Demarke Mišels

Tiobas pareģojums

Mišels Demarke

Tiobas pareģojums

Saturs

Priekšvārds............................................................

1. Тао.........................................................................

2. Atomiznīcība.....................................................

3. Pirmais cilvēks uz Zemes............................

4. Zeltainā planēta................................................

5. Mācīšanās dzīvot uz citas planētas.........

6. Septiņi meistari un aura...............................

7. Mu kontinents un Lieldienu sala...............

8. Iegremdēšanās psihosfērā...........................

9. Mūsu tā sauktā civilizācija...........................

10. Citāds svešinieks un manas

iepriekšējās dzīves.......................................

11. Kas bija Jēzus Kristus?................................

12. Neparasts ceļojums, lai satiktu

neparastus cilvēkus......................................

13. Atgriešanās mājās.........................................

Pēcvārds...................................................................

Priekšvārds

Šo grāmatu rakstīju, klausot saņemtajām pavēlēm. Vēl vairāk - tā ir atskaite par personīgi piedzīvotiem notikumiem, un to es apliecinu.

Pieļauju, ka dažiem lasītājiem šis neparastais stāsts šķitīs vairāk līdzīgs zinātniskajai fantastikai - pilnībā izgudrots, taču man nepiemīt tādas spējas. Šī nav zinātniskā fantastika.

Paļāvīgs lasītājs vēstījumā atradīs patiesību, ko cilvēkiem uz planētas Zeme es nododu no saviem jaunajiem draugiem.

Par spīti daudzajām atsaucēm uz rasēm un reliģijām, šis stāstījums neatspoguļo ne autora rasistiskus, ne reliģiskus aizspriedumus.

Mišels Demarke 1989. gada janvārī

Tiem ir acis, lai redzētu, bet tie neredz; tiem ir ausis, lai dzirdētu, bet tie nedzird...

Bībele

1. Tao

Pēkšņi pamodos. Man nebija ne jausmas, cik ilgi esmu gulējis, jutos spirgts un mundrs, bet, Dieva dēļ, cik varēja būt pulkstenis?

Delnas savilkusi dūrēs, Laina gulēja man līdzās, bet viņa jau vienmēr guļ...

Nejutu ne mazāko vēlēšanos gulēt, turklāt, iespējams, bija jau pieci no rīta. Piecēlos, aizgāju uz virtuvi un paskatījos pulkstenī. Tikai pusviens. Parasti es šajā laikā nemēdzu pamosties.

Novilku pidžamu un uzģērbu bikses un kreklu, bet man nebija ne jausmas, kādēļ to daru. Tāpat nespēju izskaidrot, kādēļ piegāju pie rakstāmgalda, paņēmu papīra lapu un lodīšu pildspalvu un vēroju sevi rakstām, it kā mana roka darbotos pēc sava prāta.

„Dārgā, būšu projām apmēram desmit dienas. Nav ne mazākā iemesla uztraukumam!"

Atstājis zīmīti blakus telefonam, devos uz verandu. Apgājis apkārt galdam, uz kura vēl joprojām atradās vakarā spēlētā šaha partija ar balto karali, kam pieteikts mats, es klusi atvēru durvis un izgāju dārzā.

Nakts šķita savādas spozmes pārpludināta, un tam nebija nekāda sakara ar zvaigznēm. Neapzināti centos atcerēties pašreizējo mēness fāzi, un man likās, ka tas, iespējams, varētu uzaust kuru katru minūti. Šeit, Austrālijas ziemeļaustrumos, kur dzīvoju, naktis parasti ir diezgan skaidras.

Nokāpu pa pakāpieniem un devos pandāna' virzienā. Parasti šajā laikā nakti pieskandē varžu koris un cikāžu sisināšana, bet tagad - interesanti gan, kādēļ - valdīja nomācošs klusums. Nogāju vien dažus soļus, kad, pilnīgi negaidot, mainījās filodendra^ krāsa. Arī mājas siena un pandāns burtiski pielija ar zilganu gaismu. Likās,

1 Mūžzaļš kokveidīgs tropu augs ar lielām ādainām lapām. (Tulk. piezīme.)

2 Dekoratīvs kallu dzimtas augs ar zaļām, caurumainām lapām. (Tulk. piezīme.) ka mauriņš zem kājām sāk viļņoties. Filodendrs mainīja savu formu, un ēkas siena atgādināja vēja pūstu papīra lapu.

Nolēmu, ka ar mani kaut kas nav labi, un grasījos iet atpakaļ mājā. Tieši tajā mirkli jutu, ka tieku pavisam maigi atrauts no zemes. Es pacēlos virs filodendra - sākumā lēni, tad ātrāk. Māja zem manis kļuva arvien mazāka.

„Kas notiek?" apjucis iesaucos.

„Viss ir labi, Misei!"

Bija skaidrs, ka sapņoju. Man priekšā iespaidīga auguma cilvēciska būtne kombinezonā ar caurspīdīgu ķiveri galvā draudzīgi smaidot, skatījās uz mani.

„Nē, tu nesapņo," atbildot uz manu galvā uzdoto jautājumu, viņa teica.

,,]ā, bet sapnī tas notiek tieši tā, un beigās cilvēks izkrīt no gultas, un dabū punu pierē!"

Nepazīstamā pasmaidīja.

„Turklāt," es turpināju, „jūs runājat ar mani manā dzimtajā franču valodā, bet mēs taču atrodamies Austrālijā. Ziniet, es runāju angliski!"

„Es arī.”

„Tam jābūt sapnim, vēl vairāk, vienam no tiem muļķīgajiem sapņiem! Ja ne, tad ko jūs darāt manā īpašumā?"

„Mēs neesam tavā īpašumā, bet virs tā.”

,,Ā... Tas ir murgs! Redziet, ka man ir taisnība - es sev iekniebšu!"

Vārdus papildināju ar darbību.

„V a i!”

Cilvēciskā būtne atkal pasmaidīja.

„Vai tagad esi apmierināts, Mišel?"

„Ja tas nav sapnis, tad kādēļ es atrodos te un sēžu uz šī akmens? Kas ir tie, kas ģērbušies pēc pagājušā gadsimta modes?"

Blāvajā gaismā sāku izšķirt cilvēkus, kuri sarunājās, un nedaudz tālāk citus, kas pastaigājās.

„Un jūs? Kas esat jūs? Kādēļ jūs neesat normāla auguma?"

„Mišel, man ir normāls augums. Uz manas planētas mēs visi esam tādi. Bet, mans dārgais draugs, visam savs laiks. Es ceru, ka tev nav nekas pretī, ja tevi tā saucu? Ja vēl neesam labi draugi, tad esmu droša, ka drīz tādi kļūsim.”

Viņa stāvēja manā priekšā, un smaidošajā sejā atspoguļojās gudrība. Visa viņas būtība izstaroja labestību. Nebūtu iespējams sastapt kādu citu, kura sabiedrībā es justos tik nepiespiesti.

„Protams, jūs varat saukt mani, kā gribat. Bet kāds ir jūsu vārds?"

„Mani sauc Tao. Bet vispirms es gribu, lai tu saprastu, ka šis nav sapnis. Tas ir pavisam kas cits. Zināmu iemeslu dēļ, kurus tev paskaidros vēlāk, tu tiki izraudzīts, lai dotos ceļojumā, kādu ir veikuši ļoti nedaudzi Zemes bērni, it īpaši pēdējā laikā. Šobrīd mēs - tu un es - atrodamies Visumā, kas ir paralēls Zemei. Lai mūs tur ielaistu, izmantojām gaisa slēdzeni.

Pašlaik jūsu laiks ir apstājies. Vari palikt šeit divdesmit vai piecdesmit savas Zemes gadu un tad atgriezties, it kā tu nemaz nebūtu devies projām. Tavs fiziskais ķermenis paliks pilnīgi nemainīgs.”

„Bet ko dara šie cilvēki?”

„Viņi eksistē tā, kā no viņiem to sagaida. Kā uzzināsi vēlāk, iedzīvotāju blīvums šeit ir ļoti zems. Nāvi izraisa tikai pašnāvība vai katastrofa. Laiks ir apstādināts. Ir vīrieši, sievietes un arī daži dzīvnieki, kas ir 30 tūkstošus, 50 tūkstošus vai dažreiz pat vairāk Zemes gadu veci.”

„Kādēļ viņi ir šeit? Un kā te nokļuva? Kur viņi ir dzimuši?”

„Uz Zemes. Viņi visi atrodas šeit katastrofas dēļ."

„Kā to saprast?"

„Ļoti vienkārši. Būsi taču dzirdējis par Bermudu trijstūri?”

Es pamāju.

„Šajā un citos mazāk zināmos punktos paralēlais Visums sajaucas ar jūsu Visumu tā, ka starp tiem rodas dabisks savijums. Cilvēki, dzīvnieki un priekšmeti, kas atrodas tuvumā, tajā tiek burtiski iesūkti. Piemēram, vesela kuģu flotile var izgaist vienā mirklī. Dažkārt cilvēki pēc vairākām stundām, dienām vai gadiem atgriežas, tomēr parasti tā nenotiek. Ja kāds tomēr dodas atpakaļ un grib pastāstīt par piedzīvoto, viņam parasti netic; ja šis cilvēks turpina, viņu sāk uzskatīt par jukušu. Tāpēc, saprazdams, ko domās citi, viņš labāk izvēlas klusēt.

Dažkārt cilvēki atgriežas, zaudējuši atmiņu; ja kādu daļu atgūst, tad ne par to, kas notika paralēlajā Visumā. Tādējādi nekas netiek izskaidrots."

Mana jauniepazītā būtne turpināja, un es pārsteigts, bet uzmanīgi klausījos.

„Tipisks tādas pāriešanas gadījums paralēlajā pasaulē notika Ziemeļamerikā. Kāds jauns vīrietis pazuda, ejot pēc ūdens uz aku, kas atradās dažus simtus metru no viņa mājas. Pēc stundas ģimene un draugi devās jaunekli meklēt. Tā kā tikko bija uzsnidzis aptuveni divdesmit centimetru biezs sniegs, vajadzēja būt vienkārši -sekot pēc atstātajiem pēdu nospiedumiem. Taču lauka vidū tās izgaisa. Apkārt nebija ne koku, ne akmeņu, kur puisis būtu varējis uzrāpties, ne kaut kā savāda vai neparasta. Viņa pēdu nospiedumi vienkārši bija izgaisuši. Daži ticēja, ka šo cilvēku uzņēmis kosmosa kuģis, tomēr, kā tu vēlāk sapratīsi, tā nevarēja notikt. Nabaga puisi vienkārši iesūca paralēlajā Visumā."

„Es atceros to gadījumu, esmu par to dzirdējis. Bet kā tu to visu zini?"

„Gan vēlāk sapratīsi," Tao mīklaini noteica.

Negaidīti mūs iztraucēja tik dīvainu cilvēku grupa, ka man atkal šķita, ka sapņoju. Apmēram simts metru no mums aiz akmeņu krāvuma parādījās ducis vīriešu, kurus pavadīja sievietei līdzīga būtne. Skats šķita jo īpaši dīvains tāpēc, ka cilvēciskās būtnes likās kā izkāpušas no aizvēsturisku liecinājumu lappusēm. Pārvietojoties gorillām raksturīgā gaitā, viņi vicināja milzīgas rungas, kādas mūslaiku cilvēks pat nespētu pacelt. Derdzīgie radījumi, gaudodami kā mežonīgi zvēri, nāca mums virsū. Gribēju atkāpties, bet mana pavadone atturēja un teica, lai nebīstos. Viņa uzlika roku uz savas jostas sprādzes un pagriezās pret radījumiem. Saklausīju klusu klikšķu virkni un redzēju, ka pieci visspēcīgākie vīri nokrīt zemē un paliek nekustīgi guļam. Pārējie apstājās, sāka vaidēt un nometās mūsu priekšā uz ceļiem.

Paskatījos uz Tao. Viņas sejā nesakustējās ne vaibsts. Tao raudzījās šajos cilvēkos kā hipnotizēdama. Vēlāk uzzināju, ka viņa telepātiski deva pavēles sievietei, tāpēc tā piecēlās un, kā man likās, rīkles balsī izkliedza komandas pārējiem. Viņi palīdzēja aiznest gulošos uz akmeņu krāvumu.

„Ko viņi dara?" gribēju zināt.

„Viņi apklās mirušos ar akmeņiem."

„Vai tu viņus nogalināji?!"

„Tā vajadzēja."

„Kā to saprast? Vai mums draudēja briesmas?"

„jā. Šie cilvēki te atrodas desmit vai piecpadsmit tūkstošus gadu - kas to vairs īsti zina, mums nav laika par to pārliecināties, un tas arī nav svarīgi. Tomēr tev tas uzskatāmi parāda to, ko pirms brīža skaidroju. Viņi pārgāja uz šo Visumu kādā noteiktā laikā un kopš tā brīža te dzīvo.”

„Tas ir briesmīgi!" iesaucos.

„Piekrītu," Tao rāmi atbildēja. „Taču tā ir daļa no dabiskā un tātad arī Universālā likuma. Viņi ir bīstami, jo izturas kā plēsīgi zvēri, nevis cilvēciskas būtnes. Dialogs starp viņiem un mums nav iespējams, tāpat arī starp viņiem un pārējiem, kas dzīvo paralēlajā Visumā. Pirmkārt, šīs būtnes nespēj komunicēt, un, otrkārt, nesaprot, kas ar tām noticis. Mums tiešām draudēja briesmas. Atbrīvodama viņus, es viņiem arī izdarīju pakalpojumu."

„Atbrīvodama?"

„Mišel, neizliecies nu tik satriekts! Tu labi zini, ko es arto domāju. Viņi ir atbrīvoti no fiziskajiem ķermeņiem un tagad, kā ikviena dzīva radība, var turpināt savu ciklu atbilstoši dabiskajam procesam."

„Ja pareizi saprotu, paralēlais Visums ir lāsts, sava veida elle vai šķīstītava?"

„Nezināju, ka tu esi reliģiozs..."

„Es tikai izmantoju šo salīdzinājumu, lai paskaidrotu, ka pūlos saprast," atbildēju, prātodams, kā Tao var zināt, vai esmu vai neesmu dievbijīgs.

„Zinu, Mišel. Es tevi tikai ķircināju. Tev bija taisnība, salīdzinot to ar sava veida šķīstītavu, bet, protams, tā ir tikai nejaušība. Patiesībā šī ir viena no vairākām neparedzētām apstākļu sakritībām dabā. Albīns ir sagadīšanās un četrlapu āboliņš tāpat. Un arī tava aklā zarna. Tavi ārsti vēl pārdomās, kāds labums ķermenim no tās varētu būt. Atbilde ir - nekāds! Dabā visam ir noteikts iemesls, tādēļ es pieskaitu aklo zarnu pie dabiskajām nejaušībām.

Šajā Visumā dzīvojošie neizjūt ne fiziskas, ne morālas sāpes. Piemēram, ja es tev iesistu, tu neko nejustu, bet, ja sitieni būtu spēcīgi, tad tu, lai arī bez sāpēm, varētu nomirt. Varbūt to ir grūti izprast, tomēr tā ir taisnība. Šeit mītošie nezina neko no tā, ko tev tikko paskaidroju, un tas ir labi, citādi viņi justu kārdinājumu izdarīt pašnāvību, kas pat šeit nav atrisinājums."

„Ko viņi ēd?" interesējos.

„Viņi neēd un nedzer, jo neizjūt vajadzību pēc tā,” Tao paskaidroja. „Atceries, ka šeit laiks ir apstājies, mirušie pat nevar sairt pīšļos.”

„Cik šausmīgi! Tātad vislielākais pakalpojums, ko kāds var izdarīt šiem cilvēkiem, ir viņus nogalināt.”

„Tu ierosini svarīgu jautājumu. Tas būtu viens no diviem risinājumiem."

„Kāds ir otrs?”

„Sūtīt viņus atpakaļ uz turieni, no kurienes nākuši, taču tas radītu sarežģījumus. Tā kā protam izmantot savijumu, mēs varētu daudzus atgriezt jūsu Visumā, tā atbrīvojot viņus, bet esmu pārliecināta, ka tu saproti, kādas neizmērojamas problēmas tas izraisītu vairumam šo cilvēku. Kā jau teicu, viņi te atrodas jau tūkstošiem gadu. Kas notiktu, ja viņi atjēgtos Visumā, ko sen pametuši?”

„Sajuktu prātā... Tātad nekas nav jādara."

Tao pasmaidīja.

„Tu pavisam noteikti esi enerģisks cilvēks, Mišel! Tāds, kāds mums vajadzīgs. Tomēr neizdari pārsteidzīgus secinājumus. Tu vēl daudz ko redzēsi."

Viņa uzlika roku man uz pleca. To darot, būtnei nācās viegli pieliekties, lai gan - tad to vēl nezināju - Tao bija vairāk nekā divus metrus gara. Cilvēcīgai būtnei tas ir ārkārtīgi daudz.

„Redzu, ka, izraugoties tevi, esam izdarījuši pareizo izvēli. Tev piemīt ass prāts. Tomēr pašlaik nevaru visu paskaidrot divu iemeslu dēļ.”

Proti?'

„Pirmkārt, tādam paskaidrojumam vēl nav pienācis laiks. Tas nozīmē, ka vispirms man jāinformē tevi par noteiktiem jautājumiem."

„Sapratu. Un otrkārt?"

„Otrkārt, mūs gaida, tāpēc mums jādodas projām."

Ar vieglu pieskārienu Tao apgrieza mani apkārt. Sekoju viņas skatienam un no pārsteiguma nespēju atrauties. Apmēram simts metru attālumā atradās milzīga lode, kas izplatīja zilganu starojumu. Vēlāk uzzināju, ka tās diametrs ir septiņdesmit metru. Gaisma nebija noturīga, tā mirgoja un atgādināja svelmainu dūmaku, kā skatoties no attāluma uz vasaras saules sakarsētām smiltīm. Lode mirgoja aptuveni desmit metru augstumā no zemes. Bez logiem, bez atverēm, bez kāpnēm, tā šķita tik gluda kā olas čaumala.

Tao man pamāja, lai sekoju, un mēs devāmies uz lidaparāta pusi. Es to ļoti labi atceros. Mirklī, kamēr tuvojāmies lodei, jutos tik satraukts, ka zaudēju kontroli pār savām domām. Prātu caurstrāvoja nepārtrauktu tēlu virkne, kas līdzinājās ātri skrejošiem filmas kadriem. Redzēju sevi atstāstām šo piedzīvojumu ģimenei un tad rakstus avīzēs par NLO.

Atceros, kā mani pārņēma skumjas, iedomājoties ģimeni, ko ļoti mīlēju. Jutos kā noķerts slazdā. Ienāca prātā, ka varbūt es nekad viņus vairs neredzēšu...

„Mišel, tev nav par ko uztraukties. Uzticies man! Tu ļoti drīzi un pie labas veselības atkal redzēsi savu ģimeni."

Man laikam aiz pārsteiguma palika vaļā mute, jo atskanēja Tao melodiskie smiekli, kādus tikai retu reizi var saklausīt starp mums-Zemes bērniem. Tā bija otrā reize, kad viņa nolasīja manas domas. Pirmā reize varēja būt sagadīšanās, bet nu man vairs nebija šaubu.

Kad nonācām pie lodes, Tao nostādīja mani aptuveni metra attālumā no sevis.

„Lai kas arī notiktu, nekādā gadījumā nepieskaries man, Mišel. Nekādā gadījumā! Vai saprati?"

Lai gan formālā pavēle mani samulsināja, es piekrītoši pamāju. Vienu roku viņa uzlika uz medaljona, ko, piestiprinātu kreisās krūts augstumā, biju ievērojis jau iepriekš, un ar otru satvēra kaut ko no jostas atsprādzētu, kas atgādināja lielu lodīšu pildspalvu. Ar to Tao notēmēja lodes virzienā virs mūsu galvām. Man likās, ka no tās izšāvās zaļš gaismas stars. Tad viņa pavērsa pildspalvu pret mani, otru roku joprojām turot uz medaljona, un mēs vienlaicīgi pacēlāmies gaisā, virzoties pretī aparātam. Tieši tajā mirklī, kad biju pārliecināts, ka ar to sadursimies, daļa korpusa, līdzīgi milzīgam virzulim cilindra serdē, ievilkās, atklājot ovālu atveri apmēram trīs metru augstumā.

Gaisakuģa iekšienē uz tāda kā kāpņu laukuma beidzot nostājāmies uz kājām. Tao palaida vaļā medaljonu un ar ierastu kustību, kas liecināja, ka viņa to darījusi bieži, piestiprināja pildspalvu.

„Nāc. Tagad mēs atkal varam viens otram pieskarties.”

Saņēmusi aiz pleciem, Tao vadīja mani pretī mazai, zilai, bet tik intensīvai gaismai, ka pievēru acis. Tādu krāsu uz Zemes nekad nebiju redzējis. Kad gandrīz jau atradāmies zem tās, siena, kurā gaisma lokalizējās, ļāva mums ieiet - tikai tā es varu to aprakstīt. Sekoju savai pavadonei un biju gatavs apzvērēt, ka dabūšu prāvu punu, taču mēs izgājām cauri sienām - kā spoki!

Ieraudzījusi manu sejas izteiksmi, Tao sirsnīgi smējās. Tas man bija vajadzīgs. Es atceros šos smieklus kā spirdzinošu un uzmundrinošu vēsmu laikā, kad nejutos drošs.

Ar draugiem bieži esmu runājis par lidojošajiem šķīvīšiem, un viņi mani ir pārliecinājuši, ka tie patiešām eksistē, bet, kad esi aci pretaci ar realitāti, prātā šaudās tik daudz domu, ka liekas - galva pārplīsīs. Protams, dziļi sirdī jutos iepriecināts. Tao pret mani izturējās tā, ka man nebija ko bīties. Tomēr viņa nebija viena. Interesanti, kādi būs pārējie? Par spīti šī piedzīvojuma valdzinājumam, es joprojām šaubījos, vai kādreiz vēl redzēšu savu ģimeni. Jau tagad tā likās ļoti tālu, lai gan tikai pirms dažām minūtēm es atrados dārzā pie savas mājas.

Mēs slīdējām pa tuneļveida gaiteni, kas veda uz nelielu telpu ar tik spilgti dzeltenām sienām, ka man nācās aizvērt acis. Sienas izveidoja velvi - it kā mēs atrastos apgāztā kausā.

Tao uzlika man aizsargmasku no caurspīdīga materiāla. Atvēris vienu aci, secināju, ka spēju izturēt gaismu.

„Kā tu jūties?" viņa vaicāja.

„Paldies, labāk. Bet kā tu vari tādu gaismu izturēt?"

„Tā nav gaisma. Tā ir šīs istabas sienu pašreizējā krāsa.”

„Pašreizējā? Vai tu atvedi mani šurp tās pārkrāsot?” mēģināju jokot.

„Tā nav krāsa, bet vibrācijas, Mišel,” Tao laipni paskaidroja. „Tu vēl aizvien tici, ka esi savā Zemes Visumā, bet tā vairs nav. Tu tagad atrodies vienā no mūsu lieliskajiem tāldarbības gaisakuģiem, kas pārvietojas daudzkārt ātrāk par gaismu. Drīz dosimies ceļā. Ja tu nogulsies uz šīs kojas...”

Telpas vidū atradās divas kastes, kas izskatījās pēc zārkiem bez vāka. Es izstiepos vienā no tām, bet Tao atgūlās otrā. Dzirdēju, kā viņa runā man nesaprotamā, bet ļoti harmoniskā valodā. Gribēju paslieties nedaudz augstāk, bet mani turēja kāds nezināms un neredzams spēks.

Pamazām dzeltenā krāsa no sienām izzuda, to aizstāja ne mazāk intensīva zilā krāsa. Krāsojums bija atjaunots.

Piepeši trešdaļa telpas satumsa. Ievēroju sīkas gaismiņas, kas mirguļoja kā zvaigznes. Tumsā skaidri izskanēja Tao balss.

„Mišel, tās ir zvaigznes. Mēs esam pametuši Zemes paralēlo Visumu un dodamies arvien tālāk projām no tavas planētas, lai aizvestu tevi apciemot mūsu planētu. Mēs zinām, ka gan ceļojums, gan mūsu aizbraukšana, kas tevis dēļ notiks lēni, tevi ļoti interesēs. Skaties uz ekrānu, kas ir tev priekšā!”

„Kur ir Zeme?"

„Pagaidām to nevar redzēt, bet esam gandrīz tieši virs tās, aptuveni desmit tūkstošu metru augstumā.”

Piepeši atskanēja balss, kas runāja, kā šķita, tajā pašā valodā, kādā pirms brīža bija runājusi Tao. Viņa īsi atbildēja, un tad balss uzrunāja mani... franču valodā, lieliskā franču valodā, lai arī tonis bija melodiskāks, nekā pierasts! Teiktais likās ļoti līdzīgs mūsu aviokompāniju ierastajam „Sveicam uz mūsu kuģa klāja!" Tas mani uzjautrināja, par spīti unikālajai situācijai, kādā biju nonācis.

Tajā pašā mirklī sajutu ļoti vieglu gaisa kustību. Kļuva vēss, it kā darbotos kondicionētājs. Tālāk viss risinājās ātri. Uz ekrāna parādījās - nekas cits kā saule! Sākumā šķita, ka tā pieskaras Zemes malai (vēlāk uzzināju, ka tā bija Dienvidamerika). Un atkal es nebiju pārliecināts, vai nesapņoju. Sekundi pēc sekundes Amerika saruka. Austrāliju neredzēju, jo saules stari to vēl nebija skāruši. Kad sāka iezīmēties planētas kontūras, likās, ka virzāmies apkārt zemeslodei uz Ziemeļpola pusi. Tur mainījām virzienu un neticamā ātrumā attālinājāmies no Zemes. Mūsu nabaga planēta kļuva par basketbola bumbu, tad - par biljarda bumbiņu, līdz gandrīz pavisam nozuda no ekrāna. Manas acis uztvēra vienīgi izplatījuma tumšo zilumu.

Pagriezu galvu uz Tao pusi, cerot saņemt kādu paskaidrojumu. Bet viņa jautāja:

„Vai tev patika?"

„Tas bija brīnišķīgi, bet tik ātri! Vai vispār iespējams ceļot tik lielā ātrumā?!"

„Mans dārgais draugs, mēs pacēlāmies ļoti uzmanīgi un tikai tagad virzāmies pilnā ātrumā.”

„Cik ātri?”

„Vairākas reizes ātrāk par gaismu."

„Par gaismu? Bet cik reižu? Tas ir neiespējami! Kā tad ar gaismas barjeru?"

„Es saprotu, ka tas tev šķiet neiespējami. Pat jūsu eksperti tam nenoticētu, taču tā ir patiesība."

„Tu saki - vairākas reizes pārsniedzam gaismas ātrumu. Bet cik reižu?" atkārtoju jautājumu.

„Mišel, šī ceļojuma laikā daudzas lietas tiks tev ar nodomu atklātas, tomēr būs arī tādas, pie kurām piekļuve tev būs liegta. Precīzais mūsu gaisakuģa ātrums ir viena no tām. Man žēl, jo es zinu, ka tas tevi sarūgtina, - tava lielā ziņkāre netiek apmierināta. Tomēr būs tik daudz jauna un interesanta, ko redzēt un iepazīt, ka nevajag pārāk skumt, ja tev atsaka informāciju."

Tao runas maniere norādīja, ka šis jautājums nu ir izsmelts. Es vairs neuzstāju, saprotot, ka tas nebūtu pieklājīgi.

„Skaties," viņa sacīja.

Uz ekrāna bija parādījies krāsains punkts, kas strauji kļuva lielāks.

„Kas tas ir?"

„Saturns.”

Lai man piedod lasītājs, ja mani apraksti nav tik detalizēti, kā viņš gribētu, tomēr jāsaprot, ka es vēl nebiju atguvis visas savas maņas. īsā laikā biju redzējis jau tik daudz, ka jutos dezorientēts.

Tuvojoties Saturnam, tas ekrānā strauji kļuva lielāks. Krāsas nebija salīdzināmas ne ar ko uz Zemes. Dzeltena, sarkana, zaļa, zila, oranža, un katrai no tām - bezgalīgs diapazons. Krāsas sajaucās, atšķīrās, pastiprinājās, tad kļuva vājākas, radot slavenos apļus, un sasaistījās to iekšienē... Šis apbrīnojamais skats aizņēma vairāk un vairāk mūsu ekrāna.

Sapratu, ka mani vairs neierobežo pievilkšanās spēka lauks, un gribēju noņemt masku, lai labāk saskatītu krāsas, taču Tao rādīja, lai neko tādu nedaru.

„Kur ir satelīti?" jautāju.

„Ekrāna labajā pusē gandrīz blakus vienu otram tu vari redzēt divus satelītus."

„Cik tālu mēs atrodamies?"

„Aptuveni sešus miljonus kilometru vai varbūt vairāk. Protams, lidojuma kabīnē viņi to zina precīzi, bet, lai izrēķinātu precīzi, man jāzina, vai mūsu kamera ir uzstādīta uz pilnu fokusa attālumu."

Saturns nozuda no ekrāna kreisās puses, kas atkal pildījās ar kosmosa krāsu. Liekas, ka šajā mirklī es jutu tādu pacilātību, kā nekad iepriekš. Kā zibens spēriens mani skāra apjausma, ka pašlaik piedzīvoju neparastu dēku, bet kādēļ? Es nevienam to nebiju lūdzis un nekad pat netiku iedomājies (kurš gan būtu uzdrošinājies!) izbaudīt šādu piedzīvojumu.

Tao piecēlās.

„Mišel, tagad tu vari darīt to pašu," viņa teica.

Es paklausīju, un mēs abi atkal stāvējām blakus kabīnes vidū. Tikai tagad ievēroju, ka Tao vairs nebija aizsargmaskas.

„Kādēļ tev joprojām bija aizsargmaska, bet es varēju iztikt bez tās, taču tagad man to vajag, bet tev ne?"

„Tas ir ļoti vienkārši. Mūsu planēta bakterioloģiski atšķiras no Zemes, mums tiešām ir agrikultūras vide. Kontaktējoties ar tevi, man vajadzēja pieņemt šo piesardzības mēru. Tu biji man bīstams, bet vairs neesi."

„Nesaprotu...” samulsu.

„Kad tu ienāci šajā kabīnē, krāsas tev izrādījās pārāk spilgtas, un es tev iedevu aizsargmasku, kas tev tagad ir galvā un ir īpaši tev modelēta. Mēs spējām paredzēt tavu reakciju. Pa īso laiku, kamēr kabīne bija dzeltena un tad zila, astoņdesmit procentu bīstamo baktēriju tevī tika iznīcinātas. Iespējams, tad tu sajuti vēsumu, līdzīgu tam, kad ieslēgts kondicionētājs. Šī bija vēl viena dezinfekcijas forma - sauksim to par radiāciju, lai gan tas nav precīzs vārds. Zemes valodā to nav iespējams pārtulkot. Tādā veidā es esmu simtprocentīgi dezinficēta, bet tevī vēl joprojām ir pietiekami daudz baktēriju, kas mums varētu ļoti kaitēt. Iedošu tev šīs divas tabletes, un pēc trim stundām tu varēsi uzskatīt sevi par tikpat tīru kā mēs.”

Tao paņēma mazu kārbiņu, izņēma tabletes un pasniedza man kopā ar mēģeni. Likās, ka tajā ir ūdens. Pacēlis aizsargmaskas malu, noriju abas tabletes. Tālāk viss risinājās ātri un ļoti neparasti. Tao pacēla mani rokās, nolika kojā un noņēma masku. Es to vēroju divu vai trīs metru attālumā no sava ķermeņa! Vairākas lietas šajā grāmatā iepriekš nebrīdinātam lasītājam šķitīs neizskaidrojamas, bet es vēroju savu ķermeni no attāluma un varēju tikai ar domas spēku pārvietoties pa telpu!

„Mišel, es zinu, ka tu redzi un dzirdi mani, bet es pati tevi nespēju redzēt, tādēļ runājot nevaru uz tevi skatīties. Tava astrālā esība ir pametusi tavu ķermeni. Tas nav bīstami, neuztraucies. Es zinu, ka šī ir pirmā reize, kad kaut kas tāds ar tevi notiek. Ir cilvēki, kas krīt panikā. Es tev iedevu īpašas zāles, kas attīra ķermeni no visām mums bīstamajām baktērijām. Un iedevu arī citas zāles, kas lika tavai astrālajai esībai atstāt ķermeni. Tās iedarbosies trīs stundas - tik ilgs laiks vajadzīgs, lai tevi attīrītu. Tu varēsi apciemot mūsu gaisakuģi, nesaindējot mūs un nezaudējot laiku.”

Lai cik savādi tas būtu, man viss likās pavisam normāli, un es sekoju Tao. Tas bija aizraujoši!

Kad Tao piegāja pie paneļa, tas slīdēdams atvērās, ļaujot mums ieiet visās telpās pēc kārtas. Es sekoju savai pavadonei zināmā

attālumā, un katru reizi, ja panelis jau bija aizvēries pirms manis, es vienkārši izgāju tam cauri.

Beidzot mēs sasniedzām apļveida telpu, tās diametrs bija ap divdesmit metru. Telpā atradās vismaz ducis astronautu - visas sievietes, aptuveni Tao augumā. Viņa devās pie četrām, kas sēdēja aplī izvietotos milzīgos, ērtos atzveltņos. Kad mana pavadone apsēdās brīvajā vietā, viņas jautājoši pagriezās pret viņu. Izskatījās, ka Tao sagādā prieku likt viņām gaidīt.

Beidzot viņa ierunājās. Mani atkal savaldzināja valoda -asonanse bija man pilnīgi jauna, intonācija tik harmoniska, ka atgādināja dziedāšanu. Šaubu nebija - viņas runāja par mani. Likās, ka Tao sacītais visas ļoti interesē. Kad viņa beidza runāt, sākās jautājumu lavīna. Grupai pievienojās vēl divas astronautes. Diskusija pieņēmās spēkā, satraukums pieauga. Nesapratu ne vārda no sacītā.

Ienākot biju ievērojis arī trīs būtnes pie ekrāniem, kas demonstrēja vairāk vai mazāk spilgtu krāsu trīsdimensiju attēlus. Piegājis tuvāk, sapratu, ka šī ir gaisakuģa kontroltelpa. Visu vēl interesantāku darīja fakts, ka biju neredzams, - visi pildīja savus pienākumus, manas klātbūtnes nemulsināti. Uz lielākā no ekrāniem redzēju punktus - daži bija lielāki un spilgtāki par citiem -, kas vienmērīgi un nepārtraukti kustējās noteiktos virzienos: vairāki uz ekrāna kreiso pusi, pārējie - uz labo. Augot ekrānā lielākiem, to ātrums palielinājās, līdz tie izzuda. Punktu krāsas likās fantastiskas un ārkārtīgi skaistas - no matētiem toņiem līdz žilbinoši dzelteniem, kā mūsu saules gaisma. Apjautu, ka punktiņi, starp kuriem lidojām, bija planētas un saules. Mani apbūra to klusā progresija pāri ekrānam.

Nezinu, cik ilgi biju to visu vērojis, kad piepeši kabīnē atskanēja dīvains troksnis - maiga un tajā pašā laikā uzstājīga skaņa, ko pavadīja daudzi gaismas uzliesmojumi. Astronautes, kas bija sarunājušās ar Tao, steidzās pie kontrolpultīm un uzmanīgi pētīja ekrānus. Lielo monitoru centrā sāku izšķirt kādu milzīgu, vārdos, neaprakstāmu blīvumu. Pateikšu tikai to, ka tas bija apaļš un zilganpelēks. Tas palika nekustīgs visu ekrānu centrā. Telpā valdīja klusums. Visu uzmanība bija koncentrēta uz trim astronautēm, kas pārzināja taisnstūrveida iekārtas, kas dažā ziņā atgādināja mūsu  datorus.

Pēkšņi uz kabīnes sienas parādījās un mani apstulbināja ļoti liela izmēra Ņujorkas skats. Nē! Tā ir Sidneja, es sev teicu, tomēr tilts ir citāds... Pag, vai tas vispār ir tilts? Mans izbrīns bija liels, un es jau gribēju jautāt blakus stāvošajai Tao, taču biju aizmirsis, ka vairs neatrodos savā fiziskajā ķermenī, un neviens mani nevar dzirdēt. Lai arī es dzirdēju Tao un pārējos apspriežam uz ekrāniem redzamo, tomēr valodu nesapratu. Biju pārliecināts, ka Tao man nemeloja, sakot, ka esam jau prom no Zemes. Mana pavadone bija tikai paskaidrojusi, ka lidojam, vairākkārt pārsniedzot gaismas ātrumu. Redzēju garām paslīdam Saturnu un vēlāk, kā man šķita, arī planētas un saules. Vai mēs būtu atgriezušies? Un kādēļ?

Skaļi franču valodā, kas lika visām galvām pagriezties uz viņas pusi, Tao sacīja:

„Mišel, tagad mēs atrodamies virs planētas АгетоХЗ, kas ir gandrīz divreiz lielāka par planētu Zeme. Kā redzi uz ekrāna, tā ir līdzīga tavai pasaulei. Tagad es nevaru tev sīki izskaidrot mūsu pašreizējo misiju, jo esmu iesaistīta operācijā, - izdarīšu to vēlāk. Tagad tikai pateikšu, ka mūsu pienākums ir saistīts ar atomstarojumu, kas ir zināms arī uz Zemes.”

Izskatījās, ka visi astronauti ir aizņemti un ikviens zina, kas viņam darāms un kad. Mēs bijām nekustīgi. Lielais panelis projicēja kādas pilsētas centra attēlu. Lasītājam jāsaprot, ka šis lielais panelis faktiski bija kā milzīgs televizora ekrāns. Tas rādīja tik reālu attēlu, kādu var redzēt, veroties ārā pa augstas ēkas logu.

Manu uzmanību piesaistīja kāds mazāks ekrāns, ko uzraudzīja divas no namamātēm. Uz šī paneļa varēja saskatīt mūsu kosmosa kuģi, kā es to jau biju redzējis paralēlajā Visumā. Pārsteigts ievēroju, ka mazliet zem mūsu kuģa vidusdaļas, gluži kā vistai izdējot olu, parādās neliela lode. Tikusi ārpusē, tā aizvien straujāk tuvojās zemāk esošajai pilsētai. Kad lode nozuda skatienam, tādā pašā veidā parādījās vēl viena lode, tad nākamā. Ievēroju, ka katru lodi atsevišķos ekrānos vada dažādas astronautu grupas.

Uz lielā paneļa viegli varēja izsekot, kā nolaižas lodveida ķermeņi. Attālumam vajadzēja īsā laikā padarīt lodes neredzamas, taču tās palika redzeslokā, no kā es secināju, ka kamera ir ar ārkārtīgi spēcīgu objektīvu. Pirmā lode nozuda paneļa labajā pusē, bet otrā - kreisajā. Tagad varēja saskatīt tikai vidējo lodi un sekot, kā tā nolaižas. Lode apstājās milzīga laukuma centrā, ko ieskāva daudzdzīvokļu nami, un palika kā iekārta pāris metru no zemes. Pārējās lodes tika vadītas tādā pašā veidā. Viena novietojās virs upes, kas plūda cauri pilsētai, bet otra - virs pilsētai tuvu esošā pakalna.

Panelis negaidīti projicēja jaunu attēlu. Tagad skaidri varēja saskatīt namu durvis vai, drīzāk, durvju ailes, jo tur, kur vajadzēja būt durvīm, rēgojās caurumi.

Es atceros, ka līdz šim nebiju sapratis, kāpēc šī pilsēta man liekas tik dīvaina.

Nebija nekādas kustības...

2. Atomiznīcība

Viens vienīgs vārds atklāj panelī redzamo - iznīcība. Iela, kuru vērojām, bija pieblīvēta ar uzkalniem, kas likās sarindoti cits aiz cita. Daži atradās nostāk, kamēr pārējie - tieši ēku durvju aiļu vidū. Kamera nemanāmi pietuvojās, un es apjautu, ka šie uzkalni ir braucamrīki - nedaudz līdzīgiem laivām ar platu dibenu.

Man visapkārt astronautes uzmanīja savas pultis. No katras lodes iznira gara caurule, kas lēni nolaidās uz virsmas. Saskaroties ar zemi, pacēlās neliels putekļu mākonis. Tātad arī braucamos klāja bieza putekļu kārta, tā padarot tos bezformīgus un neatpazīstamus.

Virs upes esošās lodes caurule atradās ūdenī. Manu uzmanību piesaistīja panelis. Nudien aizraujoši - pārņēma sajūta, it kā es atrastos uz ielas.

Mans skatiens pievērsās tumšai vietai milzīgas ēkas durvīs. Varu apzvērēt, ka tur kaut kas sakustējās. Jutu, ka astronautes ir satrauktas. Radība pēkšņi izlēca gaismā. Ieraudzītais mani šausmināja. Namamātes, ja neņem vērā viņu ātrāku runas plūdumu un pāris emocionālu izsaucienu, nelikās pārsteigtas. Tas, ko uz paneļa skaidri redzēju, bija drausmīgs prusaks - apmēram divus metrus garš, ar astoņdesmit centimetru garām kājām.

Lasītājs droši vien šad tad uz Zemes ir redzējis šos nejaukos kukaiņus (īpaši karstā klimatā), kas dzīvo trauku skapjos un mitrās vietās. Jūs piekritīsiet - tie ir pretīgi, tomēr pats lielākais no tiem nav garāks par pieciem centimetriem. Iedomājieties milzeni, ko tagad redzēju. Tas bija atbaidošs!

Caurule no lodes sāka ievilkties. Kad tā atradās metru no virsmas, radījums piepeši metās uz priekšu un uzbruka kustīgajai lietai. Tad tas apstājās, bet aiz mājas stūra parādījās vesels bars šo radījumu, kas rāpās cits citam pāri! Tieši tajā brīdī no lodes izšāvās intensīvi zilas gaismas stars, kas pārskrēja pār baru, momentā pārvēršot to ogles putekļos. Melnu dūmu mākonis aizsedza skatam ieeju ēkā.

Mana ziņkāre pieauga. Vēroju citus ekrānus, bet tie neuzrādīja nekādas problēmas. Lode no upes tuvojās mums, no uzkalna ievilka

cauruli, pacēlās nedaudz augstāk un vēlreiz nolaida to zemāk. Protams, es jau biju uzminējis, ka astronautes ievāca augsnes, ūdens un gaisa paraugus.

Būdams astrālajā ķermenī, es nevarēju uzdot Tao jautājumus, turklāt viņa likās aizņemta, apspriežoties ar divām citām namamātēm. Tikmēr lodes sāka pacelties un drīz bija gatavas, lai mūsu kuģis tā atkal uzsūktu.

Kad operācija bija pabeigta, Tao un abas iepriekš minētās astronautes apsēdās pretī savām pultīm. Attēli, ko saņēmām uz paneļa un ekrāniem, pilnībā izmainījās.

Kad visi bija savās vietās, sapratu, ka dosimies projām. Ievēroju, ka astronautes savos sēdekļos ieņēmušas vienādas pozas. Vēlāk uzzināju, ka spēka lauks viņas ierobežo, tāpat kā drošības siksna aptver kaskadieri uz Zemes.

Saules izgaismoja planētu caur sarkanīgu miglu. Tad mēs jau bijām projām un tajā pašā augstumā sekojām planētas kontūrai. Varēja redzēt tuksnesim līdzīgu apgabalu, ko izvagojušas izžuvušas upju gultnes, kas šķērsoja cita citu taisnā leņķī. Iešāvās prātā, ka tie varētu būt kanāli vai kaut kas, ko izveidojušas cilvēku rokas.

Panelis atklāja acīmredzot neskartos pilsētas skatus, tad tā pazuda, un ekrāns satumsa. Lidojot pāri planētai, kuģis bija uzņēmis ātrumu, jo attēli uz mazākajiem ekrāniem, kas parādīja ezeru vai jūru, uz mirkli pazibēja, tad nozuda.

Pēkšņi atskanēja vairāki izsaucieni, un mēs tūlīt samazinājām ātrumu. Panelis bija ieslēgts un rādīja ezeru tuvplānā. Mūsu gaisakuģis apstājās. Skaidri varēja saskatīt daļu krasta. Aiz dažiem lieliem akmeņiem ezermalā bija redzamas kubveida celtnes, kas varēja būt mājokļi. Tiklīdz apstājāmies, lodes, tāpat kā iepriekš, uzsāka savu darbību. Viena no tām, kas karājās virs liedaga četrdesmit līdz sešdesmit metru no zemes, nosūtīja mums lieliskus fotouzņēmumus. Lodes caurule stiepās līdz pašam krastam. Tā skaidri pārraidīja attēlu ar cilvēcisku būtņu grupu. No pirmā acu uzmetiena tie likās tādi paši kā cilvēki uz Zemes. Centrā uz paneļa parādījās nenosakāma vecuma sievietes seja. Viņai bija brūna āda un līdz krūtīm brīvi krītoši gari, melni mati. Sieviete, kuru varēja redzēt otrajā ekrānā, bija kaila, viņas seja likās deformēta; viņa bija mongoļu rases. Sākumā nesapratu, ka viņa ir sakropļota, tikai pieņēmu kā tādas rases pārstāvi, kas nedaudz atšķiras no mūsējās (kā zinātniskās fantastikas rakstnieki tos attēlo - izkropļotus, lielām ausīm vai tamlīdzīgi). Saņēmām vēl citus attēlus, kuros vīrieši un sievietes šķita līdzīgi polinēziešiem. Bija acīmredzams, ka vairums ir lepras sakropļoti. Viņi satraukti raudzījās uz lodi un žestikulēja. Daudzi nāca laukā no kubveida konstrukcijām, kas tiešām izrādījās viņu mājokļi. Par tiem es pastāstīšu sīkāk.

Celtnes atgādināja blokmājas no Otrā pasaules kara laika, ar piebūvētiem masīviem skursteņiem (iespējams, tie bija paredzēti ēku ventilācijai), kas pacēlās tikai kādu metru no zemes. Visas mājas likās vērstas vienā virzienā, un cilvēki no tām parādījās, iznākot pa atverēm ēku sānos, kas atradās ēnā.

Piepeši jutu, ka mani atvelk no paneļa. Zibenīgi šķērsojis vairākus nodalījumus, atkal atrados kabīnē, kur mana fiziskā esība joprojām gulēja, izstiepusies kojā, kā es to biju atstājis. Momentā viss kļuva pilnīgi melns. Cik labi es atceros sekojošās nepatīkamās sajūtas! Visi locekļi likās kā svina pielijuši. Kad centos tos pakustināt, jutos kā paralizēts. Nesapratu, kas mani kavē kustēties. Sabijies vēlējos atkal atstāt savu fizisko ķermeni, bet nevarēju to izdarīt. Nezinu, cik ilgs laiks pagāja, līdz telpu pakāpeniski pārpludināja nomierinoša zaļganzila gaisma.

Ienāca Tao. Viņa bija ģērbusies citā tērpā.

„Atvaino, Mišel, ka liku gaidīt, bet, tā kā tavs fiziskais ķermenis atsauca tevi atpakaļ, man nebija iespēju tev palīdzēt."

„Neatvainojies, viss kārtībā! Tikai es nevaru pakustēties. Laikam kaut kas manī ir atvienojies.”

Tao pasmaidīja un nolika roku blakus manai, neapšaubāmi, vadot kontrolmehānismu. Acumirklī kļuvu brīvs.

„Tūkstoškārt atvaino, Mišel. Man vajadzēja tev parādīt vietu, kur atrodas drošības siksnas kontrolelements. Ar to ir aprīkoti visi sēdekļi, gultas un kojas, un tie tiek automātiski aktivizēti, tiklīdz rodas kaut mazākā briesmu iespējamība. Kuģim ierodoties bīstamā vietā, trīs drošības datori ieslēdz spēka lauku, kā to pareizi sauc. Kad briesmas vairs nedraud, tie automātiski atvienojas. Ja gribam, lai mūs atbrīvo bīstamajā zonā vai vēlamies mainīt vietu, roka vai pirksts jānoliek kontrolelementam priekšā, un spēka lauks uzreiz tiks neitralizēts. Kad atgriežamies savās vietās, mūs no jauna automātiski ierobežo.

Bet tagad, lūdzu, ej pārģērbties. Es parādīšu, kur. Telpā būs atvērts čemodāns, kur vari ielikt savas drēbes, faktiski visu, ko tu nēsā, izņemot brilles. Kostīms, ko tur atradīsi, jāuzvelk, pirms nāksi atpakaļ uz šejieni."

Tao noliecās, paņēma mani aiz rokas un palīdzēja piecelties. Jutos gluži stīvs. Iegāju viņas norādītajā mazajā telpā, izģērbos un uzvilku kostīmu. Tas man derēja kā uzliets. Pārsteidzoši, ņemot vērā, ka, par spīti saviem simt septiņdesmit astoņiem centimetriem, salīdzinājumā ar manu pavadoni jutos kā punduris!

Pēc mirkļa kabīnē Tao pasniedza man kaut ko pēc formas līdzīgu rokassprādzei, kas gan izrādījās milzīgas brilles - nedaudz līdzīgas motociklistu aizsargbrillēm, stipri ietonētas. Pēc viņas lūguma es tās uzliku. Lai to izdarītu, man nācās noņemt savējās, citādi tās tiktu salauztas. Jaunās brilles lieliski derēja.

„Pēdējais piesardzības pasākums," tuvinot roku šķērssienai, Tao atbrīvoja kādu mehānismu, jo atkal parādījās intensīva gaisma, kuru jutu, par spīti stiprajām brillēm. Uztvēru arī vēsa gaisa plūsmu.

Gaisma nodzisa. Gaisa plūsmu vairs nejutu, bet Tao nekustējās. Acīmredzot viņa kaut ko gaidīja. Beidzot atskanēja balss, un Tao man noņēma lielās ietonētās brilles. Uzliku savas un sekoju pavadonei. Devāmies pa to pašu ceļu, kā tad, kad gāju aiz viņas astrālajā ķermenī. Drīz atkal nokļuvām komandtelpā.

Viena no vecākajām astronautēm (varbūt vajadzētu teikt „nopietnākām”, jo viņas visas likās apmēram viena vecuma] pamāja Tao, kas pieveda mani pie sēdvietas paneļa priekšā un lūdza, lai te palieku. Viņa uzreiz pievienojās kolēģei. Nopratu, ka abas ir ļoti aizņemtas.

Sāku pārbaudīt, vai es varētu atbrīvot sevi no spēka lauka. Tiklīdz apsēdos, tiku burtiski pieplacināts pie sēdekļa. Šī sajūta man nepavisam nepatika. Viegli pavirzotrokupriekšākontrolelementam, atklāju, ka tieku atbrīvots.

Panelis rādīja aptuveni piecsimt cilvēku grupu, kas stāvēja krastā, diezgan tuvu blokmājai. Pateicoties tuvplāniem, ko bija iespējams iegūt ar kamerām, varēja labi apskatīt kailos cilvēkus.

Daudzi bija sakropļoti vai ar nejaukām brūcēm. Viņi visi žestikulēja un rādīja uz lodēm, kas ņēma smilšu un augsnes paraugus, bet neviens netuvojās. Pēc izskata spēcīgākie vīrieši rokās turēja kaut ko līdzīgu mačetēm vai zobeniem. Likās, ka viņi kaut ko vēro.

Sajutis spiedienu uz pleca, izbrīnīts pagriezos. Tā bija Tao. Viņa man uzsmaidīja, un es skaidri atceros, ka pirmo reizi pa īstam ievēroju un novērtēju viņas sejas daiļumu un cēlumu. Esmu jau minējis savas pavadones garos, zīdainos, zeltaini blondos matus, kas krita uz pleciem un iekļāva nevainojamo sejas ovālu. Viņai bija augsta, nedaudz izvirzīta piere. Zili violetās acis un garās, izliektās skropstas būtu daudzu mūsu planētas sieviešu skaudības objekts. Tao uzacis līdzīgi jūras kaijas spārniem liecās uz augšu, kas vēl papildināja viņas unikālo šarmu. Zem mirdzošajām un reizēm ķircinošajām acīm bija labi veidots, pie pamatnes nedaudz plakans deguns, kas akcentēja juteklisko muti. Smaids atklāja zobus - tik lieliskus, ka tie šķita mākslīgi. (Tas gan mani būtu pārsteidzis!) Labi veidotais, nedaudz stūrainais zods liecināja par vīrišķīgi stūrgalvīgu apņēmību, taču Tao pievilcību tas nemazināja. Tikko manāmie matiņi uz augšlūpas būtu sabojājuši šo perfekto seju, ja vien tie nebūtu gaiši.

„Mišel, es redzu, ka tu jau zini, kā atbrīvoties no spēka lauka," mana pavadone ierunājās.

Grasījos atbildēt, bet izsaucieni lika pievērsties ekrānam. Cilvēki krastā ārkārtīgā steigā skrēja uz saviem mitekļiem un metās iekšā, bet ar cērtēm vai zobeniem bruņojušies vīri nostājās pretī visneiedomājamākajam kaut kam. No akmeņu puses liedagā izskrēja govs lieluma sarkano skudru bars. Tās kustējās ātrāk nekā auļojoši zirgi. Bruņotie vīri lūkojās atpakaļ, it kā salīdzinot bēgošo cilvēku un uzbrūkošo skudru ātrumu. Un pēdējās bija tuvu, ļoti tuvu...

Vīri drosmīgi stājās skudrām pretī. Mirkli vilcinājies, pirmais radījums devās uzbrukumā. Skaidri varēja saskatīt tā žokļus, kas bija vīrieša rokas lielumā. Vispirms radījums izlocījās, tā dodot iespēju vīram cirst ar zobenu, bet tas šķēla tikai gaisu. Žokļi momentā aptvēra viņa vidukli, pārraujot cilvēku uz pusēm. Dažas citas skudras palīdzēja pirmajai cilvēku sapluinīt, kamēr pārējās zibenīgi panāca bēgošos vīrus...

Brīdī, kad skudras viņiem uzbruka, no lodes izšāvās ārkārtīgi spilgts zaļgani zils stars. Radījumi tika satriekti apbrīnojamu trāpīgi! Tie krita cits pēc cita. No zemē izkaisītajiem degošajiem insektiem pacēlās dūmu gredzeni, to milzīgās kājas raustījās konvulsijās. Stars turpināja savu nāvējošo triecienu, sistemātiski un momentā iznīcinādams gigantiskos kukaiņus. Juzdami, ka nevar sacensties ar šo gandrīz pārdabisko spēku, tie bēga prom.

Viss bija noticis ātri. Tao joprojām sēdēja man blakus. Viņas sejā atspoguļojās drīzāk riebums un skumjas, nevis dusmas.

Uz paneļa parādījās cita aina: lode, kas, skudrām steigšus atkāpjoties, vajāja tās ne tikai ar kameru, bet arī ar nāvi nesošo staru. Atlikušie aptuveni seši vai septiņi simti insektu tika iznīcināti, dzīvs nepalika neviens.

Lode atgriezās sākotnējā pozīcijā virs pludmales un ar īpašu rīku pārmeklēja līķus. Redzēju, ka viena no astronautēm runā datorā. Tas mani pamudināja vaicāt Tao, vai viņa uzraudzīja šo cīniņu.

„Jā, jo sākotnēji tas nebija plānots. Mēs ņemam paraugus no šiem radījumiem, īpaši no plaušām, lai tos analizētu. Uzskatām, ka noteikta veida radiācija ir iemesls, lai rastos tāda veida mutācijas forma. Patiesībā skudrām plaušu nav, bet vienīgais loģiskais secinājums to gigantiskumam ir..."

Tao aprāvās. Kamera rādīja vīrus, kuri nāk laukā no slēptuvēm, žestikulē un rāda uz lodi. Atplestām rokām viņi nometās zemē guļus, pēc brīža atkārtojot šo darbību.

„Vai viņi var redzēt šo kuģi?”

„Nevar. Mēs atrodamies 40 tūkstošu metru augstumā, un starp planētu un mums šobrīd ir trīs mākoņu slāņi. Bet viņi var redzēt mūsu pavadoni. Manuprāt, šie pateicības žesti ir veltīti tam."

„Varbūt viņi uzskata lodi par Dievu, kurš paglābis viņus no bojāejas?"

„Pilnīgi iespējams."

„Vai vari man paskaidrot, kas notiek? Kas ir šie cilvēki?”

„Tas aizņemtu pārāk daudz laika, Mišel, īpaši tagad, kad uz gaisakuģa ir tik saspringti. Apmierināšu tavu ziņkāri ar īsu skaidrojumu. Viņi ir pēcteči kādiem to cilvēku senčiem, kas vēl tagad dzīvo uz jūsu planētas. Viņu senči apdzīvoja kontinentu uz planētas Zeme pirms 250 tūkstošiem jūsu Zemes gadu. Viņiem bija ļoti attīstīta civilizācija, taču, savā starpā uzcēluši milzīgas politiskās barjeras, pirms 150 gadiem viņi ar atomu sevi iznīcināja.”

„Vai tu domā totālu atomkaru?"

„Jā. Tas izraisīja ķēdes reakciju. Laiku pa laikam mēs ierodamies, lai paņemtu paraugus un izpētītu dažādos reģionos vēl esošo radiācijas līmeni. Dažreiz - kā tas notika pirms mirkļa - mēs viņiem arī palīdzam."

„Pēc tā, ko tikko izdarījāt, viņiem jūs jāuzskata par pašu Dievu!”

Tao pasmaidīja un pakratīja galvu.

„Jā, Mišel, tā tiešām ir. Viņi mūs uzskata par dieviem, tāpat kā uz tavas planētas kādi no jūsu senčiem ari mūs uzskatīja par dieviem. Viņi runā par mums..."

Manā sejā laikam parādījās pilnīgs izbrīns, jo Tao uzjautrināti uz mani paskatījās.

„Es tev pirms mirkļa teicu, ka mani paskaidrojumi ir priekšlaicīgi. Mums būs daudz laika, lai to pārrunātu. Tādēļ jau tu esi ar mums."

Tad Tao atvainojās un apsēdās pie ekrāna. Attēli uz paneļa mainījās ātri. Lode cēlās augšup, un acīm pavērās skats uz veselu kontinenta daļu, kurā dažviet pamanīju zaļus un brūnus laukumus.

Lode ieņēma savu vietu kuģī, un mēs devāmies ceļā. Elpu aizraujošā ātrumā lidojām virs planētas, un es atkal ļāvu spēka laukam sevi sasaistīt. Ekrāns rādīja okeāna attēlus. Varēja izšķirt salu, kas ātri aug. Likās, ka tā ir ļoti zema, tomēr nespēju noteikt tās izmēru.

Tika atkārtota jau aprakstītā procedūra. Mēs apstājāmies virs krasta, un šoreiz gaisakuģi atstāja četras lodes - tās laidās lejā uz salu. Uz paneļa redzēju pludmali, ko pētīja kamera. Ūdens malā bija kaut kas līdzīgs biezām plātnēm, ap kurām stāvēja kaili vīrieši, tādi paši kā jau iepriekš redzētie. Nelikās, ka viņi būtu pamanījuši lodi, kas droši vien šoreiz atradās daudz augstāk, lai gan attēli nāca arvien tuvāk. Redzēju, kā vīrieši vienu no plātnēm ienes viļņos. Tā peldēja, it kā būtu no koka. Vīri uzrāpās uz plātnes, satvēra lielus airus un prasmīgi īrās atklātā jūrā. Krietni patālu no krasta viņi izmeta zvejas tīklus un, man par izbrīnu, gandrīz uzreiz izvilka prāvu zivi. Bija aizraujoši vērot, ka vīri darbojas un kā viņiem tiek sniegta palīdzība, it kā mēs būtu dievi.

Atbrīvojos no spēka lauka, lai redzētu pārējos ekrānus, kas saņēma citus attēlus. Mirklī, kad grasījos piecelties, saņēmu pavēli, nedzirdot ne skaņas:

„Paliec, kur esi, Mišel!”

Pagalam apjuku. Sajūta bija tāda, it kā balss atrastos manā galvā. Pagriezos pret Tao. Viņa man uzsmaidīja. Nolēmu kaut ko izmēģināt - centos pēc iespējas intensīvāk domāt:

„Telepātija ir lieliska lieta, vai ne, Tao?"

„Protams,” viņa tādā pašā manierē atbildēja.

„Lieliski! Vai vari pateikt, kāda tur lejā pašlaik ir temperatūra?”

Tao pārbaudīja ierakstus.

„Divdesmit astoņi grādi pēc jūsu Celsija skalas. Dienā vidējā temperatūra sasniedz trīsdesmit astoņus grādus.”

Pat ja es būtu kurlmēms, tad spētu sazināties ar Tao tikpat viegli, kā runājot!

„Tieši tā, dārgais!"

Izbrīnā palūkojos uz Tao. Biju tikai prātojis pie sevis, bet viņa uztvēra manas domas! Tas mani mulsināja. Tao man uzsmaidīja.

„Neraizējies, Mišel. Es tikai padraiskojos. Lūdzu, piedod. Parasti es nolasu tavas domas tad, kad tu uzdod jautājumus. Tagad tikai gribēju tev parādīt šīs nozares iespējas. Vairs tā nedarīšu.”

Pasmaidīju un atkal pievērsos panelim. Pludmalē lode atradās ļoti tuvu vīriešiem, kas to nebija ievērojuši. Lode ievāca smilšu paraugus apmēram desmit metru no viņiem. Pielietojot telepātiju, jautāju Tao, kādēļ šie cilvēki nespēj saskatīt mehānismu.

„Ir nakts.”

„Nakts? Bet kā mēs visu tik skaidri redzam?”

