Prestons Duglass

Tiranozauru kanjons

DUGLASS PRESTONS

TIRANOZAURU KANJONS

PROLOGS

1972. gada decembris Litrova ieleja Mare Serenitatis Mēness

1972. gada 11. decembrī lidojumā uz Mēnesi kuģis Apollo piezemējās brīnišķīgajā, kalnu ietvertajā Litrova ielejā, Miera jūras krastā. Vieta solījās būt ģeoloģiska brīnumzeme, kas pilna ar pauguriem, kalniem, krāteriem, sanesu iežiem un nogruvumiem. īpašu interesi izraisīja vairāki krāteri, kas bija radušies, meteorītiem iedragājot dziļus caurumus ielejas virsmā un izkaisot pār to grunts iežus un šķembas. Bija paredzams, ka kuģis atgriezīsies pilns ar Mēness paraugu bagātībām.

Jtidžins Sērnans bija kosmosa kuģa komandieris un Herisons Šmits ekspedīcijas bloka pilots. Abi vīri bija ideāli piemēroti Apollo-17 lidojumam. Sērnans jau bija piedalījies divos iepriekšējos lidojumos, ar Gemini-IX un Apollo-10, bet Šmits toties bija izcils ģeologs, kas ieguvis doktora grādu Hārvarda universitātē un piedalījies iepriekšējo Apollo lidojumu plānošanā. Sērnans un Šmits trīs dienas pētīja Litrova ieleju, pārvietojoties ar lunomobili. Viņu pirmajā ceļojumā pa Mēnesi kļuva skaidrs, ka viņi trāpījuši mērķī ģeoloģijas nozīmē. Viens no pašiem interesantākajiem atklājumiem, kas netieši noveda līdz noslēpumainajam Vanserga krāterim, notika otrā dienā pie neliela padziļinājuma, kas bija zināms kā Sīkais krāteris. Izkāpis no lunomobiļa, lai izpētītu Sīkā krātera malas, Šmits izbrīnījies atklāja, ka viņa zābaki notrauš pelēkos Mēness putekļus un zem tiem ir spoži oranža grunts kārta. Sērnans bija tik ļoti pārsteigts, ka pacēla savu oranžo atstarojošo sejsegu, lai pārliecinātos, ka tā nav optiska ilūzija. Šmits aši izraka nelielu tranšeju un ieraudzīja, ka oranžā grunts vēlāk pārvēršas mirdzoši sarkanā.

"Laboratorijā" uz Zemes, Hjūstonā, noritēja aizrautīgas diskusijas par to, no kurienes cēlusies un ko varētu nozīmēt šī dīvainās krāsas grunts, un kosmonautiem tika palūgts, lai viņi paņem dubultu paraugu, ko atvest atpakaļ uz Zemi. Abi devās uz Sīkā krātera apmali, kur ieraudzīja, ka tā pati oranžā kārta bijusi iedragāta un tās paliekas izkaisītas visapkārt padziļinājumam.

Hjūstonā vēlējās paraugus no divām vietām, un tāpēc kosmonauti atzīmēja uz kartes netālu no Sīkā citu nelielu krāteri bez nosaukuma, paredzēdami izpētīt to trešajā dienā un cerēdami atrast to pašu oranžo grunts kārtu. Šmits to nokristīja par Vanserga krāteri par godu ģeoloģijas profesoram, kuru bija pazinis Hārvarda universitātē un kurš mēdza rakstīt satīriskus stāstus, parakstoties: "Profesors Vansergs."

Trešā diena bija ļoti gara un nogurdinoša. Putekļi piesārņoja viņu ierīces un traucēja darbu. No rīta Sērnans ar Šmitu bija aizbraukuši ar lunomobili līdz kalnu pakājei pie Litrova krātera, lai izpētītu milzīgu nošķēlušos akmeni. Tas, kā nojaušams, bija aizvēlies no kalniem pirms miljardiem gadu, atstājot aiz sevis zemē sliedi. No turienes viņi devās uz vietu, ko sauca par Skulptūru kalniem, taču tur nekas interesants neatklājās. Ar lielām grūtībām Šmits un Sērnans uzkāpa līdz viena kalna pusei, lai apskatītu kādu dīvaina izskata akmeni, bet izrādījās, ka tas nav nekas vairāk kā "vecs Mēness garozas gabals", kas bija aizmests tur sena grūdiena rezultātā. Abi astronauti kāpa atpakaļ lejā pa stāvo, kraujo kalnu, kustoties gluži kā ķenguri. Šmits, lecot no vienas puses uz otru, tēloja, ka ir profesionāls slēpotājs, un jokoja:

Nezin kāpēc neizdodas pagriezieni, švīk, švīk! Mazliet ir grūtības ar gurnu grozīšanu.

Sērnans iespaidīgi strauji piezemējās, taču veiksmīgi nokļuva uz putekļainās grunts.

Nonākuši pie Vanserga krātera, abi jau jutās pārguruši. Tuvojoties meteorītu krāterim, Sērnanam un Šmitam nacas braukt ar lunomobili starp futbola bumbas lieluma akmeņiem. Ģeologam Šmitam šķita, ka akmeņi, kas izlidojuši no krātera, izskatās dīvaini.

Neesmu īsti pārliecināts, kas šeit noticis, viņš sacīja. Viss bija pārklāts ar biezu putekļu kārtu. Nebija ne miņas no oranžās grunts, kuru viņi centās atrast.

Atstājuši lunomobili, abi slāja pāri slānim līdz krātera malai. Šmits pirmais nonāca pie tās. Viņš sniedza aprakstu Hjūstonai:

šis ir milzīgs, akmeņu apjozts krāteris. Taču pat tā malas ir noklātas ar putekļiem, kas daļēji noslēpj akmeņus. Un putekļi ir viscaur, cik vien es no šejienes varu redzēt, arī uz tā sienām. Paša krātera vidū ir akmeņu uzbērums, kura diametrs apmēram piecdesmit metru nē, tas ir par daudz, trīsdesmit metru.

Pie krātera pienāca Sērnans.

Ak jēziņ! viņš iesaucās, paveroties lejup uz iespaidīgo padziļinājumu.

Šmits turpināja ziņojumu:

Akmeņi ir pamatīgi sadragāti, tādi tie ir arī pie sienām.

Bet, lūkodamies apkārt oranžās grunts meklējumos, viņš

tādy neatrada; tur bija tikai daudz pelēku Mēness akmeņu, no kuriem vairums bija sadalījušies šķembās. Likās, ka tas ir parasts krāteris, ne vairāk kā sešdesmit vai septiņdesmit miljonus gadu vecs. Ekspedīcijas vadība bija vīlusies. Šmits un Sērnans tik un tā sāka vākt paraugus un likt tos numurētos maisiņos.

-Šie ir ļoti spēcīgi iedragāti akmeņi, sacīja šmits, turēdams rokā paraugu. Un tie saplaisājuši mazos gabaliņos. Izvēlēsimies šo, jo tas vislabāk derēs dokumentācijai. Un varbūt paņem arī to, kas ir tur iekšā.

Sērnans paņēma paraugu, un Šmits pacēla vēl vienu akmens šķembu.

Vai tev ir maisiņš?

Maiss ar numuru pieci simti sešdesmit astoņi.

Man šķiet, ka tā ir lauska no akmens, kurš te jau dokumentēts.

Šmits padeva tukšu maisu.

Mēs paņemsim vēl vienu paraugu, kas būs no krātera iekšpuses.

Es to varu ar knaiblēm mierīgi sadabūt, atteica Sērnans.

Šmits pavērās apkārt un ieraudzīja vēl kādu paraugu, kuru vēlējās iegūt, interesanta izskata akmeni, kas bija apmēram desmit collas garš un pēc formas atgādināja tableti.

Mums vajadzētu to dabūt tieši tādu, kāds tas ir, viņš sacīja Sērnanam, lai gan akmens bija gandrīz par lielu vienam parauga maisam. Viņi to satvēra ar knaiblēm. Vai zini, sacīja Šmits, uzmanīgi nopētīdams lāsumus, iespējams, ka tas ir no sprādziena. Es nezinu. Tāpēc ka tas neizskatās pēc… Tas nav no apakšējā slāņa. Labi. Taisi maisu ciet.

Kad akmens bija droši iesaiņots, Šmits pajautāja:

Kāds numurs?

Četri simti astoņdesmitais, atbildēja Sērnans, nolasot numuru, kas bija uzdrukāts uz maisa.

Hjūstonā tikmēr bija kļuvusi pavisam nepacietīga, ka viņi tere tik daudz laika pie Vanserga krātera, kad bija sapratuši, ka nekādas oranžas grunts tur nav. Sērnans saņēma pavēli doties projām no krātera un uzņemt vairākas 500 mm fotogrāfijas, kamēr Šmits izdarīs radiācijas pētījumus. Bija pagājušas jau apmēram piecas stundas, kopš Sērnans un Šmits uzsāka pētījumus. Hjūstonā lika viņiem sagatavoties vietas pamešanai. Tikuši atpakaļ, viņi veica pēdējo analīzi un grunts pārbaudi, visu savāca un atgriezās lunomobilī. Nākamajā dienā Šmits un Sērnans atstāja Litrova ieleju, kļūstot par pēdējiem cilvēkiem (vismaz līdz šim), kuri staigājuši pa Mēnesi. Apollo-17 nolaidās atpakaļ uz Zemes tūkstoš deviņi simti septiņdesmit otrā gada deviņpadsmitajā decembrī.

Mēness paraugs ar numuru četri simti astoņdesmit pievienojās astoņi simti četrdesmit divām mārciņām citu Mēness akmeņu no Apollo misijām Mēness paraugu laboratorijā Džonsona Kosmonautikas centrā, Hjūstonā, Teksasas štatā. Pēc astoņiem mēnešiem, beidzoties Apollo programmai, Mēness paraugu laboratorija tika slēgta, un viss, kas tajā glabājās, tika aizsūtīts uz nesen uzceltu ļoti augstu tehnoloģiju iestādi Džonsona Kosmonautikas centrā, kuru sauca par Paraugu noliktavu un apstrādes laboratoriju vai saīsinājumā par PNAL.

Vienā brīdī astoņu mēnešu laikā, pirms Mēness paraugi tika pārsūtīti uz PNAL, akmens, kas bija zināms kā Mēness paraugs ar numuru četri simti astoņdesmit, nozuda. Apmēram tajā pašā laikā visi ieraksti, kas attiecās uz tā atklāšanu, izzuda no datora reģistra un cietā diska failiem.

Šodien, ja esat PNAL un uzdodat jautājumu Mēness paraugu reģistra datubāzei par ierakstu MP nr. četri simti astoņdesmit, jūs saņemsiet atbildi, kas ziņo par kļūdu:

JAUTĀJUMS: Mp480

NELEGĀLS NUMURS/TĀDA NUMURA NAV

LŪDZU, PĀRBAUDIET MĒNESS PARAUGA NUMURU UN MĒĢINIET VĒLREIZ

PIRMĀ DAĻA LABIRINTS

..

Pirmā nodaļa

Mārstons Vezerss, kas bija iesaukts par Maiksti, uzrāpās lidz de 1os Vjehosas plakankalnes virsotnei, piesēja savu ēzelīti pie nokaltuša kadiķa un apsēdās uz putekļaina laukakmens. Atvelkot elpu, viņš noslaucīja sviedrus no kakla ar lakatiņu. Vienmērīgais vējš, kas pūta pār plakankalni, pluinīja bārdu, atvēsinot viņu pēc karstā, sastingušā gaisa kanjonā.

Viņš izšņauca degunu un ielika lakatiņu atpakaļ kabatā. Lūkojoties uz pazīstamajām ainavām, Vezerss prātā noskaitīja visus nosaukumus Dunča kanjons, Saulrieta akmeņi, Navahas nogāze, Bāreņu un Ģipša plakankalne, Aklās Acs kanjons, Zilā zeme, Lakučilja, Atbalšu kore, Baltais lauks, Sarkanais lauks un Tiranozauru kanjons. Mākslinieks, kas viņā slēpās, iedomājās brīnišķīgu karaļvalsti zeltītā, sārtā un violetā krāsā; taču ģeologs viņā redzēja krīta perioda lūzumu masīvus, kas locīti, lauzti un atkailināti laika gaitā, it kā Visums būtu nometis uz Zemes atkritumus, atstājot akmeņu krāvumus.

Vezerss izvilka no notaukotās vestes kabatas Buli Durham paciņu un uztina cigareti ar raupjajām, netīrajām rokām, kuru pirksti bija dzelteni un nagu gali aplauzti. Bikšu kabatā atradis sērkociņu, viņš aizsmēķēja un dziļi ievilka dūmus. Pēdējo divu nedēļu laikā viņš bija ierobežojis savas tabakas devas, taču tagad varēja uzdzīvot.

Visa viņa dzīve bija kā ievads šai aizraujošajai nedēļai.

Viņa dzīve mainīsies sirdspuksta laikā. Viņš atjaunos attiecības ar meitu Robiju, atvedīs viņu uz šejieni un parādīs savu atklājumu. Robija piedos tēvam viņa apmātību, viņa nenokārtoto dzīvi, viņa nebeidzamo prombūtni. Šis atklājums izpirks viņa vainu. Viņš nekad nebija varējis dot Robijai visu to, ko citi tēvi dāvāja savām meitām naudu universitātei, mašīnu, palīdzību īres maksājumos. Tagad viņš atbrīvos Robiju no viesmīles darba restorānā "Sarkanais omārs" un nopirks viņai mākslinieka darbnīcu un galeriju, par kurām viņa vienmēr bija sapņojusi.

Vezerss samiedza acis saulē. Pēc divām stundām tā nozudīs aiz apvāršņa. Ja viņš nesāks kustēties, tad sasniegs Čamas upi tikai tad, kad jau būs iestājusies tumsa. Salts, viņa ēzelītis, pēdējo reizi bija padzēries tikai no rīta, un Vezerss negribēja būt vainīgs dzīvnieka nāvē. Viņš vēroja, kā Salts ēnā iemidzis, viņa ausis bija pieplakušas un lūpas raustījās, it kā viņš redzētu kādu velnišķu sapni. Vezerss gandrīz vai izjuta pieķeršanos niķīgajam, vecajam lopiņam.

Vezerss nodzēsa cigareti un ielika izsmēķi atpakaļ kabatā. Iedzēris malku no blašķes, viņš uzlēja atvēsinošo ūdeni uz lakatiņa un noslaucīja seju un kaklu, tad pārlika blašķi pār plecu, atsēja ēzelīti un vadīja viņu uz austrumu pusi pāri neauglīgajam smilšakmens pakalnam. Ceturtdaļjūdzes attālumā plašais Hoakina kanjons ar iespaidīgu aizu iegriezās de los Vjehosas plakankalnē, Senajā plakankalnē, ietiecoties sarežģītajā kanjonu plašumā, kas bija iesaukts par Labirintu un veda līdz pašai Čamas upei.

Vezerss palūkojās lejup. Kanjons gulēja zilā ēnā, gandrīz vai šķita, ka tas atrastos zem ūdens. Vietā, kur kanjons pagriezās un turpinājās uz rietumiem vienā pusē tam bija Bāreņu plakankalne un Suņu plakankalne otrā, piecu jūdžu attālumā viņš ieraudzīja plašo ieeju Labirintā. Saule tieši apspīdēja draudīgos akmens veidojumus pie ieejas.

Viņš izpētīja nogāzi, līdz pamanīja niecīgu, stāvu taku, kas veda lejā. Nedrošā nokare vairākās vietās bija nogruvusi, liekot ceļotājam virzīties caur pēkšņiem tūkstoš pēdu dziļiem nobrukumiem. Tas bija vienīgais ceļš no Čamas upes uz augsto pakalnu valstību austrumos, un to uzdrošinājās izmantot tikai paši drosmīgākie.

Par to Vezerss jutās ļoti pateicīgs.

Uzmanīdamies gan pats, gan piesargādams ēzeli, viņš devās lejup un atvieglots nonāca pie sausās kanjona ieplakas. Hoakina kanjona gultne vestu viņu garām ieejai Labirintā uz Čamas upi. Čamas straujajā pagrieziena ielokā bija dabiski izveidojusies nometnes vieta, un tur bija sēklis, kur varēja nopeldēties. Iegremdēties ūdenī… tā gan bija laba doma. Nākamajā pēcpusdienā viņš jau sasniegtu Abikiju. Pirmais, ko viņš izdarīs, viņš piezvanīs Harijam Dīrbornam (viņa telefona baterija jau pirms dažām dienām bija nosēdusies), lai gluži vienkārši viņam paziņotu… Vezersam pārskrēja trīsas, iedomājoties, kādu ziņu viņš pavēstīs.

Taka beidzot sasniedza zemieni. Vezerss pavērās augšup. Kanjons bija satumsis, bet vēlās pēcpusdienas saule apspīdēja nokares akmeņus. Viņš sastinga. Tūkstoš pēdu augstāk kāds vīrs, kura siluets atspīdēja pret nogāzes virsotni, cieši viņu vēroja.

Vezerss klusu nolamājās. Tas bija tas pats vīrs, kurš pirms divām nedēļām bija sekojis viņam no Santafē līdz pat Čamas mežonīgajiem apgabaliem. Tādi cilvēki zināja Vezersa neaprakstāmās spējas un, paši būdami pārāk slinki vai dumji, lai izdarītu savus pētījumus, cerēja piesavināties viņa sasniegumus. Viņš atminējās šo vīrieti: izdēdējis tips uz Harley, kāds, kas gribēja izlikties par baikeri. Vīrietis bija izsekojis viņu pa visu Espanjolu, garām Abikijai un Rēgu rančo, turēdamies pāris simtu jardu attālumā un paļjļepāte4ajnies slēpties. Vezerss bija ievērojis šo zelli jarfpa mežonīgo apgabalu. Vīrietis, kuram joprojām ap galvu bija apsiets baikera lakatiņš, bija kājām viņam sekojis augšā pa Hoakina kanjonu no Čamas upes. Vezerss bija nozaudējis savu sekotāju Labirintā un sasniedzis Senās plakankalnes virsotni, pirms baikeris viņu panāca.

Pēc divām nedēļām te nu viņš atkal bija neatlaidīgais kretīns.

Vezerss sākumā nopētīja Hoakina kanjonu un tad pievērsās akmens smailēm, kas iezīmēja ieeju Labirintā. Tur viņš tiks no sekotāja vaļā. Un, iespējams, šoreiz tas maita neatradīs ceļu ārā.

Vezerss atsāka ceļu pa kanjonu, ik pa laikam pārbaudīdams, kas notiek viņam aiz muguras. Tomēr vīrietis nevis sekoja viņam, bet bija nozudis. Varbūt vajātājam šķita, ka viņš zina citu ceļu, kā tikt ātrāk lejā.

Pasmaidījis Vezerss nodomāja, ka tāda ceļa lejā nav.

Pēc stundu ilgas soļošanas pa Hoakina kanjonu, Vezerss juta, ka dusmas un nemiers sāk izzust. Vīrs, kas viņam sekoja, bija amatieris. Nebija jau pirmā reize, kad viņu kāds muļķis bija nolēmis vajāt tuksnesī, līdz pats tur apmaldījās. Viņi visi vēlējās līdzināties Vezersam, taču tas nebija iespējams. Vezerss bija veltījis tam visu mūžu, un viņam bija izveidojusies sestā maņa, ko nevarēja izskaidrot. Viņš nebija to iemācījies no grāmatām vai studējis maģistrantūrā, un visi tie gudrie ar saviem doktora grādiem nespēja neko uzzināt, lietojot ģeoloģiskās kartes un C-band radiolokatora mērījumus. Vezerss bija veiksmīgs tur, kur viņi cieta sakāvi, un viņš izmantoja tikai ēzeli un paša sameistarotu radiolokatoru, ar kuru ieurbās zemē un kura izveidē bija izmantojis vecu IBM 286. Nebija jau nekāds brīnums, ka Vezersu ienīda.

Viņa līksmais noskaņojums atgriezās. Viņš neļaus, lai tas gnīda sabojā lieliskāko nedēļu viņa mūžā. Ēzelis saniķojās, un Vezerss apstājās, lai ielietu cepurē nedaudz ūdens un ļautu dzīvniekam padzerties, bet tad paskubināja viņu atkal doties uz priekšu. Tieši pretī sākās Labirints, un Vezerss gatavojās tajā ieiet. Dziļi iekšā Labirintā, netālu no Diviem Akmeņiem, atradās rets avots akmens rifs, kas bija noklāts ar papardēm, un tur senā rezervuārā, ko indiāņi izgrebuši smilšakmenī, pilēja ūdens. Vezerss nolēma apmesties pie tā, nevis pie Čamas, kur viņš būtu viegls mērķis. Labāk būt drošam, nevis pēc tam nožēlot.

Viņš apgāja apkārt milzīgajai akmens kolonnai, kur sākās ieeja kanjonā. Virs galvas slējās tūkstoš pēdu augstas eola smilšakmens sienas. Kanjonā bija vēsa, pieklusināta sajūta, gluži kā gotiskā katedrālē. Viņš dziļi ieelpoja aromātisko gaisu, kas smaržoja pēc sāls un ciedriem. Augšā gaisma draudīgajos akmens veidojumos bija mainījusies no sudrabainas uz zeltītu, saulei slīdot zemāk uz horizonta pusi.

Vezerss turpināja ceļu kanjonu labirintā, tuvojoties vietai, kur Gaisa kanjons savienojās ar Meksikāņu kanjonu pirmajam no daudziem tādiem atzarojumiem. Labirintā pat karte nespēja palīdzēt. Un kanjonu lielais dziļums padarīja GPS un satelītu telefonus nederīgus.

Vispirms Vezerss sajuta triecienu no aizmugures plecā, un tas vairāk šķita spēcīgs sitiens, nevis lodes trāpījums. Viņš nokrita uz rokām un ceļiem un no pārsteiguma apstulba. Tikai kad šāviens norībēja un atbalsojās kanjonos, Vezerss saprata, ka uz viņu šauts. Sāpes vēl nebija, tikai dūcošs nejutīgums, taču tad viņš ieraudzīja, ka sadragātais kauls izvirzījās no ieplēstā krekla, un uz smiltīm izšļakstījās asinis.

Jēziņ!

Sagriļojies viņš piecēlās atkal uz kājām, bet tieši tad smiltīs viņam blakus trāpīja otrais šāviens, šāvieni nāca no kalna malas viņam virs galvas pa labi. Viņam bija jāatgriežas kanjonā divi simtu jardu attālumā akmens kolonnas patvērumā. Tas bija vienīgais glābiņš. Viņš metās skriet, cik vien ātri spēja.

Trešais šāviens trāpīja smiltīs viņam tieši priekšā. Vezerss turpināja skriet, redzēdams, ka viņam joprojām ir iespēja izglābties. Uzbrucējs bija šāvis no kalna malas augšā, un, iekams viņš tiktu lejā, paietu vairākas stundas. Ja Vezersam izdotos sasniegt kolonnu, viņš varētu izbēgt. Viņš pat varētu izdzīvot. Viņš līkumoja, bet plaušas no sāpēm gluži vai kliedza. Piecdesmit jardu, četrdesmit, trīsdesmit…

Viņš izdzirdēja šāvienu tikai pēc tam, kad juta lodi ieurbjamies sev mugurā un ieraudzīja paša iekšu saturu iztukšojamies smiltīs sev acu priekšā. Inerce nogrūda viņu zemē ar seju smiltīs. Viņš mēģināja iztaisnoties, smagi elsodams un iecirzdams nagus zemē, nikns, ka viņa atradumu kāds nozags. Viņš locījās un gaudoja, izvilkdams no kabatas piezīmju grāmatiņu un cerēdams to aizmest, tikt no tās vaļā, iznīcināt to, paglābt no slepkavas, bet nebija vietas, kur to noglabāt, un tad, gluži kā sapnī, viņš vairs nespēja neko padomāt, nespēja pakustēties…

Otra nodaļa

Toms Brodbents pievilka zirga pavadu. No milzīgajiem, pauguru ieskautajiem kanjoniem austrumos Hoakina ielejā atskanēja četri šāvieni. Viņš prātoja, ko gan tas varētu nozīmēt. Nebija medību sezona, un neviens, kas būtu pie pilna prāta, nebrauktu uz šiem kanjoniem, lai trenētos šaušanā.

Viņš paskatījās, cik rāda pulkstenis. Astoņi. Saule tikko bija noslīdējusi aiz apvāršņa. Šķita, ka atbalsis skanēja no akmeņiem pie ieejas Labirintā. Tas prasītu piecpadsmit minūtes, lai līdz turienei tiktu, ne vairāk. Viņam bija laiks, lai ātri apmestu līkumu. Drīz vien jau vajadzēja uzlēkt pilnmēnesim, un viņa sieva Sallija tik un tā gaidīja viņu pārrodamies ne agrāk par pusnakti.

Toms pagrieza zirgu Noku uz kanjonu pusi, sekodams svaigām cilvēka un ēzeļa pēdām. Aiz pagriezienā viņš ieraudzīja tumšu figūru zemē gulēja vīrietis.

Piejājis Toms nolēca no zirga un, sirdij ātri dauzoties, pietupās. Vīrietis, kuram bija iešauts mugurā un plecā, joprojām asiņoja. Toms sataustīja artēriju, bet neko nejuta. Viņš pagrieza sašauto otrādi, un viss, kas bijis vīrieša iekšās, izgāzās smiltīs.

Rīkodamies ātri, Toms noslaucīja no viņa sejas smiltis un sāka izdarīt mākslīgo elpināšanu. Noliekdamies viņš masēja ievainotā sirdi, spēcīgi spiežot uz viņa ribām, gandrīz vai tās salauzdams, vienu reizi, otru reizi, tad atkal izdarot elpināšanu. No brūces burbuļodams izplūda gaiss. Toms turpināja izdarīt mākslīgo elpināšanu un atkal pārbaudīja vīrieša pulsu.

Brīnumainā kārtā sirds bija atsākusi darboties.

Pēkšņi pavērās ievainotā plakstiņi, atklājot pāri spoži zilu acu, kas blenza uz Tomu no smilšainas, saulē nobrūnējušas sejas. Viņš sekli ieelpoja, gaisam gārdzot kaklā. Tad paplēta muti.

Nē… Tu, maita… Acis pavērās platāk, lūpas bija ar asinīm.

Pag, pag, sacīja Toms. Es neesmu tas, kurš uz tevi šāva.

