs pieklājīgi apvaicājās.

"Nē, kungs," atbildēja vezumnieks. "Es vienmēr esmu ģērbies tā, kā jūs mani redzat."

"Mums jāparaugās, vai nevaram atrast jums ko labāku atpakaļceļam," Henrijs sacīja, "jo šķiet, ka lietus nemitēsies vēl dienām ilgi."

Vezumnieks piepeši pameta galvu sāņus, lai paskatītos uz Henriju, taču neko neteica, ļaudams neizteiktam jautājumam palikt karājamies gaisā starp viņiem, līdz viņi nonāca Gvinetas mājas siltumā un sausumā.

Ievedis vezumnieku iekšā un aizvēris durvis, Henrijs ļāva vaļu smiekliem.

"Dieva vārds, Saimon, es nebūtu tevi pazinis, ja nebūtu gaidījis tavu ierašanos! No kurienes tu rāvi Helkinu Skafu?"

"Viņš bija vezumnieks, kuru savulaik pazinu," Saimons atbildēja ierastajā balsī, iztaisnojis muguru un saviebies. "Man jānovelk šīs drēbes un jāuzģērbj sausas, esmu pārsalis."

Gvineta, apkalpodama vīru, kamēr viņš izģērbās, nomazgājās siltā ūdenī, ko viņa bija atnesusi, un uzvilka tīrās linu drēbes, kas vairāk atbilda viņa sabiedriskajam stāvoklim, rūpīgi nopētīja Saimonu. Iespējams, ka pie tā vainojams bārdas trūkums, taču viņa seja bija kalsnāka un krunkaināka, nekā viņa jelkad bija redzējusi. Viņa mati, kas bija puscollas garumā, bija kļuvuši plānāki, sirmāki un atkāpušies no augstās pieres, un Gvineta, piepeši sajuzdama sievas maigumu, kad noraudzījās uz viņu, prātoja, vai kalpotāji Kaintonā viņu pienācīgi ēdinājuši.

"Tu neizskaties labi, Saimon," viņa maigi sacīja.

"Es ceļā saaukstējos," viņš teica. "Lietus lija teju visu braucienu no Kaintonas, un gulēšana zem ratiem diez ko nelīdzēja."

Šo plānu, kā Saimonam atgriezties Solsterā, viņi bija izkaluši pirms vairākām nedēļām, Gvinetai iepriekš aprunājoties ar l'īrsu Motisu. Viņa, Henrijs un Elisone, kas baroja bērnu, bija nosprieduši, ka novēlotā Džona Deikra nāves piemiņas ceremonija, kurā tika devīgi izdalītas dāvanas kā vecajiem, tā jaunajiem, varētu noskaņot labvēlīgi lielu skaitu to cilvēku Solsterā, kurus citādi varēja pierunāt dejot pēc Koplija stabules un atbalstīt koledžas nopostīšanu. Solījums desmit gadu izsniegt žēlastības dāvanas, ļoti iespējams, saglabās viņu uzticību saviem labdariem. Un jo ilgāk pastāvēs koledža, kurā uzturēsies un izglītosies Solsteras jaunie cilvēki, jo vairāk tā kļūs par pilsētas paražu, ko iedzīvotāji būs pieņēmuši, sirdī — viņa cerēja — atzīstot to par savējo.

Drīz vien pēc tam, kad bija izplānots Džona Deikra obits, Gvineta sāka kaislīgi vēlēties tādu pašu ceremoniju Tobija atcerei. Viņai par pārsteigumu, Henrijs un Elisone piekrita, un tika izplānota Saimona slepenā atgriešanās Solsterā.

Tagad, kad bija uzcelti dzīvojamie korpusi, kā arī izveidotas nišas statujām, Gvineta bija iecerējusi uzsliet abas Tobija statujas, gatavojoties viņa obitam.

Viņa redzēja, ko Saimonam maksājusi atrašanās šeit. Viņa grumbainajos, skūtajos sejas pantos un nabadzīga cilvēka matu griezumā bija redzamas grūtības un pazemojums. Viņa gandrīz vai nespēja piespiesties pateikt viņam to, kas bija sakāms.

"Saimon," viņa lēnām teica, raudzīdamās vīrā, "šogad mēs nedrīkstam svinēt Tobija obitu."

Viņa galva parāvās augšup itin kā pēc sitiena pa zodu. "Ko? Kamdēļ?"

Gvineta īsumā izstāstīja par Koplija iejaukšanos Džona nāves gadadienas piemiņas pasākumā.

"Mēs vairs nedrīkstam riskēt viņu izprovocēt vēl vairāk," viņa pabeidza domu. "Piedod, Saimon, biju nodomājusi iežēlināt cilvēkus pret mums vispirms ar Džona obitu, taču nebiju rēķinājusies ar Kopliju."

"Vai tu nezināji, ka viņš ir pilsētā?" Saimons prasīja.

Gvineta nelaimīgi nopūtās. "Zināju. Bet es tik ļoti bija pieradusi, ka celtniecība netiek traucēta, ka neapsvēru, kā viņš raudzīsies uz obitu bez priestera, kā viņš uztvers žēlastības dāvanu dalīšanu ar skaidru mērķi iemantot cilvēku labvēlību."

Saimons skatījās uz viņu. Gvineta pazina savu vīru, zināja, ka viņā droši vien pieņemas dusmas, apdomājot visu, ko viņš bija pārcietis, lai nepazīts ierastos Solsterā un tad dzirdētu, ka viņa dēla dzīve netiks pieminēta, ka viņa upuris vēl uz gadu paliks nezināms.

Tādēļ jo lielāks bija viņas izbrīns, kad viņš klusi nopūtās un sacīja: "Tas nekas. Svarīgāk ir tas, ka koledža ir uzcelta, mūsu dēla statujas ir novietotas un ka visi varēs redzēt gan viņa ķermeni, gan dvēseli."

Gvineta maigi pieskārās viņa rokai: "Piedod, Saimon. Es tevi pievīlu."

Viņš uzlika roku uz viņas plaukstas un maigām acīm uzsmaidīja viņai. "Es tev piedodu, sieva," viņš sacīja. Paspēris soli uz priekšu, viņš mīļi uzlika roku viņai uz pleca.

Gvinetai dobji iepukstējās sirds, un viņa nedomājot atsaucās. Ar vienu īsu soli pietuvojusies pilnībā, viņa iekrita viņa skāvienā un piekļāva muti viņa lūpām.

Sešdesmit pieci

Solsterā, mūsdienas

Helikopters lidinājās virs saules apspīdētās pilsētas kā drebelīga, lielvē- deraina spāre, nemitīgi filmējot apakšā notiekošo. Desmit miljonos televizoru ekrānu neredzama roka iezīmēja datora radītas līnijas pār Solsteras pilsētas centru no putna lidojuma. Tika skaidroti Gadskārtas skrējiena noteikumi un analizēti skrējēju maršruti.

Koledžas ieskāva apļi, līnijas ar bultiņām norādīja iespējamos ceļus, kas savienoja koledžas, un zvaigzne centrā apzīmēja Svētā Toma koledžu — Solsteras universitātes Gadskārtas skrējiena-galamērķi.

Helikoptera kameras parādīja tuvplānā visas Solsteras dibinātājkole- džas pēc kārtas, un, kad pie televizoriem sēdošo nāciju iepazīstināja ar koledžu skrējējiem, virs galvenā pagalma vai iespaidīgas fasādes parādījās jauno, smaidīgo sportistu fotogrāfijas un tika minēti viņa augumu parametri, sportiskie sasniegumi un studiju programma.

Dankans Maktīrs (pagājušā gada rezervists), augums 1 metrs un 79 centimetri, svars 60 kilogramu, studē jurisprudenci.

Sēlija Makla (skrējienā piedalās otro gadu), augums 1 metrs un 70 centimetru, svars 56 kilogrami, studē klasisko filoloģiju.

Elena Balantaina (skrējienā piedalās otro gadu), augums 1 metrs 65 centimetri, svars 50,5 kilogrami, Amatieru sporta savienības rīkotā valsts čempionāta uzvarētāja vecuma grupā līdz 18 gadiem, studē medicīnu.

Sems Kīrnss (skrējienā piedalās pirmoreiz), 1 metrs 85 centimetri,

63 kilogrami, studē psiholoģiju.

Demija atstāja mierā debesis un pievērsās sportistiem. "No augšas, man šķiet, filmē BBC," viņa piezīmēja. Viņa turpināja uzmundrināšanas runu. "Labi, mums vēl ir divdesmit minūtes līdz startam uz tilta. Vai visi jūtas labi?"

Te nu stāvēja visi četri skrējēji sarkanzilajos zīda sporta tērpos, uz kuriem bija izšūts Stlvena Kingslija izdomātais logo ar formulu, bet aizmugurē bija Kaintona un Deikra koledžas simbols — muca un cirkulis. Tie, kas nebija iekļuvuši komandas pamatsastāvā, arī bija tur, ģērbušies treniņtērpos un gatavi "izlūkot", lai palīdzētu komandas biedriem.

Tā kā sponsori pēdējo divu desmitgažu laikā bija padarījuši sacensības vēl svarīgākas, "izlūki" bija tikpat nozīmīga skrējiena sastāvdaļa kā paši skrējēji. Tieši izlūki, novērojot pretinieku komandu taktiku un atlikušo rožu stāvokli stendos, noteica skrējiena stratēģiju beidzamajos posmos. Sagaidījuši skrējējus pie iepriekš sarunātiem novērošanas punktiem, viņi nosauca kodus, kas noteica skrējēju nākamo mērķi, tādējādi vai nu apstiprinot, vai mainot iepriekš izplānoto maršrutu. Šī sistēma lielākoties bija palikusi nemainīga līdz tam, kad finansiālās godalgas Rožu kausa ieguvējiem bija pamudinājušas Svēto Danstena koledžu apgādāt savus izlūkus un skrējējus ar mobilajiem telefoniem, tādējādi nodrošinot savas komandas pārākumu. Uzvarējusi komanda tika bargi kritizēta koledžu padomē un diskvalificēta nākamā gada sacensībām.

Tagad skrējiena tiesneši bija pastāvīgi modri un pirms un pēc skrējiena pārmeklēja gan izlūkus, gan skrējējus, meklējot noslēptus saziņas līdzekļus.

Demija nopētīja skrējēju sejas. Viņa zināja, ka pati bija radījusi tajās nomanāmo baiļu sajūtu. Viņa bija izstrādājusi Gadskārtas skrējiena plānu, ar kura palīdzību Tobijas sportisti nonāks televizoru ekrānos visā pasaulē. "Mums vajag piesaistīt globālu uzmanību — sazināties ar visiem agrākajiem biedriem — nodot viņiem svarīgu vēstījumu," viņa bija teikusi. Un tagad šie četri jaunieši grasījās piešķirt šim vēstījumam nozīmi.