„Speciālas kameras, Mišel. Kaut kas līdzīgs jūsu infrasarkanajām lampām."

Tagad es sapratu, kādēļ saņemtie attēli bija mazāk mirdzoši nekā iepriekšējās apstāšanās vietās. Tomēr tuvplāni tik un tā bija nevainojami.

Uz paneļa parādījās sievietes seja. Tā bija šausmīga. Nabaga radībai kreisās acs vietā bija dziļa brūce, mute atradās sejas labajā pusē kā sīka atvere žokļa vidū, lūpas izskatījās kā sakusušas kopā, galvas vidū slējās matu kušķis. Sievietei būtu ļoti skaistas krūtis, ja vienai sānos nerēgotos strutojoša brūce.

„Spriežot pēc krūtīm, viņa ir jauna..."

„Dators dod deviņpadsmit gadu."

„Radiācija?”

„Protams."

Ekrānā parādījās citi cilvēki, no kuriem daži izskatījās pavisam normāli. Starp tiem bija arī atlētiska auguma vīrieši, nedaudz vecāki par divdesmit gadiem.

„Tao, vai zini, cik gadu ir vecākajam no viņiem?”

„Pašlaik mums ierakstos nav neviena, kurš būtu vecāks par trīsdesmit astoņiem gadiem. Uz šīs planētas gads ilgst divsimt deviņdesmit piecas dienas un divdesmit septiņas stundas. Ekrānā vari redzēt tā izskatīgā un atlētiskā jaunā vīrieša ģenitālijas tuvplānā. Tās ir pilnībā atrofējušās. Mēs jau no iepriekšējām ekspedīcijām esam sapratuši, ka ir ļoti maz vīriešu, kas spētu radīt dzīvību, taču šeit ir daudz bērnu, jo darbojas izdzīvošanas un saglabāšanās instinkts - vairoties, cik ātri vien iespējams. Acīmredzams atrisinājums - bērnus radītspējīgi vīrieši ir vaislinieki. Domāju, ka šis ir viens no viņiem."

Kamerā redzēju apmēram trīsdesmit gadus vecu vīrieti ar tādām fiziskajām īpašībām, kas nelika šaubīties par viņa spējām radīt pēcnācējus.

Tur bija daudz bērnu. Viņi pastaigājās ap maziem ugunskuriem, uz kuriem vārījās ēdiens. Apkārt sēdošie vīrieši un sievietes to ņēma un deva arī bērniem. Izskatījās, ka tic ir malkas ugunskuri, tomēr pārliecināts nebiju, jo tajos dega kaut kas akmeņiem līdzīgs. Aiz ugunskuriem, sakrautas kaudzēs un saliktas tā, lai veidotu ērtu patvērumu, atradās laivām līdzīgas plātnes. Kameras uztveres lokā nemanīja koku; varbūt tie kaut kur bija, jo iepriekš, lidojot virs kontinenta, biju ievērojis zaļus laukumus.

Starp divām būdām parādījās vairākas mazas melnas cūkas. Tām sekoja trīs nikni dzelteni suņi, un visi nozuda aiz citas būdas. Jutos apstulbis - vai tiešām es vēroju citu planētu? Cilvēciskās būtnes izskatījās tāpat kā es (drīzāk polinēzieši], tur bija suņi un cūkas. Kļuva arvien pārsteidzošāk.

Lode sāka atgriešanos, to darīja arī pārējās - to varēja vērot ekrānos, kurus no savas vietas nevarēju redzēt. Visas lodes, tāpat kā iepriekš, bez starpgadījumiem tika iesūktas. Laikam atkal gatavojāmies doties projām, un es iekārtojos sēdeklī, tā ļaujot spēka laukam mani savaldīt.

Pēc pāris mirkļiem parādījās planētas saules - pavisam divas tad viss strauji kļuva mazāks - tāpat kā atstājot Zemi. Spēka lauks tika neitralizēts, un es sapratu, ka drīkstu piecelties no savas vietas. Laba sajūta!

Uz manu pusi divu vecāko (ja drīkst tā teikt) pavadībā steidzās mana pavadone. Skatoties uz Tao, man vajadzēja pacelt galvu, bet, kad viņa franču valodā iepazīstināja mani ar vecāko, sajutos vēl mazāks. Viņa bija vismaz galvastiesu garāka par Tao. Un mani ārkārtīgi pārsteidza tas, ka viņa - Baiestra - runāja pareizā franču valodā, lai arī lēni. Uzlikusi man uz pleca labo roku, viņa teica:

„Es priecājos, Mišel, ka tu esi uz kuģa. Ceru, ka tev klājas labi un tāpat būs arī turpmāk. Iepazīsties ar Letoli - viņa ir komandieres vietniece uz mūsu kuģa. Es esmu Alatoras komandiere."

Pagriezusies pret Letoli, Baiestra pateica dažus vārdus savā valodā, un arī Letoli uzlika roku man uz pleca. Pasmaidījusi viņa vairākkārt lēni - kā cilvēks, kam ir grūtības, runājot jaunā valodā - atkārtoja manu vārdu. Letoli roka palika man uz pleca, un mani pārņēma labsajūta. Tas laikam bija acīmredzams, jo visas trīs sāka smieties. Nolasījusi manas domas, Tao paskaidroja:

„Mišel, Letoli piemīt īpašas spējas, lai arī mūsu cilvēkiem tas nav retums. Tu tikko piedzīvoji magnētisku dziedniecisku starojumu, kas plūda no viņas."

„Brīnišķīgi!" iesaucos. „Lūdzu, izsaki manā vārdā viņai komplimentu."

Tad uzrunāju abas astronautes:

„Pateicos par laipno uzņemšanu. Jāatzīstas, ka esmu pilnīgi apmulsis no tā, kas šeit notiek ar mani. Tas ir visneticamākais piedzīvojums tādam Zemes bērnam kā es. Lai gan vienmēr esmu ticējis iespējamībai, ka citas planētas apdzīvo cilvēkiem radniecīgas būtnes, man joprojām grūti sevi pārliecināt, ka tas, kas notiek tagad, nav fantastisks sapnis. Es bieži ar draugiem esmu diskutējis par telepātiju, starpplanētu sakariem un lidojošajiem šķīvīšiem, bet tie bija tikai vārdi, pilnīgā nezināšanā izrunātas tukšas frāzes. Tagad man ir pierādījums tam, ko jau sen biju nojautis attiecībā uz paralēlo Visumu eksistenci, mūsu esamības dualitāti un citiem neizskaidrojamiem gadījumiem. Pieredzēt visu to, kas ar mani atgadījies pēdējās pāris stundās, ir elpu aizraujošs piedzīvojums!”

Mana monologa iespaidā Letoli iesaucās, un Tao tūlīt to pārtulkoja:

„Letoli ļoti labi saprot, kā tu jūties."

„Tāpat arī es,” piemetināja Baiestra.

„Kā viņa varēja saprast, ko es saku?” brīnījos.

„Kamēr tu runāji, viņa ar telepātijas palīdzību ielūkojās tavās domās. Tev jāsaprot, ka valodas barjera telepātijai netraucē."

Mans pārsteigums astronautes uzjautrināja.

„Mišel, es tevi iepazīstināšu ar pārējo apkalpi. Lūdzu, seko man,” aicināja Baiestra.

Saņēmusi aiz pleca, viņa vadīja mani pie tālākās pults, kur trīs astronautes vēroja instrumentus. Šīm pultīm es vēl nebiju tuvojies (pat astrālajā ķermenī) un netiku pievērsis uzmanību šo datoru nolasījumiem. Uzmetis tiem acis, es sastingu. Manā acu priekšā bija arābu cipari! Zinu, ka lasītājs būs tikpat pārsteigts, bet tas ir fakts. 1, 2, 3, 4 un citi cipari, kas parādījās monitorā, bija tie paši, kādus lietojam uz Zemes.

Baiestra bija ievērojusi manu apjukumu.

Cipari. Leņķu skaits katrā no cipariem atbilst tā skaitliskajai vērtībai. Piemēram, 1 - viens leņķis, 9 - deviņi leņķi..

„Tā ir, Mišel, vai ne? Viens pārsteigums seko otram. Nedomā, ka mēs par tevi uzjautrināmies - nē, mēs pilnībā saprotam tavu apbrīnu. Kad pienāks laiks, tu visu sapratīsi. Tagad iepazīstināšu tevi ar Neolu."

Pirmā no astronautēm - tikpat gara, cik Tao - piecēlās, pagriezās pret mani un uzlika roku man uz pleca, tāpat kā to bija darījušas Baiestra un Letoli. Šis žests laikam atbilst mūsu rokasspiedienam. Neola mani uzrunāja savā valodā un tad trīs reizes atkārtoja manu vārdu, it kā gribētu to uz visiem laikiem saglabāt atmiņā. Tā tas atkārtojās ik reizi, kad tiku iepazīstināts.

Beidzot biju saticis visas apkalpes locekles. Viņas bija uzkrītoši līdzīgas. Mati, piemēram, atšķīrās tikai ar garumu un krāsas niansi -no tumšas vara līdz zeltaini blondai. Dažām bija garāki vai platāki deguni nekā citām, acu krāsa visām - gaiša, un visām bija glīti veidotas ausis.

Letoli, Baiestra un Tao aicināja mani apsēsties vienā no ērtajiem sēdekļiem. Baiestra īpašā veidā pakustināja roku pie sava sēdekļa roku balsta, un mums tuvojās - gaisā peldēja - četras apaļas paplātes, uz katras atradās trauki ar dzeltenīgu šķidrumu un trauks ar kaut ko bālganu, pēc konsistences līdzīgu cukura vatei, tikai granulu veidā. Dakšiņu vietā bija plakanas standziņas. Paplātes nolaidās uz mūsu sēdvietu paročiem.

Jutos intriģēts. Tao aicināja mani sekot viņas paraugam un nobaudīt uzkodas. Viņa iemalkoja no glāzes, un es darīju tāpat. Dzēriens bija diezgan garšīgs - līdzīgs ūdenim ar medu. Manas ceļabiedres maisījumu no bļodiņas ēda ar standziņām. Sekojot viņu paraugam, es pirmo reizi mūžā pagaršoju to, ko uz Zemes dēvē par mannu. Līdzīga maizei, ārkārtīgi viegla un bez īpašas garšas. Biju izēdis pusi no trauka satura un jutos paēdis - pārsteidzoši, ņemot vērā barības konsistenci! Iztukšoju dzēriena trauku. Nevarētu teikt, ka es būtu ēdis smalkā stilā, bet mani pārņēma labsajūta.

„Mišel, varbūt tu dotu priekšroku franču ēdienam?" Tao līksmi jautāja.

Pasmaidīju, bet Baiestra iespurcās. Tieši tad signāls pievērsa mūsu uzmanību panelim. Centrā tuvplānā parādījās sievietes galva. Viņa ātri kaut ko runāja. Manas ceļabiedres mazliet pagriezās, lai varētu labāk izsekot teiktajam. Neola pie savas pults iesaistījās dialogā ar personu ekrānā - tieši tā, kā uz Zemes televīzijā dara intervētāji. Kadrs izmainījās, no tuvplāna pārejot uz platleņķi, parādot duci sieviešu pie savām pultīm. Tao saņēma mani aiz pleca, aizveda pie Neolas un nosēdināja pie viena no ekrāniem, pati apsēdās man blakus un uzrunāja cilvēkus monitorā. Kādu brīdi viņa ātri runāja savā melodiskajā balsī, bieži pagriezdamās pret mani. Sapratu, ka esmu sarunas galvenais temats. Kad Tao bija beigusi, tuvplānā atkal bija redzama sieviete, un viņa atbildēja vairākos aprautos teikumos. Man par lielu izbrīnu, svešiniece pievērsās man un pasmaidīja.

„Sveiks, Mišel! Mēs tev vēlam drošu ierašanos Tiobā.”

Sieviete gaidīja manu atbildi. Pārvarējis izbrīnu, es sirsnīgi pateicos. Tas savukārt raisīja izsaucienus un daudzus uz ekrāna atkal parādījušos kolēģu komentārus.

„Vai viņas saprata?” jautāju Tao.

„Telepātiski jā, bet viņas priecājās, dzirdot kādu no citas planētas runājam savā valodā. Lielākajai daļai tas ir rets piedzīvojums."

Tao atvainojās un atkal pievērsās ekrānam. Sekoja tehniskas dabas saruna, kurā iesaistījās arī Baiestra. Tad viņas man vēlreiz uzsmaidīja un uzsauca „Drīz tiksimies!”, un attēls tika nogriezts. Es lietoju šo vārdu, jo ekrāns nekļuva tukšs - to aizstāja brīnišķīga maiga krāsa, zaļā un indigo zilā sajaukums, kas manī radīja apmierinātības sajūtu. Pēc kādas minūtes attēls izzuda.

Vaicāju Tao, ko tas viss nozīmē - vai mums bija tikšanās ar citu gaisakuģi un kas bija šis Tiaba... vai Tiaula?

„Tioba, Mišel," precizēja Tao. „Tas ir nosaukums, ko esam devuši savai planētai, tāpat kā jūs savējo saucat par Zemi. Лг mums sazinājās mūsu starpgalaktiku bāze. Ieradīsimies Tiobā pēc jūsu Zemes sešpadsmit stundām un trīsdesmit piecām minūtēm."

To sakot, viņa pārbaudīja, uzmetusi skatienu tuvākajam datoram.

„Tie cilvēki ir speciālisti uz jūsu planētas?"

„Jā, kā tikko sacīju - mūsu starpgalaktiku bāzē. Tā nepārtraukti seko mūsu gaisakuģim. Ja kādas tehniskas vai cilvēciskas dabas kļūmes dēļ mēs nonāktu grūtībās, astoņdesmit viena procenta gadījumos viņi spētu kontrolēt mūsu drošu atgriešanos."

Tas mani neizbrīnīja, jo biju sapratis, ka man ir darīšana ar pārāku rasi, kuras tehnoloģiskās iespējas man vispār nebija izprotamas. Bet uzmanību saistīja vēl tas, ka ne vien šo gaisakuģi, bet arī starpgalaktiku bāzi vadīja tikai sievietes. Tāda komanda uz Zemes būtu ārkārtīgs izņēmums!

Interesanti, vai Tiobu apdzīvo tikai sievietes... kā kosmosa amazones? Pasmaidīju par šo iedomu. Es vienmēr esmu devis priekšroku sieviešu sabiedrībai. Tā bija ļoti tīkama doma!

„Vai tu esi no planētas, ko apdzīvo tikai sievietes?" mans jautājums Tao bija tiešs.

Viņa skatījās uz mani ar izbrīnu, tad sejā atspoguļojās uzjautrinājums. Jutos mazliet neērti - vai es būtu pateicis ko dumju? Tao saņēma mani aiz pleca un lūdza sekot. Mēs atstājām kontroltelpu un iegājām mazākā telpā, ko sauca hālis. Tur valdīja brīva gaisotne. Tao paskaidroja, ka šeit mūs neviens netraucēs, jo uz gaisakuģa ikvienam ir tiesības uz pilnīgu noslēgtību. Viņa aicināja mani apsēsties. Daži no daudzajiem sēdekļiem atgādināja gultas, atpūtas krēslus vai šūpuļkrēslus, bet citi bija kā augstas taburetes ar regulējamām atzveltnēm.

Apsēdos atpūtas krēslā pretī Tao. Viņas seja atkal kļuva nopietna.

„Mišel, uz šī gaisakuģa nav nevienas sievietes."

Ja Tao būtu teikusi, ka es neatrodos vis gaisakuģī, bet Austrālijas tuksnesī, es viņai noticētu vairāk. Redzot manā sejā neticību, viņa precizēja:

„Te nav arī vīriešu."

Jutos pilnīgi apjucis.

„Bet...” izstomīju. „Kas tad jūs esat? Roboti?”

„Nē. Tu laikam nesaprati. Mēs esam hermafrodīti. Tu, protams, zini, ko nozīmē šis vārds?”

Apmulsis pamāju un jautāju:

„Vai jūsu planētu apdzīvo tikai hermafrodīti?"

„Jā."

„Bet tava seja un manieres ir drīzāk sievišķīgas..."

„Tā varētu likties, taču mēs neesam sievietes. Mēs esam hermafrodīti. Mūsu rase tāda vienmēr ir bijusi."

„Man jāatzīst, ka būs grūti domāt par tevi kā viņš, nevis viņa, kā to daru, kopš esmu kopā ar jums."

„Tev, dārgais, nekas nav jādomā - mēs vienkārši esam tādi, kādi esam: cilvēciskas būtnes no citas planētas, kas dzīvo no jums atšķirīgā pasaulē. Es varu saprast, ka tu gribi mums piedēvēt vienu vai otru dzimumu, jo tu domā kā Zemes bērns un kā francūzis. Varbūt tu varētu izmantot angļu valodas nekatro dzimti un domāt par mums kā tas?"

Pasmaidīju par šo ierosinājumu, tomēr mulsums nepārgāja. Vēl tikai pirms minūtes biju ticējis, ka atrodos starp amazonēm.

„Bet kā notiek jūsu rases vairošanās? Vai hermafrodīti spēj radīt bērnus?"

„Protams, ka spējam. Tieši tāpat, kā to darāt jūs uz Zemes. Vienīgā atšķirība - mēs patiešām kontrolējam dzimstību, taču tas ir cits stāsts. Kad pienāks laiks, tu to sapratīsi. Bet tagad mums jāpievienojas pārējiem!"

Atgriezāmies kontrolpostenī, un es uzlūkoju astronautus it kā citām acīm. Ieskatoties ciešāk, ievēroju, ka viena zods ir vīrišķīgāks, nekā man bija licies iepriekš; cita deguns pavisam noteikti bija vīrieša deguns; dažu frizūras likās vairāk piemērotas vīrietim nekā sievietei. Ienāca prātā, ka mēs redzam cilvēkus nevis tādus, kādi viņi ir, bet tādus, kādus esam iedomājušies...

Lai nejustos tik samulsis, izgudroju sev noteikumu - tā kā man viņi šķiet vairāk sievietes nekā vīrieši, tad turpināšu domāt par viņiem kā par sievietēm! Tad jau redzēs, kā man izdosies.

Vēroju zvaigžņu kustību uz galvenā paneļa. Dažreiz tās izskatījās milzīgas un, pietuvojoties mazliet par tuvu - vairākus miljonus kilometru attālu -, apžilbināja. Šad tad pamanīju planētas dīvainās krāsās. Atceros nevainojami smaragdzaļu, kas mani pilnīgi pārsteidza, - tā atgādināja milzīgu dārgakmeni.

Šurp nāca Tao, un es izmantoju iespēju, lai pavaicātu viņai par gaismas kūli ekrāna apakšā. Likās, ka to veido miljoniem sīku eksploziju.

„Tos rada mūsu antimatērijas šautenes, kā jūs uz Zemes tās sauktu. Faktiski tā ir eksplozijas. Ātrumā, ar kādu lidojam, vissīkākais meteors sadursmes gadījumā satriektu mūsu gaisakuģi gabalgabalos. Mēs izmantojam īpašas telpas, kur zem milzīga spiediena glabājam specifiskas formas putekļus, ko ievadām antimatērijas šautenēs. Mūsu lidaparātu var uzskatīt par kosmotronu, kas raida uzlādētu daļiņu straumes, kas spēj Visumā sadalīt vismikroskopiskākos klejojošos ķermeņus gan lielā attālumā, gan blakus tam, un ļauj attīstīt tik lielu ātrumu. Ap gaisakuģi mēs radām paši savu magnētisko lauku."

„Ai, Tao, lūdzu, ne tik ātri! Kā tu zini, man trūkst zinātniskās sagatavotības. Ja runāsi par kosmotroniem un uzlādētu daļiņu straumēm, tu mani pazaudēsi. Es sapratu principu, kas ir ļoti interesants, bet tehniskie termini man ir balta lapa. Labāk pasaki, kādēļ planētas ekrānā ir tādā krāsā?”

„Dažreiz atmosfēras vai apkārt esošo gāzu dēļ. Vai redzi ekrāna labajā pusē to daudzkrāsaino punktu ar asti?"

Tas mums tuvojās lielā ātrumā, un ar katru mirkli kļuva labāk redzams. Likās, ka tas nepārtraukti eksplodē un maina formu, bet krāsu gamma bija neaprakstāmi bagātīga.

Paskatījos uz Tao.

„Tā ir komēta," viņa tūlīt paskaidroja. „Tā veic apgriezienu ap savu sauli aptuveni piecdesmit piecos jūsu Zemes gados."

„Cik tālu no tās esam?”

Tao palūkojās datorā.

„Četrus miljonus simt piecdesmit tūkstošus kilometru."

„Kā tas var būt, ka jūs lietojat arābu ciparus? Un, kad tu saki „kilometri”, vai tu man tulko vai arī jūs lietojat šo mērvienību?"

„Mēs skaitām kāto un taki. Skaitļus, ko tu pazīsti kā arābu ciparus, izmantojam tāpēc, ka tā ir mūsu sistēma, tā, kuru mēs nogādājām uz Zemes."

„Ko?... Lūdzu, paskaidro sīkāk."

„Mišel, līdz Tiobai mums jālido vēl vairākas stundas. Varbūt šis ir vislabākais laiks, lai tevi sāktu nopietni izglītot par noteiktām lietām. Ja neiebilsti, atgriezīsimies tagad hālē."

Sekoju Tao. Mana ziņkāre bija kļuvusi vēl lielāka.

3. Pirmais cilvēks uz Zemes

Kad bijām ērti iekārtojušies jau iepriekš aprakstītajā atpūtas telpā, Tao uzsāka savu neparasto stāstījumu.

„Mišel, pirms viena miljona trīssimt piecdesmit tūkstošiem gadu Kentaura zvaigznāja Bakaratini planētas vecākie pēc daudzām apspriedēm un pētnieciskām ekspedīcijām nolēma sūtīt apdzīvotus gaisakuģus uz planētām Marss un Zeme. Iemesls bija vienkāršs - viņu planēta iekšēji atdzisa, piecsimt gadu laikā tā kļūtu neapdzīvojama. Viņi saprātīgi uzskatīja, ka vēlams evakuēt savus iemītniekus uz tādas pašas kategorijas jaunāku planētu."

„Ko tu domā ar „tādas pašas kategorijas"?"

„Paskaidrošu vēlāk, tagad to darīt pāragri. Runājot par šiem cilvēkiem, man jāsaka - viņi bija ļoti inteliģenti un augsti attīstīti. Negroīdu rase, ar biezām lūpām, plakaniem deguniem un sprogainiem matiem - viņi līdzinājās negroīdiem, kas tagad dzīvo uz Zemes. Šie cilvēki astoņus miljonus gadu kopā ar dzelteno rasi bija apdzīvojuši planētu Bakaratini. Precīzāk, tā bija ķīniešu rase, kā jūs to dēvējat uz Zemes, un viņi dzīvoja uz Bakaratini četrsimt gadu ilgāk nekā lielā negroīdu rase. Tās abas savas dzīves laikā uz planētas pieredzēja daudzus apvērsumus. Mēs centāmies viņiem sniegt atbalstu, palīdzību un padomus, tomēr kari izcēlās ar periodisku regularitāti. Gan tie, gan dabas katastrofas samazināja cilvēku skaitu abās rasēs. Visbeidzot izcēlās tik plaša mēroga atomkarš, ka planēta iegrima tumsā, temperatūra nokritās līdz mīnus četrdesmit grādiem pēc jūsu Celsija skalas. Ne tikai radiācija iznīcināja iedzīvotājus, bet arī aukstums un pārtikas trūkums. No septiņiem miljardiem negroīdu un četriem miljoniem dzeltenādaino cilvēku attiecīgi tikai 150 un 85 pārdzīvoja katastrofu. Izdzīvojušo reģistrs tika sastādīts pirms tam, kad viņi sāka radīt atvases un pārstāja cits citu nogalināt."

„Lūdzu, paskaidro, ko nozīmē „cits citu nogalināt’’?"

„Vispirms izskaidrošu tev visu situāciju, un tu sapratīsi labāk. Pirmkārt, svarīgi, ka tie, kas izdzīvoja, nebija, kā varētu domāt, līderi, droši aizsargāti īpaši ierīkotās patvertnēs. No dzīvi palikušajiem (trīs grupas negroīdu un piecas grupas dzeltenās rases cilvēku) daži paglābās privātās, bet citi - lielās sabiedriskās patvertnēs. Protams, kara laikā tajās dzīvoja daudz vairāk nekā 235 cilvēki - visticamāk, šis skaitlis ir virs 800 tūkstošiem. Pēc mēnešiem ilguša ieslodzījuma un stipra sala cilvēki beidzot riskēja iziet ārā. Negroīdi pirmie uzdrošinājās to darīt. Viņi ieraudzīja, ka uz kontinenta gandrīz vairs nav koku, augu un dzīvnieku. Viņi dzīvoja izolēti savos patvērumos kalnos un pirmie saskārās ar kanibālismu - pārtikas trūkuma dēļ, kad vārgākie nomira, tie tika apēsti; lai izdzīvotu, viņiem nācās nogalināt citam citu un apēst, un tā bija visbriesmīgākā katastrofa uz viņu planētas.

Otrai grupai pie okeāna izdevās izdzīvot, ēdot vienīgās uz planētas palikušās ēdamlietas, kas nebija saindētas, tas ir, moluskus, dažas zivju sugas un vēžveidīgos. Viņiem joprojām bija tīrs dzeramais ūdens, pateicoties asprātīgai iekārtai, kas ļāva to iegūt no neticama dziļuma. Protams, daudzi no šiem cilvēkiem nomira letālas radiācijas dēļ un no radioaktīvu zivju lietošanas pārtikā.

Līdzīgi notikumi risinājās dzeltenās rases teritorijā. Rezultātā, kā jau teicu, palika tikai 150 negroīdi un 85 dzeltenie cilvēki. Kara izraisītais posts galu galā beidzās un atsākās vairošanās. Tas notika par spīti saņemtajiem brīdinājumiem. Pirms šīs gandrīz absolūtās iznīcības abas rases bija sasniegušas ļoti augstu tehnoloģijas progresu - cilvēki dzīvoja komfortā, strādāja rūpnīcās, privātos un sabiedriskos uzņēmumos, birojos - tāpat kā uz jūsu planētas tagad. Viņi pielūdza naudu - dažiem tā nozīmēja varu, bet tiem, kuri bija gudrāki, labklājību. Viņi strādāja vidēji divpadsmit stundu nedēļā. Uz Bakaratini nedēļa sastāv no sešām dienām, pa divdesmit vienai stundai katrā. Cilvēkus vairāk interesēja eksistences materiālā, nevis garīgā puse. Viņi ļāva sevi piekrāpt un ievilkt politiķu un birokrātu vadītās grupās - tieši tāpat, kā tas tagad notiek uz Zemes. Līderi muļķo masas ar tukšiem vārdiem, vada nācijas uz to bojāeju.

Pamazām abas lielās rases sāka apskaust viena otru. Tā kā no skaudības līdz naidam ir tikai viens solis, viņi sāka cits citu ienīst tik pamatīgi, ka notika katastrofa. Abām rasēm bija ārkārtīgi izsmalcināti ieroči, un tas noveda pie savstarpējas iznīcības. Mūsu vēsturiskie ieraksti rāda, ka šo postu pārdzīvoja divsimt trīsdesmit pieci cilvēki, seši no tiem bērni. Šī statistika tika atzīmēta piecus gadus vēlāk. Izglābšanos piedēvē kanibālismam un noteiktai jūras dzīvei. Cilvēki radīja pēcnācējus - gan ne vienmēr veiksmīgi, jo nereti dzima bērni ar briesmīgām, bezveidīgām galvām vai nejaukām vaļējām brūcēm. Viņiem nācās paciest atomradiācijas iedarbību uz cilvēciskām būtnēm.

Pēc 150 gadiem bija 190 tūkstoši negroīdu rases sieviešu, vīriešu un bērnu un 85 tūkstoši dzeltenās rases pārstāvju. Es tev stāstu par šo periodu, jo tad abas rases sāka nostiprināties, un mēs varējām viņiem materiāli palīdzēt."

„Ko tas nozīmē?"

„Tikai pirms dažām stundām tu redzēji, ka mūsu gaisakuģis apstājās virs planētas АгетоХЗ un ievāca augsnes, ūdens un gaisa paraugus, vai ne? Tad tu arī vēroji, kā mēs samērā viegli iznīcinājām gigantisku skudru baru, kad tās uzbruka vietējiem iedzīvotājiem."

„Jā, tā bija."

„Šajā gadījumā mēs palīdzējām cilvēkiem ar tiešu iejaukšanos. Vai ievēroji, ka viņi dzīvo tādā kā pusmežoņu stāvoklī?”

„Jā. Bet kas notika uz šīs planētas?"

„Atomkarš, draugs! Vienmēr un mūžīgi viens un tas pats stāsts. Neaizmirsti, Mišel, ka Visums ir gigantisks atoms, tas ietekmē itin visu. Tavs ķermenis sastāv no atomiem. Visās galaktikās ikreiz, kad planēta tiek apdzīvota, noteiktā tās evolūcijas stadijā atklāj vai no jauna atrod atomu. Protams, zinātnieki, kuri to atklāj, jau drīz apzinās, ka atoma sadalīšanās var būt briesmīgs ierocis, un kaut kad to grib pielietot līderi - gluži kā bērns ar sērkociņu kastīti kāro pielaist uguni siena ķīpai, lai redzētu, kas notiks.

Bet atgriezīsimies pie Bakaratini planētas simt piecdesmit gadu pēc atomkatastrofas! Mēs šiem cilvēkiem gribējām palīdzēt. Viņiem bija ļoti nepieciešama pārtika, jo tie vilka dzīvību galvenokārt ar jūras produktiem, bet dažreiz ķērās pie kanibālisma, lai apmierinātu savas negausīgās vēlmes. Viņiem vajadzēja dārzeņus un gaļu. Dārzeņi, augļu koki, graudi, dzīvnieki - viss ēdamais no planētas bija izzudis, palikuši tikai daži neēdami augi un krūmi, kas papildināja skābekli atmosfērā. Toties kāds insekts - nedaudz līdzīgs jūsu dievlūdzējam - bija izdzīvojis un atomradiācijas izraisītās spontānās mutācijas rezultātā attīstījies gigantisks: apmēram astoņus metrus augsts. Tas bija ārkārtīgi bīstams cilvēkiem. Turklāt šim milzenim nebija dabisko ienaidnieku, un tas ātri vairojās. Mēs lidojām virs planētas un meklējām šos insektus. Pateicoties tehnoloģijai, kas ir mūsu rīcībā jau kopš neatminamiem laikiem, paveikt uzdevumu nebija sarežģīti. Pamanījuši insektus, mēs tos uzreiz iznīcinājām, neilgā laikā iznīdējām visus.

Pēc tam mums uz planētas vajadzēja no jauna ieviest mājlopus, augus un kokus, atbilstošus sugām, kas pirms katastrofas bija klimatiski pielāgojušies specifiskos apgabalos. Arī tas bija diezgan viegli."

„Nevar būt! Tādam uzdevumam vajag gadus! "

Tao seju apstaroja plats smaids.

„Tas mums prasīja tieši divas dienas - divas divdesmit vienu stundu garas dienas.”

Pamanījusi manu neticību, viņa izplūda smieklos. Viņa vai viņš smējās tik sirsnīgi, ka es pievienojos, tomēr nebūdams pārliecināts, vai tas nav mazliet pārspīlēti. Kā lai es to zinu? Viss dzirdētais bija fantastisks! Varbūt mani māca halucinācijas, varbūt biju sazāļots, varbūt es drīz pamodīšos savā gultā?

„Nē, Mišel,” Tao pārtrauca, nolasīdama manas domas. „Man gribētos, lai tu pārstāj šaubīties. Ar telepātiju vajadzēja pietikt, lai tevi pārliecinātu."

Man ienāca prātā, ka pat vislabāk izplānotajā jokā nebūtu iespējams salikt kopā tik daudzus pārdabiskus elementus. Letoli, tikai pieskaroties, bija izraisījusi manī neparastu labsajūtu. Man nācās atzīt faktus. Pašlaik es patiešām piedzīvoju kaut ko ekstraordināru!

„Lieliski,” Tao skaļi piekrita. „Vai varu turpināt?"

„Jā, lūdzu!”

„Mēs palīdzējām šiem cilvēkiem materiāli. Kā parasti, kad iejaucamies, mēs neļāvām nojaust savu klātbūtni. Tam ir vairāki iemesli. Pirmais ir drošība. Otrais - psiholoģisks iemesls, ja mēs būtu ļāvuši viņiem apzināties mūsu esamību un ja viņi saprastu, ka esam šeit, lai palīdzētu, tad viņi pasīvi ļautu sev palīdzēt un sāktu sevi žēlot. Tas nelabvēlīgi ietekmētu šo cilvēku vēlēšanos izdzīvot. Kā jūs uz Zemes sakāt: „Dievs palīdz tiem, kas palīdz paši sev."

Trešais un pēdējais iemesls ir galvenais. Universālais likums ir labi iesakņojies un tiek tikpat stingri realizēts kā tas, kas kontrolē planētu rotāciju ap savām saulēm. Ja kļūdāties, jūs gaida sods - tūlīt, pēc desmit gadiem vai desmit gadsimtiem, bet par kļūdām jāmaksā. Laiku pa laikam mums ļauj, pat rosina piedāvāt palīdzību, bet ir aizliegts „pasniegt maltīti uz paplātes". Tā mēs divu dienu laikā no jauna ieviesām vairākus dzīvnieku pārus un daudzus augus, lai cilvēki varētu audzēt dzīvniekus un kultivēt augus un kokus. Viņiem vajadzēja visu sākt no nulles. Vadījām viņus ar sapņu vai telepātijas palīdzību, dažreiz ar „no debesīm nākošas balss” palīdzību, tas ir, balss nāca no mūsu gaisakuģa, bet viņiem tā šķita no debesīm."

„Viņi noteikti jūs uzskatīja par dieviem!"

„Tieši tā, un tādā veidā tiek ieviesti nostāsti un reliģijas. Taču steidzamos gadījumos, kā šis, mērķis attaisno līdzekļus. Beidzot pēc vairākiem gadsimtiem planēta atkal bija gandrīz tāda pati kā pirms atomkatastrofas. Dažās vietās jau bija izveidojušies tuksneši, bet mazāk skartajās flora un fauna attīstījās viegli. Pēc 150 tūkstošiem gadu civilizācija jau bija augsti attīstīta un ne tikai tehnoloģiski -par laimi, cilvēki no pārdzīvotā bija mācījušies un attīstījušies līdz augstam fiziskam un garīgam līmenim. Tas notika ar abām rasēm, un starp tām attīstījās arī spēcīgas draudzības saites. Uz planētas iestājās miers, jo palika leģendas un nostāsti, lai nākamās paaudzes skaidri zinātu, kas izraisīja atomkatastrofu un kādas bija tās sekas.

Kā jau teicu, cilvēki zināja, ka viņu planēta pēc piecsimt gadiem kļūs neapdzīvojama. Viņi arī zināja, ka galaktikā ir vēl citas apdzīvotas un apdzīvojamas planētas, un sarīkoja vienu no nopietnākajām pētnieciskajām ekspedīcijām. Rezultātā šie cilvēki iekļuva jūsu Saules sistēmā. Vispirms gan viņi pabija uz neapdzīvojamā Marsa. Taisnību sakot, tajā laikā tas bija apdzīvots. Cilvēciskajām būtnēm uz šīs planētas nebija tehnoloģiju, bet viņi bija augsti garīgi attīstīti. Tie bija ļoti maza auguma - 120 līdz 150 centimetru gari mongoloīdu tipa cilvēki un dzīvoja ciltīs akmens būvējumos. Fauna uz Marsa bija skopa - pundurkazas, daži ļoti lieli zaķiem līdzīgi radījumi, īpašas sugas žurkas, bet pats lielākais dzīvnieks atgādināja bifeli, tikai ar tapīra galvu. Bija arī vairākas putnu un trīs čūsku sugas, no kurām viena pat diezgan indīga. Flora bija nabadzīga, koki nepārsniedza četru metru augstumu. Vēl viņiem bija ēdama zāle, ko varētu pielīdzināt griķiem.

Sapratuši, ka arī Marss atdziest tādā ātrumā, ka pēc četriem vai pieciem tūkstošiem gadu tas kļūs neapdzīvojams, bakaratinieši noslēdza izpēti. Kas attiecās uz floru un faunu, tās tik tikko deva iztiku cilvēkiem, kas tur dzīvoja, kur nu vēl emigrantu masām no Bakaratini. Turklāt viņiem tā planēta nepatika.

Un tad divi gaisakuģi devās uz Zemi. Pirmā nolaišanās bija tur, kur tagad atrodas Austrālija. Jāpaskaidro, ka tajā laikā Austrālija, Jaungvineja, Indonēzija un Malaizija bija viena kontinenta daļa. Tur, kur tagad ir Taizeme, bija apmēram trīssimt kilometru plats jūras šaurums. Austrālijas iekšienē atradās jūra, kurā ieplūda vairākas upes, tāpēc tur radās interesanta flora un fauna. Visu apsvēruši, astronauti par savu pirmo bāzes vietu izvēlējās Zemi. Precīzāk sakot, melnā rase priekšroku deva Austrālijai, bet dzeltenādainie cilvēki apmetās tur, kur tagad atrodas Birma; arī tur bija bagātīga dzīvā daba. Bengālijas līča krastā tika ierīkoti atbalsta punkti. Negroīdi pirmo apmetni cēla Austrālijā iekšzemes jūras krastā. Vēlāk tika ierīkotas vēl citas apmešanās vietas tagadējās Jaungvinejas teritorijā.

Viņu gaisakuģi varēja attīstīt supergaismas ātrumu. Aptuveni piecdesmit jūsu Zemes gados uz Zemi tika pārvietoti trīs miljoni sešsimt tūkstoši negroīdu un tikpat daudz dzeltenās rases pārstāvju. Tas liecina par pilnīgu saprašanos un lielisku sadarbību starp abām rasēm, kas bija apņēmības pilnas izdzīvot un dzīvot mierā uz jaunās planētas. Pēc kopīgas vienošanās vecie un slimie palika Bakaratini.

Pirms apmetņu ierīkošanas bakaratinieši bija izpētījuši visu planētu un pārliecinājušies, ka pirms viņu ierašanās cilvēku tur nav bijis. Viņiem bieži likās, ka ir atraduši cilvēciskas dzīvības formas, taču, izpētot sīkāk, secināja, ka tās ir lielo pērtiķu sugas.

Gravitācija uz Zemes bija spēcīgāka nekā uz viņu planētas. Sākumā tas abām rasēm bija diezgan nepatīkami, bet galu galā viņi ļoti labi iedzīvojās.

Par laimi, no Bakaratini tika pārvesti vairāki viegli, bet ārkārtīgi izturīgi materiāli, kas noderēja, ceļot pilsētas un rūpnīcas.

Es vēl neesmu tev pateikusi, ka tolaik Austrālija atradās uz ekvatora. Zeme rotēja uz citas ass (pilnīga rotācija notika trīsdesmit stundās un divpadsmit minūtēs) un veica apgriezienu ap Sauli 280 tādās dienās. Ekvatoriālais klimats bija daudz mitrāks nekā tagad, bet nu ir izmainījusies planētas atmosfēra.

Pa Zemi klejoja milzu zebru bari, tos pavadīja lieli ēdamie putni, ko sauca par dodo, ļoti lieli jaguāri un vēl kāds putns - dinorns, četrus metrus augsts. Dažās upēs mita līdz 15 metru gari krokodili un 25 līdz 30 metru garas čūskas, kas dažkārt apēda pa jaunatnācējam.

Zemes flora un fauna ļoti atšķīrās no Bakaratini esošās gan no barojošā, gan ekoloģiskā viedokļa. Tika izveidotas daudzas eksperimentālas fermas, lai aklimatizētu tādus augus kā saulespuķes, kukurūza, kvieši, sorgo, tapioka un citi. Uz Zemes to vai nu nebija, vai arī tie izauga tik primitīvi, ka pārtikā lietot nevarēja. Kazas un ķengurus ieveda, jo imigranti uz savas planētas tos notiesāja lielos daudzumos. Viņi īpaši vēlējās audzēt ķengurus, bet to aklimatizācija bija sarežģīta. Viena no galvenajām problēmām -barība. Uz Bakaratini ķenguri pārtika no salcietīgās zāles arilas, kas uz Zemes nebija zināma. Katru reizi, kad bakaratinieši mēģināja arilu audzēt, zāle iznīka, jo tai uzmetās miljoniem mikroskopisku sēnīšu. Tāpēc ķengurus ilgāku laiku baroja ar rokām, līdz tie pierada pie zāles, kāda auga uz Zemes.

Kad negroīdu rase beidzot guva panākumus arilas audzēšanā, ķenguriem vairs nevajadzēja neko citu kā savas jaunās ganības. Bet arila sāka izplatīties pa visu Austrāliju. Tā joprojām zināma ar botānisko vārdu xanthorrhoea jeb, tautas valodā, zāleskoks. Uz Zemes šī zāle izaug daudz biezāka un garāka nekā uz Bakaratini, kā jau tas gadās bieži, kad sugas tiek ieviestas no citām planētām. Šis augs ir viena no retajām to tālo laiku relikvijām.

Tā kā šo zāli un ķengurus var sastapt tikai Austrālijā, tas norāda, ka bakaratinieši, pirms iekarot citas Zemes daļas, ļoti ilgu laiku palika uz vietas. Es paskaidrošu, bet vispirms gribēju minēt piemēru ar ķenguru un xanthorrhoea, lai tu labāk saprastu pielāgošanās problēmas, kas šiem cilvēkiem bija jāpārvar. Protams, tas ir tikai neliels piemērs starp daudziem citiem.

Dzeltenā rase, kā jau minēju, apmetās aiz Bengālijas līča, lielākā daļa - Birmā. Tur tika celtas pilsētas un eksperimentālās fermas. No Bakaratini viņi bija atveduši kāpostus, salātus, pētersīļus, koriandru un daudzus citus dārzeņus un garšaugus, ari ķiršu kokus, banānaugus un apelsīnkokus. Pēdējos divus gan bija grūti ieaudzēt, ja tālaika klimats bija aukstāks nekā tagad. Vairākus kokus šie cilvēki atdeva negroīdiem, kuriem ar to audzēšanu veicās. Savukārt dzeltenajai rasei padevās kvieši. Bakaratini kviešu graudi bija kafijas pupiņu lielumā, ar apmēram četrdesmit centimetru garām vārpām. Tika audzētas četras šķirnes, un ražība bija ļoti augsta."

„Vai viņi nogādāja uz planētas arī rīsus?”

„Nē. Tas ir Zemes augs, lai gan dzeltenie cilvēki šo labību krietni uzlaboja, līdz tā kļuva tāda, kā tagad. Tika uzbūvētas milzīgas skābbarības tvertnes, un starp abām rasēm sākās komerciāla apmaiņa. Negroīdu rase eksportēja ķenguru, dodo, kuru tajā laikā bija daudz, un zebru gaļu. Pieradinot zebras, tika izveidota suga, kura gaļas garšas ziņā neatpalika no ķenguru gaļas un bija vēl barojošāka. Tirdzniecību veica, izmantojot Bakaratini gaisakuģus, kuru bāzes bija izvietotas pa visu Zemi."

„Pirmie cilvēki uz Zemes tātad bija ar melnu un dzeltenu ādas krāsu. Kā tad gadījās, ka es esmu baltais?"

„Ne tik ātri, Mišel, ne tik ātri! Pirmie cilvēki uz Zemes patiešām bija ar melnu un dzeltenu ādas krāsu, bet tagad es turpināšu tev izskaidrot, kā viņi vienojās savā starpā un kā dzīvoja. Materiāli viņi bija veiksmīgi, tomēr neatstāja novārtā arī milzīgu sapulču zāļu būvi, kurā praktizēt savu kultu."

„Viņiem bija kults?"

„Jā, viņi visi bija takioni, tas ir, ticēja reinkarnācijai. Kaut kas līdzīgs tam, kā mūsdienu dalailamas sekotāji uz jūsu planētas. Starp abām zemēm notika regulāra ceļošana, un tās pat apvienoja pūles, lai pamatīgāk izpētītu noteiktus Zemes reģionus. Kādu dienu jaukta melnādaino un dzeltenādaino cilvēku grupa izkāpa Dienvidāfrikas smailē, ko tagad sauc par Labās Cerības ragu. Kopš tiem laikiem Āfrika ir maz mainījusies, izņemot Sahāru, Ziemeļaustrumu apgabalu un Sarkano jūru, kuras toreiz vēl nebija. Bet tas ir stāsts citai reizei.

Tajā laikā bakaratinieši jau trīs gadsimtus apdzīvoja Zemi. Āfrikā viņi atklāja jaunus dzīvniekus, tādus kā ziloni, žirafi un bifeli, un jaunu augli, kādu nekad iepriekš nebija sastapuši, - tomātu. Mišel, tikai nedomā, ka tas bija tāds tomāts, kādu tu pazīsti tagad! Kad to atklāja, tomāts bija ļoti mazs, korintei līdzīgs, un skābs. Dzeltenā rase, kļuvusi par ekspertiem šajā jomā, nākamo gadsimtu laikā to uzlaboja, tāpat kā izdarīja ar rīsiem, līdz tas kļuva tāds, kādu to pazīsti tagad. Viņi bija pārsteigti, atrodot banānaugus, kas no pirmā skatiena atgādināja tos, kādus viņi bija atveduši. Tomēr savas pūles viņiem nevajadzēja nožēlot, jo Āfrikas banāns nebija ēdams - pilns ar lielām sēklām.

Āfrikas ekspedīcijā piedalījās piecdesmit negroīdu un tikpat dzeltenās rases pārstāvju. Viņi pārveda mājās tomātus, ziloņus un mangustus, jo bija atklājuši, ka pēdējie ir čūsku nāvīgākie ienaidnieki. Par nelaimi, viņi, to neapzinādamies, atveda sev līdzi arī briesmīgo slimību, ko tagad sauc par dzelteno drudzi. Ļoti īsā laikā nomira miljoniem cilvēku, bet medicīniskie eksperti par nesaprata, kā slimība ir izplatījusies. To galvenokārt pārnēsā moskīti un ekvatoriālā klimatā, kurā nav ziemas, kas samazinātu šo kukaiņu skaitu, to ir daudz vairāk. Vissmagāk cieta negroīdu rase Austrālijā - tur upuru skaits bija četras reizes lielāks nekā dzeltenajai rasei. Un Bakaratini - tā vienmēr ir bijusi pārāka medicīnas jomā un patoloģijā - pagāja daudzi gadi, līdz izdevās atklāt līdzekli pret šo ļauno slimību. Tikmēr simtiem tūkstošu cilvēku bija miruši lielās mokās. Beidzot dzeltenā rase radīja vakcīnu, ko nekavējoties darīja pieejamu arī negroīdiem. Šis žests draudzības saites starp abām rasēm nostiprināja vēl ciešāk."

„Kādi viņi - negroīdi - izskatījās?”

„Kad viņi emigrēja no Bakaratini, bija aptuveni 230 centimetru gari, arī sievietes. Tā bija skaista rase. Dzeltenādainie cilvēki bija mazāka auguma: vīrieši apmēram 190 centimetru, bet sievietes -180 centimetru garas."

„Iepriekš tu teici, ka mūsdienu negroīdi ir cēlušies no šiem cilvēkiem. Kādēļ tagad viņi ir daudz mazāki?"

„Gravitācija, Mišel! Kļūdamas spēcīgākas, abas rases pamazām kļuva augumā mazākas.”

„Bet tu teici, ka varat cilvēkiem nelaimē palīdzēt. Kādēļ nepalīdzējāt dzeltenā drudža uzliesmojuma gadījumā? Vai arī jūs nespējāt atrast vakcīnu?"

„Mēs būtu varējuši palīdzēt," Tao nopūtās. „Kad apmeklēsi mūsu planētu, tu apjautīsi mūsu potenciālu. Toreiz neiejaucāmies, jo tas neietilpa mūsu programmā. Esmu tev jau teikusi un varu atkārtot vēlreiz: mēs varam palīdzēt noteiktās situācijās, tomēr tikai tik tālu - tālāk par noteikto robežu likums stingri aizliedz sniegt jebkādu palīdzību.

Lūk, piemērs. Iedomājies bērnu, kurš katru dienu iet uz skolu. Vakarā mājās viņš lūdz palīdzēt izpildīt mājasdarbu. Gudri vecāki palīdzēs saprast jēdzienus, lai bērns pats spētu tikt galā ar uzdevumu, bet, ja viņi izpildīs mājasdarbu bērna vietā, tad viņš neko daudz nebūs iemācījies, vai ne? Viņam vajadzētu atkārtot katru mācību gadu. Kā vēlāk redzēsi - lai gan tu jau to zini -, tu esi uz mūsu planētas ne tikai tāpēc, lai iemācītos, kā dzīvot, ciest un nomirt, bet arī tāpēc, lai pēc iespējas vairāk attīstītos garīgi.

Atgriezīsimies pie šī punkta vēlāk, kad ar tevi būs runājis Taori. Tagad es gribu pastāstīt vairāk par šiem cilvēkiem.

Viņi pārdzīvoja dzeltenā drudža lāstu un laida saknes dziļāk uz šīs planētas. Blīvi apdzīvota bija ne vien Austrālija, bet arī apgabals, ko tagad zina kā Antarktiku. Protams, tajos laikos tās atrašanās vieta nozīmēja, ka tur valda mērens klimats. Tāpat blīvi apdzīvota bija ļaungvineja. Dzeltenā drudža posta beigās melnādaino cilvēku bija 795 miljoni."

„Es domāju, ka Antarktika nemaz nav īsti kontinents..."

„Tajos laikos tā savienojās ar Austrāliju un tur bija daudz siltāk nekā tagad, jo Zeme rotēja uz citas ass. Antarktiskais klimats vairāk līdzinājās tam, kāds pašlaik valda Krievijas dienvidos."

„Vai izbraucēji vairs nekad neatgriezās uz Bakaratini?"

„Nē. Iekārtojušies uz Zemes, viņi ar likumu noteica, lai tur neviens neatgrieztos.”

„Kas notika ar viņu planētu?"

„Tā atdzisa, kā bija prognozēts, un kļuva par Marsam līdzīgu tuksnesi."

„Kāda bija viņu politiskā struktūra?"

„Ļoti vienkārša - reģiona vai ciemata vecākā ievēlēšana balsojot. Reģiona līderi ievēlēja pilsētas vadītāju un izvēlējās astoņus cilvēkus vecumā no četrdesmit pieciem līdz sešdesmit pieciem gadiem no viscienījamākajiem savas gudrības, veselā saprāta, godīguma un gara spēju dēj. Viņus nekad neievēlēja bagātības vai ģimenes dēļ. Pilsētas vai apgabala līderiem (apgabalā ietilpa astoņi ciemati) uzdevums bija vest sarunas ar astoņiem vecajiem. Astoņu ievēlēto padome (atklātā balsošanā vismaz septiņiem vajadzēja balsot vienprātīgi) izvēlējās delegātu pārstāvēt viņus valsts padomes sanāksmē. Piemēram, Austrālijā bija astoņas valstis, no kurām katrā ietilpa astoņas pilsētas vai apgabali. Valsts padomes sanāksmēs tātad bija astoņi delegāti, kas katrs pārstāvēja citu pilsētu vai reģionu. Valsts padomes sēdē, ko vadīja lielais prātnieks, viņi apsprieda tādas ikdienas problēmas, ar kādām jāsastopas ikvienai valdībai: ūdenstransports, slimnīcas, ceļi un tā tālāk. Kas attiecas uz ceļiem, abas rases izmantoja ļoti vieglas braucamierīces ar ūdeņraža motoru, kas pārvietojās virs zemes, darbojoties antimagnētisko un antigravitācijas spēku sistēmai.

Atgriezīsimies pie politiskās struktūras! Tāds fenomens kā partija neeksistēja, viss balstījās tikai uz godīgumu un gudrību. Pieredze viņiem bija iemācījusi - lai ieviestu kārtību, kas pastāvēs, vajadzīgas divas sastāvdaļas zelta vērtē: godīgums un disciplīna.

Kādreiz es tev pastāstīšu par viņu ekonomisko un sociālo organizāciju, bet tagad - par tiesu sistēmu. Piemēram, zaglim, kuru tiešām uzskatīja par vainīgu, ar nokaitētu dzelzi iededzināja kauna zīmi uz darbīgās rokas - piemēram, labroci iezīmēja uz labās rokas, bet atkārtota pārkāpuma gadījumā nocirta kreiso roku. Šo praksi, kas saglabājusies cauri neatminamiem laikiem, vēl nesen piekopa arābi. Ja cilvēks turpināja zagt, viņam nocirta arī labo roku un pieri apzīmogoja ar neizdzēšamu simbolu. Bez rokām zaglis bija savas ģimenes un garāmgājēju līdzjūtības un žēlsirdības varā.

Tā kā visi pazina garnadža simbolu, dzīve tādam cilvēkam kļuva neizturami grūta - labāka šķita nāve. Tā zaglis bija uzskatāms piemērs tam, kas gaida recidīvistu. Tāpēc zādzības notika reti. Tāpat arī slepkavības. Tādos noziegumos apsūdzētie tika izolēti īpašā telpā. Aiz aizsega atradās domu lasītājs - cilvēks, kam piemita ne vien īpašas telepātiskas dotības, bet kurš tās nepārtraukti attīstīja vienā no speciālajām universitātēm. Viņš pārtvēra iespējamā slepkavas domas. Tu droši vien iebildīsi, ka ar treniņa palīdzību iespējams padarīt prātu tukšu, taču ne sešās stundās! Vēl vairāk - visnegaidītākajos brīžos atskanēja iepriekš noteiktas skaņas, piespiežot subjektu zaudēt koncentrēšanos.

Drošības nolūkos tika izmantoti seši domu lasītāji. To pašu procedūru kādā citā netālu esošā ēkā pielietoja apsūdzības vai aizstāvības lieciniekiem. Viss notika klusējot. Nākamo divu dienu laikā procedūru atkārtoja jau astoņas stundas. Ceturtajā dienā visi domu lasītāji iesniedza savus pierakstus triju tiesnešu komandai, kas nopratināja apsūdzēto un lieciniekus. Nebija nedz advokātu, nedz zvērināto, kas radītu iespaidu. Tiesnešiem bija detalizēta informācija par attiecīgo lietu, viņi gribēja būt pilnīgi pārliecināti par apsūdzētā vainu.”

„Kādēļ?"

„Sods bija nāve, Mišel. Briesmīga nāve, jo slepkava tika dzīvs pasviests krokodiliem. Vēl nežēlīgāks sods bija par izvarošanu -noziedznieku nozieda ar medu un līdz pleciem ieraka skudru pūžņa tuvumā. Dažreiz nāve iestājās tikai pēc desmit vai divpadsmit stundām.

Kā tu tagad saproti, noziegumu līmenis starp abām rasēm bija ļoti zems, tāpēc cietumi nebija vajadzīgi.”

„Vai tev tas nešķiet pārāk nežēlīgi?”

„Iedomājies, Mišel, piemēram, sešpadsmitgadīgas izvarotas un noslepkavotas meitenes māti. Vai bērna zaudējums viņai nav visbriesmīgākā nežēlība? Viņa nedz izprovocēja, nedz tiecās pēc sava zaudējuma, bet viņai ir jācieš. No otras puses, noziedznieks apzinās savas darbības sekas, tā ka ir tikai taisnīgi viņu nežēlīgi sodīt.

Un tāpēc, kā jau teicu, kriminālnoziegumu gandrīz nebija.

Bet nu atgriezīsimies pie reliģijas. Es minēju, ka abas rases ticēja reinkarnācijai, taču ticībā pastāvēja atšķirības, un tas rases dažreiz šķīra. Bija priesteri, kuri grupēja cilvēku masas šajās atšķirīgajās ticībās. Šķelšanās melnādainās rases vidū radīja postošas atskaņas. Rezultātā piecsimt tūkstoši no viņiem kopā ar saviem priesteriem emigrēja uz Āfriku - uz apgabalu, kur tagad atrodas Sarkanā jūra. Tajā laikā tās nebija - tur bija Āfrikas zeme. Atkritēji sāka celt ciematus un pilsētas, bet politiskā sistēma, par ko tev stāstīju, bija godīga un iedarbīga visos aspektos, tāpēc tika atstāta. Priesteri izraudzījās valdības vadītājus, tāpēc tie vairāk vai mazāk kļuva par viņu marionetēm. Kopš tā laika cilvēkiem nācās saskarties ar daudzām problēmām, kas tagad ir tik pazīstamas jums uz Zemes: korupcija, prostitūcija, narkotikas un visa veida netaisnības.

Dzeltenā rase bija ļoti labi organizēta un, par spīti niecīgiem reliģiska rakstura izkropļojumiem, viņu priesteriem valsts lietās nebija nekādas teikšanas. Viņi dzīvoja mierā un pārpilnībā, pavisam citādi, nekā šķeltnieku melnā rase Āfrikā."

„Kādi ieroči toreiz bija?”

„Vienkārši. Tā kā vienkāršība bieži ir pārāka par sarežģītību, tie darbojās lieliski. Abas rases sev līdzi paņēma lāzerieročus. Tie atradās speciālas grupas kontrolē, kuru vadīja katras valsts līderi. Pēc vienošanās rases apmainījās ar simts novērotājiem, kuru klātbūtne ikvienā svešā zemē bija pastāvīga un kuri bija savu valstu sūtņi un diplomāti, tajā pašā laikā nodrošinoties pret ieroču pārpalikumu. Sistēma darbojās nevainojami, un miers tika saglabāts 3550 gadu.

Melnādaino rasei, kas emigrēja uz Āfriku, ieročus nebija ļauts ņemt līdzi, jo viņi bija šķeltnieki. Pamazām negroīdi virzījās tālāk un apmetās uz dzīvi apgabalā, kas tagad ir Sahāras tuksnesis. Tolaik tā bija bagāta zeme ar mērenu klimatu, kas nodrošināja zvēriem dzīves vidi ar pilnīgu augu valsti. Priesteriem tika uzcelti tempļi, kai apmierinātu kāri pēc bagātības un varas, viņi noteica bargus nodokļus. Starp tiem, kuri nekad iepriekš nebija pazinuši nabadzību, tagad radās divas skaidri izteiktas šķiras - ļoti bagātie un ļoti nabagie. Protams, garīdznieki piederēja pie pirmajiem, tāpat kā tie, kas viņiem palīdzēja ekspluatēt nabadzīgos. Reliģija vērtās elku dievināšanā - cilvēki pielūdza akmens un koka dievus, nesa tiem ziedojumus. Drīz priesteri sāka uzstāt, ka jāupurē cilvēki. Kopš atšķelšanās sākuma viņi gādāja, lai ļaudis tiktu turēti neziņā. Gadu gaitā, pazeminot viņu intelektuālo un fizisko attīstību, garīdznieki arvien vairāk uzkundzējās. Jaunajai reliģijai nebija nekā kopīga ar kultu, kas sākotnēji iedvesmoja šķelšanos, tapec svarīga bija masu kontrole.

Universālais likums deklarē, ka cilvēka galvenais pienākums, neatkarīgi no tā, uz kuras planētas viņš dzīvo, ir attīstīt savu garīgo pasauli. Degradējot veselu nāciju, turot to neziņā un vadot ar melu palīdzību, priesteri šo likumu pārkāpa. Mēs nolēmām iejaukties, bet, pirms to darīt, piedāvājām viņiem pēdējo iespēju. Izmantojot telepātiju, kā arī sapni, sazinājāmies ar galveno priesteri: „Jābeidz upurēt cilvēki un jāved atpakaļ uz Patiesā ceļa. Cilvēka fiziskajai eksistencei ir tikai viens iemesls - attīstīt garīgumu. Tas, ko jūs darāt, ir pretrunā ar Universālo likumu."

Lielais priesteris bija ārkārtīgi uztraucies un nākamajā dienā sasauca garīdznieku sanāksmi, kurā atstāstīja sapni. Daži viņu apsūdzēja nodevībā, citi pārmeta plānprātību, vēl kūdi izteica aizdomas par halucinācijām. Pēc vairāku stundu ilgām diskusijām divpadsmit no piecpadsmit priesteriem, kuri veidoja padomi, nolēma saglabāt reliģiju nemainīgu un uzstāja, ka nepieciešama kontrole un jāveicina ticība un bailes no atriebīgiem dieviem, kuru pārstāvji uz Zemes bija viņi. Priesteri nenoticēja galvenā garīdznieka stāstam par savu sapni.

Dažreiz mūsu stāvoklis ir ļoti delikāts, Mišel,” Tao turpināja. „Mēs varētu parādīties savā gaisakuģī un runāt tieši ar priesteriem, bet, tā kā viņiem pirms atšķelšanās arī bija gaisakuģi, mūs varētu identificēt, un viņi nekavējoties uzbruktu - par to nevarēja būt ne mazāko šaubu, jo garīdznieki bija ļoti aizdomīgi un baidījās zaudēt pārākumu pār savu tautu. Viņiem bija armija un diezgan spēcīgi ieroči, ko izmantot iespējamu revolūciju apspiešanai. Mēs arī būtu varējuši viņus iznīcināt un uzrunāt tieši cilvēkus, lai atgrieztu uz Pareizā ceļa, tomēr psiholoģiski tā būtu kļūda. Šie cilvēki bija pieraduši klausīt garīdzniekiem un nebūtu sapratuši, kādēļ mēs iejaucamies viņu valsts lietās. Tā viss tiktu sabojāts.