Vīrieša acis viņu nopētīja uzmanīgāk, un skatienā izzuda bailes bet tās aizstāja kaut kas cits. Cerība. Vīra skatiens noslīdēja zemāk uz savu roku, it kā uz kaut ko norādot.

Toms palūkojās uz to un ieraudzīja, ka viņš rokā sažņaudzis mazu ādas piezīmju grāmatiņu.

Paņem… ievainotais nogārdzās.

Nevajag runāt.

Paņem to…

Toms paklausīja un paņēma grāmatiņu. Vāks bija lipīgs no asinīm.

Tas ir Robijai… vīrs elsodams pateica, un viņa lūpas drebēja no piepūles, kas radās runājot. Manai meitai… Apsoli, ka atdosi to viņai… Viņa zinās, kā to atrast…

To?

…Dārgumu…

Nedomā par to tagad. Mēs tevi dabūsim no šejienes projām. Tikai turies…

Vīrietis ar trīcošo roku stingri satvēra Tomu aiz krekla.

Tas ir viņai… Robijai… Nevienam citam… Dieva dēļ, tikai ne policijai… Tev tas ir… jāapsola! Viņa roka ar pārsteidzošu spēku žņaudza Toma kreklu, pauzdama apbrīnojamu spēku kā pēdējo mirstoša cilvēka pretestības izpausmi.

Es apsolu.

Pasaki Robijai… ka… es… es mīlu…

Viņa skatiens izplūda. Roka atbrīvojās un noslīdēja. Toms saprata, ka vīrs arī vairs neelpo.

Toms atsāka mākslīgo elpināšanu. Nekā. Pēc desmit minūtēm veltīgas cenšanās Toms lēnām atsēja vīrieša lakatiņu un pārklāja to pār viņa seju.

Un tad viņš aptvēra: vīrieša slepkava noteikti joprojām atrodas tuvumā. Viņš nopētīja apkārtni. Klusums bija tik absolūts, ka šķita, pat akmeņi ir nomodā. Kur ir slepkava? Apkārt nebija redzamas nekādas pēdas, tikai tās, ko bija atstājis dārgumu meklētājs un viņa ēzelis. Simts jardu attālumā bija arī pats ēzelis, ar seglu somām uz muguras tas gulēja, kājās stāvot. Slepkavam bija ierocis, kā arī priekšrocība, ka atrodas augstāk. Iespējams, pat tagad viņš varēja labi saskatīt Tomu, kuram bija tikai nazis.

Tūlīt pat tiec no šejienes projām! Viņš piecēlās kājās, satvēra pavadu, uzlēca zirgam mugurā un iecirta papēžus tam sānos. Zirgs galopā devās lejā pa kanjonu, pagriežoties pie Labirinta ieejas. Tikai tad, kad Hoakina kanjonā bija pieveikts pusceļš, Toms ļāva zirgam auļot lēnāk. Milzīgs, sviestains mēness uzlēca austrumos, izgaismojot smilšaino ieleju.

Toms saprata, ja kārtīgi paskubinās savu zirgu, tad tiks līdz Abikijai divās stundās.

Treša nodaļa

Džimsons Madūkss, ar iesauku Nezāle, gāja pa kanjonu, svilpodams Saturday night fever un juzdamies kā pasaules valdnieks. Viņa ierocis AR-15 bija notirlts un uzmanīgi noglabāts aizā, un vēl paslēpts aiz akmeņiem.

Tuksnešainais kanjons pagriezās un tad vēlreiz pagriezās. Vezerss, mēģinādams likt lietā vienu un to pašu triku divas reizes, bija mēģinājis Labirintā tikt no Madoksa vaļā. Vecais maita, iespējams, viņš varēja apmuļķot Džimsonu Madoksu vienu reizi. Bet nekādā ziņā divas reizes.

Viņš slāja pa kanjonu, ar garajām kājām atstājot zemē pēdas. Ar karti un GPS viņš bija pavadījis lielāko nedēļas daļu, klīzdams pa Labirintu un mēģinādams atrast ceļu. Tas nebija izrādījies lieks laika kavēklis, jo tagad viņš pārzināja Labirintu, kā arī lielu daļu plakankaļņu apkārtnes. Viņam bija pietiekami daudz laika, lai izplānotu savu uzbrukumu Vezersam, un viņam tas bija izdevies ideāli.

Madokss ieelpoja viegli smaržīgo kanjonu gaisu. Te nebija lielas atšķirības no Irākas, kur viņš bija kādu laiku dienējis Tuksneša vētras kara laikā. Ja bija kāda vieta, kas gluži pretēja cietumam, tad tieši te neviens tevi neierobežoja, neviens neuzmācās, nebija nekādu pederastu vai nēģeru, kas bojāja gaisu. Sauss, tukšs un kluss.

Pie Labirinta ieejas smilšakmens kolonnas viņš pagriezās. Vīrs, kuru viņš bija nošāvis, gulēja uz zemes, tumšs siluets puskrēslā.

Madokss apstājās. Uz nošauto un no viņa veda svaigas pēdas.

Madokss sāka skriet.

Ķermenis gulēja uz muguras, rokas gar sāniem, lakatiņš uzmanīgi pārklāts pār seju. Kāds te bija atnācis. Šis cilvēks pat varēja kļūt par liecinieku. Viņš bija jājis ar zirgu un varēja doties tiešā ceļā uz policiju.

Madokss piespieda sevi nomierināties. Pat uz zirga muguras tas prasītu vīram pāris stundu, lai tiktu līdz Abikijai, un vismaz vēl vairākas stundas, līdz atgrieztos kopā ar policiju. Pat ja viņi izsauktu helikopteru, tam būtu jālido pāri Santafē, astoņdesmit jūdzes uz dienvidiem. Tātad viņam bija vismaz trīs stundas, lai dabūtu piezīmju grāmatiņu, paslēptu nošauto un tiktu no šejienes projām.

Madokss pārmeklēja ķermeni, izvandot nogalinātā kabatas un pārbaudot viņa somu. Plauksta sataustīja akmeni vīrieša kabatā, viņš to izvilka un, ieslēdzis lukturi, pārbaudīja. Tas noteikti bija iežu paraugs, kaut kas tieši tāds, ko Korvuss bija vēlējies.

Tagad bija jāatrod piezīmju grāmatiņa. Neņemdams vērā asinis, viņš atkal pārmeklēja ķermeni, pagrieza to, iztaustīja otru pusi un aizkaitināts iespēra pa līķi. Viņš pavērās apkārt. Nošautā ēzelis stāvēja simts jardu attālumā, joprojām apkrauts ar mantām, un snauda.

Madokss attaisīja mezglus un noņēma seglus. Atraudams vaļā brezenta somu, viņš iztukšoja to smiltīs. Ārā izkrita elektroniskie piederumi, āmuri, cirtņi, kartes un rokas GPS komplekts, kafijas kanniņa, panna, tukši ēdiena maisiņi, pāris zirga pinekļu, netīra apakšveļa, vecas baterijas un salocīta pergamenta papīra loksne.

Madokss paņēma pergamentu. Uz tās bija primitīva karte ar neveikli uzzīmētām kalnu virsotnēm, upēm, akmeņiem, svītrotām līnijām, seni spāņu burti un tur, tieši pa vidu, ar tinti spēcīgi bija ievilkts spāņu stila X.

Jēziņ, tiešām īsta dārgumu karte.

Dīvaini gan, ka Korvuss to nebija pieminējis.

Madokss salocīja pergamentu un, iebāzis to krekla kabatā, atsāka meklēt piezīmju grāmatiņu. Rāpodams uz ceļiem, viņš pārskatīja visus izbirušos instrumentus un krājumus un atrada visu, ko vien varēja, tikai ne piezīmju grāmatiņu.

Viņš pārbaudīja elektroniskos piederumus. Mājās darināts mēsls, ielocīta metāla kaste ar dažiem slēdžiem, ciparnīcām un mazu LED ekrānu. Korvuss nebija to pieminējis, taču tas izskatījās svarīgs. Būs labāk, ja viņš arī to paņems.

Madokss vēlreiz pārmeklēja mantas, atvēra seglu kabatas, izberot miltus un sausās pupas, pārbaudīja, vai nav kādi apslēpti nodalījumi, noraujot seglu vilnas oderi. Nekādas piezīmju grāmatiņas. Atgriezdamies pie mirušā ķermeņa, Madokss pārbaudīja jau trešo reizi ar asinīm piesūkušās drēbes, meklēdams četrstūrainu priekšmetu. Bet vienīgais, ko viņš atrada, bija zīmuļa galiņš labajā kabatā.

Viņš apsēdās, juzdams, ka iesāpas galva. Vai vīrs uz zirga būtu paņēmis piezīmju grāmatiņu? Vai tā bija nejaušība, ka tas vīrs ieradies, vai ari ne? Prātā iešāvās drausmīga doma: vīrs uz zirga bija viņa sāncensis. Viņš darīja tieši to, ko Madekss bija darījis, sekojis Vezersam un cerējis, ka varēs iegūt naudu no sava atklājuma. Varbūt viņš bija uzgājis piezīmju grāmatiņu.

Nu, Madokss toties bija atradis karti. Un viņam šķita, ka šī karte varētu būt tikpat svarīga, cik grāmatiņa, iespējams, ka vēl svarīgāka.

Madokss nopētīja apkārtni, mirušā vīra ķermeni, asinis, ēzeli, nekārtību uz zemes. Policija bija ceļā. Ar lielu piespiešanos Madokss sāka elpot mierīgāk, kontrolēja savus sirdspukstus, atcerēdamies meditācijas paņēmienus, kurus bija iemācījies, sēžot cietumā. Viņš izelpoja, ieelpoja, liekot ātrajai sirds dauzīšanai norimt līdz vienmērīgai darbībai. Miers pamazām atgriezās. Viņam vēl bija pietiekami daudz laika. Viņš izņēma no kabatas akmens paraugu un pagrieza to pret mēness gaismu, un tad izņēma karti. Gan jau visi šie ieguvumi apmierinās Korvusu.

Bet vispirms viņam bija jāapglabā mironis.

Ceturta nodaļa

Detektīvs leitnants Džimijs Vailers sēdēja policijas helikopterā, velnišķīgi noguris, visā ķermenī juzdams dzinēja dunēšanu. Viņš palūkojās lejā uz spokaino nakts ainavu, kas slīdēja zem viņiem. Helikoptera pilots sekoja Čamas upes kursam, katrs līkums zaigoja kā līks austrumnieku zobens. Viņi palidoja garām pie upes krasta izvietotajiem mazajiem ciematiem, no kuriem nebija redzams nekas vairāk par uguntiņām, Sanhuanpuevla, Medanalesa, Abikija. Ik pa laikam uz 84. šosejas pavīdēja kāda vientulīga mašīna, visaptverošajā tumsā iemezdama nelielu dzeltenu gaismas stariņu. Ziemeļos no Abikijas rezervāta jebkāda gaisma vispār nozuda; lejā vīdēja tikai Čamas mežonīgā apgabala kalni un kanjoni, un plašā plakankaļņu valstība, kura nebija apdzīvota līdz pat Kolorādo štata robežām.

Vailers nogrozīja galvu. Tā bija nejauka vieta, kur tikt noslepkavotam.

Krekla kabatā viņš sataustīja Marlboro paciņu. Viņš bija aizkaitināts, jo bija piecelts pusnaktī, aizkaitināts, jo izrādījās, ka Santafē vienīgais policijas helikopters ir brīvs, aizkaitināts, ka nevarēja atrast medicīnas ekspertu, aizkaitināts, jo viņa paša palīgs bija devies uz zelta kazino pilsētām izšķiest savu niecīgo algu azartspēlēs un bija izslēdzis telefonu. Piedevām pie tā visa maksa par helikoptera izmantošanu bija seši simti dolāru stundā, un šie izdevumi tika ņemti tieši no viņa budžeta. Un šis bija tikai pirmais lidojums. Nāksies veikt otro kopā ar mediķu un nozieguma vietas ekspertu komandu, pirms varēs pārvietot ķermeni un savākt pierādījumus. Un tad viss nāks atklātībā… Iespējams, Vailers cerīgi nodomāja, ka tas ir tikai vēl viens narkotiku dēļ izdarīts noziegums un citur kā dienas avīzē New Mexican nenoturēsies.

Jā, lūdzu, kaut tas būtu ar narkotikām saistīts noziegums!

Tur! Hoakina kanjonā. Jādodas uz austrumiem, Brodbents sacīja pilotam. Vailers uzmeta skatienu vīram, kurš bija izbojājis viņam vakaru. Viņš bija gara auguma un izskatījās pēc klaidoņa, kājās viņam bija novalkāti kovboja zābaki, no kuriem viens bija salāpīts ar līmlenti.

Helikopters nogriezās no upes.

Vai varat lidot zemāk?

Helikopters nolaidās zemāk, tajā pašā laikā arī samazinādams ātrumu, un Vailers mēness gaismā ieraudzīja kanjonu aprises, kuru dziļums šķita kā bezgalīgas plaisas zemē. Spokaina, ellišķīga valstība.

Labirints ir tieši tur, lejā, sacīja Brodbents. Cilvēks gulēja tieši pie pašas ieejas, kur Labirints savienojas ar Hoakina kanjonu.

Helikopters turpināja lidot vēl lēnāk un apgriezās. Mēness atradās gandrīz tieši virs viņiem, izgaismodams gandrīz visu kanjona gultni. Vailers neredzēja neko citu kā tikai sudrabainas smiltis.

Piezemējies tur tajā atklātajā vietā.

Lai notiek.

Pilots sāka nolaišanos, un helikopters savērpa smilšu vētru no sausās gultnes. Pēc brīža viņi jau atradās uz zemes, ap viņiem pacēlās putekļu mākoņi, un propelleru griešanās dūkoņa sāka norimt.

Es palikšu pie helikoptera, sacīja pilots. Ejiet un dariet, kas nepieciešams.

Paldies, Fredij!

Brodbents izlēca ārā, viņam sekoja Vailers un, saliecis muguru un aizklājis acis, lai izvairītos no smilšu putekļiem, skrēja, līdz tika no tiem projām. Tad viņš apstājās, iztaisnojās, izņēma no kabatas cigarešu paciņu un aizsmēķēja.

Brodbents turpināja ceļu. Vailers ieslēdza Maglite un paspīdināja visapkārt.

Nesabradājiet pēdas! viņš uzsauca Brodbentam. Negribu, lai nozieguma vietas ekspertīzes puiši man vēlāk uzbrūk ar apvainojumiem. Viņš paspīdināja Maglite pret ieeju kanjonā. Tur nebija nekā cita kā tikai lēzena smilšaina gultne starp divām smilšakmens sienām.

Kas ir tur?

Tas ir Labirints, atbildēja Brodbents.

Uz kurieni tas ved?

Uz vairākiem kanjoniem, kas stiepjas līdz pat de 1os Vjehosas plakankalnei. Tur ir ļoti viegli apmaldīties, detektīv.

Skaidrs. Vailers pagrozīja lukturi uz abām pusēm. Es neredzu nekādas pēdas.

Es arī ne. Bet tām tepat kaut kur ir jābūt.

Rādiet ceļu!

Vailers lēnām sekoja Brodbentam. Lukturis nebija īpaši nepieciešams spilgtajā mēness gaismā, patiesībā tas pat traucēja. Vailers to izslēdza.

Es joprojām neredzu nekādas pēdas. Viņš palūkojās apkārt. Kanjons no nogāzes līdz nogāzei slīga mēness gaismā un izskatījās tukšs nebija pat ne akmens, ne krūmiņa, ne pēdas, ne cilvēka ķermeņa, cik vien tālu varēja redzēt.

Brodbents sāka šaubīties, vērdamies uz visām pusēm.

Vaileram uzmācās nelaba nojausma.

Cilvēks gulēja tieši kaut kur šeit. Un mana zirga pēdām vajadzēja būt ļoti skaidri saredzamām…

Vailers neko neatbildēja. Viņš notupās, nodzēsa smiltis cigareti un ielika izsmēķi kabatā.

Tas cilvēks bija šajā apkaimē. Esmu par to pārliecināts.

Vailers ieslēdza lukturi un paspidināja to apkārt. Nekā.

Viņš to atkal izslēdza un izņēma vēl vienu cigareti.

Viņa ēzelis bija tur, Brodbents turpināja, apmēram simts jardu attālumā.

Nebija redzamas nekādas pēdas, nekādu pierādījumu, nekāda ēzeļa, nekas cits kā tikai tukšs kanjons, kuru apspīdēja mēness gaisma.

Vai esat pārliecināts, ka esam pareizajā vietā? Vailers pajautāja.

Pilnīgi pārliecināts.

Vailers aizlika īkšķus aiz jostas un vēroja, kā Brodbents staigā apkārt un nopēta zemi. Viņš bija garš vīrs un kustējās viegli. Pilsētā viņš bija iesaukts par Krēzu, taču nepavisam neizskatījās bagāts, it sevišķi ar saviem draņķīgajiem zābakiem un Pestīšanas armijas kreklu.

Vailers nospļāvās. Šeit varēja būt ap tūkstošiem kanjonu, bija nakts vidus Brodbents būs aizvedis viņus uz nepareizo vietu.

Vai esat pārliecināts, ka šī ir pareizā vieta? viņš jautāja vēlreiz.

Tas bija tieši te, pie ieejas kanjonā.

Varbūt pie cita kanjona?

Nekādā ziņā.

Vailers pats ar savām acīm redzēja, ka neviena nogalinātā šeit nav. Mēness spīdēja tik spoži, ka bija gaišs kā dienas vidū.

Nu, pašreiz tā šeit nav. Nav pēdu, nav cilvēka, nav asiņu nekā nav.

Detektīv, šeit bija cilvēks.

Laiks doties mājās, mister Brodbent.

Jūs tā itin vienkārši gribat padoties?

Vailers lēnām un dziļi ieelpoja.

Es tikai saku, ka mums vajadzētu atgriezties no rīta, kad viss šķitīs pazīstamāks. Viņš neļaus šim vīram izvest sevi no pacietības.

Panāciet šurp, sacīja Brodbents. Izskatās, ka smiltis tikušas nolīdzinātas.

Vailers palūkojās uz viņu. Kas, pie velna, šis vīrs tāds bija, ka pavēl viņam, ko darīt?

Es šeit neredzu nekādas nozieguma pēdas. Tas helikopters manai nodaļai izmaksā sešus simtus dolāru stundā. Mēs atgriezīsimies rīt ar kartēm, GPS ierīcēm un atradīsim īsto kanjonu.

Man šķiet, ka jūs mani nedzirdējāt, detektīv. Es nekur netaisos doties, pirms mēs neesam šo problēmu atrisinājuši.

Dariet, kā vēlaties. Kā tikt projām no šejienes, jums ir zināms. Vailers pagriezās, aizgāja atpakaļ pie helikoptera un iekāpa tajā. Dodamies projām!

Pilots noņēma austiņas.

Un viņš?

Viņš zina, kā tikt no šejienes projām.

Viņš jums rāda signālus.

Vailers klusu nolamājās un paskatījās uz tumšo figūru pāris simts jardu attālumā. Brodbents māja ar roku un žestikulēja.

Izskatās, ka viņš kaut ko ir atradis, teica pilots.

Žēlīgā debess! Vailers izvēlās no helikoptera un slāja atpakaļ pie Brodbenta, kurš bija notīrījis smiltis, atklājot zem tām melnu, lipīgu, mitru slāni.

Vailers norija siekalas, atkabināja lukturi un ieslēdza to.

Ak jēziņ! viņš iesaucās, soli atkāpdamies. Ak jēziņ!

Piektā nodaļa

MadOkSS, Nezāle, veikalā Seligman's Trīsdesmit ceturtajā ielā nopirka zilu zīda jaku, zīda apakšveļu un pelēkas bikses, kā arī baltu T kreklu, zīda zeķes un itāliešu kurpes un turpat ģērbtuves kabīnē to visu uzvilka. Samaksājis ar American Express karti savu pirmo likumīgo karti, uz kuras tieši virsū bija uzdrukāts Džimsons A. Madokss, 2005. gads, viņš izgāja uz ielas. Apģērbs izklīdināja daļu no nervozitātes, kuru izraisīja drīzā tikšanās ar Korvusu. Dīvaini gan, kā jaunas drēbes lika justies pavisam citam cilvēkam. Viņš sasprindzināja muguras muskuļus un sajuta, kā audums padodas. Nu jau bija labāk, daudz, daudz labāk.

Noķēris taksometru, viņš pateica adresi un tika aizvizināts uz galamērķi.

Pēc desmit minūtēm Madokss jau bija doktora Iana Korvusa kabinetā. Tas bija ar paneļiem apšūts un milzīgs. Sārta marmora kamīns rotāja vienu stūri, un no logu rindas pavērās skats uz Centrālo parku. Jaunais brits stāvēja pie sava galda, nemierīgi šķirstīdams dokumentus.

Madokss pie durvīm bridi vilcinājās, žņaudzīdams rokas un gaidīdams, ka viņu ievēros. Korvuss, kā vienmēr, bija satraukts, plānās lūpas bija cieši sakniebtas, zods izstiepts kā laivas priekšgals, melnie mati atsukāti uz aizmuguri, un Madokss minēja, ka tas droši vien ir pēdējais Londonas modes kliedziens. Ģērbies viņš bija elegantā ogļmelnā uzvalkā un spodri tīrā Turnbull and Asser kreklā, ko paspilgtināja asinssarkana zīda kaklasaite.

Madokss nodomāja, ka te nu ir vīrs, kam ļoti noderētu meditācija.

Korvuss pārtrauca papīru šķirstīšanu un palūkojās pāri brillēm.

Nu, nu, vai tikai tas nav Džimijs Madokss, atpakaļ no frontes līnijas. Korvusa britu akcents likās stiprāks nekā agrāk. Viņam bija apmēram trīsdesmit gadu, gandrīz tikpat, cik Madoksam, taču abi vīrieši atšķīrās viens no otra, it kā būtu no divām dažādām planētām. Dīvaini gan, bet viņus kopā bija savedis tetovējums.

Korvuss pastiepa roku, un Madokss to satvēra, sajuzdams spēcīgo spiedienu, kas nebija ne par ilgu, ne par īsu, ne par vāju, ne par agresīvu. Madokss apslāpēja emociju vilni.

Šis vīrs bija palīdzējis viņam tikt ārā no Pelikānu līča.

Korvuss saņēma Madoksu aiz elkoņa un aizveda pie krēsla nelielajā atpūtas stūrītī kabineta tālākajā galā, pretim kamīnam, kas bija noslēgts un netika lietots. Korvuss piegāja pie durvīm, kaut ko pateica sekretārei, aizvēra durvis un aizslēdza, un tad nosēdās pretim Madoksam, nemierīgi sakrustodams kājas, vairākas reizes tās pārlikdams, līdz šķita jūtamies ērti. Viņš paliecās uz priekšu, un šķita, ka viņa seja pāršķeļ gaisu gluži kā mežstrādnieka cirvis, viņa acis spīdēja.

Cigāru?

Atmetu.

Prātīgi darīts. Vai neiebilsti?

Pie velna, protams, nē.

Korvuss izņēma vienu no kastītes, nogrieza galu un aizdedzināja. Jūsmīgi pagaidīja, līdz cigārs kārtīgi aizdegas, tad palieca to sāņus un paskatījās uz Madoksu caur dūmu mākoni.

Patīkami tevi redzēt, Džim.

Madoksam patika tas, kā Korvuss vienmēr pievērsa viņam visu savu uzmanību, runādams ar viņu kā līdzīgs ar līdzīgu, kā ar lielisko vīru, kāds viņš arī bija. Korvuss bija darījis visu iespējamo un neiespējamo, lai dabūtu Madoksu laukā no cietuma, un varēja ar vienu pašu telefona zvanu iesēdināt viņu atpakaļ. Šie divi fakti izraisīja spēcīgas un pretrunīgas izjūtas, kuras Madokss tā īsti vēl nebija izpratis.

Tātad, sacīja Korvuss, atzveldamies krēslā un izpūzdams dūmu mutuli.

Kaut kas Korvusā vienmēr lika Madoksam satraukties. Viņš izvilka no kabatas karti un pasniedza to Korvusam.

Šo te es atradu tā vīra kabatā.

Korvuss, saraucis pieri, paņēma karti un atlocīja. Madokss gaidīja uzslavas vārdus. Taču Korvuss tikai piesarka. Ar ašu kustību viņš uzmeta karti uz galda. Madokss paliecās, lai to paceltu.

Nepūlies, atskanēja asa iebilde. Tai nav nekādas vērtības. Kur ir piezīmju grāmatiņa?

Madoksa atbilde bija izvairīga.

Bija tā… Es sekoju Vezersam augstajos pakalnos, bet viņš tika no manis vaļā. Nogaidīju divas nedēļas, līdz viņu atkal ieraudzīju. Tad es vairs nevilcinājos un viņu novācu.

Gaisā valdīja elektrizēts klusums.

Tu viņu nogalināji?

Jā. Vai tad jūs gribētu, lai tas vīrs skraida apkārt pie policistiem un izstāsta visiem, kā tiek pieprasītas tiesības uz viņa atradumu vai kā to sauc? Klausieties, ticiet man, viņam bija jāmirst.

Iestājās ilgs klusums.

Un piezīmju grāmatiņa?

Tur jau tas āķis. Es neatradu piezīmju grāmatiņu. Tikai karti. Un šo te. Viņš izņēma metāla kasti ar slēdžiem un

LED ekrānu no somas, kuru bija paņēmis līdzi, un nolika to uz galda.

Korvuss uz to pat nepaskatījās.

Tu neatradi piezīmju grāmatiņu?

Madokss norija siekalas.

Nē. Neatradu.

Tai vajadzēja būt viņam līdzi.

Nebija. Es nošāvu Vezersu no kanjona augšas, un man nācās nosoļot piecas jūdzes, līdz tiku lejā. Tas prasīja gandrīz divas stundas. Kad es tiku pie viņa, kāds tur jau bija nokļuvis pirms manis, vēl viens sekotājs, cerēdams tikt pie sava labuma. Kāds vīrs uz zirga, viņa pēdas bija visur. Es pārbaudīju Vezersu, viņa ēzeli, pārbaudīju pilnīgi visu. Tur nebija piezīmju grāmatiņas. Es paņēmu visu, kam vien kāda vērtība, apraku viņu un notīrīju to vietu.

Korvuss novērsa skatienu.

Pēc Vezersa apglabāšanas mēģināju sekot pa tā vīra pēdām, bet nozaudēju viņu. Par laimi, viņa vārds nākamajā dienā parādījās avīzēs. Viņš dzīvo rančo ziemeļos no Abikijas, kāds lopu dakteris, vārdā Brodbents. Madokss apklusa.