Edmunds Noriss, kas bija atstāts neziņā par Demijas plāniem skrējienam uz tā pieņēmuma pamata, ka viņš varētu izteikt noliegumu, stāvēja Astoņstūra pagalmā un sniedza interviju BBC. Tuvu, taču sāņus, lai nebūtu redzams viņam blakus, stāvēja Ians Bērds.

"Doktor Noris, kāda ir sajūta, kad atdalās asociētā koledža?"

Dīvainais smaids, kas īsu bridi iegūla Eda Norisa vaibstos, lika saprast, ka jautājums bijis gana paredzams, lai uz to slēgtu derības. "Ziniet," viņš atbildēja, "jebkuras zaudējuma sajūtas, kādas man varētu būt, ir pilnībā aizēnojis lepnums par to, kā mūsu koledžas pasaules kopiena ir atsaukusies aicinājumam atbalstīt mūsu sportistus gan finansiāli, gan morāli." Viņš piesita savas plānās žaketes atlokam, kur bija lepni piesprausta maza emaljēta nozīmīte. "Kampaņa "No, Par un Ar" ir pierādījusi, ka var saglabāt morālu nostāju sponsoru jautājumā un tik un tā sagatavot labi finansētu komandu."

"Jūsu komandas trenere Demija Millere ir arī Kaintona un Deikra koledžas mārketinga vadītāja; es secinu, ka viņa ir bijusi galvenais dzinējspēks procesā, kura laikā koledža atguva tāda iestādījuma identitāti, kas iestājas pret pašreizējām tendencēm."

"Manuprāt, Demija nepagalvotu, ka viņa to paveikusi viena pati, taču viņa ir izdarījusi milzīgu darbu, lai saglabātu un pastiprinātu koledžas ētosu, un, cerams, noteiktu to atbilstoši divdesmit pirmajam gadsimtam un nākamajiem sešsimt mūsu neatkarības gadiem, kalpojot pilsētai un valstij."

"Ser Ian," intervētājs pagriezās par deviņdesmit grādiem, pievēršoties Ianam Bērdam. "Vai jūs mēģināt pārtraukt šo neatkarību?"

"Dievs žēlīgs, Deivid," Bērds iespurdzās, "tu runā tā, it kā es būtu kāds fašistisks diktators! Esi drošs, tas nav tik vienpusēji. Nē, es reaģēju uz pašā Kaintona un Deikra koledžā apjaustu nepieciešamību pēc lielāka, finansiāli spēcīgāka partnera, kas varētu palīdzēt tikt galā ar aizvien grūtākiem uzdevumiem, kurus mums izvirza augstākā izglītība. Ja mēs ari turpmāk vēlamies piedāvāt pasaules līmeņa izglītību šeit, Solsterā, mums ir obligāti nepieciešams attīstīt jaunas, uzlabotas pētījumu un zināšanu ieguves metodes, mēs nevaram atjauties darboties saskaņā ar deviņpadsmitā vai pat divdesmitā gadsimta tradīciju un mantojuma modeli. Mums jābūt reālistiem. Manuprāt, ierosinātā Kaintona un Deikras koledžas apvienošana ar manu Nortgeitas koledžu būs pirmais no vairākiem šādas apvienošanas pasākumiem, lai izveidotu ne tikai lielākas, bet ari kompaktākas un piemērotākas iestādes, kas var konkurēt ar pasaules jēlām un hārvardām."

"Doktor Noris, ko jūs sakāt par divdesmitā gadsimta tradīciju un mantojuma modeli?"

Noriss atkal mīklaini pasmaidīja. "O, nē, mūsu tradīcijas ir daudz vecākas! Mūsu koledža ir dibināta četrpadsmitā gadsimta beigās, lai mācītu jaunos cilvēkus domāt neatkarīgi, nevis ieņemt ērtu vai politiski izdevīgu nostāju. Uzskatu, ka šo mantojumu ir vērts saglabāt. īstenībā es uzskatu, ka mūsdienās šo mantojumu ir ne tikai vērts saglabāt — mūsu brīvībai un demokrātijai ir būtiski, ka daži zinātnieki ir gatavi saglabāt neatkarību no biznesa un komercijas un ir spējīgi nodrošināt godīgu mūsu sabiedrības kritiku."

"Ser Ian, desmit sekundēs — vai jūsu piedāvātā apvienošana apspiedīs neatkarīgu kritiku, kuras nodrošināšana tik ļoti uztrauc doktoru Norisu?"

"Varu tev garantēt vienā sekundē, Deivid. Nē, noteikti ne."

Koblesa, tāpat kā visas pārējās ielas Solsterā, no pulksten vienpadsmitiem līdz vieniem Gadskārtas skrējiena dienā bija slēgta satiksmei. No mašīnām atbrīvotajās brauktuvēs kāju drīkstēja spert tikai skrējēji un komandas biedri, desmitiem tūkstošu skaļu un krāsaini ģērbtu skatītāju bija izvietojušies uz ietvēm, kuras bija nošķirtas no braucamās daļas ar barjerām, rīkotājiem un policistiem.

Demija un viņas skrējēji veidoja sarkanzilu grupiņu zīda sporta tērpos un treniņtērpos ģērbtu jauniešu pulkā, kas pašpārliecināti soļoja pa Kob- lesu uz Svētceļnieku vārtu tilta pusi. Viņi, tāpat kā sportisti Olimpisko spēļu atklāšanas ceremonijā, smaidīja, māja ar rokām un izrādīja savu krāšņos tērpus, lūkodamies uz atbalstītājiem un skatītājiem, kas bija saspiedušies uz ietvēm, un meklēdami draugus un ģimenes locekļus viņu vidū. Uz karogiem koledžu krāsās bija iedvesmojoši uzraksti — "Uz priekšu, karaļi!" un "Mēs mīlam prinča koledžu". No skapjiem bija izvilktas koledžas šalles, visās malās tika reklamētas un pārdotas preces ar koledžu simboliku. Demija ieraudzīja lielu tumšsarkana zīda karogu ar Stīvena Kingslija logotipu tumšzilā krāsā un sparīgi māja studentiem, kas to turēja. Pūlis ap viņiem māja pretī un koledžas skrējējiem par prieku, ko tie izpauda ar platiem smaidiem, skandēja: "Tobija! lobija! Tobija!"

Kameras, kas, novietotas uz operatoru pleciem, lai maksimāli samazinātu attēla drebēšanu, sekoja sacensību dalībniekiem gājienā pa Koblesu, pārraidīja daudzkrāsainu zīda apģērbu upes attēlus; bija redzami apvienotās Karaļa un Everšoltas koledžas komandas sarkanbrūnie un zelta krāsas tērpi, Svētā Toma un tās asociētās Džona Viklifa koledžas komandas sudrabaini zaļie tērpi, Treierna un Doveras koledžas purpura un ķiršsarkanie tērpi, Svēta Danstena un tās divdesmitā gadsimta partnera Feiknhemas koledžas melnsarkanie tērpi. Prinča Edvarda koledžas — agrāk vienīgās dibinātājkoledžas, kurai nebija asociētās koledžas, — sudrabainais ietērps ar melnu apmali izskatījās gandrīz askētisks, kad tam visapkārt bija redzami pārējo koledžu tērpu spilgtās dārgakmeņu krāsas.

Sēlija piepeši sāka lūkoties apkārt. "Kur ir Nortgeita?" viņa iesaucās, pārkliedzot pūļa radīto troksni. Sems satvēra viņu aiz rokas un klusi norādīja uz tiltu priekšā, kur stāvēja pulciņš skrējēju, gaidot daudzkrāsainos soļotājus. Nortgeitas koledža, pirmoreiz tās vēsturē skrienot pati savā vārdā, bija izvēlējusies zilo un balto krāsu.

Tādas krāsas, Demija nodomāja, ir Microsoft un IBM.

"Spēles viltība," Dankans paziņoja. "Ierasties tur pirmajiem, it kā viņi uzņemtu mūs."

"Iā," Demija piekrita, runājot viņam gandrīz ausī, "bet padomā, cik ilgi viņiem tur bija jāstāv un jānervozē, gaidot pārējos."

"Nervozēt ir labi," Dankans pagrieza galvu viņas auss virzienā, nevēlēdamies tiks nomierināts. "Tas liek plūst adrenalīnam."

"Līdz noteiktam brīdim," Demija mierināja, uzlikusi roku viņam uz muguras. "Tikai līdz noteiktam brīdim."

Demija un skrējēji satikās agri tās dienas rītā, lai pabrokastotu un vēlreiz izrunātu skrējiena plānus. Demija lielāko daļu nakts bija nogulējusi nomodā, vēl un vēlreiz prātā izspēlējot iespējamos scenārijus. Labākas iespējas par šo nebūs, lai nosūtītu tobiešiem visā pasaulē vēstījumu, lai aicinātu viņus rīkoties bezprecedenta koledžas kopienas sanāksmē pēc nedēļas. Ja Demija un skrējēji neizpildīs šo uzdevumu, Kaintona un Deikra koledža, tās unikālā vēsture un vieta pasaulē varētu tikt zaudēta.

Kad pulksten astoņos no rīta ieradās Dankans, Sēlija, Sems, Elena un abi rezervisti Džims un Ali, Demija jau stundām ilgi bija nomodā. Uz virtuves gada bija nolikta liela paplāte ar sagrieztiem augļiem, ko ieskāva šķīvji, bļodas un galda piederumi. Uz letes stāvēja tējkanna un kafijas automāts, dažādas brokastu pārslas un tostermaize.

Apvaicājusies Dankanam un Sēlijai, kā rit gatavošanās eksāmeniem, Demija dziļi ievilka elpu, kas apklusināja komandu. "Man jums vēlreiz jāpārjautā," viņa sacīja, "vai esat ar mieru rīkoties pēc plāna? Jo tādējādi mēs iekļūsim ziņās — un, ja neuzvarēsim, ziņas, iespējams, nebūs mums labvēlīgas."

Skrējējus, lai gan viņiem šis jautājums bija uzdots jau vairākas reizes, tomēr atskurbināja viņas tonis un tas, ka tik tuvu bija viņu piecpadsmit minūšu slavas vai neslavas.

"Jā! Pie velna, mēs runājam par Tobijas nākotni," Sems beidzot uzsprāga. "Ja nu mēs nonākam laikrakstos?"