Kādu nakti mēs vienā no savām ieroču lodēm desmit tūkstošu kilometru augstumā pārlidojām valsti. Templis un Svētā pilsēta atradās apmēram kilometra attālumā. Ar telepātijas palīdzību pamodinājām galveno priesteri un divus baznīcas kalpotājus, kuri bija sekojuši viņa padomam, un likām kājām doties uz brīnišķīgu parku, kas atrodas pusotra kilometra no Svētās pilsētas. Ar kolektīvās halucinācijas palīdzību panācām, ka sargi atver cietumus un izlaiž ieslodzītos brīvībā. Kalpotāji, karavīri - faktiski visi Svētās pilsētas iedzīvotāji, izņemot divpadsmit Jaunos garīdzniekus - tika evakuēti. Neparastu vīziju iedvesmoti, visi steidzās uz pilsētas otru malu. Debesīs ap milzīgu, līdz baltkvēlei nokaitētu mākoni, kas naktī mirdzēja, lidinājās spārnoti personāži."

„Kā to var panākt?"

„Kolektīvā ilūzija, Misei,” Tao paskaidroja. „Ļoti īsā laikā Svētajā pilsētā palika tikai divpadsmit ļauno priesteru. Kad viss bija sagatavots, ieroču lode pilsētu, ieskaitot Templi, sagrāva ar to pašu ieroci, ko tu jau esi redzējis darbībā. Akmeņus sadrupināja un sienas sagrāva līdz metram virs zemes - tā, lai drupas liecinātu par šī grēka sekām. Jo, ja viss tiktu izdzēsts no atmiņas, cilvēki drīz vien to aizmirstu. Viņi visu viegli aizmirst...

Lai cilvēkus pamācītu, no nokaitētā mākoņa atskanēja balss, kas brīdināja, ka Dieva dusmas būs neizmērojamas, daudz briesmīgākas par tikko piedzīvotajām, ka viņiem jāklausa Lielais priesteris un jāiet pa jauno ceļu, ko viņš rādīs, piepalīdzot diviem garīdzniekiem. Protams, laiki bieži vien bija skarbi, tomēr talkā nāca atmiņas un bailes no notikušā, kad pāris minūšu laikā bija iznīcināta Svētā pilsēta un nogalināti ļaunie priesteri. Nav nemaz jāsaka, ka šo notikumu uzskatīja par Dieva brīnumu, jo tika atbrīvoti vairāk nekā divsimt ieslodzīto, kuri nākamajā dienā būtu kļuvuši par upuriem.

Visas notikuma detaļas atzīmēja pārrakstītāji, bet atstāstos gadsimtu gaitā tās tika sagrozītas. Tomēr tūlītējas sekas bija pilnīgas izmaiņas. Bagātie, kuri iepriekš ekspluatēja nabadzīgos, tagad, ņemot vērā, kas notika ar ļaunajiem priesteriem un Svēto pilsētu, baidījās sastapties ar tādu likteni. Viņi jutās pazemoti un palīdzēja jaunajiem līderiem ieviest prasītās izmaiņas. Pamazām cilvēki atkal kļuva apmierināti, kā tas jau bija pirms šķelšanās. Ar noslieci drīzāk uz pastorālo, ne industriālo vai pilsētniecisko dzīvi, viņi turpmāko gadsimtu gaitā izplatījās pa visu Āfriku. Iedzīvotāju skaits jau bija vairāki miljoni. Pilsētas dibināja tikai apvidū, kur tagad ir Sarkanā jūra, un gar tās upes krastiem, kas plūda caur Āfrikas centru.

Cilvēkiem izdevās ārkārtīgi attīstīt savas psihiskās spējas. Daudzi varēja veikt īsas distances ar levitācijas palīdzību, un savu vietu viņu dzīvē ieņēma telepātija, kļūdama par ierastu lietu. Fiziskas slimības nereti tika izārstētas, vien pieskaroties ar rokām. Draudzīgas attiecības no jauna nodibinājās ar melnādaino rasi Austrālijā un Jaungvinejā; viņi regulāri ieradās ciemos savos ugunsratos, kā reizēm dēvēja gaisakuģus, ko vēl joprojām izmantoja Austrālijas brāļi.

Dzeltenā rase, būdami tuvākie kaimiņi, nelielā skaitā sāka emigrēt uz Ziemeļāfriku. Viņus apbūra stāsti par Dieva ierašanos ugunsratos, kā tika nosaukta mūsu iesaistīšanās.

Dzeltenā rase pirmā sāka sajaukties ar melno rasi fiziskā nozīmē. Uz Bakaratini nekad tā nenotika, kā vēlāk tas būs uz Zemes. Etnologi ļoti ieinteresējās par šīs savienības rezultātiem - jaunas, izcilas cilts rašanos uz Zemes. Patiesi, šis krustojums, kā es to saucu, kurā ir vairāk dzelteno asiņu, nevis melno, galu galā labāk jutās starp savējiem. Viņi sagrupējās un apmetās uz dzīvi apvidū, kas tagad saucas Alžīrija, Tunisija, Ziemeļāfrika. Tā dzima jauna tauta - arābi. Tikai nedomā, ka viņi uzreiz līdzinājās tai, kāda tā ir pašlaik! Ietekmēja klimats, laiks, gadsimtu gaita. Mans stāsts tikai palīdz tev iedomāties, kas krustošanās rezultātā notiek.

Zemes iedzīvotājiem viss bija labi, izņemot... Astrologi un zinātnieki bija ļoti uztraukušies, jo nemanāmi, tomēr neizbēgami Zemei tuvojās milzīgs asteroīds. Pirmo reizi to uztvēra Ikirito observatorija, kas atrodas Austrālijas vidienē. Draudīgi kvēlojošu, spilgti sarkanu pēc pāris mēnešiem to varēja ieraudzīt ar neapbruņotu aci, ja vien zināja, kur skatīties. Tas kļuva arvien pamanāmāks. Austrālijas, ļaungvinejas un Antarktikas valdības pieņēma ārkārtīgi svarīgu lēmumu, kam drīz piekrita arī dzeltenās rases līderi. Viņi vienojās, ka pirms neizbēgamās sadursmes ar asteroīdu visi lidot spējīgie gaisakuģi pametīs Zemi, uz borta uzņemot tik daudz speciālistu un ekspertu, cik vien iespējams: ārstus, inženierus un citus, kas pēc katastrofas varētu strādāt kopienā.”

„Kurp viņi devās? Uz Mēnesi?"

„Nē, Mišel, tajā laikā Zemei nebija Mēness. Viņu gaisakuģis spēja divpadsmit nedēļas lidot autonomi. Supergaro lidojumu iespēja bija zudusi uz ilgu laiku. Plāns paredzēja palikšanu Zemes orbītā un gatavību nolaisties, cik ātri vien iespējams, lai sniegtu palīdzību tur, kur tā visvairāk nepieciešama. Tika aprīkoti un piekrauti astoņdesmit Austrālijas gaisakuģu, lai izvestu elites grupu, ko izraudzījās dienu un nakti notiekošu sanāksmju rezultātā. Savukārt dzeltenā rase sagatavoja deviņdesmit astoņus kuģus. Protams, Āfrikā tādu nebija.

Es gribu, lai tu, Misei, saprastu - izņemot katras valsts augstāko vadītāju, nevienam no viņa ministriem, kā tos varētu dēvēt, nevienā kuģī vieta nebija paredzēta. Varbūt tas tev liksies neparasti, jo līdzīgā situācijā šodien uz Zemes daudzi politiķi laistu darbā visus līdzekļus, lai tikai glābtu savu ādu. Tur viss bija sagatavots, cilvēkus informēja par gaidāmo katastrofu, taču gaisakuģu lomu noklusēja -aiz bailēm, ka cilvēki varētu domāt, ka līderi viņus nodevuši. Tas radītu paniku un pat uzbrukumus lidostām. Vadītāji sadursmes radīto iespaidu centās mazināt, lai neizceltos kolektīvā panika. Taču, ņemot vērā aprēķināto asteroīda ātrumu - tas atradās tikai četrdesmit astoņu stundu attālumā -, sadursme bija nenovēršama. Visi eksperti tam piekrita... labi - gandrīz visi. Gaisakuģiem vajadzēja pacelties visiem reizē divas stundas pirms sadursmes. Ļoti novēlotā aizbraukšana bija domāta, lai vajadzības gadījumā tiem ļautu palikt Visumā divpadsmit nedēļas pēc katastrofas.

Tika izskaitļots, ka asteroīds ietrieksies tagadējā Dienvidamerikas teritorijā. Viss bija sagatavots, un pacelšanās signāls tiktu dots D-dienā^1, divpadsmitos dienā pēc Centrālaustrālijas laika. Vai nu aprēķinos bija kļūda - lai gan tas ir maz ticams -, vai arī asteroīds pēkšņi bija palielinājis ātrumu, bet, spīdot kā oranža saule, tas parādījās pie debesīm jau vienpadsmitajā dienā. Lidaparātiem nekavējoties tika dota pavēle pacelties. Lai uzreiz atstātu Zemes atmosfēru un atbrīvotos no gravitācijas spēka, jāizmanto gravitācijas caurums. Toreiz tas atradās virs mūsdienu Eiropas. Kuģi uzņēma ātrumu, bet tie vēl nebija sasnieguši gravitācijas caurumu, kad asteroīds ietriecās Zemē, sadaloties trijās daļās. Mazākā, vairāku kilometru diametrā, skāra tagadējās Sarkanās jūras rajonu; otra atlūza, daudz lielāka, trāpīja tur, kur tagad atrodas Timoras jūra; trešā -vislielākā - nokrita Galapagu salu teritorijā. Sadursmes rezultāts bija briesmīgs. Saule kļuva blāvi sarkana, kā krītošs balons tā slīdēja uz horizontu, tad apstājās un sāka kāpt augšup, taču, sasniegusi tikai pusi attāluma, nokrita. Zeme piepeši bija mainījusi savas ass slīpumu! Atskanēja neiedomājami spēcīgi sprādzieni, jo asteroīda divas lielākās atlūzas pāršķēla Zemes garozu. Austrālijā, Jaungvine-jā, Japānā, Dienvidamerikā un citviet uz planētas izvirda vulkāni, momentā pacēlās kalni, vairāk nekā trīssimt metru augsti paisuma viļņi pāršalca četras piektdaļas Austrālijas, Tasmānija atdalījās no Austrālijas kontinenta, bet liela daļa Antarktikas nogrima ūdenī, radot divus milzīgus zemūdens kanjonus starp Antarktiku un Austrāliju. Klusā okeāna dienviddaļā no ūdens pacēlās milzum liels kontinents. Liela daļa no Birmas nogrima tur, kur tagad atrodas Bengālijas līcis. Iegrima vēl kāda zemes platība, un radās Sarkanā jūra."

„Vai gaisakuģi paspēja tikt laukā?”

„Ne gluži, jo eksperti bija pieļāvuši kļūdu. Aizstāvībai jāsaka - viņi iepriekš nevarēja paredzēt, kas notiks. Prognozējot Zemes noslieci uz tās ass, nevarēja noteikt svārstības. Lidaparāti tika burtiski noķerti un ievilkti pretplūsmā, ko izraisīja mazās planētas atkārtota iekļūšana Zemes atmosfērā. Vēl vairāk, tos apbēra miljoniem no asteroīda nākošu un tam sekojošu daļiņu. Tikai septiņiem gaisakuģiem - trim ar melnādainiem un četriem ar dzeltenādainiem pasažieriem - izdevās izbēgt no šausmām, kas plosīja Zemi. Biedējošs skats - vērot, kā acu priekšā mainās Zeme..."

„Cik ilgā laikā Klusajā okeānā parādījās tevis minētais kontinents?”

„Dažās stundās. Kontinentu pacēla gāzveidīgas jostas, kas radās Zemes centrā notikušās plātņu pārbīdes rezultātā. To pārvietošanās turpinājās vēl mēnešiem. Asteroīda trijos trieciena punktos izveidojās tūkstošiem vulkānu. Indīgās gāzes izplatījās virs Austrālijas kontinenta lielākās daļas, izraisot miljoniem melnādaino cilvēku vieglu nāvi - pāris minūšu laikā. Pēc mūsu statistikas tur gandrīz pilnībā tika iznīcināts cilvēku dzimums un dzīvnieki. Pēc katastrofas tika saskaitīti vien simt astoņdesmit izdzīvojušu cilvēku. Iemesls baismīgajiem zaudējumiem - indīgās gāzes. Jaungvinejā, kur to bija aizplūdis mazāk, ari bojāgājušo bija mazāk.”

„Tao, es jau labu laiku gribu uzdot tev jautājumu..."

„Lūdzu, dari tā!”

„Tu teici, ka uz Āfriku un jaungvineju aizplūda melnādainie cilvēki no Austrālijas. Kāpēc tagad aborigēni ir tik atšķirīgi no melnādainajiem visā pasaulē?"

„Lielisks jautājums, Misei! Redzi, katastrofas rezultātā notika tāda slāņu pārvietošanās, ka urāna krājumi uz Zemes izstaroja stipru radiāciju. Taču tas notika vienīgi Austrālijā. Tie, kam izdevās izbēgt no nāves, saņēma tikpat spēcīgu starojumu kā atomsprādzienā. Rezultātā cilvēki tika ģenētiski skarti, tāpēc mūsdienu afrikāņu gēni atšķiras no aborigēnu gēniem. Pilnībā izmainījās arī vide un cilvēku pārtika. Laika gaitā bakaratiniešu pēcteči tika pārveidoti par mūsdienu aborigēniem.

Slāņu pārvietošanās turpinājās, tāpēc veidojās kalni - daži piepeši, citi vairāku dienu laikā. Rādās dziļas plaisas, aprijot veselas pilsētas, un tad tās aizvērās, tā iznīcinot visas civilizācijas pēdas. Planētas miljardu gadu laikā nekad nebija piedzīvojušas arī tādus plūdus. Vulkāni vienlaicīgi izspļāva augstu debesīs milzum daudz pelnu, un tās satumsa. Tvaiks no okeāna, kas dažviet burtiski vārījās, sajaucās ar pelnu vāliem. Radās melni mākoņi, no kuriem šļācās tik spēcīgs lietus, ka to pat grūti iedomāties."

„Kas notika ar gaisakuģiem?"

„Pēc divpadsmit nedēļām tiem nācās atgriezties uz Zemes. Viņi nolaidās rajonā, ko tagad pazīstam kā Eiropu, jo uz pārējās planētas nebija redzamības. No septiņiem lidaparātiem nolaidās tikai viens, pārējos vētras brāzmas - cikloniskie vēji, kas pūš ar ātrumu 300 līdz 400 kilometru stundā -, kas plosījās uz visas planētas, trieca pret zemi. Galvenais to cēlonis bija temperatūras svārstības, ko savukārt izraisīja pēkšņie vulkānu izvirdumi.

Vienīgais atlikušais gaisakuģis nolaidās tur, kur tagad atrodas Grenlande. Uz borta bija deviņdesmit pieci dzeltenās rases pasažieri, galvenokārt ārsti un dažādi eksperti. Piezemējoties ārkārtīgi nelabvēlīgos apstākļos, kuģis cieta tādus bojājumus, ka vairs nespēja pacelties gaisā. Tomēr to varēja izmantot par patvērumu. Pārtikas krājumu pietika ilgam laikam, un viņi piemērojās, cik labi vien spēja.

Apmēram pēc mēneša visus, arī lidaparātu, aprija zemestrīce. Tā uz Zemes tika iznīcinātas visas civilizācijas pēdas. Katastrofu ķēde, kas sekoja sadursmei ar asteroīdu, pazudināja veselas populācijas Jaungvinejā, Birmā, Ķīnā un Āfrikā. Sahāras reģions cieta mazāk, bet pilsētas Sarkanās jūras apvidū pazuda jaunradītās jūras viļņos, īsi sakot, no Zemes virsmas gandrīz viss tika noslaucīts. Austrālijas un Ķīnas brīnišķīgās kultūras eksistēja tikai atmiņās, kas pārvērtās nostāstos. Un cilvēki, jaunizveidojušos dziļo aizu un jūru pēkšņi izkliedēti un atšķirti cits no cita, pirmo reizi uz Zemes pieredzēja kanibālismu.

4. Zeltainā planēta

Manu uzmanību piesaistīja Tao sēdekļa tuvumā iedegušās citu krāsu gaismiņas. Beigusi stāstījumu, viņa pamāja, un uz vienas no telpas sienām parādījās burtu un ciparu virkne, ko mana pavadone uzmanīgi izpētīja. Tad gaisma nodzisa un attēls pazuda.

„Tao, tu tikko runāji par halucinācijām un kolektīvajām ilūzijām. Es nesaprotu, kā var maldināt tūkstošiem cilvēku! Vai tas nav šarlatānisms? Arī iluzionists uz skatuves muļķo pūli ar duci izvēlētu objektu?"

Tao pasmaidīja.

„Zināmā mērā tev taisnība, jo tagad uz tavas planētas atrast īstu brīnumdari ir sarežģīti. Man jāatgādina - mēs esam eksperti visa veida psihiskajās parādībās, un mums ir pavisam viegli..."

Tajā brīdī gaisakuģi satricināja ārkārtīgi spēcīgs grūdiens. Tao seja pārvērtās - tajā atspoguļojās šausmas. Ar baismīgu krakšķi lidaparāts sadalījās vairākās daļās. Dzirdēju astronautu kliedzienus, kad mūs visus izsvieda Visumā. Tao bija cieši satvērusi manu roku, un mēs galvu reibinošā ātrumā tikām grūsti cauri zvaigžņu tukšumam. Pēc ātruma, kādā brāzāmies, sapratu, ka šķērsosim tās komētas ceļu, kurai virzījāmies garām pirms vairākām stundām.

jutu Tao roku, bet pat nepagriezu galvu uz viņas pusi, jo komēta bija mani burtiski apbūrusi. Pavisam noteikti mēs saskriesimies ar tās asti! Es jau jutu briesmīgu karstumu, sejas āda bija gatava pārsprāgt. Tās bija beigas...

„Vai ar tevi viss kārtībā, Mišel?” dzirdēju Tao balsi.

Man likās, ka jūku prātā. Es sēdēju tajā pašā krēslā, kurā klausījos viņas stāstījumā par pirmo cilvēku uz Zemes.

„Vai mēs esam miruši vai sajukuši?"

„Ne viens, ne otrs, Mišel! Uz mūsu planētas ir teiciens, ka attēls ir tūkstoš vārdu vērts. Tu gribēji zināt, kā mēs spējam maldināt ļaužu masas, un es atbildēju - radot ilūziju. Saprotu, ka man vajadzētu tev izvelēties mazāk šausmīgu piedzīvojumu, taču šaja gadījumā tas bija ļoti svarīgi.”

„Fantastiski! Es nekad nebūtu ticējis, ka var notikt tā, turklāt tik negaidīti. Tas bija ļoti reāli - viss scenārijs. Nezinu, ko lai saku... Vienīgais, ko lūgšu - nebaidi vairs mani tā. Es varēju nomirt aiz bailēm...”

„Nepavisam! Mūsu fiziskie ķermeņi atradās krēslos, un mēs tikai atdalījām savus... teiksim, astropsihiskos ķermeņus no fiziskajiem un no pārējiem.”

„Kādiem - pārējiem?"

„No visiem pārējiem - fizioloģiskā, psihotipiskā, astrālā un tā tālāk. Tavs astropsihiskais ķermenis bija atšķirts no pārējiem ar telepātisku sistēmu, kas radās manās smadzenēs, kuras šajā gadījumā darbojās kā raidītājs. Starp tavu un manu astropsihisko ķermeni izveidojās savstarpēja saistība. Viss, ko es iedomājos, tika projicēts tavā astropsihiskajā ķermenī tieši tā, it kā tas notiktu. Vienīgi man vajadzēja būt ļoti piesardzīgai, jo nepaguvu tevi brīdināt."

„Kā tas jāsaprot?”

„Kad tiek radīta ilūzija, viens vai vairāki subjekti jāsagatavo, lai tie redzētu to, ko tu vēlies, lai viņi redz. Piemēram, ja gribi, lai cilvēki debesīs redzētu gaisakuģi, ir svarīgi, ka viņi arī cer to tur ieraudzīt, ja viņi domā, ka tas būs zilonis, tad gaisakuģi, protams, neredzēs. Ar pareiziem vārdiem un kontrolētiem mājieniem pūlis vienosies ap tevi cerībā ieraudzīt lidaparātu, ziloni vai Fatimas jaunavu - tipisks gadījums uz Zemes."

„Tas būtu vienkāršāk ar vienu subjektu, nevis ar desmit tūkstošiem."

„Tieši otrādi! Vairāk cilvēku rada ķēdes reakciju, tiek atbrīvoti indivīdu astropsihiskie ķermeņi. Procesa sākumā viņi savā starpā sazinās telepātiski. Tas atgādina pazīstamo domino virkni: kad krīt pirmais kauliņš, jākrīt arī pārējiem, līdz pašam pēdējam.

Spēle ar tevi bija viegla. Kopš Zemes pamešanas tu esi kļuvis nervozāks, nesaproti, kas loģiski ar tevi notiks. Es izmantoju tipisku gadījumu ar apziņas un zemapziņas bailēm, kas neatkāpjas, kad atrodies lidaparātā, - ar bailēm no eksplozijas vai avārijas. Tā kā tu ekrānā biji redzējis komētu, kādēļ gan to neizmantot? Es varētu likt tev krustot komētas asti, ļaujot noticēt, ka tā ir sasalusi, nevis, tai pietuvojoties, dedzināt tev seju."

„Tātad Visumā tu varētu likt man sajukt prātā!”

„Ne tik īsā laikā..."

„Bet tam vajadzēja ilgt vairāk par piecām minūtēm."

„Ne ilgāk kā desmit sekundes, Misei! Tieši kā sapnī vai, drīzāk, murgos, kas notiek aptuveni līdzīgi. Piemēram, tu guli un sāc sapņot... Tu esi uz lauka ar brīnišķīgu ērzeli. Tu tam tuvojies, gribi noķert, bet tas mūk prom. Pēc pieciem sešiem mēģinājumiem, kas, protams, prasa laiku, tu beidzot uzlec ērzelim mugurā un sāc auļot. Ātrums tevi skurbina. Ērzelis aulekšo strauji, kājas vairs neskar zemi. Viņš paceļas gaisā, un zem tevis slīd lauku ainava -upe, klajumi, meži... Vienreizīgs skats! Tad pie horizonta parādās kalns. Tev tuvojoties, tas iegūst draudošus apveidus un kļūst arvien augstāks. Ar grūtībām izdodas pacelties augstāk. Zirgs lido jau teju pāri augstākajai virsotnei, kad viņa pakavs atsitas pret klinti. Tu zaudē līdzsvaru un krīti... Tu gāzies bezdibenī, kam, liekas, nav gala... Un esi no gultas izkritis uz grīdas."

„Un tu apgalvosi, ka šis sapnis ilgst vien dažas minūtes?"

„Tas varētu norisināties četras sekundes. Sapnis sākās, it kā tu no kāda punkta attītu atpakaļ filmu un tad skatītos. To ir grūti saprast, bet šajā sapnī viss sāktos brīdī, kad tu gultā zaudē līdzsvaru."

„Neko nesaprotu..."

„Es par to nebrīnos. Lai to izprastu, vajadzīgas daudz dziļākas studijas šajā jomā, bet pašlaik uz Zemes nav neviena, kas spētu mācīt šo tematu. Sapņi tagad nav svarīgi, Mišel! Šo pāris stundu laikā, ko esi pavadījis ar mums, tu, pats to nesaprotot, esi krietni progresējis vairākās jomās, un tas ir svarīgi.

Pienācis laiks paskaidrot, kādēļ vedam tevi uz Tiobu. Mēs tev uzticam misiju. Tā nozīmē - pastāsti visu, ko redzēsi, izdzīvosi un dzirdēsi par laiku, ko pavadīsi kopā ar mums. Izklāsti visu vienā vai vairākās grāmatās, ko uzrakstīsi pēc atgriešanās uz Zemes. Kā saproti, mēs daudzus tūkstošus gadu esam novērojuši cilvēku uzvedību uz jūsu planētas. Noteikts procents indivīdu tuvojas kritiskam vēstures punktam, un mēs jūtam, ka pienācis laiks viņiem palīdzēt. Varam garantēt - ja šie cilvēki ieklausīsies, tad viņi izvēlēsies pareizo ceļu. Tādēļ tu esi izraudzīts..."

„Bet es neesmu rakstnieks! Kādēļ nemeklējat kādu pazīstamu rakstnieku vai labu žurnālistu?”

Tao pasmaidīja par manu aizrautīgo reakciju.

„Vienīgie rakstnieki, kuri varētu izdarīt tā, kā vajag, ir miruši, -es domāju Platonu vai Viktoru Igo. Un viņi pievienotu faktiem pārāk daudz stilistisku izpušķojumu. Mums nepieciešams maksimāli precīzs ziņojums."

„Tad jau jums vajadzīgs reportieris!"

„Misei, tu pats zini, ka žurnālistiem uz jūsu planētas ir tieksme pēc sensacionālā, tāpēc viņi parasti izkropļo patiesību. Cik bieži tu, piemēram, redzi ziņas, kas neatšķiras dažādos televīzijas kanālos un laikrakstos? Kam tu notici, kad viens ziņo par septiņdesmit pieciem zemestrīcē bojāgājušiem, cits min sešdesmit divus, bet vēl kāds - deviņdesmit piecus? Vai tu patiešām domā, ka žurnālistiem var uzticēties?"

„Mjā, tev taisnība..."

„Mēs esam tevi novērojuši, zinām par tevi visu, tāpat kā par dažiem citiem uz Zemes, un tu tiki izvēlēts..."

„Bet kādēļ tieši es? Es neesmu vienīgais uz Zemes, kurš spēj vērtēt objektīvi!”

„Bet kādēļ ne tu? Vēlāk uzzināsi mūsu izvēles galveno iemeslu."

Nezināju, ko sacīt. Vēl vairāk - mani iebildumi šķita smieklīgi, jo biju jau uzsācis šo piedzīvojumu un atkāpšanās ceļa vairs nebija. Galu galā nācās atzīt, ka šis Visuma ceļojums man patika arvien vairāk. Noteikti, ka miljoniem cilvēku būtu atdevuši visu, lai tikai atrastos manā vietā.

„Tao, es vairs nestrīdēšos. Tas ir jūsu lēmums, un es to pieņemu. Ceru, ka būšu uzdevumam piemērots. Taču vai tev ir ienācis prātā, ka deviņdesmit deviņi procenti cilvēku neticēs ne vārdam, ko teikšu? Vairumam tas viss šķitīs pārāk neticams."

„Misei, vai pirms diviem tūkstošiem gadu kāds ticēja Kristum, ka viņš ir Dieva sūtīts? Nē, un tāpēc viņu sita krustā. Taču tagad miljoniem cilvēku tic tam, ko Jēzus Kristus teica."

„Kas viņam tic? Vai tas ir patiesi? Un kas vispār ir Jēzus Kristus? Bet vispirms - kas ir Dievs? Vai viņš eksistē?”

„Šo jautājumu, Misei, es gaidīju. Labi, ka tu to uzdevi. Uz senas akmens plāksnes - liekas, Naacal- rakstīts: „Sākumā nebija nekā -viss bija tumsa un klusums." Gars - Augstākā inteliģence - nolēma radīt pasaules un pavēlēja četriem augstākajiem spēkiem...

Cilvēka prātam, pat augsti attīstītam, to ir ārkārtīgi grūti, pat neiespējami saprast. No otras puses, tavs Astrālais gars to padara sev līdzīgu, kad tiek atbrīvots no tava fiziskā ķermeņa. Bet es aizsteidzos uz priekšu. Sāksim no jauna!

Sākumā nebija nekā, izņemot klusumu un garu - Garu. Gars bija - un ir - bezgala varens, tik izcils, ka cilvēka prāts to nevar izprast. Gars ir tik ietekmīgs, ka tikai ar savu gribu vien izraisa neiedomājami spēcīgu atomsprādzienu ar ķēdes reakcijām. Toreiz Gars iztēlojās pasaules, apsvēra, kā tās radīt - no vismilzīgākās līdz vissīkākajai, iedomājās atomus un radīja visu - kas kustējās un kustēsies; visu, kas dzīvoja un dzīvos; visu, kas ir nekustīgs vai liekas tāds esam, - ikvienu lietu. Tas notika tikai Gara iztēlē. Viss vēl joprojām bija tumsa. Kad reiz viņam radās visaptveroša nojausma, ko gribētos radīt, ar savu ārkārtīgo gara spēku Gars nekavējoties izveidoja četrus Visuma spēkus. Ar tiem viņš vadīja visu laiku pirmo un visvarenāko atomsprādzienu, ko zināmi ļaudis uz Zemes sauc par Lielo sprādzienu. Gars atradās tā centrā un to izraisīja. Tumsa bija prom, un Visums pēc viņa vēlēšanās radīja sevi. Gars bija, ir un vienmēr būs Visuma centrs, jo viņš ir tā Kungs un Radītājs..."

„Labi,” es iejaucos, „tas ir stāsts par Dievu, kā to māca kristīgā reliģija. Es nekad neesmu tādiem māņiem ticējis!"

„Mišel, es nerunāju par reliģiju, kāda tā ir uz Zemes, jo īpaši ne par kristīgo reliģiju," Tao mierīgi paskaidroja. „Nejauc reliģijas ar Radīšanu un to vienkāršību, kas sekoja! Nejauc loģiku ar reliģiju neloģiskajiem sagrozījumiem! Par šo tematu mums vēl būs izdevība parunāt, un tevi gaida vairāki pārsteigumi. Es tagad tev cenšos izskaidrot Radīšanu. Miljonu gadu laikā (jo, protams, Radītājam mūžīgi ir tagadne, bet cilvēku sapratnes līmenim vairāk atbilst skaitīt gadus] tika veidotas visas pasaules, saules un atomi, kā to jums māca skolā; planētas riņķoja ap savām saulēm un dažreiz ar saviem satelītiem, un tā tālāk. Noteiktos laikos zināmās saules sistēmās dažas planētas atdzisa, veidojās augsne, akmeņi sacietēja, radās okeāni, zemes masas kļuva par kontinentiem. Beidzot planētas kļuva apdzīvojamas noteiktām dzīvības formām. Tas viss bija sākumā - Gara iztēlē. Viņa pirmo spēku var saukt par Atoma spēku.

Ar savu otro spēku viņš iecerēja pirmatnējās dzīvās radības un daudzus no pirmatnējiem augiem, no kuriem vēlāk attīstījās apakšgrupas. Šo otro spēku nosauksim par Ovokosmisko spēku, jo radības un augus veidoja kosmosa stari, kas beidzās ar kosmiskajām olām.

Pašā sākumā Gars iedomājās piedzīvot sajūtas caur īpašu radību. Ar trešā spēka palīdzību, ko sauksim par Ovoastromisko spēku, viņš iztēlojās Cilvēku. Un tā tika radīts Cilvēks.

Mišel, vai kādreiz esi iedomājies, kādu gudrību prasīja cilvēciskas būtnes vai pat dzīvnieka radīšana? Asinis, kas cirkulē, pateicoties sirdij, kas pukst miljoniem reižu neatkarīgi no gribas... Plaušas, kas attīra asinis ar sarežģītas sistēmas palīdzību... Nervu sistēma... Smadzenes, kas dod pavēles, palīdzot piecām sajūtām... Ultrajutīgas muguras smadzenes, kuras tev liks momentā atraut roku no karstas krāsns, lai neapdedzinātos; smadzenēm vajadzētu tikai sekundes desmitdaļu, lai dotu pavēli un pasargātu tavu roku no sadegšanas.

Vai kādreiz esi domājis, ka starp miljoniem indivīdu uz tādas planētas kā jūsējā nav divu identisku pirkstu nospiedumu, un kādēļ asins kristāli ir tikpat vienreizēji kā pirkstu nospiedumi? Eksperti un inženieri uz Zemes un citām planētām ir pūlējušies un joprojām cenšas izveidot cilvēka ķermeni. Vai viņiem tas ir izdevies? Kas attiecas uz robotiem, pat visideālākais salīdzinājumā ar cilvēka mehānismu nekad nebūs kas vairāk par parastu aparātu.

Atgriežoties pie kristāliem, ko tikko pieminēju, - tos labāk raksturot kā noteiktu vibrāciju, kas piemīt katra indivīda asinīm. Tai nav nekāda sakara ar asins grupām. Dažādas reliģiskas sektas uz Zemes tic, ka asins pārliešanas noliegums ir pareizs. Viņu iemesli ir saistīti ar reliģisko doktrīnu mācībām un to interpretāciju, kaut gan īstais iemesls ir dažādu vibrāciju iespaids citai uz citu. Pie masīvas asins pārliešanas tā var ietekmēt saņēmēju; ietekmes pakāpe un ilgums mainās atkarībā no pārliešanas apjoma. Protams, tā nekad nav bīstama. Jau mēneša laikā saņēmēja asins vibrācijas gūst pārsvaru, neatstājot ne mazākās donora asins vibrācijas sekas. Jāņem vērā, ka tādas svārstības ir daudz vairāk fizioloģiska un fluīdiska, nevis fiziska ķermeņa pazīme.

Bet es esmu novirzījusies no temata. Un nu mums laiks pievienoties pārējiem. Neesam vairs tālu no Tiobas.”

Es neuzdrošinājos jautāt par ceturtā spēka dabu, jo Tao jau steidzās uz izeju. Sekoju viņai uz komandtelpu. Tur uz paneļa tuvplānā redzamais cilvēks runāja lēni un gandrīz bez apstājas, cipari un diagrammas ar spožiem punktiem dažādās spilgtās krāsās nepārtraukti šķērsoja ekrānu, ko izraibināja simboli.

Tao nosēdināja mani tur, kur biju sēdējis jau iepriekš, un lūdza neiejaukties drošības sistēmas darbībā. Viņa devās apspriesties ar Baiestru, kura uzraudzīja astronautus pie pultīm. Tad Tao atgriezās un apsēdās man blakus.

„Kas notiek?" vaicāju.

„Tuvojoties mūsu planētai, samazinām ātrumu. Pašreiz esam 848 kilometru attālumā. Ieradīsimies pēc divdesmit piecām minūtēm."

„Vai to var redzēt?"

„Pacietību, Mišel! Divdesmit piecas minūtes nav pasaules gals."

Acīmredzami labā garastāvoklī Tao man piemiedza ar aci.

Tuvplānu uz ekrāna nomainīja platleņķa kadrs. Nu varēja redzēt starpgalaktiku bāzes komandtelpu. Tā bija tāda pati kā iepriekš. Operatori pie pultīm bija koncentrējušies darbam, daudzi no galda datoriem tika vadīti nevis manuāli, bet mutiski, un tie atsaucās operatora balsij. Ekrānu šķērsoja diagrammas, ko pavadīja dažādu krāsu mirdzoši punkti. Piepeši - tur tā bija, tieši paneļa vidū! Starpgalaktiku centrs tika aizstāts ar... Tiobu!

Manam minējumam vajadzēja būt pareizam, es to jutu. Arī Tao nekavējoties telepātiski to apstiprināja. Mums tuvojoties un Tiobai uz paneļa palielinoties, es nespēju no tās atraut acis. Redzēju kaut ko neaprakstāmi brīnišķīgu! Pirmais prātā ienāca vārds spīdoša, tad to nomainīja zelta. Tomēr šie vārdi pilnībā neatklāja krāsas radīto iespaidu. Es to varētu izteikt ar vārdu kopu mirdzoši dūmakaini

zeltaina. Kādās iespaids par iegremdēšanos spīdoša, zeltainā vannā, it kā gaisā būtu ļoti smalki zelta putekļi.[2]

Līgani nolaidāmies uz planētas. Panelis vairs nerādīja tās kontūras - nu varēja izšķirt kontinenta aprises. Tas beidzās pie okeāna, ko izraibināja liels daudzums dažādu krāsu salu. Nolaišanās laikā objektīvs ar maināma fokusa attālumu netika izmantots (iemeslus man vēlāk paskaidroja). Krāsas bija žilbinošas! Savā tonālajā atšķirībā tās bija spilgtākas nekā mūsējās. Piemēram, spilgti zaļā gandrīz spīdēja, tā izplatīja krāsu; tumši zaļajai bija pretējs efekts - tā savu krāsu saglabāja; sarkano atpazinu, tomēr tā nebija mums pazīstamā sarkanā krāsa. To visu ir ārkārtīgi grūti aprakstīt ar vārdiem, jo Tiobas krāsas nav salīdzināmas ne ar vienu uz Zemes esošo. Tao valodā ir vārds, kas apzīmē krāsu veidus uz Zemes un uz citām līdzīgām planētām: mūsu krāsas ir kalbialoka, ko es tulkotu kā blāvas, bet viņiem - theosolakoviniki, kas nozīmē, ka tās izplata savas krāsas no iekšienes.

Manu uzmanību uz ekrāna piesaistīja kaut kas olām līdzīgs. Olām! Zeme bija kā nosēta ar tām! Pa pusei klātas ar augiem vai kailas; dažas lielākas par pārējām; citas gulēja uz sāniem, bet atsevišķām smailie gali bija vērsti uz augšu. Pārsteigts pagriezos pret Tao, lai pajautātu par neparasto skatu, bet uz ekrāna piepeši parādījās apaļa forma, ko ieskāva vairākas dažāda lieluma lodes, un mazliet vēlāk vēl vairāk olu. Tās bija milzīgas! Sapratu, ka lodes ir tādi paši gaisakuģi kā mūsējais.

„Apstiprinu," no savas vietas ierunājās Tao. „Un apaļā forma ir vieta, kur pēc pāris sekundēm novietosies mūsu lidaparāts, jo esam apstāšanās procesā."

„Kas ir gigantiskās olas?"

Tao pasmaidīja.

„Ēkas, Mišel! Taču tagad man jāizstāsta tev kaut kas svarīgāks. Mūsu planētai ir daudz pārsteigumu tev, tomēr diviem var būt kaitīga iedarbība, tālab man jāpārliecinās, ka esi piesardzīgs. Uz Tiobas nav tāds pats gravitācijas spēks, kāds ir uz jūsu planētas. Tavs svars uz Zemes ir septiņdesmit kilogramu, bet šeit - četrdesmit septiņi kilogrami, ļa, atstājot kuģi, neuzmanīsies, vari zaudēt līdzsvara izjūtu kustībās un refleksos. Tev gribēsies iet ar pārāk gariem soļiem, tāpēc, iespējams, nokritīsi un savainosi sevi."

„Nesaprotu... Jūsu gaisakuģī es jūtos labi!"

„Mēs esam pielāgojuši iekšējo gravitāciju atbilstoši tai, kas ir uz Zemes."

„Tad jums jājūtas ļoti neērti, jo, ņemot vērā augumu, jūs sverat aptuveni sešdesmit kilogramu vairāk nekā parasti."

„Tiesa, zem šī spēka mūsu ķermeņi kļūst smagāki, bet esam tos līdzsvarojuši ar puspacelšanu, tāpēc jūtamies labi. Un esam apmierināti, redzot, ka tev pārvietoties ir ērti."

Viegls grūdiens liecināja, ka gaisakuģis ir apstājies. Ārkārtīgi neparastais ceļojums bija galā. Drīz es izkāpšu uz citas planētas!

„Otrs punkts," Tao turpināja. „Tev vajadzēs nēsāt masku, vismaz kādu laiku, jo spilgtums un krāsas tevi apskurbinās, tu jutīsies tā, it kā būtu lietojis alkoholu. Krāsas ir vibrācijas, kas iedarbojas uz dažiem tava fiziskā ķermeņa punktiem. Uz Zemes tie tiek niecīgi stimulēti un maz vingrināti, tāpēc šeit sekas var būt nepatīkamas."

Mana sēdekļa drošības spēka lauks tikko bija atslēgts, tāpēc nu varēju staigāt apkārt. Panelis bija tumšs, bet astronauti vēl darbojās. Tao vadīja mani uz durvīm un atpakaļ telpā, kurā biju ienācis vispirms un kurā biju arī trīs stundas gulējis. Tao paņēma ļoti vieglu aizsargmasku, kas aizsedza man seju no pieres līdz degunam.

„Iesim, Mišel, un esi sveicināts Tiobā!"

Izkāpuši no gaisakuģa, gājām pa ļoti īsu taku. Es uzreiz sajutos vieglāks. Tas bija ļoti patīkami, tomēr mulsinoši, jo vairākkārt zaudēju līdzsvaru, un Tao mani uzķēra.

Pa ceļam nevienu nesatikām, un tas mani pārsteidza. Uz Zemes pierastais vedināja domāt par reportieru bariem, kameru zibšņiem vai kaut ko tamlīdzīgu - varbūt pat sarkanu paklāju, un kādēļ gan ne pašu valsts galvu! Pie šejieniešiem taču katru dienu neciemojās citplanētietis! Bet - nekā...

Drīz pienācām pie apaļas platformas takas malā. Tao apsēdās apaļā sēdeklī platformas iekšpusē un māja man, lai iekārtojos viņai pretī. Tad mana pavadone izņēma kādu priekšmetu portatīvā raidītāja lielumā, un es tūlīt jutos iespiests sēdeklī - tieši tā, kā lidaparātā neredzamā spēka lauka iedarbībā. Platforma viegli un ar tikko dzirdamu dūkoņu pacēlās vairāku metru augstumā un ātri virzījās uz olu pusi - aptuveni 800 metru. Gaiss nedaudz smaržoja un skāra manu atklāto sejas daļu. Tas bija ļoti patīkami. Temperatūra varēja būt apmēram divdesmit seši grādi pēc Celsija.

Pāris minūtes vēlāk izbraucām cauri vienas olas sienām, it kā tās būtu mākoņi. Platforma apstājās uz ēkas grīdas. Paraudzījos apkārt. Tas likās absurdi, taču ola bija izgaisusi! Mēs bijām tur iegājuši, taču visur, cik tālu vien sniedzās skats, pletās lauki. Varēja redzēt piezemēšanās laukumu, tur novietotos gaisakuģus...

„Es saprotu tavu reakciju, Misei,” Tao atbildēja uz manām domām. „Vēlāk es tev šo mistēriju paskaidrošu.”

Netālu no mums kādi pārdesmit cilvēki darbojās pie pultīm un ekrāniem, kas izgaismojās ar krāsainām gaismām, līdzīgi kā gaisakuģī. Ļoti klusi skanēja mūzika, kas manī radīja eiforiju.

Tao pamāja, lai sekoju, un mēs devāmies uz vienu no mazākām olām, kas atradās netālu no lielās iespējamās iekšpuses sienām. Visi, kuriem gājām garām, mūs priecīgi sveica.

Līdzās Tao izskatījos savādi. Mūsu augumi ievērojami atšķīrās, tāpēc, ejot blakus, viņa soļus lika lēni, lai man nevajadzētu skriet. Manas kustības drīzāk līdzinājās neveikliem lēcieniem, jo katru reizi, kad centos steigties, es problēmu tikai saasināju. Mēģināju koordinēt savus muskuļus, kas bija raduši kustēties ar septiņdesmit kilogramu svaru, bet tagad tiem vajadzēja pārvietot vien četrdesmit septiņus kilogramus. Var iedomāties, kā mēs izskatījāmies no malas...

Devāmies uz gaismu, kas spīdēja uz mazās olas sienas. Par spīti maskai, es ļoti labi apzinājos tās mirdzumu. Nokļuvuši zem gaismas, izgājām cauri sienai telpā, ko uzreiz pazinu kā vienu no rādītajām uz ekrāna lidaparātā. Arī sejas man bija pazīstamas. Sapratu, ka atrodos starpgalaktiku centrā.

„Šeit tev tā vairs nav vajadzīga, Mišel," teica Tao, noņemdama man masku.

Viņa iepazīstināja mani ar katru no cilvēkiem. Viņi visi kaut ko teica un sveicinājās, uzliekot roku man uz pleca. Sejās atspoguļojās prieks un labestība, kas mani dziļi aizkustināja. It kā viņi uzskatītu mani par vienu no savējiem!

Tao paskaidroja, ka galvenais jautājums, ko viņi uzdeva, - kādēļ es esot tik skumjš? Vai es esot slims?

„Es neesmu skumjš!" iesaucos.

„Es zinu, bet viņi nav pieraduši pie Zemes cilvēku sejas izteiksmes. Mums seja, kā tu redzi, atspoguļo nebeidzamu laimi."

Tā bija taisnība. Cilvēki izskatījās tā, it kā ik sekundi saņemtu lieliskas ziņas. Apzinājos, ka kaut kas pie viņiem man likās dīvains. Piepeši sapratu - šķita, ka viņi visi ir vienā vecumā!

5.Mācīšanāsdzīvot uz citas planētas

Laikam Tao šeit bija ļoti populāra. Jautājumus uzdeva citu pēc cita, bet jau drīz daudziem bija jāatgriežas darbā. Ari mēs devāmies prom. Man atkal uzlika masku. Kad atstājām lielāko telpu, palikušie mums draudzīgi māja un izteica labus novēlējumus.

Iekāpām savā braucamajā un nekavējoties uzņēmām ātrumu. Devāmies tālumā redzamā meža virzienā. Lidojām piecus vai sešus metrus virs zemes ar ātrumu 70-80 kilometru stundā. Gaiss bija silts un smaržīgs, un es jutu tādu eiforiju, kādu uz Zemes nekad netiku piedzīvojis.

Mežmalā nobrīnījos par kokiem - daudzi bija vismaz 200 metru augsti. Šķita, ka tie iestiepjas debesīs.

„Mišel, garākais koks, pēc jūsu izmēriem, ir 240 metru,” Tao precizēja, pirms paguvu pajautāt. „Diametrs ir 20-30 metru," viņa piebilda. „Daži koki ir 8000 mūsu gadu veci. Mūsu gadā ir 333 dienas un divdesmit sešas karsēs. Vienas karsēs periods sastāv no piecdesmit piecām larsēm. Savukārt larsē ietilpst septiņdesmit kasio, bet kasio ir gandrīz ekvivalents jūsu sekundei.

Vai vēlies doties uz saviem apartamentiem vai vispirms apskatīsi mežu?"

„Apskatīsim mežu!”

Braucamais samazināja ātrumu, mēs slīdējām starp kokiem, pie kādiem desmit augstiem apstājāmies, lai varētu tos aplūkot tuvumā. Tao vadīja lidojošo platformu ar apbrīnojamu precizitāti un izveicību. Braucamais un viņas braukšanas maniere man atsauca atmiņā lidojošo paklāju, par ko kādreiz biju lasījis pasakās.

Tao paliecās un noņēma man masku. Pamežs vizuļoja maigi zeltains, bet izskatījās tīri ciešami.

„Ir laiks pieradināt sevi pie gaismas un krāsām, Mišel. Skaties!"

Sekojot viņas skatienam, ļoti augstu starp zariem pamanīju trīs spilgti krāsainus, milzīgus tauriņus. Tie ar metru lielu spārnu atvērumu lidinājās lapotnē. Mums paveicās - viņi lidoja aizvien tuvāk un tuvāk, pieskārās mums ar spārniem. Tie bija zili, zaļi un oranži, likās samtaini un radīja visbrīnišķīgāko un elpu aizraujošāko sajūtu. Viens no tauriņiem uzmetās uz lapas tikai pāris metru no mums, un es varēju apbrīnot tā sudrabaini un zeltaini gredzenoto ķermeni un nefrīta krāsas taustekļus. Smeceris bija zeltains, bet spārnu galiņi - zaļi, ar spilgti zilām svītrām, kas mijās ar tumši oranžiem rombiem. Sānu apakša mirdzēja tumši zila, it kā no augšas to izgaismotu ar projektoru. Kamēr šis milzu insekts sēdēja uz lapas, viņš izdeva klusu, svilpjošu skaņu. Mani tā izbrīnīja - uz Zemes neko tādu netiku dzirdējis.

Mežā bija neiedomājama augu daudzveidība. Tie pilnībā nosedza zemi, bet krūmu starp tiem bija maz. Laikam jau meža milži neļāva tiem attīstīties. Augi bija dažādi - no sūnām līdzīgiem līdz pat lieliem rožu krūmiem, dažiem bija tik biezas lapas kā mana roka, pēc formas sirdsveida vai apaļas, bet citiem - ļoti garas un plānas. Krāsa vairāk atgādināja zilo, ne zaļo. Ziedi bija dažādās formās un krāsās, pat melnā, un vijās cits ap citu. No pāris metru attāluma iespaids bija brīnišķīgs.

Cēlāmies augšup, līdz atradāmies starp visaugstākajiem zariem. Pēc Tao pavēles atkal uzliku masku. Izlidojuši no lapotnes, lēni pārvietojāmies virs milzīgo koku galotnēm. Virs meža gaisma atkal bija tik intensīva, ka radās sajūta, it kā es ceļotu pa kristālu apvidu.

Augstāko koku galotnēs brīnumaini, daudzkrāsaini putni mierīgi vēroja, kā braucam tiem garām. Te valdīja makao dažādība - garastainie papagaiļi bija ar zilu, dzeltenu, rozā un sarkanu apspalvojumu. Starp, kā likās, kolibri mākoni - šie mazie putni bija spoži sarkani, ar zeltainiem lāsumiņiem - cienīgi pastaigājās paradīzes putns. Tā sarkanās, rozā un oranžās astes spalvas bija 250 centimetru garas, spārnu atpletums - gandrīz divi metri. Kad šie dārgakmeņi pacēlās gaisā, to apakša atklāja ļoti maigu, dūmakaini rozā krāsu ar spīdīgi zilu nokrāsu spalvu galos. Tas bija negaidīti, jo vairāk tādēļ, ka spārnu augšpuse bija oranži dzeltena. Iespaidīgā cekula katra spalva bija citā krāsā: dzeltena, zaļa, oranža, melna, zila, sarkana, balta, bēša...

Dusmojos, ka mani centieni aprakstīt Tiobā redzētās krāsas ir tik nepilnīgi! Vajadzīgs jaunu vārdu krājums, jo valoda mani pieviļ. Turklāt man bija sajūta, ka krāsas nāk no objekta iekšienes un to ir vairāk, nekā pazinu līdz šim. Uz Zemes mēs zinām varbūt piecpadsmit sarkanā nokrāsu, bet šeit to bija vairāk par simtu!

Manu uzmanību saistīja ne tikai krāsas. Skaņas, ko dzirdēju, kopš uzsākām lidojumu virs meža, rosināja mani meklēt skaidrojumu pie Tao. Tā bija gandrīz fona mūzika - liega un klusa, līdzīga flautai, kas no attāluma nepārtraukti atskaņo vienu un to pašu melodiju. Dodoties tālāk, likās, ka mūzika izmainās, tomēr tā atgriezās pie sākotnējās melodijas.

„Tao, vai es dzirdu mūziku?”

„Tās ir tūkstošiem insektu izraisītas vibrācijas, kas kombinācijā ar krāsu vibrācijām, ko uz noteiktiem augiem, tādiem kā ksinoksi, atstaro saules stari, dodot muzikālo rezultātu, ko tu saklausi. Mēs to dzirdam tikai tad, ja īpaši ieklausāmies, - tā vienkārši ir mūsu dzīves un vides neatņemama daļa. Tā ir nomierinoša, vai ne?"

„Absolūti!”

„Pēc ekspertu domām, ja vibrācijas izzustu, mums sāktos nopietnas problēmas ar acīm. Varbūt tas liekas dīvaini, jo šīs svārstības tiek uztvertas ar ausīm, nevis acīm - tāds ir ekspertu vērtējums. Jebkurā gadījumā iemesla bažām nav, jo viņi apgalvo -tas, ka vibrācijas varētu mitēties, ir tikpat attālināti kā mūsu Saules izdzišana rīt.”

Tao pagrieza braucamo, un pēc pāris mirkļiem mēs jau lidojām virs līdzenuma, kuru šķērsoja dzeltenzaļa upe. Nolaidāmies aptuveni trīs metrus no zemes un sekojām tās tecējumam. Ūdens bija dzidrs kā kristāls, un šajā augstumā varēja saskatīt pilnīgi visu, līdz pat sīkākajam olim. Zivis bija neparastas - tās drīzāk līdzinājās pīļknābjiem.

Pavēries augšup, redzēju, ka tuvojamies okeānam. Zeltainu smilšu liedaga malā iespaidīgā augstumā savus majestātiskos zarus šūpoja, šķiet, kokospalmas. Okeāna zilums patīkami kontrastēja ar akmeņu spilgto sarkanumu - tie klāja pāri pludmales daļai slejošos nelielos pakalnus.

Okeāna skaidrajā ūdenī peldējās vai smiltīs sauļojās kāds simts kailu cilvēku.

Man mazliet reiba galva - ne tikai jauno un brīnumaino lietu dēļ, ko nepārtraukti atklāju, bet arī viegluma sajūtas dēļ, ko radīja gravitātes maiņa. Šī sajūta man atgādināja par Zemi. Cik savāds vārds, un cik grūti tagad to vizualizēt! Manu nervu sistēmu ārkārtīgi ietekmēja dzirdes un redzes vibrācijas. Parasti būdams ļoti nervozs, tagad jutos pilnīgi atslābinājies, it kā būtu iegremdējies vannā un šūpotos putās, skanot maigai mūzikai... Nē, pat vēl vairāk - tik atbrīvojies, ka varētu raudāt.

Diezgan ātri lidojām pāri milzīga līča ūdeņiem, apmēram divpadsmit metru augstumā. Pie horizonta varēja saskatīt vairākus punktus, daži bija lielāki par pārējiem. Sapratu, ka tās ir salas, ko jau biju pamanījis pirms nolaišanās uz Tiobas. Virzoties uz mazāko salu, redzēju, ka mums seko daudz zivju - tās ņirbinājās pāri mūsu braucamā ūdenī mestajai ēnai.

„Vai tās ir haizivis?"

„Nē, dajiki - jūsu delfīnu brāļi. Viņiem patīk rotaļāties tāpat kā delfīniem."

„Skaties!" iesaucos. „Skaties!”

Tao palūkojās manis rādītajā virzienā un sāka smieties. Mani bija izbrīnījis tas, ka mums ātri tuvojās grupa cilvēku, šķietami bez braucamierīces. Viņi slīdēja pa gaisu vertikālā stāvoklī, apmēram divus metrus virs ūdens. Kad mūsu ceļi krustojās, draudzīgi pamājām cits citam. Tajā pašā mirklī uz pāris sekundēm mani apņēma apmierinājuma vilnis. Tādu sajūtu manī bija izraisījusi arī Letoli, un es to uztvēru kā sveicienu no lidojošajiem cilvēkiem.

„Tao, kā viņi to spēj? Vai tā ir levitācija?”

„Nē, viņiem ap vidukli ir tara^3 un rokās litiolaks.[4] Tie rada vibrācijas, kas neitralizē planētas auksto magnētisko lauku, ļaujot neitralizēt gravitācijas spēku. Pat miljoniem tonnu liels svars līdzinās spalvas svaram. Ar citām, ultraskaņai līdzīgām vibrācijām viņi virza sevi turp, kur vēlas, kā tas ir šobrīd. Uz šīs planētas visi, kas grib kaut kur pārvietoties, izmanto šo metodi."

„Kāpēc mēs izmantojam šo braucamo?” neapmierināts jautāju. Man būtu ļoti gribējies eksperimentēt ar tādu ierīci, kura, starp citu, neradīja nekādu troksni.

„Misei, cik tu esi nepacietīgs!" Tao pasmaidīja. „Es tevi atvedu šādā veidā, jo tu nespētu lidot ar litiolaku un bez iemaņām sevi savainotu. Varbūt vēlāk, ja būs brīvs laiks, es tev iemācīšu, kā ar to apieties. Bet tagad mēs jau esam gandrīz galā."

Ātri tuvojāmies salai. Zeltainajā pludmalē daži cilvēki gozējās saulē. Lidojām zem palmu lapotnēm pa platu taku, ko norobežoja ziedoši, ļoti smaržīgi krūmi. Laukumu atdzīvināja insektu, tauriņu un putnu skaņas un krāsas.

Mūsu braucamais lēni turpināja ceļu pa zemi. Pēc pēdējā takas pagrieziena redzēju mazu olu starp zemiem kokiem un ziedošiem vīteņaugiem. Likās, ka ikvienai ēkai uz šīs planētas bija olas forma. Visbiežāk tās gulēja uz sāniem vai ar augšup vērstu smailo galu. Čaumalas bija pelēkbaltas, bez logiem vai durvīm.

Ola, kurai tuvojāmies, daļēji atradās zemē un gulēja uz sāniem. Tā bija ap trīsdesmit metru gara, diametrs - divdesmit metru. Pavisam neliela salīdzinājumā ar citām, ko biju redzējis!

Tao apturēja braucamo spilgtas gaismas priekšā uz olas sienas. Atstājuši platformu, iegājām mājoklī. To darot, jutu vieglu spiedienu dūnu segas svarā. Ārī agrāk, ejot cauri kosmosa centra sienai, sajūta bija tāda pati.

Jau tas, ka ēkām nebija nedz durvju, nedz logu, bija ārkārtīgi neparasti, taču iekšpusē kļuva jo dīvaināk. Kā minēju jau iepriekš, kopumā iespaids bija tāds, it kā es vēl joprojām atrastos ārpusē. Visur valdīja pārsteidzošs krāsu daiļums: zaļa lapotne, koku zari, kas sadalīja zili-gaišsārti-violetās debesis, tauriņi, ziedi... Kāds putns nolaidās jumta vidū, un es redzēju tā kāju apakšas. Likās, ka viņš apstājies gaisā - iespaids bija skurbinošs!

Vienīgo kontrastu ar ārpasauli radīja grīda, ko klāja tepiķi ar sarindotiem ērtiem sēdekļiem un lieli, pjedestāliem līdzīgi galdi. Mēbeles, protams, bija lielas, atbilstoši Tiobas cilvēku augumiem.

„Тао, jūsu sienas ir caurejamas, tomēr no ārpuses nekas nav redzams. Un kā mēs spējam iziet cauri sienām?"

„Vispirms, Misei, noņemsim tavu masku. Es regulēšu iekšējo gaismu, lai tu varētu to izturēt."

Tao piegāja pie kāda priekšmeta uz grīdas un tam pieskārās. Kad noņēmu masku, gaisma likās paciešamāka, lai gan bija atjaunots tās spožums.

„Šis mājoklis eksistē magnētiskā lauka dēļ, kas ir pavisam īpašs,” Tao paskaidroja. „Mēs esam atdarinājuši dabas spēkus un tās radīto un pārveidojuši savā labā. Tas nozīmē, ka ap katru ķermeni - cilvēka, dzīvnieka vai minerāla - ir lauks. Piemēram, cilvēka ķermeni apņem aura un ovāla ēteriska spēka lauks. Tu to zini, vai ne?”

Es pamāju.

„Pēdējo veido daļēji elektrība, bet lielākā mērā vibrācijas, ko mēs saucam par ariakostinaki," Tao turpināja. „Tās darbojas tavai aizsardzībai nepārtraukti, visu dzīves laiku (tikai nejauc ar auras vibrācijām!). Savos mājokļos esam kopējuši dabu, lai ap kodolu radītu minerālelektroēterisku vibrāciju lauku."

Tao norādīja uz olu, kas atradās telpas vidū starp diviem sēdekļiem. Tā bija tik liela kā strausa ola.

„Lūdzu, vai tu nepastumtu šo sēdekli, Mišel?"

Ņemot vērā tā apmērus un faktu, ka iepriekš Tao man neko nebija lūgusi, viņas vēlēšanās mani izbrīnīja. Pūlējos pastumt sēdekli, bet neizdevās - tas bija ļoti smags. Pavirzīju to tikai kādu pusmetru.

„Ļoti labi,” Tao uzslavēja. „Tagad pasniedz man olu."

Pasmaidīju. Tas bija viegls uzdevums! Es varēju pacelt olu bez pūlēm ar vienu roku, tomēr, lai nenosviestu zemē, paņēmu abās rokās un... nokritu uz ceļiem. Ola bija tik smaga! Piecēlos, mēģināju vēlreiz ar visu spēku... Nekas nenotika.

Tao pieskārās man pie pleca.

„Skaties!"

Viņa novietoja vienu roku sēdeklim apakšā, bez piepūles pacēla to virs galvas un tad nolika zemē. Saņēmusi olu ar abām rokām, Tao to grūda un rāva ar visu spēku, līdz viņai uz kakla piepampa vēnas, tomēr ola nepakustējās pat milimetru.

„Tā ir iemontēta grīdā" es minēju.

„Nē, Misei, tā ir centrs un nevar kustēties. Tā ir kodols, ko pieminēju iepriekš. Ap to mēs esam izveidojuši tik spēcīgu lauku, ka ne vējš, ne lietus nevar tajā iespiesties. Ari putni, kas nosēžas augšā, nav tik smagi, lai tajā iekļūtu. Ja te nejauši nolaižas kāds smagāks putns, tas sāks grimt. Uz putnu tas atstāj tik biedējošu iespaidu, ka viņš momentā aizlido.”

„Atjautīgi! Bet kāda nozīme ir gaismai pie ieejas? Vai mēs nevarētu iziet cauri sienām visur, kur gribētu?"

„Varētu. Taču no ārpuses nav iespējams redzēt iekštelpas, tātad nevarētu zināt, vai tu otrā pusē neuzdurtos kādai mēbelei. Vislabākā vieta ienākšanai vienmēr tiek norādīta ar ārējo gaismu. Nāc, es tev visu parādīšu!"

Sekoju Tao. Aiz bagātīgi dekorētas šķērssienas atklājās lielisks skats - zaļa porfīra miniatūrs peldbaseins un blakus pieskaņota tvertne, pāri kurai liecās porfīra gulbis ar atvērtu knābi. Efekts bija lielisks!