Tas Brodbents ir paņēmis piezīmju grāmatiņu, monotonā balsī konstatēja Korvuss.

Man arī tā šķiet, un tāpēc es izpētīju, kas zināms par viņu. Viņš ir precējies, pavada daudz laika, jājot pa kanjoniem. Visi viņu pazīst. Runā, ka viņš esot bagāts, lai gan pēc viņa izskata to nevarētu pateikt.

Korvuss paskatījās Madoksam tieši acīs.

Es dabūšu jums to piezīmju grāmatiņu, doktor Korvus. Bet kā ir ar karti? Gribu teikt…

Karte ir neīsta.

Atkal iestājās mokpilns klusums.

Un metāla kaste? pajautāja Madokss, norādīdams uz priekšmetu, ko bija izņēmis no ēzeļa seglu somas. Izskatās, ka tur iekšā ir dators. Varbūt uz cietā diska…

Tas ir Vezersa paša pagatavots radara aparāts. Tam nav cietā diska informācija ir piezīmju grāmatiņā. Tāpēc arī es gribēju piezīmju grāmatiņu nevis nevērtīgu karti.

Madokss novērsās no Korvusa ciešā skatiena un, iebāzis kabatā roku, izņēma no tās akmeni un nolika uz stikla galda.

Vezersam kabatā bija arī šis.

Korvuss blenza uz akmeni, un viņa sejas izteiksme pārvērtās. Viņš izstiepa zirnekļa taustekļiem līdzīgo roku un saudzīgi pacēla akmeni no galda. Izņēmis no atvilktnes lupu, viņš pievērsās akmenim. Pagāja ļoti ilga minūte un tad vēl viena. Beidzot viņš pacēla skatienu augšup. Madokss bija pārsteigts, ieraugot pārmaiņas, kas bija notikušas Korvusa sejā. Bija nozudusi stingā izteiksme un spīdums acīs. Viņa seja bija kļuvusi gandrīz vai cilvēcīga.

Tas ir… ļoti labi. Korvuss piecēlās kājās, piegāja pie galda un, paņēmis aizlokāmo plastmasas maisiņu, ar vislielāko rūpību ielika tajā akmeni, it kā tas būtu neredzēts dārgums.

Tas ir paraugs, vai ne? jautāja Madokss.

Korvuss pieliecās, atslēdza citu atvilktni un izņēma collu biezu simts dolāru banknošu paciņu, kas bija aptīta ar gumiju.

Jums nevajag to darīt, doktor Korvus. Man vēl ir palikusi nauda no…

Korvusa šaurās lūpas notrīsēja.

Tas ir neparedzētiem izdevumiem. Viņš iespieda Madoksam rokā banknošu kaudzīti. Zini, kas tev jādara.

Madokss ielika naudu kabatā.

Ardievu, mister Madoks.

Madokss pagriezās un stīvi devās uz durvīm, kuras Korvuss bija atslēdzis un turēja viņam atvērtas. Madokss juta kaklā kņudošu sajūtu, ejot garām Korvusam, kas apstādināja viņu, stingri uzlikdams roku uz pleca un paspiezdams to

nedaudz stingrāk, nekā būtu sirsnīgi. Viņš juta, kā Korvuss paliecas pār viņa plecu un nočukst ausi, skaidri izrunādams katru zilbi.

Piezīmju grāmatiņa.

Tad Madoksa plecs tika atbrīvots, un viņš dzirdēja, kā durvis viegli aizveras. Viņš izgāja cauri nu jau tukšajam sekretāres kabinetam plašajā koridorā aiz tā.

Brodbents. Viņš tiks galā ar to kretīnu.

Sestā nodaļa

Toms Sēdēja pie virtuves galda, atgāzies krēslā, un gaidīja, kad kafijas biezumi nogulsnēsies skārda kannā uz plīts. Jūnija vēja brāzma ārā pluinīja kokvilnas krūmam lapas, noraudama tā pogaļas, kas lidinājās garām kā sniega pārslas. Pāri pagalmam Toms redzēja zirgus stallī ar purnu bakstām timotiņu, ko Sallija agri no rīta bija lopiņiem iedevusi.

Viņa ienāca virtuvē, joprojām ģērbusies savā naktstērpā, un pagāja garām slīdošajām stikla durvīm, kurās atstarojās austošās saules gaisma. Vēl nebija pagājis ne gads, kopš viņi precējušies, un viss vēl aizvien šķita neierasts. Toms vēroja, kā viņa paceļ skārda kannu no plīts, ieskatās tajā, novaibstās un noliek to atpakaļ.

Nespēju noticēt, ka tu tā gatavo kafiju.

Toms ar smaidu sejā uzlūkoja Salliju.

Tu šorīt izskaties apburoša.

Viņa paskatījās augšup, atmezdama zeltainos matus no sejas.

Esmu nolēmis ļaut Šeinam šodien tikt galā ar klīniku, sacīja Toms. Pieteikts vienīgi savārdzis zirgs Espanjolā.

Toms uzslēja zābakus uz ķebļa un nolūkojās, kā Sallija pagatavo savu izsmalcināto kafiju, saputodama pienu, pievienodama karoti medus un beigās pielikdama nedaudz sasmalcinātas tumšās šokolādes. Tas bija viņas rīta rituāls, un Toms to varēja vērot nenoguris.

Šeins sapratīs. Es biju nomodā visu nakti, noņemdamies ar to… kas notika Labirintā.

Policijai nav nekādu teoriju?

Nevienas. Nav ķermeņa, nav motīvu, nav pazuduša cilvēka tikai pāris spaiņu ar asinīm piesūkušās smiltis.

Sallija saviebās.

Ko tad tu gatavojies šodien darīt? viņa pajautāja.

Toms apsēdās taisni un, skaļi nobrīkšķinot krēslu atpakaļ uz visām četrām kājām, iebāza roku kabatā un izvilka nodriskāto piezīmju grāmatiņu. Viņš to uzlika uz galda.

Es gatavojos atrast Robiju, lai kur ari viņa būtu, un atdot viņai šo te.

Sallija sarauca pieri.

Tom, man joprojām šķiet, ka vajadzēja to atdot policijai.

Es apsolīju.

Ir bezatbildīgi slēpt no policijas pierādījumus.

Viņš man lika apsolīt, ka nedošu to policijai.

Viņš droši vien bija iesaistīts nelikumīgos darījumos.

Varbūt, bet es devu solījumu mirstošam cilvēkam. Bez tam es gluži vienkārši nevarēju saņemties un atdot to tam detektīvam Vaileram. Viņš man nelikās pārāk gudrs.

Tu to apsolīji tāpēc, ka biji spiests tā darīt. To nevajadzētu uzskatīt par obligātu.

Ja tu būtu redzējusi izmisumu tā vīra sejā, tu saprastu.

Sallija nopūtās.

Kā gan tu domā atrast šo viņa noslēpumaino meitu?

Biju nolēmis sākt ar veikalu Sansetā, uzzināt, vai viņš tur nav iegriezies, lai nopirktu benzīnu vai pārtiku. Iespējams, izpētīšu pāris meža ceļu, pameklēšu viņa mašīnu.

Kurai piestiprināta piekabe zirgu pārvadāšanai.

Tieši tā.

Nelūgts Tomam prātā ienāca mirstošais vīrs. Tas bija skats, kuru viņš nekad nevarēs aizmirst; tas viņam atgādināja paša tēva nāvi, izmisīgo cenšanos turēties pie dzīves pat pēdējos sāpju un baiļu pilnajos brīžos, kad visas cerības zudušas. Daži cilvēki gluži vienkārši nevarēja šķirties no dzīves.

Iespējams, aiziešu apraudzīt Benu Pīku, sacīja Toms. Viņš pavadījis vairākus gadus, klaiņodams pa tiem kanjoniem. Viņam varētu būt kāda nojausma, kas tas vīrs bija vai arī kādus dārgumus viņš meklēja.

Tā ir laba doma. Vai tajā piezīmju grāmatiņā nav nekā derīga?

Nekā, tikai cipari. Neviena vārda vai adreses, tikai sešdesmit lapas, pilnas ar cipariem, un pāris milzīgu izsaukuma zīmju pašās beigās.

Tev šķiet, ka viņš tiešām atradis kādus dārgumus?

Es to saskatīju viņa acīs.

Vīra izmisušais lūgums joprojām plosīja Toma ausis. Tas bija atstājis uz viņu dziļu iespaidu, varbūt tāpēc, ka paša tēva nāve bija tik svaigā atmiņā. Viņa tēvs, varenais un briesmīgais Maksvels Brodbents, arī bija dažādu mantu meklētājs kapu sirotājs, kolekcionārs un mākslas piederumu uzpircējs. Lai gan viņš bija tāds tēvs, ar kuru grūti sadzīvot, viņa nāve bija atstājusi Toma psihē milzīgu tukšumu. Mirstošais bārdainais vīrietis ar savām caururbjošajām zilajām acīm Tomam bija atgādinājis paša tēvu. Bija neprāts pat izdarīt šādu salīdzinājumu, bet kaut kāda iemesla dēļ Toms juta, ka nepazīstamajam vīram dotais solījums ir svēts.

Tom?

Toms samirkšķināja acis.

Tev acīs atkal ir tas noklīdušais skatiens.

Piedod!

Sallija izdzēra kafiju, piecēlās un izmazgāja izlietnē tasīti.

Vai atceries, ka tieši pirms gada mēs atradām šo vietu?

Biju aizmirsis.

Vai tev šeit joprojām patīk?

Te ir viss, ko es jebkad esmu gribējis.

Mežonīgajā Abikijas zemē Krama smailes pakājē viņi kopā bija atraduši dzīvi, par kādu bija sapņojuši mazu rančo ar zirgiem, dārzu, jāšanas laukumu bērniem un Toma veterināra praksi, lauku dzīvi bez pilsētas grūtībām, gaisa piesārņojuma un ilgajiem satiksmes sastrēgumiem. Veterinārārsta darbā viņam veicās labi. Pat vecie, īgnie rančo īpašnieki bija sākuši viņam zvanīt. Darbs pārsvarā noritēja ārā, cilvēki bija lieliski, un Toms mīlēja zirgus.

Viņam gan bija jāatzīst, ka te bija nedaudz klusi.

Toma domas atkal pievērsās dārgumu meklētājam. Viņš ar savu piezīmju grāmatiņu bija daudz interesantāks par galona minerāleļļas grūšanu kaklā nepakļāvīgam dzīvniekam, kura īpašnieks Gilderhuss Espanjolā bija visiem zināms ar savu zirgu niķīgumu un viņa paša untumaino temperamentu. Viens no labumiem, kas radās kā priekšniekam, bija tas, ka varēja likt nepatīkamākos darbus veikt saviem padotajiem. Toms to neizmantoja bieži, tāpēc nejutās itin nemaz vainīgs. Nu, iespējams, tikai nedaudz…

Viņš atkal nopētīja piezīmju grāmatiņu. Tur noteikti bija kāds šifrs, kas uz katras lapas bija uzrakstīts rindiņās un rindkopās ar fanātiski rūpīgu roku. Nebija neviena dzēsuma, nevienas pārrakstīšanās kļūdas, nekādu kricelējumu it kā viss būtu nokopēts no kaut kurienes, cipars pēc cipara.

Sallija piecēlās un aplika Tomam apkārt roku. Viņas mati noslīga pār Toma seju, un viņš ieelpoja to smaržu, atsvaidzinošu šampūna un viņas cepto silto biskvītu smaržu.

Apsoli man tikai vienu, viņa sacīja.

Ko tad?

Esi uzmanīgs. Lai kādus dārgumus ari tas virs būtu atradis, par tiem bijis vērts viņu nogalināt.

Septītā nodaļa

Melodija Krukšanka, lieliska savas profesijas speciāliste, nopūtās un atvēra kolas kārbu. Viņa to iemalkoja, domīgi pavērdamās uz savu pagrabstāva laboratoriju. Mācīdamās Kolumbijas universitātē ģeofiziku un ģeoķīmiju, viņa bija sev iedomājusies pavisam citu karjeras ceļu kllšanu pa Kintanaroo lietus mežiem, meklējot Čiksuluba krāteri; vai apmešanos teltī pie Karstās Klints Gobi tuksnesī, kur izraktu dinozauru olas; vai arī referāta lasīšanu ideālā franču valodā uzmanīgiem klausītājiem Dabas vēstures muzejā Parīzē. Taču viņa atradās šajā pagrabstāva laboratorijā bez logiem, veicot trulus laboratorijas pētījumus neieinteresētiem zinātniekiem, kuri pat nepūlējās atcerēties viņas vārdu un kuriem vismaz daudziem intelektuālās attīstības koeficients bija uz pusi mazāks nekā viņai. Viņa bija pieņēmusi šo darbu, kamēr joprojām mācījās maģistrantūrā, iestāstot sev, ka tā ir tikai pagaidu pietura, līdz viņa pabeigs savu disertāciju un iegūs štata vietas amatu. Taču viņa bija pabeigusi mācības pirms pieciem gadiem un kopš tā laika bija izsūtījusi savu pieteikuma vēstuli uz simtiem tūkstošiem vietu, taču nebija saņēmusi nevienu piedāvājumu. Tas bija nežēlīgs tirgus, kurā katru gadu sešdesmit tikko mācības beiguši maģistranti dzinās pakaļ pusducim vakanču, tas atgādināja muzikālo krēslu spēli, kurā, kad mūzika pieklusa, vairums palika stāvam kājās. Bija kļuvis pavisam bēdīgi, kad viņa pievērsās

Mineralogy Quarterly minēto mirušo sarakstam, taču viņa izjuta cerības uzplaiksnījumu, izlasījusi, kā studentu iemīļots profesors, balvu un pagodinājumu ieguvējs, patiess savas jomas pionieris, bija priekšlaicīgi traģiski gājis bojā. Super!

Tomēr Melodija bija ari nelabojama optimiste un dziļi savā būtībā juta, ka ir radīta kam dižākam, tā nu viņa turpināja izsūtīt simtiem vēstuļu un turpināja pieteikties jebkurām un visām vakancēm, kas atbrīvojās. Tikmēr tagadne bija ciešama: laboratorijā valdīja klusums, viņa šeit bija galvenā, un vienīgais, ko viņai vajadzēja darīt, lai aizbēgtu no īstenības, bija aizvērt acis un spert soli nākotnē, tajā plašajā un brīnišķīgajā zemē, kur viņa varēs izbaudīt piedzīvojumus, veikt brīnumainus atklājumus, pieņemt slavinājumus un iegūt štata vietu.

Melodija atkal atvēra acis un pavērās uz garlaicīgo pelnu krāsas laboratoriju ar tās neskaidro fluorescējošā apgaismojuma dūkoņu un vienmērīgo saspiestā gaisa sistēmas šņākšanu, plauktiem, kas bija pilni ar uzziņu literatūru, un skapjiem ar minerālu paraugiem. Pat miljons dolāru vērtais aprīkojums, kas reiz bija Melodiju sajūsminājis, jau sen viņai šķita vienaldzīgs. Viņa nemierīgi pārlaida skatienu pār komplicētajām, sarežģītajām aparatūrām visdažādāko pētījumu veikšanai un nodomāja: kāda no tā visa ir jēga, ja tev dod analizēt tikai garlaicīgas lietas?

Melodijas pārdomas iztraucēja kluss zvans, kas nozīmēja, ka viņas tukšajā laboratorijā kāds ienācis. Bez šaubām, tas bija kāds kuratora asistents ar lūgumu izanalizēt kārtējo pelēko akmeni pētniecības darbam, kuru neviens tāpat neizlasīs. Viņa gaidīja, kājas uzlikusi uz galda, ar kolu rokā, līdz iebrucējs parādīsies no stūra.

Drīz vien viņa izdzirdēja pašpārliecinātos soļus uz linoleja grīdas, un parādījās slaids, elegants vīrietis, tērpies savā smalkajā, zilajā uzvalkā, doktors Ians Korvuss.

Melodija aši noņēma kājas no galda, nejauši ļaujot arī krēsla sēdeklim ar skaļu krakšķi nokrist zemākā līmenī. Viņa notrausa matus no piesarkušās sejas. Kuratori gandrīz nekad nenāca uz laboratoriju, nevēlēdamies pazemināt savu cieņu saskarsmē ar tehnisko personālu. Taču patlaban, par spīti jebkādai varbūtībai, šeit stāvēja pats Korvuss, diezgan iespaidīgs savā Savile Row uzvalkā un Williavis and Croft kurpēs un glīts, bet nezin kāpēc ar savu izskatu iedvesdams bailes.

Melodija Krukšanka?

Viņa bija pārsteigta, ka Korvuss zina viņas vārdu. Melodija ieskatījās vīrieša kalsnajā, smaidošajā sejā, palūkojās uz skaistajiem zobiem un matiem, kas bija melni kā nakts. Korvusam pakustoties, viņa uzvalks tik tikko pamanāmi nošvīkstēja.

Jā, viņa beidzot atbildēja, mēģinādama saglabāt vienmērīgu balss toni. Tā esmu es, Melodija Krukšanka.

Esmu ļoti priecīgs, ka jūs sameklēju, Melodija. Vai es iztraucēju?

Nē, nē, nepavisam. Tāpat vien te sēžu. Viņa nosarka un jutās kā muļķe.

Es prātoju, vai drīkstētu patraucēt jūsu noslogoto dienu. Vajadzētu izanalizēt vienu paraugu. Viņš pastiepa plastmasas maisiņu un ļāva tam šūpoties, smaidā zibinādams mirdzošos zobus.

Protams.

Es piedāvāju jums nelielu… hmm… izaicinājumu. Vai vēlaties piedalīties?

Nu protams! Korvusam bija tāda reputācija, ka viņš ir atturīgs, pat iedomīgs cilvēks, taču pašreiz viņš šķita gluži vai rotaļīgs.

Tas ir kaut kas tāds, kam jāpaliek starp mums.

Melodija mirkli vilcinājās un tad piesardzīgi pajautāja:

Ko jūs ar to gribat teikt?

Korvuss pasniedza viņai paraugu, un Melodija to aplūkoja. Maisiņā bija ieslidināta etiķete, uz kuras ar roku bija uzrakstīts: Ņūmeksika, paraugs nr. 1.

Es vēlētos, lai jūs šeit izanalizētu šo paraugu bez jebkādām iepriekšējām zināšanām vai nojausmas, no kurienes tas nācis vai kas tas varētu būt. Pilnīga mineraloģiskā, kristalogrāfiskā, ķīmiskā un strukturālā analīze.

Labi.

Ir viens šķērslis. Es gribētu to paturēt noslēpumā. Neko nepierakstiet, neko nesaglabājiet uz cietā diska. Izdarījusi pētījumus, lejupielādējiet datus CD un pilnībā izdzēsiet visus datus no sistēmas. Visu laiku turiet CD ieslēgtu jūsu paraugu skapī. Nevienam nestāstiet, ko jūs darāt, neapspriediet savus atklājumus ne ar vienu. Ziņojiet tieši man. Korvuss raidīja viņai vēl vienu starojošu smaidu. Vai esat ar mieru?

Melodija Krukšanka izjuta satraukuma trīsas, ka Korvuss šajā pasākumā izvēlējies tieši viņu par savu uzticības personu.

Es nezinu. Kāpēc tāda noslēpumainība?

Korvuss pieliecās Melodijai tuvāk. Viņa sajuta tik tikko manāmu cigāru un tvīda auduma smaržu.

To, mana mīļā Melodija, jūs uzzināsiet pēc tam, kad būsiet veikusi analīzes. Kā jau teicu, negribu, lai jums būtu kādi iepriekš izveidojušies spriedumi.

Šī ideja Melodiju intriģēja pat ļoti satrauca. Korvuss bija viens no tiem vīriešiem, kurš izstaroja varu, kurš izskatījās tā, ka varētu iegūt visu, ko vēlas, gluži vienkārši to paņemot. Daudzi muzeja darbinieki no viņa mazliet baidījās un neizjūta lielas simpātijas pret viņu, un visa šī viltotā draudzības izpausme tikai apstiprināja Melodijas prātā to, ka šis vīrietis ir bezgodis tomēr šarmants un pievilcīgs.

Korvuss maigi uzlika roku viņai uz pleca.

Ko teiksiet, Melodija? Vai mums izdosies kopā slepus sadarboties?

Nu labi. Pie velna, kāpēc gan ne? Viņa vismaz zināja, kur iesaistās. Vai ir kāds noteikts laika termiņš?

Cik driz vien iespējams. Bet neizlaidiet neko, dariet visu kārtīgi.

Viņa pamāja ar galvu.

Labi. Nevaru ne izteikt, cik tas ir svarīgi. Korvuss parāva augšup uzacis, pielieca galvu un atkal pasmaidīja, redzot, kā viņa uzlūko paraugu. Ķerieties klāt! Apskatiet to tuvāk.

Melodija pievērsās paraugam ar pastiprinātu interesi. Tas bija apmēram trīs vai četrus simtus gramu smags brūns akmens. Viņa uzreiz saprata, kas tas ir. Tam bija tāda pavisam savāda struktūra. Viņa juta, kā pulss paātrinās, sirds sāk dauzīties ātrāk. Ņūmeksika, paraugs nr. 1. Tas būs aizraujoši.

Viņa nolika maisiņu un sastapās ar Korvusa skatienu. Viņš dedzīgi vēroja Melodiju, un viņa pelēkās acis laboratorijas fluorescējošajā gaismā bija gandrīz vai bezkrāsainas.

Tas ir brīnišķīgs, viņa sacīja. Ja nekļūdos, tas ir…

Ak! Korvuss saudzīgi pielika pirkstu pie viņas lūpām un piemiedza ar aci. Mūsu mazais noslēpums. Viņš noņēma roku, piecēlās, gluži kā gatavotos doties projām, un tad pagriezās, it kā pārdomādams. Iebāzis roku žaketes kabatā, viņš izvilka garenu samta kastīti un sniedza Melodijai. Neliela pateicība.

Melodija paņēma kastīti. Uz tās bija uzrakstīts TIFFANY.

ļā, kā tad, viņa nodomāja, ātri attaisīja kastīti un apmulsa no dārgakmeņu, zilo safīru starojuma. Melodija samirkšķināja acis, tik tikko spēdama ko saskatīt. Zvaigžņu safīri. Platīna rokassprādze ar zvaigžņu safīriem. Ieskatījusies ciešāk, viņa uzreiz saprata, ka tie ir īsti, nevis sintētiskie. Katrs no tiem bija citāds, katrs mazliet nepareizas formas, katrs ar savu krāsu, toni un raksturu. Viņa pastiepa kastīti pret gaismu, vērodama, kā ikviena dārgakmens zvaigzne sakustas un kā gaisma vizuļo tās dziļumos. Melodija norija siekalas, pēkšņi izjūtot kaklā iesprūstam kamolu. Neviens viņai nekad kaut ko tādu nebija dāvinājis. Nekad. Viņa sajuta acīs karstu kņudēšanu, no kuras acumirklī tika vaļā, šausmās atklājot, ka kļuvusi tik viegli aizkustināma.

Viņa nevērīgi atteica:

Jums ir jauka alumīnija oksīda kolekcija.

Es cerēju, ka jums patiks zilie safīri, Melodija.

Viņa atkal norija siekalas, nenovērsdama skatienu no rokassprādzes, lai Korvuss neredzētu viņas acis. Melodijai šķita, ka viņai nekad nekas nav paticis vairāk par šo rokassprādzi. Šrilankas safīri, viņas iecienītie, katrs no tiem unikāls, no tālām zemes dzīlēm. Melodija zināja, ka ar viņu atklāti un bezkaunīgi manipulē, tomēr nodomāja: kāpēc ne? Kādēļ lai viņa to nepieņemtu? Vai tad pasaulē viss nenotika tieši tā?

Viņa sajuta Korvusa roku uz sava pleca un to, cik maigi viņš to paspiež. Tas bija kā elektrisks šoks. Viņai par izmisumu, pasprukusi karsta asara notecēja pār vaigu. Melodija ātri samirkšķināja acis, nespēdama ierunāties, pateicīga, ka Korvuss stāv aiz muguras un to neredz. Tad viņš pieskārās arī otram Melodijas plecam un paspieda ari to, un viņa ar visu kvēli sajuta vīrieša klātesamību. Kā zibens viņai cauri izskrēja jutekliska strāva, un nosarkusi viņa viscaur nodrebēja.

Melodija, esmu ārkārtīgi pateicīgs par jūsu palīdzību. Es zinu, cik jūs esat laba savā darbā. Tāpēc arī uzticu jums šo paraugu un nevienam citam. Tāpēc arī iedevu jums rokassprādzi. Tas nav tikai kukulis lai gan nedaudz jau ir gan. Korvuss iesmējās, uzsitot viņai pa plecu. Tā ir manas uzticēšanās izpausme, Melodija Krukšanka.

Viņa pamāja ar galvu, joprojām to turot aizgrieztu.

Korvusa rokas atkal paspieda, pamasēja un samīļoja viņas plecus.

Paldies, Melodija!

Jā, viņa nočukstēja.

Astotā nodaļa

Kad nomira Toma tēvs un viņš mantoja veselu jūru naudas, vienīgais, ar ko viņš sevi palutināja, bija šī automašīna. Tas bija 1957. gada izlaiduma Chevy 3100 pikaps tirkīza krāsā ar hroma diskiem, trīs ātrumiem. Reiz tas bija piederējis klasisko mašīnu kolekcionāram Albukerkē, kādam patiesam fanātiķim, kas ar mīlestību bija sarūpējis pilnīgi jaunu dzinēju un zobpārvadus, mehāniski apstrādājis detaļas, kuras nebija varējis atrast, un ar hromu sakausējis visu līdz pat rokturiem un radioiekārtai. Un pašās beigās par apdares materiālu viņš bija izvēlējies iekšpusei smalku, baltu ādu krēmkrāsas tonī. Nabaga vīrs bija miris no sirdstriekas, pirms viņam izdevās nobaudīt sava darba augļus, un Toms bija atradis mašīnu, izlasīdams sludinājumu avīzē Thrifty Nickel. Viņš bija samaksājis atraitnei katru peniju, ko mašīna bija vērta, piecdesmit piecus tūkstošus, un viņam tik un tā šķita, ka tas bijis labs darījums. Mašīna bija braucoša skulptūra.