Lai gan diena bija sākusies ar jauku un skaidru laiku, laikā, kad sportisti bija ceļā uz tiltu, vējš bija sācis pluinīt viņu sporta tērpus, un apvārsnī pār pilsētu milža tumši mākoņi. Demija pasniedza treniņtērpa jakas saviem nosalušajiem skrējējiem un kvēli cerēja, ka nesāks līt. Lai gan lietus nesagrautu viņu plānus, slapji pagalmi un nemitīga lietusgāze varētu nozīmīgi ietekmēt to izpildi.

Šur tur parādījās piesardzīgi sagatavotie "No, Par un Ar" lietussargi, tāpat arī džemperi ar kapuci, uz kuriem bija logotips. Izrādījās, ka tad, ja nekas cits, vismaz Lielbritānijas vasara palīdzēja tirdzniecībai. Demija vēroja, kā caur pūli spraucas žurnālisti, un prātoja, vai tobieši Gadskārtas skrējiena translācijā parādīsies televīzijas ekrānos. Bezmaksas reklāma noderētu.

Kad viņi sasniedza tiltu, kur tiesneši pārbaudīja skrējējus, Demija jau divdesmito reizi kopš iziešanas no Tobijas ieskatījās pulkstenī. Līdz pirmo skrējēju startam vēl atlika vairāk nekā desmit minūtes. Viņa pievērsās savējiem: "Labi, jaunieši, es dodos uz savu posteni. Lai jums veicas!" Viņa cieši apskāva viņus visus pēc kārtas. "Jūs visi esat izcili — jūs taču to zināt, vai ne?" Un, pamājusi ar galvu par viņu apjukumu, viņa ātrā gaitā devās atpakaļ pa Koblesu.

Pēc pēdējā, izšķirošā signāla, kad iestājās pēcpusdiena pēc Griničas laika, pulksteņa tornis Karaļa koledžā skanīgi nozvanīja, un Solsteras ļaužu pilnajās ietvēs, beidzot kopīgo pēdējo sekunžu skaitīšanu, atskanēja gaviles, svilpieni, taurēšana un kliedzieni par Solsteras aizraujošāko gada notikumu. Demija smaidīja par spīti satraukumam. Elena un Sems startēs, viņu ašajam sprintam papildu ātrumu piešķirs pūļa radītais troksnis un adrenalīna pieplūdums.

Tobijas komandas pārgalvīgi ātrā starta mērķis bija radīt nepareizu iespaidu, ka viņi veiks klasisko pirmo soli — komandas ātrākie skrējēji dodas uz tuvākajām, proti Treierna un Svētā Danstena, koledžām, lai viegli noplūktu pirmās rozes. Tradicionāli komanda, kuras pirmie divi skrējēji spēja tās nodrošināt, mēdza uzvarēt sacensības, jo pēc tam viņi varēja brīvi skriet uz divām atlikušajām koledžām pa pāriem, pirms apvienoties piektajai koledžai un tad kopā skriet atpakaļ uz Svētā Toma koledžu. Nortgeitas rozes pievienošana skrējiena kārtībai sarežģīja šo aprēķinu, taču visi speciālisti bija tādās domās, ka, pirmajiem iegūstot Svētā Danstena un Treierna koledžas rozes, būs sperts plats solis pretī uzvarai.

Taču brīdī, kad vienam no viņiem vajadzēja izšauties caur Treierna koledžas vārtiem un uzsākt spurtu pāri pagalmam skrējēju pulka priekšgalā, gan Sems, gan Elena traucās tālāk, mazliet piebremzējot, kad izšķīrās, lai, līdz galam turpinot savu blefu, Elena skrietu gar Danstena koledžu, bet Sems pa šķērsieliņām aiz Koblesas virzītos uz Karaļa koledžu. Elena

Mammerskrosā nogriezās pa kreisi, pamājusi Demijai blīvajā un kliedzošajā pūlī. Neviens nesekoja. Visi pārējie skrējēji bija nodomājuši skriet uz tuvākajām koledžām vai nu pa vienam, vai — ja neizdotos noplūkt zemākās rozes — pa pāriem.

Tieši simt sekunžu pēc Elenas un Sema starta no tilta atlikušā skrējēju bariņa aizmugurē skrējienu uzsāka Dankans un Sēlija — viņa skrēja uz Treierna, viņš uz Svētā Danstena koledžu, abi ignorēja izmisīgos pūļa kliedzienus: "Zemākās ir noplūktas, skrieniet pārī!"

Televīzijas kameras Treierna un Svētā Danstena koledžā pārraidīja, kā abos pagalmos ieskrien pa vienam skrējējam ilgi pēc tam, kad rozes, kuras varēja noplūkt, iztiepjot roku, bija jau norautas. Pāri bija noplūkuši nākamos zemākos ziedos, atstājot rozes tikai pašā augšā. Neizpratnē par to, ka pagalmā ieskrējuši vientuļi skrējēji, kuriem būtu krietni jāpapūlas kā pārim, lai noplūktu augstākās rozes, producenti lika operatoriem filmēt šos divus pagalmus un komentētājiem stāstīt par notiekošo.

"Kaintona un Deikra koledžas komanda ir izvēlējusies neizskaidrojamu taktiku — es nespēju izdomāt, ko viņi dara. Mēs varējām gaidīt; ka Dankans Maktīrs un Sēlija Makla darbosies pārī, ja viņa prot nostāties uz pleciem apakšā stāvošajam, bet viņi ir pašķīrušies. Un te nu Sēlija Makla pilnā ātrumā ieskrien Treierna koledžas pagalmā… ko viņa… ak, svētā debess… viņa skrien augšup pa sienu… paskatīsimies atkārtojumu… jā, viņa traucas augšup pa sienu, itin kā pārvarot gravitāciju, tad seko kūlenis gaisā, lidojumā veikli noplūcot rozi, un nu jau viņa ir izskrējusi no pagalma… Es varu godīgi sacīt, ka visos gados, kad esmu skatījies Gadskārtas skrējienu, nekad neesmu redzējis ko tamlīdzīgu… viņi droši vien ir trenējušies neskaitāmas stundas…"

Dankans Maktīrs mazāk nekā pēc pusminūtes veica gandrīz identisku triku Svētā Danstena koledžas pagalmā un tad piebiedrojās Sēlijai, lai pa Romangeitu skrietu Tobijas virzienā.

Tostarp telesabiedrības piepeši ļoti ieinteresējās par to, ko dara Sems un Elena. Producenti filmēšanas furgonos lūkojās krāšņo Karaļa koledžas pagalmu attēlos, pievelkot tuvplānā augsto, šauro stendu, kurš bija piestiprināts pie slavenā saules pulksteņa, kas pacēlās no nevainojamā mauriņa pagalma klajajā vidū. Sems skrēja pa vienu no akmens plākšņu takām, kas sadalīja mauriņu trijos vienādsānu trijstūros, mazliet piebremzēja, lai noplūktu zemāko rozi stendā, un tad atkal uzņēma ātrumu, lai izskrietu caur Karaļa koledžas krustejām dārzā.

"Šeit, Karaļa koledžā, nevar veikt tamlīdzīgus trikus — tā kā skrējēji nedrīkst pieskarties stendam un blakus tam nav nevienas sienas, pa kuru uzskriet augšā, vienīgais, kā skrējējs vienatnē var noplūkt šo rozi, ir nonākt šeit pirmajam. Kaintona un Deikra koledžas plāns piepeši kļūst daudz skaidrāks. Es prātoju, vai Elena Balantaina tāda paša iemesla dēļ skrien uz Prinča Ed- varda koledžu?"

Elena pārskrēja pār slimnīcas tiltu un tad pa Prinča Edvarda ielu, smagi, bet vienmērīgi elpodama. Uzlēkšojusi pa zemajiem pakāpieniem, kas veda uz koledžas priekšpuses pagalmu ar iegrimušo mauriņu, viņa rikšoja pa akmens plākšņu terasi gar mauriņu, tad apskrēja ap stūri un piejoņoja pie pagalma tālākās sienas, aiz kuras atradās koledžas bibliotēka ar slaveno pulksteņa torni. Lielie logi ielaida tik daudz gaismas, cik iespējams, un rožu stends bija uzsliets starp diviem logiem, stenda rāmja malām teju vai atduroties pret stiklu. Pagājušā gada fotogrāfijas parādīja, ka šeit, tāpat kā Karaļa koledžā, nebūs iespējas veikt skrējienu pa sienu. Elena noplūca zemāko rozi, noraujot to no naglas bez galviņas, ar kuru tās kāts bija piestiprināts pie stenda, un apgriezās, lai dotos atpakaļ pa savām pēdām.

Pietuvojusies vārtiem, viņa dzirdēja dobjus soļus un aptvēra, ka tik tikko ir paguvusi nodrošināt solo skrējēja rozi. Kas tik ātri bija atskrējis?

Atbilde, ģērbusies zilas un baltas krāsas sporta tērpā, pajoņoja viņai garām, kad viņa noskrēja lejā pa pakāpieniem. Nortgeita traucās tā, itin kā no skrējiena būtu atkarīga viņu dzīvība. Agrākais komandas biedrs, aiz- lēkšojis viņai garām, uzzibsnīja platu smaidu; Elena atsmaidīja un tad mierīgā tempā skrēja pa Prinča Edvarda ielu uz Feirveju un satikšanos ar pārējo komandu pie Svētā Toma koledžas.

Nortgeita bija "tumšais zirdziņš". Demija, stāvot ar Tobijas izlūkmeiteni Sofiju klaigājošajā pūli ap Mammerskrosu, atklāja, ka ir aizturējusi elpu, gaidīdama, kad uz Popersleinas, uz vienas 110 ielām, kas izgāja uz Feirveju, piecdesmit metru attālumā parādīsies Dankans un Sēlija.

Pēc pusminūtes viņi joprojām nebija redzami, kad Fredijs, vēl viens izlūks, apstājās pie viņas pēc strauja skrējiena. "Nortgeitā ir pārrāvums. Sems nevar dabūt savu rozi. Mums tur vajadzīgs Dankans un Sēlija." Viņš uzlika rokas uz gurniem un smagi elsoja.

Demija jau bija aplēsusi iespējas, to, cik skrējēju paskrējuši garām un kādas taktikas izmantotas. Viņai nevajadzēja domāt. Ja Sems nevarēja noplūkt Nortgeitas rozi, viņu riskantais plāns ir izgāzies un lēmums jau bija pieņemts.

"Nē," viņa sacīja. "Ķersimies pie plāna B."

Izlūki, instruēti un gatavi, skrēja pakaļ saviem skrējējiem.