Tao zem gulbja knābja palika roku, un pāri tai tvertnē sāka plūst ūdens. Viņa atrāva roku, un ūdens pārstāja plūst. Tao pamāja, lai arī es pamēģinu. Tvertne atradās apmēram simt piecdesmit centimetru virs grīdas, tāpēc man vajadzēja roku pacelt diezgan augstu. Odens atkal izšļācās.

„Cik gudri!" iesaucos. „Vai jums uz šīs salas ir dzeramais ūdens vai vajadzēja izdarīt urbumus?"

Tao atkal uzjautrināta pasmaidīja - kā ik reizi, kad pateicu kaut ko, pēc viņas domām, dīvainu.

„Nē, Mišel, mēs ūdeni negādājam tā, kā to dara uz Zemes. Zem šī lieliskā akmens putna atrodas ierīce, kas ievelk ārpuses gaisu un pārvērš to dzeramajā ūdenī, kad tas ir vajadzīgs."

„Brīnišķīgi!"

„Mēs tikai izmantojam dabas likumu."

„Bet ja vajag karstu ūdeni?"

„Elektrovibrācijas spēks. Siltajam ūdenim šeit jāuzliek kāja, bet verdošam - tur. Sānos novietotie elementi kontrolē aparāta darbību... Bet tās ir tikai materiālas dabas detaļas un bez lielas nozīmes.

Šī ir atpūtas zona,” sekojot manam skatienam, Tao paskaidroja. „Tu te vari atgulties.”

Viņa parādīja biezu matraci uz grīdas mazliet tālāk uz olas pamatnes pusi.

Apgriezos un momentā jutos, it kā peldētu. Lai arī Tao turpināja stāstīt, es vairs nedzirdēju viņas balsi. Tā bija izgaisusi aiz dūmakaina priekškara, tāpēc radās iespaids, ka atrodos biezā vates slānī. Tajā pašā laikā bija dzirdamas muzikālas vibrācijas un efekts - brīnumaini atslābinošs.

Piecēlos, un pēc vairākām sekundēm Tao balss kļuva arvien skaļāka. Migla pacēlās un izklīda.

„Ko tu, Mišel, par to domā?”

„Tas patiešām ir komforta kalngals!" iesaucos. „Bet es vēl neesmu redzējis virtuvi. Tu taču zini, cik svarīga tā ir frančiem!”

„Uz šo pusi," Tao smaidot aicināja un paspēra vairākus soļus citā virzienā. „Vai redzi to caurspīdīgo atvilktni? Iekšpusē ir vairāki nodalījumi. No kreisās puses uz labo: zivis, vēžveidīgie, olas, siers, piena produkti, dārzeņi un augļi. Pašā pēdējā ir tas, ko jūs saucat par mannu - tā ir mūsu maize.”

„Vai nu tu mani ķircini, vai nu smejies par mani! Viss, ko redzu atvilktnē, ir krāsas: sarkana, zaļa, zila, brūna un to sajaukumi."

„Tie ir dažādi augstākās kvalitātes pārtikas koncentrāti, ko pagatavojuši pirmklasīgi pavāri, izmantojot dažādas speciālas metodes. Šī pārtika ir lieliska un ļoti barojoša."

Tao kaut ko pateica savā valodā, un pēc brīža man priekšā uzradās paplāte ar acij tīkami izkārtotiem pārtikas paraugiem. Mana garšas sajūta bija izbrīnīta - ēdieni bija lieliski! Neko tādu nekad vēl nebiju baudījis, izņemot mannu, ko biju nogaršojis gaisakuģī. Tagad ēdu to atkal, un tā likās labs papildinājums pārējiem ēdieniem.

„Tu teici, ka uz Zemes šo maizi pazīst kā mannu. Kā tā nokļuvusi uz Zemes?”

„Tas ir produkts, ko mēs vienmēr ņemam līdzi starpgalaktiku gaisakuģos. Tas ir praktiski - to viegli saspiest, un tas ir barojošs. Patiesībā tas ir pats par sevi pilnīgs pārtikas produkts. To ražo no kviešiem un auzām, un ar to vienu pašu var dzīvot mēnešiem ilgi."

Tieši tad manu uzmanību piesaistīja vairāku zem koku zariem zemes līmenī lidojošu cilvēku grupa. Viņi apstājās pie ieejas olā, atsprādzēja taras un nolika uz marmora blokiem, kas neapšaubāmi bija domāti šim nolūkam. Cits pēc cita cilvēki iegāja iekšā. Pazinu Baiestru, Letoli un pārējo apkalpi no gaisakuģa. Viņi bija nomainījuši savus kosmosa formas tērpus pret gariem arābu stila talāriem mirdzošās krāsās. (Vēlāk sapratu, kādēļ katra tērpa krāsa bija tik glaimojoša personai, kura to nēsāja.) Uz mirkli bija grūti noticēt, ka šie ir tie paši cilvēki, kurus biju redzējis un ar kuriem biju runājis lidaparātā, - tik ļoti viņi likās pārvērtušies.

Starojoši smaidīdama, man tuvojās Letoli. Uzlikusi roku man uz pleca, viņa telepātiski vaicāja:

„Dārgais, tu izskaties apmulsis. Vai tev nepatīk mūsu mājokļi?"

Letoli nolasīja manu apbrīnas pilno atbildi, priecājās par to un pārtulkoja pārējiem. Visi runāja reizē, cits caur citu. Tad viņi apsēdās, izskatīdamies daudz ērtāk iekārtojušies savās vietās, nekā es jutos savējā. Šķita, ka esmu kā neveikls pīlēns starp cāļiem tajā nozīmē, ka mani izmēri neatbilda it nekam, kas bija darināts šejieniešu augumiem.

Tao iegāja virtuvē un piepildīja paplāti ar ēdamo. Tad visu rokas pastiepās uz tās pusi. Paplāte lēni pacēlās gaisā un virzījās apkārt istabai, apstājoties pie katra viesa, tam nepieskaroties. Kad pienāca mana kārta, es ļoti piesardzīgi, lai paplāte nenokristu (tas visus uzjautrināja), paņēmu glāzi hidromela. Paplāte atgriezās savā vietā, un visi nolaida rokas.

„Kā tas tika panākts?"

Manu jautājumu telepātijas ceļā saprata visi, un atskanēja smieklu šalts.

„Kā tu, Mišel, to sauc, - ar levitāciju. Mēs varam pacelties gaisā, bet tas der vairāk pašu jautrībai."

Tao, kas bija sēdējusi sakrustotām kājām, nu pacēlās virs savas vietas un slīdēja pa telpu, tad apstājās un palika gaisā. Es cieši vēros viņā. Biju vienīgais, ko apbūris viņas izpildījums. Droši vien izskatījos pamuļķīgi, jo visi raudzījās uz mani, viņus laikam interesēja pārsteiguma pilnā izteiksme manā sejā.

Tao lēni nolaidās savā vietā.

„Šī ir viena no daudzajām prasmēm, ko jūs uz Zemes esat zaudējuši, izņemot tos dažus cilvēkus, kuri vēl spēj to izdarīt," viņa teica.

Tajā pēcpusdienā mēs - mani jaunie draugi un es -, sazinoties telepātiski, patīkami pavadījām laiku, līdz saule noslīdēja zemu debesīs.

„Misei, šis doko, kā mēs saucam savus mājokļus, tavas īsās uzturēšanās laikā uz Tiobas būs tev mājas," sacīja Tao. „Tagad mēs uz nakti tevi atstāsim, lai ļautu izgulēties. Ja gribi nomazgāties, tu zini, kā to darīt. Vari gulēt atpūtas gultā. Tikai papūlies iekārtoties pusstundas laikā, jo mājoklī nav apgaismojuma. Mēs redzam labi gan dienā, gan naktī, tāpēc mums tas nav vajadzīgs."

„Vai ēka ir droša? Vai šeit es esmu drošībā?" bažīgi jautāju.

Tao atkal pasmaidīja.

„Uz šīs planētas tu varētu gulēt zemē pilsētas centrā, un tas būtu drošāk nekā uz Zemes ēkā ar bruņotiem sargiem, suņiem un signalizāciju. Mums ir tikai ļoti attīstītas būtnes, un, protams, nav neviena, kas būtu līdzīgs noziedzniekiem, kādi ir uz Zemes. Mūsu acīs tie ir pielīdzināmi pašiem ļaunākajiem no mežonīgajiem zvēriem. Uz šīs nots - arlabunakti!”

Tao izgāja caur doko sienu. Pārējie droši vien viņai bija paņēmuši līdzi Iitiolaki, jo Tao aizlidoja kopā ar grupu.

Es gatavojos pavadīt savu pirmo nakti uz Tiobas.

6. Septiņi meistari un aura

Dega milzīga zila liesma, tai apkārt - oranži dzeltenas un sarkanas. Briesmīga melna čūska izslīdēja no gaismām un virzījās tieši uz mani. No nekurienes parādījās milži, kas skrēja un centās rāpuli noķert. Bija vajadzīgi veseli septiņi, lai čūsku apturētu, pirms tā sasniedz mani. Bet tad rāpulis pagriezās un norija liesmas, lai tās, līdzīgi pūķim, izspļautu uz milžiem. Tādi, kā bija - uzkāpuši čūskai uz astes -, viņi tika pārvērsti par gigantiskām statujām. Rāpulis kļuva par komētu un aiznesa statuju projām uz Lieldienu salu.[5] Pēc tam tās, cepurēm galvās, sveicināja mani. Viena no statujām, līdzīga Tao, saņēma mani aiz pleca.

„ Mišel! MišelL. Mosties!"

Tao purināja mani un smaidīja.

„Ak dievs!" verot vaļā acis, iesaucos. „Es sapņoju, ka tu esi Lieldienu salu statuja un satver mani aiz pleca..."

„Es esmu Lieldienu salu statuja, un es satvēru tevi aiz pleca.”

„Es taču tagad nesapņoju, vai ne?"

„Nē, bet tavs sapnis patiešām bija savāds, jo uz Lieldienu salas ir statuja, kas tika veidota ļoti sen, lai iemūžinātu mani, un tai tika dots mans vārds."

„Ko tu stāsti!"

„Patiesību, Mišel. Bet mēs tev to paskaidrosim, kad pienāks laiks. Tagad uzlaiko drēbes, ko tev atnesu."

Tao man pasniedza bagātīgas krāsu gammas talāru. Pēc siltas un smaržīgas vannas es to uzvilku. Mani atkal pārņēma pacilātība.

Pateicu to Tao, kas mani gaidīja ar glāzi piena un mazliet mannas.

„Tava talāra krāsas tika izraudzītas saskaņā ar tavu auru, tādēļ arī tu tik labi jūties,” viņa paskaidroja. „Ja cilvēki uz Zemes spētu redzēt auras, arī viņi sev izvēlētos piemērotas krāsas, tā uzlabojot savu labsajūtu. Un tad viņi labāk gribētu izmantot krāsas, nevis aspirīnu."

„Kā tu to domā?”

„Vai atceries, ka par kādu cilvēku kādreiz esi teicis: „Šīs krāsas viņam nepiestāv! Viņam galīgi nav gaumes!”?

„Jā, atceros... Es tā bieži saku.”

„Tie cilvēki izvēlējās drēbes nemākulīgāk par citiem vai neveiksmīgi tās sakombinēja. Kā jūs, franči, sakāt, viņi jurent -neharmonē, taču vairāk citu, nevis savās acīs. Un, paši nesaprotot, kādēļ, nejūtas labi. ļa tu ieminētos, ka pie vainas ir krāsas, ko šie cilvēki nēsā, viņi tevi uzskatītu par dīvaini. Tu varētu skaidrot, ka krāsu vibrācijas disonē ar viņu auru vibrācijām, bet arī tas neliktu viņiem tev noticēt. Uz jūsu planētas cilvēki tic tikai tam, ko redz vai kam pieskaras. Tomēr auru var redzēt."

„Vai tā ir krāsaina?”

„Protams. Aura nepārtraukti vibrē ar mainīgām krāsām. Tev virs galvas ir īsta krāsu buķete, kurā ir gandrīz visas tev zināmās krāsas. Ap galvu ir arī zeltains oreols, bet tas ir acīm redzams tikai ārkārtīgi apgarotiem cilvēkiem un tiem, kas ziedojuši sevi kāda cita labā. Oreols atgādina zeltainu dūmaku, līdzīgi tam, kā gleznotāji uz Zemes attēlo svēto un Kristus oreolu. Viņu gleznās atrodami oreoli tādēļ, ka tajos laikos daži no māksliniekiem patiešām tos redzēja."

„Jā, esmu par to dzirdējis, bet, lūdzu, paskaidro sīkāk.”

„Aurām ir visas krāsas, dažu spīdums ir spēcīgāks, citu - blāvāks. Piemēram, cilvēkiem ar sliktu veselību vai ar sliktiem nodomiem...”

„...es ļoti gribētu redzēt auru!" iesaucos. „ Ir cilvēki, kuri to var.”

„Pirms daudziem gadiem uz Zemes ne mazums cilvēku redzēja auras, bet tagad tādu ir tikai daži. Nomierinies, Mišel! Tu auru redzēsi, pat vairākas, arī savu, bet tagad, lūdzu, seko man, jo mums vēl ir daudz, ko tev rādīt, bet laika atlicis maz.”

Tao uzlika man masku un vadīja uz lidojošo platformu, ko bijām izmantojuši iepriekšējā dienā. Apsēdāmies, un viņa sāka manevrēt aparātu zem koku zariem.

Pēc brīža atradāmies pludmalē. Saule bija tikko uzlēkusi un izgaismoja okeānu un apkārtējās salas. Skats bija burvīgs. Cauri lapotnei starp ziedošiem krūmiem redzēju citus doko. Pludmalē to iemītnieki peldējās dzidrajos ūdeņos vai pastaigājās pa smiltīm. Acīm redzami pārsteigti par mūsu lidojošo platformu, viņi sekoja tai ar acīm. Šķita, ka šis nav salinieku parastais pārvietošanās veids.

Vēl man jāpaskaidro, ka Tiobas iemītnieki vienmēr peldas un sauļojas kaili, bet pastaigājas vai pārvietojas lielākā attālumā apģērbti. Uz šīs planētas nav ne liekulības, ne ekshibicionisma, ne samākslotas kautrības (tas tiks paskaidrots vēlāk).

Tao, Mišels un gaisakuģis paralēlajā Visumā

Drīz nonācām salas otrā malā. Paātrinājusi ātrumu, Tao vadīja braucamo virs paša ūdens. Pie horizonta parādījās liela sala. Apbrīnoju, ar kādu veiklību Tao pilotēja lidaparātu, it sevišķi pie krasta.

Tuvojoties salai, atpazinu milzīgos doko. Kā allaž, tie bija ar smailajiem galiem debesīs. Saskaitīju grupu no deviņiem doko, bet salā to bija papilnam - mazākas un ieslēpušās augu valstībā.

Tao pacēla braucamo augstāk, un mēs lidojām virs (kā viņa to nosauca) Kotra quo doj Doko - Deviņu doko pilsētu. Tad lidaparāts nolaidās skaistā parkā starp doko. Lai gan man bija maska, jutu, ka Tiobu apņemošā zeltainā dūmaka šeit bija blīvāka nekā citur. Tao apstiprināja, ka nekļūdos, bet nevarēja šo parādību izskaidrot, jo mūs jau gaidīja. Viņa ieveda mani zem lapotas arkas un vadīja pa taku gar nelieliem dīķiem, kuros draiskojās brīnišķīgi ūdensputni un čaloja mazi ūdenskritumi. Man gandrīz vajadzēja skriet, lai tiktu līdzi Tao, bet negribējās viņu lūgt palēnināt soli, jo mana pavadone šķita sev neraksturīgi domīga. Lai viņu panāktu un arī izklaidētu sevi, mēģināju lēkt, taču gravitācijas atšķirību dēļ nebiju novērtējis lēcienu. Lai neiekristu ūdenī, nācās pieķerties pie koka, kas auga pašā ūdens malā.

Beidzot sasniedzām centrālo doko un apstājāmies zem ieejas gaismas. Tao pāris sekundes koncentrējās, tad saņēma mani aiz pleca, un mēs izgājām cauri sienai. Viņa uzreiz noņēma man masku, iesakot pievērt acis. Paklausīju. Gaisma plūda caur apakšējiem plakstiņiem, un pēc laika varēju acis atvērt. Sākumā spilgtums, kas bija zeltaināks nekā manā doko, likās diezgan nepatīkams. Tad mani pārņēma ziņkāre, sevišķi tādēļ, ka Tao, kura parasti ar visiem izturējās brīvi, piepeši bija kļuvusi citāda. Kādēļ?

Šī doko diametrs varēja būt simt metru. Centrā puslokā atradās septiņi sēdekļi - visi aizņemti. Sēdētāji likās kā sastinguši, un sākumā es pat domāju, ka tās ir statujas. Viņi bija līdzīgi Tao, tikai ar garākiem matiem un nopietnāku sejas izteiksmi, tāpēc izskatījās vecāki. Viņu acīs atspīdēja iekšēja gaisma, un tas manī radīja nemieru. Visvairāk iespaidoja zeltainā dūmaka - tā bija pat spēcīgāka nekā ārā un kā oreols koncentrējās ap galvām.

Kopš piecpadsmit gadu vecuma es neatceros ne reizi, kad pret kādu esmu jutis godbijību. Man nav svarīgi, cik ievērojams vai

m

ietekmīgs ir cilvēks, mani neiespaido viņa statuss, un man nav problēmu paust savu viedokli jebkuram. Arī valsts prezidents ir tikai cilvēks, un mani uzjautrina tie, kuri sevi uzskata par VIP.[6] īsi sakot, sabiedriskais stāvoklis mani neietekmē.

Kad viens no sēdošajiem pacēla roku, tā rādīdams, ka Tao un man jāapsēžas viņiem pretī, jutos godbijības pārņemts (un tas vēl ir maz ko izteicošs vārds!]. Nebiju iedomājies, ka varētu būt tik starojošas būtnes - it kā viņos degtu iekšēja liesma un izstarotu uz āru. Viņi sēdēja akmens sēdekļos, apklāti ar audumu, taisnām mugurām. Katra sēdvieta bija citā krāsā, daža mazliet īpatna, bet citas stipri atšķīrās no blakus esošajām. Arī sēdošo apģērbs atšķīrās ar krāsām un lieliski piestāvēja katram nēsātājam. Viņi sēdēja Būdas pozā, rokas uzlikuši uz ceļiem (mēs uz Zemes teiktu - lotosa pozā], veidojot pusapli. Tā kā viņi bija septiņi, sapratu, ka tas, kurš atrodas centrā, ir galvenais, un katrā pusē viņam ir trīs palīgi. Protams, tajā brīdī biju pārāk satraukts, lai ievērotu tādas nianses, - tas man ienāca prātā vēlāk.

Mani uzrunāja centrā esošais. Viņa balss skanēja melodiski un tajā pašā laikā autoritatīvi. Apmulsu, izdzirdot lielisku franču valodu!

„Mišel, esi sveicināts mūsu vidū! Lai Gars palīdz un skolo tevi!"

Pārējie piebalsoja:

„Lai Gars skolo tevi!"

Viņš sāka celties virs sēdekļa, vēl joprojām lotosa pozā, un slīdēja uz manu pusi. Nebrīnījos, jo Tao man jau bija demonstrējusi šo levitācijas prasmi. Gribēju piecelties šīs neapšaubāmi varenās un apgarotās personas priekšā, tā apliecinot cieņu, bet nevarēju pakustēties - biju kā paralizēts.

Viņš apstājās tieši virs manis, uzlikdams abas rokas man uz galvas - īkšķi savienojās uz pieres virs deguna pret epifīzi,[7] bet pārējie pirksti skāra galvvidu. Kamēr viņa rokas atradās man uz galvas, likās, ka man vairs nav ķermeņa. Manī ieplūda maigs siltums un smalks aromāts, izplatīdamies viļņveidīgi un sajaukdamies ar tikko dzirdamu liegu mūziku. Piepeši es spēju saskatīt apbrīnojamas krāsas, kas ieskāva man pretī sēdošos. Kad līderis lēnām atgriezās savā vietā, redzēju ap viņu lielu daudzumu starojošu krāsu - tādas, ko iepriekš nebiju varējis uztvert. Dominēja gaiši rozā, kas kā mākonī iekļāva septiņus stāvus. Viņiem kustoties, šī mirdzošā krāsa apņēma arī mūs.

Atguvies palūkojos uz Tao - arī viņu ieskāva brīnumainas krāsas, bet ne tik lieliskas kā tās, kas apņēma septiņus stāvus.

Jūs būsiet ievērojuši, ka, runājot par šim izcilajām personām, es instinktīvi saku „viņš". Lai to izskaidrotu, varu vienīgi pateikt, ka šo īpašo būtņu personības jutu tik spēcīgi un viņu izturēšanās bija tik iespaidīga, ka es viņos vairāk apzinājos vīrišķo. Es nevēlos apvainot sievietes - mana reakcija bija instinktīva. Tas būtu, it kā jūs Metuzālu^8 iedomātos kā sievieti... Lai arī kas šīs būtnes bija, tās mani bija pārveidojušas. Es zināju, ka krāsas, kas neparastās personas ieskāva, ir viņu auras. Es spēju redzēt auras (kas zina, cik tas būs ilgi...), un redzētais mani pārsteidza.

Līderis bija apsēdies savā vietā, un visi pievērsās man, it kā gribētu ielūkoties manī. To viņi patiešām arī darīja. Vēroju, kā vibrē un griežas viņu auru dažādās krāsas, dažreiz pat tālu projām. Pazinu Tao iepriekš pieminēto krāsu buķeti. Skaidri iezīmētie zeltainie oreoli bija gandrīz safrāna krāsā. Ienāca prātā, ka šīs augstās būtnes ne tikai redz manu auru, bet to ari lasa. Piepeši jutos gluži kails viņu priekšā. Jautājums, kas urdīja, - kādēļ viņi atveduši mani šurp?

Līderis beidzot pārtrauca klusumu.

„Kā Tao jau tev, Mišel, paskaidroja, mēs izraudzījāmies tevi paviesoties uz mūsu planētas, lai tu nodotu vēstījumu un piedāvātu apgaismību vairākos svarīgos jautājumos, kad būsi atgriezies uz Zemes. Ir pienācis laiks, kad jāīstenojas zināmiem notikumiem. Pēc vairākām tumsības un mežonības tūkstošgadēm uz planētas Zeme parādījās tā sauktā civilizācija un attīstījās tehniskās zinātnes, kas pēdējos 150 gados ir kāpinājušas tempu. Pagājuši 14 500 gadu, kopš uz Zemes sasniegts noteikts tehnoloģiskās attīstības līmenis. Šīs tehniskās zinātnes, kas nav nekas salīdzinājumā ar patiesām zināšanām, tomēr ir pietiekami attīstījušās, lai jau ļoti tuvā nākotnē kļūtu kaitīgas cilvēku rasei uz Zemes. Kaitīgas, jo ir tikai materiālas, nevis garīgas. Tehnoloģijām vajadzētu atbalstīt garīgo attīstību, nevis arvien vairāk saistīt cilvēkus materiālistiskajā pasaulē, kā tas notiek uz jūsu planētas. Lielā mērā cilvēki ir apsēsti ar vienu mērķi - bagātību. Viņu dzīvi aizņem viss, kas saistās ar dzīšanos pēc bagātības: skaudība, greizsirdība, naids pret tiem, kas ir bagātāki, un nicinājums pret nabadzīgākajiem. Citiem vārdiem, jūsu tehnoloģijas, kas salīdzinājumā ar tām, kādas pastāvēja uz Zemes pirms vairāk nekā 14 500 gadiem, nav nekas, bet velk postā jūsu civilizāciju un grūž to arvien tuvāk morālai un garīgai katastrofai."

Ievēroju, ka ik reizi, kad izcilā persona pieminēja materiālismu, viņa un palīgu auras iemirdzējās ar blāvu, netīri sarkanu liesmu, it kā atrastos degošu krūmāju ielenkumā.

„Mums, Tiobas cilvēkiem, uzticēts palīdzēt, vadīt un dažreiz sodīt to planētu iemītniekus, kas atrodas mūsu aizbildniecībā."

Par laimi, mūsu ceļojuma laikā Tao jau bija izstāstījusi Zemes vēsturi, citādi es noteikti noveltos no sēdekļa, klausoties tādu runu.

„Es domāju, ka tu jau zini, ko nozīmē „kaitīgs cilvēku rasei”,” līderis turpināja. „Daudzi uz Zemes tic, ka atomieroči ir galvenās briesmas, bet tā nav. Lielākā bīstamība saistās ar materiālismu. Tavas planētas cilvēki meklē naudu. Dažiem tā nozīmē varas iegūšanu, citiem tā ir narkotiku (vēl viens lāsts) iegāde, un vēl kādam tas ir ceļš, lai viņam piederētu vairāk nekā kaimiņam. Ja rūpniekam pieder liels veikals, viņš grib otru un tad jau nākamo. Ja cilvēks valda pār mazu impēriju, viņš vēlas to paplašināt. Ja kādam pieder māja, kurā viņš var laimīgi dzīvot kopā ar ģimeni, viņš tik un tā alkst pēc lielākas vai grib otru, tad trešo namu... Kādēļ tāda neprātība? Cilvēks taču nomirs, un viss sakrātais būs jāatstāj. Varbūt viņa bērni mantoto izšķērdēs, un mazbērni dzīvos nabadzībā! Visa cilvēka dzīve veltīta tikai materiālām interesēm, bet garīgās tiek atstātas novārtā. Daži, tiecoties pēc neīstās paradīzes, naudu tērē narkotikām un par to maksā dārgāk nekā pārējie."

Līderis piepeši apklusa, tad teica:

„Mišel, es redzu, ka tu nevari izsekot manai domai. Kaut gan tev vajadzētu to spēt, jo Tao tavu izglītošanu uzsāka jau ceļojuma laikā."

Man kļuva kauns. Jutos kā norāts skolnieks un nevarēju samelot, sakot, ka saprotu. Mani varēja lasīt kā atvērtu grāmatu.

Augstā persona pasmaidīja, un viņa aura, kas bija liesmojusi kā uguns, atguva savu sākotnējo nokrāsu.

„Tagad mēs reizi par visām reizēm mācīsim tevi un sniegsim to, ko jūs, franči, saucat par noslēpuma atslēgu.

Kā esi dzirdējis, sākumā bija Gars. Ar milzīgu piepūli viņš radīja visu, kas eksistē materiāli. Viņš izveidoja planētas, saules, augus un dzīvniekus ar vienu mērķi - apmierināt savas garīgās vajadzības. Tas ir loģiski, jo viņš ir vienīgi gars. Es jau redzu, ka tu nesaproti, kādēļ vajadzēja radīt materiālas lietas, lai sasniegtu garīgo piepildījumu. Paskaidroju - Radītājs tiecās pēc garīgās pieredzes caur materiālo pasauli."

Līderis atkal apklusa.

„Redzu, ka tev vēl ir grūti izsekot manai domai, tomēr tu gūsti panākumus,” viņš mani paslavēja un turpināja: „Lai iegūtu šo pieredzi, Radītājs gribēja niecīgu daļu sava Gara kādā fiziskā realitātē. Lai to paveiktu, vajadzēja ceturto spēku. Tao par to tev vēl nav stāstījusi. Šis spēks attiecas tikai uz garīgo pasauli. Arī šajā jomā darbojas Universālais likums. Kā tu zini, Visuma modelis nosaka, ka deviņas planētas riņķo ap savām saulēm', savukārt tās kustas ap lielāku sauli, kas ir šo deviņu sauļu un deviņu planētu kodols. Tā tas turpinās līdz Visuma centram, no kurienes izcēlās lielais sprādziens, kā to dēvē angļi. Nav vajadzības atgādināt, ka atgadās katastrofas, planēta dažreiz pazūd saules sistēmā vai ieiet tajā, bet vēlāk saules sistēma atgriežas un atkal novietojas uz devītā numura.

Ceturtajam spēkam bija ļoti svarīga loma - tam vajadzēja piepildīt visu, ko Gars bija iedomājies. Tas ielika cilvēka ķermenī bezgala niecīgu daļiņu no Gara. Tā veido astrālo ķermeni, kas ir devītā daļa no svarīgākā cilvēka ķermenī un sastāv no devītās daļas Augstākās patības, ko sauc arī par virsējo patību. Tā ir esamība, kas iemitina devīto daļu sevis cilvēka ķermenī, kļūstot par personas astrālo esību. Pārējos fiziskos ķermeņus līdzīgi apdzīvo citas devītās daļas [9]

Augstākas patības, tomēr katra paliek būtiska galvenajai esamībai^9.

Augstākā patība ir devītā daļa no pārākās Augstākās patības, kurā savukārt ir devītā daļa no vēl pārākās Augstākās patības. Šis process turpinās tik tālu, līdz sasniedz avotu un pieļauj garīgās pieredzes milzu filtrāciju, kā to noteicis Gars.

Nedrīkst domāt, ka pirmās kategorijas Augstākā patība ir nenozīmīga salīdzinājumā ar pārējām! Tā spēj izārstēt slimības^10 [11] un pat atdzīvināt mirušos. Ir daudz gadījumu ar cilvēkiem, kuri atzīti par klīniski mirušiem, bet kuri ārstu rokās, kas jau atmetuši visas cerības, tiek atgriezti dzīvē. Tādos gadījumos cilvēka astrālais ķermenis sastop Augstāko patību. Šī Augstākās patības daļa nāves periodā ir atstājusi fizisko ķermeni. Cilvēks apakšā redz savu fizisko ķermeni un ārstus, kuri pūlas viņu atdzīvināt, saskata mīļos, kuri apraud mirušo. Savā parastajā stāvoklī astrālais ķermenis jutīsies ļoti labi, pat svētlaimīgi. Parasti tas pamet fizisko ķermeni, kas bieži ir ciešanu avots, un tiek katapultēts lejup pa psihisko kanālu, kura galā spīd brīnumaina gaisma, un tālāk ir svētlaimes stāvoklis, ļa pirms ceļojuma cauri šim kanālam uz svētlaimīgo gaismu, kas ir cilvēka Augstākā patība, viņš jūt kaut vismazāko vēlēšanos nenomirt -ne sevis, bet to dēļ, kuriem viņš ir vajadzīgs, piemēram, maziem bērniem -, viņš lūgs iespēju atgriezties. Noteiktos gadījumos tas tiks atļauts.

Ar smadzeņu kanāla palīdzību tu atrodies nepārtrauktā komunikācijā ar savu Augstāko patību. Kā pārraides un uztveres postenis tā vada īpašas vibrācijas starp astrālo ķermeni un Augstāko patību. Tā nepārtraukti, dienu un nakti, novēro tevi un var iejaukties, lai paglābtu no nelaimes. Piemēram, kādam, kurš steidzas uz lidostu, ceļā salūzt viens taksometrs, tad otrs... Tieši tā... Tieši tā? Vai tādām sakritībām var ticēt? Pusstundu pēc pacelšanās lidmašīna nogāžas, un izdzīvojušo nav. Vai - veca, reimatisma mocīta sieviete, kura tikko spēj paiet, šķērso ielu. Atskan skaļš signāltaures pūtiens un bremžu kaukšana, bet viņa brīnumainā kārtā palec malā un nokļūst drošībā. Kā to izskaidrot? Vienkārši - vēl nebija pienācis šīs sievietes laiks mirt, un iejaucās viņas Augstākā patība. Sekundes simtdaļā tā izraisīja reakciju viņas adrenalīna dziedzerī un uz dažām sekundēm atgrieza muskuļos pietiekami daudz spēka, lai sieviete spētu izdarīt lēcienu, kas viņai izglāba dzīvību. Asinīs atbrīvotais adrenalīns ļauj izvairīties no draudošajām briesmām vai sakaut neuzvaramo caur dusmām vai bailēm. Tomēr pārāk stipra adrenalīna deva kļūst nāvējoša.

Saziņu starp Augstāko patību un astrālo ķermeni vada ne tikai cerebrālais kanāls. Dažreiz sapņos jeb miegā eksistē cits darbības veids. Tad noteiktos laikos Augstākā patība var atsaukt astrālo ķermeni un sniegt norādes vai idejas, vai to atjaunot, uzlabojot garīgo spēku, vai izglītot, lai varētu atrisināt kādu nozīmīgu problēmu. Tāpēc ir svarīgi, lai miegu netraucētu uzbāzīgi trokšņi vai murgi, ko rada dienas gaitā uzņemtie satraucošie iespaidi."

Līderis pasmaidīja.

„Varbūt tagad tu labāk izpratīsi senā franču teiciena „Nakts atnes padomu” svarīgumu," viņš teica un turpināja: „Fiziskais ķermenis, kurā esi pašlaik, jau ir komplekss, bet tas nav nekas salīdzinājumā ar izvērstā procesa sarežģītību, kas notiek ar astrālajiem ķermeņiem un Augstāko patību. Lai cilvēki uz jūsu planētas saprastu, es paskaidrošu - astrālais ķermenis, kas dzīvo katrā normālā cilvēkā, pārvieto uz savu Augstāko patību visas dzīves laikā fiziskajā ķermenī piedzīvoto. Pirms nonākt ēteriskajā okeānā, kas apņem Garu, šīs sajūtas iziet caur milzīgu deviņu Augstāko patību filtru, ja to pamatā ir materiālisms, tad Augstākajai patībai ir grūti attīrīt -tāpat kā ūdens filtri aizsprostojas ātrāk, ja tiek filtrēts netīrs ūdens.

ja caur dzīvē iegūtiem neskaitāmiem pieredzējumiem tu garantē savam astrālajam ķermenim garīgus labumus, tas iegūs arvien vairāk garīgas izpratnes. Ar laiku, kas var būt no 500 līdz pat 15 tūkstošiem jūsu Zemes gadu, tavai Augstākajai patībai vairs nebūs nekā, ko filtrēt. Šī Augstākās patības daļa, kas iemiesojusies Mišela Demarkē astrālajā ķermenī, būs garīgi augsti attīstīta, tā būs sasniegusi nākamo pakāpi, kur vajadzēs sacensties ar pārāko Augstāko patību. Šo procesu var salīdzināt ar deviņpakāpju filtru, kas domāts ūdens attīrīšanai no deviņiem elementiem. Pirmās ļiakāpes beigās tikai viens būs pilnībā likvidēts. Protams, lai padarītu šo informāciju vieglāk uztveramu, es izmantoju iztēli... Astrālais ķermenis būs beidzis savu ciklu ar pirmās kategorijas Augstāko patību un atdalīsies no Augstākās patības numur viens, lai pievienotos otrās kategorijas Augstākajai patībai. Viss process tiks atkārtots. Astrālais ķermenis būs garīgi pietiekami attīstīts, lai pārietu uz nākamās kategorijas planētu.

Redzu, Misei, ka tu mani ne visai labi saproti, bet tev viss ir pilnībā jāizprot - tas ir svarīgi! Gars savā gudrībā ar ceturtā spēka palīdzību nodrošināja planētu deviņas kategorijas. Šobrīd tu atrodies uz Tiobas, kas ir devītās kategorijas planēta, tas ir, skalas augšgalā. Zeme ir pirmās kategorijas planēta, tātad ir skalas apakšā. Ko tas nozīmē? Planētu Zeme var pielīdzināt bērnudārzam, kur akcentēta sabiedrības pamatvērtību apgūšana. Otrās kategorijas planēta ir kā pamatskola, kur apgūst tālākas vērtības. Abās skolās pieaugušo vadība ir obligāta. Trešā kategorija pielīdzināma vidusskolai, kurā vērtību pamats ļauj pilnveidoties. Pēc tam ir universitāte - tur pret tevi izturas kā pret pieaugušo, jo esi ne vien apguvis noteiktas zināšanas, bet arī sācis uzņemties pilsoņa atbildību. Tāds progresa tips notiek ar planētu deviņām kategorijām. Jo tu esi garīgi augstāk attīstīts, jo vairāk labuma gūsi uz pārākās planētas, kurā vide un vispārējais dzīvesveids ir pārāki. Daudz vieglāks ir ceļš, kā sagādāt sev pārtiku, kas savukārt vienkāršo dzīvesveida organizēšanas procesu. Rezultātā - efektīvāka garīgā attīstība. Augstākajās planētās priekšplānā izvirzās pati Daba, lai palīdzētu skolēnam līdz laikam, kad esi sasniedzis sestās, septītās, astotās un devītās kategorijas planētas un ne vien tavs astrālais ķermenis ir augsti attīstījies, bet arī fiziskais ķermenis ir guvis labumu no šīs pilnveidošanās.

Mišel, mēs zinām, ka redzētais uz mūsu planētas tevi ir iespaidojis labvēlīgi. Kad spēsi ieraudzīt vairāk, tu sapratīsi, ka tā ir (kā to sauktu uz Zemes) paradīze, tomēr salīdzinājumā ar patiesu laimi, kad kļūsti par tīru garu, tas nav nekas. Man jāuzmanās, lai šis skaidrojums nekļūst tev nogurdinošs, jo grāmatā, ko rakstīsi, tas tev jāatstāsta vārds vārdā, neko nemainot. Ārkārtīgi svarīgi neļaut iejaukties personīgajam viedoklim. Neuztraucies, Tao tev palīdzēs, kad pienāks laiks rakstīt!

No šīs planētas iespējams vai nu palikt fiziskajā ķermenī, vai nu tikt atkal savienotam ar Lielo Garu ēterā."

Tiklīdz atskanēja šie vārdi, aura, kas apņēma līderi, iemirdzējās spilgtāk nekā iepriekš. Pārsteidzoši - viņš gandrīz pazuda zeltainā dūmakā un pēc sekundes atkal parādījās!

„Tu esi sapratis, ka astrālais ķermenis apdzīvo tavu fizisko ķermeni, pamanot un atceroties visu tā dažādo dzīvju laikā iegūto izpratni. To bagātināt var tikai garīgi, ne materiāli. Fiziskais ķermenis ir vien izpausmes līdzeklis, kuru vairumā gadījumu mēs pametam mirstot. Paskaidrošu sīkāk, jo redzu, ka vārdi „vairumā gadījumu" tevi mulsina. Ar tiem es domāju, ka daži no mums - un visi uz mūsu planētas - spēj pēc vēlēšanās atjaunot sava ķermeņa šūnas. Kā tu jau zini, vairums no mums šķiet viena vecuma. Mēs esam viena no trim planētām, kas šajā galaktikā ir visaugstāk attīstītas. Daži no mums var, to dara un pievienojas, kā mēs sakām, lielajam ēteram. Uz šīs planētas mēs visi esam nonākuši gandrīz līdz pilnībai materiāli un garīgi. Bet mums jāpilda savi uzdevumi - kā ikvienai radībai Visumā. Itin visam, sīku oli ieskaitot, ir sava loma. Mūsu uzdevums kā pārākās planētas būtnēm ir vadīt, palīdzēt attīstīties garīgi un dažreiz arī materiāli. Mēs spējam sniegt materiālu palīdzību, jo esam tehnoloģiski visattīstītākie cilvēki. Kā gan tēvs varētu garīgi vadīt savu bērnu, ja nebūtu vecāks, izglītotāks un prasmīgāks diplomātijā? Ja bērns fiziski jāsoda, kas, par nelaimi, dažreiz gadās, vai nav svarīgi, ka tēvs ir fiziski spēcīgāks par bērnu? Ir pieaugušie, kuri atsakās klausīt, ir ārkārtīgi stūrgalvīgi, un tad jālabo ar fiziskiem līdzekļiem.

Tu, Mišel, esi no Zemes, kuru dažkārt dēvē par bēdu planētu. Tāds apzīmējums tai ir atbilstošs konkrēta iemesla dēļ - specifiskas mācību vides nodrošināšanai. Ne tādēļ, ka dzīve tur ir tik grūta, ka jāiejaucas. Nav iespējams iet pret Dabu, drīzāk graujot, nevis saglabājot to, ko Radītājs nodevis jūsu rīcībā, tas ir, iejaukties sarežģītās ekoloģiskās sistēmās. Dažas valstis, piemēram, Austrālija, no kurienes tu esi, sāk izrādīt lielu cieņu ekoloģijai. Tas ir solis pareizā virzienā, tomēr kā šajā zemē ir ar ūdens un gaisa piesārņošanu? Kas tiek darīts sakarā ar vienu no visļaunākajām piesārņotības formām - troksni? Es saku „visļaunākajām”, jo, piemēram, austrālieši tam pat nepievērš uzmanību. Pajautā kādam, vai satiksmes troksnis viņu uztrauc, un atbilde tevi pārsteigs -85 procenti cilvēku brīnīsies: „Kāds troksnis? Par ko jūs runājat? Troksnis? Mēs esam pie tā pieraduši!" Lūk, tādēļ, ka viņi „pie tā ir pieraduši", pastāv draudi."

Taora - tā sauca šo cēlo personu - pamāja, lai apgriežos apkārt. Viņš atbildēja uz jautājumu, ko domās biju uzdevis: „Kā viņš var runāt par procentiem un tik daudz zināt par mūsu planētu, turklāt ar tādu precizitāti?" Pagriezies no pārsteiguma gandrīz iekliedzos, jo man aiz muguras stāvēja Baiestra un Letoli. Pats par sevi tas nebija nekas īpašs, bet abi mani draugi, kuri, kā es zināju, bija 810 un 280 centimetru gari, tagad bija samazināti, lai atbilstu manam augumam. Laikam mute no izbrīna man bija palikusi vaļā, jo Taora smaidīja.

„Vai saproti, ka dažreiz - un šajās dienās ļoti bieži - daži no mums dzīvo starp jūsu cilvēkiem uz Zemes? Tā arī ir mana atbilde uz tavu jautājumu.

Turpinot par ļoti svarīgo tematu - troksni: tie ir tik lieli draudi, ka, ja nekas netiks darīts, katastrofa būs neizbēgama. Piemēram, diskotēkā mūzika parasti ir trīs reizes par skaļu - tāds troksnis pakļauj cilvēka smadzenes, fizioloģisko un astrālo ķermeni vibrācijām, kas ir ļoti kaitīgas. Ja viņi redzētu, kādu bojājumu tās nodara, tad pamestu diskotēku ātrāk nekā ugunsgrēka gadījumā!

Vibrācijas rodas arī no krāsām. Tas ir pārsteidzoši, ka uz jūsu planētas šajā jomā vēl nav sākti eksperimenti! Mūsu aģenti ziņoja par kādu izmēģinājumu, kurā bija iesaistīts cilvēks, kurš spēja pacelt noteiktu svaru. Atklājās, ka pēc mirkļa ciešas vēršanās rozā krāsas ekrānā, viņš zaudēja 30 procentu spēka. Jūsu civilizācija tādiem eksperimentiem nepievērš uzmanību, taču krāsas var ārkārtīgi ietekmēt cilvēku uzvedību! Tāpēc svarīgi ņemt vērā indivīda auru. Ja tu gribi, piemēram, krāsot sienas vai guļamistabā līmēt tapetes ar sev piemērotām krāsām, tev jāzina savas auras noteiktu galveno punktu krāsas. Saskaņojot sienu un savas auras krāsas, var uzlabot un saglabāt veselību. Krāsu vibrācijas ir svarīgas arī garīgajam līdzsvaram. Turklāt to iedarbība turpinās tad, kad cilvēks guļ.”

Prātoju - interesanti, kā gan mēs varētu zināt šīs svarīgās krāsas savā aurā, ja uz Zemes nemaz nespējam uztvert auras? Taora atbildēja nekavējoties - man pat nevajadzēja skaļi izteikt jautājumu.

„Misei, tagad ir ārkārtīgi svarīgi, lai jūsu eksperti radītu speciālu aprīkojumu, kas nepieciešams auru uztveršanai. Tas nodrošinās, ka priekšā stāvošajās kritiskajās krustcelēs jūs izdarīsiet pareizās izvēles.

Krievi jau ir nofotografējuši auru. Tas ir sākums, bet iegūtie rezultāti pagaidām ļauj viņiem tikai izlasīt alfabēta pirmos divus burtus salīdzinājumā ar to, ko varam atšifrēt mēs. Auras nolasīšana, lai dziedinātu fizisko ķermeni, nav nekas, ja salīdzina ar to, ko varētu dot psihiskajam vai fizioloģiskajam ķermenim. Jūsu lielākās problēmas uz Zemes ir psihes jomā. Pašlaik galvenā atbildība ir par fizisko ķermeni, taču tā ir nopietna kļūda. Ja psihe ir slima, tā iespaidos fizisko izskatu, bet fiziskais ķermenis novecos un kādu dienu mirs, turpretim psihe kā daļa astrālā ķermeņa nemirst nekad. Jo vairāk tiek izkopts prāts, jo mazāk apgrūtina fiziskais ķermenis, un cilvēks var ātrāk iziet cauri dzīves cikliem.

Mēs varētu tevi atvest uz mūsu planētu astrālajā ķermenī, bet esam to izdarījuši fiziskajā ķermenī - un svarīga iemesla dēļ! Redzu, ka tu jau saproti, kāpēc. Tas mūs iepriecina, un mēs tev pateicamies par gatavību palīdzēt veikt savu pienākumu."

Taora apklusa. Šķita, ka viņš iegrimst domās, lai gan nenovērsa no manis savas mirdzošās acis. Nevaru pateikt, cik ilgi tas turpinājās. Mani arvien vairāk pārņēma eiforija, un es redzēju, ka septiņu izcilo personu auras pamazām izmainās. Krāsas vietām kļuva dzīvākas, citur maigākas, bet ārējās malas ietinās dūmakā. Tā kļuva zeltaināka un rozā un pamazām ietina septiņas figūras.

Uz pleca jutu Tao roku.

„Nē, Mišel, tu nesapņo. Viss notiek pa īstam."

Viņa runāja ļoti skaļi un, it kā lai to pierādītu, ieknieba man plecā tik stipri, ka zilumu varēja redzēt vēl vairākas nedēļas.

„Tao, kādēļ tu tā darīji? Nebiju domājis, ka esi spējīga uz vardarbību."

„Atvaino Mišel, bet dažreiz tiek izmantoti neparasti līdzekļi. Taori vienmēr pazūd un dažreiz parādās šādā manierē, bet tu varēji domāt, ka tas ir sapnis. Mans uzdevums ir gādāt, lai tu apzinātos, kas ir īstenība."

To teikdama, Tao apgrieza mani riņķī, un es sekoju viņai. Mēs devāmies prom pa to pašu ceļu, pa kuru bijām ieradušies.

7. Mu kontinents un Lieldienu sala

Pirms doties projām no doko, Tao nostiprināja man uz galvas masku, kas atšķīrās no iepriekšējās. Redzēju krāsas, kas bija daudz dzīvīgākas un spožākas.

„Mišel, kā jūties savā jaunajā voki? Vai gaisma ir paciešama?"

„Jā... tā ir... jauka. Tik skaista... Un es jūtos...”

Es saļimu. Tao paņēma mani klēpī un aiznesa uz lidojošo platformu.

Gluži apmulsis pamodos savā doko. Plecs sāpēja. Instinktīvi pieliku roku sāpošajai vietai un saviebos.

„Man patiešām žēl, Mišel, bet tas bija nepieciešams."

Tao balsī skanēja drusciņa nožēlas.

„Kas notika ar mani?"

„Teiksim tā - tu noģībi, lai gan tas nav precīzi. Drīzāk tu biji skaistuma pārņemts. Tavs jaunais voki ļauj iziet cauri piecdesmit procentiem mūsu planētas krāsu vibrāciju, bet iepriekšējais - tikai divdesmit procentiem."

„Tik vien? Neticami! Brīnišķīgās krāsas, ko redzēju, - tauriņi, puķes, koki, okeāns... Nav brīnums, ka jutos tik pārņemts. Atceros, ka ceļojuma laikā no Francijas uz Jaunkaledoniju Klusajā okeānā piestājām pie Taiti salas. Ar ģimeni un draugiem īrētā mašīnā apbraukājām visu tās teritoriju. Salinieki izskatījās tik priecīgi un tik gleznaini savās salmu būdiņās lagūnas krastos zem bugenvilejām, hibiskiem un citiem krāšņumaugiem - sarkaniem, dzelteniem, oranžiem un violetiem -, kas bija labi koptu zālāju iekļauti un kokospalmu noēnoti. Bet fonā - okeāna zilgme. Uz salas pavadījām visu dienu. Dienasgrāmatā es to aprakstīju kā „veselas dienas skurbumu acīm”. Jutos sajūsmināts, bet tagad man jāatzīst, ka salīdzinājumā ar daiļumu šeit tas nebija nekas sevišķs.”

Tao ieinteresēta klausījās un smaidīja. Uzlikusi roku man uz pleca, viņa teica:

„Misei, tagad atpūties. Vēlāk tu jutīsies labāk un varēsi nākt man līdzi.”

Es acumirklī iegrimu miegā un mierīgi, bez sapņiem, nogulēju, liekas, divdesmit četras stundas.

Pamodies jutos atpūties un atspirdzis. Tepat bija Tao, Letoli un Baiestra. Viņas bija atguvušas savus parastos izmērus, un es uzreiz par to izteicu savas domas.

„Tādai pārvērtībai nevajag daudz laika, Misei, un tas nav svarīgi,” paskaidroja Baiestra. „Šodien mēs tev parādīsim kaut ko no mūsu zemes un iepazīstināsim ar dažiem ļoti interesantiem cilvēkiem."

Letoli pienāca pie manis un ar pirkstu galiem pieskārās tieši tur, kur Tao bija man iekniebusi. Sāpes uzreiz izzuda, un man pārskrēja labsajūtas trīsas. Letoli uzsmaidīja un pasniedza jauno masku.

Laukā man vēl joprojām vajadzēja pret gaismu piemiegt acis. Tao māja un aicināja kāpt lativokā, kā sauca mūsu lidojošo platformu. Pārējie izvēlējās lidot paši un lidinājās mums apkārt, kā rotaļājoties, kā tas, bez šaubām, arī bija. Šīs planētas iemītnieki vienmēr bija priecīgi. Vienīgie nopietnie, pat nedaudz skarbi, par spīti savai labvēlībai, bija septiņi Taori.

Mēs lidojām ar lielu ātrumu, pāris metru virs ūdens. Mani urdīja ziņkāre, tomēr bieži vajadzēja aizvērt acis, lai ļautu tām atgūties no spilgtuma. Likās gan, ka es pie tā drīz pieradīšu... Interesanti, ko es iesāktu, ja Tao man iedotu masku, kas ļautu ieplūst septiņdesmit procentiem vai pat vairāk gaismas?

Mēs ātri tuvojāmies krastam, kur viļņi sašķīda pret zaļganiem, melniem, oranžiem un zeltainiem akmeņiem. Zem vertikālajiem pusdienas saules stariem ūdens zaigojums radīja neaizmirstami jauku iespaidu. Gaismas un krāsu lente, kas izveidojās, bija simtkārt dzidrāka par varavīksni uz Zemes.

Pacēlušies apmēram divsimt metru augstumā, lidojām pāri kontinentam. Tao mūs vadīja pāri klajumam, kurā varēja saskatīt dažādus dzīvniekus. Dažiem bija divas kājas un tie atgādināja mazus strausus, citi bija četrkājaini, līdzīgi mamutiem, tikai divreiz lielāki. Govis, kas ganījās kopā ar nīlzirgiem, bija tik līdzīgas tām, kādas ir uz Zemes, ka es nespēju novaldīties un kā aizrāvies bērns zoodārzā rādiju uz baru. Tao sirsnīgi iesmējās.

„Kāpēc lai mums šeit nebūtu govju, Misei? Paskaties tur, un tu redzēsi ēzeļus, bet tajā pusē - žirafes, kas ir garākas nekā uz Zemes. Rau, zirgi auļo!”

Jutos saviļņots - kā allaž, tādu piedzīvojumu dēļ. Par lielu uzjautrinājumu draugiem, mani bez valodas atstāja zirgi ar ļoti skaistu sieviešu galvām - tās bija blondas, kastaņbrūnas un vairākas pat ar ziliem matiem. Auļojot zirgi pacēlās gaisā desmitiem metru! Laiku pa laikam tie izmantoja atpakaļ sakļautos spārnus līdzīgi lidojošajām zivīm, kas peld pa priekšu kuģiem. Pacēluši galvas, zirgi mēģināja sacensties ātrumā ar lativoku.

Tao samazināja augstumu un ātrumu, un mēs pietuvojāmies zirgiem - sievietēm pāris metru attālumā. Mans izbrīns bija vēl lielāks, kad daži no tiem uzrunāja mūs cilvēku valodā un manas pavadones tāpat atbildēja. Sasveicināšanās acīm redzami bija patīkama.

Drīz atkal pacēlāmies augstāk, jo zirgi jau teju skāra mūsu braucamo, tā riskējot savainoties. Klajumu, kam lidojām pāri, vietumis klāja gandrīz vienāda lieluma pauguri. Baiestra stāstīja, ka pirms miljoniem gadu tie ir bijuši vulkāni. Augu valsts atšķīrās no tās mežu bagātības, ko piedzīvoju, ierodoties uz planētas, -te koki auga mazos puduros un nebija augstāki par divdesmit pieciem metriem. Kad lidojām garām, gaisā uzspurdza simtiem lielu baltu putnu un nolaidās drošā attālumā. Plata upe sniedzās līdz horizontam, piesātinot klajumu ar laisku plūdumu. Tās līkumā varēja saskatīt vairākus mazus doko.

Tao vadīja lativoku virs upes un, tuvojoties apmetnei, samazināja augstumu līdz ūdens līmenim. Nolaidāmies nelielā laukumā starp diviem doko. Mūs tūlīt ielenca vietējie iemītnieki. Viņi negrūstījās un necīnījās, lai nokļūtu mums tuvāk, bet tikai pārtrauca savu darāmo, nāca šurp un nostājās aplī, lai visiem būtu vienādas iespējas apskatīt svešinieku.

Mani atkal pārsteidz tas, ka visi cilvēki likās viena vecuma, izņemot kādu pusduci, kuri izskatījās vecāki. Vecums šeit nevis atņēma, bet pievienoja apbrīnojamu cildenumu. Pūlī, kas mums tuvojās, pirmo reizi uz šīs planētas ievēroju sešus vai septiņus pievilcīgus, bet savam vecumam ļoti nosvērtus aptuveni astoņus deviņus gadus vecus bērnus.

Tiobā vēl nekad nebiju redzējis tik daudz cilvēku. Viņi izturējās mierīgi un atturīgi, viņu sejas bija skaistas, un visi izskatījās ļoti līdzīgi, it kā būtu brāļi un māsas. Bet vai tāds nav arī mūsu pirmais iespaids, satiekot vairākus negroīdus vai mongoloīdus? Patiesībā fiziskā daudzveidība šeit bija tāda pati kā starp rasēm uz Zemes. Cilvēki bija 280-300 centimetru gari, proporcionāliem augumiem, ne pārāk muskuļoti, ne pārāk sīki, un bez jebkādām deformācijām. Gurni likās vīrietim nedaudz par platiem, bet man tika teikts, ka daži no viņiem dzemdē bērnus. Mati vairumam bija zeltaini blondi, dažiem - ar sudrabkrāsas niansi, vara blondi vai spilgti kastaņbrūni. Vienam otram augšlūpu klāja smalkas pūciņas - kā Tao un Baiestrai -, bet bez cita ķermeņa apmatojuma (to ievēroju vēlāk, kad radās izdevība atrasties blakus tiem, kas sauļojās kaili). Āda bija kā arābu sievietēm - pasargāta no saules, un tā noteikti nebija gaiša, kāda raksturīga blondiem cilvēkiem ar tik gaišām acīm. Gaiši violetās un zilās acis uz Zemes man liktu aizdomāties, vai tās nav aklas. Bet, lasot par viņu garajām kājām un apaļīgajiem augšstilbiem (prātā nāk mūsu sievietes - garo distanču skrējējas), kā arī skaistajām proporcionālajām krūtīm, stingrām un formīgām, ceru, ka lasītājs sapratīs manu kļūdu, kad, pirmo reizi tiekoties ar Tao, uzskatīju viņu par milzu sievieti. Dāmas uz Zemes tādu krūšu dēļ varētu izjust skaudību, bet vīrieši - sajūsmināties...

Daudziem šajā pūlī bija Tao līdzīgi klasiski vaibsti, bet citus es sauktu par pievilcīgiem. Katra seja, lai arī nedaudz atšķirīga formas un vaibstu ziņā, šķita kā mākslinieka zīmēta. Katram no šiem cilvēkiem piemita vienreizējs šarms, bet visskaidrākā īpašība sejā, kā arī izturēšanās veidā un manierēs bija inteliģence.

Vārdu sakot, viņi visi man šķita nevainojami. Cilvēki stāvēja mums apkārt un smaidīja, atklādami savus sniegbaltos zobus. Tāda fiziskā pilnība mani nepārsteidza, jo Tao jau bija izskaidrojusi planētas iemītnieku spēju pēc vēlēšanās atjaunot sava ķermeņa šūnas. Tātad šie lieliskie augumi nekad nenovecoja.

„Vai mēs viņus iztraucējām darbā?" vaicāju Baiestrai, kas stāvēja man blakus.

„Nē, ne gluži," viņa atbildēja. „Vairums pilsētas iedzīvotāju ir atvaļinājumā. Šī ir vieta, kur viņi nāk meditēt.”

Trīs no vecajiem lūdza Tao, lai es viņus uzrunāju franču valodā un pietiekami skaļi, lai cilvēki varētu mani labi dzirdēt.

„Esmu iepriecināts būt pie jums un izmantot iespēju apbrīnot jūsu brīnišķīgo planētu," teicu. „Jūs esat laimīgi cilvēki, un man gribētos dzīvot starp jums.”

Mana runa izraisīja izsaucienu jūru ne tikai valodas dēļ, kuru vairums nekad iepriekš nebija dzirdējis, bet arī manis sacītā dēļ, kas viņiem tika darīts zināms telepātiski.

Baiestra pamāja sekot trim vecajiem, kuri ieveda mūs vienā no doko. Kad bijām ērti iekārtojušies, Tao teica:

„Mišel, gribu tevi iepazīstināt ar Lationusi."

Viņa norādīja uz vienu no trijotnes.

„Apmēram pirms 14 tūkstošiem jūsu gadu Lationusi bija pēdējais karalis Mu kontinentā uz Zemes.”

„Nesaprotu..."

„Tu negribi saprast, Mišel, un šajā brīdī līdzinies daudziem saviem līdziniekiem uz Zemes."

Laikam izskatījos noraizējies, jo Tao, Baiestra un Letoli skaļi iesmējās.

„Mišel, neskaties tā! Es tikai gribēju tevi sapurināt. Tagad Lationusi klātbūtnē izskaidrošu tev vienu no noslēpumiem, kuru eksperti uz jūsu planētas nespēj noskaidrot. Labāk gan būtu, ja viņi savu dārgo laiku veltītu, atklājot noderīgākas lietas... Es noņemšu noslēpumainības plīvuru ne vienai, bet vairākām mistērijām, kas viņus apsēdušas."

Sēdekļi tika sarindoti aplī. Tao apsēdās blakus Lationusi, un es sēdēju viņiem pretī.

„Kā jau mūsu ceļojuma laikā skaidroju, bakaratinieši ieradās uz Zemes pirms viena miljona 350 tūkstošiem gadu. Pēc 30 tūkstošiem gadu briesmīga kataklizma izspieda jūras, tāpēc radās salas un kontinenti. Esmu tev stāstījusi arī par milzīgu kontinentu Klusā okeāna vidū. Lamar, kas tev labāk zināms kā Mu kontinents, bija viengabalains, bet pēc diviem tūkstošiem gadu seismiska grūdiena rezultātā pārvērtās trijos pamatkontinentos. Lielas to daļas atradās ekvatoriālajos apvidos. Ar laiku tur radās augu valsts - zāle, meži un pamazām pāri zemes šaurumam, kas saistīja Mu un Ziemeļameriku, sāka pārvietoties dzīvnieki.

Dzeltenā rase, kas labāk tika galā ar kataklizmas postošajām sekām, pirmā sāka būvēt gaisakuģus un pētīt jūras. Aptuveni pirms 300 tūkstošiem Zemes gadu viņi izcēlās Mu ziemeļrietumu krastā un atklāja nelielu cilvēku koloniju. Gadsimtu gaitā tā tikpat kā nebija augusi sakarā ar emigrācijas grūtībām. Izskaidrot iemeslus būtu pārāk ilgi, un tas pašlaik arī nav svarīgi,” teica Tao un turpināja: „Pirms 250 tūkstošiem gadu planētas АгетоХЗ iedzīvotāji (mēs ceļojuma laikā tur apstājāmies, lai paņemtu paraugus) uzsāka pētniecisku starpplanētu ceļojumu, iekļūstot jūsu Saules sistēmā. Izvairījušies no Saturna, Jupitera, Marsa un Merkurija, viņi nolaidās uz Zemes Ķīnā, kur to lidaparāts izraisīja ievērojamu paniku. Nostāsti tur vēsta par „uguns pūķiem, kas nolaižas no debesīm". Bailes un neuzticēšanās ķīniešus noveda pie uzbrukuma svešiniekiem. Viņiem nācās aizstāvēties. Tas bija ļoti nepatīkami, jo šīs planētas iemītnieki ir ne tikai tehnoloģiski augsti attīstīti, bet arī garīgi, un nogalināšana viņiem ir pretīga.