Bija klāt jau pusdienlaiks. Toms bija visur izbraukājies, apjautājies Sansetā un izstaigājis visus meža ceļus, kurus vien augstajos pakalnos pārzināja, taču bez rezultātiem. Vienīgais, ko viņš uzzināja, bija tas, ka viņš tikai seko pa Santafē policijas pēdām, jo arī tā mēģināja uzzināt, vai kāds ir ticies ar noslepkavoto vīrieti pirms viņa nāves.

Šķita, ka šis cilvēks ir bijis ļoti noslēpumains.

Toms nolēma apciemot Benu Pīku, kurš dzīvoja unikālā Serriljosas ciematiņā Ņūmeksikā. Vecās ķieģeļu un koka mājas, agrākais zeltraču ciems, kas reiz bija pieredzējis labākas dienas, atradās klajumā pie galvenā ceļa, netālu no izžuvušā Galistejas līča. Raktuves vairs netika lietotas nu jau vairākus gadu desmitus, bet Serriljosa bija izvairījusies no pamestas vietas statusa, jo to atdzīvināja sešdesmito gadu hipiji, kuri sapirka atstātās kalnraču būdiņas un ierīkoja tajās podnieku un mezglošanas darbnīcas un ādas izstrādājumu veikalus. Tagad ciemu apdzīvoja interesants sajaukums senas spāņu ģimenes, kuras reiz bija strādājušas raktuvēs, novecojuši dīvaiņi un savādi ekscentriķi.

Bens Pīks piederēja pie pēdējā tipa, un viņa dzīvesvieta to labi atspoguļoja. Vecās mājas apmetums, kas bija uzklāts uz skaliņu tikla, jau ilgus gadus nebija redzējis krāsu. Dubļainais pagalms, ko ieskāva liku mietu žogs, bija piekrauts ar sarūsējušām raktuves iekārtām. Vienā stūrī bija kaudze ar violetiem un zaļiem telefona stabu stikla izolatoriem. Pie mājas bija pienaglota zīme, uz kuras bija rakstīts:

ATRADUMU VEIKALS VISS PĀRDOŠANĀ

Arī pats atradējs Nevienam prātīgam piedāvājumam netiks atteikts

Toms izkāpa no mašīnas. Bens Pīks četrdesmit gadus bija strādājis par profesionālu apslēptu mantu meklētāju, līdz domkrats salauza viņa gurnu. Viņš bija negribīgi iekārtojies uz dzīvi Serriljosa ar savu krāmu kolekciju un apšaubāmu stāstu krājumu. Par spīti dīvainajam izskatam, viņam bija zinātņu maģistra grāds ģeoloģijā. Viņš labi pārzināja to, par ko runāja.

Toms iegāja pa greizajiem vārtiem un pieklauvēja pie durvīm. Pēc brīža ēkas pustumsā iedegās gaisma, pie durvīm parādījās seja, kuru izkropļoja vecais, viļņainais stikls, un tad tās zvana šķindoņas pavadībā atvērās.

Toms Brodbents! Pīka raupjā plauksta sakampa Toma roku un tās kaulus spēcīgi paspieda. Pīks nebija garāks par piecām pēdām un piecām collām, bet viņš to atsvēra ar savu enerģiju un dunošo balsi. Viņam bija piecas dienas nedzīta bārda un možas, melnas acis, un viņš tik ļoti mēdza saraukt uzacis, ka mūžīgi izskatījās pārsteigts.

Kā tev klājas, Ben?

Drausmīgi, vienkārši drausmīgi. Nāc iekšā!

Viņš izveda Tomu cauri savam veikalam, kura sienas bija noklātas ar plauktiem, kas vaidēja no vecu akmeņu, dzelzs piederumu un stikla pudeļu kaudzēm. Viss bija domāts pārdošanai, bet nekas, kā šķita, nekad netika pārdots. Cenu zīmes pašas šķita dzeltējoši antīkie piederumi. Viņi nonāca dibenistabā, kas izpildīja gan virtuves, gan ēdamistabas funkciju. Pīka suņi gulēja uz grīdas, sapnī skaļi šņākājot. Vecais virs pakampa no plīts nobružātu kafijas kannu, ielēja šķidrumu divās krūzēs un aizkliboja līdz koka galdam, apsēžoties vienā pusē un aicinot Tomu apsēsties pretī.

Cukuru? Pienu?

Melnu.

Toms vēroja, kā Pīks savā krūzītē iemet trīs pilnas karotes cukura, vēl trīs karotes ar kafijas krējumu un sajauc to visu, veidojot tādas kā dūņas. Toms piesardzīgi iemalkoja savu kafiju. Tā bija pārsteidzoši laba karsta, stipra, gatavota kovboju stilā, tieši tā, kā viņam patika.

Kā klājas Sallijai?

Fantastiski, kā vienmēr.

Pīks pamāja ar galvu.

Tev ir brīnišķīga sieviete, Tom.

Zinu jau, zinu.

Pīks uzsita pīpi pa kamīna dzegu un sāka to piepildīt ar Borkum Riff.

Vakar no rīta es lasīju New Mexican, ka tu augstajos pakalnos esot atradis noslepkavotu vīru. •

Notika vēl kas vairāk, nekā tikai tas, par ko rakstīts avīzē. Vai varu rēķināties, ka tu to paturēsi tikai pie sevis?

Protams.

Toms izstāstīja Pīkām, ko pieredzējis, taču nepieminēja piezīmju grāmatiņu.

Vai tev ir kāda nojausma, ko tas cilvēks atradis un kas viņš tāds ir? beidzis stāstu, viņš pajautāja Pīkām.

Pīks nošnācās.

Dārgumu meklētāji ir grupa lētticīgu muļķu. Visā Rietumu vēsturē neviens nav atradis patiesu, īstu apslēpto mantu.

Šis vīrs to atradis.

Es tam ticēšu, kad to ieraudzīšu. Taču es neesmu dzirdējis neko par jebkādu dārgumu meklētāju šajā apkaimē, tomēr tas neko nenozīmē viņi ir noslēpumaini radījumi.

Vai tev ir kādas idejas par to, kas varētu būt šie dārgumi? Pieņemot, ka tādi vispār eksistē.

Pīks novaidējās.

Es biju meklētājs, nevis džinos pēc apslēptās mantas. Ir liela starpība.

Taču tu to ilgi darīji.

Divdesmit piecus gadus.

Tu esi dzirdējis visādus stāstus.

Pīks aizdedzināja sērkociņu un pielika pie pīpes.

Protams.

Iepriecini mani ar kādu.

Kad šī vēl bija spāņu teritorija, stāsta, ka ziemeļos no Abikijas bijušas zelta raktuves, to vietu saukuši par Elkapitanu. Vai esi dzirdējis par šo gadījumu?

Nē, nekad.

Stāsta, ka viņi ieguvuši gandrīz vai desmit tūkstošus unču, sakausējuši to stieņos un uzspieduši zīmogu Lion and

Castle. Apkārt plosījās apaču cilts indiāņi, tāpēc viņi zeltu nevis izmantoja, bet gan paslēpa alā, gaidot, līdz viss norims. Tā nu gadījās, ka vienu dienu apači iebruka raktuvēs. Viņi nogalināja visus, un palika dzīvs tikai kāds puisis, vārdā Huans Kabriljo, kurš bija devies uz Abikiju pēc pārtikas krājumiem. Kabriljo atgriezās un atrada visus savus biedrus mirušus. Viņš devās uz Santafē un atgriezās ar bruņotu grupu, lai savāktu zeltu. Bet bija pagājušas vairākas nedēļas, kuru laikā stipri lija un radās milzīgi plūdi. Ainava bija mainījusies. Viņi atrada raktuves, nometni un noslepkavoto draugu skeletus. Bet viņi tā arī nevarēja atrast to alu. Huans pavadīja garus gadus, to meklējot, līdz nozuda tajos pakalnos, un neviens viņu vairs ne reizi neredzēja. Tā vismaz stāsta.

Interesanti.

Ir vēl kāds stāsts. Trīsdesmitajos gados kādam vīram, vārdā Ērnijs Kilpatriks, pazudis vērsis vienā no tiem kanjoniem. Viņš bija apmeties netālu no Angļu akmeņiem, tieši dienvidos no Atbalšu kores. Viņš apgalvojis, ka tieši tad, kad rietējusi saule, viņš redzējis, kā svaigs nogruvums netālu no Tiranozauru kanjona atklājis kaut ko līdzīgu alai. Viņš tur uzrāpies un iekāpis tajā iekšā. Tas bijis īss, šaurs tunelis ar cirtienu pēdām sienās. Viņš turpinājis ceļu, līdz tunelis izgājis uz kambari. Viņu gandrīz vai ķērusi sirdstrieka, kad svece apgaismojusi veselu sienu, kas bijusi aizkrauta ar neapstrādātiem zelta stieņiem ar zīmogu Lion and Castle. Viņš ielicis vienu kabatā un devies atpakaļ uz Abikiju. Tajā naktī viņš bārā piedzēries un kā nejēga sācis visiem rādīt zelta stieni. Kāds viņam sekojis ārā, nošāvis un aplaupījis viņu. Protams, noslēpums miris kopā ar viņu, un zelta stieni neviens vairs nekad neredzēja.

Pīks izspļāva tabakas gabaliņu.

Visi šie stāsti par apslēpto mantu ir tādi paši.

Tu tiem netici.

Nevienam sasodītam vārdam. Pīks atgāzās atpakaļ un, apbalvojis sevi ar jaunu pīpes iedegšanu, pāris dūmu ievilkšanu, gaidīja komentārus.

Man jāsaka, Ben, es runāju ar to ievainoto vīru. Viņš atradis ko nozīmīgu.

Pīks paraustīja plecus.

Vai tur varētu būt kas vērtīgs, ko viņš varētu atrast, ne tikai Elkapitanas krājumi?

Bez šaubām. Tur, augšā, ir dažādas iespējas minerālu un dārgakmeņu ziņā. Ja viņš tos meklēja. Varbūt viņš meklēja keramiku, atraka senas indiāņu drupas. Vai aplūkoji viņa ierīces?

Viss bija iesaiņots seglu somā. Neredzēju neko neparastu.

Pīks novaidējās.

Iespējams, ka viņš atradis urānu vai molibdēnu. Urānu dažreiz var atrast augšējā formācijas nodaļā, kas izstiepjas Tiranozauru kanjonā un pa visu Hoakina kanjona lejgalu. Es piecdesmito gadu beigās meklēju urānu, bet pilnīgi neko neatradu. Taču man arī nebija pareizo instrumentu un ierīču.

Tu divas reizes pieminēji Tiranozauru kanjonu.

Milzīgs, sasodīts kanjons ar miljoniem pieteku, ved līdz pat Atbalšu korei un augšā plakankalnē. Mēdza būt labs urāna un molibdēna ziņā.

Vai urāns mūsdienās ir ko vērts?

Tikai tad, ja tev melnajā tirgū ir pircējs. Federālie aģenti to, protams, nepērk, jo viņiem jau tā pietiek.

Vai to varētu izmantot teroristi?

Pīks noraidoši papurināja galvu.

Šaubos. Būtu nepieciešama miljons dolāru vērta bagātināšanas programma.

Varbūt lai izveidotu radioaktīvo bumbu?

Urāna rūdā, pat skaidrā urānā, gandrīz vispār nav radioaktīvo elementu. Izplatītais pieņēmums, ka urāns bīstami radioaktīvs, ir nepareizs.

Tu pieminēji molibdēnu. Kas tas tāds?

Augšā, Tiranozauru kanjona aizmugurējā daļā, ir nedaudz ar molibdēnu saistītu iežu. Es tur augšā atradu mazliet molibdēna, bet bija jau paaugstināta nogulu kvalitātes prasība, tāpēc mans atradums nebija vērts vairāk par dienu vecām čurām. Tur varētu būt vēl kaut kur jau vienmēr ir vēl.

Kāpēc to sauc par Tiranozauru kanjonu?

Tieši pie ieejas ir liela bazalta intrūzija, kas laika gaitā izveidojusies tā, ka virsotne līdzinās tiranozaura galvaskausam. Apaču cilts indiāņi tur, augšā, negāja, apgalvojot, ka vieta ir apsēsta. Tieši tur es salauzu savu gurnu. Trīs dienas vēlāk mani ar helikopteru aizveda no turienes. Tā ka, ja arī tā vieta nav apsēsta, tai vajadzētu tādai būt. Es tur vairs neatgriežos.

Un kā ar zeltu? Dzirdēju, ka tu esot tur to atradis.

Bens iesmējās.

Protams, kā tad ne! Zelts ir lāsts visiem, kas to atrod. Astoņdesmit sestajā gadā Labirintā uzgāju kvarca akmeni, kas viscaur izraibināts ar zelta dzīslām. Pārdevu to minerālu uzpircējam par deviņiem tūkstošiem dolāru un tad es iztērēju desmit reizes lielāku summu, meklējot vietu, no kurienes tas radies. Tam sasodītajam akmenim taču bija no kaut kurienes jānāk, bet es tā arī neatradu tā iegulu. Kā man šķiet, tad tas noripojis visu ceļu no Kanhilonu kalniem, kur ir vesels lērums pamestu raktuvju un vecu raktuvju ciematu. Kā jau teicu, zelts ir lāsts. Pēc tā gadījuma es tam vairs nepieskāros. Viņš iesmējās un ievilka vēl vienu dūmu no savas pīpes.

Vai vēl kaut kas neienāk prātā?

Tā viņa "apslēptā manta" varētu būt kāds atradums indiāņu drupās. Tur, Anasasi drupās, visādu mantu ir daudz. Pirms kļuvu gudrāks, es tur mēdzu parakņāties, pārdevu loku bultas un keramikas podus, ko atradu. Mūsdienās par jauku melnbaltu Chaco bļodu var dabūt piecus, desmit tūkstošus. Par to ir vērts papūlēties. Un tad jau ir vēl ari Padres zudusi pilsēta.

Kas tā tāda?

Tom, manu zēn, esmu tev par to jau stāstījis.

Neesi gan.

Pīks ievilka dūmu.

Gadsimta sākumā franču mācītājs, vārdā Eusevio Bernārs, apmaldījās kaut kur de 1os Vjehosā pa ceļam no Santafē uz Čamu. Klejodams apkārt un mēģinādams atrast ceļu, viņš pamanīja Anasasi klintīs milzīgu mītni. Tai bija četri torņi, simtiem istabu, īsta zudusī pilsēta. Neviens to vēlāk vairs neatrada.

Patiess stāsts?

Pīks pasmaidīja.

Droši vien ne.

Un kā ar naftu vai gāzi? Vai viņš varētu meklēt kādu no tiem?

Šaubos. Tas ir tiesa, ka Čamas plašumi plešas tieši Sanhuanas līča malā, vienā no bagātākajiem dabiskās gāzes laukiem Dienvidrietumos. Problēma ir tā, ka vajadzīga vesela komanda ar seismiskām zondēm, lai piedalītos tajā spēlītē. Vientuļam meklētājam nav ne mazākās iespējas. Pīks sabikstīja pelnus pīpē ar irbuli, piebāza to vēlreiz un aizdedzināja. Ja viņš meklēja spokus, nu, stāsta, ka tur to ne mazums. Apači apgalvo, ka dzirdējuši tiranozauru aurojam.

Mēs novirzāmies no temata, Ben,

Tu teici, ka vēlies dzirdēt stāstus.

Toms pacēla roku.

Es novelku robežu pie dinozauru rēgiem.

Kā varu pieņemt, ir iespējams, ka šis tavs nezināmais atradumu meklētājs uzgājis Elkapitanas krājumus. Desmit tūkstoši unču zelta būtu vērtas… Pīks savaikstījās. Gandrīz četrus miljonus dolāru. Bet jāņem vērā, kāda ir numismātiskā vērtība šiem senajiem spāņu stieņiem ar Lioti and Castle zīmogu. Pie velna, tiem būtu vismaz divdesmit vai trīsdesmit reižu lielāka vērtība nekā parastiem zelta stieņiem. Lūk, nu jau mēs runājam par naudu… Labāk pastāsti man vairāk par to slepkavību. Un es tev izstāstīšu par Gaudojošās sievietes spoku.

Sarunāts.

Devītā nodaļa

Madokss izstiepa kājas biznesa klases kabīnē Continental 450 lidojumā no Lagvārdijas uz Albukerki, Ņūmeksikā. Atlaizdams atpakaļ ādas sēdekli, viņš atvēra savu klēpjdatoru un iemalkoja Pellegrino, kamēr gaidīja, līdz tas ieslēdzas. Savādi gan, Madokss nodomāja, viņš līdzinājās jebkuram citam cilvēkam sev apkārt, kuri valkāja dārgus uzvalkus un arī tāpat rakstīja ar saviem datoriem. Būtu jautri, patiešām jautri, ja kāds viceprezidents vai rīkotājdirektors apsēstos viņam blakus, lai paskatītos, ar ko viņš nodarbojas.

Madokss sāka pētīt kaudzīti ar roku rakstīto vēstuļu analfabētu sacerētas vēstules, kurās ieguldīts pamatīgs darbs, uz lēta līniju papīra ar neuzasinātu zīmuli, ar tauku traipiem un pirkstu nospiedumiem. Pie katras vēstules bija piestiprināta fotogrāfija ar neglīto kretīnu, kurš to bija uzrakstījis. Kaudze neveiksminieku!

Viņš izņēma pirmo vēstuli, nogludināja to uz sava paplātes galdiņa blakus datoram un sāka lasīt.

Dargais mister Madokkss!

Esmu Londels Franklins Džeimss 34 gadus vecs Balts Āriešu vīrietis no Arandelas, Ark. Mans penis ir 9 collas garš ciets kā akmens viscaur un es meklē blondu sievieti nekādu resnu muldošu mauku lūdzu nē tikai sievieti kurai patīk 9 collas viscaur plusesmu 6 pēdas divas tīri uzkačāti stingri muskuļi ar miroņa galvas tetovējumu uz labā trijstūra muskuļa un pūķis uz krūtīm Es meklē slaidu sievieti no Dziļajiem Dienvidiem nekādu nēģeru piegulētāju vai Ņujorkas ielenes tikai vecmodīgu Baltu āriešu Dienvidu Meiteni kas zina kā apmierināt vīrieti un gatavot vistu un kartupeļus Es sēžu piecus līdz piecpadsmit bruņota laupīšana apgabala advokāts meloja par atlaidēm bet man būs apilācija pēc diviem gadiem 8 mēnešiem es gribu smuku sievieti kas mani gaida ārā gatava to dabūt līdz pat pašām iekšām.

Madokss pasmīnēja. Te nu bija kretīns, kurš pavadīs visu atlikušo mūžu cietumā ar "apilāciju" vai bez tās. Daži cilvēki gluži vienkārši bija tam dzimuši. Viņš sāka rakstīt klēpjdatorā:

Mani sauc Lonijs F. Džeimss, un es esmu trīsdesmit četrus gadus vecs baltais vīrietis no Arandelas, Arkansas štatā, sēžu no pieciem līdz piecpadsmit gadiem par bruņotu laupīšanu, atbrīvošana pret galvojumu gaidāma pēc nepilniem trijiem gadiem. Esmu ideālā fiziskajā formā, sešas pēdas divas collas garš, 190 mārciņas smags, nopietni nodarbojos ar svaru celšanu un kultūrismu. Dāmas, esmu apveltīts ar labiem dotumiem. Mana astroloģiskā zīme ir Mežāzis. Man ir miroņa galvas tetovējums uz labās rokas un uz krūtīm Svētais Džordžs, kas nogalina pūķi. Es meklēju neliela auguma blondīni ar zilām acīm, vecmodīgu Dienvidu skaistuli sarakstei, romantiskām un nopietnām attiecībām, ļums vajadzētu būt slaidai un formīgai, divdesmit deviņus gadus vecai vai jaunākai, saldai kā piparmētras džulepam, tomēr arī sievietei, kura atpazīst īstu vīrieti, kad viņu ierauga. Man patīk kantri mūzika, labs lauku ēdiens, profesionālais futbols un sadošanās rokās garām pastaigām pa lauku ceļiem miglainos rītos.

Te nu gan redzama iedvesma, nodomāja Madokss, pārlasot vēstuli. Salda ka piparmētras džuleps. Viņš to vēlreiz pārlasīja, izdzēsa gabaliņu par miglainajiem rītiem un saglabāja datorā. Tad viņš paskatījās uz fotogrāfiju, kas bija pievienota vēstulei. Vēl viens neglīts ķēms šim bija lodes formas galva un acis tik cieši kopā, ka šķita kā ar skrūvspīlēm saspiestas. Tomēr viņš noskenēs šo bildi un aizsūtīs. Pieredze liecināja, ka izskatam nebija nozīmes. Nozīme bija tikai tam, ka Londels Franklins Džeimss bija tur, iekšā, nevis šeit, ārā. Tādējādi viņš piedāvāja īstajai sievietei ideālas attiecības. Sieviete varēja viņam rakstīt, apmainīties ar seksa vēstulēm, dot solījumus, zvērēt mūžīgu mīlestību, runāt par bērniem un precībām, un nākotni un nekas no tā nemainīs faktu, ka viņš bija ieslodzījumā, bet viņa te, ārā. Viņai bija pilnīga kontrole. Tas arī bija galvenais, kontrole, kā arī erotiskās sajūtas, kas radās dažām sievietēm, ja viņas sarakstījās ar kādu krāpnieku, kurš atsēdēja nopietnu laiku par bruņotu laupīšanu un kurš apgalvoja, ka viņam ir deviņas collas liels loceklis. Jā, un vai kāds varēja pierādīt pretējo?

Viņš atvēra jaunu lapu un paņēma nākamo vēstuli.

Dārgais mister Madoks!

Es meklēju sievieti, kurai varu nosūtīt savu spermu, lai viņa var radīt man bērnu…

Madokss saviebās un šo vēstuli saburzīja, iemetot to priekšējā sēdekļa kabatiņā. Jēziņ, viņš vadīja iepazīšanās biroju, nevis spermas banku.

Garām slīdēja brūnās Ņūmeksikas ainavas, kamēr lidmašīna tuvojās Albukerkei no austrumu puses. Pie Sandija kalnu nogāzēm zeme pēkšņi bija tumša, klāta ar kokiem, tad negaidot balta klāta ar sniegu. Lidmašīna palidoja garām kalniem, un tad jau viņi lidoja pāri pilsētai, sākdami piezemeties. Madoksam pavērās skats uz visu ainavu upi, šosejām, nelielajām mājām, kas pacēlās augšup kalnos. Viņu pārņēma nomāktība, redzot tik daudz bezjēdzīgu cilvēku dzīvojam tik nožēlojami savās skudru mājiņās. Tas gluži vai līdzinājās dzīvei cietumā.

Nē, tā viņš nebija domājis. Gandrīz nekas nelīdzinājās dzīvei cietumā.

Madoksa domas atgriezās pie pašreizējās problēmas, un viņš pēkšņi izjuta aizkaitinājumu. Brodbents. Šis vīrs laikam bija gaidījis īsto bridi Labirintā. Madokss bija paveicis visu darbu, nošāvis puisi, bet tad iejaucās Brodbents, paņēma piezīmju grāmatiņu un devās projām. Tas maita bija izbojājis ideālo nobeigumu.

Madokss dziļi ievilka elpu, aizvēra acis, pāris reižu klusībā noskaitīja savu mantru, mēģinādams meditēt. Nebija jēgas satraukties. Problēma bija pavisam vienkārša. Ja Brodbents turēja piezīmju grāmatiņu pie sevis mājās, Madokss to atradīs. Ja ne, tad Madokss atradīs veidu, kā izdabūt no Brodbenta tās atrašanās vietu. Tam vīrietim gluži vienkārši nebija ne nojausmas, ar ko viņš saskāries. Un, tā kā Brodbents bija tajā visā iekšā līdz pašām ausīm, nebija ticams, ka viņš iesaistīs policistus. Tas tiks nokārtots abu starpā.

Viņš to bija parādā Korvusam. Jēziņ, Madokss viņam bija parādā savu dzīvību.

Viņš atslīga atpakaļ krēslā, līdz lidmašīna piezemējās, jauki un maigi skardama zemi. Madokss to uztvēra par zīmi.

Desmita nodaļa

Nākamajā Pītā Toms atrada savu palīgu Šeinu Makbraidu aplokā, kur viņš nenovērsa acis no sarkanbrūna, maza zirga, kas pie rāmja uz ritentiņiem smagi soļoja uz riņķi. Šeins bija īru puisis no Bostonas dienvidiem, viņš bija mācījies Jeilas universitātē, bet protestēdams pieņēmis Mežonīgo Rietumu tikumus un tagad līdzinājās kovbojam pat vairāk nekā vietējie. Viņš slāja apkārt zābakos un izrādīja savu pamatīgo bārdu, galvā uzlicis ieliektu kovboju cepuri, izbalējušu melnu lakatiņu apsējis ap kaklu. Viņš prata apieties ar zirgiem, viņam bija humora izjūta, viņš nopietni izturējās pret darbu un bija bezgala uzticams. Toms bija pārliecināts, ka šeins ir ideāls partneris.

Šeins pagriezās pret Tomu, noņēma cepuri, noslaucīja pieri un izlieca uzaci.

Kā tev liekas?

Toms vēroja, kā zirgs kustas.

Cik ilgi viņš tur jau ir?

Desmit minūtes.

Pēdas ostīts.

Šeins iebilda:

Nē, tur tev nav taisnības. Sesamoiditis.

Spalvu kušķi pie naga nav uztūkuši.

Toms piemiedza acis un vēroja zirgu kustamies.

Kam tas pieder?

Cēlais Niks, pieder O Bar O. Nekad agrāk nav bijusi problēma.

Govju ganu vai arī medību zirgs?

Sacīkšu zirgs.

Toms sarauca pieri.

Iespējams, tev ir taisnība.

Iespējams? Te nav nekādu iespējams. Viņš tikko atgriezās no sacensībām Amarilo. Treniņi kopā ar ilgu braukāšanu treileros pie tā var novest.

Toms apstādināja rāmi uz riteņiem, pietupās, pataustīja zirga spalvu kušķus pie naga. Karsti. Viņš piecēlās.

Es joprojām uzskatu, ka tas ir pēdas ostīts, bet piekāpšos tajā, ka tas varētu būt arī sesamoiditis.

Tev vajadzēja būt juristam.

Jebkurā gadījumā ārstēšana neatšķiras. Pilnīgs miers, periodiska nolaistīšana ar aukstu ūdeni, ādas apsēji kājām.

It kā es nezinātu.

Toms satvēra Šeinu aiz pleca.

Tev sāk izdoties arvien labāk, vai ne, Šein?

Tieši tā, bos.