Šajā sacensību posmā televīzijas kameras Mammerskrosā aprobežojās ar pūļa filmēšanu un gatavojās to pārtraukt, paredzot, ka visi nākamie notikumi risināsies Svētā Toma koledžā. Tikai augstu gaisā esošās filmēšanas grupas modrība nodrošināja, ka tika nofilmēti visneparastākie notikumi, kādi jelkad risinājušies Gadskārtas skrējiena laikā.

Zem propellera pie statīva piestiprinātā kamera tika grozīta no vieniem sāniem uz otriem, uzņemot tuvplānā skatus, kurus varēja paredzēt tikai Demija un viņas skrējēji.

Sazinoties ar producentu filmēšanas furgonā uz zemes, komentētājs helikopterā darīja viņam zināmu, ka, tiklīdz uzvarējusī komanda būs no- plūkusi rozi Svētā Toma koledžas pagalmā, viņam jāpieslēdzas no gaisa filmētajam materiālam. "Tas ir zelts, Nik," viņš kladzināja producentam, "sasodīts, vistīrākais zelts, draugs."

Četrpadsmit minūtes pāri divpadsmitiem pēc Griničas laika miljoniem teleskatītāju visā pasaulē piepeši tika atrauti no skata, kurā četri jaunieši, ģērbušies debeszilas un baltas krāsa sporta tērpos, ekstāzē gavilē Svētā Toma koledžas bibliotēkas pagalmā, un pievērsti dīvainam gājienam pa Solsteras Romangeitu. Helikoptera filmēšanas komanda bija uzņēmusi ainu, kurā astoņi izlūki Tobijas treniņtērpos iegāja kādā ēkā Nortleinā un pēc pāris mirkļiem ar pūlēm atkal iznāca uz ielas, stiepdami ko līdzīgu nestuvēm. Tikuši līdz ietvei, viņa izkārtojās tā, lai katrā nestuvju stūrī atrastos pa diviem, turot uz āru izvirzītos mietus. Četri Tobijas skrējēji, kas, atsaucoties uz izlūku atnestajām vēstīm, bija sapulcējušies pie Demijas, gaidīja, līdz nestuves tiks nogādātas krustojumā. Tad treneres vadībā viņi ieņēma savas vietas: Sems priekšā, Elena aizmugurē, Sēlija un Dankans abpus nestuvēm. Demija izgāja uz tukšo Romangeitas brauktuvi un lēnā, cienīgā gaitā veda dīvaino procesiju uz dienvidiem Tobijas virzienā.

Kamera pievilka tuvplānu, un komentētāja balss skanēja pār helikoptera dūkoņu.

"Izskatās, ka viņi nes kādu katafalku vai platformu. Mēs nevaram saskatīt, kas uz tās atrodas, jo nestais priekšmets ir apsegts ar audumu vai pārklāju, taču tas acīmredzot ir smags, jo to nes astoņi cilvēki."

Sākumā pūlis bija apjucis un vēlējās zināt, kas notiek. Vai tā ir daļa no Gadskārtas skrējiena vai kas cits? Tika izkliegti jautājumi, pūlis grūstījās un stumdījās vairāk vai mazāk labdabīgi, ļaudis bikstījās ar elkoņiem, smējās un mēģināja pārkāpt pār barjerām, lai pievienotos. Demijai par atvieglojumu, rīkotāji un policisti stāvēja nekustīgi, acis pievērsuši pūlim.

Tad piepeši, kad procesija soļoja pa Romangeitu, divi policisti formastērpos, bruņoti un uzvilkuši bruņu vestes, ielenca nesējus no abām pusēm. Viņiem sekoja trešais, kam pavadā bija suns.

"Man nāksies jums lūgt nolikt nestuves zemē un atsegt tās," viens no policistiem teica, kamēr otrs nedzirdami runāja pa rāciju.

Demija nevilcinājās. Pamājusi nesējiem, lai tie noliek katafalku zemē, viņa aizveda policistu sāņus un ar saspringtu sejas izteiksmi ātri aprunājās. Tad viņa apgriezās un atsedza pārklāja stūri, lai viņš varētu redzēt, kas zem tā atrodas. Tika pievests suns, kas apostīja katafalku, tad vēl sekoja pārrunas. Beidzot visi trīs policisti nostājās aiz Elenas, un gājiens turpinājās.

Kad viņi lēnām soļoja pa Romangeitu, viņiem sekoja klusums. Pūlis, kuru bija ietekmējušas nesēju un skrējēju nopietnās, nekustīgas sejas, pakāpeniski apklusa. Viņi vēroja, gaidot, kad kaut kas notiks un radīsies skaidrība.

Kad gājiens pietuvojās Romangeitas galam un Tobijai, klusumu pārtrauca motora troksnis, un cilvēki pagrieza galvu un ieraudzīja, ka pa ceļu tuvojas televīzijas busiņš divu policijas motociklistu pavadībā. Atvērās pasažieru puses durvis, un no mašīnas izkāpa drukns vīrietis, kurš uz. pleca turēja kameru, un viņam sekoja vēl divi cilvēki. Viņi steidzās pakaļ procesijai. Neviens no nesējiem nepagriezās, lai paskatītos uz viņu pusi.

Demija saprata, ka policisti, kas bija piebiedrojušies gājienam, tagad ļauj cilvēkiem pamest ietves un sekot viņiem pa tukšo ceļu. Viņa varēja dzirdēt daudzu soļu troksni, taču tikpat kā nedzirdēja sarunas. Klusums bija nogaidošs, pūlis sekoja klusējošā korteža paraugam.

Kad viņi sasniedza Kaintona un Deikra koledžas ziemeļaustrumu arku, gājiens apstājās. Demija noņēma no pleciem mugursomu un izvilka četras sveces. Kad tās bija pārbaudījuši policisti un apošņājis suns, sveces tika izdalītas četriem skrējējiem, un viņi tās aizdedzināja. Tad, atkal uzmetusi mugursomu plecos, Demija veda gājienu pa koledžas perimetru.

Pūlis nedroši sekoja, kļūdams mazliet trokšņaināks, jo nojauta, ka tuvojas kulminācija. Demija acumirklī pieņēma lēmumu; viņa nedrīkstēja pieļaut, ka pūlis pilnībā pārtrauc klusumu, viņai bija jārīkojas, iekams cilvēki pārvērtīs notiekošo par karnevālu. Tiklīdz viņi bija vienreiz apgājuši apkārt koledžai un atgriezušies sākumpunktā, viņa pamāja nesējiem un ieveda procesiju Astoņstūra pagalmā.

Mākoņi, kas iepriekš bija gulējuši apvārsnī, tagad izrotāja debesis virs viņu galvām lāsumainā svina krāsā. Vējš brāzmoja un virpuļoja, plivinot ļaužu matus, trīcinot sporta kreklus pret muskuļainajiem vidukļiem, sagriežot daudzkrāsainas plastmasas rotaļu vējdzirnaviņas, ko no ielu pārdevējiem bija nopirkuši nogurušie vecāki.

Demija palūkojās apkārt, sirdij neprātīgi sitoties no tā, cik grūtu uzdevumu viņa grasījās veikt.

Viņa nogaidīja, lai pūlis — iespējami lielākā daļa no tā — izkārtojas pagalmā. Pēc viņas signāla nesēji, kas bija nostājušies zem tukšas statujas nišas, nolika katafalku zemē. Tad ar daudzos mēģinājumos apgūtu godbijību un grāciju viņi pilnībā norāva audumu no apveida un atkāpās 110 katafalka. Kad pūlis, kuru pāršalca murdoņa, saskatījās un pakratīja galvas, audums tika pienācīgi salocīts un nolikts zemē līdzās katafalkam. Atlikušie četri nesēji pielika rokas pie atsegtā apveida un pacēla to stāvus. Kad tas bija izdarīts, visi astoņi nesēji, kārtīgi sastājušies pa pāriem, aizsoļoja līdz lielā Astoņstūra pakāpieniem, kur klusējot nostājās.

Skrējēji pēc Demijas signāla pameta goda sardzes vietas un nostājās viņai priekšā. Vēlreiz noņēmusi no pleciem mugursomu, viņa atdarīja priekšējo nodalījumu un izņēma četras aploksnes. Nolikusi mugursomu zemē sev aiz muguras, viņa iedeva katram skrējējam aploksni. Nopratusi, ka operators īsti nezina, kur lai stāv, jo Sems, Elena, Dankans un Sēlija devās dažādos virzienos, Demija pamāja, lai viņš paliek uz vietas, mazliet sāņus viņai priekšpusē.

Kad skrējēji nostājās lielā Astoņstūra ziemeļu, dienvidu, austrumu un rietumu pusē, centrālās ēkas masīvās durvis atvērās, un pa pakāpieniem nonāca četri cilvēki. Visi četri pagriezās, kad nonāca pagalmā, un sastājās ap to.

Demija, zinādama, ka tas viss norisinās, bet nelūkodamās apkārt, nogaidīja, līdz pamanīja, ka pūļa skatieni atkal pievēršas viņai. Kad viņas virzienā tika izstiepts liels, pūkains kameras mikrofons, viņa dziļi ievilka elpu un sāka runāt vārdus, kurus bija ielāgojusi.

"Šī koledža, nodēvēta par Kaintona un Deikra koledžu — kuru dibinājis Londonas pilsētas ģildes vīndaris un tirgotājs Ričards Deikrs un kuru cēlis mūrniekmeistars Saimons no Kaintonas un namdarmeistare Gvineta no Kaintonas —, būs, kamēr vien tā stāvēs un cilvēki uz to raudzīsies, piemineklis Tobiasam Kaintonam, cēlēju dēlam."

Pateikusi beidzamos vārdus, viņa izstiepa roku, norādot uz statuju katafalkā. Viņa pagaidīja, līdz redzēja, ka kamera pagriežas uz salīkušā, nomocītā zēna statujas pusi, zēna, kuru stāvus turēja krātiņš, kas bija gan viņa ieslodzījums, gan brīvestība.

"Tobiasam Kaintonam," kamera atkal tika pievērsta Demijai, "kuru uzlūkoja ar nicinājumu un sauca par nolādētu un pretīgu, bija cildena sirds. Viņa dzīve, kurā viņš izpelnījās naidu un nievas, bija paraugs mīlestībai un spējai piedot. Viņš daudz mīlēja un daudz deva, cik vien cilvēki ir spējīgi dot, pat savu dzīvību."

Demija pārlaida skatienu pūlim. Ļaudis bija apjukuši, taču viņus bija aizgrābis šo vārdu spēks, apjausma, ka tiek īstenots rituāls. Vai viņi sapratīs, ka šis zēns, šis kroplais, nebrīvais zēns atdeva savu dzīvību, lai varētu pastāvēt koledža, kuras pagalmā viņi stāv?