Mu kontinents АгетоХЗ sūtņiem patika vislabāk. Pirmkārt, tas bija neapdzīvots, un, otrkārt, pateicoties tā platuma grādiem, tur šķita īsta paradīze. Pēc konfrontācijas ar ķīniešiem bija skaidrs, ka jāierīko atbalsta punkti, kur atkāpties Zemes cilvēku naidīgas rīcības gadījumā. Jāpiebilst, ka iemesls izpētei bija pārvietot no АгетоХЗ - planētas, kas kļuva neērta pārapdzīvotības dēļ -vairākus miljonus cilvēku. Tas bija ļoti nopietns uzdevums, tāpēc tika nolemts, ka atkāpšanās bāze jāierīko nevis uz Zemes, bet uz Mēness, kas atrodas tuvu un tiek uzskatīts par drošu. Piecdesmit gadu laikā tas arī tika izdarīts. Sākās pārcelšanās uz Mu. Mazā ķīniešu kolonija ziemeļrietumos tika pilnībā iznīcināta pārdesmit gadu pēc pirmā apmeklējuma, tā ka kontinents bija bakaratiniešu rīcībā. Tika būvētas pilsētas, kanāli un ceļi, ko klāja milzīgas akmens plāksnes. Parastais pārvietošanās līdzeklis bija lidojoši kaujas rati, līdzīgi mūsu lativokam. No savas planētas viņi atveda arī suņus, bruņnešus un cūkas."

Kad Tao to pateica, atcerējos, cik pārsteigts jutos, mūsu agrākā apmeklējuma laikā uz ievērojamās planētas ieraudzījis cūkas un suņus. Pēkšņi man viss noskaidrojās.

„Vīrieši bija vidēji 180 centimetru un sievietes - 160 centimetru garas," Tao turpināja. „Viņiem bija tumši mati, skaistas, melnas acis un viegla iedeguma tonējuma āda. Tu, Mišel, vairākus tādus redzēji, kad apstājāmies АгетоХЗ, un esi jau uzminējis, ka viņi ir polinēziešu senči. Šie cilvēki pa visu kontinentu izveidoja apmetnes, arī deviņpadsmit lielas pilsētas, septiņas no tām - svētās pilsētas. Bija arī daudz mazu ciematu, jo viņi izcēlās kā ļoti prasmīgi zemkopji un lopkopji.

Politiskais modelis tika pārņemts no АгетоХЗ. Jau izsenis bija skaidrs, ka vienīgais veids, kā pārvaldīt valsti, ir valdība, kas sastāv no septiņiem godīgiem vīriem, kuri nepārstāv nevienu politisko partiju, bet ir apņēmības pilni darīt visu, kas viņu spēkos, savas tautas labā. Septītais bija Augstākais tiesnesis, kura balss koncilā bija divu citu vērta. Ja kādā jautājumā četri bija pret viņu un divi par, sekoja stundām vai dienām ilgas debates, līdz beidzot vienu no septiņiem izdevās pārliecināt mainīt savu balsi. Debašu saturu noteica inteliģence, mīlestība un rūpes par cilvēkiem.

Šīs augstākās personības par nācijas vadīšanu nesaņēma lielu materiālu labumu. Viņu aicinājums bija savas valsts mīlestības vārdā to vadīt, un tas ļāva izvairīties no sarežģījumiem par slēptajiem oportūnistiem līderu vidū."

„Par mūsu valsts vadītājiem to gan nevar teikt," sacīju ar rūgtuma pieskaņu balsī. „Kur tādi vīri tika atrasti?"

„Tas notika tā. Ciematā vai apvidū referendumā izvēlējās kādu godīgu vīru. Neviens ar sliktu uzvedību vai noslieci uz fanātismu nevarēja tikt izraudzīts. Tad viņu kopā ar citiem pārstāvjiem no kaimiņu ciematiem sūtīja uz tuvāko pilsētu, kur vēlēšanas turpinājās. Piemēram, ja bija sešdesmit ciematu, tad tika ievēlēti sešdesmit vīru sava godīguma, nevis solījumu dēļ, ko nespēj pildīt.

Visas valsts pārstāvji pulcējās galvaspilsētā. Viņus sadalīja grupās pa seši un katrai piešķīra savu apspriežu telpu. Nākamās desmit dienas viņi diskutēja, dalījās maltītēs, vēroja pasākumus. Galu galā tika izvēlēts līderis. Ja, piemēram, bija sešdesmit pārstāvju, kas sadalīti desmit grupās, tad būtu desmit grupu pārstāvju. No tiem tādā pašā veidā izraudzījās septiņus, līdz beidzot izvirzījās Augstākais līderis. Viņam tika piešķirts tituls karalis."

„Tātad viņš bija republikas karalis" domīgi teicu.

Tao par manu piezīmi pasmaidīja, bet Lationusi mazliet sarauca pieri.

„Karalis tika izvēlēts šādā veidā tikai tad, ja viņa priekštecis nomira, nenosaucis pēcteci, vai ja septiņu vīru koncils vienbalsīgi šo pēcteci noraidīja. Viņam deva titulu karalis, pirmkārt, tādēļ, ka viņš ir Lielā Gara pārstāvis uz Zemes, un, otrkārt, deviņas reizes no desmit viņš bija iepriekšējā karaļa dēls vai tuvs radinieks."

„Kaut kas līdzīgs romiešu metodei.”

„Jā. Tomēr, ja karalis izrādīja kaut niecīgāko tendenci uz diktatūru, tad līdzinieku koncils viņu gāza.

Taču atgriezīsimies pie mūsu izceļotājiem no АгетоХЗ! Viņu galvaspilsēta Savanasa atradās uz plakankalnes, ar skatu uz Suvatu jūras līci. Plato pacēlās trīssimt metru augstu. Izņemot divus pakalnus - vienu dienvidrietumos un vienu dienvidaustrumos -, tas bija augstākais punkts Mu kontinentā."

„Atvaino, Tao, vai varu pārtraukt?" iejautājos. „Runājot par kataklizmu, kas notrieca Zemi no tās ass, tu minēji, ka glābiņš uz Mēness nebija iespējams, jo tā nemaz nebija, bet tagad saki, ka drošības bāzes tika ierīkotas uz Mēness...”

„Tajā laikā, kad negroīdi apdzīvoja Austrāliju, un vēl ļoti ilgi pēc tam Mēness nebija. Daudz senāk, pirms sešiem miljoniem gadu, bija divi ļoti mazi mēneši, kas riņķoja apkārt Zemei, galu galā saduroties ar to. Zeme tolaik nebija apdzīvota, un, lai gan sekoja briesmīga kataklizma, tam nebija lielas nozīmes. Apmēram pirms 500 tūkstošiem gadu Zeme satvēra daudz lielāku Mēnesi - to, kas eksistē arī tagad. Tas lidoja garām pārāk tuvu jūsu planētai un tika ievilkts orbītā. Ar mēnešiem tas notiek bieži. Šis gadījums izraisīja tālākas katastrofas..."

„Ko tu domā, teikdama „lidoja garām pārāk tuvu Zemei"? Kādēļ tas nenokrita? Un - kas ir Mēness?”

„Tam tiešām būtu vajadzējis nokrist, bet tas negadās bieži. Mēness ir maza planēta, kas riņķo ap savu sauli spirālē, kas kļūst ārkārtīgi cieša. Mazākās planētas vijas spirālē ātrāk nekā lielākās, jo to inerces spēks ir mazāks. Kustoties ātrāk, mazākās planētas parasti panāk lielākās, un, ja lido garām pārāk tuvu, šīs planētas gravitācijas pievilkšana ir spēcīgāka nekā saulei. Mazākā planēta sāk riņķot ap lielāko, joprojām pa spirāli, kas agrāk vai vēlāk beidzas ar sadursmi.”

„Vai tas nozīmē, ka mūsu brīnišķīgais Mēness, tā slavināts dzejā un dziesmās, kādu dienu uzkritīs mums uz galvas?"

„Kādu dienu - jā. Bet ne tuvākajos 195 tūkstošos gadu.”

Es laikam izskatījos atvieglots un manas izbailes - komiskas, jo pārējie iesmējās.

Tao turpināja:

„Kad Mēness sadursies ar Zemi, tās būs jūsu planētas beigas, ja cilvēki tajā laikā nebūs pietiekami augstu attīstīti garīgi un tehnoloģiski, tas nozīmēs pilnīgu iznīcību, bet, ja būs, tad viņi jau būs pārcēlušies uz citu planētu.

Visam savs laiks, Mišel! Tagad man jāpabeidz stāsts, kas attiecas uz Mu kontinentu.

Savanasa tātad atradās uz plakankalnes, kas pacēlās ne vairāk kā trīsdesmit metru virs jūras līmeņa. Tās centrā tika uzstādīta milzu piramīda. Katrs tās būvē izmantotais akmens (daži svēra vairāk nekā piecdesmit tonnu) bija precīzi piektā daļa no milimetra, izmantojot to, ko varētu saukt par ultrasonisku vibrāciju sistēmu. Tas tika darīts Holatonas^12 akmeņlauztuvē, kas bija vienīgā vieta kontinentā, kur varēja atrast šo īpašo akmeni. Dienvidrietumos, Notorā, bija vēl viena akmeņlauztuve. Akmens bluķus transportēja, izmantojot antigravitācijas tehniku. Tos nesa uz platformām divdesmit centimetru virs bruģētiem ceļiem un uzslēja, pielietojot tādus pašus principus kā pie piramīdu celtniecības. Līdzīgus ceļus būvēja visā valstī, un tie kā masīvs zirnekļa tīkls saplūda galvaspilsētā Savanasā. Milzīgie akmeņi turp tika nogādāti un uzslieti pēc meistara vai projekta galvenā arhitekta norādījumiem.

Pabeigta piramīda bija tieši 44 001 metru augsta, un tās četras skaldnes bija precīzi vērstas uz kompasa četriem punktiem."

„Vai tā bija karaļa pils vai viņa kapa piemineklis?"

Visiem sejā parādījās tas pats iecietīgais smaids - kā parasti, kad uzdevu jautājumu.

„Nepavisam, Misei. Šī piramīda bija daudzkārt svarīgāka! Tā bija instruments. Milzīgs, tomēr instruments. Tāpat kā lleopsa piramīda Ēģiptē, tikai tā ir daudz mazāka."

„Instruments? Lūdzu, paskaidro, es tevi nesaprotu."

Man bija grūti sekot Tao stāstam. Jutu, ka man tūlīt tiks atklāts viens no lielajiem noslēpumiem - tas, kas uz Zemes bija rosinājis tik daudz pētījumu un tika jo bieži aprakstīts.

„Tu jau būsi sapratis, ka tie bija augsti attīstīti cilvēki. Viņi izprata Universālo likumu un izmantoja savu piramīdu kā kosmisko staru, spēku un enerģiju, tāpat arī Zemes enerģijas sagūstītāju. Iekšpusē pēc precīza plāna izvietotās telpas kalpoja karalim un citiem uzticamajiem kā efektīvi sakaru centri telepātiskai saziņai ar citām planētām un pasaulēm Visumā. Cilvēkiem uz Zemes tā vairs nav iespējama, bet toreiz Mu iedzīvotāji gan ar dabas līdzekļu palīdzību, gan izmantojot kosmiskos spēkus uzturēja sakarus ar citām esībām un spēja pat pētīt paralēlos visumus."

„Vai tas bija vienīgais veids, kā izmantot piramīdu?"

„Ne gluži. Otrkārt, to lietoja, lai radītu lietu. Ar plākšņu sistēmu, ko veido īpašs metālu sakausējums, kura galvenā sastāvdaļa ir sudrabs, šie cilvēki pāris dienu laikā prata likt sabiezēt mākoņiem un vajadzības gadījumā tā ieguva lietu. Tādējādi viņi radīja īstu paradīzi visā kontinentā. Upes un avoti nekad neizsīka, bet plūda pār šīs zemes daudzajiem līdzenumiem. Koki bija nolīkuši zem augļu smaguma - atkarībā no platuma grādiem tur auga apelsīni, mandarīni vai āboli. Bagātīgu ražu deva eksotiski augļi, kādi uz Zemes vairs nav sastopami. Auglis, ko sauca par laikoti, izraisīja smadzeņu aktivitātes uzbudinājumu. Tas, kurš to apēda, varēja atrisināt problēmas, kas citādi viņam nebūtu pa spēkam. Lai arī šī īpašība nebija pieskaitāma narkotiku iespaidam, zinātnieki augli nopēla. Laikoti drīkstēja stādīt tikai karaļa dārzos. Taču cilvēks paliek cilvēks - laikoti slepus audzēja daudzviet. Tie, kurus pieķēra, tika bargi sodīti, jo viņi nebija klausījuši Mu valdniekam. Reliģiskajās un valsts lietās Lielā Gara pārstāvis bija jāklausa. Karali nevajadzēja pielūgt - viņš vienkārši kādu pārstāvēja. Šie cilvēki ticēja Taroa -Dievam, Garam, Vienam un Vienīgajam, visu lietu Radītājam. Un, protams, ticēja reinkarnācijai.

Mišel, mūs interesē lielie notikumi senatnē uz jūsu planētas un tas, lai tu par tiem varētu izglītot savus cilvēkus. Tāpēc vairs neaprakstīšu kontinentu, kas bija mājas vienai no vislabāk organizētajām civilizācijām uz Zemes, tomēr tev jāzina, ka pēc 50 tūkstošu gadu perioda Mu iedzīvotāju skaits bija 80 miljoni. Regulāri notika planētas izpētes ekspedīcijas. Tajās izmantoja gaisakuģus -līdzīgus tiem, ko jūs saucat par lidojošajiem šķīvjiem. Lielāko daļu planētas apdzīvoja melnā, dzeltenā un baltā rase, lai gan pēdējā bija atgriezusies primitīvā stāvoklī savas tehniskās sapratnes zaudēšanas dēļ, kas bija noticis jau pašā sākumā. Baltie cilvēki bija nokļuvuši uz Zemes nelielā skaitā laikā starp bakaratiniešu ierašanos un Mu kolonizāciju. Viņi apmetās kontinentā, ko tu pazīsti kā Atlantīdu, bet materiālo un garīgo iemeslu dēļ to civilizācija bija pilnīga izgāšanās.”

Piramīdas - kosmiskie darbarīki.1. Piramīda uz Marsa.2. Mu piramīda (uz Zemes, Klusajā okeānā līdz 14 500 gadu senai pagātnei).3. Atlantīdas piramīda (uz Zemes, Atlantijas okeānā, vēl joprojām okeāna dzīlēs).4. Heopsa piramīda - lielākā piramīda Ēģiptē.5. Empire State Building - Ņujorkā (ASV), 381 metru augsta

„Ко tu domā ar „materiālie apstākļi?”

„Dabas katastrofas, kas nopostīja viņu pilsētas un gandrīz visu, kas varētu viņiem ļaut tehnoloģiski attīstīties. Man jāuzsver - pirms planētas izpētes ekspedīciju uzsākšanas Mu iedzīvotāji bija veikuši pētījumus ar Savanasas piramīdas palīdzību, un rezultātā tika nolemts sūtīt gaisakuģus kolonizēt Jaungvineju un Dienvidāzijas rajonu, kas atradās uz rietumiem no Mu. Vienlaicīgi viņi ierīkoja kolonijas Dienvidamerikā un Centrālamerikā. Tika nodibināta koloniālā atbalsta bāze, kas attīstījās par lielu pilsētu apgabalā, ko jūsu arheologi zina kā Tiakuano, netālu no Titikakas ezera. Andu tajā laikā vēl nebija. Kā drīz redzēsi, kalni izveidojās vēlāk.

Tiakuano uzcēla milzīgu jūras ostu. Tajā laikā Ziemeļamerika un Dienvidamerika bija līdzenas. Tika izbūvēts kanāls, lai savienotu iekšzemes jūru, kas atradās tagadējās Brazīlijas vietā, ar Kluso okeānu. Tai bija izteka arī Atlantijas okeānā, tāpēc varēja pāriet no viena okeāna otrā un tā kolonizēt Atlantīdas kontinentu.”

„Kādēļ viņi neizmantoja gaisakuģus? Ja viņi izcirta kanālu, tad noteikti domāja lietot laivas.”

„Lidojošās mašīnas bija paredzētas tāpat kā jums lidmašīnas, bet smagām kravām tika lietotas antigravitācijas mašīnas - tā, kā tagad uz Zemes izmanto kravas auto. Kā jau teicu, viņi kolonizēja Atlantīdas kontinentu. Daudzi baltie cilvēki no Atlantīdas savās straumes un vēja dzītajās liellaivās devās uz Ziemeļeiropas apgabaliem, jo negribēja pieņemt jauno valdību un jauno reliģiju, kas nāca no Mu. Baltā rase, izgājusi cauri pirmsvēstures periodam, bija atklājusi tvaika enerģiju. Man jāpaskaidro, ka Britānija tolaik nebija sala, bet savienota ar Eiropas ziemeļiem. Neeksistēja arī Gibraltāra jūras šaurums, jo Āfrika sniedzās līdz Eiropas dienvidiem. Daudzi baltie cilvēki no Atlantīdas izceļoja uz Ziemeļāfriku un sajaucās ar melni dzelteno tā apgabala rasi. Radās jaunas tautu grupas, kas ir saglabājušās, - berberi, tuaregi un citas.

Tajos laikos mēs bieži apmeklējām Zemi, neslēpti apciemojām Mu karali, pēc viņa lūguma ieradāmies arī jaunajās kolonijās. Piemēram, Indijā un Jaungvinejā Mu iemītnieki dažkārt piedzīvoja lielas grūtības, asimilējot savu civilizāciju ar jau esošo. Mēs ieradāmies atklāti un tādos braucamajos, kas līdzinājās tam, kas atveda tevi uz Tiobu, tikai forma bija cita.

Mūsu augumi, kas vienmēr ir bijuši lieli, un starojošais skaistums nozīmēja, ka mēs šķitām kā dievi to cilvēku acīs, kuri nebija augsti attīstīti, dažos gadījumos pat kanibāli. Saskaņā ar mūsu plānu bija svarīgi, lai mēs kolonistu acīs radītu iespaidu kā draudzīgi dievi -tā varētu izvairīties no kariem, kas viņiem savas attīstības, ticējumu un reliģijas dēļ šķita pretīgi. Mūsu biežo apmeklējumu dēļ šī perioda laikā uz Zemes radās daudz nostāstu par milžiem un ugunīgiem kaujas ratiem no debesīm. Ar Mu iedzīvotājiem kļuvām labi draugi. Mana astrālā esība tolaik mita ķermenī, kas līdzīgs tam, ko nēsāju tagad.

Daudz uzmanības mums veltīja gleznotāji un tēlnieki. Viņi konsultējās ar Mu karali un ar viņa atļauju strādāja, lai mūs iemūžinātu. Milzīgās statujas Holatonā ir šā darba piemēri. Tālaika civilizācijai tās bija lielās mākslas augstākais sasniegums lielumā un formā, jeb, kā jūs teiktu, stilizētas. Mana skulptūra bija pabeigta un gatava pārvietošanai uz vienas no milzīgajām platformām. Kā parasti, galapunkts bija Savanasa. Mākslinieks statujas uzstādīja karaļa dārzos vai gar taku, kas veda uz piramīdu. Transportējot manu statuju un vēl dažas, diemžēl notika milzīga dabas katastrofa, kas iznīcināja Mu kontinentu. Tikai Holatona tika daļēji pasaudzēta. Kad es saku „daļēji”, tev jāsaprot, ka akmeņlauztuves bija desmitkārt plašākas nekā tās, kas saglabājušās līdz šodienai. Daļā, kas palika neskarta, atradās arī mana statuja. Tādējādi Lieldienu salā ir saglabājies mans stilizētais tēls.

Kad tu stāstīji, ka esi sapņojis par mani statujas formā Lieldienu salā un es to apstiprināju, tu domāji, ka runāju metaforās, bet tā tikai daļēji bija patiesība. Redzi, Mišel, dažus sapņus (kā noteikti arī tavējo) ietekmē lakotina. Tas ir kaut kas tāds, kam nevienā Zemes valodā nav atbilstoša vārda. Tev nav jāizprot šis fenomens, bet tā iespaidā sapnis ir īsts."

Tao atkal pasmaidīja un piebilda:

„Ja tev radīsies grūtības to visu atcerēties, kad pienāks laiks, es tev palīdzēšu."

Viņa piecēlās, un mēs visi darījām tāpat.

8. Iegremdēšanās psihosfērā

Mēs sekojām Lationusi uz citu doko daļu - atpūtas zonu, kur iespējams relaksēties un kur neieplūst skaņas no ārienes. Letoli un divi no vecajiem mūs atstāja, bet Lationusi, Tao, Baiestra un es palikām.

Tao paskaidroja, ka mani psihiskie spēki nav pienācīgi attīstīti un izkopti, tādēļ, lai es varētu piedalīties svarīgā specifiskā eksperimentā, man būs jāiedzer īpašs eliksīrs.

Jautājums bija par iegremdēšanos planētas Zeme psihosfērā Mu izzušanas laikā pirms 14 tūkstošiem gadu. Mana izpratne par terminu psihosfērā ir šāda. Kopš tās radīšanas ap katru planētu ir psihosfērā vai vibrējošs kokons, kas griežas ar septiņas reizes lielāku ātrumu nekā gaismai un darbojas kā dzēšlapa, absorbējot un atceroties visu uz planētas notikušo. Kokona saturs uz Zemes nav pieejams, tāpēc mēs nevaram nolusīt stāstu.

Zināms, ka ASV zinātnieki un inženieri tiek nolīgti laika mašīnas radīšanai, bet līdz šim viņu pūles nav vainagojušās ar panākumiem. Pēc Tao domām, grūtības rada pielāgošanās kokona vibrācijām, nevis viļņu garumiem. Cilvēks, kas ir neatņemama Visuma daļa, ar savu astrālo ķermeni un pareizi vingrināts, zināšanas atrod psihosfērā. Protams, tas prasa lielu treniņu^13.

„Mišel, šis eliksīrs tev ļaus pieeju psihosfērai,” teica Tao.

Visi četri ērti iekārtojāmies īpašā gultā. Tā atradās Tao, Baiestras un Lationusi izveidotā trīsstūra centrā. Man pasniedza biķeri ar šķidrumu. Es to izdzēru. Baiestra un Tao viegli pieskārās manai rokai un saules pinumam, bet Lationusi uzlika rādītājpirkstu man uz epifīzes. Viņi man lika atbrīvoties un nebaidīties, lai kas arī notiktu. Tātad mēs ceļosim astrālajā ķermenī, un viņi mani vadīs.

Notikušais uz visiem laikiem man ir iespiedies dziļi atmiņā. Tao klusi un lēni runāja, un bailes manī izplēnēja, lai gan sākumā biju ļoti nobijies. Caur aizvērtām acīm jutu, ka mani apžilbina visas spektra krāsas. Tās vizuļoja un laistījās. Savus trīs draugus redzēju krāsās starojošus un tajā pašā laikā caurspīdīgus. Zem mums lēni slīdēja neskaidras ciemata kontūras. Mani pārņēma dīvaina sajūta, ka četras sudraba auklas saista mūs pie fiziskajiem ķermeņiem, kas pamazām pieņem kalnu proporcijas.

Pēkšņi vīziju pārtrauca žilbinoši zeltains uzliesmojums. Kādu laiku es vairs ne redzēju, ne dzirdēju. Kosmosā parādījās spīdoša bumba - kā saule, tikai sudrabota - un neiedomājamā ātrumā tuvojās mums. Mēs steidzāmies... precīzāk, es steidzos tai cauri, jo neapzinājos savu biedru klātbūtni. Iespiedies sudrabainajā atmosfērā, visapkārt redzēju tikai miglu.

Nezinu, cik ilgs laiks pagāja, bet piepeši tā izklīda, atklājot taisnstūrveida istabu ar zemiem griestiem. Kājas sakrustojuši, uz brīnišķīgu krāsu spilveniem telpā sēdēja divi vīrieši. Sienas bija no smalkiem akmens blokiem, ainas no mūsdienu civilizācijas ar šķietami caurspīdīgu vīnogu ķekariem, man nezināmiem augļiem un dzīvniekiem, no kuriem dažiem bija cilvēku galvas. Bija arī cilvēku figūras ar dzīvnieku galvām. Tad arī ievēroju, ka mēs četri veidojām vienību, kas bija gāzveida masa, tomēr cits citu varējām atšķirt.

„Mēs esam Savanasas piramīdas galvenajā telpā," paskaidroja Lationusi.

Neticami! Viņš nebija atvēris muti, bet runāja ar mani franču valodā! Skaidrojums nāca spēji:

„Tā ir īsta telepātija, Mišel. Neko nejautā, viss atklāsies pats no sevis, un tu iemācīsies to, kas tev jāzina."

Rakstot šo grāmatu, mans pienākums ir vēstīt par piedzīvoto, tāpēc centīšos izskaidrot, ka tādā stāvoklī, kādā atrados - mans astrālais ķermenis bija iegājis psihosfērā -, vārdi „redzēt”, „dzirdēt” un „just” nebija atbilstoši (tikai noderīgi), jo sajūtas tiek uztvertas spontāni pavisam atšķirīgi un pat citādi, nekā ceļojot astrālajā ķermenī. Viss risinās kā sapnī, dažreiz ļoti lēni, bet citreiz mulsinošā ātrumā. Pēc tam man tas šķita pašsaprotami. Tikai vēlāk uzzināju, ka tā tas bija mana tābrlža stāvokļa un ciešās uzraudzības dēļ, par ko gādāja mani pavadoņi.

Drīz griestos ieraudzīju atveri un galā zvaigzni. Abi stāvi ar to apmainījās redzamām domām. Pavedieni, kas vijās no viņu epifīzēm, atgādināja sudrabainus cigaretes dūmus, kas plūda cauri atverei griestos un pievienojās zvaigznei tālajā Visumā. Abi stāvi bija pilnīgi nekustīgi, un ap viņiem virmoja maigi zeltaina gaisma. Pateicoties nepārtrauktajai apmācībai, uzzināju, ka šīs figūras mūs neredz, jo atrodamies citā dimensijā. Nopētīju abus pamatīgāk.

Viens no viņiem bija vecs vīrs ar sirmiem, pāri pleciem krītošiem matiem. Uz pakauša viņš nēsāja safrāndzeltena auduma micīti, līdzīgu tai, kādu valkā rabīni. Mugurā šai figūrai bija plandoša zeltaina tunika ar garām piedurknēm. Pozā, kādā viņš sēdēja, kājas nebija redzamas, bet es zināju, ka tās ir basas. Rokas bija saliktas kopā, bet tā, ka saskārās tikai pirkstu gali, un es skaidri saskatīju mazus, zilganus plankumus ap pirkstiem - tas liecināja par ārkārtīgu koncentrēšanās spēku.

Otrs stāvs, ģērbies spilgti oranžā tunikā, likās tikpat vecs, lai gan viņa mati bija spoži melni.

Abi bija nekustīgi, šķita, ka pat neelpo.

„Viņi atrodas komunikācijā ar citām pasaulēm, Mišel,” man tika paskaidrots.

Piepeši šo ainu jau aizstāja cita - pagodas veida pils ar torņiem, portāliem un zelta jumtu, milzīgie logi vērsti uz brīnišķīgiem dārziem un baseiniem ar glazētām apmalēm, kuros šļācās ūdenskritums, veidojot varavīksnes zem zenītā esošās saules stariem. Bezgalīgajā parkā laidelējās simtiem putnu, pievienojot košus krāsu triepienus jau tā maģiskajai apkārtnei. Dažādu fasonu un krāsu tunikās tērpti cilvēki grupās pastaigājās zem kokiem vai baseinu tuvumā, daži meditēja zem ziedošām lapenēm. Tālumā aiz pils neskaidri iezīmējās gigantiska piramīda. Es zināju, ka mēs tikko esam aizgājuši no tās, un tagad apbrīnoju Mu galvaspilsētas Savanasas brīnišķīgo pili. Apkārt tai pletās plakankalne, par kuru bija stāstījusi Tao. Vismaz četrdesmit metru plats celiņš, kas, likās, sastāvēja no viena akmens bloka, veda ārā no dārzu centra uz plato. To norobežoja divas rindas lielu, ēnu metošu koku, kam pa vidu slējās milzīgas stilizētas statujas. Dažām no tām bija sarkanas vai zaļas platmales.

Mēs slīdējām pa taku starp cilvēkiem zirgu mugurās. Daži jāja uz savādiem četrkājainiem dzīvniekiem, kuru galvas atgādināja delfīnus. Tie mani pārsteidza.

„Mišel, tie ir akitepaijosi, kas jau sen izmiruši," man paskaidroja.

Šis dzīvnieks bija kā ļoti liels zirgs, ar daudzkrāsainu asti, kuru tas dažreiz izpleta kā vēdekli, līdzīgi kā to dara pāvi. Gurni bija daudz platāki nekā zirgam, ķermenis - pagarš, pleci parādījās kā degunradža čaulas, un priekškājas bija garākas par pakaļējām. Viss ķermenis, izņemot asti, bija klāts ar garu, pelēku spalvu. Kad dzīvnieks aulekšoja, tas atgādināja mūsu kamieli.

Mani aicināja tālāk. Mēs ātri - ļoti ātri - gājām garām cilvēkiem, tomēr es dzirdēju viņu valodu. Tā bija patīkama, likās, ka patskaņu ir vairāk nekā līdzskaņu.

Sekoja vēl cita aina, līdzīgi kā kinofilmās, kad viens kadrs nomaina otru. Braucamaparāti, tādi kā zinātniskās fantastikas rakstniekiem tik mīļie lidojošie šķīvīši, rindojās ārkārtīgi plašā laukā plato malā. Tie cilvēkus nogādāja uz milzīgu ēku, kas, bez šaubām, kalpoja kā terminālis. Uz nolaišanās lauka lidojošie aparāti izdeva samērā ciešamu svilpes pūtienu. Man teica, ka mēs uztveram skaņu un tās intensitāti tāpat kā cilvēki, kuri atradās mums priekšā. Jutos satriekts, uzzinot, ka esmu liecinieks ievērojami attīstītu cilvēku ikdienai, kuri ir miruši jau tūkstošiem gadu. Atceros arī, ka gājēju celiņš zem mūsu kājām nebija viens milzīgs akmens bloks, kā man šķita, bet gan lielas akmens plāksnes, tik precīzi skaldītas un saliktas, ka savienojumus tik tikko varēja redzēt.

No plato malas pavērās milzīgas pilsētas, jūras ostas un tālāk okeāna panorāma. Pēc acumirkļa jau atradāmies ielā, kuras abās pusēs stāvēja dažāda lieluma un celtniecības veida nami. Lielākajai daļai ēku bija ziedošas terases, kur palaikam mūsu skatam atklājās pa kādam ļoti skaistam putnam, bet vienkāršākām mājām bija balkoni - arī ziedu pilni. Cilvēki staigāja vai lidoja apmēram divdesmit centimetru virs ielas, stāvot uz mazām, apaļām lidojošām platformām, kas pārvietojās bez trokšņa. Tas likās ļoti patīkams pārvietošanā veids. Daži cilvēki jāja ar zirgiem.

Kad ielas galā atradāmies lielā skvērā, biju pārsteigts, ka neredzu modes preču un citus veikalus. Toties te atradās apjumts tirgus ar stendiem, kur izliktas visa veida preces, kādas vien sirds vai garšas palete varētu kārot: zivis, starp kurām pazinu tunci, makreli, bonito un rajas, dažāda veida gaļa, neiedomājams sortiments dārzeņu. Un puķes! Tās, šķiet, piepildīja visu laukumu. Bija skaidrs, ka cilvēkiem ziedi sagādā prieku, jo tos gan sprauda matos, gan nesa rokā. Pircēji ņēma to, ko vēlējās, neko pretī nedodot - ne naudu, ne kādu tās aizvietotāju.

Mana ziņkāre ievilka mūsu grupu pašā tirgus laukuma vidū. Mēs gājām cauri cilvēkiem - vienreizīgs piedzīvojums! Visi manis uzdotie jautājumi tika atbildēti, tiklīdz tos iedomājos.

„Viņi nelieto naudu, jo viss pieder sabiedrībai. Neviens nekrāpjas. Sabiedriskā dzīve ir harmoniska. Laika gaitā viņi ir iemācīti klausīt labi iedibinātiem un labi apgūtiem likumiem, kas tiem ļoti labi kalpo."

Lielākā daļa cilvēku bija 160 līdz 170 centimetru gari, ar gaišbrūnu ādu, melniem matiem un acīm - ļoti līdzīgi mūsdienu polinēziešiem. Starp viņiem bija baltie cilvēki - aptuveni divus metrus gari, blondiem matiem un zilām acīm - un lielākā skaitā arī negroīdi. tikpat gari kā baltie un laikam no vairākām ciltīm, ieskaitot tamiliem līdzīgus un citus, kas izskatījās pēc Austrālijas aborigēniem.

Devāmies uz ostas pusi, kur atradās dažādas laivas. Krastmala bija celta no gigantiskiem akmeņiem, kas, kā man teica, atvesti no Notora akmeņlauztuvēm kontinenta dienvidrietumos. Osta bija mākslīgi būvēta. Mums laimējās redzēt dažas ļoti sarežģītas iekārtas darbībā, piemēram, kuģu būvniecības un iekraušanas kompleksus.

Laivas bija dažādas - no XVIII un XIX gadsimta burukuģiem līdz ultramoderniem transportkuģiem ar ūdeņraža dzinējiem. Līcī šūpojās noenkuroti milzīgi antimagnētiski antigravitācijas kuģi, par kuriem man jau bija stāstīts. Peldot ar vairākus tūkstošus tonnu smagu kravu, tie attīstīja ātrumu no 70 līdz 90 mezgliem^14 stundā, turklāt pilnīgi bez trokšņa. Man paskaidroja, ka klasiskie kuģi ostā pieder cilvēkiem no tālām zemēm - Indijas, Japānas, Ķīnas -, kuras bija Mu kolonizētas, bet vēl neprata izmantot tehnoloģiskā progresa iespējas. No Lationusi uzzināju, ka Mu līderi tur noslēpumā daudz ko no saviem zinātniskajiem atklājumiem, piemēram, par kodolenerģiju, antigravitāciju un ultraskaņu. Šī politika nodrošināja viņiem pārākumu uz Zemes un garantēja drošību.

Aina izgaisa, un nu mēs bijām pacelšanās laukumā, vērojām pilsētu naktī. To un arī Ra taku, kas veda uz Savanasas pili, apgaismoja lielas lodes. Tās atradās skulpturālās kolonādēs un izgaismoja avēniju kā dienā. Man paskaidroja, ka šīs sfēriskās formas lodes pārvērš kodolenerģiju gaismā un darbojas tūkstošiem gadu. jāatzīstas, ka es to neizpratu, tomēr ticēju.

Jauna diena - dienas gaisma. Avēnija un pils dārzi bija krāsainās drānās tērptu ļaužu pilni. Pie piramīdas smailes ievēroju milzīgu baltu bumbu. Acīmredzot karalis, kuru biju redzējis meditējam piramīdā, pirms pūļa pulcēšanās bija nomiris. Ar lielu troksni bumba eksplodēja, un atskanēja vienbalsīgs prieka sauciens. Tas mani pārsteidza, jo nāve taču parasti izraisa asaras.

„Mišel! Tu neatceries mācīto," atgādināja mani pavadoņi. „Kad fiziskais ķermenis mirst, astrālais tiek atbrīvots. Šie cilvēki to zina, tāpēc svin notikumu. Pēc trim dienām karaļa astrālais ķermenis atstās Zemi, lai pievienotos Lielajam Garam. Par spīti smagiem pienākumiem un uzdevumiem, karalis savas pēdējās Zemes dzīves laikā uzvedās kā paraugs.”

Man nebija, ko atbildēt. Nokaunējos, ka Tao pieķērusi mani aizmāršībā.

Dekorācija atkal mainījās. Mēs atradāmies uz pils kāpnēm. Pūlis mums priekšā stiepās tik tālu, cik vien varēja saskatīt. Mums blakus pulcējās augstas amatpersonas. Starp viņiem ievēroju kādu sevišķi skaistā tērpā. Viņam bija jākļūst par Mu jauno karali. Man viņš likās pazīstams, tikai apģērbs novērsa uzmanību. Izdzirdēju Lationusi:

„Mišel, tas esmu es manas citas dzīves laikā. Tu mani neatpazīsti, bet apzinies manas astrālās vibrācijas tajā ķermenī."

Lationusi piedzīvoja negaidīto - viņš redzēja sevi, dzīvojot iepriekšējo dzīvi, lai gan atradās savā pašreizējā dzīvē!

No kādas amatpersonas jaunais karalis saņēma bruņucepuri', ko uzlika galvā. Pūlis gavilēja. Visaugstāk attīstītajai nācijai uz planētas nu bija jauns valdnieks. Gaisā uzlidoja granātkrāsas un spilgti oranži baloni un sāka spēlēt orķestris. Vismaz pāris simtu mūziķu stāvēja uz nekustīgām lidojošām platformām dārzos, pilī un piramīdā, un katra mūziķu grupa spēlēja neaprakstāmi dīvainus instrumentus. Skaņa izplatījās kā caur gigantiskiem stereo skaļruņiem.

Mūzika nepavisam nebija tāda, pie kādas esam pieraduši uz Zemes. Izņemot tādu kā flautu ar īpašas frekvences skaņām, pārējie instrumenti modulēja dabas skaņas, piemēram, aurojošu vēju, bišu zumēšanu, putnu dziesmas, lietus pakšķus ezerā vai viļņu šļakstus jūras krastā. Viss bija prasmīgi sakārtots - skaņa varētu rasties dārzos, viļņiem plūstot šurp pāri klausītāju galvām, un sašķīst uz Lielās pils pakāpieniem. Es nemūžam nevarēju iedomāties, ka cilvēki, lai cik attīstīti viņi būtu, varētu veikt tādu varoņdarbu kā šis salikums orķestrim!

Izskatījās, ka pūlis, augstmaņi un karalis aizrautīgi piedzīvo mūziku pašos sirds dziļumos. Pat manā astrāli psihosfēriskajā situācijā tā iespiedās ar pārsteidzošu efektu. Man patiktu šo dabas dziesmu klausīties vēl un vēl, ļaujot tai piepildīt sevi, bet saņēmu atgādinājumu, ka neesam šeit ieradušies, lai priecātos, un aina izgaisa.

Tūlīt pat kļuvu par liecinieku neparastai sanāksmei. To vadīja karalis, piedaloties sešiem padomniekiem. Man paskaidroja - ja viņš tiekas tikai ar šīm amatpersonām, tad stāvoklis ir nopietns. Karalis izskatījās novecojis, jo laikā bijām pārlēkuši divdesmit gadiem. Klātesošie pārrunāja seismogrāfu tehniskos rādījumus un izskatījās drūmi. Sekundes simtdaļas laikā es visu sapratu un varēju sekot apspriedei. Kāds padomnieks norādīja, ka uz šo aprīkojumu arī agrāk ne vienmēr varēja paļauties un tagad nav iemesla raizēm; cits apgalvoja, ka seismogrāfs ir absolūti precīzs un šis modelis sevi attaisnojis jau pirmās, kontinenta rietumos notikušās katastrofas laikā. Tikmēr pils sāka trīcēt kā koku lapas vējā. Karalis piecēlās, viņa acīs atspoguļojās pārsteigums un izbailes. Divi no [15] padomniekiem nokrita no sēdekļiem. Šķita, ka no pilsētas šurp veļas skaļš, nepārtraukti disonējošs troksnis.

Nomainījās dekorācija, un mēs atradāmies laukā. Pilnmēness izgaismoja pils dārzus, viss bija mierīgi... pārāk mierīgi. Vienīgā dzirdamā skaņa bija no pilsētas nomales nākošā dobjā dārdoņa. No pils izskrēja kalpotāji un metās, kur nu kurš. Kolonnas, kas bija balstījušas avēniju apgaismojošās lodes, sašķīdušas gulēja zemē. Karalis ar pavadoņiem steidzās uz lidojošo platformu, lai nokļūtu lidostā. Mēs viņiem sekojām. Ap lidojošajām ierīcēm uz lauka un terminālī valdīja sajukums. Daži cilvēki kliegdami un grūstīdamies centās tikt pie braucamajiem. Karaļa lidojošā platforma ātri tuvojās gaisakuģim, kas stāvēja atstatu no pārējiem. Viņš ar pavadoņiem tajā iekāpa. Citi lidaparāti jau pacēlās, kad no Zemes dzīlēm atskanēja troksnis - savāda, nepārtraukta, pērkonam līdzīga apdullinoša skaņa. Lidlauks piepeši pārplīsa kā papīra lapa, un mūs apņēma milzīgs uguns stabs. Gaisakuģi, kuri bija tikko pacēlušies, iekļuva uguns centrā un uzsprāga. Cilvēki, kas skrēja pa lidlauku, pazuda dziļajā plaisā. Karaļa lidaparāts, kas vēl joprojām atradās uz zemes, aizdegās un eksplodēja, it kā karaļa nāve kalpotu par signālu, mēs redzējām, ka lielā piramīda sabrūk un pazūd plaisā, kas strauji kļūst arvien platāka. Mirkli balansējusi uz aizas malas, tad konvulsīvi nodrebējusi, piramīda tika ierauta liesmās.

Nākamajā ainā redzējām ostu un pilsētu. Šķita, ka tā šūpojas viļņos. Skanot šausmu kliedzieniem, ēkas bruka, tās aprija uguns liesmas. Apdullinošie sprādzieni nāca no zemes dzīlēm. Veselas pilsētas pazuda pazemē, tad tām sekoja lielas kontinenta daļas. Plašās aizas aizklāja okeāns. Savanasas plakankalne izgaisa ūdeņos kā milzīgs grimstošs tvaikonis. Es redzēju, kā izveidojas vareni atvari un cilvēki izmisīgi turas pie atlūzām, pūloties palikt dzīvi. Bija briesmīgi būt par aculiecinieku tādai kataklizmai, pat zinot, ka tā notikusi pirms vairāk nekā 14 tūkstošiem gadu.

Devāmies ļoti ātrā braucienā pa kontinentu un visur redzējām postu. Milzīgi viļņi pārplūdināja līdzenumus. Tuvojāmies tikko izvirdušam vulkānam. Akmeņi tā tuvumā sāka kustēties, it kā gigantiska roka tos paceltu virs lavas straumes, un mūsu acu priekšā radās kalns. Tas aizņēma tikpat īsu bridi, cik Savanasas plato pazušana.

Aina atkal mainījās. Saņēmu informāciju:

„Misei, tagad mēs esam Dienvidamerikā, kuru lielā dabas katastrofa vēl nav skārusi. Apskatīsim Tiakuano jūras krastu. Laika ziņā esam tieši pirms pirmā grūdiena, kad Mu karalis tikās ar saviem padomniekiem."

Mēs atradāmies ostā. Bija nakts, un zemi apspīdēja pilnmēness, kam drīz bija jānoriet. Austrumos debesīs blāva gaisma vēstīja jaunas dienas tuvošanos. Viss bija kluss. Sargi apstaigāja piestātnes, kur bija pietauvots daudz laivu. Vairāki trokšņaini līksmotāji iegāja vāji apgaismotā namā. Tur varēja redzēt dažas no sfēriskajām Mu lodēm.

Pārlidojām pāri kanālam, pa kuru vairāki kuģi devās iekšzemes jūras (tagad Brazīlija] virzienā, un apstājāmies uz jauka burinieka komandtilta. Maiga brīze no rietumiem dzina kuģi uz priekšu. Tam nebija daudz buru, uz klāja bija vairākas laivas. Ievēroju arī trīs modernus, apmēram septiņdesmit metru garus mastus. Spriežot pēc kuģa korpusa, atklātos ūdeņos tas varēja attīstīt ievērojamu ātrumu.

Mirkli vēlāk jau atradāmies plašā telpā ar kādu duci vai vairāk koju. Tās visas bija aizņemtas. Jūrnieki gulēja, izņemot divus. Šiem vīriešiem bija ap trīsdesmit gadu; spriežot pēc izskata, viņi varēja būt no Mu. Abi sēdēja pie galda, pilnīgi nodevušies, šķiet, madžongam^16. Nevarēju ne acu atraut no vecākā - viņam bija gari, tumši, ar sarkanu šalli sasieti mati. Šis vīrietis mani burtiski magnetizēja. Ejot viņam cauri atkal un atkal, jutu gandrīz elektrisku uzbudinājumu. Un mīlestība - tā bija tāda, kādu nekad nebiju piedzīvojis! Apzinājos neizsakāmu tāpatību ar jauno vīrieti.

„Mišel, izskaidrojums ir vienkāršs. Šajā cilvēkā tu tiec atkalapvienots ar savu astrālo ķermeni. Tas esi tu vienā no savām iepriekšējām dzīvēm. Taču pašreiz tu esi šeit kā novērotājs, atdzīvināt šo laiku nav mūsu nodoms. Neiejaucies."

Ar nožēlu atgriezos uz komandtilta. Piepeši tālumā rietumu pusē atskanēja sprādziens, tad vēl viens - jau tuvāk. Debesis iekvēlojās. Vēl tuvāk, starp daudz spalgākām eksplozijām, vērojām

vulkāna izvirdumu, kas aizdedzināja debesis trīsdesmit kilometru rādiusā. Kanālā un ostā sākās drudžaina rosība, skanēja kliedzieni un gaudoja sirēnas. Dzirdējām soļu rīboņu - no lejas uz komandtilta skrēja jūrnieki. Starp viņiem bija ar mans astrālais ķermenis - šis vīrietis izskatījās tikpat izbiedēts kā viņa biedri. Mani pārņēma milzīga līdzjūtība pret panikas pārņemto sevi.

Pilsētas nomalē vulkāna atblāzmā pamanīju mirdzošu lodi, kas zibenīgi aizlidoja un pazuda no skata.

„Tas bija viens no mūsu gaisakuģiem," paskaidroja Tao. „Lidaparāts novēros kataklizmu no ļoti liela augstuma. Uz borta atrodas septiņpadsmit cilvēku, kuri darīs visu iespējamo, lai palīdzētu izdzīvojušajiem. Skaties!"

Zeme sāka drebēt un dārdēt. No okeāna dzīlēm krasta tuvumā iznira vēl trīs vulkāni, kurus uzreiz apņēma ūdeņi. Tajā pašā laikā izauga paisuma vilnis četrdesmit metru amplitūdā un ar apdullinošu troksni triecās pret krastu. Pirms tas sasniedza pilsētu, zeme mums zem kājām sāka celties. Osta, pilsēta un lauki aiz tās -vesela kontinenta daļa ātri izvirzījās, nobloķēdama viļņu triecienu. Lai labāk redzētu, mēs pacēlāmies augstāk. Tas, ko ieraudzīju, atgādināja milzu dzīvnieku, kas pēc izlīšanas no alas staipās, kūkumu uzmetis. Cilvēku kliedzieni sasniedza mūs kā Dante aprakstīja izmisīgos saucienus no elles^17. Ļaudis bija kā sajukuši no panikas. Viņi cēlās kopā ar pilsētu, it kā atrastos liftā. Likās, ka tas nekad nebeigsies.

No okeāna izmestie akmeņi laivas bija sašķaidījuši driskās. Redzēju, kā jūrnieks, kuru atstājām, tika burtiski saberzts pulverī. Viena no manām patībām tikko bija atgriezusies pie sava pirmsākuma.

Likās, ka Zeme pilnībā pārveido savas kontūras. Pilsēta nozuda, tumšiem, bieziem mākoņu vāliem veļoties no rietumiem un noklājot zemi ar izvirdušo lavu un pelniem. Man prātā bija divi vārdi - grandiozs un apokaliptisks.

Viss aizmiglojās. Jutu līdzās savus biedrus. Apzinājos sudrabpelēku mākoni galvu reibinošā ātrumā attālināmies no mums. Parādījās Tioba. Šķita, ka velkam sudrabainus pavedienus, lai ātrāk atgrieztos savos fiziskajos ķermeņos. Likās, ka tie mūs gaida.

Pēc piedzīvotajiem murgiem, ko tikko pametām, manas astrālās acis uz šīs zeltainās planētas novērtēja krāsu skaistumu. Jutu, ka rokas, kas aizskar manu fizisko ķermeni, to atlaiž. Atvēru acis un paskatījos visapkārt. Mani biedri stāvēja un smaidīja. Tao jautāja, vai ar mani viss ir kārtībā.

„Jā, paldies,” atbildēju. „Es brīnos, ka ārā vēl ir gaišs.”

„Protams, ka gaišs, Mišel! Kā tu domā, cik ilgi mēs bijām projām?” „Nezinu. Varbūt piecas stundas?"

„Nē, ne ilgāk par piecpadsmit lorsēm jeb piecpadsmit minūtēm.” Saņēmušas aiz pleciem, Tao un Baiestra vadīja mani ārā no atpūtas zonas, izplūzdamas smieklos par manu apmulsumu. Vairāk apvaldīts savā uzjautrinājumā, Lationusi mums sekoja.

9. Mūsu tā sauktā civilizācija

Apliecinājis cieņu, atvadījos no Lationusi un viņa biedriem. Iesēdāmies lidojošajā platformā, lai dotos uz manu doko. Šoreiz izvēlējāmies citu ceļu un lidojām pāri plašiem apstrādātiem laukiem, uz brīdi apstājoties, lai es varētu apbrīnot bagātīgo kviešu ražu no ļoti garām vārpām. Kādā neparastā pilsētā visas ēkas - no pašas lielākās līdz vismazākajai - bija dokos, bet nebija ielu, kas tos savienotu. Sapratu, ka cilvēki pārvietojas, no vienas vietas uz otru lidojot ar vai bez lativoka, tāpēc ielas nebija vajadzīgas.

Paslīdējām cieši garām cilvēkiem, kuri gāja iekšā un nāca laukā no milzīgiem doko, kas līdzinājās tiem, ko biju redzējis kosmodromā.

„Tās ir fabrikas, kur gatavo ēdienu,” paskaidroja Tao. „Manna un dārzeņi, ko vakar ēdi savā doko, bija gatavoti šeit."

Lidojām pāri pilsētai un tad okeānam. Drīz sasniedzām salu, kur atradās mans doko. Atstājuši braucamo parastajā vietā, iegājām iekšā.

„Kopš vakardienas tu neko neesi ēdis! Tā tu zaudēsi svaru. Vai negribi ēst?”

„Pats brīnos, ka nejūtos pārāk izsalcis. Uz Zemes ieturējos četras reizes dienā...”

„Mans draugs, tas itin nemaz nav pārsteidzoši. Pārtiku šeit gatavo tā, ka kalorijas tiek atbrīvotas regulāros starplaikos divu dienu laikā. Mēs turpinām uzņemt barību, nepārslogojot kuņģi, tāpēc prāts ir skaidrs un modrs. Tas arī ir galvenais, vai ne?”

Es piekrītoši pamāju.

Mēs mielojāmies ar dažādu krāsu ēdieniem un nedaudz mannas. Dzerot hidromelu, Tao jautāja:

„Mišel, ko tu domā par savu uzturēšanos Tiobā?”

„Nu, ko es domāju... Pēc šorīt pieredzētā tev vajadzētu vaicāt, ko es domāju par planētu Zeme. Man likās, ka tajās piecpadsmit minūtēs paskrēja gadi! Daži momenti bija briesmīgi, bet citi - patīkami. Vai drīkstu jautāt, kādēļ tu vedi mani tādā ceļojumā laikā?"

„Ļoti labs jautājums, Mišel!"Taopaslavēja.„Gribējām tev parādīt, ka pirms jūsu tā sauktās civilizācijas uz Zemes ir pastāvējusi īsta civilizācija. Mēs tevi nenolaupījām, kā tu teiktu, un neaizvedām vairākus miljardus kilometru tālu, lai tikai parādītu mūsu skaisto planētu. Tu esi šeit, jo piederi civilizācijai, kas aizgājusi pa nepareizo ceļu. Vairums nāciju uz Zemes tic, ka ir augsti attīstīti, bet tā tas nav. Viņu kultūras drīzāk ir pagrimušas, sākot ar līderiem un tā saukto eliti. Visa sistēma ir izkropļota. Mēs to zinām, jo esam novērojuši planētu, īpaši pēdējos gados, kā tev paskaidroja Lielais Taora. Mēs zinām, kas notiek visā darbības diapazonā, varam dzīvot starp jums fiziskajā ķermenī vai astrāli klātesot. Jums par laimi, mēs varam ietekmēt jūsu līderu uzvedību. Piemēram, mūsu iejaukšanās atturēja Vāciju kā pirmajai nācijai pielietot atombumbu, jo pārējām Eiropas tautām tā būtu katastrofa, ja Otrā pasaules kara beigās triumfētu nacisms. Katrs totalitārais režīms civilizācijai nozīmē lielu soli atpakaļ. Kad miljoniem cilvēku tiek nosūtīti uz gāzes kamerām tikai tādēļ, ka ir ebreji, viņu slepkavas nevar lepoties ar augsti attīstītu civilizācijas līmeni. Vēl mazāk vācieši varēja noticēt, ka ir izredzēta nācija, jo, darot to, ko viņi darīja, tiem vajadzēja krist zemāk par jebkuru kanibālu cilti. Krievi, kuri tūkstošiem cilvēku sūta darbos uz koncentrācijas nometnēm un vēl tūkstošus iznīcina, aizbildinoties, ka tie rada briesmas režīmam, nav labāki.

Uz Zemes ir skarba nepieciešamība pēc disciplīnas, taču tā nenozīmē diktatūru. Lielais Gars, pats Radītājs, nespiež nevienu -ne cilvēku, ne citu radību - darīt kaut ko pret savu gribu. Mums visiem ir brīvā griba, mūsu atbildība ir disciplinēt pašiem sevi, lai pilnveidotos garīgi. Uzspiest savu gribu citiem, viņiem atņemot iespēju realizēt savu brīvo gribu, ir viens no vissmagākajiem noziegumiem. Tas, kas pašlaik notiek Dienvidāfrikā, ir noziegums pret visu cilvēcīgo. Rasisms pats par sevi ir noziegums..."

„Tao,” es pārtraucu, „ir kaut kas, ko es nesaprotu. Tu saki, ka esat aizkavējuši vāciešus būt pirmajiem, kuriem ir atombumba, bet kādēļ jūs neaizkavējāt visas valstis? Tev jāatzīst, ka situācijā, kādā esam tagad attiecībā uz atomieročiem, mēs sēžam uz pulvermucas. Ko tu saki par Hirosimu un Nagasaki? Vai nejūtaties kaut kādā mērā atbildīgi par tur notikušo?"

„Misei, tu, protams, uztver tādas lietas vienkāršoti, tev viss ir tikai melns vai balts. Taču ir ari daudzas pelēkā nokrāsas. Ja Otrajam pasaules karam nebūtu pielikts punkts, kā tas notika ar šo divu pilsētu bombardēšanu un iznīcināšanu, tad upuru būtu trīs reizes vairāk nekā no atombumbām. Kā jūs sakāt, mēs izvēlējāmies mazāko no diviem ļaunumiem.

Kā esmu jau tev stāstījusi, mēs varam palīdzēt, taču neiesaistāmies sīkumos. Jāievēro stingri noteikumi. Atombumbai vajadzēja būt. Galu galā to atklāj uz visām planētām. Kad tas notiek, mēs varam vai nu noraudzīties, kas sekos, vai nu iejaukties. Ja iesaistāmies, tad tāpēc, lai dotu priekšroku tai pusei, kura ir patiesākā un visvairāk ciena individuālo brīvību. Ja līderi, kuri lasīs tavu grāmatu, neticēs tev vai apšaubīs rakstīto, izaicini viņus paskaidrot miljardiem adatu pazušanu, kas pirms vairākiem gadiem tika palaistas orbītā ap Zemi. Lūdz viņiem atklāt, kā otro reizi pazuda miljardiem adatu, kas vēlreiz tika palaistas orbītā. Nebaidies, viņi zinās, par ko tu runā! Par adatu pazušanu atbildīgi esam mēs, jo uzskatījām tās par potenciālu postu jūsu planētai. Dažreiz mēs neļaujam jūsu ekspertiem spēlēties ar uguni. Bet ir svarīgi, lai uz mūsu palīdzību nepaļautos kļūdu gadījumā. Ja nepieciešams, mēs palīdzam, bet nevaram un negribam automātiski glābt jūs no posta - tas būtu pretrunā ar Universālo likumu.

Redzi, Mišel, liekas, ka atomieroči rada vislielākās bailes Zemes cilvēku sirdīs, un es atzīstu, ka tas tiešām ir Dāmokla zobens virs jūsu galvām, tomēr tās nav īstās briesmas. Patiesie draudi uz Zemes to svarīguma kārtībā ir šādi: pirmkārt, nauda; otrkārt, politiķi; treškārt, žurnālisti un narkotikas; ceturtkārt, reliģijas. Šīs briesmas nekādā veidā neattiecas uz atomieročiem. Ja atomsprādziens iznīcina cilvēkus uz Zemes, viņu astrālās esības pēc nāves dodas tur, kur tām jādodas, un tiek saglabāta dabiskā nāves un atdzimšanas kārtība. Bīstama nav fiziskā ķermeņa nāve, kā domā miljoniem cilvēku, bet veids, kā katrs dzīvo. Uz jūsu planētas vislielākais ļaunums ir nauda. Pamēģini iedomāties dzīvi bez naudas!”

Uztvērusi manas domas, Tao turpināja:

„Lūk, tu pat nevari iedomāties tādu dzīvi, jo esi sistēmas daļa. Taču pirms divām stundām tu redzēji, ka Mu iedzīvotāji var apmierināt savas vajadzības bez naudas izdošanas, ir priecīgi un augsti attīstīti. Mu civilizācija ir cieši saistīta ar kopienu - gan garīgi, gan materiāli, un tā uzplauka. Protams, nedrīkst sajaukt kopienu ar komunismu, kā tas notiek atsevišķās jūsu valstīs. Komunisms, kā to praktizē uz Zemes, ir vairāk totalitāro režīmu, nevis demokrātijas daļa, un kā tāda tā pazemo Cilvēku.

Nelaime ir tā, ka attiecībā uz naudu jums ir grūti konstruktīvi palīdzēt, jo uz tās balstās visa sistēma. Ja Vācijai vajag piecus tūkstošus tonnu Austrālijas vilnas, tad apmaiņā tā nevar sūtīt trīssimt mersedesu un piecdesmit traktoru. Jūsu ekonomiskā sistēma tā nedarbojas, tāpēc to ir grūti uzlabot. No otras puses, varētu daudz sasniegt attiecībā uz politiķiem un politiskajām partijām, jo jūs visi esat vienā kuģī... Jā, salīdzinājums starp valsti vai planētu un kuģi ir precīzs. Katram kuģim vajadzīgs kapteinis, bet, lai tas labi darbotos, svarīgas jūrnieku prasmes, sadarbība un cieņa pret kapteini. Ja viņš ir zinošs, pieredzējis, apsviedīgs un arī godīgs, tad viņa apkalpe, visticamāk, rīkosies, cik labi vien spēj. Tātad darbības efektivitāti nosaka kapteiņa patiesā vērtība neatkarīgi no viņa politiskajām vai reliģiskajām nosliecēm. Iedomājies, ka apkalpei būtu jāizraugās kapteinis politisku iemeslu, nevis navigācijas prasmju un nosvērtības dēļ. Lai tu varētu labāk iztēloties situāciju, pieņemsim, ka mēs novērojam īstas vēlēšanas. Mēs stāvam uz klāja, kur sapulcējušies simt piecdesmit apkalpes locekļu ar trim kandidātiem kuģa vadīšanai. Pirmais ir demokrāts, otrais - komunists, trešais - konservatīvais. Sešdesmit apkalpes locekļu ir ar komunistisku noslieci, piecdesmit - ar demokrātisku, četrdesmit - ar konservatīvu. Tagad es tev parādīšu, ka šis notikums ir lemts neveiksmei. Komunistu kandidātam ir garantētas vien sešdesmit no visām balsīm. Ja viņš vēlas uzvarēt, tad kaut kas jāapsola demokrātiem un konservatīvajiem un jāpārliecina vismaz sešpadsmit pārējo partiju vīru, ka viņu interesēs būtu ievēlēt tieši šo kandidātu. Bet vai viņš spēs pildīt solījumus? Protams, tas attiecas arī uz abiem pārējiem kandidātiem. Esot jūrā, viņi vienmēr apzināsies, ka daudzi no apkalpes ir gatavi dumpoties.

Par laimi, tā nav metode, ar kuru kapteinis vada. Es tikai ilustrēju draudus, kādi ir raksturīgi, ievēlot līderus, ja balstās uz politisko neobjektivitāti, nevis uz viņu spējām vadīt cilvēkus godīgi.

Un vēl kas. Kad mūsu ievēlētais kapteinis atrodas jūrā, viņš uz kuģa ir vienīgais līderis, bet, kad par valsts galvu tiek ievēlēts partijas līderis, viņam nekavējoties stājas pretī opozīcijas līderis. No vadības sākuma - vienalga, vai viņa lēmumi ir labi vai slikti -, valsts vadītāju sistemātiski kritizē opozīcijas partija, kas vēlas panākt viņa demisiju. Misei, kā tādā sistēmā var vadīt valsti?”

„Vai tev ir risinājums?"

„Protams, un tev jau tas ir izklāstīts. Vienīgais risinājums ir sekot Mu valdības paraugam - iecelt par valsts galvu līderi, kura vienīgais mērķis ir cilvēku labklājība, kuru nevada melīgs lepnums vai partijas un paša naudas kāre; likvidēt politiskās partijas un aizvainojumu, nenovīdību, naidu, kas iet ar tām soli solī; pasniegt roku kaimiņam un strādāt kopā, par spīti viņu iespējamām atšķirībām. Galu galā viņš atrodas tajā pašā laivā, ir daļa no tā paša ciemata vai pilsētas, tās pašas nācijas un planētas.

Misei, no kā celta māja, kas tev dod patvērumu?"

„No ķieģeļiem... no koka, ģipša, naglām..."

„Un no kā ir visi šie materiāli?"