Tad jau neiebildīsi šodien būt galvenais.

Viss rit daudz labāk, kad tu neesi šeit, auksts alus, ielu muzikanti un puskailas sievietes.

Tikai nenodedzini neko.

Tu joprojām meklē to meiteni, kuras tēvu nogalināja Labirintā?

Man īpaši neveicas. Policija nevar atrast ķermeni.

Mani tas nepārsteidz, ka viņi nevar atrast ķermeni. Tur taču ir tādi sasodīti plašumi.

Toms pamāja ar galvu.

Ja es varētu saprast, ko viņš sarakstījis savā piezīmju grāmatiņā, tad droši vien uzzinātu, kas viņš tāds bijis.

Droši vien.

Toms bija Šeinam visu izstāstījis. Viņiem bija tāda veida attiecības. Un Šeins, par spīti savam runīgumam, bija pavisam noteikti diskrēts.

Vai tev tas ir līdzi?

Toms izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu.

Ļauj paskatīties. Šeins to paņēma un pāršķirstīja. Kas tas? Šifrs?

-Jā.

Šeins aizvēra grāmatiņu un nopētīja vāku.

Tās ir asinis?

Toms pamāja ar galvu.

Jēziņ! Nabaga vīrs. Šeins atdeva viņam piezīmju grāmatiņu. Ja policija uzzinās, ka tu no viņiem to slēp, tavas cietuma durvis aizmetinās cieši ciet.

Es to paturēšu prātā.

Toms aizgāja aiz klīnikas, lai pārbaudītu zirgus staļļos; viņš gāja tiem visiem garām, katru noglaudīdams, novērtēdams, čukstēdams mierinošus vārdus. Viņš sakārtoja dokumentus uz sava galda, pārbaudīja rēķinus, ievērodams, ka dažiem jau maksāšanas termiņš nokavēts. Viņš tos nebija samaksājis ne jau naudas trūkuma dēļ, bet gan vienkārši aiz slinkuma; viņi abi ar Šeinu nevarēja ciest uzņēmējdarbības dokumentu kārtošanas daļu. Viņš tos iemeta atpakaļ ienākošo dokumentu kastē, pat neatvērdams. Viņam tiešām vajadzēja noalgot grāmatvedi, kas varētu tikt galā ar visiem papīriem, taču papildu izdevumi viņus pēc grūti un smagi nostrādāta gada novestu atpakaļ bīstamajā zonā. Fakts, ka viņš bija mantojis simts miljonus dolāru, neko nemainīja. Viņš nelīdzinājās savam tēvam. Viņam pašam vajadzēja radīt sev peļņu.

Viņš pagrūda dokumentus malā un, izvilcis piezīmju grāmatiņu, atvēra to un nolika uz galda. Cipari gluži kā māja ar roku viņš bija pārliecināts, ka tajos ir atrisināms nogalinātā identitātes noslēpums. Kā arī ziņas par dārgumiem, kurus viņš bija atradis.

Šeins pabāza kabinetā galvu.

Kā klājas O Bar O zirgam? Toms pajautāja.

Apārstēts un savā stallī. šeins brīdi vilcinājās pie durvīm.

Kas noticis?

Vai atceries, ka pagājušajā gadā, tajā klosteri pie Čamas upes, bija saslimusi avs?

Toms pamāja ar galvu.

Kad mēs tur bijām, vai atceries, ka dzirdējām stāstus par kādu vīru, kurš kādreiz CIP strādājis par atšifrētāju un tad visu pametis, lai kļūtu par mūku?

Jā, kaut ko tādu atceros.

Varbūt paprasi viņam, lai uzmet acis tai piezīmju grāmatiņai.

Toms blenza uz Šeinu.

Lūk, tā šajā nedēļā ir labākā ideja, kas tev ienākusi prātā.

Vienpadsmitā nodaļa

Melodija Krukšanka noregulēja dimanta asmeni un palielināja apgriezienus minūtē. Tā bija skaista iekārta varēja sadzirdēt tīro, dziedošo skaņu, ko tā izdeva. Viņa ielika paraugu ligzdā, nostiprinādama to, un ieslēdza lamināra plūsmu. Asmens dziedāšanu pārmāca burbuļojošs troksnis, paraugam peldot ūdenī un krasāk atklājoties tā krāsu toņiem dzeltenajam, sarkanajam, tumši violetajam. Viņa izdarīja pāris beigu iestatījumus, ieslēdza automātisko virzītāju un ļāva tam traukties.

Kad paraugs saskārās ar dimanta asmeni, atskanēja gluži kā mūzika. Pēc īsa brīža paraugs jau bija pārgriezts, un skatienam pavērās tā iekšpuses dārgumi. Ar izveicīgu, gadu gaitā iegūtu pieredzi viņa to nomazgāja un nosusinājusi apgrieza, iestiprinot otru pusi epoksīdsveķos uz manipulatora.

Gaidīdama, līdz epoksīdsveķi sacietēs, viņa pievērsās savai safīra rokassprādzei. Viņa bija pateikusi draugiem, ka tas ir lēts dārglietu atdarinājums, un viņi noticēja. Un kāpēc ne? Kurš gan varētu iedomāties, ka viņa, Melodija Krukšanka, kura pelnīja tikai divdesmit vienu tūkstoti dolāru gadā, mita nožēlojamā dzīvoklī Amsterdamas avēnijā, kurai nebija ne drauga, ne naudas, staigātu apkārt ar Šrilankas desmit karātu zilo zvaigžņu safīru uz rokas? Viņa ļoti labi apzinājās, ka Korvuss viņu izmanto tāds vīrietis nekad nebūtu nopietni ieinteresēts viņā. No otras puses, tā nebija sagadīšanās, ka viņš bija izvēlējies tieši Melodiju šim darbam. Viņa bija laba sasodīti laba. Rokassprādze bija daļa no stingri noteikta bezpersoniska darījuma: kompensācija par viņas ekspertīzi un piesardzību. Tajā nebija nekā necienīga.

Paraugs bija sacietējis. Viņa to ielika atpakaļ ligzdā un atkal apgrieza otrādi. Pēc brīža viņai jau bija gluds, ar zīmoglaku noklāts akmens, apmēram pusi milimetra biezs, ideāli sagriezts, bez niecīgākās plaisas vai lauskas. Viņa ātri izšķīdināja sveķus, atbrīvoja zīmoglaku un sagrieza to ducī mazāku gabaliņu, katrs no tiem bija lemts cita veida pārbaudei. Paņēmusi vienu no gabaliņiem, viņa to nostiprināja epoksīdsveķos uz cita manipulatora un izmantoja pulētāju un spodrinātāju, līdz tas bija skaisti caurredzams un apmēram uz pusi tik biezs kā cilvēka mats. Viņa to uzlika uz mikroskopa priekšmetgaldiņa un ieskatījās okulārā.

Pēc ātras slēdžu noregulēšanas viņas skatienam pavērās krāsu varavīksne, vesela pasaule ar kristālisku skaistumu. No krāšņuma, ko atklāja polarizācijas mikroskops, viņai vienmēr aizrāvās elpa. Pat neinteresantākais akmens atklāja savu iekšējo pasauli. Viņa ieslēdza palielināšanu par trīsdesmit reizēm un uzsāka polarizēšanas procesu, un katra pārmaiņa radīja jaunu parauga krāsu vilni. Pirmais piegājiens bija gluži estētisks baudījums; tas bija kā skatīties vitrāžā, kas ir vēl skaistāka par Šartras Dievmātes katedrāles vitrāžas rozeti.

Melodija juta, kā ar katru brīdi paātrinās viņas sirdsdarbība. Tas bija patiešām neatkārtojams paraugs. Pēc pilnīgām sērijām viņa pagrieza palielinājumu uz simt divdesmit reizēm. Struktūra bija tik smalka, tik ideāla apbrīnojama. Tagad viņa varēja saprast Korvusa noslēpumainību. Ja ir vēl tādi paraugi un droši vien bija -, to nevienam nedrīkstēja izpaust. Tas būs satriecošs gājiens pat tik ievērojamam vīram kā Korvusam.

Melodija atzvēlās krēslā, un viņai prātā ienāca vēl kāda doma. Šis paraugs varēja būt tieši tas, kas viņai vajadzīgs, lai nodrošinātu štata vietu, ja vien viņa pareizi izspēlēs savas kārtis.

Divpadsmita nodaļa

Kristiešu klosteris atradās piecpadsmit jūdzes tālāk pa Čamas upi, dziļi Čamas mežonīgajā apgabalā, blakus milzīgajai de 1os Vjehosas plakankalnei, kas iezīmēja augsto pauguru sākumu. Toms brauca pa klostera ceļu nebeidzami lēnām, ienīzdams to, ka jāpakļauj savs dārgais Chevy vienam no Ņūmeksikas ar sliktāko slavu apveltītajiem ceļiem. Tajā bija tik daudz bedru, ka tas izskatījās kā bumbu sadragāts, un tajā bija tādi posmi, kas draudēja izļodzīt katru automašīnas skrūvīti un nodauzīt viņa zobus līdz smaganām. Kā runāja, tad mūkiem tas patika.

Pēc ceļojuma, kas šķita veikts līdz pasaules galam, Toms ieraudzīja virs kadiķiem ķieģeļu baznīcas torni. Pamazām parādījās ari pārējais benediktiešu klosteris grupiņa brūnu ķieģeļu māju, kas bija izkaisītas pie upes gultnes tieši tajā vietā, kur Galinas upe savienojās ar Čamu. Stāstīja, ka tas esot viens no attālākajiem kristiešu klosteriem visā pasaulē.

Toms novietoja automašīnu dubļainā stāvvietā un devās pa taciņu uz klostera veikalu. Viņš jutās neērti, prātodams, kā gan palūgs mūka palīdzību. Viņš sadzirdēja kluso dziedāšanu, kas nāca no baznīcas, un tā saplūda ar putnu čivināšanu.

Veikals bija tukšs, bet, Tomam atverot durvis, iešķindējās zvaniņš, un no dibenistabas iznāca jauns mūks.

Sveicināti, sacīja Toms.

Esiet sveicināts! Mūks apsēdās uz augsta koka ķebļa aiz veikala letes. Toms neizlēmīgi mīņājās, aplūkodams vienkāršos klostera produktus: medu, kaltētus ziedus, ar rokām darinātas kartītes, kokgrebumus.

Esmu Toms Brodbents, viņš sacīja, pastiepdams roku.

Mūks to paspieda. Viņš bija maza auguma, slaids un nēsāja biezas brilles.

Patīkami iepazīties.

Toms noklepojās. Tas viss bija sasodīti neērti.

Esmu veterinārārsts, un pagājušajā gadā es šeit izārstēju slimu avi.

Mūks pamāja ar galvu.

Kamēr biju šeit, dzirdēju par mūku, kurš agrāk strādājis CIP.

Mūks atkal pamāja ar galvu.

Vai jūs zināt, par kuru es runāju?

Brālis Fords.

Skaidrs. Gribēju zināt, vai varētu ar viņu aprunāties.

Mūks paskatījās uz savu pulksteni, lielu sporta pulksteni

ar pogām un ciparnīcām, kurš šķita neiederamies uz mūka rokas, bet Toms pat nebija pārliecināts, kāpēc tieši. Pat mūkiem vajadzēja zināt, cik ir pareizs laiks.

Dievkalpojums drīz beigsies. Iešu viņu pasaukt.

Mūks nozuda. Pēc īsa brīža Toms pārsteigts ieraudzīja gigantisku figūru soļojam viņa virzienā. Mūka milzīgās kājas bija ieautas smilšainās sandalēs, rokā viņš turēja garu koka nūju, un brūnais talārs kuļājās ap augumu. Pēc mirkļa durvis atlidoja vaļā, un brālis Fords ieslāja veikalā, talāram noplivinoties vien. Bez apstāšanās viņš piegāja pie Toma un iekļāva viņa plaukstu milzīgās, bet pārsteidzoši maigās rokas spiedienā.

Brālis Vaimens Fords, nogranda balss, kas nepavisam neatbilda priekšstatam par mūku.

Toms Brodbents.

Brālis Fords bija pārsteidzoši neglīts vīrietis ar lielu galvu, raupju seju, kas daļēji atgādināja Ābrahamu Linkolnu un daļēji Hermanu Munsteru. Viņš neizskatījās īpaši godbijīgs, vismaz ārēji tas nebija pamanāms, un pilnīgi noteikti nelīdzinājās tipiskam mūkam ar savu vareno sešas pēdas, piecas collas garo ķermeni, bārdu un nepaklausīgajiem melnajiem matiem, kas sniedzās pāri ausīm.

Iestājās klusums, un Toms atkal izjuta apmeklējuma neērtību.

Vai jums ir kāds bridis, lai aprunātos?

Patiesību sakot, mēs esam pakļauti klusēšanas zvērestam, sacīja mūks. Varbūt iesim pastaigāties?

Labi.

Fords ātrā gaitā devās pa taciņu, kas veda no veikala lejā uz upi un gar upes krastu. Toms ar pūlēm turējās līdzi. Bija skaista jūnija diena, oranžie kanjoni zaigoja pret zilajām debesīm brīnišķīgos krāsu kontrastos, bet virs galvas pūkaini mākonīši slīdēja kā augsti kuģi jūrā. Kādas desmit minūtes viņi soļoja klusēdami. Taciņa sāka vest augšup, līdz izbeidzās stāva kalna virsotnē. Brālis Vaimens Fords atmeta atpakaļ talāru un apsēdās uz nokaltuša kadiķa celma.

Apsēdies viņam blakus, Toms vēroja kanjonu valsti piesardzīgajā klusumā.

Es ceru, ka neatrauju jūsu uzmanību no kaut kā svarīga, viņš sacīja, joprojām nebūdams pārliecināts, kā sākt sarunu.

Es kavēju ļoti svarīgu pasākumu. Viens no brāļiem gatavojas zvērestam vakara dievkalpojumā. Viņš iesmējās.

Brāli Ford…

Lūdzu, sauc mani par Vaimenu.

Gribēju zināt, vai varbūt jūs esat dzirdējis par slepkavību Labirintā pirms divām dienām.

Es jau sen esmu atmetis avīzes lasīšanu.

Vai zināt, kur atrodas Labirints?

To es zinu ļoti labi.

Pirms divām dienām tur nogalināja dārgumu meklētāju. Toms atstāstīja notikumu ar vīrieti, to, kā viņš atradis piezīmju grāmatiņu, un līķa pazušanu.

Fords kādu brīdi klusēja, vērodams upi. Tad viņš pagrieza galvu un pajautāja:

Tātad… kāda ir mana loma tajā visā?

Toms izņēma no kabatas piezīmju grāmatiņu.

Tu to neatdevi policijai?

Es viņam biju devis solījumu.

Tu viņiem noteikti iedevi kopiju.

Nē.

Tas nebija prātīgi.

Policists, kas izmeklēja lietu, neizraisīja manī lielu uzticību. Un es devu solījumu.

Toms redzēja, kā mūka pelēkās acis viņu uzmanīgi vēro.

Kā es varu tev palīdzēt?

Toms pastiepa piezīmju grāmatiņu, bet mūks neizdarīja nevienu kustību, lai to paņemtu.

Esmu izmēģinājis visu, kas man ienāca prātā, lai varētu identificēt vīru un atdot šo te viņa meitai. Man nekas nav iznācis. Policijai nav ne jausmas, un viņi man teica, ka varot paiet nedēļas, pirms viņi atrod nogalināto. Vīrieša identitātes atbilde meklējama šeit esmu par to pārliecināts. Vienīgā problēma ir tā, ka viss rakstīts, lietojot šifru.

Iestājās klusums. Mūks turpināja uzmanīgi vērot Tomu.

Kā dzirdēju, tad jūs CIP strādājāt par kodu atšifrētāju.

Jā, es biju kriptogrāfijas analītiķis.

Tātad? Varbūt pamēģināsiet atrisināt?

Fords palūkojās uz piezīmju grāmatiņu, bet joprojām tai nepieskārās.

Nu, paskatieties, aicināja Toms, to pastiepis.

Fords vilcinājās, taču tad sacija:

Nē, paldies.

Kāpēc ne?

Tāpēc, ka es izvēlos to nedarīt.

Toms izjuta aizkaitinājuma vilni, izdzirdot augstprātību, kas izskanēja atbildē.

Tas ir labam mērķim. Šā vīra meita droši vien pat nenojauš par viņa nāvi. Iespējams, ka viņa ir drausmīgi uztraukusies. Es devu solījumu mirstošam vīrietim, un es turēšu savu solījumu un jūs esat vienīgais, kurš, kā zinu, var man palīdzēt.

Man ļoti žēl, Tom, bet es nevaru tev palīdzēt.

Jūs nevarat vai to nedarīsiet?

Nedarīšu.

Vai jūs baidāties iesaistīties policijas dēļ?

Mūka raupjajā sejā parādījās atturīgs smaids.

Itin nemaz.

Tad kāpēc?

Es šeit ierados tādēļ, lai tiktu projām tieši no tādām lietām.

Neesmu pārliecināts, ka saprotu jūs.

Pēc nepilna mēneša es došu zvērestu. Būt par mūku nozīmē ko vairāk nekā tikai tērpa valkāšanu. Tas nozīmē sākt jaunu dzīvi. Tā, viņš norādīja uz piezīmju grāmatiņu, būtu atgriešanās manā vecajā dzīvē.

Jūsu vecajā dzīvē…?

Vaimens Fords vēroja upi, saraucis savas kuplās uzacis.

Manā vecajā dzīvē.

Jums laikam tur pārāk labi neklājās, ja aizbēgāt uz klosteri.

Fords sarauca uzaci.

Klostera garīgumam nav nekāda sakara ar bēgšanu no kaut kā, bet gan bēgšanu pretim kaut kam dzīvam Dievam. Bet… jā, viegli man negāja.

Kas notika? Ja neiebilstat, ka jautāju.

Iebilstu gan. Laikam esmu atradis no okšķerlgās ziņkāres, ko ārpasaulē uzskata par sarunu.

Tomu sāpināja pārmetums.

Es atvainojos. Pārkāpu robežu.

Neatvainojies. Tu dari to, ko uzskati par pareizu. Un es domāju, ka tas ir pareizi. Es gluži vienkārši neesmu tas vīrs, kas var tev palīdzēt.

Toms pamāja ar galvu, viņi abi piecēlās kājās, un mūks notīrīja smiltis no talāra.

Kas attiecas uz to bloknotu, neticu, ka tev būs grūtības atšifrēt kodu. Vairums no mājās veidotajiem kodiem ir kaut kas tāds, ko es saucu par muļķu kodiem tos veidojis muļķis, un tos var atšifrēt muļķis. Cipari, kas aizstājuši burtus. Tev vienīgi nepieciešama angļu valodas burtu biežuma tabula.

Kas tā tāda?

Saraksts ar visbiežāk līdz vismazāk lietotajiem angļu valodas burtiem. Tos saskaņo ar visvairāk un vismazāk lietotajiem cipariem kodā.

Izklausās pietiekami viegli.

Tā arī ir. Varu saderēt, ka ātri vien kodu atšifrēsi.

Paldies!

Fords mirkli svārstījās.

Ļauj man tam ātri uzmest aci. Iespējams, ka varu to tepat uz vietas atšifrēt.

Vai esat pārliecināts, ka neiebilstat?

Tas jau man neiekodīs.

Toms iedeva viņam piezīmju grāmatiņu. Fords to pāršķirstīja, nesteidzīgi pievēršoties katrai lapai. Pagāja ilgas piecas minūtes.

Dīvaini, bet tas izskatās daudz sarežģītāks par vienkāršu aizstājēja kodu. Kanjonos rietēja saule, applūdinot

ainavu ar spoži zeltainu gaismu. Apkārt lidinājās bezdelīgas, v un klinšu sienās atbalsojās to vidzināšana. Lejā šalkodama mutuļoja upe.

Fords skaļi aizcirta grāmatiņu.

Es pāris dienu to paturēšu. Šie cipari mani intriģē šeit ir visādas dīvainas sistēmas.

Tātad tomēr palīdzēsiet man?

Fords paraustīja plecus.

Tas palīdzēs tai meitenei uzzināt, kas notika ar viņas tēvu.

Pēc tā, ko jūs man izstāstījāt, es jūtos nedaudz neērti.

Fords pavicināja milzīgo roku.

Dažreiz es tomēr atļaujos tādas lietas. Nekas ļauns nenotiks, ja ātri pamēģināšu. Viņš samiedza acis, skatoties saulē. Bet nu man jāiet atpakaļ.

Viņš satvēra Toma roku.

Es apbrīnoju tavu stūrgalvību. Klosterī nav telefona, bet mums ir interneta savienojums caur satelītu. Es tev uzrakstīšu, kad to atšifrēšu.

Trīspadsmitā nodaļa

Madokss atcerējās pirmo reizi, kad bija traucies cauri Abikijai ar zagtu HarleDyna VJide Glide motociklu. Tagad viņš bija tikai viens no citiem līdzīgiem kretīniem, kas, tērpies haki krāsas biksēs un Ralph Laurett polo kreklā, brauc ar Range Rover. Viņš tiešām virzījās augšup šajā pasaulē. Aiz Abikijas ceļš turpinājās gar upi, garām zaļajiem lucernas laukiem un birztalām, pirms devās iekšā ielejā. Viņš nogriezās pa kreisi uz 96. šoseju, pārbrauca pāri dambim un augšā gar ielejas rietumu pusi Krama smailes ēnā. Pēc īsa brīža parādījās norāde pa kreisi uz Brodbentu māju.

Ceļš bija izdangāts, ne pārāk labi kopts. Tas veda paralēli nelielam līcim. Ceļa abās pusēs bija mazi zirgkopju rančo, četrdesmit līdz astoņdesmit akru, nodēvēti mīļos vārdos, tādos kā Draudziņi vai Briežu Ieplaka. Madokss bija dzirdējis, ka Brodbenta mājai esot dīvains nosaukums Sukia Tara. Pie vārtiem viņš palēnināja ātrumu, pabrauca tiem garām un turpināja ceļu vēl kādu ceturtdaļu jūdzes. Novietojis mašīnu ozolu birzī, viņš izkāpa un klusu aiztaisīja durvis. Soļodams atpakaļ uz ceļu, viņš pārliecinājās, ka mašīna nav pamanāma. Pulkstenis rādīja trīs. Brodbents pats droši vien strādāja vai bija izbraucis. Madokss bija uzzinājis, ka viņam ir sieva Sallija, kas vadot manēžu zirgu jāšanas sacensībām. Madokss prātoja, kā gan viņa izskatās.

Pārmetis mugursomu pār plecu, viņš nolēma, ka pirmkārt ir jāizpēta apkārtne. Viņš bija pārliecināts, ka tāda apzināšana nepieciešama. Ja neviena nebūs mājās, viņš to pārmeklēs, ja atradīs tur piezīmju grāmatiņu, paņems to un laidīsies projām. Ja mājā būs sieviete, tas tikai visu atvieglos. Viņš vēl nebija saticis cilvēku, kurš nevēlējās sadarboties, ja viņam mutē iebāž revolvera stobru.

Novirzīdamies no ceļa, viņš devās gar līci. Ūdens brīžiem parādījās, tad atkal nozuda starp baltajiem akmeņiem. Madokss pagāja garām nelielai birztalai, līdz nonāca aiz Brodbenta staļļiem. Kustēdamies lēnām un uzmanīgi, lai neatstātu pēdu nospiedumus, viņš izlīda cauri trīskāršai dzeloņstiepļu sētai un virzījās gar ēkas sienu. Pie stūra pieliecies, viņš pašķīra krūmāju, lai varētu saskatīt māju no otras puses.

Madokss kārtīgi to nopētīja: zema ķieģeļu ēka, aiz tās daži aploki, pāris zirgu, barotava, dzirdīšanas sile. Viņš izdzirdēja spalgu kliedzienu. Aiz aplokiem atradās manēža. Brodbenta sieva Sallija ap elkoni apsietā garā pavadā turēja zirgu, uz kura jāja bērns apkārt pa laukumu.

Madokss pielika pie acīm binokli un skaidri saskatīja sievieti. Viņš vēroja, kā viņas ķermenis pagriezās vienā kustībā ar zirgu uz priekšu, atpakaļ un atkal apkārt. Viņas garos matos paplivināja vēja pūsma, un viņa ar roku notrausa tos no sejas. Jēziņ, viņa bija skaista!

Viņš pievērsa skatienu bērnam. Kaut kāds garīgi atpalicis mongoloīds vai kas tamlīdzīgs.

Madokss atkal palūkojās uz māju. Blakus sētas puses durvīm bija logs, acīmredzot virtuves. Pilsētā runāja, ka Brodbentam esot naudas kā spaļu. Madokss bija dzirdējis, ka Brodbents uzaudzis milzīgā savrupmājā, kas pilna ar nenovērtējamiem mākslas darbiem un kalpotājiem. Viņa tēvs bija miris pirms gada, un, kā ļaudis mēļoja, Brodbents mantojis simts miljonus. Skatoties uz šo māju, to nekad nevarētu pateikt. Nekur nebija ne vēsts no naudas, ne mājas iekšpusē, ne stallī, to nevarēja pateikt ne pēc zirgiem, ne smilšainā pagalma un dārza, ne vecā International Scout, kas stāvēja atvērtajā garāžā, vai Ford 350, kurš bija novietots tam blakus. Ja Madoksam būtu simts miljoni, viņš pilnīgi noteikti nedzīvotu šitādā mēslu kūtī.

Madokss nolika zemē somu. Izņēmis burtnīcu un tikko noasinātu mākslinieka zīmuli, viņš sāka skicēt, kā nu spēja, mājas un pagalma izvietojumu. Pēc desmit minūtēm viņš aizlīda apkārt stallim un izspraucās caur kaut kādiem krūmājiem, lai aplūkotu priekšpuses pagalmu. Pa iekšējā pagalma durvīm viņš papētīja pieticīgu dzīvojamo istabu. Bruģētajā iekšējā pagalmā, kuru iekļāva sakņu dārzs, bija Smoky Joe restes gaļas cepšanai un daži krēsli. Nekāda baseina, nekā. Brodbents, kā jau viņš cerēja, bija kaut kur aizbraucis vismaz viņa piecdesmit septītā gada Chevy nebija atrodams garāžā, un Madokss pieņēma, ka viņš nevienam citam neļautu braukt ar šo klasisko mašīnu. Nekur nebija pamanāms ne kāds strādnieks, ne palīgs, un tuvākie kaimiņi dzīvoja ceturtdaļjūdzes attālumā.