Viņu piepeši pārņēma apjauta, ka, lai gan Tobijs ir miris, viņš bija ari dzīvojis. Viņš bija dzīvojis un ne tikai cīnījies pret savu nepilnību, bet kļuvis dižens, sasniedzis briedumu, lai piedotu tā, kā daudzi piecreiz vecāki par viņu nespēj, sasniedzis izpratni par savu vietu pasaulē, kas ļāva viņam atdot vienīgo, kas viņam bija, — savu dzīvību, lai varētu īstenoties viņa tēvi godkārīgie mērķi. Viņš nevarēja kļūt par mācekli, nevarēja kalt, veidot vai radīt idejas. Taču viņš varēja sniegt savu dzīvību. Un viņš to izdarīja. Demijai aizlūza balss, tad, ievelkot elpu, tā atkal kļuva nosvērta, kad viņa turpināja.

"Jo, kad Ričarda Deikra dēls Džons Deikrs neilgi pirms pilngadības sasniegšanas mira šai vietā, Tobiass Kaintons izvēlējās atņemt sev dzīvību, lai atlīdzinātu Deikra nāvi. Dzīvība par dzīvību, viena atņemta ar nesaprātīgu rīcību, otra atdota ar nesavtīgu mīlestību.

Un viņam par piemiņu un viņu abu vārdā šī koledža tika pabeigta.

Jo katram cilvēkam ir sava vērtība.

Katrs cilvēks, lai viņš būtu necils vai kropls, ir vienlīdzīgs Dieva priekšā.

Katram cilvēkam, kaut arī viņš neseko tēva pēdās, ir sava vieta pasaulē."

Demija juta, ka acīs sariešas asaras un aizžņaudzas kakls. Viņa norija siekalas un turpināja.

"Un šī koledža stāv, lai ļautu cilvēkiem, vienalga, kas viņi arī būtu, ieņemt šo vietu, rūpēties par nabadzīgajiem un vienkāršajiem un līdz pat nāvei atcerēties mīlestību, ticību un piedošanu.

Tie, kuru vārdi tagad tiks nosaukti, panāciet uz priekšu un saņemiet dāvanas, pasniegtas par piemiņu Tobiasam Kaintonam, kroplam miesā, bet cildenam sirdī."

Slimos bērnus ar izkāmējušiem locekļiem un pūkainām galvām, par kuriem Gvineta no Kaintonas, tāpat kā ikviena māte, būtu raudājusi, pārstāvēja slimnīcas pārstāvis, kam Elena Balantaina pasniedza žēlastības dāvanas. Uz vārdiem "Vai jās, kam tiek pasniegtas šīs dāvanas Tobiasa Kaintona atcerei, vai jūs katru sava mūža dienu lūgsieties, lai šī koledža turpinātu pastāvēt un būtu labi pārvaldīta?" slimnīcas oficiālais ziedojuma saņēmējs atbildēja nevilcinoties: "Es lūgšos."

Pilsētas vecos ļaudis, daudzi no kuriem bija pamesti tā, ka tiem, kas cēla koledžu, tas būtu neiedomājami, pārstāvēja organizācija "Palīdzība veciem cilvēkiem", kuras pārstāve, kam Sēlija Makla pajautāja, vai viņa lūgsies par koledžas turpmāku pastāvēšanu un labu pārvaldīšanu, no sirds atbildēja: "Es lūgšos par to!"

Dankana Maktīra aploksne nonāca pie divdesmit pirmā gadsimta izstumtajiem, pie tiem cilvēkiem bez pajumtes, kuri izmantoja Gārdnera centra telpas. Demijas agrākā kolēģe apsolīja, apmulsumā pamājusi un nobubinājusi, ka prasītās lūgšanas tiks skaitītas.

Vērojot pašas izraisītā neparastā notikuma gaitu, Demija prātoja, kā piecpadsmitā gadsimta pūlis bija uztvēris pirmo Tobiasa Kaintona nāves gadadienas pieminēšanu? Tobija obitu. Vai tas mainīja ļaužu domas par kroplo zēnu? Vai viņi ticēja, ka viņš bija spējīgs atdot savu dzīvību? Vai viņi cieši turējās pie dekāna un bīskapa uzskata, ka Tobijs bija nolādēts, zēns ar ļaunu zīmi, dvēsele, ko apsēduši ļaunie gari? Vai varbūt viņi saskatīja to, ko skaidri redzēja Saimons, — cilvēku, kas "cildens sirdī"?

Sems Kīrnss, kad pienāca viņa kārta, pasniedza dāvanas Lielbritānijas Paraolimpiskās komitejas pārstāvim. Sportists nolieca galvu, atbildot uz lūgumu skaitīt lūgšanas, un vienkārši pateica: "Jā."

Sems bija pēdējais, kas pasniedza dāvanas, un, vērodama puisi, Demija prātoja, ko šis jauneklis dzīvē iesāks. Kādā sarunā pēc treniņa viņš bija atzinis, ka izvēlējies studēt psiholoģiju, jo gribējis darboties reklāmas jomā "un nopelnīt daudz naudas", bet kopš ierašanās Tobijā ir pārdomājis.

"Varbūt mārketings man vairāk derētu," viņš bija teicis, provokatīvi uzsmaidīdams Demijai. "Kā tev šķiet?"

Kad skrējēji un izlūki izjauca ierindu un sāka atsveicināties no cilvēkiem pagalmā, dodot mājienu pūlim izklīst, operators un viņa divi pavadoņi piesteidzās pie Demijas.

"Mēs vēlētos jūs intervēt…"

"Labi. Man patiesi šis tas ir sakāms."

Sešdesmit seši

Solsterā, 1416. gada augusts

"Sim, ļauj man paturēt tavu roku, labi?"

Saimons Eklends, mūrniekmeistars, izstiepa savu muskuļaino roku uz vienīgās vecmāmiņas, kuru viņš jelkad pazinis, pusi un lepni uzsmaidīja viņai. "Tev nevajag manu roku, vecmāmiņ, tu esi stipra kā vienmēr."

"Ne gluži, Sim, lai gan man būtu grēks žēloties," Gvineta atvilka elpu un tad teica: "Biju domājusi, ka zāģēšana un ēvelēšana tik daudzus gadus varētu sabojāt manas locītavas, taču man ir paveicies šajā ziņā tāpat kā daudzās citās." Viņa uzmeta mazdēlam mīļu'skatienu, pieskaitot arī viņu pie savām veiksmēm.

"Jā, vectēvs nebija tik veiksmīgs."

Viņa vecāsmātes seja nepauda neko citu kā tikai mieru, samierināšanos ar bēdām šo daudzo gadu laikā. "Tavs vectētiņš pieredzēja, ka koledžas celtniecība tiek pabeigta. Viņš pieredzēja, ka tajā ieiet skolotāji un audzēkņi un ka koledža tiek atzīta pilsētā. Vairāk neko viņam nevajadzēja."

"Taču viņš nepieredzēja Tobija obitu."

Gvineta nopūtās, atminoties, cik asi pirms desmit gadiem izjuta to, ka Saimons nav viņai līdzās pirmajā atceres pasākumā. "Nē. Nepieredzēja gan. Bet mēs teicām viņa vārdus, un .šodien un ikreiz, kad notiks Tobija obits un tiks dalītas dāvanas viņa piemiņai, mēs teiksim tos pašus vārdus."

Viņi plecu pie pleca nokāpa pa trepēm un iegāja vestibilā. Kad Saimons uzlika plaukstu uz durvju roktura, lai dotos ārā, viņš pagriezās pret vecomāti.

"Vecmāmiņ?"

"Jā?"

"Henrijs man reiz stāstīja, ka vectēvs ir ielicis Tobija obita vārdus un pienākumus vienā no viņa skulptūrām, kas stāv koledžā. Vai tā patiesi ir taisnība, vai arī mans mazais brālis ķircinājās, kā jau viņš mēdz?"

"Nē, neķircinātās. Saimons to izdarīja."

"Kāpēc?" viņš vaicāja, stingrāk uzlikdams viņas roku uz savējās, kad viņa pārkāpa pāri peļķei.

"Tāpēc, ka viņš sacīja, var pienākt laiks, kad patiesība izzudīs un neviens vairs nezinās, kas bija Tobiass Kaintons. Viņš nespēja izturēt šādu domu."

"Bet ja tas papīrs ir paslēpts statujā…"

Gvineta pārtrauca viņu, pirms viņa apguva pabeigt. "Paslēpts tikai tik ilgi, līdz ieradīsies tie, kas meklēs," viņa sacīja. "Pat ne gluži paslēpts. Nolikts drošībā."

Pēc gadalaikam neierastas lietusgāzes, kas ilga vairākas dienas, koledža laistījās saules gaismā, kad viņi iegāja tajā pa ziemeļaustrumu arku. Atšķirībā no pirmā Džona obita, kas notika ārpus vēl nepabeigtās koledžas, visi turpmākie viņa un vēlāk Tobija obiti notika centrālajā pagalmā, ļaudis stāvēja ap iekšējo perimetru un dāvanas izdalīja, tāpat kā pirmajā ceremonijā, pie katras ieejas arkas.

Ļaudis jau bija sākuši pulcēties, viņus piesaistīja valodas, ka peniji tiks izdalīti bez darba palikušajiem amatniekiem, kā arī klibajiem un kroplajiem.

Gvineta palūkojās astoņstūru ēkas pagalma vidū. Lai gan savulaik viņa bija ienīduši koledžu, jo domāja, ka Saimons to mīl vairāk nekā sievu vai viņu bērnu, viņa bija sākusi to mīlēt kā Tobija pieminekli. Gadu gaitā viņa bija samierinājusies, ka Tobijs uzdāvināja tēvam savu dzīvību, un sākusi saprast, kā tolaik viņa nespēja, ka viņa dzīve ar šo rīcību ieguvusi nozīmību, kādu tā nekad nespētu iegūt, ja viņš būtu aizvadījis savu mūžu klusi un pasīvi.

Par spīti Koplija opozīcijai un Ralfa nemitīgajiem mēģinājumiem izjaukt un kavēt celtniecību, koledža tika uzbūvēta. Vai viņa — vai pat Saimons — būtu izturējuši visus draudus un kavējumus, ja tas netiktu darīts Tobija un viņa pašuzupurēšanās dēļ?

Viņa zināja, ka nebūtu izturējusi, ka būtu pārlieku baidījusies no sekām, no Koplija. Neviena cilvēka vīzija nebūtu tā vērta, lai nostātos pret iesvaidītu bīskapu, taču viņas dēla vēlme, lai viņa tēvs uzceļ savu koledžu, bija guvusi virsroku, un viņa bija uzcēlusi koledžu, kad Saimons to nespēja.