„No atomiem, protams."

„Lieliski! Atomiem, kā tu zini, ir cieši jāsavienojas, lai izveidotu ķieģeli vai jebkuru citu celtniecības materiālu. Kas notiktu, ja šīs daļiņas sāktu atgrūsties?"

„Notiktu sadalīšanās."

„Pareizi. Atgrūžot kaimiņu, savu bērnu, nepalīdzot tiem, kuri tev nepatīk, tu veicini savas civilizācijas sairšanu. Tieši tas arvien biežāk notiek uz Zemes - naids un varmācība. Pārdomā šos divus uz jūsu planētas visiem labi zināmos piemērus, kas pierāda, ka varmācība nav risinājums! Pirmais - Napoleonam Bonapartam ar ieročiem izdevās iekarot visu Eiropu, un par nacionālajiem līderiem viņš iecēla savus brāļus, lai mazinātu nodevības risku. Vispārpieņemts, ka Napoleons bija ģēnijs, kompetents organizators un likumdevējs. Francijā joprojām, pēc divsimt gadiem, ir spēkā daudzi no viņa likumiem. Bet kas notika ar viņa impēriju? Tā drīz vien izira, jo bija dibināta uz ieroču spēku!

Līdzīgi Hitlers gribēja iekarot Eiropu ar spēku, un tu zini, kas notika. Vardarbība nekad neatmaksāsies. Risinājums meklējams mīlestībā un gara izkopšanā. Vai esi ievērojis, ka visā pasaulē un īpaši Eiropā XIX gadsimta beigās un XX gadsimta sākumā radās daudz vairāk izcilu rakstnieku, mūziķu un filozofu nekā agrāk?"

„Jā, laikam tā tiešām ir...”

„Vai zini, kāpēc?”

„Nē.”

„Jo kopš elektrības, iekšdedzes dzinēja, automašīnas, lidmašīnas un vēl citu līdzekļu izmantošanas sākuma cilvēki uz Zemes atstāja novārtā sava garīguma izkopšanu un galveno uzmanību pievērsa materiālajai pasaulei. Kā jau paskaidroja varenais Taora, materiālisms rada vienu no lielākajiem draudiem jūsu tagadējai un nākotnes dzīvei.

Pēc politiķiem nākamā jūsu problēma ir saistīta ar žurnālistiem. Viņu vidū diemžēl ir tikai daži, kas savu darbu informācijas izplatīšanā veic patiešām godīgi, rūpīgi analizējot savus avotus. Mūs ļoti uztrauc, ka lielākā daļa žurnālistu meklē vienīgi sensacionālo. Arī televīzijas kanāli demonstrē arvien vairāk vardarbības ainu. Ja par to atbildīgajām personām pirms tam būtu vajadzējis studēt psiholoģiju, tad viņi neko tādu nepieļautu. Jūsu reportieri burtiski ķer vardarbības, slepkavības, traģēdiju un citu nelaimju skatus. Tas mūsos izraisa riebumu! Valstu līderi, žurnālisti - faktiski ikviens, kas pēc sava stāvokļa var ietekmēt cilvēkus - ir atbildīgi par miljoniem cilvēku, saviem līdzpilsoņiem. Diemžēl pat tie, kurus amatos ievēlējusi tauta, nepilda savus pienākumus; tikai tuvojoties jaunām vēlēšanām, viņi sāk rosīties, lai netiktu izbalsoti. Uz žurnālistiem tas neattiecas, jo viņiem nav vajadzība iedvest uzticību, lai iegūtu savus posteņus, taču viņiem ir līdzīgs ietekmes spēks gan uz labo, gan slikto. Viņi varētu darīt daudz laba, pievēršot cilvēku uzmanību briesmām un netaisnībai, l.ūk, tam vajadzētu būt viņu galvenajam uzdevumam!

Atgriežoties pie nepieciešamības tādiem augsta profila cilvēkiem saprast un pielietot psiholoģiju, minēšu piemēru. Televīzijā ziņo, ka jauns vīrietis nošāvis septiņus cilvēkus, tai skaitā divas sievietes un divus bērnus. Operators rāda asiņainus skatus, bet reportieris stāsta, ka slepkava esot atdarinājis aktieri, kurš pazīstams ar savām vardarbīgajām kinolomām. Rezultāts? Slepkava var justies lepnš par sevi, jo ne vien kļuvis bēdīgi slavens valsts mērogā, bet arī salīdzināts ar vienu no vispopulārākajiem aktieriem. Vēl cits tāds trakais, kurš noskatījies reportāžu, jūtas iedvesmots savai zvaigžņu stundai. Parasti viņš ir neveiksminieks, apspiests, sarūgtināts, iebaidīts vai neievērots, bet pēc uzmanības alkstošs cilvēks. Nu viņš redz, ka vardarbību plaši atspoguļo televīzijā, cer, ka viņa fotogrāfija tiks publicēta visu laikrakstu titullapās, un maldīgi domā, ka tad vairs nebūs parasts mirstīgais, bet slavenība kā Džeks Uzšķērdējs vai žņaudzējs velveta cimdos. Ļaunums, ko nodara tāda vieglprātīga reportāža, ir neiedomājams! Neapdomība un bezatbildība nav civilizētu nāciju kvalitāte. Cilvēki uz Zemes vārdā civilizācija vēl nav apguvuši pat pirmo burtu!”

„Kas mums būtu jādara?”

„Mišel, kādēļ tu tā vaicā?” Tao nopūtās. „Tu esi izraudzīts, jo mēs zinām, kā tu domā, un es jūtu, ka atbilde uz šo jautājumu tev ir skaidra. Bet, ja tu uzstāj, es pateikšu. Žurnālistiem un pārējiem, kuru pienākumos ietilpst informācijas izplatīšana, tāda veida slepkavībai jāvelta minimāla uzmanība. Viņiem jāsaka: „ Mēs tikko esam uzzinājuši par septiņu cilvēku slepkavību no bezatbildīga vājprātīgā rokas. Ļaunprātīgā nonāvēšana notika (notikuma vieta). Tas ir satriecošs atgadījums valstī, kuru uzskata par civilizētu." Punkts. Tie, kuri tiecas pēc tādas slavas, noteikti izvairīsies no slepkavības kā tās sasniegšanas līdzekļa, ja to neatspoguļos kā kaut ko izcilu. Vai tu piekrīti?”

„Par ko žurnālistiem būtu jāziņo?”

„Ir tik daudz nozīmīga! Piemēram, ja kāds ir riskējis ar dzīvību, lai glābtu slīkstošu bērnu, vai palīdzējis nabadzīgajiem atvieglot viņu likteni. Tas ne tikai iedvesmo, bet arī uzlabo Zemes cilvēku psihi, nevis skalo viņiem smadzenes."

„Protams, es tev pilnībā piekrītu," sacīju, „bet esmu pārliecināts, ka laikrakstu tirāža ir atkarīga no tajos publicētajām sensacionālajām ziņām."

„Atgriežamies pie visa ļaunuma saknes - naudas. Šis lāsts grauj jūsu civilizāciju, tomēr šajā īpašajā gadījumā situācija varētu mainīties, ja atbildīgie būtu motivēti pārveidoties. Nav svarīgi, uz kuras planētas, taču vislielākās briesmas drīzāk ir psiholoģiskas, nevis materiālas dabas.

Tāpat psihi ietekmē narkotikas. Tās ne vien grauj fizisko veselību, bet ari aptur indivīda vispārējo evolūciju. Turklāt, radot eiforiju vai mākslīgo paradīzi, narkotikas vistiešākajā veidā uzbrūk astrālajam ķermenim. Pastāstīšu par to sīkāk, jo tas ir ļoti svarīgi," Tao uzsvēra. „Astrālajam ķermenim kaitē tikai divas lietas - narkotikas un vibrācijas, ko rada atsevišķi trokšņi. Narkotikas darbojas pilnīgi pretēji Dabai, tās pārvieto astrālo ķermeni citā fāzē, kultam nevajadzētu būt. Tam jāatrodas vai nu fiziskajā ķermenī, vai nu Augstākajā patībā, kuras daļa tas ir. Sazāļots indivīda astrālais ķermenis ir it kā miegā un piedzīvo mākslīgas sajūtas, kas izkropļo viņa spriestspējas. Tas ir tādā pašā situācijā kā fiziskais ķermenis sarežģītas operācijas laikā. Tas ir kā darbarīks, kuru loka un lauž, nepareizi lietojot vai izmantojot tam, kam tas nav paredzēts. Atkarībā no tā, cik ilgi cilvēks atrodas narkotiku iespaidā, viņa astrālais ķermenis nolieksies vai, precīzāk, kļūs piesātināts ar nepareiziem datiem. Atlabšana var prasīt vairākas dzīves, tāpēc, Mišel, no narkotikām jāatturas par katru cenu!"

„Es atkal kaut ko nesaprotu... Tu divas reizes man devi zāles, lai atbrīvotu manu astrālo ķermeni no fiziskā ķermeņa. Vai tas nebija lāča pakalpojums?"

„Nē, nepavisam. Mēs lietojam zāles, kas nav halucinogēnas, lai veicinātu procesu, kas varētu notikt dabiski, ar atbilstošu treniņu. Tās nav zāles, kas padara aklu, tādēļ astrālajam ķermenim nav bīstamas. Turklāt šo zāļu iedarbība ir ļoti īslaicīga.

Atgriežoties pie jūsu planētas problēmām, vēlos akcentēt -risinājums atkarīgs no mīlestības, nevis no naudas. Tiek prasīts, lai cilvēki stāv pāri naidam, aizvainojumam, skaudībai un nenovīdībai un lai katrs, - sētnieks vai komūnas līderis - pieņem savu kaimiņu augstāk par sevi, piedāvājot palīdzību ikvienam, kam tas vajadzīgs. Patiešām, jebkuram gan fiziski, gan garīgi nepieciešama kaimiņu draudzība - ne tikai uz jūsu, bet uz visām planētām. Kā Jēzus, kad nosūtījām viņu pie jums, teica: „Mīliet cits citu, bet, protams..."

„Tao!" es gandrīz rupji pārtraucu. „ Ko tu tikko teici par Jēzu?"

„Jā, Mišel, gandrīz pirms diviem tūkstošiem gadu viņš tika nosūtīts uz Zemi no Tiobas, tāpat kā Lationusi, kurš arī devās turp un ir atgriezies."

No visa, ko biju dzirdējis, šī negaidītā ziņa mani satricināja.

Ievēroju, ka Tao aura ātri maina krāsu - maigi zeltainā dūmaka ap viņas galvu kļuva gandrīz dzeltena. Maigā krāsu buķete kvēloja ar jaunu enerģiju.

„Mišel, mūs sauc Lielais Taora. Mums jādodas tūlīt.”

Tao piecēlās. Es sakārtoju masku un sekoju viņai, ieintriģēts par pēkšņo ziņu un neierasto steigu. Iesēdāmies lidojošajā platformā un vertikāli pacēlāmies virs koku galotnēm. Drīz jau lidojām virs okeāna - ar daudz lielāku ātrumu nekā citkārt. Saule jau bija zemu. Ja man ļauts aprakstīt krāsas Zemes valodā, mēs slīdējām pāri smaragdzaļiem vai perfekti debesziliem ūdeņiem. Milzu putni -viņu spārnu atvērums sasniedza četrus metrus - šķērsoja taku tieši mums priekšā, saules stari apspīdēja viņu spārnu spilgti rozā un astes spoži zaļās spalvas.

Kad sasniedzām salu, Tao nosēdināja platformu parkā, šķiet, turpat, kur iepriekš. Viņa pamāja, lai sekoju, un es pusskriešus centos tikt līdzi. Šoreiz mēs negājām uz centrālo doko, bet pa citu taku, un nokļuvām pie tikpat milzīga doko. Zem ieejas gaismas mūs gaidīja divi cilvēki, garāki par Tao. Viņa tiem kaut ko klusi teica, tad pavirzījās tuvāk un īsi apspriedās. Abi stāvēja mierīgi, uzmetot man pa ziņkāram skatienam, bet nesmaidīja. Viņu auras nebija tik spožas kā Tao - tātad garīgi viņi nebija tik augsti attīstīti.

Kādu laiku nekustēdamies gaidījām. No parka, mūs vērojot, tuvojās putni. Neviens, izņemot mani, viņiem nepievērsa uzmanību. Skaidri atceros, ka putns, kas atgādināja paradīzes putnu, nostājās starp Tao un mani, it kā vēlētos, lai to apbrīno. Vēroju rietu - saules pēdējie stari koku galotnēs meta purpursarkanas un zeltainas dzirksteles. Putni trokšņaini laidelējās lapotnē, pārtraucot klusumu. It kā tas būtu signāls, Tao lūdza mani noņemt masku, aizvērt acis un pasniegt viņai roku. Ieinteresēts darīju, kā teikts.

Ieejot doko, jutu jau pierastu pretestību. Telepātiski man tika pavēlēts turēt acis puspievērtas un sekot Tao. Nogāju soļus trīsdesmit, tad viņa apstājās un telepātiski teica, ka varu atvērt acis un paskatīties apkārt. Paklausīju. Priekšā atradās trīs stāvi, ko biju saticis jau iepriekš. Viņi sēdēja sakrustotām kājām un taisnām mugurām uz klučiem, kas bija apklāti ar audumu. Katrs sēdeklis bija tīrā krāsā, it kā papildinot sēdētāju. Mēs ar Tao stāvējām pie diviem līdzīgiem sēdekļiem, līdz telepātiski un bez žestikulēšanas mūs aicināja apsēsties. Slepus palūkojos visapkārt, taču no abiem tipiem, kuri mūs sagaidīja pie ieejas, nebija ne miņas. Varbūt viņi bija man aiz muguras...?

Tāpat kā iepriekš radās iespaids, ka Taori acis ir iekšējas spozmes izgaismotas. Šoreiz es uzreiz saskatīju viņu auras -krāšņas savās spilgtajās krāsās, acīm ļoti patīkamas. Centrālā figūra, pozu nemainot, pacēlās gaisā un lēni slīdēja uz manu pusi, tad apstājās man priekšā nedaudz virs manis, vienu roku man uzlika uz smadzenīšu pamatnes, bet otru - galvas kreisajā pusē. Atkal augumu pārņēma labsajūta, bet šoreiz es gandrīz zaudēju samaņu.

Noņēmis rokas, viņš atgriezās savā vietā. Varbūt jāpasaka, ka viņa roku pozīciju uz manas galvas vēlāk izskaidroja Tao, bet tobrīd neko tādu nespēju uztvert. Tikai atceros, ka, viņam atkal ieņemot savu vietu, iedomājos (gluži nepiemērota laikā un vietā), ka es laikam tā arī neieraudzīšu, kā viena no šīm figūrām, tāpat kā citi, izmantos savas kājas...

10. citāds svešinieks un manas iepriekšējās dzīves

Nebija ne jausmas, cik ilgs laiks pagājis, kad instinktīvi pagriezu galvu. Esmu pārliecināts, ka man pavērās mute un tā ari palika vaļā. Viens no abiem agrāk satiktajiem cilvēkiem pienāca mums klāt. Turot aiz pleca, viņš veda kādu dīvaina izskata personu. Uz mirkli man likās, ka tas ir filmās redzētais sarkano indiāņu virsaitis.

Mēģināšu viņu aprakstīt, cik vien labi spēju.

Cilvēks bija mazs, varbūt 150 centimetru garš. Vissatriecošākais -viņš bija arī tikpat plats, gluži kvadrātveidīgs. Apaļā galva balstījās uz pleciem. Tie bija mati, kas sākumā man atsauca atmiņā indiāņu virsaiti, jo izskatījās pēc dzeltenām, sarkanām un zilām spalvām. Acis bija sarkanas, seja saplacināta kā mongoloīdiem, uzacu nebija, bet skropstas - četrreiz garākas par manējām. Viņš bija ģērbies tādā pašā talārā kā es, tikai tas bija atšķirīgās krāsās. Gan sejas, gan talāra piedurkņu neapsegto roku āda bija gaiši brūna. Aura, šur tur sudrabaina, spīdēja spoži, ap galvu bija zelta oreols. Krāsu plūsma virs galvas - tā bija daudz mazāka nekā Tao - virmoja tikai pāris centimetru augstumā.

Cilvēku telepātiski aicināja apsēsties pa kreisi, aptuveni desmit soļu no mums. Centrālā figūra atkal pacēlās gaisā, tuvojās viņam, uzlika rokas uz galvas - tāpat kā man. Tad svarīgā persona mūs uzrunāja Tiobas valodā. Apmulsu, jo visu sapratu - it kā viņš runātu manā dzimtajā valodā! Redzot manu uztraukumu, Tao telepātiski sacīja:

„Jā, Mišel, tev ir jauna spēja. To paskaidros vēlāk."

„Arki," ierunājās Taora, „tas ir Mišels no planētas Zeme. Esi sveicināts Tiobā, Arki! Lai Gars tevi izglīto!"

Pievērsies man, viņš paskaidroja:

„Arki ir ieradies mūs apciemot no planētas X. (Nedrīkstu atklāt planētas vārdu, ne arī iemeslu, kādēļ tas ir aizliegts.) Mēs pateicamies viņam Gara un Visuma vārdā un arī tev, Misei, par gatavību mūsu misijā sadarboties ar mums. Pēc mūsu lūguma Arki ir ieradies savā agourā^18, lai satiktu tevi. Gribējām, lai tu pats savām acīm redzi un ar savām rokām sajūti starpplanētieti, kas pilnībā atšķiras no mums. Arki dzīvo uz tādas pašas kategorijas planētas kā Zeme, taču vairākos aspektos tās ir atšķirīgas. Starpība galvenokārt ir fiziska. Laika gaitā tas ir iespaidojis šo cilvēku ārējo izskatu. Arki un viņa līdzcilvēki ir augsti attīstīti gan tehnoloģiski, gan garīgi, kas varētu tevi izbrīnīt, ņemot vērā viņa izskata nenormūlību, pat kroplību. Tomēr no auras tu jūti, ka viņš ir apgarots un labs. Vēl mēs gribējām tev parādīt, ka uz laiku varam tev piešķirt spēju ne vien redzēt auras, bet arī saprast visas valodas, neizmantojot telepātiju.”

Tātad tā tas notika, pie sevis nodomāju.

„Jā, tā," Tao apstiprināja. „Tagad virzieties viens otram tuvāk, runājiet un, ja vēlaties, pieskarieties viens otram. Vārdu sakot, iepazīstieties."

Piecēlos, un Arki darīja tāpat. Nu rokas viņam gandrīz skārās pie grīdas. Katrai, tāpat kā mums, bija pieci pirksti, bet mazā pirkstiņa vietā - otrs īkšķis. Mēs tuvojāmies viens otram. Arki izstiepa roku sveicienam - locītava uz priekšu, dūre sakļauta - un smaidīja, atklādams taisnus, līdzenus zobus, tādus pašus kā mums, tikai zaļā krāsā. Nezinādams, ko darīt, pastiepu roku pretī.

Arki uzrunāja mani savā, tagad man saprotamā valodā.

„Mišel, es ļoti priecājos tevi satikt un būtu gribējis sveikt tevi kā viesi pašam uz savas planētas.”

Es viņam silti pateicos un, emociju pārņemts, sāku teikumu franču, bet beidzu angļu valodā. Viņš tās saprata bez grūtībām.

„Pēc Lielā Taoras lūguma esmu ieradies Tiobā no planētas X,” Arki turpināja. „Tā ir divreiz lielāka par Zemi, ar 15 miljoniem iedzīvotāju, bet, tāpat kā Zeme un citas pirmās kategorijas planētas, tā ir bēdu planēta. Mūsu problēmas ir tādas pašas kā jums. Mūsu laikā uz planētas ir bijušas divas kodolkatastrofas, esam pieredzējuši diktatūras, noziegumus, epidēmijas, naudas sistēmu un visu, kas ar to saistīts, reliģijas, kultus un tā tālāk. Pirms astoņdesmit gadiem

(mūsu gads ilgst četrsimt gadu un divas dienas, kas savukārt katra ir divdesmit vienu stundu gara) uzsākām reformu, ko rosināja četri cilvēki - trīs vīrieši un sieviete - no maza ciemata pie viena no mūsu lielākajiem okeāniem. Viņi sludināja mieru, mīlestību un vārda brīvību. Tad šī domubiedru grupiņa devās uz savas valsts galvaspilsētu un lūdza audienci pie tās vadītājiem. Lūgums tika noraidīts, jo valdīja diktatūra un militārais režīms. Sešas dienas un piecas naktis pārmaiņu rosinātāji gulēja pils priekšā, neko neēda un tikai mazliet padzērās. Viņu neatlaidība un pārliecība piesaistīja sabiedrības uzmanību, un sestajā dienā pils priekšā jau stāvēja divi tūkstoši cilvēku. Četrinieks pūlim sludināja apvienošanos mīlestībā, lai tiktu mainīts režīms, bet sargi viņus nošāva un piedraudēja šaut arī pūlī, ja tas neizklīdīs. Cilvēki bailēs paklausīja, tomēr sēkla viņu prātos bija iesēta. Apdomājušies ļaudis saprata, ka bez mierīgas saprašanās gara viņi ir bezspēcīgi. Ziņa ātri izplatījās starp bagātiem un nabagiem, uzņēmējiem un kalpotājiem, strādniekiem un meistariem. Pēc sešām nedēļām visa nācija apstājās.”

„Pag, Arki! Ko tu domā ar apstājās?"

„Kodolstacijas tika slēgtas, transporta sistēma apturēta, ceļi bloķēti. Viss apstājās. Zemnieki nepiegādāja saražoto, radio un televīzija pārtrauca raidījumus, komunikāciju sistēmas nedarbojās. Policija bija bezspēcīga tādas vienotības priekšā, jo pāris stundu laikā miljoniem cilvēku pievienojās akcijai pārtraukt darbu. Viņi bija aizmirsuši naidu, skaudību un uzskatu atšķirības un apvienojās pret netaisnību un tirāniju. Arī policija un armija sastāv no cilvēkiem, un viņiem pūlī atradās radinieki un draugi. Tas vairs nebija jautājums par četru musinātāju nogalināšanu - lai atbrīvotu tikai vienu kodolstaciju, būtu jāatņem dzīvība simtiem tūkstošu. Sastapušies ar tādu apņēmību un vienprātību, policija, armija un diktators kapitulēja. Vienīgie nāves gadījumi šī incidenta laikā bija divdesmit trīs fanātiķi un tirāna personīgā apsardze, kurus kareivjiem nācās nošaut, lai nokļūtu līdz viņam."

„Kas notika ar vadoni? Vai viņu pakāra?"

„Nē, Mišel,” Arki pasmaidīja. „Cilvēkiem vardarbības bija gana. Diktatoru izsūtīja uz vietu, kur viņš nevienam nevarēja kaitēt. Pateicoties tam, šis cilvēks mainījās - sāka novērtēt katra indivīda mīlestību un cieņu pret brīvību. Beidzot diktators nomira nožēlas pilns par visu, ko bija darījis.

Tagad šī tauta ir pati veiksmīgākā uz mūsu planētas. Bet, tāpat kā uz Zemes, citas nācijas vēl atrodas zem varmācīgu totalitāro režīmu jūga. Mēs darām visu iespējamo, lai tām palīdzētu, jo zinām, ka tas, ko šajā dzīvē darām, ir mācekļa gadi pirms pārejas uz augstāku eksistenci un lai pat uz visiem laikiem atbrīvotos no saviem fiziskajiem ķermeņiem.

Tev, Mišel, arī jāzina, ka planētas ir iedalītas kategorijās. Kad tās nokļūst briesmās, visi iedzīvotāji var pārcelties uz citurieni, bet neviens nevar to darīt, ja izraudzītā planēta atrodas citā kategorijā. Mūsu tehniski augsti attīstītā planēta ir pārapdzīvota, tāpēc apmeklējām Zemi ar nolūku izveidot tur apmetni, tomēr nolēmām to nedarīt, jo jūsu evolūcijas pakāpe mums nodarītu vairāk ļaunuma nekā labuma."

Nejutos iepriecināts, to dzirdot, un mana aura to noteikti parādīja Arki, jo viņš pasmaidīja.

„Atvaino, Mišel, es neliekuļoju. Mēs vēl joprojām apmeklējam Zemi, bet tikai kā novērotāji, kas ieinteresēti pētīt un mācīties no jums un jūsu kļūdām. Mēs nekad neiejaucamies, jo tāds nav mūsu uzdevums, un nekad neokupēsim jūsu planētu, jo tas mums būtu solis atpakaļ. Saku, kā ir - jūs nevar apskaust ne materiālā, ne tehnoloģiskā, ne garīgā jomā.

Vēl par mūsu astrālajiem ķermeņiem. Tie nevar pāriet uz pārāku planētu, iekams nav pienācīgi attīstījušies. Protams, tas attiecas uz garīgo, nevis tehnoloģisko evolūciju. Attīstība notiek pateicoties tam, ka fiziskais ķermenis progresa ceļā pilnveidojas, līdz sasniedz šīs planētas līmeni. Tu jau zini par planētu deviņām kategorijām. Mūsējās atrodas skalas apakšā. Šībrīža fiziskajos ķermeņos šeit drīkstam uzturēties deviņas dienas. Pēc Universālā likuma desmitajā dienā tie nomirs. Ne Tao, ne varenais Taora, kuru spēkos ir atdzīvināt mirušos, nespēs ne aizkavēt, ne apturēt šo procesu, jo dabai ir nelokāmi likumi ar labi iedibinātu garantiju."

„Ja es nomirtu šeit, tad varbūt mans astrālais ķermenis varētu palikt te un es iemiesotos uz Tiobas kā bērns?" cerību pilns jautāju, piemirsis savu ģimeni, ko uz Zemes mīlēju.

„Mišel, tu nesaproti. Universālais likums nosaka, lai tu pāriemiesotos uz Zemes, jo vēl neesi tur beidzis savas gaitas. Taču ir iespējams, ka tad, kad tev pienāks laiks nomirt, astrālais ķermenis iemiesosies citā ķermenī uz kādas vairāk attīstītas planētas - otrās vai trešās kategorijas, vai pat uz šīs planētas. Tas atkarīgs no tavas attīstības pašreizējā līmeņa."

„Tātad teorētiski es varētu pāriemiesoties arī uz devītās kategorijas planētas?" gribēju zināt, jo Tiobu uzskatīju par īstu paradīzi.

„Vai var paņemt mazliet dzelzsrūdas un ogli, sakarsēt līdz noteiktai temperatūrai un iegūt tēraudu?" jautāja Arki un pats atbildēja: „Nē. Vispirms no dzelzs attīra piejaukumus, tad atkal liek krāsnī un kausē, pēc tam turpina apstrādāt, cik vien ilgi vajag, lai iegūtu pirmklasīgu tēraudu. Tas pats attiecas uz mums - mūs jākausē vēl un vēl, līdz kļūstam perfekti, jo galu galā mēs pievienosimies Garam, kurš, būdams pilnīgs, nevar pieņemt pat vismazāko nepilnību."

„Tas liekas tik sarežģīti..."

„Gars, kurš ir radījis visu, gribēja tā, un esmu pārliecināts, ka viņam tas ir vienkārši, bet nabaga cilvēka prātam - jā, piekrītu, tas dažreiz ir grūti saprotams. Vēl sarežģītāk, ja cenšamies piekļūt avotam. Šī iemesla dēļ esam mēģinājuši (dažās vietās veiksmīgi) likvidēt reliģijas un sektas, kas pulcina cilvēkus, lai viņiem it kā palīdzētu pielūgt Dievu vai dievus, taču viss kļūst tikai sarežģītāks un neizprotamāks. Rituālus un noteikumus izgudrojuši garīdznieki, kuri drīzāk tiecas pēc personīgā labuma, nevis seko dabai un Universālajam likumam. No tavas auras redzu, ka tu jau kaut ko saproti no šīm lietām."

Pasmaidīju, jo tā bija taisnība.

„Vai uz savas planētas jūs varat redzēt un nolasīt auras?" jautāju.

„Daži no mums, arī es, to ir iemācījušies, bet šajā jomā esam vien nedaudz attīstītāki par jums. Mēs uzcītīgi studējam šo jomu, jo zinām, ka tas nepieciešams mūsu evolūcijai."

Piepeši Arki apklusa. Sapratu, ka viņš saņēmis telepātisku pavēli no varenās personas.

„Misei, man tagad jāiet. Bušu priecīgs, ja mūsu saruna palīdzēs tev un taviem līdzcilvēkiem uz Zemes un Visumā."

Arki sniedza roku, un es darīju tāpat. Par spīti viņa neglītumam, es būtu gribējis šo cilvēku apskaut un noskūpstīt. Kaut es būtu to izdarījis! Vēlāk uzzināju, ka Arki un viņa pieci biedri gājuši bojā -tikai stundu pēc aizlidošanas no Tiobas viņu gaisakuģis eksplodējis. Ceru, ka Arki dzīve tagad turpinās uz kādas viesmīlīgas planētas... Bet varbūt viņš atgriezīsies uz savējās, lai palīdzētu cilvēkiem... Es Visumā sastapu brāli, kurš, tāpat kā es, dzīvoja uz bēdu planētas, mācīdamies tajā pašā skolā, kur es, lai kādu dienu prastu sasniegt mūžīgo laimi.

Kad Arki ar savu pavadoni izgāja no telpas, es apsēdos blakus Tao. Taora, kurš bija man dāvājis spēju saprast visas valodas, mani uzrunāja.

„Mišel, kā Tao jau tev stāstīja, tu tiki izraudzīts apmeklēt Tiobu. Mūsu izvēles galvenais iemesls tev vēl nav atklāts - ne tikai tādēļ, ka tava dvēsele jau ir atmodusies un atvērta, bet galvenokārt tādēļ, ka esi viens no retajiem soukou, kas tagad dzīvo uz Zemes. Soukou ir astrāls ķermenis, kas astoņdesmit vienu dzīvi mitis cilvēka fiziskajā ķermenī un dzīvojis uz dažādām planētām dažādās kategorijās. Vairāku iemeslu dēļ soukou atgriežas, lai dzīvotu uz tādām zemākajām planētām kā Zeme, lai gan viņi varētu turpināt kāpt augšup. Kā zināms, cipars 9 ir Visuma skaitlis. Tu atrodies deviņu doko pilsētā, kas dibināta uz Universālā likuma pamata. Tavam astrālajam ķermenim ir deviņreiz deviņas dzīves, kas noved tevi pie viena lielā cikla beigām."

Samulsu. Protams, biju jau nojautis, ka nedzīvoju savu pirmo dzīvi, īpaši pēc ceļojuma uz Mu kontinentu, bet astoņdesmit viena dzīve! Nemaz nezināju, ka tik daudzas kāds dzīvo...

„Mišel, var dzīvot vēl daudz vairāk," Taora pārtrauca manu domu. „Tao tagad ir savā divsimt sešpadsmitajā dzīvē, bet citi dzīvo daudz mazāk. Kā jau teicu, tevi izvēlējās no ļoti retajiem soukou, kas mīt uz Zemes. Lai tu labāk izprastu atrašanos uz mūsu planētas, esam tev sagatavojuši ceļojumu laikā. Mēs ļaujam tev atgriezties savās iepriekšējās esamībās, lai tu apjaustu, kas ir reinkarnācija un kāds ir tās mērķis. Šis ceļojums laikā tev noderēs, rakstot grāmatu, - tā tu pilnībā sapratīsi tās nolūku."

Tikko viņš beidza runāt, Tao saņēma mani aiz pleca un apgrieza riņķī. Viņa vadīja mani uz atpūtas zonu, kāda laikam bija katrā doko. Trīs Taori levitējot mums sekoja. Tao norādīja, ka man jāapguļas uz liela auduma gabala, kas izskatījās pēc gaiša spilvena. Galvenais Taora nostājās man aiz galvas, abi pārējie katrs turēja manu roku. Tao sakļāva plaukstas man virs saules pinuma, bet vadonis uzlika abu roku rādītājpirkstus man uz epifīzes, telepātiski pavēlēdams cieši vērties uz viņa pirkstiem. Jutu, ka neprātīgā ātrumā slīdu caur tumšu, nebeidzamu tuneli. Kad izniru no tā, atrados tādā kā ogļraktuvju ejā. Vairāki vīrieši ar lampiņām uz pieres stūma vagonetes, mazliet tālāk citi enerģiski darbojās ar cērtēm vai rausa ogles vagonetēs. Pavirzījos uz ejas beigām, kur varēju tuvāk nopētīt vienu no ogļračiem. Likās, ka es viņu pazīstu. Balss, kas šķita nākam no manis paša, teica:

„Mišel, tas ir viens no taviem fiziskajiem ķermeņiem."

Vīrietis bija samērā garš, atlētisks, sviedriem un ogļu putekļiem klāts. Viņš smagi strādāja, raušot ogles vagonetē.

Aina nomainījās tāpat kā Mu, kad iegāju psihosfērā. Uzzināju, ka vīrieti sauc Zigfrīds - tā viņu pie ieejas šahtā vāciski (es neprotu šo valodu) uzrunāja kāds ogļracis, bet cits lika Zigfrīdam iet kopā ar viņu. Abi devās uz vecu būdu, lielāku par pārējām šajā acīmredzot ciemata galvenajā ielā. Sekoju viņiem. Telpā dega eļļas lampas. Zigfrīds pievienojās vīriem, kas sēdēja pie galdiem. Viņi kaut ko uzsauca skarbam vīrietim netīrā priekšautā. Tas atnesa pudeli un dažus alus kausus.

Atkal mainījās dekorācija. Šķita, ka pagājušas vairākas stundas. Būda bija tā pati, tikai tagad Zigfrīds grīļodamies iznāca no tās. Viņš bija piedzēries un devās uz mazāku būdu rindu. Tām bija skursteņi, no kuriem vēlās melni dūmi. Zigfrīds strauji atvēra vienas būdas durvis un iegāja iekšā. Es viņam sekoju. Pie galda sēdēja astoņi bērni vecumā no viena gada, ar divpadsmit mēnešu starpību, iegremdējuši karotes bļodās, kas bija pilnas ar negaršīga paskata auzu tumi. Ienākot tēvam, bērni pacēla galvas un vērās izbaiļu pilnām acīm. Vidēja auguma, bet spēcīga izskata sieviete ar netīriem blondiem matiem asi sacīja:

„Kur tu biji? Kur ir nauda? Bērni jau divas nedēļas nav ēduši pupiņas. Tu atkal esi piedzēries!"

Viņa piecēlās un piegāja pie Zigfrīda. Kad sieviete grasījās iesist viņam pļauku, Zigfrīds sagrāba sievas roku un ar kreiso dūri iesita tik spēcīgi, ka viņa nokrita atmuguriski uz grīdas, atsitot pakausi pret pavarda malu. Bērni kliedza un raudāja. Zigfrīds noliecās pār sievu, kuras plati ieplestās acis nedzīvi vērās griestos.

„Frīda, Frīda, celies!" viņš sauca sāpju pilnā balsī.

Vīrietis pacēla sievu uz rokām un centās nostatīt viņu uz grīdas. Pēc Frīdas glāžainā skatiena Zigfrīds saprata, ka viņa ir mirusi. Atžirdzis viņš metās uz durvīm un pazuda naktī, skriedams arvien tālāk, it kā būtu sajucis prātā.

Aina nomainījās. Zigfrīdu cieši turēja divi sargi, viens no kuriem mauca viņam galvā kapuci. Arī bendem galvā bija kapuce ar caurumiem acu vietās. Viņš bija drukns un savā milzīgajā rokā turēja plata cirvja kātu. Sargs lika Zigfrīdam nomesties ceļos un noliekties uz priekšu, lai galva atrastos uz bluķa. Bende iznāca priekšā. Priesteris steidzīgi nolasīja lūgšanu. Nāvessoda izpildītājs lēni pacēla cirvi virs Zigfrīda galvas un ļāva tam krist uz viņa kakla. Galva noripoja zemē, un pūlis atlēca vairākus soļus atpakaļ.

Es nupat biju liecinieks viena mana fiziskā ķermeņa vardarbīgai nāvei... Sajūta bija dīvaina. Līdz Zigfrīda nāves brīdim es jutu dziļu maigumu pret šo vīru, un, lai gan viņš bija nodarījis ļaunumu, man bija viņa ļoti žēl. Taču, kad galva aizripoja, mani pārņēma atvieglojums - viņa un manis paša dēļ.

Uzreiz sekoja cita aina. Ezera mirdzoši zilajos ūdeņos atstarojās pie horizonta pavisam zemu esošo divu sauļu stari. Pāri ūdenskrātuvei slīdēja maza bagātīgi, bet gaumīgi - ar skulptūrām un gleznām - izgreznota laiva. Vidēja auguma vīri ar sarkanīgām sejām to vadīja, izmantojot garas kārtis. Zem tādas kā lapenes izrotātā tronī sēdēja apburoša jauna sieviete ar zeltainu ādu. Ovālo seju izcēla skaistas mandeļveida acis, gaišie mati krita līdz jostasvietai. Sieviete smaidīja. Grupa jauniešu viņu izklaidēja. Es zināju, ka šī jaunā būtne biju es pats citā dzīvē.

Laiva tuvojās piestātnei, no kuras veda ziedošu krūmu norobežots plats gājēju celiņš. Tas pazuda starp kokiem, kas apjoza pili ar vairāku līmeņa jumtiem dažādās krāsās.

Ar ainas maiņu es tiku pārcelts pils iekšienē un atrados bagātīgi izrotātā telpā. Viena siena pavērās uz akurātu, miniatūru, apbrīnojamas varietātes un krāsu dārzu. Kalpotāji ar sarkanīgu ādas krāsu, ģērbušies spilgti zaļos gurnautos, apkalpoja ap simt grezni tērptu viesu. Viņiem bija tāda pati viegli zeltaina āda kā sievietei laivā. Viņa sēdēja goda vietā sēdeklī ar augstu atzveltni. No istabas tālākā gala un dārza skanēja klusa, valdzinoša mūzika.

Viens no kalpotājiem atvēra lielas durvis. Ienāca jauns, 190 centimetru garš vīrietis ar līdzīgu zeltainu ādu. Viņam piemita lepna stāja un atlētisks augums. Vara blondie mati ieskāva seju ar pareiziem vaibstiem. Vīrietis devās pie jaunās sievietes un paklanījās. Kaut ko viņam pačukstējusi, skaistule pamāja kalpotājiem. Viņi atnesa līdzīgu atzveltnes krēslu un novietoja blakus. Vīrietis apsēdās, un sieviete pastiepa viņam roku, ko tas saņēma savējā. Pēkšņi pēc viņas signāla vairākkārt atskanēja gongs un iestājās klusums. Viesi pagriezās pret pāri. Sieviete skaļi un skaidri teica:

„Jums visiem, kas šeit pulcējušies, vēlos paziņot, ka esmu izvēlējusies biedru. Tas ir viņš - Ksinolini. No šī brīža saskaņā ar manu lēmumu viņam pēc manis piederēs visas karaliskās tiesības un privilēģijas, viņš būs otrā vara karalistē pēc manis, Karalienes un Galvas. Jebkuram, kas viņu neklausīs vai darīs ko sliktu, būs jāatbild man. Pirmais bērns, ko dzemdēšu Ksinolini, vīriešu vai sieviešu dzimuma, kļūs par manu mantinieku. Es, Labinola, zemes Karaliene, esmu tā lēmusi.”

Viņa atkal pamāja, un gonga skaņa nozīmēja karalienes runas beigas. Cits pēc cita viesi zemu paklanījās Labinolai, vispirms noskūpstot viņas pēdas un tad, kā iztapības žestu, arī Ksinolini kājas.

Šī aina pazuda miglā, un tās vietā jau bija nākamā - tajā pašā pilī, tikai citā telpā. Karaliskā ģimene sēdēja troņos. Labinola sprieda tiesu. Viņai priekšā cits pēc cita stājās cilvēki, un viņa tos uzmanīgi uzklausīja.

Notika kaut kas neiedomājams! Jutu, ka esmu Labinolas ķermenī. To ir grūti izskaidrot, bet tikmēr, kamēr klausījos un vēroju, es biju Labinola. Sapratu visu sacīto, un, kad viņa pasludināja savu spriedumu, es pilnībā piekritu. Pūlī dzirdēju klusus apbrīnas saucienus par viņas gudrību. Karaliene nekad nepagriezās pret Ksinolini un nelūdza padomu. Mani pārņēma lepnums, zinot, ka citā dzīvē esmu bijis šī sieviete. Šajā brīdī sajutu vieglu tirpoņu.

Iepriekšējā aina pazuda. Nu atrados greznā guļamistabā. Labinola gulēja gultā kaila, apkārt rosījās trīs sievietes un divi vīrieši. Piegājis tuvāk, redzēju viņas seju - sviedriem noplūdušu un dzemdību sāpju izķēmotu. Visas trīs vecmātes un abi karalistē visievērojamākie ārsti izskatījās satraukti, viņu acīs redzēju bailes. Mazulis - Labinolas pirmais bērns - nāca ar kājām pa priekšu. Karaliene jau bija zaudējusi daudz asiņu. Es zināju, ka Labinola saprot, ka drīz mirs.

Bija aizritējušas divas stundas. Labinola tikko bija nomirusi, bērns bija nosmacis vēl pirms nākšanas pasaulē. Divdesmit astoņus gadus vecā sieviete, tik skaista un laba, nupat bija atlaidusi savu astrālo ķermeni - manu astrālo ķermeni, - lai dzīvotu citu dzīvi.

Sekoja nākamās ainas, atklājot manas citas dzīves - kā vīrietim, sievietei un bērnam - uz citām planētām. Divreiz biju ubags un trīs reizes jūrnieks; biju ūdensnesējs Indijā un zeltkalis Japānā, kur nodzīvoju līdz deviņdesmit piecu gadu vecumam; romiešu kareivis; nēģerzēns Čadā, kuru astoņu gadu vecumā aprija lauvas; indiāņu zvejnieks pie Amazones, kas nomira četrdesmit divu gadu vecumā; vairākkārt biju zemnieks uz Zemes un citām planētām, bet divas reizes - askēts Tibetas kalnos un uz citas planētas.

Izņemot laiku, kad biju Labinola - karaliene, kas valdīja pār trešo daļu planētas -, vairums manu dzīvju bijušas ļoti vienkāršas. Es redzēju ainas no visām astoņdesmit savām iepriekšējām dzīvēm, no kurām dažas uz mani atstāja lielu iespaidu. Tagad man nav laika tās aprakstīt - tās aizņemtu veselu sējumu, bet varbūt kādreiz es to izdarīšu.

Izrādes beigās jutu, ka pa tuneli atgriežos atpakaļ. Atvēru acis. Tao un trīs Taori laipni smaidīja.

Kad atkal biju savā pašreizējā ķermenī, vadonis sacīja:

„Mēs parādījām tavas pagātnes dzīves, lai tu ievērotu, ka tās mainās, it kā būtu piestiprinātas pie rata, kas griežas. Jebkurš tā punkts, kurš atrodas augšā, jau nākamajā brīdī būs apakšā. Tas ir neizbēgami, vai saproti? Vienu dienu tu esi ubags un tad vari būt karaliene, tāda kā Labinola, kura bija ne tikai rata virspusē, bet arī daudz mācījās un palīdzēja citiem. Tomēr ubags nereti iemācās tikpat daudz kā karalis vai pat vēl vairāk.

Būdams askēts kalnos, tu cilvēkiem palīdzēji daudz vairāk nekā citās savās dzīvēs. Vislielākā nozīme ir nevis ārienei, bet gan tam, kas ir aiz tās. Kad tavs astrālais ķermenis pieņem citu fizisku ķermeni, tas notiek, lai mācītos. Kā esam jau tev skaidrojuši, tas notiek tavas Augstākās patības dēļ. Tas ir nepārtrauktas uzlabošanās process, kas vienlīdz iedarbīgi var notikt gan ubaga, gan karaļa vai ogļrača ķermeņos. Fiziskais ķermenis nav nekas cits kā instruments. Tēlnieka kalts un āmurs ir instrumenti; paši par sevi tie nav skaisti, bet mākslinieka rokās palīdz radīt daiļumu. Brīnišķīgu statuju nevar izveidot tikai ar tēlnieka rokām. Ielāgo - astrālajam ķermenim vienmēr jāpakļaujas Universālajam likumam! Cieši sekojot dabai, tas var visātrāk sasniegt mērķi."

Taori apsēdās, un mēs arī. Saule bija norietējusi, tomēr viņi neuzskatīja par vajadzīgu paskaidrot, kur atrodas gaismas avots, kas ļauj redzēt vismaz piecpadsmit metru doko iekšienē.

Mana uzmanība vēl joprojām bija pievērsta Taori. Viņi raudzījās uz mani laipni, zeltainas dūmakas ieskauti. Tā kļuva arvien biezāka, un viņi tajā nozuda - tieši tā, kā mana pirmā apciemojuma laikā.

Tao viegli uzlika roku man uz pleca un lūdza sekot. Viņa vadīja mani uz izeju no doko. Ārā bija pilnīgi tumšs, gaisma apspīdēja tikai ieeju. Neredzēju tālāk par trijiem metriem un raizējos, kā atradīsim lidojošo platformu, bet tad atcerējos, ka Tao labi redz gan dienā, gan naktī. Mani māca ziņkāre pēc pierādījuma, un viņa man to tūlīt sagādāja, bez piepūles paceļot mani un uzsēdinot sev uz pleciem -tāpat kā mēs uz Zemes nesam savus bērnus.

„Tu varētu paklupt," Tao paskaidroja, ejot pa taku. Nudien, likās, ka viņa zina, kur iet, itin kā būtu gaiša diena.

Nolikusi mani lativoka sēdeklī, Tao apsēdās blakus. Uzliku masku, un mēs pacēlāmies. Lai gan uzticējos savai pavadonei, nejutos omulīgi, lidojot akli. Starp parka milzīgajiem kokiem nevarēju saskatīt pat zvaigznes, kas parasti mirdzēja spoži. Pēc saulrieta bija sablīvējušies biezi mākoņi, un apkārtne grima absolūtā tumsā. Sev blakus redzēju Tao auru un buķeti viņai virs galvas, kas bija īpaši spilgta.

Uzņēmām ātrumu un ceļojām tikpat ātri kā dienā. Uz sejas jutu pāris lietus lāses. Tao tuvināja roku kādam punktam aparātā, un lietu es vairs nejutu. Tajā pašā mirklī šķita, ka apstājamies. Nesapratu, kas notiek, jo zināju, ka atrodamies virs okeāna. Tālumā uzplaiksnīja krāsainas, kustīgas gaismas.

„Kas tas ir?"

„Krasta doko ieejas gaismas,” Tao atbildēja.

Pūlējos saprast, kādēļ doko ir kustīgs, kad cauri tumsai, kas likās pat blīvāka, mums virsū nāca gaisma un apstājās blakus.

„Esam pie tavām mājām. Nāc!"

Tao mani atkal pacēla. Jutu nelielu spiedienu un lietus lāses uz sejas. Lija stipri, bet pēc pāris soļiem Tao jau bija zem gaismas. Iegājām doko.

„Esam tieši laikā!" iesaucos.

„Vai lietus dēļ? Nē, līst stipri. Vai nemanīji, ka es aktivizēju spēka lauku? Tu vairs nejuti vēju, vai ne?"

„Es domāju, ka esam apstājušies... Neko nesaprotu,” samulsis taisnojos.

Tao izplūda smieklos, kas mani nomierināja un deva mājienu, ka šīs mistērijas skaidrojums sekos.

„Spēka lauks attur ne vien lietu, bet arī vēju, tāpēc tev nebija neviena atskaites punkta, lai saprastu, vai mēs pārvietojamies," Tao skaidroja. „Redzi, nedrīkst paļauties uz uztveri!"

„Bet kā tu pilnīgā tumsā spēji atrast šo vietu?”

„Es jau tev teicu, ka mēs vienlīdz labi redzam gan dienā, gan naktī, tādēļ mums nav nepieciešams apgaismojums. Es saprotu, ka tev tas nav ērti un tu mani nevari redzēt. Tomēr mums šī bija ārkārtīgi piepildīta diena. Tagad tev vajadzētu atpūsties. Ļauj, palīdzēšu."

Tao aizveda mani līdz atpūtas zonai. Vaicāju, vai viņa paliks tepat. Mana pavadone sacīja, ka dzīvo netālu, novēlēja arlabunakti un devās prom. Es izstaipījos un drīz aizmigu.

Biju gulējis dziļā miegā, ne reizi nepamostoties, un no rīta jutos labi atpūties. Pamodos no Tao balss - viņa, pārliekusies man pāri, čukstēja ausī. Tāpat kā pirmoreiz, novērtēju, ka atpūtas zona attaisno savu nosaukumu. Skaņas šeit bija ļoti slāpētas, un es nebūtu dzirdējis Tao, ja viņa nebūtu pārliekusies man pāri.

Piecēlos un sekoju viņai uz baseinu. Tur viņa man bija pavēstījusi par nelaimes gadījumu ar Arki, un ziņa mani tik ļoti apbēdināja, ka nespēju novaldīt asaras. Mana pavadone toreiz sacīja:

„Atcerēsimies viņu kā draugu, kurš mūs ir atstājis, lai dotos citā eksistencē. Jā, tas ir skumji, taču mēs nedrīkstam būt savtīgi. Arki gaida citi piedzīvojumi un prieki.”

Nomazgājos un kopā ar Tao ieturējām vieglu maltīti, iedzērām mazliet hidromela.

Debesis bija pelēkas, līņāja. Bija interesanti vērot, kā lietus lāses neplūst lejā pa doko kā pāri stikla kupolam, bet, sasniegušas tā spēka lauku, izgaist.

Ievērojusi manu izbrīnu, Tao pasmaidīja.

„Lietus lāses tiek izjauktas spēka lauka ietekmē," viņa paskaidroja. „Tā ir elementāra fizika... vismaz mums. Un ir vēl interesantākas lietas, ko pētīt, bet tev, Mišel, ir maz laika. Lai, izlasot tavu grāmatu, cilvēki uz Zemes būtu informēti, man jāatklāj arī Kristus noslēpums, par kuru ieminējos jau vakar pirms Arki ierašanās. Bet vispirms pastāstīšu tev par Ēģipti, Izraēlu un Atlantīdu - kontinentu, par kuru bieži runā uz Zemes. Tas ir pretrunīgs temats...

Atlantīda, tāpat kā Mu kontinents, atradās ziemeļu puslodē Atlantijas okeāna vidū. Tā bija piesaistīta Eiropai, ar vienu zemesšaurumu savienota ar Ameriku, bet ar citu - ar Āfriku, apmēram Kanāriju salu platuma grādos. Atlantīda bija mazliet lielāka nekā Austrālija. Pirms 30 tūkstošiem gadu to apdzīvoja Mu cilvēki. Faktiski tā bija Mu kolonija. Tur dzīvoja arī baltā rase - gara auguma blondi cilvēki ar zilām acīm. Tie bija maiji - ļoti izglītoti kolonisti no Mu, kas pārvaldīja salu. Viņi tur uzcēla Savanasas piramīdas modeli.

Pirms 17 tūkstošiem gadu viņi veica rūpīgu izpēti Vidusjūrā, dodoties caur Ziemeļāfriku, kur iepazīstināja arābus - dzelteno un melno bakaratiniešu krosbrīdinga^19 pēctečus - ar materiālām un garīgām zināšanām. Piemēram, skaitļu raksts, ko vēl tagad lieto arābi, nāk no Atlantīdas un, protams, no Mu. Viņi devās uz Grieķiju, kur izveidoja mazu koloniju. Grieķu alfabēts gandrīz atbilst Mu alfabētam. Visbeidzot viņi ieradās zemē, ko iedzimtie sauca par Aranku un kuru jūs pazīstat kā Ēģipti. Tur viņi izveidoja lielu koloniju. Tās vadonis bija Tots. Tika pieņemti likumi, kas ietvēra Mu ticējumus un Atlantīdas organizatoriskos principus, tika uzlaboti augi, ieviesti jauni paņēmieni liellopu audzēšanā, zemes apstrādē, keramikā un aušanā.

Tots bija Atlantīdas lielais cilvēks, ārkārtīgi zinošs un garīgs. Viņš dibināja ciematus un būvēja tempļus. Tieši pirms savas nāves viņš uzcēla, kā jūs to dēvējat, Lielo piramīdu. Katru reizi, kad šie varenie kolonisti apstiprināja, ka jaunajai kolonijai piemīt potenciāls kļūt ietekmīgai materiāli un garīgi, viņi būvēja īpašu piramīdu -instrumentu, kā tu pats pārliecinājies Mu kontinentā. Ēģiptē tā bija Lielā piramīda - pēc Savanasas piramīdas modeļa, tikai trīs reizes mazāka. Tās visas ir unikālas un, lai paveiktu savu instrumenta lomu, to dimensijām un instrukcijām precīzi jāsakrit."

„Cik daudz laika tas prasīja?”

„Tikai deviņus gadus, jo Tots un viņa lietpratīgie arhitekti no Mu zināja noslēpumus par antigravitāciju un to, kā skaldīt akmeni un lietot elektroaltraskaņas."

„Uz Zemes eksperti domā, ka to būvējis faraons Heopss."

„Tā nav tiesa, Mišel. Un tā, protams, nav vienīgā kļūda, ko pieļauj Zemes eksperti. Bet es varu apliecināt, ka Heopss izmantoja šo piramīdu tā, kā tas bija paredzēts.

Maiju atlantīdieši nebija vienīgie, kas pētīja un kolonizēja. Nerādījušies tūkstošiem gadu, nagas ciltis bija pakļāvušas Birmu, Indiju un beidzot sasniedza Ēģiptes krastus apmēram Vēža tropa platuma grādos. Arī viņi izveidoja veiksmīgu koloniju un okupēja augšējo Ēģipti. Abas kolonizētāju grupas iedibināja līdzīgus uzlabojumus. Nagas Sarkanās jūras krastos uzcēla lielu pilsētu Maijū. Vietējie bērni apmeklēja skolas, pamazām saplūstot ar kolonistiem un radot ēģiptiešu rasi. Taču aptuveni pirms pieciem tūkstošiem gadu nagas Ēģiptes ziemeļos un maiju atlantīdieši sāka karot smieklīga iemesla dēļ. Atlantīdieši, kuru reliģija ievērojami atšķīrās no Mu reliģijas, ticēja dvēseles reinkarnācijai savā senču zemē, uzskatīja, ka dvēsele ceļo rietumu virzienā, no kurienes viņi nākuši. Nagas ticība bija līdzīga, tikai viņu dvēseles ceļoja uz austrumiem, jo viņi bija no austrumiem. Tādas nesaprašanās dēļ kara stāvoklis ilga divus gadus. Tomēr, tā kā abās grupās galvenokārt bija miermīlīgi ļaudis, viņiem izdevās rast kompromisu un izveidot vienotu Ēģipti.

Pirmo Apvienotās Ēģiptes karali sauca Mena. Viņš nodibināja Memfisas pilsētu. Menu ievēlēja tāpat kā Mu karali. Šis princips Ēģiptē neiedzīvojās, jo spēcīgā garīdzniecība pamazām faraonu palika zem savas tupeles. Izņēmums bija faraons Etnatons, kuru priesteri noindēja. Pirms nāves viņš pavēstīja: „Laikā, ko esmu pavadījis uz Zemes, Patiesības vienkāršība netika izprasta un daudzi to noraidīja.” Kā bieži gadās reliģiskās sektās, ēģiptiešu garīdznieki izkropļoja Patiesību, lai pakļautu citus, liekot noticēt velnam, dažādām dievišķām radībām un tamlīdzīgām muļķībām.

ļāpiebilst, ka pirms kara un tam sekojošā miera pakta, kad Ēģiptes karalis bija Mena, iedzīvotāji - gan maiju atlantīdieši, gan nagas - nostiprināja izsmalcinātu civilizāciju gan Augšēģiptē, gan Lejasēģiptē. Valsts bija turīga, attīstījās zemkopība un lopkopība. Tā bija attīstības kulminācija.

Bet nu atgriezīsimies atpakaļ laikā. Arki stāstīja, ka Zemi joprojām apciemo starpplanētieši. Paskaidrošu sīkāk.

Tāpat kā daudzas Visumā apdzīvotās planētas, arī Zeme tiek apmeklēta. Dažreiz iedzīvotājiem jāevakuējas, jo viņu planēta iet bojā. Bet, kā jau Arki skaidroja, planētas nevar mainīt kā mājas - jāpakļaujas iedibinātajam ciklam, citādi sekas var būt nenovēršamas.

Pirms 12 tūkstošiem gadu cilvēki no Hebras lūkojās pēc jaunas tādas pašas kategorijas mājvietas, jo zināja, ka nākamajā tūkstošgadē viņu planēta kļūs neapdzīvojama. Gaisakuģim, kas spēja attīstīt ārkārtīgi lielu ātrumu, pētnieciskā lidojuma laikā radās nopietnas problēmas, un tas bija spiests nolaisties uz jūsu planētas.

Lidaparāts piezemējās Rietumkrievijas pilsētas Krasnodaras apkārtnē. Man nav tev jāatgādina, ka tolaik nebija ne pilsētu, ne cilvēku, ne arī Krievijas. Uz kuģa borta atradās astoņi astronauti -trīs sievietes un pieci vīrieši. Viņi bija aptuveni 170 centimetru gari, melnām acīm un gariem, brūniem matiem. Nolaidušies astronauti sāka labot kuģi, bet atklāja, ka gravitācijas spēks ir lielāks nekā uz Hebras, tādēļ pārvietoties ir grūti. Netālu no lidaparāta viņi ierīkoja nometni.

Kādu dienu, labojot gaisakuģi, notika milzīgs sprādziens, kurā tika iznīcināta puse lidaparāta un gāja bojā pieci astronauti. Izdzīvoja Robanans, Levia un Dina, jo tobrīd atradās patālu no notikuma vietas. Taču viņi apzinājās, kas uz Zemes sagaida augstākas kategorijas planētas iemītniekus - viņi te neiederējās, un likstas bija visapkārt.

Kamēr vēl bija siltā sezona, trijotne palika turpat. Viņiem bija ieroči, tāpēc varēja sagādāt medījumu. Mannas un citas pārtikas krājumi bija iznīcināti sprādzienā. Kad iestājās aukstums, astronauti devās uz dienvidiem. Gravitācijas spēks ārkārtīgi apgrūtināja pārvietošanos. Viņi pagāja garām Melnajai jūrai un turpināja ceļu mūsdienu Izraēlas virzienā. Gājiens ilga vairākus mēnešus, tomēr jaunie cilvēki pārsteidzošā kārtā to izturēja. Laiks kļuva maigāks, sasniedzot zemāk platuma grādus, pat ļoti silts. Pie kādas upes viņi nolēma uzcelt pastāvīgu nometni. Dina jau vairākus mēnešus bija stāvoklī. Noteiktā laikā viņa dzemdēja dēlu, ko nosauca par Rananu. Arī Levia pēc kāda laika dzemdēja dēlu Rabionu.

Hebras iemītnieki aklimatizējās šajā ar medījumu, medu un ēdamiem augiem bagātajā vietā un uzsāka savus radurakstus. Krietni vēlāk viņi sastapās ar garāmejošiem desmit nomadiem. Tas bija viņu pirmais kontakts ar Zemes cilvēkiem. Nomadi bija agresīvi - viņi gribēja nogalināt Robananu un paņemt visu, kas viņam piederēja, ieskaitot sievietes. Miermīlīgajam Robananam nekas cits neatlika kā pielietot ieročus. Viņš nogalināja četrus uzbrucējus, bet pārējie aizbēga. Hebras cilvēki pārdzīvoja, ka biji spiesti rīkoties tik nežēlīgi, un saskatīja tajā vēl vienu zīmi, ka atrodas uz planētas, ko viņiem liedz Universālais likums."

„Nebija iespējams pārlēkt kategorijas virzienā uz priekšu, bet uz zemākajām planētām taču drīkst doties?"

„Nē, Misei, ne viens, ne otrs. Ja, ignorējot Universālo likumu, iesi uz priekšu, tu mirsi; ja iesi atpakaļ, tu pakļausi sevi sliktākiem apstākļiem, jo tavs attīstītais garīgums nevar eksistēt materiālistiskā vidē. Paskaidrošu ar vienkāršu salīdzinājumu. Iedomājies vīrieti nospodrinātās kurpēs, baltās zeķēs un izgludinātā uzvalkā. Viņam jāiziet cauri fermas pagalmam, kur dubļi ir līdz potītēm, un ar rokām tie jāliek ķerrā. Skaidrs, kāds izskatīsies šis vīrs pēc tam.

Starpplanētieši, par kuriem stāstīju, bija mūsdienu ebreju senči. Bībele tika uzrakstīta vēlāk. Rakstītāji izsekoja šo cilvēku gaitām un patiesību izkropļoja ar izdomājumiem. Varu apgalvot, ka Bībeles Ādams ne vien nebija pirmais cilvēks uz Zemes, bet tālu no tā - viņu sauca Robanans. Viņa sieva nebija Ieva, bet gan Levia un Dina. Ebreju rase attīstījās no šiem trim cilvēkiem, kas bija pārāki. Tiesa, oriģinālā Bībele nav rakstītāju fantāzijas produkts vai izpušķojums - tajā bija daudz patiesības. Es saku „bija", jo dažādās katoļu baznīcas sinodēs Bībeli stipri pārstrādāja, lai tā kalpotu kristiānisma vajadzībām. Tādēļ es vakar tev teicu, ka reliģijas ir viens no Zemes lāstiem.

Iepazīstināšu tevi ar vēl dažām Bībeles tēmām.