Madokss pabeidza savu zīmējumu un to nopētīja. Mājai bija trīs durvis: sētas puses durvis uz virtuvi, priekšējās durvis un durvis, kas veda uz sānu pagalmu. Ja tās visas bija aizslēgtas un viņš pieņēma, ka tas tā arī ir, pa sānu durvīm būs visvieglāk tikt iekšā. Tās bija vecas, un agrāk viņš bija atvēris ne vienas vien, lietojot tikai ķīļus, kurus nēsāja līdzi mugursomā. Tas prasītu mazāk nekā minūti.

Izdzirdējis mašīnas troksni, viņš pietupās. Pēc brīža tā parādījās no mājas otras puses, Mercedes autofurgons. No mašīnas izkāpa sieviete un devās uz manēžu, kaut ko saucot un mājot bērnam uz zirga. Bērns pamāja pretī un izkliedza kaut ko nesaprotamu, tā pauzdams savu prieku. Zirgs palēnināja gaitu, un Brodbenta sieva palīdzēja bērnam no tā nokāpt. Abas sievietes kādu bridi parunājās, un tad bērns ar māti iesēdās mašīnā un aizbrauca.

Sallija bija palikusi viena pati.

Madokss binoklī vēroja katru viņas kustību, kā viņa veda piesiet zirgu, noņēma tam seglus, pieliekusies ar suku notīrīja tam vēderu un kājas. Beigusi zirgu apkopt, viņa ieveda to aplokā un palaida brīvu, iemeta dažas lucernas pākstis silē un devās uz māju, notraušot lucernas pākstis no stilbiem un pēcpuses. Vai bija gaidāma vēl viena mācību stunda? Ne visai ticams ne jau četros pēcpusdienā.

Viņa iegāja pa sētas puses durvīm virtuvē, aizslietnim skaļi atsitoties. Pēc brīža Madokss redzēja, kā viņa paiet gar logu, pieiet pie plīts un sāk vārīt kafiju.

Bija pienācis laiks.

Viņš uzmeta vēl pēdējo skatienu skicēm, pirms iebāza tās mugursomā. Tad viņš sāka vilkt ārā savu aprīkojumu. Sākumā uzvilka pār kurpēm zaļus ķirurga apavus, pār matiem tīkliņu un tad dušas cepurīti. Pār to viņš pārslidināja zeķi. Tad uzvilka plastmasas Wal-Mart lietusmēteli, tādu, kas bija nopērkams mazā iesaiņojumā par četriem dolāriem, un rokās lateksa cimdus. Izņēmis savu desmit milimetru Clock 29, ļoti stilīgu ieroci, notīrīja to un iebāza bikšu kabatā. Visbeidzot sadabūja ari prezervatīvu paciņu, noplēsa divus un ielika tos krekla kabatā.

Šajā nozieguma vietā viņš neatstās DNS pierādījumus.

Četrpadsmita nodaļa

Detektīvs leitnants Vailers izkāpa no policijas patruļmašīnas un nometa cigareti sev pie kājām uz asfalta. Nospiedis to ar kurpes purngalu, viņš iegāja galvenajā mītnē pa sētas puses durvīm, iziedams cauri ar organisko stiklu apdarinātajam vestibilam. Plaši atvēris slepkavību izmeklēšanas nodaļas stikla durvis, viņš devās pa gaiteni garām podā augošam gumijkokam un iegāja sanāksmju telpā.

Viņš bija ieradies pašā laikā. Visi jau bija klāt, un, viņam ienākot, noklusa pārējo murmināšana. Vailers nevarēja ciest sanāksmes, bet viņa darbā no tām nebija iespējams izvairīties. Viņš pamāja ar galvu savam palīgam Ernandesam, pāris citiem kolēģiem, izņēma no kaudzītes putuplasta tasīti un piepildīja to ar kafiju, nolika mapi uz galda un apsēdās. Kādu brīdi viņš pievērsa uzmanību tikai kafijai, iemalkoja to pārmaiņas pēc tā bija tikko uzvārīta un nolika tasīti uz galda. Tad atvēra mapi, izņēma no tās aktu vākus, uz kuriem bija uzrakstīts LABIRINTS, un nometa uz galda tieši ar tik lielu enerģijas sparu, lai visi pievērstu viņam uzmanību.

Viņš atvēra vākus, smagi uzlika uz tiem roku un paskatījās visapkārt.

Vai mēs visi esam šeit?

Tā šķiet, atbildēja Ernandess.

Pārējie murminādami pamāja ar galvu.

Vailers skaļi iemalkoja kafiju un atkal nolika tasīti.

Dāmas un kungi, kā jūs visi zināt, mums pie Čamas notikusi slepkavība, Labirintā, un tā ir saistījusi lielu preses uzmanību. Es gribu zināt, ko mēs pašlaik esam noskaidrojuši un kādi ir turpmākie plāni. Ja kādam ir spožas idejas, gribu tās dzirdēt.

Viņš pavērās visapkārt.

Sākumā paskatīsimies uz medicīnas eksperta slēdzienu. Doktore Feinindžere?

Policijas patoloģe, eleganta izskata sieviete ar sirmiem matiem, ģērbusies kostīmā, kas šķita nevietā pieputējušajā sanāksmju istabā, atvēra plānu ādas mapīti. Viņa nepiecēlās, lai runātu, un viņas balss atskanēja sausi un klusi, ar nelielu ironijas devu.

Nozieguma vietā atrasts desmit ar pusi kvartu asinīm piesūkušos smilšu, kas saturēja vairumu no piecām, komats, piecām pintēm asiņu, kuras ir cilvēka ķermenī. Nekādas cilvēka paliekas atrastas netika. Mēs veicām visas pārbaudes, kādas vien varējām, asins grupu, narkotiku esamību un tā tālāk.

-Un?

Asins grupa O pozitīva, nav ne narkotiku, ne alkohola pazīmju, asins šūnu skaits it kā normāls, serums, olbaltumvielas, insulīns, viss normāli. Upuris bijis vīrietis pie labas veselības.

Vīrietis?

Jā. Y hromosomas klātbūtne.

Vai izdarījāt kādas DNS pārbaudes?

-Jā.

-Un?

Mēs pārbaudījām visās datubāzēs, un nav nekādas sakritības.

Ko jūs gribat teikt ar to, ka nav nekādas sakritības? Iejaucās apgabala prokurors.

Mums nav visas valsts datubāzes, medicīnas eksperte pacietīgi paskaidroja, it kā runātu ar idiotu, un Vailers pieņēma, ka droši vien tā ari ir. Parasti nav iespējas identificēt personu no viņa DNS, vismaz ne pašlaik. Tas ir derīgs tikai salīdzinājumos. Tas būs derīgs tikai tad, ja atradīsim ķermeni, radinieku vai asins traipu uz aizdomās turamā drēbēm.

Skaidrs.

Vailers iemalkoja kafiju.

Vai viss?

Iedodiet man nogalinātā ķermeni un es pastāstīšu ko vairāk.

Mēs pie tā strādājam. K-9?

Nervozs virs ar burkānu krāsas matiem, Vītlijs no Albukerkes, steidzīgi sakārtoja kaut kādus dokumentus.

Mēs aizvedām sešus suņus uz to apkārtni ceturtajā jūnijā…

Vailers pārtrauca viņu.

Pēc divām dienām, kad tur bija gāzis spēcīgs lietus, kas visu izskaloja, noslaucīja Labirintu tīru no jebkādām pēdām vai smakām. Vailers pieklusa, draudīgi skatoties uz Vītliju. To es pieminu protokola vajadzībām.

Tā ir attāla vieta, tur grūti tikt klāt. Vītlija balss bija kļuvusi par noti spalgāka.

Turpini.

Ceturtajā jūnijā ar trim dresētājiem no Albukerkes K-9 pēddzinēju nodaļas suņi kaut ko saoda… Viņš pacēla galvu. Man šeit ir kartes, ja vēlaties apskatīties…

Vienkārši pabeidz ziņojumu.

Uzoda iespējamu zemes smaržu nozieguma vietā. Viņi tai sekoja pa kanjonu un līdz de 1os Vjehosas plakankalnes malai, bet tur nebija pietiekams zemes segums, lai labi saturētu smaržu…

Nemaz nepieminot to puscollu lietus.

Vītlijs apklusa.

Turpini.

Suņi nebija spējīgi turpināt izsekošanu. Tika veikti vēl trīs turpmākie mēģinājumi…

Paldies, mister Vītlij, mēs visu sapratām. Un tagad?

Mums ir suņi, kas meklē līķus. Mēs izstrādājam plānu, sākot no nozieguma vietas, lietojot GPS ierīces, lai izpētītu visu kanjonu. Tajā pašā laikā arī strādājam dziļāk Labirintā un lejup uz upes pusi. Tālāk mēs virzīsimies uz virsotni.

Un tādējādi mēs nonākam pie upes. Džon?

Upe ir zema un lēna. Mums ir nirēji, kas meklē dziļumos un siekstās, strādājot zem straumes. Līdz šim nekas nav atrasts nekādu personisko mantu vai atlieku. Esam jau gandrīz pie Abikijas ezera. Neizskatās ticami, ka no līķa atbrīvojās ezerā.

Vailers pamāja ar galvu.

Nozieguma vieta?

Par to atbildēja Kalhouns no Albukerkes, labākais vīrs visā štatā. Viņiem vismaz bija paveicies kriminālistikas jomā. Kalhouns salīdzinājumā ar K-9 komandu bija aizvilcies uz nozieguma vietu jau līdz ar pirmo gaismiņu.

Mēs veicām pilnīgu elementārdaļiņu un šķiedru izpēti, bet tas bija sarežģīts uzdevums, leitnant, ņemot vērā to, ka praktiski strādājam netīrā smilšu kastē. Savācām visu, kas izskatījās nedabisks, simts pēdu attālumā no slepkavības vietas. Pārmeklējām arī apkārtni divi simti divdesmit jardu uz ziemeļaustrumiem, kur, kā noprotams, stāvēja ēzelis mēs atradām viņa izkārnījumus. Apskatījām ari trešo punktu, augšā kraujā.

Trešo punktu?

Es tūlīt pie tā nonākšu, leitnant. Slepkava visu diezgan labi notīrījis, nodzēsis savas pēdas, bet mēs savācām prāvu daudzumu matu, nedabisku šķiedru, sakaltušu ēdienu palieku. Nekā apslēpta. Divas M-855 čaulas.

Tagad jau mēs pie kaut kā nonākam. Vailers bija dzirdējis par lodēm, bet nezināja rezultātus.

Tās ir standarta NATO čaulas, pieci, komats, piecdesmit seši milimetri, metāla apvalks, svars sešdesmit divi grami. Uzreiz var pazīt zaļā uzgaļa dēļ. Mūsu šāvējs droši vien lietojis M-16 vai līdzīgu militārā tipa ieroci.

Varētu būt, ka bijušais militārists.

Var arī nebūt. Ir daudzi entuziasti, kuriem arī patīk šie ieroči. Viņš pārbaudīja savas piezīmes. Viena čaula iespiedusies zemē; mēs atradām ieejas vietu, kas mums deva sapratni par leņķi. Slepkava šāvis no augšas, trīsdesmit piecus grādus no horizontāles. Tādējādi varam izsecināt, kur slepkava atradies, slēpnis bijis uz kraujas. Tas arī ir trešais punkts, par kuru jūs jautājāt. Mēs tur atradām daļējus zābaku nospiedumus, pāris kokvilnas šķiedru, kas varēja būt no lakatiņa vai plāna krekla. Nekādu patronu. Mums nācās sasodīti grūti tikt līdz punktam, kur bijis šāvējs. Slepkava pazinis apkārtni un noteikti izplānojis noziegumu jau iepriekš.

Tas liecina, ka viņš ir vietējais.

Vai arī kāds, kurš visu uzmanīgi izpētījis.

Mati?

Trešajā punktā tādus neatradām.

Un otrā lode?

Deformējusies un sadrumstalojusies, kamēr izgāja cauri upura ķermenim. Uz tās ir asins pēdas, kas saskan ar asinīm smiltīs. Un atkal nekā slēpta.

Vēl kas?

Slepkavības vietā ir vilnas un kokvilnas šķiedras tās mēs vēl pētām un cilvēka mats ar saknēm. Zeltaini brūns, taisns, baltā cilvēka.

Slepkavas?

Tas var būt jebkuram: upurim, slepkavam, kādam jūsu policistam. Varbūt pat mans. Viņš pasmīnēja un izvilka roku caur saviem plānajiem matiem. Nebūs jau pirmā reize. Mēs izdarām DNS analīzes, lai redzētu, vai tas saskan ar asinīm. Varbūt vajadzēs paņemt no jūsējiem DNS paraugus izslēgšanai.

Brodbents, tas vīrs, kurš atrada nogalināto. Viņam ir gaiši brūni, taisni mati.

Iespējams, ari no viņa vajadzēs paņemt paraugu.

Vailers pateicās Kalhounam un pagriezās pret savu palīgu.

Ernandes?

Es pārbaudīju Brodbenta stāstu. Šķiet, ka viņš bieži vien jāj pa plakankalni.

Ko gan viņš darīja Labirintā? Vailers jautāja.

Viņš teica, ka jājis pa taisnāko ceļu uz Hoakina kanjonu.

Tu gribi teikt, pa garāko ceļu.

Viņš teica, ka viņam patīkot tas ceļš. Tur esot jauki.

Vailers novaidējās.

Man likās, ka viņš ir veterinārārsts. Veterināri parasti ir aizņemti.

Viņam ir partneris, puisis, vārdā Šeins Makbraids.

Vailers atkal novaidējās. Viņam Brodbents jau pašā sākumā nebija paticis, un viņam bija sajūta, ka šis vīrs kaut ko slēpj. Bija grūti noticēt, ka viņš tur gadījās tieši tad, kad notika slepkavība.

Ernandes, es gribu, lai tu apjautājies, paskaties, vai Brodbents ir pēdējā laikā izrādījis interesi par to apkārtni, kaut ko izlūkojis, medījis un tamlīdzīgas lietas.

Jā, ser.

Vai jūs viņu uzskatāt par aizdomās turamo? pajautāja apgabala prokurors.

Viņš ir, kā jūs to sauktu, persona, par kuru mēs interesējamies.

Apgabala prokurors skaļi iesmējās.

Jā, kā tad!

Vailers sarauca pieri. Nebija nekāds brīnums, ka pēdējā laikā nevienu nevarēja notiesāt, ja tādi puiši sēdēja apgabala prokurora birojā. Viņš pavērās apkārt.

Vai ir kādas spožas idejas?

Tas nav gluži manā kompetencē, Kalhouns sacīja, bet mani māc ziņkārība. Vai tajos kanjonos ir kādi pastāvīgie ūdeņi?

Es nezinu. Kāpēc tā jautājat?

Tā būtu lieliska vieta, kur audzēt marihuānu.

Ņemsim vērā. Ernandes?

Es to izpētīšu, leitnant.

Piecpadsmita nodaļa

Madokss jau slējās augšā no savas slēptuves, kad izdzirdēja mājā kādu skaņu telefona zvanīšanu.

Viņš aši atkal pietupās un pielika pie acīm binokli. Sieviete bija piecēlusies kājās no galda un devās pie telefona dzīvojamā istabā, nozuzdama aiz stūra. Madokss gaidīja. Viņa laikam bija paņēmusi klausuli un runāja ar kādu.

Pie mājas stūra viņš varēja redzēt, kur ved telefona vadi. Viņš bija noraidījis domu par to pārgriešanu, jo daudzām mājām mūsdienās bija privātās signalizācijas sistēmas, kas paziņoja firmai ārpusē, ka telefona līnija nestrādā. Madokss klusām nolamājās; viņš nevarēja uzbrukt, pirms viņa nebija beigusi sarunu. Viņš nogaidīja piecas minūtes… Desmit. Galva, uz kuras bija zeķe, niezēja, lateksa cimdos rokas bija karstas un lipīgas. Viņa atkal parādījās dzīvojamā istabā, nesdama kafijas tasi vienā rokā un otrā turēdama bezvadu klausuli, mādama ar galvu un joprojām runādama pa telefonu. Madokss juta, ka sāk kļūt nepacietīgs, un centās to novērst, aizvērdams acis un atkārtodams savu mantru, taču bez rezultātiem. Viņš jau tā bija sasprindzis.

Viņš satvēra savu Glock. Nāsis saoda nepatīkamo lateksa smaku. Viņš vēroja, kā sieviete divas reizes apiet apkārt dzīvojamai istabai, vēl aizvien turpinādama runāt un smieties, blondajiem matiem plīvojot. Viņa paņēma ķemmi un sāka sukāt savus garos matus, pieliekusi galvu uz sāniem. Lūk, tas bija labs skats, garie, blondie mati bija sacēlušies statikas dēļ, viņai ejot garām logam, tie atspīdēja saulē. Viņa pielika klausuli pie otras auss, saķemmēja otru pusi, gurniem kustībā šūpojoties. Madokss sajuta tirpas, kad viņa iegāja virtuvē. No savas slēptuves viņš vairs nevarēja sievieti redzēt, bet cerēja, ka viņa beidz sarunu. Viņam bija taisnība; viņa atgriezās dzīvojamā istabā bez telefona, devās uz priekšistabas pusi un atkal nozuda vannas istabā, kā likās.

Tagad.

Madokss piecēlās, pārskrēja pāri zālienam uz pagalma puses durvīm un piespiedās pie mājas sienas. Viņš izņēma no kabatas garu, lokanu ķīli un sāka to virzīt starp durvīm un rāmi. Tagad viņš nevarēja saskatīt, kas notiek mājas iekšpusē, bet nepaies ne vairāk kā minūte, un viņš jau tiks iekšā, pirms Sallija vēl paspēs iziet no vannas istabas. Kad viņa parādīsies, Madokss viņu sagrābs.

Ķīlis tika cauri, un viņš to sāka virzīt lejup, sasniedza slēdzeni un asi to pagrūda. Atskanēja klikšķis, un viņš satvēra rokturi, gatavodamies vērt durvis vaļā.

Pēkšņi viņš apstājās. Bija aizcirtušās durvis. Virtuves durvis uz pagalmu. Viņš izdzirdēja soļus uz grants ceļa, kādam ejot ap stūri. Madokss noliecās, paslēpdamies aiz krūma pie verandas durvīm, un cauri lapām redzēja, kā Sallija aiziet uz garāžu, atslēgām šūpojoties viņai rokās. Viņa nozuda garāžā. Pēc brīža viņa izbrauca ar International Scout, dzinējam skaļi rūcot, devās lejā pa ceļu un ārā pa vārtiem, atstājot aiz sevis smilšu mākoni.

Madokss juta, kā viņu pārņem bezspēcīgas dusmas, kuras mijās ar niknumu un vilšanos. Maita, viņa pat nenojauta, kā viņai veicies. Un tagad viņam nāksies pārmeklēt māju bez viņas palīdzības.

Madokss nogaidīja piecas minūtes, kamēr nosēdās smilšu mākonis, piecēlās un, iegājis pa verandas durvīm, aizvēra tās aiz sevis. Māja bija vēsa un smaržoja pēc rozēm. Viņš nomierinājās, koncentrējoties uz meklēšanu.

Madokss sāka ar virtuvi, strādājot ātri un metodiski. Pirms jebkam pieskārās, ievēroja, kur tas atradās, un tad atlika sākuma stāvoklī. Ja piezīmju grāmatiņas mājā nebija, tad būtu kļūda viņus satraukt. Bet, ja grāmatiņa te bija, tad Madokss to atradīs.

Sešpadsmita nodaļa

Doktors lans Korvuss piegāja pie sava kabineta vienīgā loga, kas pavērās uz Centrālo parku. Viņš redzēja parka dīķi, spožu metālisku virsmu, kurā atspīdēja pēcpusdienas saule. Kamēr viņš vēroja, pa ūdeni lēnām slīdēja laiva tēvs ar dēlu bija devušies kopējā izbraucienā, katram rokā pa airim. Korvuss vēroja, kā airi lēnām iegrimst, kamēr laiva pavirzās uz priekšu, šķita, ka mazais dēlēns cīnās ar savu airi, un pēkšņi tas tomēr izlēca no savas vietas un, iekritis ūdenī, aizpeldēja. Tēvs piecēlās kājās un dusmīgs žestikulēja, un tas viss notika klusā, attālā pantomīmā.

Tēvs un dēls. Korvuss juta, ka viņam kļūst nelabi. Mazā, apburošā ainava viņam atgādināja paša tēvu, Britu muzeja darbinieku, Anglijā pazīstamu biologu. Kad tēvam bija trīsdesmit pieci gadi, tikpat, cik pašlaik Korvusam, viņš jau bija Karaliskās biedrības loceklis, Crippen medaļas ieguvējs un iekļauts karalienes dzimšanas dienas sarakstā, lai saņemtu K.C.B.E. Korvuss izjuta apslāpēto dusmu trīsas, atceroties tēva ūsaino seju, dzīslainos vaigus un militāro izturēšanos, to, kā viņa plankumainā roka vienmēr bija aptvērusi glāzi, kas pilna ar viskiju un sodu, un to, kā skanēja viņa balss, sarkastiski izlabojot Korvusa izteikumus. Vecais kretīns bija nomiris pirms desmit gadiem no sirdstriekas, nokritis kā beigta makrele, izmetot ledus gabaliņus pāri paklājam viņu mājā Viltonkrescentā, Londonā. Protams, Korvuss bija mantojis pamatīgu kaudzīti naudas, bet ne tā, ne ari tēva vārds nebija palīdzējis viņam iegūt darbu Britu muzejā, vienīgajā vietā, kur viņš vēlējās strādāt.

Tagad viņam bija trīsdesmit pieci gadi, un viņš vēl joprojām bija tikai kuratora palīgs Paleontoloģijas nodaļā, ar cepuri rokā gaidot štata vietu. Bez štata vietas viņš bija tikai daļēji zinātnieks patiesībā tikai daļēji cilvēks. Kuratora palīgs. Viņš gandrīz vai varēja saost neveiksmes smaku, kas to apvija. Korvuss nekad tā arī nebija saradis ar amerikāņu sirmo zinātnieku pūli, kas vienmēr atradās kustībā; viņu vidū Korvuss nebija iecienīts biedrs. Korvuss zināja, ka ir ass, sarkastisks un nepacietīgs. Viņš nebija pievienojies viņu spēļu laukuma rotaļās. Pirms trim gadiem viņš bija izvirzīts štata vietai, bet lēmums tika atlikts; viņa paleontoloģijas izpētes braucieni uz Tungnora ieleju nebija veiksmīgi. Pēdējos trīs gadus viņš bija pavadījis kā muša, kas bezjēdzīgi riņķo. Līdz šim.

Viņš paskatījās pulkstenī. Laiks doties uz sasodīto tikšanos.

Muzeja direktora doktora Kušmana Pīla kabinets atradās ēkas dienvidrietumu pusē, un no tā pavērās plaša ainava uz muzeja parku un Ņujorkas Vēstures biedrības neoklasicisma stila ēkas fasādi. Pīla sekretāre ieveda Korvusu iekšā un klusinātā balsī pieteica viņu. Stāvot pretim cēlajam cilvēkam ar maigo, liekulīgo smaidu sejā, Korvuss prātoja, kāpēc gan cilvēki vienmēr čukst karaļu un kretīnu klātbūtnē?

Pīls piecēlās no krēsla, apgāja ap rakstāmgaldu, devās pie Korvusa, stingri un vīrišķīgi paspieda viņam roku, ar otru roku satverdams viņa elkoni, un tad apsēdināja viņu antīka stila krēslā pie marmora kamīna salīdzinājumā ar Korvusa kabinetu šis kamīns darbojās. Tikai pārliecinājies, ka Korvuss jūtas ērti, apsēdās arī pats vecmodīgas pieklājības izpausmē. Ar savām baltajām, lauvai līdzīgajām krēpēm, kas bija atsukātas atpakaļ, ogļmelno uzvalku un lēno, vecmodīgo runas veidu, Pīls, kā šķita, bija dzimis, lai kļūtu par muzeja direktoru. Korvuss zināja, ka tā visa ir izrāde: zem izsmalcinātās ārienes slēpās vīrietis, kam piemita seska smalkums un jūtīgums.

Ian, kā jums klājas? Pīls atslīga atpakaļ krēslā, ar pirkstiem izveidodams telti.

Ļoti labi, paldies, Kušman, sacīja Korvuss un, sakrustojot kājas, nogludināja bikšu vīli.

Labi, labi. Vai varu jums ko piedāvāt? Ūdeni? Kafiju? Heresu?

Nē, paldies.

Es gan izbaudu nelielu heresa glāzi pulksten piecos. Tas ir mans vienīgais netikums.

Kā tad! Pīla sieva bija trīsdesmit gadus par viņu jaunāka, kura ņirgājās par viņu, satiekoties ar jaunu arheoloģijas kuratoru, un, ja tēlot prātu izkūkojošu veci nebija gluži netikums, tad apprecēšanās ar sievieti, kas jaunāka par paša meitu, tas nu gan bija.

Sekretāre uz sudraba paplātes ienesa mazu kristāla glāzi, pildītu ar dzintara krāsas šķidrumu. Pīls to paņēma un steidzīgi izdzēra.

Sešdesmit pirmā gada Graham, dzeltenbrūnais. Dievu nektārs.

Korvuss nogaidīja, saglabādams neitrālu, patīkamu sejas izteiksmi.

Pīls nolika glāzi.

Ian, es nerunāšu aplinkus. Kā jau zināt, jūs atkal esat izvirzīts štata vietai. Departaments uzsāks pārrunas nākamā mēneša sākumā. Visi jau zinām, kā tas notiek.

Protams.

Šī ir jau otrā reize, kā jūs zināt. Nodaļa prasa man rekomendāciju. Teorētiski man pieder pēdējais vārds, lai gan desmit gadu laikā, ko esmu bijis muzeja direktora amatā, neesmu ne reizes iebildis nodaļas lēmumam un nedomāju ari tagad mainīt savu nostāju. Es nezinu, kā nodaļa izlems par jums. Neesmu ar viņiem par to runājis un netaisos. Bet došu jums padomu.

Jūsu padoms, Kušman, vienmēr ir gaidīts.

Mēs esam muzejs. Mēs esam pētnieki. Mums veicies, ka neesam universitāte, kas noslogota ar studentu bara izglītošanu. Mēs varam simtprocentīgi nodoties izpētei un publikācijām. Tādēļ nav nekāda attaisnojuma vājai publikāciju atskaitei.