Un pilsētas klibiķi un kropļi svētīja Tobija vārdu — un ik pēc trim gadiem darīs to mūžīgi — par to, ka tas deva tiem iztikas līdzekļus un iespēju kļūt par neparastu materiālu svētību savām ģimenēm. Šīs naudas un drēbju dāvanas, Gvineta bieži mierināja sevi, aptur roku, kas citādi nožņaugtu kādu sakumpušu un nepareizi veidotu bērnu. Vēl vienu Tobiju.

"Kur ir tavi vecāki?" viņa vaicāja Simam, palūkojusies apkārt.

"Viņi satiekas ar koledžas priekšnieku," viņš atbildēja. "Viņš aicina tevi ieiet un atspirdzināties pirms ceremonijas, ja tu vēlies."

Gvineta saklausīja viņa neitrālo toni un vaicāja: "Kāpēc tev nepatīk mūsu koledžas direktors, Sim?"

"Viņš ir advokāts un mācīts vīrs. Viņš apietas ar vārdiem un uzskatiem. Es apejos ar akmeņiem, koku un ēkām. Mēs-neesam radniecīgas dvēseles."

"Divdomīgi vārdi, manu zēn. Saki man — kāpēc viņš tev nepatīk?"

Viņas mazdēls pasmaidīja. Viņa zobi bija balti uz brūnās ādas fona. "Labi, vecmāmiņ, ja jau tu to vēlies. Man nepatīk tas, ka viņš ir Nikolasa Briges dēls. Vai viņš būtu iecelts amatā, ja būtu cita cilvēka dēls?"

Gvineta domīgi kodīja sakniebtās lūpas. "Tiesa, mēs izmantojām iespēju izpatikt Nikolasam," viņa atzina, itin kā visu apsvērusi un nospriedusi, ka viņam var teikt taisnību, "taču bez viņa kā pilsētas mēra šīs koledžas nebūtu, Sim. Un iespēja izrādījās mums labvēlīga. Manuprāt, Ričards ir labs koledžas priekšnieks."

Viņa vērīgi palūkojās uz mazdēlu, kad devās izliekto kāpņu virzienā. "Ja manu Saimonu kādu dienu nebūtu vērojis ubagzēns ar asu redzi, tu nebūtu mūrniekmeistars, kas dzīvo labā mājā ar sievu un bērniem. Tu, visticamāk, būtu ubags vai strādnieks, kas dzīvo būdā ārpus pilsētas mūra, un šodien gaidītu šeit peniju kā tās nabaga dvēseles."

Viņš greizi pasmaidīja. "Bet manam tēvam bija ko parādīt Saimonam — precīza Saimona darinātas statujas kopija."

"Un Ričardam Brigem ari ir ko parādīt — viņam, tāpat kā viņa tēvam, ir asa izpratne par veikala lietām un apņēmība neļaut nevienam cilvēkam viņu iebaidīt." Viņas tonis kļuva asāks: "Mēs neiecēlām viņu amatā tikai tādēļ, lai darītu Nikolasu laimīgu, mums bija pierādījums, ka šo jauno cilvēku ir vērts pārbaudīt."

Sims pamāja. "Jā, jā, es zinu."

Kad viņi sasniedza akmens kāpņu apakšu, jauna sieviete, kurai pie rokas turējās mazs bērns, šķērsoja viņu ceļu. Saimons izstiepa roku un apskāva savas sievas plecus un vienlaikus sabužināja piecgadīgā dēla matus. "Nu, mans razbainiek Hal, vai pieskatīji māti un savu mazo brālīti, kā liku?"

"Jā, tēvs." Kalsnais, gaišmatainais zēns nopietni palūkojās augšup uz tēva raženo augumu, izskatīdamies — pēc Gvinetas domām — uz mata līdzīgs jaunajam klaidonim, kāds savulaik bija Henrijs Eklends. Harijs pasmaidīja sava vectēva zilacaino smaidu, un Gvinetas sirdi pārņēma siltums. "Tagad es protu peldēt, vecmāmiņ Gvinet!"

"Tiešām, bērniņ?" Gvineta pārvaicāja, aizlūstot balsij, kad viņa atcerējās mazu zēnu pirms daudziem gadiem, kurš zināja, ka viņš neprot.

Henrijam Eklendam, tagad krietni pāri piecdesmit gadu vecam, bija tikpat daudz sirmu, cik zeltainu matu, kurus viņš par spīti modei nesāja garus un krītošus, kā mēdza darīt mūrniekmeistari viņa jaunībā. Uzsmaidījis Gvinetai, kad viņi vēroja, kā skolnieki, kas nesa sveces, trīs reizes apiet apkārt koledžai, pēc kā sastājās ap pagalma iekšpuses perimetru nelielā atstatumā cits no cita, viņš izgāja priekšā, lai izrunātu vārdus, kurus Saimons no Kaintonas bija uzrakstījis sava dēla piemiņai.

"Šī koledža, nodēvēta par Kaintona un Deikra koledžu — kuru dibinājis Londonas pilsētas ģildes vīndaris un tirgotājs Ričards Deikrs un kuru cēlis mūrniekmeistars Saimons no Kaintonas un namdarmeistare Gvineta no Kaintonas —, būs, kamēr vien tā stāvēs un cilvēki uz to raudzīsies, piemineklis Tobiasam Kaintonam, cēlēju dēlam."

Henrijs, tāpat kā Gvineta, pārlaida skatienu pagalmam. Viņa nebija gaidījusi tik lielu pūli šoreiz; pirms desmit gadiem, kad notika pirmais Tobija obits, šķita, ka atnākusi visa pilsēta aiz tīras ziņkāres redzēt, ko Kaintonu ģimene darīs, lai saglabātu piemiņu par savu kroplo zēnu. Pēc trijiem gadiem ieradās ne mazāk cilvēku.

Varbūt Saimonam bija taisnība. "Manuprāt, mēs to neatzīmēsim katru gadu," viņš bija teicis, kamēr vēl nodarbojās ar ceremonijas izstrādāšanu, "jo, ja kaut kas ir jāatzīmē uz mūžīgiem laikiem, tas kļūst pārlieku pierasts, ja notiek katru gadu."

"Mēs varam atzīmēt nāves gadadienu reizi astoņos gados," Gvineta bija klusi ieteikusi, atcerējusies, ka tieši tik ilgs bija viņa mūžs.

Viņš bija maigi ieskatījies viņai acīs un pastiepis roku viņas virzienā. "Es domāju, ka astoņi gadi ir pārāk ilgs laiks," viņš teica savā glāsmainajā tonī. "Ļaudis to aizmirsīs un negaidīs, viņi atradīs no tā."

"Tad ik pēc diviem gadiem?" Gvineta ieminējās. "Lai ceremonija nekļūtu pārāk parasta."

Viņa atcerējās, ka Saimons lūkojās tukšumā, itin kā pārdomātu kaut ko dižu vai apspriestos ar kādu, kura tur nebija, iekams atbildēja: "Es domāju, ka piemēroti būt rīkot ceremoniju ik pēc trim gadiem. Tad visi, kas mācīsies koledžā, redzēs to vienreiz un tikai vienreiz savas studēšanas laikā koledžā."

Un tā arī tika nolemts. Ik pēc trim gadiem pilsētas iedzīvotāji tiks aicināti sapulcēties Tobija nāves gadadienā, lai ar dāvanu izdalīšanu un saņemšanu pieminētu viņa upuri.

"Tobiasam Kaintonam, kuru uzlūkoja ar nicinājumu un sauca par nolādētu un pretīgu, bija cildena sirds. Viņa dzīve, kurā viņš izpelnījās naidu un nievas, bija paraugs mīlestībai un spējai piedot. Viņš daudz mīlēja un daudz deva, cik vien cilvēki ir spējīgi dot, pat savu dzīvību."

Gvineta nopētīja skatītāju sejas. Viņa un Saimons bija pārrunājuši bez gala, vai viņam jāpasaka skaidri un gaiši, ka lobijs apzināti upurēja sevi koledžas labā, lai atlīdzinātu parādu par Džona nāvi.

"Ļaudis neticēs!" viņa bija iebildusi. "Viņi teiks, ka viņš nebija uz. to spējīgs — viņi smiesies! Es to nespēšu paciest!"

"Tas vien, ka viņi tam neticēs, nepadara to par mazāk patiesu," Saimons bija mierīgi norādījis. "Un teikt ko citu nozīmētu necienīt Tobija piemiņu un viņa upuri."

"Jā, bet…"

"Ja mēs neteiksim, ka viņš uzdāvināja man savu dzīvību, tad mēs tikai pieminēsim nabaga zēnu, kurš bija kroplis un nomira."

"Un ar to nepietiek?"

"Nē! Jo viņš nebija nabaga zēns, kurš nomira. Jo sirdī viņš bija vīrietis, cildens, drosmīgs vīrietis. Un viņš nenomira vienkārši, viņš atdeva savu dzīvību, kā vīri mēdz atdot dzīvību kaujā par ko lielāku nekā paši."

Gvineta zināja, ka Saimonu savā ziņā mierināja doma, ka viņu dēls ir ieguvis vīrišķības īpašības; viņam palīdzēja sajūta, ka Tobijs astoņos gados ir sasniedzis to, kā dažiem cilvēkiem pietrūkst visa mūža garumā.

"Jo, kad Ričarda Deikra dēls Džons Deikrs neilgi pirms pilngadības sasniegšanas mira šai vietā, Tobiass Kaintons izvēlējās atņemt sev dzīvību, lai atlīdzinātu Deikra nāvi. Dzīvība par dzīvību, viena atņemta ar nesaprātīgu rīcību, otra atdota ar nesavtīgu mīlestību.

Un viņam par piemiņu un viņu abu vārdā šī koledža tika pabeigta.

Jo katram cilvēkam ir sava vērtība.

Visi cilvēki, arī necilie vai kroplie, ir vienlīdzīgi Dieva priekšā.

Katram cilvēkam, kaut arī viņš neseko tēva pēdās, ir sava vieta pasaulē.

Un šī koledža stāv, lai ļautu cilvēkiem, vienalga, kas viņi arī būtu, ieņemt šo vietu, rūpēties par nabadzīgajiem un vienkāršajiem un līdz pat nāvei atcerēties mīlestību, ticību un piedošanu.

Tie, kuru vārdi tagad tiks nosaukti, panāciet uz priekšu un saņemiet dāvanas, pasniegtas par piemiņu Tobiasam Kaintonam, kroplam miesā, bet cildenam sirdī."

Gvineta izgāja priekšā un, tāpat kā bija darījusi visos iepriekšējos gadījumos, nolasīja sarakstu ar to cilvēku vārdiem, kuriem pie katras koledžas arkas tiks izdalītas žēlastības dāvanas.