Pēc ebreju rašanās uz Zemes mēs viņiem vairākkārt palīdzējām. Arī sodījām. Piemēram, Sodomu un Gomoru sagrāva viens no mūsu gaisakuģiem. Cilvēki tajās divās pilsētās rādīja sliktu piemēru un bija bīstami visiem, kas nokļuva viņu tuvumā. Mēs izmēģinājām dažādus līdzekļus, pūloties cilvēkus vest pie prāta, taču velti. Nācās būt nežēlīgiem.

Kad tu Bībelē lasi: „Kungs teica...", tev būtu jāsaprot: „Tiobas iedzīvotāji teica..."

„Kādēļ sākumā viņus neglāba un neveda atpakaļ uz savu planētu vai uz citu tādas pašas kategorijas planētu?"

„Prātīgs jautājums, Mišel, taču mēs nevaram paredzēt nākotni vairāk kā simt gadu uz priekšu. Toreiz domājām, ka viņi, tik maza grupa, varētu neizdzīvot un, ja izdzīvotu, tad sajauktos ar citām rasēm, kas viņus uzsūktu, un viņi kļūtu netīri. Mēs spriedām, ka tas varētu notikt gadsimta laikā, tomēr tā nenotika. Kā zināms, arī tagad šī rase ir gandrīz tikpat tīra kā pirms divpadsmit tūkstošiem gadu.

Kā jau teicu, ar reliģisko sinožu palīdzību garīdznieki izdzēsa vai mainīja Bībelē attēlotās lietas, bet citas saglabāja. To viegli izskaidrot. Piemēram, Vecās Derības 1. Mozus grāmatā 18. nodaļas

1. pantā rakstītājs atsaucas uz mūsu tālaika izskatu, teikdams: „Un Kungs viņam parādījās pie Mamres ozoliem - viņš sēdēja telts ejā kā jau dienas karstumā." Tas ir teikts par Ābramu.

2. pantā: „Viņš pacēla savas acis, paskatījās, un, redzi, tur priekšā stāvēja trīs vīri, un viņš tos ieraudzīja, skrēja tiem pretī no telts ejas un klanījās līdz zemei."

3. pantā: „Viņš sacīja: „Mans Kungs, kaut jel es gūtu tavu vēlību! Nepaej garām savam kalpam!"

Ābrams lūdz trīs vīrus palikt. Rakstītājs par viņiem saka „vīri", bet vienu no tiem nosauc „Kungs". Ābrams runā ar visiem trijiem, bet vienmēr atbild par „Kungu" nosauktais.

Tālāk. Katoļu priesteri uzskata to par šķietamu pretrunu, gluži tāpat kā daudzas citas reliģijas, jo neviens nevar iedomāties Dieva seju; tam, kurš to varētu, tūdaļ tiktu laupīta acugaisma. Savā ziņā viņiem ir taisnība - Radītājam, kas ir šķīsts gars, sejas nav. Saskaņā ar rakstītāju Ābrams sarunājas ar Dievu tā, kā ar augsti stāvošu kungu uz Zemes, Dievs atbild, un viņu pavada divi citi vīri. Rakstītājs nerunā par eņģeļiem.

Vai nav savādi, ka Dievs nolaižas uz Zemes kā vīrs, kuru pavada nevis eņģeļi, bet cilvēki?

Šeit un citviet Bībelē patiesi ticīgajam ir viegli saprast, ka Dievs nekad nav runājis ar kādu cilvēcisku būtni^20. Viņš to nevar, jo astrālie ķermeņi tiecas uz viņu, nevis Dievs noliecas pie viņiem. Tas būtu kā atpakaļ plūstoša upe; tu taču nekad neesi redzējis upi, kas no jūras plūst uz kalna virsotni, vai ne?

Rindkopa divas lappuses tālāk no minētās, arī ir amizanta. 19. nodaļas 1. pants: „Un divi eņģeļi nonāca vakarā Sodomā, bet Lats dzīvoja Sodomas pievārtē. Un, tos ieraudzījis, Lats cēlās viņu priekšā un palocījās ar savu vaigu līdz zemei."

Tālāk viņam izdodas piedabūt tos iet uz viņa mājām, kad pēkšņi 5. pantā: „Un tie aicināja Latu ārā un sacīja: „Kur ir tie vīri, kas pie tevis iegriezās naktī?'"' Rakstītājs sauc viņus „vīri".

Tālāk 10. pants: „..tie vīri izstiepa savas rokas un ievilka Latu pie sevis namā, un durvis tie aizbultēja."

11. pants: „..tie, kas atradās nama vārtos, tika sisti ar aklumu, gan mazie, gan lielie, tā ka tie nevarēja vārtus pat atrast."

Fragmentā, kur rakstītājs sākumā runā par diviem eņģeļiem, pēc tam par diviem vīriem un beidzot par diviem vīriem, kuri nolaupa cilvēkiem acugaismu, trūkst precizitātes. Pēc Bībeles - lai paveiktu tādu brīnumu, vajadzīgs vismaz viens eņģelis. Lūk, dārgais Misei, vēl viens piemērs par sajukumu Zemes rakstos. Šie vīri bija no Tio-bas. Tā mēs vadījām un palīdzējām ebrejiem, jo būtu negods ļaut tik garīgi attīstītai tautai nogrimt atpakaļ neziņā un mežonībā tikai tādēļ, ka tā nejauši pieļāvusi kļūdu, ierodoties uz planētas, kas nebija viņiem piemērota. Mēs palīdzējām arī nākamajos gadsimtos, un rakstītāji to ir centušies izskaidrot aprakstos, no kuriem veidojusies Bībele. Parasti viņi to darīja godprātīgi, bet dažkārt sagrozīja faktus, lai arī ne ar ļaunu nolūku. Vienīgās reizes, kad izkropļojumi tika radīti ar nodomu un ļoti īpašiem iemesliem, bija, kā jau minēju, katoļu baznīcas sinodēs - Nicā mūsu ēras 325. gadā, Konstantino-polē 381. gadā, Efīzē 431. gadā un Šalkedonā 451. gadā.

Bībele nav Dieva grāmata, kā daudzi uz Zemes tic. Tā ir senās vēstures dokuments, ļoti pārveidots un pilns ar izpušķojumiem, ko pievienojuši no sākotnējiem atšķirīgi rakstītāji. Piemēram, atgriezīsimies pie Ēģiptes un eksoda^21 laikiem, kas interesē Zemes cilvēkus. Pirms doties tālāk, es tev un citiem atjaunošu patiesību par to.

Starpplanētiešu pēcteči Ēģiptē ir kļuvuši par ebrejiem (šis vārds nāk no viņu planētas nosaukuma - Hebra). Kopš ierašanās uz jūsu planētas šī rase pieredz lielas grūtības - toreiz un tagad. Salīdzinājumā ar citām rasēm ebreji ir inteliģenti, viņiem ir atšķirīga reliģija, un viņi nesajaucas ar citām rasēm - laulības gandrīz vienmēr notiek starp savas rases cilvēkiem. Nežēlīgā Universālā likuma dēļ ebreji vienmēr ir cietuši no vajāšanas, sevišķi pēdējos laikos. Tāpēc viņu astrālie ķermeņi tika atbrīvoti un spēja doties uz augstāk attīstītajām planētām, kurām viņi arī pieder.

Kā zināms, grupa ebreju ar Jāzepu, Jēkaba dēlu, gāja uz Ēģipti, kur uzsāka darboties, bet tas beidzās ar ēģiptiešu naidu. Un vienmēr viens un tas pats iemesls - inteliģences un it īpaši solidaritātes trūkums nelaimē. Tāpēc bija vajadzīga rīcība!'1

11. Kas bija Jēzus Kristus?

„Tas notika faraona Seta Pirmā laikā. Cilvēki uz Zemes bija kļuvuši materiālisti. Ēģiptes un arī Grieķijas augstākajā sabiedrībā lietoja narkotikas, sakari ar dzīvniekiem nebija retums. Tas ir absolūti pret dabu un Universālo likumu. Tā kā drīkstam palīdzēt, kad tas nepieciešams, mēs nolēmām mainīt vēstures kursu, jo zem postošās ēģiptiešu kundzības ebreji nevarēja attīstīties kā brīvi cilvēki. Tāpēc tika sūtīts spējīgs, taisnīgs vīrs, kurš izvestu viņus no Ēģiptes atpakaļ uz zemi, kur tie bija dzīvojuši pēc ierašanās uz Zemes.

Uz planētas Naksiti (astotās kategorijas planēta) tikko bija nomiris Ksiokstins, un viņa astrālais ķermenis gaidīja reinkarnāciju uz Tiohu, kad tika paziņots, ka viņam jākļūst par ebreju atbrīvotāju. Ksiokstins piekrita. Kā Mozus viņš devās uz Zemi - piedzima Ēģiptē ēģiptiešu vecākiem, viņa tēva amats bija līdzvērtīgs mūslaiku jaunākajam leitnantam armijā. Mozus nepiedzima kā ebrejs - tā ir vēl viena Bībeles kļūda. Stāsts par ebreju bērniņu, kas atstāts viļņu varai un ko izglābj princese, ir romantisks, bet nav patiess,” Tao strikti piebilda.

„Cik žēl!” iesaucos. „Man allaž ir paticis šis stāsts - tik brīnišķīgs kā pasaka!"

„Pasakas ir jaukas, Mišel, bet tev jānodarbojas ar Patiesību, nevis fantāzijām. Apsoli man, ka stāstīsi tikai Patiesību!”

„Protams, Tao! Tavas norādes izpildīšu līdz pēdējam sīkumam."

„Tātad Mozus piedzima kā ēģiptietis militārā ģimenē. Viņa tēvu sauca Latotes. Līdz desmit gadu vecumam Mozus bieži rotaļājās ar ebreju bērniem. Viņš bija patīkams un draudzīgs, tāpēc ebreju mātes viņu iemīļoja un lutināja ar saldumiem, bet viņš mīlēja savus ebreju draugus kā brāļus. Protams, tādēļ viņš tika iemiesots, tomēr tev jāsaprot, ka pēc tam, kad bija redzējis savu dzīvi kā Mozum nozibam acu priekšā un to pieņēmis, bērnība no atmiņas tika izdzēsta - viņš izgāja cauri, kā saka nagas, aizmirstības upei. Tā notiek gan tad, ja iespējamā reinkarnācija tiek pieņemta, gan tad, ja netiek. Protams, tam ir iemesls.

Ja, piemēram, tu atcerētos, ka ap četrdesmit gadu vecumu autoavārijā zaudēsi sievu un divus bērnus un būsi piekalts ratiņkrēslam, tas varētu rosināt domu par pašnāvību, nevis stāšanos pretī liktenim, vai tamlīdzīgu neprātīgu domu. Tā filma ir dzēsta mazliet līdzīgi tam, kā notiek ar magnetofona ierakstu. Reizēm nejaušības dēļ viss neizdzēšas, un tu dzirdi īsus fragmentus no ieraksta. Protams, līdzības, kādās runāju, tev var šķist savādas, tomēr ceru, ka tu saproti, ko ar to domāju. Šis process saistās ar elektrofotoniku, kas cilvēkiem uz Zemes pagaidām vēl neko nenozīmē. Tas bieži notiek filmās, ko Augstākā patība rāda astrālajam ķermenim, tādēļ daudzi stāsta, ka dažkārt ir to jau redzējuši vai dzirdējuši un zina, kas sekos. Šo sajūtu sauc dežavū -kaut kas tāds, kas šķiet piedzīvots iepriekš."

„Jā, es saprotu, ko tu gribi teikt,” domīgi sacīju. „Visdīvainākais tāds piedzīvojums ar mani notika franču ekvatoriālajā Āfrikā, pie Čadas robežas. Toreiz dienēju armijā, un mēs atradāmies manevros sešsimt kilometru no bāzes. Sēdējām transportmašīnas aizmugurē, ceļu neredzēju, bet piepeši to pazinu. Jutos kā hipnotizēts! Zināju, ka ceļa galā, kas beidzās ar taisnleņķa pagriezienu, ieraudzīšu salmu būdiņu mango koka pavēnī. Patiešām, kad mašīna pagriezās, tur tā bija! Pēc tam vairs neko nepazinu. Mans blakussēdētājs apvaicājās, vai nejūtos labi, jo izskatos pavisam bāls. Izstāstīju, ko biju piedzīvojis. Biedrs teica: „Varbūt būsi te bijis kā bērns.” Zināju, ka mani vecāki Āfrikā nekad nav kāju spēruši, tomēr notikums uz mani bija atstājis tik spēcīgu iespaidu, ka uzrakstīju viņiem vēstuli. Atbilde, kā jau paredzēju, bija noliedzoša. „Arī bez mums tu, protams, tur nebiji," vecāki rakstīja. Tad mans draugs ieminējās, ka es varbūt esmu atcerējies kaut ko no savas iepriekšējās dzīves. Viņš ticēja reinkarnācijai.

Ko tu, Tea, par to domā?"

„Es jau par to nupat runāju. Samērā garš tavas filmas segments nebija izdzēsts, un es priecājos, jo tas ļoti labi ilustrē to, ko tikko stāstīju par Mozu. Viņš gribēja palīdzēt ebrejiem, bet, tā kā izvēlējās ieiet tajā pasaulē kā jaundzimis mazulis, viņam vajadzēja aizmirst savas dzīves gājumu. Tomēr retos gadījumos - tādos kā šis -astrālais ķermenis ir tik piesātināts ar zināšanām un pieredzi no iepriekšējām dzīvēm, ka nav problēmu pielāgoties tam, kas būs jāapgūst jaunajā fiziskajā ķermenī. Mozum bija priekšrocības arī tajā ziņā, ka viņš tika sūtīts labā skolā, bija sekmīgs mācībās un varēja turpināt izglītību daudz augstākā zinātņu skolā, ko vadīja priesteri un ēģiptiešu eksperti. Tolaik ēģiptiešiem vēl bija augstskolas, kas rūpējās par ļoti ierobežotu eliti, kas apguva dažas mācības, ko Tots pirms ilga laika bija atvedis no Atlantīdas.

Mozus bija gandrīz beidzis studijas, kad kļuva par aculiecinieku incidentam, kam bija liela nozīme viņa turpmākajā dzīvē. Būdams draugos ar ebrejiem, viņš bieži tikās ar viņiem, lai gan tēvs to bija aizliedzis, jo ēģiptieši arvien vairāk neieredzēja un nicināja ebrejus. Todien Mozus atradās būvlaukuma tuvumā, kur ebreji strādāja ēģiptiešu kareivju uzraudzībā. No tālienes viņš redzēja, ka ēģiptiešu kareivis iesit ebrejam. Tas nokrita zemē. Pirms Mozus paspēja iejaukties, ebreji jau metās virsū karavīram, nogalināja viņu un ātri apraka milzīgas kolonnas celšanai domātajos pamatos. Pāris ebreju, bēgot projām, pamanīja Mozu. Būdami pārliecināti, ka viņš tos nodos, viņi panikā palaida ziņu, ka karavīru nogalinājis Mozus.

Kad tas pārnāca mājās, tēvs ieteica nekavējoties doties tuksnesī. Bībeles stāsts par to, ka Mozus gāja uz Medīnas zemi, ir pareizs, tāpat kā ziņa par viņa laulībām ar Medīnas priestera meitu. Sīkumus nestāstīšu, tikai pateikšu - mēs gribējām glābt šos cilvēkus no verdzības, kurā tie bija nonākuši, un no ļaunajiem garīdzniekiem, kuri radīja briesmas viņu psihei. Arī pirms vairāk nekā miljons gadiem mēs no bīstamu priesteru rokām izglābām cilvēkus. Zini, kas ir interesanti? Tas notika gandrīz tajā pašā vietā! Tas liecina, ka vēsture arvien sākas no jauna.

Mozus veda ebrejus no Ēģiptes, kā tas aprakstīts Bībelē. Pirms turpinu, man jāizlabo dažas kļūdas, jo mēs zinām, ka cilvēkus uz Zemes ļoti interesē eksods.

Tolaik faraons bija Ramzess Otrais, Seta Pirmā pēctecis. Ebreju bija 375 tūkstoši. Kad viņi ieradās pie Rīdās upes - un nevis pie Sarkanās jūras! -, mūsu trīs gaisakuģi atvēra ūdeņus, kas ar mūsu spēka lauka palīdzību kļuva diezgan sekli. Mēs tiem ļāvām atkal sakļauties, bet nenoslīka neviens ēģiptiešu karavīrs, jo viņiem nebija ļauts sekot ebrejiem ūdenī. Par spīti garīdznieku milzīgajam spiedienam, faraons neatsauca savu solījumu un ļāva ebrejiem aiziet. Manna, ko izdalīja ik dienas, bija no mūsu lidaparātiem.

Te man jāpaskaidro, ka mannas putraimi nav tikai barojoši, kā tu jau zini, bet arī blīvi, tādēļ to transportē daudzi gaisakuģi, ļa mannu pārāk ilgi pakļauj gaisa ietekmei, tā kļūst mīksta un astoņpadsmit stundu laikā sapūst. Tādēļ mēs ieteicām ebrejiem ņemt līdzi tikai tik daudz putraimu, cik viņiem vajag katrai dienai. Tie, kuri bija paņēmuši vairāk, drīz saprata savu kļūdu un to, ka vajadzēja klausīt Кипуа (kas patiesībā bijām mēs) padomam.

Lai sasniegtu Kanaānu, ebrejiem nevajadzēja četrdesmit gadu, bet tikai trīsarpus.

Beidzot - stāsts par Sinaja kalnu ir gandrīz patiess. Mēs tur nolaidāmies, lai cilvēki mūs neredzētu. Tajā laikā tas bija labākais variants, jo viņi ticēja Dievam, nevis starpplanētiešiem, kuri cilvēkus vēroja un palīdzēja.

Tas, Mišel, ir skaidrojums par ebrejiem. Mūsu acīs tā bija vienīgā tauta, kas devās pareizajā - garīgajā virzienā. Viņu vidū un vēlāk arī starp lielajiem garīdzniekiem daži baumoja par Mesijas nākšanu un viņu glābšanu. To nevajadzēja atklāt, jo tā bija daļa no mūsu sarunas ar Mozu Sinaja kalnā. Kopš tā laika ebreji gaida mesiju, bet viņš jau ir atnācis.

Tagad pārlēksim laikā! Zemē, kurā ebreji sākotnēji apmetās, viņi bija organizētāki, izveidojās sabiedrība ar diženiem likumdevējiem. Minēšu tikai divus - Zālamans un Dāvids. Mēs redzējām, ka pēc Solomona nāves sākās anarhija, cilvēki ļāvās postu nesošu priesteru ietekmei. Aleksandrs Lielais iebruka Ēģiptē, bet neizdarīja pasaulei neko konstruktīvu. Romieši viņam sekoja, izveidoja milzīgu impēriju, kas orientējās vairāk uz materiālismu, nevis garīgumu. Lielās tautas, tādas kā romieši, savam laikam bija tehnoloģiski attīstītas - protams, relatīvi -, bet atnesa sev līdzi arī zināšanas par dieviem un ticējumiem. Tas izraisīja garīgu apjukumu un nerosināja uz Universālo patiesību. Mēs nolēmām iejaukties. Nedarījām to tādā garīgi sterilā zemē kā Roma, bet gan Izraēlā, jo domājām, ka ebreji ir inteliģenti - garīgi augsti attīstītu senču pēcteči -, tāpēc varēs izplatīt Universālo likumu. Lielie Taori vienbalsīgi izraudzījās ebreju tautu. Uz Zemes to dēvēja par izredzēto. Šis apzīmējums bija precīzs - viņi patiešām bija izredzēti.

Mēs gribējām pievērst sabiedrības uzmanību, nosūtot miera sūtni. Kā tu zini, stāsts par jēzus piedzimšanu un viņa māti Jaunavu Mariju ir patiess. Eņģeļa parādīšanās Marijas pasludināšanas dienā ir precīza visos sīkumos. Mēs nosūtījām gaisakuģi, un viens no mums parādījās Marijai, kura tiešām bija jaunava, un pavēstīja, ka viņa kļūs grūta. Embriju implantēja, kamēr viņa atradās hipnozes ietekmē.

Redzu, Mišel, ka tev grūti noticēt tam, ko tev stāstu... Neaizmirsti, ka mums ir zināšanas, un tu vēl neesi redzējis ne desmito daļu no tā, ko mēs varam izdarīt. Esi uzmanīgs, jo sekos vairāki piemēri, lai tu saprastu, ko stāstu!”

Tao apklusa. Likās, ka viņa koncentrējas, seja izplūda. Instinktīvi paberzēju acis. Protams, tas nepalīdzēja. Tao kļuva arvien caurspīdīgāka, līdz izgaisa.

„Tao, kur tu esi?" samulsis iesaucos.

„Šeit, Mišel."

Salēcos, jo čukstu dzirdēju pie pašas auss.

„Bet tu taču esi pilnīgi neredzama!”

„Jā, bet tu mani atkal redzēsi. Skaties!"

„Ak dievs, kas tev noticis?"

Vairākus metrus man priekšā bija manas pavadones siluets -zeltains, spīdošs, it kā viņā ar nelielu, bet stipru liesmu degtu uguns. Seju varēja pazīt; likās, ka acis raida stariņus ik reizi, kad Tao kaut ko teica. Viņa apstājās virs sēdekļa un nosēdināja savu spokaino veidolu. Likās, ka Tao veidota no spīdīgas dūmakas; varēja pazīt, ka tā ir viņa, tikai caurspīdīga, bet nākamajā mirklī jau bija izgaisusi.

„Mišel, nemeklē vairs - esmu atpakaļ."

jā, viņa atkal - ar miesu un asinīm - sēdēja savā sēdeklī.

„Kā tu to dari?!"

„Kā jau teicu, mums ir zināšanas. Mēs spējam atdzīvināt mirušos, izārstēt kurlos un aklos, likt staigāt paralizētajiem. Mēs varam izārstēt jebkuru slimību. Mēs esam meistari - nevis Dabas meistari, bet meistari Dabā. Mēs varam izdarīt arī visgrūtāko - ar kosmisko staru atbrīvošanu spontāni varam radīt jebkura tipa dzīvu radību, cilvēku ieskaitot."

„Mēģenes bērnu?"

„Nē, Misei! Tu domā kā Zemes iemītnieks. Cilvēku rada tikai Lielie Taori. Tas ir ārkārtīgi skrupulozs darbs, jo cilvēku, kā zināms, apdzīvo vairāki ķermeņi - fizioloģiskais, astrālais un citi. Pretējā gadījumā tas būtu tikai robots."

„Cik daudz laika vajag, lai radītu bērnu?"

„Tu mani neesi sapratis, Misei! Es runāju nevis par bērnu, bet par pieaugušu cilvēku. Divdesmit vai trīsdesmit gadu vecu cilvēku Taori spēj radīt aptuveni divdesmit četrās Zemes stundās."

Tas mani apstulbināja. Biju ceļojis gaisakuģī ar ātrumu, kas vairākas reizes pārsniedz gaismas ātrumu; atrados miljardiem kilometru tālu no mājām; esmu saticis starpplanētiešus; esmu ceļojis astrālajā ķermenī un laikā un redzējis to, kas noticis pirms tūkstošiem gadu. Tagad varēju redzēt auras un saprast valodas, ko iepriekš nebiju dzirdējis; esmu pat viesojies Zemei paralēlā Visumā. Man šķita, ka nu jau zinu visu par šiem cilvēkiem un viņu spējām, bet nu man pasniedza desertu - viņi var radīt dzīvu cilvēcisku būtni divdesmit četrās stundās!

Tao mani lasīja kā atvērtu grāmatu.

„Tagad, kad esi mani sapratis, es pabeigšu stāstu, kas interesēs daudzus tavus līdzcilvēkus. Bībele to ir nedaudz sagrozījusi.

Mūsu eņģelis implantēja embriju, lai jaunava Marija kļūtu grūta. Ar to cerējām pievērst cilvēku uzmanību faktam, ka Jēzus atnākšana ir ievērojams notikums. Kad bērns piedzima, mēs parādījāmies ganiem tādā pašā veidā, kā pirms desmit minūtēm es tev demonstrēju. Mēs nosūtījām trīs gudros - viņi ir daļa no stāsta, kas tika pievienots patiesajiem notikumiem. Raidot vienu no lodēm un padarot to spīdošu, norādījām ganiem un dažiem cilvēkiem vietu, kur bija piedzimis Jēzus. Optiskais efekts to padarīja līdzīgu zvaigznei virs Betlēmes. Ja mēs ko tādu izdarītu tagad, cilvēki kliegtu: ,,NLO!"

Beidzot garīdznieki un tie, kurus viņi sauca par praviešiem, uzzināja par Jēzus piedzimšanu. Pateicoties zvaigznes un eņģeļu fenomenam, pravieši pavēstīja ļaudīm par Mesijas piedzimšanu, nosaucot viņu par jūdu ķēniņu.

Hērodam, kā vairumam vadoņu, visur bija spiegi. Kad viņi paziņoja par šiem neticamajiem notikumiem, ķēniņš nobijās. Tajos laikos cilvēka dzīvībai vadoņu acīs nebija nekādas vērtības, un llērods bez sirdsapziņas pārmetumiem pavēlēja nogalināt 2606 zīdaiņus. Kamēr pavēle tika izpildīta, mēs gaisakuģī evakuējām hipnozes stāvoklī Mariju, Jāzepu un Jēzus bērniņu, kā arī divus ēzeļus, un atstājām viņus netālu no Ēģiptes.

Nu, vai saproti, kā ir sagrozīti fakti?" jautāja Tao un turpināja: „Vēl ir detaļas, ko vēstīja apzinīgi, taču tās nav precīzas informācijas trūkuma dēļ. Paskaidrošu.

Izrādījās, ka Jēzus bērniņš brīnumainās piedzimšanas dēļ bija īpašs, patiesībā viņš bija Mesija. Tā mēs saistījām cilvēku iztēli. Taču, kad bērns ir piedzimis, viņa astrālais ķermenis nevar zināt visu, ko zinājis iepriekš. Tā bija arī ar Mozu, tomēr viņš bija izcila persona.

Mums vajadzēja sūtni, kurš spētu pārliecināt cilvēci, ka aiz šīs dzīves ir vēl cita - caur astrālā ķermeņa reinkarnāciju un tamlīdzīgi. Tas vairs nebija vispārzināms, tāpēc civilizācija uz Zemes pēc Atlantīdas pazušanas arvien vairāk degradējās. Tu, Mišel, zini, ka, skaidrojot kaut ko nemateriālu, pat labākais draugs var kļūt skeptisks. Cilvēki vēlas materiālu pierādījumu un tic tikai tam, ko redz. Lai nodotu savu ziņu, mums vajadzēja kādu, kurš uzvedas kā neparasta būtne, kāds no debesīm, un dara brīnumus. Tādam ticētu, viņa mācībās ieklausītos.

Astrālais ķermenis, ko iemieso bērnā, iziet caur aizmirstības upi, un viņa agrākās materiālās zināšanas tiek izdzēstas. Tādēļ Betlēmē dzimušais bērns nespētu veikt brīnumus, pat ja dzīvotu līdz simt gadiem. Tomēr viņš, tāpat kā Mozus, bija pārāka būtne. Pierādījums tam - jau divpadsmit gadu vecumā Jēzus pārsteidza tempļa farazejus. Tāpat kā ļoti jauni cilvēki tagad uz Zemes tiek saukti par ģēnijiem, jo šķiet, ka viņiem galvā ir kalkulators, Jēzus bija cilvēciska būtne ar augsti attīstītu astrālo ķermeni. Tomēr, pat ja viņš būtu mācījies visizcilākajās skolās uz Zemes [piemēram, starp nagām), viņš nevarētu iegūt zināšanas, lai atdzīvinātu mirušos vai izārstētu slimos.

Uz Zemes daudzi tic, ka no divpadsmit gadu vecuma līdz atgriešanās laikam Jūdejā Jēzus skolojās Indijas un Tibetas klosteros - tā viņi cenšas izskaidrot intervālu, kas atrodams Bībelē, kad Jēzus pazūd no Betlēmes. Patiesībā vecāku mājas viņš pameta četrpadsmit gadu vecumā un devās vispirms uz Birmu, pēc tam uz Indiju, Ķīnu un Japānu. Divus gadus jaunākais Ouriki visur bija kopā ar viņu, līdz nejauši gāja bojā Ķīnā. Mīļotā brāļa piemiņai Jēzus nogrieza viņa matu cirtu, ko vienmēr turēja pie sevis.

Piecdesmit gadu vecumā Jēzus ieradās Japānā un apprecējās, viņam bija trīs meitas. Ciematā Šingo, kas atrodas uz Japānas lielākās salas Honsju (iepriekš zināma kā Herai pie Aomori), viņš nodzīvoja četrdesmit piecus gadus. Jēzu tur apglabāja. Blakus viņa kapam ir cits, kurā atrodas maza kastīte ar Ouriki matu cirtu. Tie, kam patīk pierādījumi, var doties turp!

Bet nu atgriežamies pie stāsta par mūsu misiju! Uz Zemi varēja sūtīt tikai kādu no mums. Kristu, kurš mira pie krusta Jeruzalemē, sauca Ārioks. Aizvedām viņu uz Jūdejas tuksnesi. Ārioks bija piekritis mainīt savu fizisko ķermeni. Tā viņš atstāja savu hermafrodīto ķermeni, kas jau diezgan ilgi bija dzīvojis uz Tiobas, un iemiesojās Kristus ķermenī, ko radīja mūsu Taori. Tādējādi Āriokam saglabājās uz Tiobas iegūtās zināšanas."

„Kādēļ viņš nevarēja palikt savā ķermenī un to vienkārši samazināt, kā manā acu priekšā izdarīja Letoli un Baiestra? Vai Ārioks nevarēja pietiekami ilgi palikt savā ķermenī, kas bija sarāvies?"

„Bija vēl cita problēma. Viņam visos aspektos vajadzēja līdzināties Zemes cilvēkam. Mēs esam hermafrodīti - tātad ar abiem dzimumiem raksturīgām pazīmēm -, tāpēc nedrīkstējām riskēt, ka ebreji to ievērotu. Ar gribasspēku mēs varam atjaunot ķermeni, radīt to no jauna vai samazināt augumu. Tu redzēji, cik maz šeit ir bērnu."

Tao izskatījās uzjautrināta.

„Lai gan jau daudz esam tev atklājuši, tomēr redzu, ka tev ir grūti to visu aptvert un noticēt. Bet nu klausies tālāk!

Jēzu no Tiobas nogādājām uz tuksnesi. Kas sekoja tālāk, tu jau zini. Kā astrālais ķermenis viņš savā fiziskajā ķermenī kopā ar mums bija noskatījies savu dzīves gaitu un atcerējās to - tāpat kā tu vienmēr atcerēsies savu ceļojumu uz Mu un mirklīgos iespaidus no savām iepriekšējām dzīvēm. Atkārtoju - vīzijas, ko astrālie ķermeņi skata fiziskajos ķermeņos, netiek dzēstas tādā pašā veidā kā tās, ko viņi redz Augstākajā patībā. Tā Jēzus zināja visu, arī to, ko darīt. Viņš spēja atdzīvināt mirušos un izdziedināt aklos un kurlos. Kad Jēzus bija sists krustā un miris, mēs viņu noņēmām no krusta un atdzīvinājām; novēlām akmeni no kapa, ātri nogādājām uz gaisakuģa, kas stāvēja netālu, un atdzīvinājām. īstajā brīdī viņš parādījās cilvēkiem, tā apliecinot savu nemirstību un to, ka pēc nāves turpinās dzīve. Tas cilvēkos atjaunoja ticību, pārliecināja, ka viņi patiešām pieder Radītājam un ka katram no mums pieder dzirkstīte viņa dievišķības."

„Tātad visi brīnumi tika rādīti, lai pierādītu, ka Jēzus vēstītais ir patiesība?"

„Jā, jo ebreji un romieši nekad nebūtu Jēzum ticējuši, ja viņš nebūtu apliecinājis sevi. Ļoti labs piemērs Zemes cilvēku stiprajam skepticismam ir Turīnas līķauts. Lai gan miljoni tic Jēzus atnākšanai un praktizē kristiešu reliģijas, tomēr viņi alkst dzirdēt ekspertu pētījumu rezultātus par to, vai Kristu pēc nāves klāja līķauts, meklē pierādījumus; tos atraduši, meklē atkal jaunus, jo viņu prātus tik un tā māc šaubas. Zemes bērns Būda, kurš ieguva izpratni pašmācības ceļā, nesacīja, kā tavi līdzcilvēki, „es ticu", bet gan „es zinu". Ticība atšķirībā no zināšanām nekad nav nevainojama.

Pirmais, ko arī tev prasīs, kad uz Zemes būsi atklājis savu stāstu, būs pierādījumi. Pat ja mēs iedotu tev līdzi, piemēram, metāla gabalu, kāda uz Zemes nav, starp ekspertiem noteikti atrastos kāds, kurš uzstātu, lai tu pierādi, ka metālu nav radījis, piemēram, kāds tavs paziņa alķīmiķis."

„Vai tu man dosi kādu pierādījumu?”

„Mišel, nesarūgtini mani! Minēto iemeslu dēļ tev nebūs nekādu materiālu pierādījumu - tam nebūtu jēgas. Ticība salīdzinājumā ar zināšanām nav nekas! Būda zināja. Atgriezies uz Zemes, arī tu varēsi sacīt: „Es zinu."

Vispārzināms ir stāsts par Neticīgo Tomu. Redzējis Kristus rētas, viņš tomēr nejutās pārliecināts un gribēja tās aptaustīt; arī pieskāries tām, viņš joprojām šaubījās, domāja, ka tas ir maģisks triks. Uz savas planētas jūs neko nezināt par dabu! Tiklīdz atgadās kaut kas tāds, kas jums nav saprotams, tā uzskatāt to par maģiju. Levitācija - maģija, neredzamīha - maģija... Bet mēs izmantojam tikai dabas likumus! ļums būtu jāsaka: levitācija - zināšanas, neredzamība - zināšanas.

Kristus tika nosūtīts uz Zemi sludināt mīlestību un garīgumu. Viņš strīdējās ar cilvēkiem, kas nebija augsti attīstīti, runāja ar viņiem līdzībās. Aizķēries aiz tirgotāju galdiem templī, Jēzus pirmo un vienīgo reizi sadusmojās un nosodīja naudas varu. Viņa misija bija nodot mīlestības un labestības vēsti „Mīliet viens otru!” un izglītot cilvēkus par astrālo ķermeņu reinkarnāciju un nemirstību. Garīdznieki vēlāk to visu sagrozīja. Nesaprašanās noveda pie tā, ka uzplauka sektas, kas apgalvoja, ka seko Kristus mācībai. Gadsimtu gaitā kristieši pat ir nogalinājuši Dieva vārdā. Uzskatāms piemērs - inkvizīcija. Spāņu katoļi Meksikā uzvedās sliktāk par vismežonīgākajām ciltīm, sakot, ka rīkojas Dieva un Kristus vārdā.

Reliģija uz Zemes ir lāsts! Sektas, kas plaukst visā pasaulē, tiek kontrolētas ar smadzeņu skalošanas palīdzību. Baismīgi redzēt jaunus, miesā un garā veselus cilvēkus metamies zemē pie kājām šarlatāniem, kuri apgalvo, ka ir guru, bet patiesībā viņi ir meistari iestāstīšanā un naudas ievākšanā. Viņi lepojas un sev šķiet vareni, ka valda pār pūļiem, kas pakļaujas viņiem ar miesu un dvēseli. Ne tik sen kāds vadonis saviem sekotājiem lika izdarīt pašnāvību, un viņi paklausīja. Taču Universālais likums aizliedz pašnāvību, un īsts meistars to zina! Pieprasot tādu upuri no cilvēkiem, šis vadonis tikai apliecināja savu nezināšanu.

ļā, sektas un reliģijas ir lāsts uz Zemes. Redzot, ka pāvests atliek milzu summas saviem ceļojumiem, lai gan varētu iztikt ar daudz pieticīgākiem līdzekļiem, bet ar pārējo naudu palīdzētu valstīm, kas cieš no bada, mani nevar pārliecināt, ka tas notiek Kristus vārdā.

Marka evaņģēlijā teikts: „Vieglāk kamielim iziet caur adatas aci, nekā bagātam ieiet Dieva valstībā." Vatikāns ir bagātākā baznīca uz zemeslodes, bet garīdznieki ir svinīgi solījuši dzīvot nabadzībā. Viņiem nav baiļu tikt nolādētiem (lāstiem viņi tic!), jo bagāta esot baznīca, nevis mācītāji. Tā ir vārdu spēle, jo tieši viņi veido baznīcu.

Tas ir tāpat, ja multimiljardiera dēls apgalvotu, ka viņš nav turīgs -tāds ir tikai viņa tēvs. Baznīca nav sagrozījusi Bībeles fragmentu par bagātību, tikai to izmanto savā labā. Viņuprāt, ir labāk, ja turīgie kļūst nabagāki, atbalstot baznīcu.

jaunā paaudze uz Zemes atrodas sevis izzināšanas procesā. Notikumi ir noveduši pie pagrieziena punkta, un viņi jūtas vientuļāki par jebkuru citu jauno paaudzi pirms viņiem. Pievienošanās sektām vai reliģiskām grupām nelīdzēs. Pirmkārt, lai sevi paceltu, jāmeditē un jākoncentrējas (tas nav viens un tas pats!). Otrkārt, nav jāmeklē īpaša vieta, jo visvarenākais un skaistākais templis ir cilvēkā pašā. Tieši tur katrs var sazināties ar Augstāko patību, lūdzot palīdzēt pārvarēt savas pasaulīgās materiālās grūtības. Bet vairumam cilvēku ir vajadzīgi citi, tādi, kādi ir viņi paši. Jā, pieredzējušie var dot padomu, bet neviens nedrīkst uzņemties meistara lomu. Meistars, precīzāk, viens no viņiem, ieradās pirms diviem tūkstošiem gadu, taču cilvēki viņu sita krustā. Trīssimt gadu viņi sekoja Jēzus atnestajai vēstij, bet tad tā tika sagrozīta. Tagad esat nonākuši punktā, kas ir sliktāks nekā pirms diviem tūkstošiem gadu. Jaunā paaudze sāk apjaust patiesību par daudzām lietām, bet viņiem vēl jārod atbildes sevi. Nevajag gaidīt palīdzību no citurienes, vai arī būs vilšanās.

12. Neparasts ceļojums, lai satiktu neparastus cilvēkus

Kad Tao beidza runāt, redzēju, ka viņas aura ir kļuvusi blāva. Lietus bija rimies, saule apspīdēja milzīgus, baltus mākoņus, iekrāsojot tos zilus un rozā. Labskanīgas putnu dziesmas sajaucās ar klusām, melodiskām kukaiņu skaņām un gaismu. Tas bija brīnumains brīdis. Klusēdami ļāvām dvēselēm veldzēties mūs apņemošajā daiļumā.

Mierpilno klusumu pārtrauca smiekli un priecīgas balsis. Mums tuvojās Baiestra, Letoli un Lationusi, katrs lidoja savā tarā. Nolaidušies pie doko, viņi ienāca iekšā. Sasveicinājāmies Tiobas valodā. Es joprojām sapratu visu sacīto, lai gan runāt nevarēju. Bet tam nebija nozīmes, jo man bija maz, ko sacīt, un, ja runāju franču valodā, tad viņi manu vēstījumu saprata telepātiski.

Atspirdzinājušies ar hidromelu, bijām gatavi doties. Uzliku masku. Ārā pie manis pienāca Letoli, piestiprināja pie vidukļa taru un labajā rokā ielika litiolaku. Satraukts nodomāju, ka nu varēšu lidot kā putns. Kopš ierašanās šeit redzēju, kā cilvēki lido, un sapņoju, ka daru tāpat, tomēr necerēju, ka man radīsies tāda iespēja.

„Letoli, kādēļ jūs lietojat taru un litiolaku, ja gandrīz visi varat pacelties gaisā?"

„Levitācija prasa lielu koncentrēšanos un daudz enerģijas pat no mums. Tā ļauj pārvietoties tikai septiņus kilometrus stundā. Levitāciju izmanto atsevišķu psihisku vingrinājumu laikā, bet tā ir slikts transportlīdzeklis. Šie aparāti darbojas pēc tādiem pašiem principiem kā levitācija, tie neitralizē planētas auksto magnētisko spēku. Jūs to saucat par gravitāciju.

Cilvēks kā klints gabals ir veidots no vielas, bet, neitralizējot auksto magnētisko spēku ar noteiktu frekvenču vibrāciju pacelšanu, mēs nonākam bezsvara stāvoklī. Lai koordinēti kustētos, tiek izmantotas dažādu frekvenču vibrācijas. Kā redzi, aparāts, kas to dara, ir diezgan vienkāršs. Šo principu izmantoja Mu, Atlantīdas un Ēģiptes piramīdu cēlēji. Tao par to tev ir stāstījusi, bet tagad tu pats izjutīsi antigravitācijas iespaidu."

„Kādu ātrumu ar šiem aparātiem var attīstīt?"

„Ar šo var ceļot trīssimt kilometru stundā un jebkurā augstumā," Letoli paskaidroja un skubināja: „Laiks doties ceļā, pārējie mūs jau gaida!"

„Vai es spēšu to pareizi vadīt?" bažījos.

„Protams," viņa attrauca, „es tevi iemācīšu! Startē uzmanīgi. Lai nenotiktu nopietna avārija, ievēro manas instrukcijas.”

Mans satraukums visvairāk uzjautrināja Lationusi.

Stingri turēju rokās litiolaku ar tā drošības auklu ap apakšdelmu. Ja es aparātu palaistu vaļā, tas paliktu ar mani. Rīkle bija sausa. Pienāca Letoli, aplika man roku ap vidu un teica, ka nelaidīs vaļā, kamēr nebūšu iepazinies ar aparātu. Vēl viņa paskaidroja, ka nav jāraizējas par taru, kas piestiprināta pie jostasvietas, bet litiolaks jātur stingri.

Vispirms to vajadzēja iedarbināt - diezgan stipri paraut lielu pogu. Tas mazliet atgādināja automašīnas aizdedzes atslēgas pagriešanu. Iedegās sīka gaismiņa. Litiolaks izskatījās kā bumbieris - ar lejupvērstu pamatni, augšā bija sēnei līdzīga cepurīte. Sapratu, ka tā domāta, lai neslīdētu pirksti. Bumbieris bija jāsatver ap apkakli. Letoli paskaidroja, ka šis litiolaks izgatavots speciāli man, jo standarta modelis man nederētu - manas rokas bija uz pusi mazākas, bet svarīgi, lai bumbieris precīzi atbilst rokai, kas to tur. Aparāts likās kā no gumijas, pildīts ar ūdeni. Saņēmis instrukcijas, satvēru litiolaku tik stipri, ka Letoli vēl pēdējā brīdī noķēra mani, pirms paguvu pacelties debesīs. Mēs bijām palēkušies vismaz trīs metrus! Pārējie, kas atradās divu metru augstumā virs mums, smējās par Letoli izbrīnu.

„Uzmanīgi," Tao aizrādīja. „Mišels ir ļoti enerģisks. Ja iedosi viņam rokā aparātu, viņš nekavējoties to izmēģinās!"

Letoli turpināja mani instruēt.

„Ja piespiedīsi litiolaku kā nupat, ar vienmērīgu spiedienu, tad pacelsies vertikāli. Ja ar pirkstiem spiedīsi nedaudz stiprāk, tad lidosi pa kreisi, bet, ja ar īkšķi, tad dosies pa labi. Lai nosēstos, nespied; lai nolaistos ātrāk, ar kreiso roku uzspied pamatnei."

Nu jau atrados piecdesmit metru augstumā. Dzirdēju Tao balsi.

„Labi, Mišel!" viņa paslavēja. „Letoli, tagad ļauj, lai viņš rīkojas pats."

Man būtu gribējies, kaut Tao paturētu savas domas pie sevis. Es jutos drošāk zem Letoli sargājošā spārna, un ar to nedomāju tikai vārdus. Tomēr viņa atlaida mani, palikdama cieši blakus.

Uzmanīgi atbrīvoju tvērienu, un mēs pārtraucām pacelties. Samazinot spiedienu vēl vairāk, sāku nolaisties. Nomierinājies vienmērīgi uzspiedu apkaklei, un mēs kā bulta uzšāvāmies gaisā -tik augstu, ka man nosala pirksti.

„Atslābini roku, Mišel,” sauca Letoli, acumirklī man pievienojusies.

Ak! Es apstājos - vai gandrīz apstājos - divsimt metru augstumā virs okeāna, jo netīši biju piespiedis stiprāk savu sasalušo īkšķi. Pārējie mums piebiedrojās. Man laikam bija dīvaina sejas izteiksme, jo pat Lationusi iesmējās, un tā bija pirmā reize, kad redzēju viņu tā darām.

„Mierīgi, Mišel! Šis aparāts ir ļoti skārienjutīgs. Tagad varam doties tālāk. Parādīsim tev ceļu."

Viņi lēni aizslīdēja, tikai Letoli palika pie manis. Saglabājām to pašu augstumu. Drīz sapratu, ka varu lidot ātrāk ar gribasspēka palīdzību, augstumu un virzienu regulējot ar pieskārieniem uz litiolaka. Brīžiem novirzījos, īpaši tad, kad mūsu ceļu šķērsoja trīs impozanti tipi. Viņi izskatījās pārsteigti, mani ieraugot.

Apmēram pēc pusstundas jau pārvaldīju braucamo. Pamazām uzņēmām ātrumu, un es pat varēju lidot ierindā ar pārējiem. Tas bija pacilājoši! Tā kā iekārta apkārt radīja tādu kā spēka lauku, padarot mani nesvarīgu, nebija sajūtas, it kā es būtu balonā vai mani nestu spārni. Nejutu pat vēju sejā. Šķita, ka esmu vides būtiska sastāvdaļa.

Nedaudz samazinājis augstumu, atkal cēlos augstāk. Tā izdarīju vairākkārt. Pietuvojies Tao, telepātiski pavēstīju par savu eiforiju un nodomu pārslīdēt okeānam, kas pletās zem mums, cik tālu vien sniedzās skats. Viņa piekrita, un pārējie man sekoja. Slīdēju pāri viļņu mugurām ar ātrumu 100 kilometru stundā un redzēju sudrabainas zivis. Fantastiski!

Neapzinājos laiku, bet likās, ka ceļojums ilgst trīs karsēs. Visapkārt redzēju tikai horizonta līniju.

„Skaties, Mišel!" Tao mani telepātiski uzrunāja.

Tālumā ieraudzīju palielu kalnainu salu, kurai strauji tuvojāmies. Drīz varēja izšķirt zilganmelnas klintis. Palielinot augstumu, salu redzēju no putna lidojuma. Pludmali nekur nemanīju. Klintis kavēja piekļuvi salai no okeāna puses. Viļņi, kas sitās pret to iespaidīgās masas pamatni, zaigoja saules staros, atstarojot mirgojošas krāsas spilgtā kontrastā bazalta vienveidīgajam melnumam. Pret iekšzemi vērsto nogāžu vidusdaļā auga gigantisku koku meži ar savādi tumši zilu un zeltainu lapotni un asinssarkaniem stumbriem. Koki pārklāja stāvās nogāzes līdz pat smaragdzaļā ezera krastam. Vietām tā virsmu aizēnoja zeltainas dūmakas strūkliņas. Ezera vidū, it kā slīdam pa ūdeni, ieraudzīju milzīgu doko ar aso galu augšup. Vēlāk uzzināju, ka tā diametrs ir S60 metru. Otru pārsteigumu sagādāja tā krāsa. Visi doko, ko līdz šim uz Tiobas biju redzējis, bija gaiši - pat Deviņu doko pilsētā -, bet šis likās no tīra zelta. Saulē tas mirdzēja, krāsa un lielums tam piešķīra majestātiskumu. Mani pārsteidza vēl kaut kas - ezera ūdenī nebija doko atspulga.

Lidojām lēni, tuvu ūdenim, un no šī redzespunkta doko likās vēl iespaidīgāks. Atšķirībā no citiem, nekur nemanīju ieeju. Sekoju Tao un Letoli, kuras drīz nozuda iekšpusē. Abi pārējie satvēra mani aiz rokām, lai es neiekristu ūdenī, jo no brīnumiem biju palaidis vaļā litiolaku. Doko iekšpusē bez jebkāda aparāta palīdzības pa gaisu slīdēja pāris simtu cilvēku. Likās, ka viņi vai nu guļ, vai nu meditē. Mums vistuvākais atradās aptuveni sešus metrus virs ūdens, jo doko iekšpusē grīdas nebija. Olas apakšējā daļa bija ūdenī. Kā jau esmu minējis, no doko iekšpuses var redzēt āru, it kā nekas neatrastos starpā. Nu manam skatam pavērās panorāma ar ezeru, pakalniem un mežu fonā, un šīs ainavas vidū tuvu man slīdēja divsimt cilvēku. Pilnīgi neticami!

Pavadoņi klusēdami nopietni mani vēroja - ne tā, kā iepriekš, kad mans izbrīns viņus sasmīdināja. Ieskatījies ciešāk, ievēroju, ka slīdošie ķermeņi ir mazāki par manu pavadoņu augumiem un dažiem piemita neparasti, pat kroplīgi apveidi.

„Ko viņi dara? Vai meditē?" čukstus jautāju Tao, kas bija man līdzās.

„Paņem savu litiolaku, Mišel. Tas ir tev uz rokas."

Izpildīju norādi, un tad Tao atbildēja:

„Viņi ir miruši. Te ir līķi."

„Miruši? Cik sen? Vai viņi nomira reizē? Vai notika nelaimes gadījums?"

„Daži šeit ir tūkstošiem gadu, visnesenākie - sešdesmit gadu."

Uzmanīgi palūkojusies uz mani, Tao sacīja:

„Būs labāk, ja tu tagad nevadīsi litiolaku. Mēs ar Letoli tevi vadīsim."

Abas paņēma mani zem rokas, un mēs pastaigājāmies starp ķermeņiem. Tie visi bija kaili. Ievēroju divus metrus garu vīrieti, kurš sēdēja lotosa pozā. Viņam bija gari, sarkanīgi blondi mati, zeltaina āda un vīrietim pārāk smalki sejas vaibsti. Viņš patiešām bija vīrietis, nevis hermafrodīts. Nedaudz tālāk gulēja sieviete ar tik raupju ādu kā čūskai vai kā koka stumbra miza. Likās, ka viņa ir jauna, lai gan neparastās ārienes dēļ vecumu bija grūti noteikt. Āda sievietei bija oranža, bet īsie, cirtainie mati - zaļi. Vislielāko pārsteigumu sagādāja viņas krūtis - tās bija diezgan lielas, katrai pa diviem krūšu galiņiem, ko vienu no otra šķīra apmēram desmit centimetru. Sieviete varēja būt 180 centimetru gara, viņas augšstilbi bija tievi un muskuļoti, bet lieli - samērā īsi. Katrā pēdā bija pa trim milzīgiem kāju pirkstiem, bet rokas - tādas pašas kā mums.

Mēs gājām, dažreiz pie kāda apstājoties, kā to dara vaska figūru muzeja apmeklētāji. Visu šo cilvēku acis un mutes bija aizvērtas, un viņi vai nu sēdēja lotosa pozā, vai nu gulēja uz muguras, rokas nolaiduši gar sāniem.

„No kurienes viņi ir?" čukstus prasīju.

„No dažādām planētām"

Ilgāk stāvējām pie kāda vīrieša, kurš acīmredzot bija savas dzīves plaukumā. Viņam bija gari, cirtaini, spoži kastaņbrūni mati, rokas un kājas bija tādas pašas kā man, arī ādas krāsa likās pazīstama -kā tādam, kas nācis no Zemes. Viņš bija 180 centimetru garš, seja gluda, ar dižciltīgiem vaibstiem un nelielu kazbārdiņu.

„Varētu teikt, ka viņš ir no Zemes," teicu, pagriezies pret Tao, kura cieši lūkojās manī.

„Vienā ziņā jā, bet cita - ne. Tu viņu pazīsti, jo esi dzirdējis runājam par viņu.”

Uzmanīgi pētīju vīrieša seju, bet Tao telcpātiski sacīja:

„Paskaties uz viņa rokām, kājām un arī uz sāniem!”

Tao un Letoli pieveda mani tuvāk ķermenim, un es ieraudzīju rētas uz viņa kājām un locītavām un dziļu, ap divdesmit centimetru garu brūci sānos.

„Kas ar viņu notika?"

„Mišel, viņš tika sists krustā. Tas ir Kristus ķermenis. Par to mēs šorīt runājām.”

Par laimi, pavadoņi bija gaidījuši tādu manu reakciju un uzreiz satvēra aiz rokām. Šajā mirklī litiolaku es noteikti nevarētu manevrēt. Raudzījos uz pielūgto, uz Zemes tik daudz pieminēto Jēzu Kristu, kurš pēdējo divu tūkstošu gadu laikā ir bijis lielu pretrunu un daudzu pētījumu subjekts. Gribēju pieskarties viņa ķermenim, bet pavadoņi aizvilka mani projām.

„Tu taču neesi Neticīgais Toms, tev nav viņam jāpieskaras! Vai tavā prātā ir šaubas?" Tao vaicāja. „Jā, tas apstiprina manu šorīt teikto - tu meklē pierādījumus."

Nokaunējos, un Tao saprata, kā jūtos.

,,F,s zinu, Misei, ka tas bija instinktīvi. Tu nemaz nevari pieskarties šiem ķermeņiem - to nevar neviens, izņemot vienu no septiņiem Taori. Tieši viņš novieto tos saglabāšanās un levitācijas stāvoklī."

„Vai šie ķermeņi viņiem bija jau dzīves laikā?"

„Jā."

„Kā tie saglabājas? Cik to šeit ir? Un kādēļ?"

„Vai atceries, ka tad, kad paņēmām tevi no jūsu planētas, es teicu, ka tu uzdosi jautājumus, uz kuriem atbildes nesniegsim? Es paskaidroju, ka tu uzzināsi visu, kas tev jāzina, bet šis tas paliks noslēpums, jo tev tas nav jādokumentē. Šī iemesla dēļ uz tavu nupat uzdoto jautājumu atbildes nebūs. Tikai pateikšu, ka šajā doko ir simt četrdesmit septiņi ķermeņi."

Sapratu, ka turpināt izzināšanu ir veltīgi, tāpēc tikai pajautāju:

„Vai jums ir Mozus ķermenis? Un kādēļ tie visi ir levitācijas stāvoklī šajā doko bez grīdas?"

„No jūsu planētas mums ir tikai Kristus ķermenis. Viņi levitē, lai pilnībā saglabātos, un šī ezera īpatnējās ūdens īpašības to nodrošina."

„Kas ir pārējie?"

„Viņi ir no dažādām planētām, kur katram bija ļoti svarīgs uzdevums."

Vienu no ķermeņiem atceros spilgti. Tas bija pusmetru garš, veidots kā Zemes radība, tikai tumši dzeltens un bez acīm. Pieres vidū tam bija kaut kas ragam līdzīgs. Man paskaidroja, ka izciļņa galā ir divas acis, līdzīgas mušas acīm. Aizvērtajā plakstiņā ievēroju vairākas spraudziņas.

„Daba ir ļoti dīvaina,” nomurmināju.

„Kā jau teicu, šie ķermeņi nāk no dažādām planētām. Visus sīkumus ķermenī nosaka apstākļi, kādos viņiem nācies dzīvot."

„Neredzu nevienu, kas līdzinātos Arki..."

„Un arī neredzēsi."

ļutu, ka šo tematu nevajag turpināt.

Šaušalīgā apmeklējuma laikā redzēju ķermeņus, kas atgādināja Ziemeļamerikas sarkanos indiāņus, tomēr tie nebija viņi; redzēju melnos afrikāņus, bet arī tie nebija viņi; un tas tomēr nebija japāņa ķermenis, kas peldēja gaisā.

Pēc nenosakāma laika pavadoņi izveda mani ārā. Jutu vieglu meža smaržu. Tā spirdzināja pēc neparastā pārdzīvojuma, un es vairs nejutos iztukšots.

„Mišel, vai esi gatavs doties mājās?" Tao uzmundrinoši vaicāja.

Šie vārdi, ar nodomu teikti franču valodā un ar skaidru Zemes intonāciju, atsvaidzināja kā vakara brīze. Satvēris litiolaku, pacēlos gaisā kopā ar pārējiem. Lidojām pāri mežam, kas sniedzās augšup pa akmeņainu kalna nogāzi. Virsotnē atkal varēju apbrīnot milzīgo okeānu. Pēc drausmās pēcpusdienas un par spīti tai, man šī planēta šķita vēl skaistāka. Atkal iešāvās prātā, ka tas viss, iespējams, ir vien sapnis vai ilūzija, bet varbūt mans prāts sācis šķobīties... Tao uzreiz modri iejaucās ar asu pavēli, kas telepātiski man izskanēja galvā kā pātagas cirtiens, izkliedējot šaubas:

„Ja nespiedīsi litiolaku, tev tas beigsies ar peldi! Ja nepasteigsimies, mūs panāks nakts. Tas tev varētu būt nedaudz neomulīgi. Vai tu tā nedomā?”

Patiesi, domās iegrimis, biju nolaidies pārāk zemu un gandrīz jau skāru ūdeni. Stingri piespiedu litiolaku un kā bulta uzšāvos augšā pie Tao un pārējiem. Saule atradās zemu, un debesis bija skaidras. Okeāna oranžā krāsa mani pārsteidza. Nekad nebūtu domājis, ka ūdens var izskatīties tāds! Man telepātiski tika paskaidrots, ka dažreiz šajā diennakts laikā ūdens virspusē uzpeld milzīgi oranžas krāsas planktona plankumi. Kas par skatu - zilzaļas debesis, oranžs okeāns, un to visu no nekurienes un visurienes apņem zeltaina gaisma!

Mani pavadoņi uzņēma augstumu, un es viņiem sekoju. Atradāmies apmēram tūkstoš metru virs okeāna un devāmies, šķiet, turp, no kurienes bijām ieradušies - ziemeļu virzienā, ar ātrumu 300 kilometru stundā. Skatoties uz rietumiem, redzēju platu, melnu jostu uz okeāna virsmas. Man nevajadzēja par to jautāt - atbildi saņēmu zibenīgi:

„Tā ir Nuroaka, viens no kontinentiem, tik liels kā Āzija."

„Vai dosimies turp?"

Tao neatbildēja, un tas mani pārsteidza. Tā bija pirmā reize, kad mans jautājums tika ignorēts. Varbūt manas telepātiskās spējas nebija pietiekamas? Atkārtoju jautājumu skaļi un franču valodā.

„Skaties tur," Tao norādīja.

Pagriezis galvu, ieraudzīju visu krāsu putnu mākoni, kas grasījās šķērsot mūsu ceļu. Vairoties no sadursmes, nolaidos vairākus simtus metru zemāk. Putni neticamā ātrumā slīdēja man virsū, bet vai tie bija viņi, kas lidoja tik ātri, vai es? Varbūt tas bija mūsu apvienotais ātrums, kas lika tiem izgaist?

Paskatījies uz augšu un izbrīnīts ieraudzīju, ka Tao un pārējie nav mainījuši augstumu. Kā viņi nesadūrās ar spārnoto eskadronu?! Redzēju, ka Tao seko manai domu gaitai. Man iešāvās prātā, ka putni parādījās piemērotā brīdī - tieši tad, kad grasījos uzdot jautājumu.

Tao jau biju labi iepazinis, tāpēc zināju, ka viņai ir savi iemesli ignorēt mani, tāpēc par to vairs nedomāju. Tā vietā izmantoju izdevību lidot bez spārniem un ļāvu sev apskurbināties no krāsām visapkārt, kas pakāpeniski mainījās, saulei slīdot uz horizonta pusi. Pasteļkrāsas, kas klājās pār debesīm, bija tik majestātiskas, ka nespēju tās aprakstīt. Biju domājis, ka jau esmu redzējis visas iespējamās krāsu simfonijas uz šīs planētas, bet nu atskārtu, ka kļūdos. No mūsu augstuma debesu krāsu efekts, dažreiz kontrastējot ar okeāna krāsām vai tās lieliski papildinot, bija ārkārtīgi iespaidīgs. Cik neticami, ka Daba spēj saskaņot tādu krāsu diapazonu - vienmēr mainīgu, vienmēr brīnišķīgu! Atkal izjutu apskurbumu - reiz no tā jau biju noģībis -, bet tad izdzirdēju lakonisku un skaidru pavēli:

„Misei, nekavējoties aizver acis!"

Paklausīju, un apskurbums izklīda.

Sekoja nākamā, ne tik strikta pavēle:

„Skaties uz Lationusi muguru! Nenolaid acis un vēro viņa spārnus!"

Atvēru acis. Lationusi bija man priekšā. Savādi, bet es nemaz nejutos pārsteigts, redzot, ka viņam ir melni spārni. Koncentrējos uz tiem.

„Mišel, esam gandrīz klāt. Seko mums!" pietuvojusies teica Tao franču valodā.

Man likās pašsaprotami, ka Lationusi vairs nebija spārnu. Sekoju pārējiem pretī okeānam, kur kā dārgakmens uz krāsaina galdauta mirdzēja sala, uz kuras atradās mans doko. Tuvojāmies tam starp fantastisku krāsu liesmām, saulei iegrimstot viļņos. Vizuļojošais skaistums man atkal draudēja ar apskurbumu, tāpēc daļēji aizvēru acis.

Drīz šķērsojām liedagu un ienirām manu doko ieskaujošajā lapotnē. Nosēšanās man nebija veiksmīga, un es atjēdzos savā doko jāteniski uz sēdekļa atzveltnes. Piesteidzās Letoli, piespieda mana litiolaka pogu un apvaicājās, vai viss kārtībā.