Pīls apklusa, viegli saraucot uzaci, it kā uzsvērdams teikto.

Viņš pacēla papīra lapu.

Šeit man ir jūsu publikāciju saraksts. Jūs šeit esat jau deviņus gadus, un es kopā saskaitu vienpadsmit rakstus. Sanāk apmēram viens gadā.

Galvenais ir kvalitāte, nevis kvantitāte.

Es nepārzinu jūsu nozari, es esmu entomologs, tāpēc piedodiet, bet nevarēšu komentēt kvalitāti. Esmu pārliecināts, ka tās ir lieliskas publikācijas. Neviens nekad nav apšaubījis jūsu rakstu kvalitāti, un, mēs visi zinām, ka tā bija gluži vienkārši neveiksme, ka ekspedīcija Tungnora ielejā neizdevās. Tomēr vienpadsmit? Mums te ir kuratori, kuri publicē vienpadsmit rakstus gadā.

Jebkurš var kaut ko uzkricelēt. Publikācijas tikai publikāciju dēļ. Es labāk pagaidu, līdz man ir patiešām kas sakāms.

Nu, Ian, jūs taču zināt, ka tā nav taisnība. Jā, es atzīšos, ka te dažreiz vērojamas situācijas "publikācija vai nāve". Bet mēs esam Dabas vēstures muzejs, un vairums no tā, ko mēs šeit darām, ir augstākās klases. Taču es novirzos no temata. Ir jau pagājis gads, kopš jūs kaut ko esat publicējis. Iemesls, kāpēc es jūs šeit uzaicināju, es pieņemu, ka jūs strādājat pie kā svarīga.

Uzacis izliecās, norādot, ka tas ir jautājums.

Korvuss pārkrustoja kājas. Viņš juta muskuļus ap muti saspringstam, viņam cenšoties smaidīt. Pazemojums bija gandrīz vai neizturams.

Patiesībā es tiešām strādāju pie kā svarīga.

Vai drīkstu pajautāt, pie kā?

Pašlaik tas ir diezgan delikāts projekts, bet nedēļas vai divu nedēļu laikā es varēšu par to pastāstīt jums un štata vietas komisijai konfidenciāli, protams. Tam pilnībā vajadzētu atbildēt uz visiem jūsu jautājumiem.

Pīls kādu brīdi uz viņu skatījās un tad pasmaidīja.

Tas ir brīnišķīgi, Ian. Galvenais ir tas, ka es jūs uzskatu par lielisku mūsu muzeja darbinieku, un, protams, jūsu cienījamais vārds, kas saistīts ar jūsu slaveno tēva uzvārdu, arī mums ir svarīgs. Es jums to visu jautāju tikai tādēļ, lai varētu dot labāku padomu. Mēs ņemam pie sirds, ja kāds no mūsu kuratoriem nedabū štata vietu, mēs to uztveram kā mūsu neizdošanos. Pīls piecēlās, plaši smaidīdams, un pastiepa roku. Lai jums veicas.

Korvuss izgāja no kabineta un devās projām pa garo piektā stāva gaiteni. Viņu bija pārņēmis tāds apslāpēts niknums, ka viņš tik tikko varēja paelpot. Taču viņš turpināja smaidīt, mādams ar galvu pa labi un kreisi, nomurminot sveicienus kolēģiem, kuri, beidzoties darbadienai, kā ganāmpulks devās atpakaļ uz savām rindu mājām Amerikas neizteiksmīgajās piepilsētās Konektikutā vai Ņūdžersijā, vai Longailendā.

Septiņpadsmitā nodaļa

Izbalsinātajā klostera telpā aiz sakristejas atradās tikai četras lietas: ciets koka ķeblis, raupjš galds, krucifikss un Apple Poioerbook G4 klēpjdators kopā ar printeri, kas darbojās uz saules enerģijas pamata. Vaimens Fords apsēdās pie datora, aiz satraukuma trīcot. Viņš tikko bija beidzis lejupielādēt divas kriptoanalīzes programmas un gatavojās tās izmantot šifram, ko tik darbietilpīgi bija pārrakstījis no mirušā vīrieša piezīmju grāmatiņas. Fords jau bija sapratis, ka tas nav vienkāršs šifrs; pagaidām tas nebija pakļāvies nevienam no viņa ierastajiem trikiem.

Tas bija kaut kas patiešām īpašs.

Viņš pacēla pirkstu un ātri to nolaida; pirmā programma tika ieslēgta un sāka darboties.

Tā nebija gluži atšifrēšanas programma, bet vairāk gan modeļu analīzes programmatūra, kas izdarīja uz ciparu modeļiem balstītu lēmumu par to, pie kuras klases vai šrifta tie pieder.

Pagāja tikai piecas minūtes, līdz programma atbildēja, norādot, ka pirmā analīze pabeigta. Fords bija apmulsis, kad parādījās secinājums:

NESPĒJ NOTEIKT ŠIFRA TIPU.

Viņš pārlasīja modeļu rezultātus, skaitļu biežuma tabulas, varbūtības uzdevumus. Tas nebija nejaušs ciparu grupējums programmatūra bija atradusi visādus modeļus un atkāpes no nejaušības. Tas pierādīja to, ka skaitļos ir informācija. Taču kāda informācija un kāds bija šifrs?

Fords itin nemaz nejutās zaudējis drosmi, gluži otrādi, viņš izjuta satraukuma trīsas. Jo sarežģītāks bija šifrs, jo interesantāks bija vēstījums. Viņš uzsāka otru programmu, biežuma analīzi viena cipara skaitļiem, skaitļu pāriem un trijotnēm, sapārojot tos ar populārāko valodu biežuma tabulām. Bet arī tā nenorādīja ne uz kādu saistību starp skaitļiem un angļu valodu vai jebkuru citu izplatītu valodu.

Fords paskatījās pulkstenī. Viņš bija nokavējis dievkalpojumu. Viņš bija te pavadījis jau piecas stundas.

Sasodīts!

Viņš atgriezās pie datora ekrāna. Fakts, ka katram skaitlim bija astoņi cipari, baits, norādīja, ka šifra pamatā izmantots dators. Tomēr tas bija uzrakstīts ar zīmuli apbružātā piezīmju grāmatiņā, kā noprotams, kaut kur nekurienē, kur tuvumā nebija neviena datora.

Tas jau kļuva jautri.

Fords paņēma piezīmju grāmatiņu un pāršķirstīja lapas. Grāmatiņa bija veca, ādas vāks bija nobružāts, un starp lapām bija smiltis. Tā mazliet smaržoja pēc deguma. Skaitļi bija uzrakstīti ar uzasinātu zīmuli tīri un skaidri, rūpīgās rindiņās un ailītēs, izveidojot ko līdzīgu tīklam, un lika viņam domāt, ka piezīmju grāmatiņa uzrakstīta visa vienā reizē. Sešdesmit lapās ar skaitļiem nekas nebija dzēsts, nebija nevienas kļūdas. Nebija šaubu, ka skaitļi bija nokopēti.

Fords aizvēra grāmatiņu un pagrieza to. Uz aizmugurējā vāka bija traips, joprojām vēl nedaudz lipīgs, un viņš saprata, ka tās ir asinis. Fords nodrebinājās un ātri nolika grāmatiņu. Asinis bija pēkšņs atgādinājums, ka tā nav spēle, ka vīrietis patiešām ticis nogalināts un piezīmju grāmatiņā droši vien bija norādes uz kādām apslēptām bagātībām.

Vaimens Fords prātoja, kur gan viņš ir iesaistījies.

Pēkšņi viņš sajuta kāda klātbūtni un pagriezās. Tas bija abats, viņš stāvēja durvis, salicis rokas aiz muguras, ar vieglu smaidu sejā, možās acis pievērsis Fordam.

Mums jūsu pietrūka, brāli Vaimen.

Fords piecēlās kājās.

Atvainojos, tēvs.

Abata skatiens pievērsās skaitļiem uz ekrāna.

Tas, ko jūs darāt, laikam ir svarīgi.

Vaimens Fords neatbildēja. Viņš nebija pārliecināts, ka tas ir svarīgi tādā nozīmē, kā to bija domājis abats. Viņš jutās nokaunējies. Tieši tādi apsēsti darba ieradumi bija noveduši viņu nepatikšanās pagātnē, šī apsēstā koncentrēšanās vienai problēmai, svītrojot visu pārējo. Pēc Džūlijas nāves viņš nekad nebija spējis sev piedot visas tās reizes, kad bija vēlu strādājis, nevis runājies ar viņu, ēdis kopā ar viņu, mīlējies ar viņu.

Viņš izjuta laipno abata skatienu, bet viņš nevarēja pacelt savējo.

Ora et Labora. Lūgšanas un darbs, sacīja abats laipnā balsī, ar nelielu skarbuma pieskaņu. Tie abi ir pretēji. Lūgšanas ir veids, kā klausīties Dievu, un darbs ir veids, kā runāties ar Dievu. Klostera dzīve meklē stingru līdzsvaru starp abiem.

Es saprotu, tēvs. Vaimens juta, ka nosarkst. Abats vienmēr pārsteidza viņu ar savu viedumu.

Abats uzlika roku viņam uz pleca.

Esmu priecīgs, ka tā, viņš noteica un devās projām.

Vaimens saglabāja darbu, saglabāja to vēlreiz uz diska un

izslēdza sistēmu. Ielicis disku un piezīmju grāmatiņu kabatā, viņš atgriezās cellē un ieslēdza to visu naktsskapīša atvilktnē. Viņš prātoja: vai viņš tiešām bija ticis vaļā no spiega amata? Vai ar to tas bija saistīts?

Vaimens nolieca galvu un lūdza Dievu.

Astoņpadsmitā nodaļa

Toms Brodbents Vēroja, kā detektīvs leitnants Vailers soļo turp un atpakaļ pa dzīvojamo istabu. Policista lēnie, smagie soļi kaut kādā veidā liecināja par nekaunību. Detektīvs bija ģērbies sporta jakā, pelēkās biksēs un zilā kreklā, bez kaklasaites. Viņam bija apmēram četrdesmit pieci gadi, ne vairāk par četrdesmit astoņiem, šaura seja, asmenim līdzīgs deguns un iekritušas, melnas acis ar tumšiem lokiem apkārt. Varēja redzēt, ka cilvēks nedabū izgulēties.

Turpat ar atvērtu bloknotu rokās bija viņa palīgs Ernandess, resns vīrs. Viņiem līdzi bija ieradusies nopietna sieviete ar sirmiem matiem, doktore Feinindžere, medicīnas eksperte.

Sallija apsēdās uz dīvāna blakus Tomam.

Nozieguma vietā tika atrasts cilvēka mats, Vailers sacīja, lēnām pagriezdamies. Doktore Feinindžere vēlas uzzināt, vai tas pieder slepkavam, bet, lai to izdarītu, mums ir jāizslēdz pārējie, kas bija nozieguma vietā.

Es saprotu.

Toms redzēja, kā melnās acis viņu cieši vēro.

Ja jums nav iebildumu, parakstieties šeit.

Toms parakstījās, ka viņš piekrīt pārbaudei.

Feinindžere pienāca pie viņa ar mazu melnu somiņu.

Vai varu jūs lūgt apsēsties?

Es nezināju, ka tas būs bīstami, sacīja Toms, mēģinādams smaidīt.

Es tos izraušu ar visam saknēm, atskanēja skarba atbilde.

Toms apsēdās un pārmija skatienus ar Salliju. Viņš jutās diezgan pārliecināts, ka apciemojuma iemesls bija kas vairāk par pāris matiem. Viņš vēroja, kā medicīnas eksperte izņem no savas melnās somas nelielas analīžu caurulītes un dažas uzlīmes.

Tikmēr es vēlētos noskaidrot pāris lietu, sacīja Vailers. Vai neiebilstat?

Te jau sākas, nodomāja Toms.

Vai man nepieciešams advokāts?

Jums uz to ir tiesības.

Vai es esmu aizdomās turamais?

-Nē.

Toms novicināja ar roku.

Advokāti ir dārgi. Turpiniet!

Jūs teicāt, ka jājāt pa Čamu slepkavības naktī.

Tieši tā.

Toms juta doktores pirkstu sev knibināmies matos, otrā rokā viņa turēja pincetes.

Jūs sacījāt, ka izvēlējāties īsāko ceļu pa Hoakina kanjonu?

Patiesībā tas nav īsākais ceļš.

Tieši par to es tikko domāju. Kāpēc jūs tur devāties?

Kā jau sacīju, man patīk tas ceļš.

Toms dzirdēja, kā Ernandesa pildspalva skribelē uz papīra, un to, kā nošvīkst lapa, kad to pāršķir. Tad medicīnas eksperte izrāva vienu matu, divus, trīs.

Viss, viņa noteica.

Cik daudz jūdžu jums nācās jāt tajā naktī? Vailers pajautāja.

Desmit, divpadsmit.

Cik ilgu laiku tas prasīja?

Trīs vai četras stundas.

Tātad jūs nolēmāt izvēlēties īsāko ceļu, kas patiesībā bija garākais ceļš, saulrietā, kad jums jāpavada ceļā vismaz trīs stundas, jājot tumsā.

Bija pilnmēness nakts, un es to biju ieplānojis. Es gribēju tikt mājās līdz mēness gaismai tas bija mans mērķis.

Vai jūsu sieva neiebilst, ka ierodaties mājās tik vēlu?

Nē, viņa sieva neiebilst, ka viņš ierodas mājās tik vēlu, sacīja Sallija.

Vailers turpināja, nemainot savu stingro balss toni.

Un tad jūs dzirdējāt šāvienus un devāties uzzināt, kas tur notiek?

Vai tad mēs to jau neizrunājām, detektīv?

Vailers tomēr uzstāja.

Jūs sakāt, ka atradāt mirstošo vīrieti. Jūs izdarījāt mākslīgo elpināšanu, tādējādi notraipot ar asinīm savas drēbes.

-Jā-

Un viņš ar jums sāka runāt, pastāstīja par savu meitu vai viņu sauca Robija? un lūdza izstāstīt viņai, ko viņš atradis. Bet viņš nomira, pirms varēja pateikt, kas tas ir. Vai tiesa?

Mēs jau to pārrunājām. Toms nebija izstāstījis un viņam nebija nekādas vēlēšanās stāstīt, ka ievainotajam bijusi piezīmju grāmatiņa, ne arī to, ka viņš pieminējis dārgumus. Tomam nebija ticības policijas spējām neatklāt šo informāciju, un ziņas par bagātībām uzsāks stihisku masu kustību.

Vai viņš jums kaut ko iedeva?

Nē. Toms norija siekalas. Viņš bija pārsteigts par to, cik ļoti ienīda melošanu.

Vailers brīdi klusēja un tad atkal ierunājās.

Jūs pavadāt daudz laika, jājot pa plakankalnēm, vai ne?

Tieši tā.

Vai meklējat kaut ko noteiktu?

-Jā.

Vailers spēji pacēla skatienu augšup.

-Ko?

Klusumu un mieru.

Detektīvs saviebās.

Kur tieši jūs dodaties?

V iscaurLabirintā, augšā pāri de 1os Vjehosas plakankalnei, uz Angļu akmeņiem, Lakučilju, dažreiz pat līdz Atbalšu korei, tas ir divu dienu pārgājiens.

Vailers pagriezās pret Salliju.

Vai jūs dodaties kopā ar viņu?

Dažreiz.

Man stāstīja, ka vakar pēcpusdienā jūs esat bijis klosterī.

Toms piecēlās kājās.

Kas jums to stāstīja? Vai jūs man sekojāt?

Nomierinieties, mister Brodbent. jūs braucat ar viegli pamanāmu pikapu, un gribētu jums atgādināt, ka tas ceļš ir redzams no de 1os Vjehosas plakankalnes virsotnes, tieši no tās vietas, kur strādā mani vīri. Tātad kāpēc jūs devāties uz klosteri?

Vai man ir jāatbild uz šiem jautājumiem?

Nē. Bet, ja jūs to nedarīsiet, es jūs izsaukšu uz iecirkni, tad jums vajadzēs to advokātu, kuru pieminējāt, un jums nāksies atbildēt uz visiem jautājumiem zem zvēresta.

Vai jūs man draudat?

Tas ir fakta konstatējums, mister Brodbent.

Tom, sacīja Sallija, mierīgi.

Toms norija siekalas.

Jā, es tur biju.

Kāpēc?

Toms vilcinājās.

Lai apraudzītu draugu.

Vārds?

Brālis Vaimens Fords.

Skrap, skrap, pildspalva skrapšķināja.

Vai šis brālis Fords ir mūks?

Vēl ne.

Kāpēc jūs tur devāties viņu satikt?

Prātoju, vai viņš ir dzirdējis vai redzējis kaut ko, kas saistīts ar slepkavību Labirintā. Toms jutās drausmīgi, ka atkal melo. Viņam sāka likties, ka pārējiem būs bijusi taisnība, viņam nevajadzēja paturēt piezīmju grāmatiņu. Bet viņš taču bija devis to sasodīto solījumu.

Un vai bija?

Nē.

Pilnīgi neko?

Pilnīgi neko. Viņam nebija ne mazākās nojausmas. Viņš nelasa avīzes. Ja policija dosies pie Forda, Toms prātoja, vai viņš melos par piezīmju grāmatiņu? šķita neticami galu galā viņš taču bija mūks.

Vailers piecēlās kājās.

Vai būsiet šeit vēl kādu laiku? Ja mums vajadzēs ar jums atkal aprunāties.

Pašreiz man nav ieplānots nekur ceļot.

Vailers atkal pamāja ar galvu un paskatījās uz Salliju.

Kundze, atvainojiet par traucējumu.

Neesmu jums nekāda kundze, Sallija asi atteica.

Tas nebija domāts kā apvainojums, misis Brodbenta. Viņš pagriezās pret medicīnas eksperti. Vai dabūjāt, ko vajadzēja?

-Jā.

Toms viņus pavadīja līdz durvīm. Ejot projām, Vailers apstājās, melnās acis cieši pievērsis Tomam.

Melošana policijas ierēdnim ir taisnības slēpšana noziegums, par kuru tiesā.

Es to apzinos.

Vailers pagriezās un devās projām. Toms vēroja, kā viņi aizbrauc, tad iegāja mājā un aizvēra durvis. Sallija stāvēja dzīvojamā istabā, sakrustojusi rokas.

Tom…

Neko nesaki!

Es tomēr to pateikšu. Tu grimsti arvien dziļāk. Tev jāatdod viņiem tā piezīmju grāmatiņa.

Ir jau par vēlu.

Nē, nav gan. Tu vari visu izskaidrot. Viņi sapratīs.

Jā, pie velna, sapratīs! Cik reižu man tas jāatkārto? Es devu solījumu.

Sallija nopūtās un nolaida rokas.

Tom, kāpēc tu esi tik stūrgalvīgs?

Un tu neesi?

Sallija nosēdās viņam blakus uz dīvāna.

Tu esi nepārspējams.

Toms aplika viņai roku.

Atvaino, bet vai tad tu gribētu, lai esmu citāds?

Laikam jau ne. Viņa nopūtās. Piedevām pie visa šajā pēcpusdienā, kad es atgriezos mājās, man radās sajūta, ka šeit kāds ir bijis.

Kāpēc tev tā šķiet? Toms uztraukts jautāja.

Es nezinu. Nekas nebija nozagts vai pārvietots. Tā bija vienkārši tāda pretīga sajūta it kā es varētu saost kāda svešinieka ķermeņa smaku.

Vai tu esi par to pārliecināta? -Nē.

Mums vajadzētu par to ziņot.

Tom, tu ziņosi par ielaušanos, un Vailers klups tev virsū. Bez tam es nepavisam neesmu pārliecināta tā bija vienkārši tāda sajūta.

Toms kādu brīdi domāja.

Sallija, tas ir nopietni. Mēs jau zinām, ka bagātības ir tā vērtas, lai kādu nogalinātu. Es justos labāk, ja tu izvilktu to savu Smith &amp; Wesson un turētu savā tuvumā.

Es to nespētu, Tom. Es justos muļķīgi, staigājot apkārt ar ieroci.

Pasmīdini mani. Ar ieroci tu esi nepārspējama to jau tu pierādīji Hondurasā.

Sallija piecēlās, attaisīja atvilktni zem telefona galdiņa, izņēma atslēgu un devās pie skapja otrā istabā. Pēc brīža viņa atgriezās, nesdama ieroci un kasti ar trīsdesmit astotā kalibra patronām. Viņa atvēra aptveri, ielika piecas lodes, aizcirta to un iebāza ieroci džinsu priekšējā kabatā.

Vai esi apmierināts?

Deviņpadsmitā nodaļa

Džimsons Madokss pasraedza mašīnas atslēgas un piecu dolāru banknoti apkalpotājam ar piņņainu seju un iegāja viesnīcas Eldorado vestibilā, saviem jaunajiem Lucchesi čūskādas zābakiem izdodot patīkami čīkstošas skaņas. Viņš apstājās, lai paskatītos apkārt un nedaudz piekārtotu jaku. Vienā milzīgās telpas pusē bija svelmojošs kamīns un otrā pusē kāds vecs pediņš sēdēja pie lielām klavierēm, spēlējot Mist/. Telpas dziļumā atradās bārs, kas bija veidots no gaiša koka.

Viņš aizslāja līdz bāram, nolika klēpjdatoru uz krēsla un iekārtojās.

Kafiju. Melnu.

Bārmenis pamāja ar galvu un atgriezās ar tasīti un pikantu zemesriekstu bļodiņu.

Madokss iemalkoja kafiju.

Klau, tā ir nedaudz sastāvējusies, vai nebūtu iespējams uzvārīt svaigu?

Protams, ser. Es atvainojos. Bārmenis aši paņēma tasīti un nozuda aiz letes.

Madokss ieslidināja pirkstus zemesriekstos, iemeta pāris mutē un vēroja, kā iet un atgriežas cilvēki. Visi līdzinājās viņam, tērpušies polo kreklos un sporta jakās, un jaukās velveta vai vilnas auduma biksēs. Tie bija cilvēki, kuri pārtika no korporatīvajiem čekiem, pavadīja savu dzīvi uz pareizā un šaurā ceļa divas mašīnas garāžā, divi komats četri bērni.

Viņš atgāzās, iemeta mutē vēl pāris riekstu un iekodās tajos. Dīvaini, kā tik daudzām pievilcīgām pusmūža vecuma sievietēm kā tai, kas šķērsoja vestibilu, tērpusies brūnās biksēs un svīterī, ar pērlēm un mazu rokassomiņu, sāka grīļoties kājas, kad viņas iedomājās par džeku ar tetovējumiem un uzpumpētiem muskuļiem, kurš sēdēja cietumā uz ilgu laiku par izvarošanu, slepkavību vai uzbrukumu. Viņam šonakt bija daudz darba, ko paveikt, vismaz divdesmit jauni ieslodzītie, kurus vajadzēs "uzlabot" un ielikt internetā. Dažas vēstules bija tik analfabētiskas, ka viņam bija jāizdomā pilnīgi viss. Tik un tā pasūtījumi turpināja ienākt, pieprasījums pēc ieslodzītajiem pamazām pieauga. Tā bija vieglākā nauda, ko viņš jebkad dzīvē bija nopelnījis, un visvairāk viņš brīnījās par to, ka tas bija likumīgi, tas viss tika nokārtots ar kredītkarti caur internetā norēķinu kompāniju; viņi paņēma savu daļu, un pārējais tika pārskaitīts uz viņa bankas kontu.

Ja viņš būtu zinājis, cik viegli ir godīgi nopelnīt naudu, viņš būtu pataupījis sev sāpju pilnu periodu dzīvē.

Pagrābis vēl pāris zemesriekstu, Madokss aizgrūda trauciņu, domādams par savu vidukli, un tajā brīdi bārmenis atgriezās ar jaunu kafiju.

Atvainojiet, ka tik ilgi, un ļaujiet man vēlreiz atvainoties, ka tā sanāca.

Nekādu problēmu. Viņš iemalkoja kafiju tā bija ļoti svaiga. Paldies!

Ņemiet par labu, ser.

Madoksa domas pievērsās svarīgajai problēmai. Piezīmju grāmatiņas mājā nebija. Tas nozīmēja to, ka tā vai nu bija pie Brodbenta, vai viņš to kaut kur bija noslēpis ārpus mājas, iespējams, ka seifā. Lai arī kur tā bija, Madokss zināja, ka nolaupīt to vairs nebūs iespējams. Viņš izjuta aizkaitinājumu. Brodbents bija ar visu šo gadījumu cieši saistīts. Varbūt viņš bija sāncensis varbūt pat Vezersa partneris.

Madokss gandrīz vai dzirdēja brita Korvusa balsi ducinām sev galvā piezīmju grāmatiņa. Bija tikai viens risinājums: viņam jāpiespiež Brodbents to atdot. Taču mērķa sasniegšanai viņam bija kaut kas vajadzīgs.

Madoksam bija vajadzīga viņa.

Pirmo reizi Santafē? pajautāja bārmenis, pārtraucot viņa domas.

-Jā.

Biznesa darīšanas?

Kas tad vēl cits. Madokss pasmīnēja.

Vai esat šeit uz ķirurgu konferenci?

Jēziņ, viņš droši vien arī izskatījās pēc ārsta. Konektikutas mediķi izklaidējās, jo par visiem izdevumiem maksā kāds farmācijas gigants. Ja vien bārmenis redzētu tetovējumu, kas klāja viņa muguru no pakauša līdz pēcpusei, viņš pielaistu bikses…

Nē, Madokss pieklājīgi atbildēja. Strādāju ar personālu.

Divdesmita nodaļa

Nākamajā rītā Toms saņēma e-pasta vēstuli:

Tom!

Es "atšifrēju" piezīmes. Tu neticēsi. Es atkārtoju: Tu neticēsi. Atnāc uz klosteri, cik vien ātri iespējams, un sagatavojies pārsteigumam.

Vaimens

Toms nekavējoties devās ārā no mājas. Kad viņa Chevy bija jūdzes attālumā no klostera, nepacietība jau bija sasniegusi drudžainu pakāpi.

Drīz parādījās klostera zvanu tornis, un Toms iebrauca stāvvietā, smilšu mākonim novirpuļojot. Tūlīt pat no baznīcas burtiski izlidoja brālis Vaimens, talāram kūļājoties ap kājām. Viņš izskatījās kā milzīgs sikspārnis uz zara.

Cik ilgu laiku jums prasīja koda atšifrēšana? Toms pajautāja, kad viņi kāpa augšā kalnā. Divdesmit minūtes?