Un kā agrāk katram cilvēkam, kam tika iedots drēbju sainis un maks ar monētām, jautāja:

"Vai jūs, kam tiek pasniegtas šīs dāvanas Tobiasa Kaintona atcerei, vai jūs katru sava mūža dienu lūgsieties, lai šī koledža turpinātu pastāvēt un būtu labi pārvaldīta?"

Un ikviens atbildēja, kā spēja: "Es lūgšos par to."

Iedevusi pirmos saiņus un makus pie ziemeļaustrumu arkas, Gvineta klusi nogaidīja, kad trīs pārējie dāvanu saņēmēju pulciņi saņems savas dāvanas. Un stāvēdama viņa pārdomāja, cik tas viss ir atšķirīgs no tās dienas pirms astoņpadsmit gadiem, kad par spīti Koplija pretestībai ziņkāro pilsētnieku vidū pirmoreiz tika pieminēta Džona Deikra nāves gadadiena.

Tagad vairs nebija nekāda Koplija. Viņš bija aizbēdzis no valsts, kad troni pārņēma Henrijs Bolingbroks un gāza likumīgo karali. Koplijs caurcaurēm bija Ričarda cilvēks, un viņš negaidīja, lai redzētu, ko Bolingbroks, titulējis sevi par Anglijas Henriju Ceturto, izdarīs ar savam sāncensim uzticamajiem cilvēkiem.

Taču Koplija prombūtne vēl nedeva signālu par to, ka Baznīca vairs nav aizdomīga pret koledžu un tās mērķiem. Henrija uzurpācijai sekojošie gadi bija smagi lolardu kustībai Anglijā, un Ričards Brige parādīja, ka ir izcils taktiķis, aizsargājot savu angļu valodā .runājošo koledžu, kas nostādīja sevi ārpus Baznīcas jurisdikcijas. Pirms diviem gadiem, kad tika izsludināts likums, kas paziņoja, ka ķecerība ir pretrunā vispārējām tiesībām un kanoniskajām tiesībām, Gvineta bija baidījusies par viņiem visiem, bet Brige — kā allaž būdams sava tēva dēls — aizstāvējās, sakot, ka mācīšana angļu valodā nav ķecerība, tā vienkārši ir pretrunā ar Baznīcas gribu; ka, tā kā viņam nevajag, lai koledžā ierastos un mācītu cilvēki, par kuru iztiku tiek maksāts no dāvinājumiem, atstājot draudzes tukšas vai radot nepieciešamību aizstāt šos cilvēkus, viņš pateiksies Baznīcai, ja tā ļaus viņam darīt savu darāmo; ka ar koledžu nav saistīta neviena kapela, kurā varētu sludināt un piekopt ķecerību.

Gvineta ļoti labi zināja, ka Baznīcā ir cilvēki, kuri uzskata, ka mācīšana angļu valodā ir ķecerība, ka tikai latīņu valoda, kas cieši saistīta ar Baznīcu, atbilst kristīgajai tradīcijai. Taču viņa ticēja Deikra sapnim, viņa ticēja Motisa izvēlētajiem koledžas priekšniekiem, un viņa ticēja Brigem — kā tēvam, tā dēlam.

Un, viņa kavējās pārdomās, izrādījās, ka viņai bija taisnība ticot. Jo Solsteras cilvēki — vienmēr nepastāvīgi kā jau visi iedzīvotāji — bija no sirds pieķērušies koledžai. Skolotāji, kuri pievienojās viņiem reliģisko ģilžu darbā, kuru sievas baumoja ar viņiem tirgū, kuru bērnus kopā ar pilsētnieku bērniem izglītoja nabadzīgi studenti, kas tik tikko vilka dzīvību, — šie cilvēki panāca, ka koledža tiek atzīta par daļu no pilsētas, kā to nespētu nekas cits.

Tika pat ievērots, ka tagad, ja izcēlās plūkšanās starp Kaintona un Deikra koledžas studentiem un studentiem no kopmītnes, pilsētas jaunieši steidzās iestāties par "saviem" studentiem — šiem jaunajiem cilvēkiem, kurus varēja viegli pazīt pēc tā, ka viņiem trūka garīdznieka mantijas vai pirmās tonzūras.

Gvineta bija pārliecināta, ka koledžas nākotni nodrošina tas, ka tā tiek atzīta pilsētā un ka ar laiku to pat iemīlēs.

Viņa pūlējās iztēloties dāvanu izdalīšanu nākamajās desmitgadēs, kad jau sen būs mirusi. Viņa prātoja, vai tālā nākotnē Baznīca joprojām aizdomīgi raudzīsies uz viņas koledžu, kad Solsteras ļaudis pieminēs viņas Tobiju?

Vai Baznīca kādreiz kļūs pietiekami žēlīga, lai atslābinātu savu kontroli pār varu, pār cilvēku prātiem? Vai arī tā vienmēr uzlūkos tos, ka nav dzimuši kā pārējie, kā nolādētus, ļauno garu apsēstus, kā kaut ko pretīgu?

Gvineta palūkojās uz austrumu sienu pa kreisi no viņas, uz Tobiju rāmī, un piepeši viņa pirmoreiz redzēja viņu tā, kā bija redzējis Saimons, — kā ieslodzīto, piestiprinātu rīkam, ko viņš nebija taisījis. Taču rāmis Tobiju atbrīvoja, nevis padarīja par ieslodzīto! Viņa zināja, ka ar oša ķekšiem un ozolkoka sliecēm bija atbrīvojusi savu zēnu, atbrīvojusi, lai viņš varētu stāvēt taisni un pārvietoties pa zemi kā citi zēni.

Taču viņa brīvība bija nesusi nāvi Džonam Deikram un viņam pašam.

Vai brīvība, viņa prātoja, kad devās atpakaļ uz centrālo ēku un pie savas ģimenes, vienmēr nes sev līdzi nelaimes sēklas?

Nobeigums — pec septiņiem gadiem

Solsterā, nedeļu pirms Lieldienām

Zem izvagota mākoņu vāla līdzenumā, kur satiekas upes, plešas pilsēta kā bērna rotaļu klucīši, kas izbērti no kastes, — blīvāk vidū, vairāk izkaisīti malās.

Mākoņi nemitīgi pārvietojas virs pilsētas, un ēnas slīd pār katedrāli, pili, koledžām, tūristu iemīļotajām vietām. Stikla kupols, ko caurvij svina līstes, krāšņi apgaismots pirmssaulgriežu pēcpusdienas krēslā, silti blāzmo kā aicinājuma signāluguns.

Pagalms, kurā stāv ēka ar stikla kupolu, jr ļaužu pilns, kas sapulcējušies, tāpat kā pirms trijiem gadiem, lai noskatītos, kā tiek veikts citā laikmetā aizsākts rituāls.

Tāpat kā rituāla pirmajā svinēšanas reizē pirms sešsimt gadiem, tur ir sanākuši nabadzīgie. Tie no sabiedrības apakšējiem slāņiem, kuru nabadzība liedz viņiem pat jumtu virs galvas, ja neņem vērā to, ko nodrošina noplukuši Gārdnera centra patversme, bieži ir redzami šajā acīm redzami privileģētajā vietā un ir laipni gaidīti, tāpat kā viņi gaida tos no šīs koledžas, kas apmeklē viņus kā padomdevēji un skolotāji.

Un arī kroplie ir šeit. Mazs cilvēks, kas piesprādzēts pie elektriskā braucamkrēsla, ir ieradies tās organizācijas vārdā, kas ir samaksājusi par šo ierīci, par viņa divdesmit pirmā gadsimta Tobiasa Kaintona rāmja versiju.

Septiņdesmit divi Kaintona un Deikra koledžas absolventi ir apgājuši koledžu pa tās ārējo perimetru un tagad ieņem vietas iekšup pagalma sienām, vārajām sveču liesmām apgaismojot svinīgās jauniešu sejas.

Ceremonijas centrā stāv koledžas kopienas pārstāvji, kas pirms septiņiem gadiem tik apņēmīgi apvienojās un pretojās sera Iana Bērda plēsonīgajām iecerēm. Viņi stāv kopā: koledžas direktors, nomnieku pārstāvis, kurš stājies agresīvā Hedstova vietā, lai cieši sadarbotos ar Norisu, ievēlētais koledžas personāla loceklis, stipendiāts, kuru popularitātes dēļ izraudzījušies studenti, un agrākais biedrs, izvēlēts uz labu laimi no arvien lielāka skaita cilvēku, kas reģistrējušies no visām pasaules malām. Ikviens ir nosvērts, ar čeku rokā, ielāgojis scenāriju.

Krēslot sākušajā pievakarē sanākušo kopienas biedru, vērotāju un tūristu vidū stāv mazs cilvēku pulciņš.

Divas sievietes, viena tumša, ar pīnēs savītiem matiem, otra gaišu ādu, tumšiem matiem un dejotājas ķermeni, draudzīgi stāv līdzās. Ik pa laikam viena no viņām pieliecas un kaut ko pasaka otrai pie auss. Vienai no sievietēm uz muguras ir soma zīdaiņa pārnēsāšanai; zīdainis ar sārtiem vaidziņiem un zilu, pūkainu cepuri guļ, nevērīgs pret apkārtējo svinīgumu. Vīrietis, kas stāv blakus sievietei, tur pie rokas meitenīti. Viņai ir kādi četri gadi un nevaldāmi sprogaini mati, velti, bet burvīgi sasprausti ar matu sprādzēm. Viņa ir ģērbusies purpursarkanos gumijas zābakos ar daudzkrāsu zvaigznītēm, spilgti sārtā kombinezonā un purpursarkanā džemperī. Pēc tā, kā viņa nemitīgi ar brīvo roku noglāsta mēteļa piedurkni, ir viegli pateikt, ka šis apģērba gabals, spoži balts un uzkrītoši pūkains, ir viņas lepnums un prieks. Kad koledžas direktors iznāk teikt runu, viņa parausta vīrieša roku un pieprasa, lai viņš uzceļ to uz saviem pleciem. Sieviete paskatās un slepeni pasmaida. Viņu mazajai meitiņai jau ir tēvs, kad viņa to grib.

"Šī koledža," direktora balss plūst no mikrofona, "nodēvēta par Kaintona un Deikra koledžu — kuru dibinājis Londonas pilsētas ģildes vīndaris un tirgotājs Ričards Deikrs un kuru cēlis mūrniekmeistars Saimons no Kaintonas un namdarmeistare Gvineta no Kaintonas —, būs, kamēr vien tā stāvēs un cilvēki uz to raudzīsies, piemineklis Tobiasam Kaintonam, cēlēju dēlam."