„Jā... bet tās krāsas!" izstomīju.

Par šo starpgadījumu neviens nesmējās, pat likās nedaudz noskumuši, un tas mani satrauca. Apsēdāmies, iedzērām hidromelu un mazliet paēdām sarkanu un dzeltenu pārtiku.

Noņēmis masku, atkal sāku justies pēc sevis. Nakts uznāca pēkšņi, kā uzTiobas tas parasti notiek. Sēdējām tumsā, un es nebeidzu vien brīnīties par to, ka, lai gan es tik tikko atšķīru savus pavadoņus citu no cita, viņi redzēja mani tāpat kā dienasgaismā. Neviens nerunāja. Pavēries augšup, vēroju, kā sāk mirgot zvaigznes - it kā debesīs būtu sasalis raķešu lietus. Zvaigznes uz Tiobas izskatās krāsainas un daudz lielākas nekā uz Zemes, jo atšķiras gāzu kārtas atmosfērā.

„Kur ir Zeme?" iejautājos.

It kā to vien gaidījuši, mani pavadoņi visi reizē piecēlās. Letoli paņēma mani klēpī kā bērnu, un mēs devāmies ārā. Pārējie gāja pa priekšu, mēs sekojām pa plato taku. Pludmales mitrajās smiltīs Letoli mani nolika zemē. Debesjumu apgaismoja arvien vairāk zvaigžņu, it kā milzīga roka iedegtu daudzžuburu lustru.

Tao tuvojās man un skumjā balsī, ko tik tikko atpazinu kā viņas balsi, čukstēja:

„Mišel, vai redzi tās četras zvaigznes virs horizonta? Tās veido gandrīz kvadrātu. Labajā pusē augšā zaļā ir spožāka par pārējām."

„Jā, redzu... kvadrātu... jā, tā ir zaļa..."

„Tagad skaties pa labi no kvadrāta un mazliet augstāk. Pavisam tuvu kopā atrodas divas sarkanas zvaigznes.”

„Jā."

„Paturi acīs to, kas pa labi, un skaties mazliet augstāk. Vai redzi sīku baltu zvaigzni? To tik tikko var saskatīt."

„Jā..."

„Un pa kreisi, mazliet augstāk, ir sīka dzeltena zvaigzne."

„Jā!”

„Mazā baltā ir Saule, kas apspīd planētu Zeme.”

„Un kur ir Zeme?"

„No šejienes tā nav redzama, jo esam pārāk tālu."

Nenovērsis acis, raudzījos uz miniatūro zvaigznīti, kas šķita tik nenozīmīga debesīs, ko pildīja lieli, krāsaini dārgakmeņi. Taču šī sīkaliņa varbūt šajā brīdī deva siltumu ģimenei un mājai, lika augiem dīgt un augt...

„Mana ģimene" - šie vārdi likās tik savādi... „Austrālija" - no šīs perspektīvas bija grūti to iedomāties kā lielāko salu uz savas planētas, īpaši tagad, kad Zeme ar neapbruņotu aci vispār nebija redzama. Tomēr mēs piederam pie tās pašas galaktikas, un Visums ietver tūkstošiem galaktiku.

Kas bijām mēs, cilvēki? Diez vai kas vairāk nekā atomi...

13. Atgriešanās mājās

Cinkotā skārda sloksnes uz jumta čīkst zem dedzinošajiem saules stariem, un pat verandā karstums ir gandrīz neizturams. Vēroju gaismēnu rotaļas dārzā, klausos putnu dziesmās, tiem laidelējoties bāli zilajās debesīs, un esmu skumjš. Es tikko pieliku punktu topošās grāmatas divpadsmitajai nodaļai. Mani lūdza to uzrakstīt, un šis uzdevums nebija vienkāršs. Man bieži nedevās rokā detaļas, un es pavadīju daudzas stundas, mēģinot pēc iespējas precīzāk atcerēties to, ko Tao bija piekodinājusi aprakstīt. Mirklī, kad jutos galīgi uzbudināts, viss nostājās savās vietās - ikviens sīkums, it kā kāda balss pār plecu man to diktētu. Rakstīju aizgūtnēm - rokā pat iemetās krampis -, galvā drūzmējās tēli un vārdi, un es vēlējos, kaut prastu stenografēt.

Tagad manī atkal atgriežas tā dīvainā sajūta...

„Tao, vai tu esi šeit?" jautāju. „Vai tas ir viens no jums? Baiestra? Letoli? Lationusi?... Lūdzu, dodiet man kādu zīmi! Lūdzu, atbildiet!"

„Vai tu mani sauci?" jautāja mana sieva, ieskrējusi istabā.

„Nē."

„Tu tā periodiski dari - runā pats ar sevi..." Laina sacīja, cieši vērdamās manī. „Es priecāšos, kad šī grāmata būs pabeigta un tu atgriezīsies uz Zemes - burtiskā nozīmē!"

Viņa aizgāja. Nabaga Laina! Manai sievai pēdējie mēneši nav bijuši viegli. Kādu rītu uzcēlusies viņa atrada mani uz sofas - biju bāls kā krīts, elpoju ar grūtībām un izmisīgi vēlējos gulēt. Stomoties tikai pajautāju, vai Laina ir atradusi manu zīmīti.

„Jā, bet kur tu biji aizgājis?"

„Tev būs grūti tam noticēt... Starpplanētieši mani aizveda uz savu planētu. Mīļā, es tev visu izstāstīšu, tikai tagad, lūdzu, ļauj man gulēt."

„Tavs nogurums, domājams, nav kāda cita iemesla dēļ?" sievas balss tonis bija rūgtensalds. Jutu Lainas raizes, tomēr viņa ļāva man gulēt.

Pēc trīsdesmit sešām stundām atvēru acis. Sieva bija noliekusies pār mani ar noraizējušos sejas izteiksmi kā medmāsai, kas uzrauga nopietni slimo.

„Kā jūties? Es gandrīz jau izsaucu ārstu. Neatceros, ka tu būtu tik ilgi gulējis nekustīgi. Un sapņos sauci kādu. Kas ir Arki vai Aki? Un Tao? Vai tu man izstāstīsi?”

Pasmaidīju un noskūpstīju Laiņu.

„Mīļā, es tev visu izstāstīšu."

Iedomājos, ka tūkstošiem vīru un sievu saka šos vārdus, lai gan viņiem nav ne mazākā nodoma paskaidrot visu. Vēlējos, kaut es Lainai būtu teicis kaut ko ne tik banālu.

„Jā, es klausos,” viņa sacīja, caururbjoši lūkojoties manī.

„Labi. Klausies uzmanīgi, jo tas ir ļoti nopietni. Bet es negribu stāstīt vienu un to pašu divreiz, tāpēc, lūdzu, paaicini dēlu.”

Trīs stundas vēlāk es lielos vilcienos jau biju izstāstījis savu neparasto piedzīvojumu. Laina, nebūdama lētticīga, ja lieta grozījās ap šādām tēmām, no atsevišķiem izteicieniem un manas balss intonācijas bija sapratusi, ka ar mani atgadījies kas ļoti nopietns. Kad ar cilvēku kopā nodzīvoti divdesmit septiņi gadi, dažas lietas nav iespējams pārprast.

Mani apbēra ar jautājumiem, īpaši dēls, kurš vienmēr ir ticējis inteliģentu būtņu eksistencei uz citām planētām.

„Vai tev ir pierādījumi?” gribēja zināt Laina.

Atcerējos Tao teikto: „Mišel, cilvēki grib pierādījumus, vienmēr arvien vairāk pierādījumu.” Jutos mazliet sarūgtināts, ka to vēlas arī mana sieva.

„Nē, nekādu apstiprinājumu tam nav, bet, kad lasīsi grāmatu, kas man vēl jāuzraksta, tu sapratīsi, ka stāstu patiesību. Tev nebūs jātic - tu vienkārši zināsi."

„Vai vari iedomāties, ka draugiem saku „Mans vīrs nesen atgriezās no planētas Tioba”?

Lūdzu Laiņu nevienam neko neizpaust, jo man tika dota pavēle par piedzīvoto nevis stāstīt, bet vispirms rakstīt. Es arī jutu, ka tā ir labāk, jo vārdus aiznes vējš, bet uzrakstītais paliek.

Gāja dienas un mēneši, un tagad grāmata ir pabeigta, atlicis to tikai izdot. Gaisakuģī, kad atgriezāmies uz Zemes, Tao apliecināja, ka šajā ziņā problēmu nebūs.

Gaisakuģis... Cik daudz šis vārds man atsauc atmiņā!

Pēdējā vakarā pludmalē Tao parādīja man sīciņu zvaigznīti -sauli, kas tagad lika man svīst. Toreiz ar lidojošo platformu devāmies uz kosmosa atbalsta bāzi - ātri un klusēdami. īsā brauciena laikā ievēroju, ka manu pavadoņu auras vairs nespīd tik spoži. Tas mani pārsteidza, bet es neko neteicu.

Gaisakuģis, sagatavots aizbraukšanai, jau gaidīja. Kad iekāpām lidaparātā, nodomāju, ka varbūt dosimies īpašā misijā uz kādu tuvāko planētu, jo Tao man neko nebija teikusi. Pacelšanās noritēja kā parasti. Vēroju zeltaino planētu, kas strauji kļuva mazāka, un domāju, ka pēc pāris stundām vai varbūt nākamajā dienā atgriezīšos.

Pēc vairākām stundām Tao beidzot mani uzrunāja.

„Mišel, es zinu, ka tu esi ievērojis mūsu skumjas. Tās ir patiesas, jo dažas šķiršanās ir sāpīgākas nekā citas. Es un mani biedri esam tev ļoti pieķērušies. Šī ceļojuma beigās mums diemžēl būs jāšķiras. Mēs tevi vedam atpakaļ uz jūsu planētu.”

Man sānos iedūra kā ar nazi.

„Ceru, ka neturēsi uz mums ļaunu prātu, ka aizbraucām tik ātri. Tā darījām, lai tev aiztaupītu nožēlu, ko jāt ikviens, ja jāpamet vieta, kas iepatikusies, un es zinu, ka tev ļoti patīk mūsu planēta un mūsu sabiedrība. Grūti nedomāt „šis ir mans pēdējais vakars" vai „šī ir pēdējā reize, kad redzu šo vai to”.

Nodūru acis. Man nebija pilnīgi nekā, ko teikt. Kādu laiku sēdējām klusumā. Likās, ka manus locekļus spiež liels smagums. Slepus palūkojos uz Tao. Viņa bija vēl skumjāka un... Kaut kā trūka. Viņai nebija auras!

„Tao, kas ar mani noticis? Es vairs neredzu tavu auru!"

„Mišel, tas ir normāli," Tao mierināja. „Lielais Taora dāvāja tev abas spējas - redzēt auras un saprast valodu, lai tās kalpotu kā instruments mācīšanās procesā -, taču uz ierobežotu laiku. Tikko tas beidzās. Bet neskumsti! Galu galā, kad pievienojies mums, tev taču šo spēju nebija. Toties tu atgriezīsies ar zināšanām, kuras pats un miljoniem tavu līdzcilvēku varēsiet izmantot. Tas ir svarīgāk par spēju redzēt auras, kuras tu nesaproti."

Jā, taisnība, tomēr jutos sarūgtināts, jo biju jau sācis pierast pie mirdzuma ap šiem cilvēkiem.

„Nenožēlo, Mišel!" Tao jau bija nolasījusi manas domas. „Uz tavas planētas lielākajai daļai cilvēku nav mirdzošu auru. Miljoniem Zemes bērnu domas un raizes ir tik cieši saistītas ar materiālām lietām, ka viņu auras ir blāvas. Tu būtu vīlies, to redzot."

Cieši palūkojos uz savu pavadoni. Diemžēl drīz es viņu vairs neredzēšu. Par spīti savam lielajam augumam, Tao bija ļoti samērīga. Patīkamā, jaukā seja bez nevienas grumbiņas, mute, deguns, uzacis - viss bija ideāls.

„Tao, kāpēc jūs esat hermafrodīti?" jautājums, kas tik ilgi bija perinājies manā zemapziņā, izšāvās kā šalts.

„Jā, Mišel, tas ir svarīgi. Es gaidīju šo jautājumu jau agrāk. Redzi, tā kā mēs dzīvojam uz pārākas planētas, tad viss, kas mums ir materiāls, ir arī pārāks. Tu par to jau pārliecinājies. Arī mūsu dažādie ķermeņi, ieskaitot fizisko, ir pārāki. Šajā jomā esam ievērojami progresējuši - savus ķermeņus spējam atjaunot, pasargāt no nāves un atdzīvināt, dažreiz pat radīt. Fiziskajā ķermenī ir astrālais un citi ķermeņi, pavisam deviņi. Tagad pētām vēl divus - fluīdo un fizioloģisko. Pirmais ietekmē fizioloģisko ķermeni, savukārt tas -fizisko. Fluīdajā ķermenī ir seši galvenie punkti, kurus mēs saucam par karolām, bet jogi uz jūsu planētas - par čakrām. Pirmā čakra atrodas starp acīm, pusotra centimetra augstumā virs deguna. Tur ir tava fluīdā ķermeņa smadzenes un atbilst epifīzei, kas atrodas daudz tālāk tavās fiziskajās smadzenēs, bet tādā pašā līmenī. Uzliekot pirkstu uz šīs čakras, viens no Taori atbrīvoja tevī valodu saprašanas spējas.

Fluīdā ķermeņa apakšā, virs dzimumorgāniem, atrodas ļoti svarīga čakra, ko mēs saucam par muladharu, bet jūsu jogi - par svēto. Virs tās, saskaroties ar mugurkaulu, ir palantiuss. Tam ir nospriegotas atsperes forma, un tas sasniedz mugurkaula pamatni tikai tad, kad ir atbrīvojies. Tas prasa pabeigtu dzimumaktu starp diviem partneriem, kuriem ne vien jāmīl vienam otru, bet viņu starpā jābūt arī garīgai radniecībai. Tikai tajā brīdī un pie tādiem nosacījumiem palantiuss izstiepsies līdz mugurkaulam, pārnesot enerģiju un īpašas spējas uz fizioloģisko ķermeni, kas tad ietekmēs fizisko ķermeni. Iesaistītā persona izjutīs daudz lielāku seksuālo prieku, nekā tas būtu parasti. Kad uz savas planētas dzirdi sakām „Mēs bijām septītajās debesīs", „Mēs jutāmies tik viegli” vai „Mēs lidojām gaisā”, tad zini - šie pāri bija fiziskā un garīgā saskaņā un kā radīti viens otram, vismaz uz brīdi. Pārliecināti tantristi^22 uz Zemes ir sasnieguši šo punktu, bet tie ir izņēmuma gadījumi, jo viņu reliģijas ar smieklīgiem rituāliem un aizliegumiem rada šķēršļus šī mērķa sasniegšanā. Skatoties uz mežu, viņi neredz kokus.

Bet nu turpināšu par mīlošo pāri. Patiesā mīlestībā un pilnīgā saskaņā vīrietis piedzīvo spēcīgu baudu, kas transformējas labvēlīgās vibrācijās palantiusam. Sievietei laimes sajūtas atšķiras, bet process ir tāds pats.

Un tagad atbildēšu uz tavu jautājumu. Uz mūsu planētas ar ķermeņiem, kas ir gan vīriešu, gan sieviešu, mēs pēc vēlēšanās varam sasniegt vīriešu un sieviešu izjūtas. Protams, tas sniedz daudz lielāku seksuālā prieka diapazonu nekā tad, ja mēs būtu monoseksuāli. Un arī mūsu fluīdais ķermenis var būt sava uzdevuma augstumos. Mūsu āriene ir vairāk sievišķīga, vismaz runājot par seju un krūtīm. Vai piekrīti, Mišel, ka parasti sievietei ir skaistāka seja nekā vīrietim? Mēs izvēlamies sejas, kas ir skaistākas.”

„Ko tu domā par homoseksuālismu?"

„Homoseksuālists, sieviete vai vīrietis, ir neirotiķis, ja vien tas nav saistīts ar hormoniem. Tādus cilvēkus nevar nosodīt, bet viņiem vajadzētu ārstēties.

Padomā, Mišel, ko daba ir pavēlējusi, un tev būs atbildes uz jautājumiem! Daba ikvienai dzīvai radībai ir piešķīrusi vairošanās iespēju, lai varētu turpināties dažādas sugas. Pēc Radītāja gribas tajās visās ir tēviņi un mātītes. Tomēr noskaidrota iemesla dēļ cilvēkiem viņš pievienoja īpašības, kādu nav citām sugām. Piemēram, sieviete var baudīt seksuālo apmierinājumu, sasniedzot seksuālo izjūtu diapazonu, kas atbrīvo palantiusu un ievērojami uzlabo fizisko ķermeni ar fluīdā ķermeņa palīdzību. Tas var notikt daudzās mēneša dienās bez grūtniecības iestāšanās. Turpretī govs pieņems bulli vien dažas noteiktas stundas mēnesī, un to motivē tikai dziņa dzemdēt. Nesot sevī teļu, govs vairs nepieņem buļļa tuvošanos.

Lūk, tāds ir salīdzinājums starp diviem dabas radījumiem. Pirmais ir īpašs, ar deviņiem ķermeņiem, bet otrajam ir tikai trīs ķermeņi. Skaidrs, ka Radītājs mums daudz vairāk gādājis par fizisko ķermeni. Dažreiz uz jūsu planētas šīs īpašās lietas sauc par dievišķo dzirksti, un tas ir atbilstošs salīdzinājums.

„Ko tu domā par apzinātu abortu?”

„Vai, tavuprāt, tā ir dabiska darbība?" Tao atbildēja ar pretjautājumu.

„Nē, protams, nav.”

„Tad kāpēc prasi? Atbildi tu jau zini.”

Tao diezgan ilgu laiku palika iegrimusi domās, tad atsāka:

„Jau 140 gadu jūsu planētas iedzīvotāji posta dabu un piesārņo vidi. Tas notiek kopš tvaika un iekšdedzes dzinēju atklāšanas. Vēl daži gadi, un situācija kļūs neatgriezeniska. Viens no galvenajiem piesārņotājiem ir benzīns - to nekavējoties vajadzētu aizstāt ar ūdeņraža dzinēju, ko uz noteiktām planētām sauc par tīro dzinēju. Tādi modeļi uz Zemes jau ir konstruēti un jābūvē industriāli - tie par septiņdesmit procentiem samazinātu pašreizējo piesārņojuma līmeni un būtu arī ekonomiski. Lielās benzīna korporācijas par domu popularizēt šo dzinēju ir šausmās, jo viņiem tas nozīmētu pārdošanas zaudējumus, kam sekotu finansiāls krahs. Ciestu arī valdības, kas šiem naftas produktiem uzliek milzīgus nodokļus.

Jā, Mišel, viss vienmēr atgriežas pie naudas. Jums ir savstarpēji saistīta ekonomiskā un finansiālā pasaule, kas pretojas progresam un radikālām pārmaiņām. Cilvēki ļauj politiskajiem un finansiālajiem karteļiem, kas dažreiz pat ir saistīti ar labi zināmām sektām un reliģijām, sevi iebaidīt, ekspluatēt un „vest uz nokaušanu”. Kad karteļiem neizdodas cilvēkus pievilināt ar viltīgām reklāmas kampaņām, tie cenšas gūt sekmes caur politiskiem kanāliem un tālāk caur reliģiju vai tālredzīgu visu līdzekļu sajaukumu. Dižie cilvēki, kuri gribēja darīt kaut ko cilvēces labā - piemēram, Mārtiņš Luters Kings un Gandijs -, tika iznīcināti.

Cilvēki uz Zemes vairs nedrīkst pieļaut, ka līderi, ko paši demokrātiskā ceļā ievēlējuši, pret viņiem izturētos kā pret muļķiem un kā aitu baru „vestu uz lopkautuvi”. Tauta ar 100 miljoniem iedzīvotāju nedrīkst pakļauties saujiņai finansistu, kas jau ir noslāpējusi ūdeņraža dzinēja biznesu. Viņiem nerūp tas, kas var notikt uz planētas nākamajos gados. Viņi savtīgos nolūkos meklē tikai peļņu, cerot, ka „pēc manis kaut vai ūdens plūdi", un neapjēdz, ka pieļauj milzīgu kļūdu. Šaušalīgu kataklizmu pirmsākums ir piesārņojums, kas uz Zemes palielinās ar katru dienu, un sekas būs jūtamas daudz ātrāk, nekā var iedomāties. Cilvēki nedrīkst kā bērni rotaļāties ar uguni! Bērnam nav pieredzes, un, par spīti aizliegumam, viņš neklausa, bet, reiz apdedzinājies, zina, ka pieaugušajiem bija taisnība. Taču par savu nepaklausību viņam jāmaksā ar ciešanām.

Jūsu gadījumā draud planētas izpostīšanas briesmas, bez otrās izdevības^23, ja vien neuzticēsieties tiem, kas grib jums palīdzēt. Mūs interesē tas, ka pēdējā laikā dibinātās ekoloģiskās kustības kļūst arvien aktīvākas, jaunieši spēj aizraut sev līdzi citus saprātīgus cilvēkus cīņā pret piesārņošanu. Kā Arki tev sacīja, ir tikai viens risinājums - sapulcināt domubiedrus. Grupa ir tik spēcīga, cik tā ir liela. Tie, kurus saucat par dabas aizsardzības piekritējiem, kļūst arvien spēcīgāki, un tas turpināsies. Bet ir vitāli svarīgi, lai cilvēki aizmirstu naidu, aizvainojumu un jo īpaši politiskās un rasu atšķirības. Viņiem jābūt starptautiski vienotiem. Tas nav neiespējami, jo uz Zemes jau pastāv nevardarbīga un ļoti plaša starptautiska organizācija - Sarkanais Krusts.

Svarīgi, lai dabas sargi savā programmā iekļautu ne vien vides aizsardzību no tiešiem bojājumiem, bet arī tādiem, kas rodas dūmu iespaidā: izplūdes gāzes no transportlīdzekļiem, dūmi no fabrikām un tā tālāk. Lielpilsētu un rūpnīcu notekūdeņi, ko bagātina - ķīmiski bagātina! - arī ir kaitīgi un ietek upju sistēmās un okeānos. Dūmi no Amerikas Savienotajām Valstīm izraisa skābo lietu, tāpēc jau vairāk nekā četrdesmit ezeru Kanādā kļuvuši sterili. Tas pats notiek

Ziemeļeiropa franču rūpnīcu un vācu Rūras ielejas^24 piesārņojuma dēļ.

Vēl viens piesārņojuma veids - troksnis. Kā Lielais Taora tev teica, tas ir viens no viskaitīgākajiem piesārņotājiem, jo apgāž elektronus un izjauc fizisko nodalījumu. Cilvēka astrālajā ķermenī ir ap četriem miljoniem triljonu elektronu, to mūža ilgums ir aptuveni desmit miljardi triljonu jūsu gadu. Elektroni rodas radīšanas brīdī, tic atrodas astrālajā ķermenī. Kad cilvēks nomirst, 19 procentu elektronu pievienojas Visuma elektroniem, līdz daba liek tiem veidot jaunu ķermeni, koku vai dzīvnieku, bet 81 procents iekļaujas tavā Augstākajā patībā."

„Es ne pārāk labi saprotu...”

„Zinu, Misei, un es palīdzēšu tev saprast. Astrālais ķermenis nav gluži tāds, ko tu sauktu par tīru garu. Uz Zemes tic, ka gars ir no nekā. Tas nav pareizi. Astrālais ķermenis satur miljardiem elektronu, tieši savienojot tavu fizisko formu. Katram no tiem ir atmiņa, un katrā ir tik daudz informācijas, cik visās plauktos esošajās grāmatās vidēja lieluma pilsētas bibliotēkā.

Samulsināju?” Tao smaidot jautāja. „Bet ir tieši tā. Šī informācija ir kodēta, līdzīgi kā mikrofilma, kas satur rūpnieciskās iekārtas plānus, ko spiegs varētu paslēpt aproču pogā, tikai daudz miniatūrākā. Daži fiziķi uz Zemes šo faktu apzinās, bet sabiedrība par to netiek informēta. Tavs astrālais ķermenis vēstījumus saņem un nosūta ar elektronu palīdzību caur smadzeņu kanālu uz tavu Augstāko patību un no tās. Informācija tiek pārraidīta, tev to neapzinoties, pateicoties vājai elektriskajai straumei no smadzenēm saskaņā ar taviem elektroniem. Tā kā astrālo ķermeni tavā fiziskajā ķermenī ir sūtījusi Augstākā patība, tā saņem informāciju no tava astrālā ķermeņa.

Elektronika ir diezgan trausla, un arī Augstākās patības instruments astrālais ķermenis ir tāds. Kamēr esi nomodā, tas sūta ārkārtīgi steidzamus paziņojumus Augstākajai patībai, bet tā meklē daudz ko vairāk; kamēr guli, astrālais ķermenis atstāj fizisko ķermeni, lai pievienotos Augstākajai patībai, sniedzot prasīto informāciju vai saņemot ziņas un pavēles. Jums ir sens franču teiciens: „Nakts nes padomu." Tas radās no kopīgas pieredzes. Laika gaitā cilvēki ievēroja, ka, no rīta pamodušies, viņi nereti zina sarežģītu problēmu risinājumus. Dažreiz tā ir, bet citreiz nav. Ja risinājums būs derīgs Augstākajai patībai, tad tu to uzzināsi, ja ne, tad gaidīsi velti. Tie, kas ar speciāliem vingrinājumiem iemācījušies atdalīt savu astrālo ķermeni, redzēs sudrabaini zilu pavedienu -tādu, kādu tu redzēji, kas savieno fizisko un astrālo ķermeni. Viņu astrālie ķermeņi ir redzami arī tad, kad notiek atdalīšanās. Tie ir elektroni, kas veido astrālo ķermeni un rada redzamu efektu pavediena veidā.

Redzu, ka esi sapratis galveno," Tao uzslavēja. „Nu vēl izskaidrošu trokšņu bīstamību. Troksnis uzbrūk astrālā ķermeņa elektroniem, radot parazītus. Ja, skatoties televizora ekrānā, ievēro baltus plankumus, tas nozīmē, ka darbojas sīks parazīts. Ja kāds blakus tavai mājai darbina elektrisku instrumentu, uz ekrāna parādīsies tik lieli parazīti, ka attēls tiks pilnībā izkropļots. Tas pats notiek ar astrālo ķermeni, tikai tu diemžēl to nemani, jo troksnis bojā tavus elektronus. Cilvēki saka: „Ai, mēs pie tā esam pieraduši!" Smadzenes saspringst, un psihe - nevis astrālais ķermenis - ievada pašaizsardzības mehānismus. Parazīti iekļūst astrālā ķermeņa elektronos, un tas tavai Augstākajai patībai ir postoši.

Skaņas, kas sasniedz ausis, ir ļoti svarīgas. Kāds skaņdarbs var radīt eiforiju, bet cits, lai gan arī ļoti jauks, neatstās nekādu iespaidu vai pat aizkaitinās. Pamēģini - noklausies sev tīkamu klusinātas vijoles, klavieru vai flautas skaņdarbu, cik skaļi vien iespējams. Bungādiņu ciešanas nebūs tik lielas kā diskomforts tevī!

Vairums cilvēku trokšņus uzskata par nenozīmīgiem, lai gan skaņa no motocikla izpūtēja ir trīs četras reizes bīstamāka par kaitīgajām gāzēm, ko tas izdala. Dūmi ietekmē rīkli un plaušas, bet troksnis - astrālo ķermeni. Tā kā neviens nekad to nav nofotografējis, tad cilvēki - jo viņi tic tikai pierādījumiem - neraizējas. Taču viņiem būtu jāņem vērā, ka daži (es nerunāju par šarlatāniem) patiešām ir redzējuši spokus. Īstenībā viņi redzēja 19 procentu elektronu, kas neietilpst astrālajā ķermenī. Tie atdalās no fiziskā ķermeņa trīs dienas pēc cilvēka nāves. Statiskās elektrības efekts - elektroni pieņem fiziskā ķermeņa formu. Dažreiz, pirms daba tos no jauna izmanto, elektroni ir tukši, bet arī tādiem ir atmiņa, un tie atgriežas, lai spokotos vietās, ko cilvēks mīlēja un ienīda."

„Vai ienīda?"

„Jā, bet, ja mēs skartu šo tematu, tev būtu jāuzraksta vēl viena grāmata."

„Vai vari ieskatīties manā nākotnē?” jautāju un tūlīt sevi izlaboju: „Protams, tu to vari, jo spēj darīt daudz sarežģītākas lietas!"

„Tev taisnība. Mēs esam noskatījušies visu tavu dzīvi, līdz pat tava šībrīža fiziskā ķermeņa nāvei.”

„Kad es miršu?”

„Tu ļoti labi zini, ka es tev to neteikšu, tad kādēļ jautā? Sava nākotne nevienam nav jāzina! Tie, kuriem tā tiek pareģota, pieļauj dubultu kļūdu - pirmkārt, zīlnieks var izrādīties šarlatāns; otrkārt, ir pretdabiski zināt to, ko sniegs nākotne. Citādi jau šīs zināšanas nebūtu izdzēstas no atmiņas aizmirstības upē!

„Daudzi tic zvaigžņu iedarbībai un horoskopiem. Ko tu par to saki?"

Tao neatbildēja, tikai pasmaidīja...

Atceļā mēs nekur neapstājāmies, un es atkal apbrīnoju sauli, komētas, planētas un krāsas. Kad jautāju Tao, vai mani vedīs atpakaļ pa paralēlajiem visumiem, viņa atbildēja apstiprinoši. Es gribēju zināt, kādēļ, un Tao paskaidroja - tas esot vislabākais veids, jo tad viņiem nevajadzēs bažīties par aculiecinieku reakciju.

Mani nolika dārzā tieši deviņas dienas pēc aizbraukšanas, un atkal bija pusnakts.

PĒCVĀRDS

Pievienoju šo pēcvārdu^25 manuskriptam, ko uzrakstīju pirms trim gadiem. Mēģinājumi to publicēt bija nesekmīgi, līdz sastapos ar Arafura izdevniecību. Tai pietika drosmes izdot tādu neparastu, unikālu stāstu.

Man tas bija grūts laiks, jo no Tao nesaņēmu nekādu ziņu, ne te-lepātiski, ne fiziski. Atceros tikai kādu dīvainu parādību reiz Kērnsā, kas, bez šaubām, bija pierādījums, ka mani joprojām novēro. Taču vēstījuma nebija. Tagad saprotu, ka aizkavēšanās ar izdevējiem bija paredzēta. Pateicoties dabiskai notikumu norisei, manu grāmatu divu mēnešu laikā ievēroja vispiemērotākais izdevējs. Viņi - Tao un viņas ļaudis - bija nolēmuši par labu tādam risinājumam, jo pirms trim gadiem pasaule vēl nebija gatava vēstījumam, toties tagad ir. Varbūt savādi, bet es saprotu, jo pazīstu viņus un zinu - viņi spēj aizkavēt notikumus līdz vajadzīgajai sekundei.

To triju gadu laikā manuskriptu iedevu izlasīt dažiem draugiem un paziņām un tad arī apjautu, kādēļ man tika uzticēts rakstīt un kādēļ mani fiziski nogādāja uz to planētu. Es uzstāju uz vārdu fiziski, jo parasti man saka: „Tu nosapņoji! Tev ir bijusi vesela sapņu sērija!" Tomēr neatkarīgi no reakcijas ikvienu, kurš manuskriptu izlasīja, tā saturs viņu apbūra. Vēl konstatēju, ka lasītāji iedalāmi trijos tipos.

Pirmais - viņi bija vairākumā - teica, ka netic, ka esmu viesojies uz citas planētas, bet atzina, ka lasītais viņus aizkustinājis. Šie lasītāji uzsvēra, ka nav svarīgi, vai notikušais ir vai nav patiesība, bet nozīme ir spēcīgajam vēstījumam.

Otrajā grupā ir bijušie skeptiķi, kuri manuskriptu lasīja vairākkārt un ir pārliecināti, ka mans stāsts ir patiess. Viņiem ir taisnība.

Trešais tips ir vairāk attīstīts - viņi jau sākumā zināja, ka šis ir patiess stāsts.

Mans padoms lasītājiem - grāmata jālasa un jāpārlasa vismaz trīs reizes. No piecpadsmit cilvēkiem, kuri to izlasīja, katram bija kas noderīgs, un viņi man arī daudz vaicāja. Mana paziņa psiholoģijas profesore franču universitātē šo grāmatu ir izlasījusi jau trīs reizes un tur uz naktsgaldiņa pie gultas.

Viena atsauksme (par laimi, tikai viena) - no drauga - mani sarūgtināja. Viņš jautāja, vai gaisakuģis bija sastiprināts ar bultām vai kniedēm un vai uz Tiobas bija telegrāfa stabi. Un piebilda, ka vajadzēja aprakstīt kaujas starp kosmosa kuģiem vai planētām ar reaktīviem šāviņiem un nāvējošiem ieročiem. „Tas cilvēkiem pa īstam patīk!” draugs teica. Es viņam ierosināju pārlasīt grāmatu vēlreiz un atgādināju, ka tā nav zinātniskā fantastika. Nedomāju, ka mans draugs spēj saprast šo grāmatu - viņš vēl nav izaudzis līdz tai, tāpēc lai lasa ko citu.

Ja arī jūs, cienījamie lasītāji, gaidījāt, lai ziņkāri rosinātu kosmiskas kaujas, asinis, sekss, vardarbība, eksplodējošas planētas un spļaujoši monstri, tad atvainojiet - esat lieki izšķieduši savu laiku un naudu! Vai arī - tagad, kad zināt, ka šī nav zinātniskā fantastika, izlasiet to citā noskaņojumā - objektīvi un pozitīvi, un tad nebūsiet velti tērējuši laiku, bet saņemsiet savas dzīves vislielāko balvu -garīgu, nevis materiālu. Vai tas nav vissvarīgākais?

No lasītājiem esmu saņēmis dažādas atsauksmes attiecībā uz reliģiju un it īpaši kristiānismu. Jūtu, ka šajā sakarā man jāatbild. Ja esat reliģiozs, sevišķi kristietis, un esat satriekts par Bībeles labošanu, īpaši fragmentā par Jēzus Kristus patieso identitāti, man žēl, taču jāuzsver, ka grāmata netika rakstīta ar nodomu kritizēt kādu reliģiju un tie nav mani personīgie novērojumi, bet gan Taori Meistara vārdi, ko man diktēja Tao. Viņa ieteica pierakstīt precīzi to, kas man tika paskaidrots, un neko nemainīt. Viņu norādījumus esmu strikti ievērojis.

Daudzas sarunas ar Tao grāmatā nav iekļautas. Ticiet man, šīs Radības visā savā evolūcijā ir ievērojami augstākas par mums! Esmu uzzinājis vēl neticamākas lietas par tām, ko aprakstīju, taču man ir liegts par to runāt, jo mēs, Zemes iemītnieki, pagaidām vēl nespējam visu saprast.

Tāpēc šajā pēcvārdā izteikšu savu personīgo viedokli. Man jābrīdina lasītāji par vairākiem ļoti svarīgiem jautājumiem!

Šīs grāmatas sakarā esmu dzirdējis vairākas piezīmes, kas mani nemaz nav iespaidojušas. Piemēram, „Viņš domā, ka ir jaunais Kristus”, „Viņš ir lielais guru, mums jāseko viņa doktrīnai”, „Tev jāveido āšrams - tam būs panākumi", „Tev jādibina jauna reliģija” un tā tālāk. Viņu aizstāvībai jāsaka - daudzi no šiem cilvēkiem ir tikai dzirdējuši par manu piedzīvojumu, bet grāmatu nav lasījuši, kur nu vēl vairākas reizes. Kādēļ viņi tik dedzīgi klausās par kaut ko tik svarīgu kā Dievs un Visuma radīšana, ja mierīgi varētu lasīt par to, esot prom no trokšņainām draudzēm? Atcerieties: „Runātais vārds pazūd, bet rakstītais paliek." Kādēļ viņi uz šīs grāmatas satura bāzes vēlas veidot jaunu sektu vai reliģiju? Tie simti reliģiju, kas mums uz Zemes jau ir, nav darījušas daudz laba, vai ne?

Musulmaņi karoja Dieva un reliģijas vārdā pret Romas katoļiem krusta karos. Spāņu katoļi izlaupīja un izvaroja actekus, jo tie nepievērsās katoļticībai. Acteku civilizācija tiem laikiem bija augsti attīstīta, un viņiem bija sava reliģija - ne labāka, jo ziedoja tūkstošiem cilvēku saviem dieviem, kā darīja arī bakaratinieši savas atšķelšanās laikā Ziemeļāfrikā pirms vairāk nekā miljons gadiem. Garīdznieki, kuri alka valdīt pār masām, rūpīgi studēja šīs reliģijas, lai saglabātu varu un bagātību. Jebkura reliģija ir kā politika - ar līderu uzpūtību un varaskāri. Kristus uzsēdās uz ēzeļa, mira pie krusta, dzima reliģija, ēzelis pārvērtās par rolsroisu... Vatikāns ir viena no bagātākajām varām uz šīs planētas!

Liekulis politiķis (un tādu ir daudz!] tiek slavināts. Viņš grib būt apbrīnots līdz ar savu bagātību un varu, un tikai tad jūtas apmierināts. Un kā ar tūkstošiem vai miljoniem cilvēku, kurus viņš apkrāpis? Vai viņi ir apmierināti?

Tao teica, ka šī grāmata ir domāta ne vien lai apgaismotu šīs planētas iedzīvotājus, bet arī atvērtu viņiem acis - atmodinātu un rādītu, kas notiek apkārt. Tao un viņas cilvēki ir nobažījušies par to, ka ļaujam, lai mūs vada saujiņa morāli degradējušos politiķu, kuri izveicīgi liek noticēt, ka esam brīvi un demokrātiski, taču pēc Universālā likuma mēs neesam brīvāki par aitu baru. Šad tad varam novirzīties no takas un domāt, ka esam brīvi, tomēr tā ir ilūzija. To neaptverot, mēs esam atpakaļ kautuvē. Vārdu demokrātija politiķi lieto kā dūmu aizsegu. Vairumam no viņiem eksistē trīs dievi: vara, slava un nauda. Tomēr viņi baidās no masām, jo, kā Arki (skat. 10. nodaļu] parādīja, cilvēki, kas saprotas, var sasniegt to, ko vēlas. Pat komunistu partija Krievijā sabruka, un pasaule uzzināja, cik čeka bija nežēlīga un ietekmīga organizācija. Bet mūsu draugi vairījās no asinspirts, dodot atļauju. Es to zināju jau sen. Iespējams, viņi ar nolūku aizkavēja grāmatas publicēšanu, lai es šo faktu varētu iekļaut pēcvārdā.

Atcerieties, ka cilvēki tika radīti ar izvēles brīvību. Visi totalitārie režīmi to noliedz, bet kādu dienu tie sabruks. Pievērsiet uzmanību Ķīnai!

Daudzu valstu līderi, kuri ir ievēlēti demokrātiskā ceļā, tikuši pie varas, dara, kā tiem tīk. Tipisks piemērs ir Francijas valdība, kas joprojām veic kodolizmēģinājumus Klusajā okeānā un ar radiāciju piesārņo pēdējo mūsu lielo bagātību - okeānu. No uzticamiem avotiem zinu, ka franču zinātnieki ir noraizējušies par Mururoa^26gigantismu, kas iespaido vairākas zivju sugas, īpaši papagaiļzivi, kas bija pakļautas kodolradiācijai. Tās ir izaugušas trīs reizes lielākas! Cerams, ka tas pats nenotiks ar balto haizivi, kas apmeklē arī mūsu ūdeņus. Turklāt, ja rūpīgi sekojat Mururoa zemūdens eksploziju datumiem, tad būsiet ievērojuši, ka vēlākās stundās, bet parasti divas līdz četras dienas pēc tam kaut kur pasaulē notiek plašas zemestrīces. Protams, pēc eksplozijas. Franču politiķi jau vairākus gadu desmitus pastrādā planētas mēroga noziegumu... Man kauns, ka esmu francūzis...

Sadams Huseins izdarīja noziegumu pret planētu, aizdedzinādams simtiem naftas urbumu. Viņu vajadzēja sodīt arī par zvērībām Kuveitā.

Brazīlijas valdība sistemātiski iznīcina Amazones tropu mežus un savu nākamo paaudzi.

Cilvēki ierosina mainīt sistēmu, bet paši neko nedara. Visi sūdzas par mūsu slikto sodu sistēmu. Jā, ir sajūta, ka likumi tiek izdoti blēžu labā. Nu tad dariet kaut ko! Bakaratiniešu sodu sistēma līdzinās acteku sistēmai, kas bija lieliska savas efektivitātes dēļ.

Nepietiek teikt: „Sistēma ir slikta, viņiem vajadzētu to mainīt." Ko mēs domājam ar viņiem? Parlamentāriešus, valsts galvas, visus tos, ko ievēlējuši cilvēki - tātad mēs. Lai mainītu sistēmu, jāmainās likumiem un līderiem. Mums jāpiespiež politiķi, kuri mūs pārstāv, reizi par visām reizēm mainīt neefektīvos likumus, neefektīvo sistēmu. Politiķi parasti ir pārāk laiski, lai pildītu savus uzdevumus. Katrs likums prasa daudz darba un lielu atbildību, bet vairums politikā atrodas prestiža un lielas algas dēļ. Starp citu, ja gribat piesaistīt labus politiķus, tad jāsāk ar viņu algas samazināšanu līdz mazpilsētas bankas menedžera atalgojuma līmenim. Pirmkārt, tad atklātos, ka darboties politikā grib tikai nedaudzi; otrkārt, tie, kas to vēlas, ir godīgi un patiešām grib kaut ko darīt pārējo labā.

Jūs esat tie, kas balsoja par šiem politiķiem, bet viņi nav pildījuši solīto. Pienāks laiks, kad vēlētāji viņiem pieprasīs izpildīt pirms vēlēšanām dotos solījumus. Mums jāvar politiķus piespiest veikt savu pienākumu! Saprotiet mani pareizi - es nerunāju par anarhiju, bet tikai par disciplīnu. Valstī vajadzīga demokrātija, nevis totalitārais režīms, un solījumi ir jāpilda. Ja tos lauž, tad vēlētājiem jārīkojas, jo tas nav normāli, ka politiķi, kas atrodas pie varas, sarūgtina un muļķo miljoniem cilvēku no vienām vēlēšanām līdz atkal nākamajām. Labāk lai viņi dara savu darbu, nevis tikai strīdas par partijas iekšējo politiku!

Vēlētāji gaužas: „Ai, ko gan mēs varam darīt? Mēs neko nevaram ietekmēt.” Viņi kļūdās! Parastie cilvēki var un viņiem vajag piespiest politiķus un valdību realizēt tos uzdevumus, kuru dēļ viņi tika ievēlēti. Parastajiem cilvēkiem ir milzīgs spēks! Kā teica Arki (skat. 10. nodaļu), viens no lielākajiem ieročiem, pateicoties mūsu inteliģencei, ir inertuma spēks. Tas ir nevardarbīgs spēks un vislabākais, jo vardarbība vairo vēl vairāk vardarbības. Kristus sacīja: „Viņš, kurš dzīvo no šķēpa, mirs no šķēpa."

Pekinā kāds neapbruņots cilvēks spēja apstādināt tanku. Kā viņam tas izdevās? Karavīri kaujas mašīnā neuzdrošinājās viņam braukt virsū, un viņus aizkustināja neapbruņotā vīra varoņdarbs. Miljoniem cilvēku pie televizoru ekrāniem bija tam liecinieki.

Mahatma Gandijs saviem spēkiem novērsa briesmīgu asinsizliešanu. Lords Mauntbatens saprata, ka, nosūtot 50 tūkstošus karavīru uz Kolkatu, tos noslepkavos, bet Gandijs - viens pats! - novērsa slaktiņu ar nevardarbīgiem līdzekļiem.

Reiz uz Arki planētas ceļus bloķēja tā sauktie salūzušie braucamie - desmit tūkstoši cilvēku ar automašīnām, kas nekur nebrauca. Policija zināja, ka tas notiek ar nolūku, bet nevarēja rīkoties. Kad garām vajadzēja tikt ugunsdzēsējiem vai ātrajai palīdzībai, cilvēki savus auto nostūma no ceļa un pēc tam uzstūma atpakaļ. Tas ir inertuma spēks. Cilvēki nekustējās, neēda, nekliedza; viņiem nebija ne lozungu, ne karogu. Stājoties pretī likuma un kārtības spēkam, viņi tikai izaicinoši klusēja. Jā, it kā piekrita, ka labprāt atbrīvotu ceļu, bet kā lai to izdara bez mehāniķiem?... Un valsts tika paralizēta. Klusējošie protestētāji gaidīja, kad beidzot runās tie, kas arvien dziļāk grimst melos un krāpšanā. Vēstuli valdībai, kas informēja par protestētāju prasībām, bija parakstījis Misters Pilsonis...

Kā teica Arki, kad 100 tūkstošu cilvēku noguļas uz asfalta, dzelzceļa sliedēm vai uz ielas un lūdz policijai: „Es gribu mājās, es esmu slims, lūdzu, aizvediet mani uz mājām.” tā nevar izmantot asaru gāzi. Ar inertuma spēku cilvēki noveda veselu nāciju sastingumā bez vardarbības. Atrisinājums nebija ilgi jāgaida. Resnie finansisti, kuri kontrolēja naudas plūsmu biznesa pasaulē (biržas bankrots, zelta cenu krišanās un celšanās) un kuri bija uz vienu roku ar korumpētajiem politiķiem, krita panikā, jo baidījās tirgū zaudēt miljoniem dolāru. Uz katru naudas vienību, ko vienkāršie cilvēki neieguva, kavējot darbu, viņi zaudēja simtiem tūkstošus! Savas svētās naudas vārdā šiem biezajiem vajadzēja nekavējoties rīkoties - un vienkāršie cilvēki uzvarēja.

Pamazām jums tiek izvirzīti noteikumi, un mūsu starpplanētu draugi par to raizējas. Jūs esat cilvēki, nevis roboti. Mostieties! Vai esat iedomājušies, kas notiktu, ja, piemēram, lielveikalā ar jaunu kases aparātu un svītrkodu sistēmu cenu nolasīšanai pazustu elektrība? Kontrolgalda darbinieki nevarētu pat saskaitīt preces -kodi uz vairumu lietu padarītu to neiespējamu. Vai jums kādreiz ir ienācis prātā, ka kodēšana liedz jums, patērētājiem, uzzināt cepto pupiņu kārbas cenu, ja vien rūpīgi nepētāt jums iedoto sarakstu? Taču tas ir grūts uzdevums. Jūs arvien mazāk zināt, cik tērējat, un finansisti nemanāmi pārņem kontroli pār jūsu naudu.

Pazīstu jauku maza veikaliņa īpašnieku, kuram problēmas sagādāja kases aparāts. Reiz ierados, kad to laboja, un gribēju iegādāties divas lietas par dolāru un trīsdesmit astoņiem centiem katru. Veikalniekam vajadzēja trīs minūtes, lai uz papīra aprēķinātu kopsummu un no maniem iedotajiem pieciem dolāriem izdotu divus dolārus un trīsdesmit četrus centus. Viņš bija atradinājies veikt tik vienkāršus aprēķinus, pat uz papīra, un uzticējās aparātam, tāpat kā to dara tūkstošiem citu viņam līdzīgo. Cilvēki uzticas kredītkartēm un datoram. Viņi vairs nedomā, bet ļauj finansistiem saskaitīt viņu vietā. Viņi zaudē kontroli!

izdarīsim nelielu eksperimentu, un jūs sapratīsiet, par ko es runāju. Vai esat gatavi? Es nupat jums minēju saskaitīšanas piemēru: paskaidrojot, ka nopirku preces par diviem dolāriem un septiņdesmit sešiem centiem, un veikalnieks no pieciem dolāriem man izdeva atlikumu - divus dolārus un trīsdesmit četrus centus. Vai saprotat, ko es gribu teikt? Par laimi, jūs nebijāt veikala īpašnieks, jo es būtu radījis jums desmit centu lielu zaudējumu! Es to darīju tīši, ar nolūku jūs noķert.

Ja esat starp tiem, kuri, lasot par manu iepirkšanos, apstājās, lai matemātisko darbību pārbaudītu, tas norāda, ka jūs nevar viegli vadīt. Ja piederat otrajai kategorijai - tiem, kuri nepārbaudīja summu -, tad nekavējoties mainiet attieksmi! Jūs taču esat cilvēks, jūsos ir dievišķā daļiņa, lepojieties ar to un pārstājiet būt bikla aita!

Nu jūs esat izlasījuši manu grāmatu, un tas ir brīnišķīgi, jo liecina, ka jūs interesē kas vairāk par steiku, čipsiem, hamburgeru, skābiem kāpostiem vai alus glāzi. Te nu mēs esam!

Tas, ko teikšu, būs domāts miljoniem jauniešu visā pasaulē. Viss, ko Tao lūdza mani uzrakstīt, un tas, ko piemetināju, attiecas arī uz viņiem, bet es vēlos pievienot vēstījumu īpaši jaunajai paaudzei.

Mani draugi! Daudzi no jums, kas zaudējuši cerību, esat bez darba, garlaikoti vai iespiesti pilsētās. Kādēļ radikāli nemaināt savu dzīves stilu? Tā vietā, lai stagnētu neveselīgā vidē, dodieties pa jaunu ceļu! īpaši tas attiecas uz Austrāliju, jo es nezinu, kādas iespējas paveras citās valstīs, tomēr pamatprincips visur nešaubīgi ir viens un tas pats. Ejiet kopā, organizējieties un lūdziet valdību iznomāt jums apstrādājamu zemi uz 99 gadiem (ticiet man, tāda zeme ir!). Tā jūs varat izveidot komūnas, kur būsiet neatkarīgi, radīsiet apmierinājumu un leposieties, ka neesat nieks, ka jums veicas pat labāk nekā nācijai kopumā! Jūs varat arī nodibināt apgabalu ar saviem likumiem un iekšējo disciplīnu - protams, cienot tās valsts likumus, kurā dzīvojat. Esmu pārliecināts, ka laba valdība labprāt jūs atbalstīs. (Tā tik un tā izšķiež naudu, ka reiz varētu piešķirt to arī svarīgai lietai!) Protams, jums jārīkojas atbildīgi, jo noniecinātāji būs gatavi jums uzklupt, jo ir pārliecināti, ka esat bezcerīgi. Es personīgi jums ticu; ticu, ka jūs, jaunā paaudze, uzcelsiet labāku pasauli - tīrāku un garīgāku. Vai Taori vēstījums nav adresēts jums?

Tādēļ jums jāpierāda, ka esat atbildīgi! Radiet paši savus likumus. Nekādu narkotiku, jo jūs zināt, ka tās izjauc astrālo ķermeni, kas ir jūsu īstā patība, un jums tās nav vajadzīgas! Tie jūsu draugi, kas ir iekrituši šajā slazdā, ar jūsu palīdzību atradīs ceļu ārā no tā - ja vien gribēs. Jūs gaida milzīgs darbs - ne vien palīdzēt vienaudžiem, bet arī pārorientēt savu dzīvi pa jauno ceļu. Jūs gūsiet līdz šim neizjustu prieku. No materiālās perspektīvas jūs atgriezīsieties pie dabas un būsiet pirmie, kas to dara nopietni. Kas jums vajadzīgs izdzīvošanai? Gaiss, ūdens, maize, dārzeņi un gaļa. To visu varat iegūt paši, turklāt nelietojot ķīmiskos līdzekļus. Izraēlas kibucs - lauksaimniecības kooperatīvs - funkcionē perfekti. Jūs varat darboties vēl veiksmīgāk, jo Austrālijā esat multikulturāli. Bet tas nav jautājums par citu pārspēšanu, bet gan par labu dzīvošanu un pašcieņu.

Kas attiecas uz garīgo pusi un izklaidi, jums ir savas diskotēkas un diskomūzika. Tas sniedz līksmību gan brīvā dabā, gan pilsētā. Jums ir bibliotēkas un teātri, kur varat iestudēt un publikai izrādīt paši savas lugas. Būs šahs, galda teniss, teniss, ķegļi, biljards, futbols, volejbols, loka šaušana, paukošana, burāšana, jāšana, sērfošana, makšķerēšana... Daži dod priekšroku klasiskajām dejām, citi - austrumu cīņām. No rupjām spēlēm, kas izraisa naidīgumu, jūs izvairīsieties.

Redzat, brīvā dabā var darīt daudz ko - daudz vairāk nekā jebkurā pilsētā uz ielas stūra! Jūsu fiziskā un garīgā labklājība gūs lielu labumu no jogas. Man gribētos pieprasīt šo nodarbi, it īpaši elpošanas tehniku atbilstoši čakrām - jūsu enerģētiskajiem centriem. Pusstunda jogas ik rītu un vakaru būtu lieliski!

Jūs, jaunā paaudze, lielākā daļa jau esat sapratuši, ka jāiet ar dabu un vidi, nevis pret to. Vairums muļķu, kuri nostājas pret dabu, jūs kritizēs, kad piedalīsieties demonstrācijā par koku aizsardzību. Viņi nievājoši saukās jūs par zaļiņajiem vai hipijiem. Pierādiet visai pasaulei, bet galvenokārt paši sev, ka ievērojat to, ko paši propagandējat, jo, kad reiz uzsāksiet strādāt savā komunālajā saimniecībā, varēsiet paveikt vēl vairāk vides aizsardzībā - varēsiet radīt pat mežus. Izvēlieties no savām grupām nevis bosus vai meistarus, bet atbildīgus cilvēkus, padomdevējus, kas tiks demokrātiski ievēlēti. Esmu pārliecināts - jūs spēsiet parādīt visai pasaulei, ka varat strādāt labāk nekā tautas, ko vada šaubīgi politiķi. Visuma vārdā es jums pateicos!

Tao jums stāstīja (skat. 9. nodaļu), ka reliģija un politika ir sabiedrības vislielākie ļaunumi. Tādēļ, ja grasāties noslīcināt manu izdevēju vēstulēs, uzstājot, lai es uz tām atbildu, vai arī pieprasāt, lai es kļūstu par jūsu guru vai radu reliģiju, padomājiet vēlreiz! Jūs iesiet pret manu un arī pret Taori un Tao gribu un netiksiet nekur.

Tao jums teica: „Vislielākais cilvēka templis ir viņā pašā, tur viņš ar meditāciju un koncentrēšanos jebkurā laikā var sazināties ar savu Radītāju, kā starpnieku izmantojot Augstākās patības palīdzību."

Nerunājiet ar mani par tempļu, baznīcu, katedrāļu, āšramu vai kā cita celšanu. Verieties savā iekšējā pasaulē, un jūs ieraudzīsiet to, ka jums ir viss, lai sazinātos ar Viņu, jo tas ir Viņš, kas par to gādā.

Vēlos beigt ar šiem vārdiem - kā pazemīgs Tao un Taori kalps, kuri vēlējās, lai uzrakstu šo grāmatu, pēdējoreiz jums atgādinu: lai kāda ir reliģija un vai ticat tai vai kam citam, tas nekādā ziņā nemainīs to, kas ir lielā Gara, Dieva, Radītāja - varat saukt viņu, kā vēlaties - iedibināts. Neviena reliģija, ticība vai grāmata (pat ne šī) neiespaidos Visumā iedibināto Viņa patiesību un kārtību. Upes vienmēr plūdīs no iztekām uz okeānu, pat ja reliģija, sekta vai miljardiem cilvēku tic pretējam. Vienīgā un nemainīgā patiesība ir Radītāja likums - tas, ko Viņš gribēja sākumā, Universālais likums, Viņa likums. Neviens nemūžam nevarēs to mainīt.

M. J. Demarkē Kērnsa, Austrālija, 1993. gada aprīlī

SIA Madris

Reģistrācijas apliecība Nr. 4000329668 Rīga, Tallinas iela 36a, LV-1001 www.madris.lv

1

D-diena - jauna sākuma diena. (Tulk. piezīme.)

2

Līdzīgu efektu var novērot pie tīrām monohromatiskām krāsām, kad gaisma vibrē šaurā frekvenču joslā. (Tulk. piezīme.)

3

Aparāts, ko nēsā kā jostu, kad vēlas lidot.

4

Darbojas kopā ar taru, lai lidotu, bet to tur rokā.

5

Lieldienu sala ir izolēta sala Klusajā okeānā, bez kokiem, vairākus tūkstošus kilometru no Člles krastiem. Uz tās atrodas daudz gigantisku akmens statuju. Dažas no tām ir 50 metru augstas un kopš neatminamiem laikiem tiek uzskatītas par vienu no pasaules septiņiem brīnumiem. Gadsimtiem ilgi to eksistence ir intriģējusi arheologus un vēsturniekus. (Tulk. piezīme.)

6

Very important person - ļoti ievērojama persona. (Angļu vai.]

7

Starpsmadzeņu veidojums.

8

Ebreju mitoloģijā - ilga mūža simbols, viens no cilvēces ciltstēviem, Ādama pēctecis, Enoha dēls un Noasa vectēvs, kurš nodzīvojis 969 gadus. (Tulk. piezīme.)

9

Dažkārt deviņas planētas riņķo ap divām mazām saulēm (dvīņu saulesj.

10

Galvenā esamība nozīmē, ka ikviens no mums dala Augstāko patību ar astoņiem citiem cilvēkiem uz Zemes.

11

To, ko uz Zemes pazīst kā garīgo dziedināšanu, var sasniegt ar dziednieka Augstākās patības palīdzību bez pacienta klātbūtnes, ļa viņš dod atļauju, kompetents dziednieks var palīdzēt no jebkuras vietas uz pasaules. Tā nav enerģijas, bet informācijas apmaiņa.

12

Holatona (Lieldienu sala) atradās Mu kontinenta dienvidaustrumos.

13

Liels treniņš nozīmē, ka daudzi cilvēki piedzīvo nejaušu kontaktu ar psihosfēru sapņu laikā. Sapņu tēli parasti ir hieroglifi, arhitektūra un daba. Nepieciešamas plašas zināšanas, lai kontrolētu pieejamību psihosfēras informācijai.

14

Viens mezgls ir 1853 metri. (Tulk. piezīme.)

15

Galvas dekorējums, kas daļēji atgādināja kroni un daļēji bīskapa tiāru.

16

Ķīniešu galda spēle četriem dalībniekiem ar 144 kauliņiem vai kārtīm; radniecīga domino, taču daudz sarežģītāka. (Tulk. piezīme.)

U2

17

Atsauce uz itāļu renesanses dzejnieka Dantes Aligjēri ievērojamo darbu Dievišķā komēdiju. (Tulk. piezīme.)

18

Gaisakuģis uz planētas X, kura ātrums ir nedaudz mazāks par gaismas ātrumu.

19

Ģenētiski dažādu šķirņu vai līniju krustošana.

20

"Dievs nekad nav runājis" - vecākajā, Bībeles senebreju versijā Jehovji ir viens no daudziem Dieva vārdiem. Visi pārējie tulkojumi pilnībā tos sajauc, aizvietojot tiešos vārdus ar „Tēvs", „Kungs" vai „Dievs". No senebreju versijas ir skaidrs, ka tas bija jehova, kurš runāja ar cilvēkiem, parādījās kā cilvēks, darīja brīnumus, nevis Dievs, Radītājs. No informācijas šajā grāmatā ir skaidrs, ka Dievs ir Dievs (Lielais Gars) un Jehova - Tioba. Šajā kontekstā Bībelei ir daudz vairāk jēgas, un tā kļūst par aizraujošu lasāmvielu.

21

Cilvēku masveida pārcelšanās uz dzīvi citā zemē. (Vecās Derība, 2. Mozus grāmata - jūdu aiziešana no Ēģiptes.)

22

Tantra ir reliģiska grāmata, kurā aprakstītas maģiskas un seksuālas jogas paražas, kas atdarina dievu Šivas un Šakti attiecības. (Tulk. piezīme.)

23

Galvenās briesmas saistās ar Zemes kodola pārkāršanu siltumnīcas efekta rezultātā. )a Zemes kodols pārsprāgs, cilvēkiem otras izdevības tiešām nebūs.

24

Rūras ielejā pagājušajā gadsimtā atradās nozīmīgs Vācijas industriālais centrs, kur notika dažādi metālliešanas un kausēšanas darbi. 1989. gadā tika uzsākta desmit gadu urbānās atjaunošanas programma, kas paredzēja ekoloģisku, ekonomisku un sociālu reģiona atjaunošanu. Kopš 2012. gada tur darbojas īpatnējs piedzīvojumu parks. (Tulk. piezīme.)

25

Šajā grāmatā autoram netika ļauts izteikt savu viedokli, tāpēc viņš uzrakstīja šo pēcvārdu, lai izteiktu sevi.

26

Francija 1966. gadā uzspridzināja atombumbu Klusā okeāna Mururoa atolā. Tas bija pirmais izmēģinājums jaunā sešu kodolizmēģinājumu sērijā.

Content

Demarke Mišels Tiobas pareģojums

Saturs

Priekšvārds

1. Tao

2. Atomiznīcība

3. Pirmais cilvēks uz Zemes

4. Zeltainā planēta

5.Mācīšanāsdzīvot uz citas planētas

6. Septiņi meistari un aura

7. Mu kontinents un Lieldienu sala

8. Iegremdēšanās psihosfērā

9. Mūsu tā sauktā civilizācija

10. citāds svešinieks un manas iepriekšējās dzīves

11. Kas bija Jēzus Kristus?

12. Neparasts ceļojums, lai satiktu neparastus cilvēkus

13. Atgriešanās mājās

PĒCVĀRDS

1