"Māmiņ!"

Demija palūkojas uz savu meitu, kas no prieka lēkā uz tēva pleciem.

"Jā, īvij?"

"Vai mēs varam doties uz tēta mājām? Es gribu redzēt jūrascūciņas bērniņus!"

Demija paceļ uzaci un palūkojas uz bērna tēvu. "Jūrascūciņas bērniņi?"

"Klau, es zinu, ka šodien nav mana diena būt kopā ar bērniem, taču īvijas jūrascūciņa — kuru mēs visi uzskatījām par Henriju — izrādījās Henrieta. Kopš vakardienas vienas jūrascūciņas vietā ir sešas."

"Vai varam, mamma?"

Demija pagriežas pret savu partneri, kura atvieglo plecus no guļošā dēla svara. "Kā tu domā, mīļā?"

Smaidīgā Demijas mūža mīlestība, atdota viņai ar internetā brīnuma un tā sabiedrisko tīklu starpniecību, paskatās lejup uz Iviju un piemiedz aci. "Kas var pretoties jūras cūciņas bērniņiem, ko, īvij?"

"Urā!" Ivija no prieka dauza ar papēžiem pa tēva krūtīm.

"Vai mēs varam iedzert tēju pie jums, Gordona kungs?" Demija rotaļīgi jautā.

Nīls, kurš cītīgi pūlējās pierunāt neparasto ģimeni dzīvot lielā, pārdalītā mājā, iekams piekrita, ka pietiek ar dzīvošanu vienā ielā, jautri atbild: "Jā, domāju, ka tēju mēs varam sarunāt."

"Labi," Demija saka, nomierinādama nepacietīgo Iviju, "tikai sagaidīsim, kad visi nopūtis sveces, un tad dosimies."

Rituālā sveču nopūšana pēc koledžas direktora signāla divdesmit pirmajā gadsimtā iezīmē ceremonijas beigas, un Demijai piepeši ienāk prātā, kā piecpadsmitajā gadsimta beidza izdalīt dāvanas un izklīdināja cilvēkus.

Viņa juta, ka pievērš acis rietumu sienas augšdaļai, kur stāv Tobijs Kaintons, piestiprināts pie statņa un ieslodzīts savā brīvību sniedzošajā krātiņā. Un, kad Tobija dzimšanas dienā izgaist gaisma — un tiek noteikts jauns datums viņa obitam, viņa nāves diena neērti iekrīt vasaras brīvlaikā — un joprojām nenopūstās sveces spoži spīd krēslā, Demijas skatiens pievēršas otrā stāva zālei virs viņiem.

Centrālās ēkas lielās zāles klusumā stāv kāds cilvēks. Viņš neievēro ārpusē notiekošo. Šajā brīdī viņam neviens neeksistē, ir tikai viņa uzdevums. Novērsies no nesen apmestās kalta akmens sienas, viņš paraugās apkārt. Viņu ieskauj astoņas sienas, četras gandrīz pilnībā aizņem logi. Visas sienas ir tikko celtas, neskartas: uz visām neskaidras līnijas, kas novilktas ar cilvēka roku. Mūrniekmeistars, viņš ir pieradis pie akmens — uz mata zina, kā jākaļ vai jānoslīpē ģipša, marmora, smilšakmens vai Pērbekas kaļķakmens virsma. Bet šīs līnijas ir citādas. Taču tās nav kaluma līnijas, izcirstas pēc veidnēm; tās ir vadlīnijas stāstam, kuru viņš nolēmis izstāstīt. Tās ievilkusi viņa paša roka — gluda līnija vīteņu rakstam, divi augsti ovāli pie katras sienas kontūrām, kas ierāmēs viņa stāstu. Bet viņš, kurš četrdesmit gadu ir apstrādājis akmeni ar āmuru un kaltu, nekad neaizturot elpu, baidās sākt šo riskanto darbu. Viņš nevarēs pārtraukt neizdevušos centienus un aizmest tos kā slikti apkaltu akmeni. Viņš nevarēs norāt un sodīt kādu citu, ja šis darbs netiks paveikts tik nevainojami, kā viņš vēlas. Šis ir viņa uzdevums, un to nevar paveikt neviens cits. Viņš, kurš ir slavināts par noapaļotajām akmens skulptūrām, ir smagās pūlēs apguvis šo nepastāvīgo, smago amatprasmi. Viņš zina —ja kļūdīsies, velkot līnijas, ja viņu pievils zīmēšanas prasme, viņam nāksies no jauna apmest sienu.

Nesākt ir labāk nekā sabojāt darbu, kas viņam jāveic nevainojami, ja viņš vēlas būt apmierināts ar sevi.

Krāsas, kuras viņš izmantos, atrodas podos pie kājām — brūnā, zaļā, sarkanā, dzeltenā, mazliet melnā, mazāks apjoms joprojām dārgās zilās krāsas.

Darbs ritēs gludi, kad viņš būs sācis, tik daudz viņš zina, tomēr viņš joprojām negrib sākt. Viņš apgriežas un vērtējoši nopēta līnijas, kuras uzvilcis pirmajā ovālā. Vai viņš izvēlējies pietiekami daudz vietas? Vai viss šķitīs ierobežots vai tikai ierāmēts, kā viņš iecerējis, notverts attēls? Visskaidrāk savu nodomu viņš redz prātā, bet radīšanas pieredze mūža garumā saka viņam, ka radītais reti kad saskan ar iecerēto.

Piepeši viņš pagriežas, šķērso zāli un, apstājies pie loga, cieši raugās ārā.

Tur, pagalma otrajā pusē, stāv viņa dēls, kas lūkojas augšup, iespējams, lai uzmestu skatienu zēnam, kas stāv uz pirkstgaliem lielā Astoņstūra otrajā pusē. Piepeši spēcīgu ilgu un vēl spēcīgāku bēdu sagrābts, Saimons no Kaintonas aizsoļo atpakaļ uz agrāko vietu, viņa pirksti jau darbojas gar sāniem, ķeroties pie darbības, kas, iespējams, izraus šo sāpju naglu no viņa dvēseles.

Pietupies viņš paņem podu ar zaļo krāsu, samaisa to ar olu, vēlreiz noliecas, lai iezīmētu saburzīto, daudzreiz nokasīto pergamenta sloksni pie kājām, un, vairs nevilcinoties, sāk ar otu vilkt pirmo vadlīniju.

Saturs

Pateicības 7

Ievads 9

Viens — Sešdesmit seši 11—471

Nobeigums — pēc septiņiem gadiem 472

[1] nosaukums tiek attiecināts uz mēra epidemiju, kas 14. gadsimtā plosījās Eiropā un Tuvajos Austrumos. (Šeit un turpmāk — tulkotāja piezīmes.)

[2] atdzejojusi dace sparane.

Content

Hokinsa Elisa Testaments

Ievads Kaintona un Deikra koledža, mūsdienas

Viens Solstera, nedēļa pirms Lieldienām, 1385. gads

Divi Kaintona un Deikra koledža, mūsdienas

Trīs Kaintona un Deikra koledža, mūsdienas

Četri Solsterā, 1385. gada maijs

Pieci Kaintona un Deikra koledža, mūsdienas

Seši Londona, 1385. gada augusts

Septiņi Kaintona un Deikra koledžas ārpuse, mūsdienas

Astoņi 1385. gada augusts

Deviņi

Desmit Solsterā, 1385. gada septembris

Vienpadsmit Izvilkums no Salster Times

Divpadsmit Solsterā, 1385. gada decembris

Trīspadsmit

Četrpadsmit Solsterā, 1387. gada jūnijs

Piecpadsmit Kaintona un Deikra koledža, mūsdienas

Sešpadsmit Solsterā, 1388. gada augusts

Septiņpadsmit Kaintona un Deikra koledža, mūsdienas

Astoņpadsmit

Deviņpadsmit Solsterā, 1388. gada augusts

Divdesmit

Divdesmit viens Solsterā, 1388. gada augusts

Divdesmit divi Kaintona un Deikra koledža, mūsdienas

Divdesmit trīs Solsterā, 1388. gada augusts

Divdesmit četri Kaintona un Deikra koledža, mūsdienas

Divdesmit pieci Solsterā, 1388. gada augusts

Divdesmit seši Kaintona un Deikra koledža, mūsdienas

Divdesmit septiņi Solsterā, 1388. gada augusts

Divdesmit astoņi

Divdesmit deviņi Solsterā, 1388. gada augusts

Trīsdesmit Mūsdienas, Httrovas lidosta

Trīsdesmit viens Solsterā, 1388. gada vasaras beigas

Trīsdesmit divi Solsterā, mūsdienas

Trīsdesmit trīs Solsterā, 1389. gada vasara

Trīsdesmit četri

Trīsdesmit pieci Solsterā, 1389. gada vasaras beigas

Trīsdesmit seši

Trīsdesmit septiņi Solsterā, 1393. gada augusts

Trīsdesmit astoņi Solsterā, mūsdienas

Trīsdesmit deviņi Solsterā, 1393. gada augusts

Četrdesmit

Četrdesmit viens Solsterā, 1393. gada augusts

Četrdesmit divi Solsterā, mūsdienas

Četrdesmit trīs Solsterā, 1393. gada augusts

Četrdesmit četri

Četrdesmit pieci Solsterā, 1393. gada augusts

Četrdesmit seši Kaintona un Deikra koledža, mūsdienas

Četrdesmit septiņi Solstera, 1393. gada augusts

Četrdesmit astoņi

Četrdesmit deviņi Solsterā, 1393. gads

Piecdesmit KOLEDŽA SAŠĶĒLUSIES JAUTĀJUMĀ PAR ZEMES PĀRDOŠANU

Piecdesmit viens Solsterā, 1394. gada pavasaris

Piecdesmit divi

Piecdesmit trīs Civila tiesa, Londona, 1394. gada rudens

Piecdesmit četri

Piecdesmit pieci Solsterā, 1394.—1395. gada ziema

Piecdesmit seši

Piecdesmit septiņi Solsterā, 1397. gada jūlijs

Piecdesmit astoņi

Piecdesmit deviņi Solsterā, 1397. gada jūlijs

Sešdesmit Solsterā, mūsdienas

Sešdesmit viens

Sešdesmit divi Solsterā, 1397. gada vasaras beigas

Sešdesmit trīs Solsterā, mūsdienas

Sešdesmit četri Solsterā, 1398. gada vasaras beigas

Sešdesmit pieci Solsterā, mūsdienas

Sešdesmit seši Solsterā, 1416. gada augusts

Nobeigums — pec septiņiem gadiem Solsterā, nedeļu pirms Lieldienām

Saturs