Divdesmit stundas. Es tā arī to neatšifrēju.

Nesaprotu.

Tur jau ir tā problēma. Tas nebija kods.

Nebija kods?

Tas jau arī mani samulsināja. Visi tie skaitļi kārtīgās rindiņās un ailītēs… Es pieņēmu, ka tam jābūt kodam. Katra izdarītā pārbaude liecināja par to, ka tie nav nejauši izvēlēti, ka tur ir noteikta kārtība bet kāda? Tas nebija pirmskaitļu kods; tas nebija ne aizvietojuma, ne pārlikšanas kods vai jebkāds cits, ko varēju iedomāties. Es biju nonācis strupceļā līdz man iešāvās prātā, ka tas nemaz nav kods.

Tad kas tas ir?

Dati.

Dati?

Es biju pilnīgs idiots. Man to jau uzreiz vajadzēja ieraudzīt. Viņi bija piegājuši pie ēdnīcas, un Vaimens, pieliekot pie lūpām pirkstu, apklusa. Viņi iegāja iekšā un devās pa gaiteni uz nelielu, vēsu, izbalsinātu istabu. Uz nelīdzena koka galda stāvēja Apple klēpjdators zem uztraucoši reāla krucifiksa. Fords vainīgi palūkojās apkārt un uzmanīgi aizvēra durvis.

Vispār jau mēs nedrīkstam šeit sarunāties, viņš nočukstēja. Es jūtos kā sliktais puisis, kas skolā smēķē tualetē.

Kādi dati tie ir?

Tūlīt redzēsi.

Vai tie atklāja vīrieša identitāti?

Ne gluži, bet novedīs pie viņa. Tik daudz es zinu.

Viņi paņēma krēslus un apsēdās pie galda. Brālis Vaimens

atvēra datoru, ieslēdza to, un viņi pagaidīja, līdz tas sāk darboties. Tiklīdz dators sāka strādāt, Vaimens sāka ātri rakstīt.

Esmu pievienojies internetam caur platjoslas satelīta pieslēgumu. Šis vīrs ir lietojis zondēšanas ierīci un ierakstījis datus savā piezīmju grāmatiņā.

Kādu ierīci?

Tas prasīja man kādu laiku, lai saprastu. Apslēpto mantu meklētāji parasti lieto divas ierīces. Pirmā ir protona plūsmas magnetometrs, kas būtībā ir bezgala izsmalcināts metāla detektors. Tu staigā pa zemi, un tas izmēra dažādas vietējā magnētiskā lauka vibrācijas. Bet izejošie dati, kas mērāmi miligausos, nepavisam neizskatās pēc šiem skaitļiem. Otra ierīce ir radars, kas ieurbjas zemē, jeb GPR. Būtībā tas izšauj radara pulsus zemē un ieraksta atbalsi. Atkarībā no zemes tipa un tā, cik tā sausa, radars var ieurbties līdz pat pieciem metriem, pirms tas atstarojas. Var iegūt neskaidru trīs dimensiju attēlu kaut kam, kas paslēpts zemē vai kādā akmenī. Tas ļauj saredzēt spraugas, alas, vecas raktuves, apslēptas dārgumu lādes, rūdu dzīslas, senus mūrus vai kapus tamlīdzīgas lietas.

Viņš apklusa, lai atvilktu elpu, un ātri turpināja.

Izrādās, ka skaitļi tavā piezīmju grāmatā ir datu plūsma no ļoti jutīga, paša gatavota radara. Veicās, ka tā ir standarta iekārta, kas atdarināja Dalasas BANDI55 Swept FM, lai attēlu varētu pārstrādāt veikalā nopirkta programmatūra.

Šis apslēptās mantas meklētājs bijis nopietns vīrs.

Par to nav ne mazāko šaubu. Viņš ļoti labi zinājis, ko dara.

Tātad vai viņš kaut ko atradis?

Par to nav ne mazāko šaubu.

Toms tik tikko spēja izturēt neziņu.

Kas tas ir?

Vaimens pasmaidīja un pacēla pirkstu.

Tūlīt tu redzēsi tā radara iegūtu kartogrāfisku attēlu, kas dabūts, lietojot GPR. Tie bija visi tie skaitļi grāmatiņā: rūpīga bagātību atrašanās vietas kartografēšana.

Toms vēroja, kā Vaimens pieslēdzas interneta savienojumam, kuru uzturēja Bostonas universitātes ģeoloģijas fakultāte. Viņš izbrauca cauri vairākām augstu tehnoloģiju hiperteksta lapām, kas bija saistītas ar radaru, satelīta attēliem, līdz nonāca pie lapas, kur bija izlasāms:

BAND 155 SWEPT-FM GPR PĀRSTRĀDE UN ANALĪZE

IEVADIET SAVU LIETOTĀJA VĀRDU UN PAROLI

Ielauzos tajā, Vaimens nočukstēja ar smaidu sejā, uzrakstot lietotāja vārdu un paroli. Nekā ļauna, tikai izlikos, ka esmu Bostonas universitātes students.

Man šķiet, ka tā nepavisam nav mūkam atbilstīga uzvedība, sacīja Toms.

Es vēl neesmu mūks. Vaimens ierakstīja vēl ko, un parādījās jauns teksts.

IELĀDĒJIET DATUS

Viņš atkal kaut ko ierakstīja, tad apsēdās, plati smaidīdams, un pacēla pirkstu virs enter taustiņa.

Vai esi gatavs?

Nespīdzini mani!

Vaimens ātri nospieda taustiņu, liekot programmai darboties.

Divdesmit pirmā nodaļa

Kovboju zemes nekustamo īpašumu birojs atradās mīlīgā neīstu nededzināto ķieģeļu mājā Paseo de Peralta. Mundra sekretāre, rietumnieciski ģērbusies, uzmanīja pieņemšanas telpu. Madokss iegāja iekšā, zābakiem patīkami klaudzot uz flīžu grīdas. Viņš pacēla roku, lai noņemtu bebrādas cepuri, ko bija iegādājies no rīta par četri simti divdesmit dolāriem, taču tad nolēma to nedarīt, atceroties, ka viņš tagad atrodas Rietumos, kur īsti kovboji atstāj cepuri galvā arī telpās. Viņš piegāja pie sekretāres galda un noliecās pār to.

Kā varu jums palīdzēt, ser? jautāja sekretāre.

Jūs nodarbojaties ar vasarnīcu izīrēšanu, vai ne? Madokss meitenei greizi uzsmaidīja.

Jā, tā ir gan.

Mans vārds ir Madokss. Džims Madokss. Viņš pastiepa roku, un sekretāre to paspieda. Viņas zilo acu skatiens sastapās ar viņējo.

Vai esat ieradies, lai satiktos ar kādu noteiktu personu?

Nē, esmu vienkārši apmeklētājs no ielas.

Atļausiet, es pasaukšu aģentu.

Pēc brīža viņš tika ievests labi iekārtotā kabinetā, kas bija pilnībā aprīkots Santafē stilā.

Trina Daulinga, sacīja aģente, pastiepjot roku un piedāvājot apsēsties viņai pretim. Viņa izskatījās pēc putnu biedēkļa ap gadiem piecdesmit, tieva kā maikste, melnā kleitā, blondiem matiem, ar tādu balsi, kas varēja pārbiedēt tās lietpratības dēj. Potenciāla kliente, nodomāja Madokss. Pilnīgi noteikti mana potenciālā kliente.

Kā saprotu, jūs interesē vasarnīcas īre.

Tieši tā. Es meklēju vietu, kur varētu pabeigt savu pirmo romānu.

Cik interesanti! Pirmo romānu!

Madokss sakrustoja kājas.

Es nodarbojos ar biznesu, pārdevu savu firmu, pirms viss sabruka, tad pārdzīvoju šķiršanos. Tagad esmu nolēmis kādu laiku atpūsties no naudas pelnīšanas un ceru, ka varēšu piepildīt savu sapni. Viņš veltīja dāmai kautrīgu smaidu. Es meklēju kaut ko ziemeļos no Abikijas, klusu, izolētu vietiņu, nekādu kaimiņu vairāku jūdžu attālumā.

Mēs pārvaldām vairāk nekā trīs simtus īpašumu, un esmu pārliecināta, ka varēsim atrast jums ko piemērotu.

Lieliski. Madokss sagrozījās krēslā un sakrustoja kājas. Es nejokoju par noslēgtību. Tuvākā māja drīkst atrasties ne mazāk kā jūdzes attālumā. Vēlos kaut ko, kas nost no ceļa, lai apkārt būtu mežs. '

Viņš apklusa. Trina Daulinga visu pierakstīja.

Veca raktuvju būda būtu ideāla, viņš sacīja. Mani vienmēr ir interesējušas raktuves. Tādas ir arī manā romānā, starp citu.

Daulinga pabeidza savu piezīmju rakstīšanu ar asu pildspalvas uzsitienu.

Varbūt paskatīsimies datubāzē? Bet vispirms, mister Madoks, vai jums prātā ir kāda noteikta cenu robeža?

Naudai nav nozīmes. Un, lūdzu, sauciet mani par Džimu.

Vai jūs varētu uzgaidīt kādu bridi, Džim, kamēr es paskatīšos datubāzē?

Protams.

Viņa pasmaidīja. Madokss atkal pārkrustoja kājas, kamēr Trina Daulinga ātri klikšķināja tastatūru.

Nu, man šeit ir vairāki piemēroti īpašumi, bet ir viens, kas tiešām izceļas. Vecā CAK nometne augšā pie Irbju līča, Kanhilonu kalnu piekājē.

CAK nometne?

Tieši tā. Civilpersonu aizsardzības korpuss trīsdesmitajos gados tur izveidoja nometni vīriem, kas būvēja ceļus nacionālajā mežā, apmēram ducis koka ēku apkārt vecai ēdnīcai un mednieku namiņam. Pirms dažiem gadiem kāds džentlmenis no Teksasas nopirka visu nometni. Viņš atjaunoja mednieku namiņu, pārvērzdams to par tiešām mīlīgu māju ar trim guļamistabām, trim vannas istabām. Atstāja visu pārējo, kā tas bijis pirms tam. Kādu laiku viņš pats tur dzīvoja, tad viņam kļuva vientulīgi, un tagad viņš to izīrē.

Izklausās, ka tur varētu būt tūristi.

Tur apkārt ir sēta. Māja atrodas uz privātas zemes, ko aptver mežs. Tas ir astoņdesmit jūdžu no šejienes pa zemes ceļu, vismaz divas jūdzes jābrauc ar pilnpiedziņas auto. Viņa paskatījās uz Madoksu. Jums taču ir pilnpiedziņas auto?

Range Rover.

Viņa pasmaidīja.

Tādi ceļi mēdz novērst nevēlamus apmeklētājus.

Skaidrs.

Man te ir arī interesanta šīs vietas vēsture. Pirms tā kļuva par CAK nometni, pie Irbju līča bijusi sena zeltraču pilsētiņa. Tur ir arī senas raktuves. Viņa uzsmaidīja Madoksam. Un runā, ka tur mājojot spoks. Kuram katram es to nestāstītu, bet, tā kā jūs esat rakstnieks…

Manā romānā noderētu spoks.

Šeit ir teikts, ka tā ir lieliska vieta, lai pastaigātos, brauktu ar kalnu divriteņiem, jātu ar zirgiem. Visapkārt ir mežs. Tur gan ir pieejamas visas komunikācijas, elektrība un telefons.

Izklausās ideāli. Es vienīgi negribētu, lai pēkšņi bez paziņojuma ierodas īpašnieks.

Viņš ir Itālijā, un varu jums apgalvot, ka viņš nav tāda tipa īpašnieks. Mēs pārvaldām viņa īpašumu, un, ja kādam vajadzētu turp doties, tie būtu mēs un arī tikai ļoti laba iemesla dēļ, turklāt paziņojot par to divdesmit četras stundas pirms tam. Jūsu noslēgtība tiktu cienīta.

īre?

Diezgan saprātīga. Divi tūkstoši astoņi simti mēnesī, ja jūs to vēlaties uz visu vasaru.

Izklausās ideāli. Es vēlētos to apskatīt.

-Kad?

Tūlīt. Madokss uzsita pa jakas kabatu, kur atradās viņa čeku grāmatiņa. Esmu gatavs noslēgt darījumu jau šodien. Nepacietīgi vēlos ķerties pie sava romāna. Tas ir detektīvs ar slepkavību.

Divdesmit otra nodaļa

Toms cieši lūkojās uz balto PoiuerBook ekrānu. Sākumā nekas nenotika, un tad sāka veidoties attēls, vispirms neskaidrs.

Paiet kāds bridis, līdz tas tiek apstrādāts, nomurmināja Vaimens.

Pirmais piegājiens beidzās, bet attēls joprojām izskatījās kā ēna. Tas itin nemaz nelīdzinājās zelta lādei vai pamestām raktuvēm, bet, iespējams, tas ieskicēja kādu alu. Tad attēls sāka noskaidroties līniju pēc līnijas. Tomam aizrāvās elpa, kad ēna sāka kļūt par objektu. Par nepārprotamu objektu. Viņš tik tikko tam spēja noticēt, viņam šķita, ka tā ir optiska ilūzija, ka tas ir kas cits, nekā likās. Beidzot viņš saprata, ka tā nav optiska ilūzija.

Ak, Dievs! iesaucās Toms. Tā nav nekāda bagātība. Tas ir dinozaurs!

Vaimens iesmējās, un viņa acis mirdzēja.

Es jau teicu, ka tu būsi pārsteigts. Paskaties uz mērogu. Tas ir T.Rex, un saskaņā ar nelieliem pētījumiem, ko veicu, tas noteikti ir lielākais, kāds jebkad atrasts.

Bet tas ir viss kopumā, ne tikai kauli.

Pareizi.

Toms apklusa, blenžot uz attēlu. Tas pilnīgi noteikti bija Tyrannosaurus Rex kontūras bija nepārprotamas -, kas gulēja, salocījies uz sāniem. Bet tās nebija tikai skeleta fosilijas vairums ādas, iekšējo orgānu un gaļas arī šķita pārakmeņojies kopā ar kauliem.

Tā ir mūmija, noteica Toms. Pārakmeņojusies dinozaura mūmija.

Tieši tā.

Tas ir neticami! Tām jābūt ļoti ievērojamām fosilijām, kādas vien vispār atrastas.

Pareizi. Tā ir gandrīz vai pilnīga, trūkst tikai pāris zobu, nagu un astes pēdējās daļas. Vai redzi, kā viss cits šķiet parādāmies no akmens.

Tātad noslepkavotais vīrietis bija dinozauru meklētājs.

Tieši tā. "Bagātība", par kuru viņš runājis, varēja būt mēģinājums maldināt vai vienkārši runas veids. Tā ir bagātība, tikai attiecas uz paleontoloģiju.

Toms lūkojās uz attēlu. Viņš joprojām tik tikko spēja tam noticēt. Bērnībā viņš vienmēr bija gribējis kļūt par paleontologu, un, kamēr citi bērni izauga un pārstāja interesēties par dinozauriem, viņš nebija varējis tikt vaļā no sava sapņa. Tēvs bija virzījis viņu veterināra karjeras virzienā. Un te nu viņš bija, lūkodamies uz to, kam jābūt pārsteidzošai dinozaura fosilijai.

Te arī ir tavs motīvs, sacīja Vaimens. Tas dinozaurs ir milzu bagātību vērts. Es pameklēju internetā. Vai esi dzirdējis par dinozauru, vārdā Sjū?

Slaveno tiranozauru, kas atrodas Atradņu muzejā?

Jā, tas pats. Tūkstoš deviņi simti deviņdesmitajā gadā to atklāja kāds profesionāls fosiliju meklētājs, vārdā Sjū Hendriksons, Dienviddakotas neauglīgajā zemē. Lielākais un pats ideālākais T.Rex, kas jebkad atrasts. Pirms desmit gadiem to pārdeva Sothebi/'s izsolē par vairāk nekā astoņiem miljoniem dolāru.

Toms viegli iesvilpās.

Šim jābūt vērtam desmit reizes vairāk.

Vismaz.

Tātad kur tas atrodas?

Vaimens Fords pasmaidīja un norādīja uz ekrānu.

Vai redzi to neskaidro kontūru ap dinozauru? Tas ir šķērsgriezums no atsegtā akmens, kurā fosilija ir iestiprināta. Tas ir liels veidojums, vairāk nekā četrdesmit pēdu diametrā, un tam ir tik neparasta forma, ka to vajadzētu viegli pamanīt. Visa informācija par atrašanās vietu atrodama šeit. Vajag tikai pastaigāt apkārt, līdz to atrod.

Sākot ar Tiranozauru kanjonu.

Tā būtu apburoša sakritība. Patiesībā, Tom, tas varētu būt jebkur plakankalnē.

Varētu paiet nezin cik ilgs laiks, līdz to uziet.

Nedomāju vis. Esmu pavadījis tur daudz laika, dodoties pārgājienos, un es uzskatu, ka varētu to atrast nepilnā nedēļā. Tev ir ne tikai formācijas apveids, bet vari arī redzēt dinozaura galvu un augšējo ķermeņa daļu, kas sānos atklāta. Tam jābūt iespaidīgam skatam, kā dinozaura žokļi parādās no akmens.

Kā tas melnais monolīts, no kura Tiranozauru kanjons ieguva sev vārdu? pajautāja Toms.

Es zinu to monolītu tam nav nekāda sakara ar fosiliju. Tagad mēs zinām, ko tieši meklēt, vai ne, Tom?

Pagaidi! Kurš teica, ka mēs to meklēsim?

Es saku.

Toms papurināja galvu.

Man šķiet, ka tu mācies, lai kļūtu par mūku. Man šķita, ka tu ar to vairs nenodarbojies.

Vaimens Fords kādu bridi viņu vēroja un tad nolaida skatienu.

Tom, pagājušajā reizē tu man uzdevi jautājumu. Es gribētu uz to atbildēt.

Tā nebija mana darīšana. Es tiešām nevēlos to zināt.

Tā gluži nebija, un es gatavojos atbildēt uz tavu jautājumu. Es to visu esmu sevī krājis un izmantojis klusēšanu par balstu, par veidu, kā izvairīties no problēmas. Viņš apklusa.

Toms neko nesacīja.

Es biju slepenais darbinieks. Es mācījos kriptoanalīzi, bet beigās sāku strādāt par slepeno sistēmas analītiķi lielā datoru firmā. Patiesībā es biju CIP urķis.

Toms uzmanīgi klausījās.

Teiksim tā, piemēram, Kambodžas valdība nopērk serverus un programmatūru no, sacīsim, lielas amerikāņu firmas ar trīs burtu akronīmu, kuru es neminēšu. Kambodžiešiem nezinot, maza loģiskā bumba tiek paslēpta programmatūras kodā. Pēc diviem gadiem bumba sāk darboties, un ar sistēmu notiek kas dīvains. Kambodžas valdība sauc palīgā amerikāņu firmu. Mani, sistēmas analītiķi, sūta turp. Es aizbraucu kopā ar sievu viņa arī ir firmas darbiniece un noder par aizsegu. Es tieku galā ar problēmu, bet tajā pašā laikā nokopēju uz CD-ROM visu Kambodžas valdības slepeno personāla failu saturu. CD-ROM ir nomaskēts par Verdi Rekviēma kopijām, pat ar mūziku tajās. Tās pat var atskaņot. Bet es runāju teorētiski. Nekas no tā, iespējams, nav noticis.

Viņš apklusa un dziļi ieelpoja.

Izklausās jautri, sacīja Toms.

Jā, tas bija jautri līdz viņi ielika manas sievas mašīnā bumbu un uzspridzināja to. Viņa tajā laikā bija stāvoklī ar mūsu pirmo bērnu.

Ak, mans Dievs…

Nekas, Tom, Vaimens ātri ieteicās. Es tikai gribēju tev izstāstīt. Kad tas notika, es gluži vienkārši aizgāju no tās dzīves un ienācu šajā. Paņēmu līdzi vienīgi drēbes, kas mugurā, mašīnas atslēgas un maku. Pie pirmās izdevības iemetu maku un atslēgas bezdibenī šeit, kanjonā. Mani bankas konti, māja, akciju portfelis man pat nav ne jausmas, kas ar tiem noticis. Kādreiz, kā jau citi labi mūki, es to visu atdošu nabadzīgajiem.

Neviens nezina, ka tu esi šeit?

Visi zina, ka esmu šeit. CIP saprata. Tici vai ne, Tom, CIP nebija slikta vieta, kur strādāt. Pārsvarā tur bija labi cilvēki. Džūlija mana sieva un es, mēs apzinājāmies risku. Mūs kopā savervēja tūlīt pēc universitātes. Tie personāla faili, kurus es savācu, atklāja daudzus bijušos sarkano khmeru spīdzinātājus un slepkavas. Tas bija labs darbs. Bet man… Viņa balss noslāpa. Upuris bija pārāk liels.

Mans Dievs!

Vaimens pacēla pirkstu.

Neizmanto pavēlnieka vārdu bez iemesla! Tagad esmu tev pastāstījis.

Es pat nezinu, ko lai saku, Vaimen. Man ļoti žēl tiešām ļoti žēl.

Nevajag neko teikt. Neesmu vienīgais cilvēks pasaulē, kas ticis sāpināts, šeit ir laba dzīve. Kad tu noliedz savas vajadzības badojoties, dzīvojot nabadzībā, celibātā un klusumā, tu pietuvojies kaut kam mūžīgam. Sauc to par Dievu, sauc to kā gribi. Esmu laimīgs cilvēks.

Iestājās ilgs klusums. Beidzot Toms pajautāja:

Un kā tas viss saistīts ar tavu ideju par to, lai mēs meklējam dinozauru? Es apsolīju nodot piezīmju grāmatiņu tā vīra meitai Robijai un tas arī viss. Cik tas skar mani, dinozaurs ir viņējais.

Vaimens uzsita pa galdu.

Man nepatīk tev to teikt, Tom, bet visas tās plakankalnes un neauglīgā zeme, un kalni aiz tām, tas viss pieder Zemes pārvaldības birojam. Vārdu sakot, tā ir federālā zeme. Mūsu zeme. Amerikas iedzīvotājiem pieder šī zeme un viss uz tās un tajā, arī dinozaurs. Redzi, Tom, tas vīrs nebija tikai dinozauru meklētājs. Viņš bija dinozauru zaglis.

Divdesmit treša nodaļa

Doktors Ians Korvuss klusu atvēra metāla durvis, aiz kurām atradās Mineraloģijas laboratorija, un klusu iegāja. Melodija Krukšanka sēdēja pie sava galda, pagriezusi muguru, un strādāja ar datoru. īsie, brūnie mati, viņai pakustoties, noviļņoja.

Korvuss pielavījās viņai no mugurpuses un maigi uzlika roku uz pleca. Melodija apslāpēti ieelsās un salēcās.

Tu taču neaizmirsi mūsu norunāto tikšanos, vai ne? jautāja Korvuss.

Nē, jūs tikai pielavījāties kā kaķis.

Korvuss viegli iesmējās, mazliet saspieda viņas plecu un atstāja roku uz tā, sajuzdams viņas karstumu caur laboratorijas uzsvārci.

Esmu pateicīgs, ka tu varēji uzkavēties ilgāk. Viņš priecājās, ieraugot, ka Melodija uzlikusi rokassprādzi. Viņa bija pievilcīga, bet tajā sportiskajā un ne visai šarmantajā amerikāņu stilā, it kā viens no priekšnosacījumiem, lai sieviete būtu nopietna zinātniece, pieprasītu kosmētikas nelietošanu un friziera neapmeklēšanu. Taču viņai piemita divas svarīgas rakstura īpašības: viņa bija diskrēta un viena pati. Korvuss bija slepus izpētījis viņas pagātni; viņa bija Kolumbijas zinātnisko grādu piešķiršanas fabrikas produkts, kas saražoja daudz vairāk doktorantu, nekā varēja nodrošināt ar darbu, abi viņas vecāki bija miruši, viņai nebija ne brāļu, ne māsu, dažas draudzenes, neviena drauga un gandrīz nekādas sabiedriskās dzīves. Piedevām viņa bija kompetenta un dedzīgi vēlējās izpatikt.

Korvusa acis pievērsās Melodijas sejai, apmierinājumā ieraugot, ka viņa nosarkusi. Viņš prātoja, vai nevajadzētu turpināt abu attiecības pāris soļu aiz vienkārši profesionālajām, bet nolēma, ka nav vērts, tas ceļš vienmēr bija neparedzams.

Viņš apbūra Melodiju ar vienu no saviem jaukākajiem smaidiem un saņēma viņas roku, kas bija gluži kā ugunī sakarsēta.

Melodija, esmu sajūsmināts, ka esi guvusi tik brīnišķīgus panākumus.

Jā, doktor Korvus. Tas nu, tas ir neticami. Es to visu nokopēju uz CD.

Viņš apsēdās uz krēsla pretim lielajam Poiver Mac C5 plakanās virsmas ekrānam.

Sākam izrādi, viņš nomurmināja.

Melodija apsēdās viņam blakus, paņēma CD no kaudzītes augšas, atvēra plastmasas vāciņu un ieslidināja to diskdziņas nišā. Viņa pievilka tastatūru sev tuvāk un ierakstīja pavēli.

Pirmkārt, kas mums te ir, viņas balss tonis kļuva profesionāls, tā ir daļa no skriemeļa un pārakmeņojušies mīkstie audi, un liela tiranozaura āda, droši vien tas ir T.Rex vai, iespējams, milzīgs albertozaurs. Tas ir fantastiski labi saglabājies.

Uz ekrāna parādījās attēls.

Paskatieties uz to! Tas ir ādas nospiedums. Viņa apklusa. Šeit ir tuvplāns. Vai redzat tās smalkās paralēlās līnijas? Te tās ir atkal trīsdesmit reižu palielinātas.

Korvuss juta sevi nodrebam. Tas pat bija labāk, nekā viņš bija iedomājies, daudz, daudz labāk. Viņš jutās kā lidojam, viegli lidojam savā krēslā.

Tas ir spalvas nospiedums, viņam izdevās pateikt.

Tieši tā. Te nu tas ir: pierādījums, ka T.Rex bija ar spalvām.

Tā bija teorija, kuru pirms dažiem gadiem bija izvirzījusi grupa muzeja jauno paleontologu. Korvuss bija izsmējis šo teoriju paleontoloģijas žurnālā, nosaucot to par "dīvainu amerikāņu fantāziju", izraisot kolēģu smīkņāšanu un antibritu komentārus. Un te nu tas bija viņa paša rokās: pierādījums, ka viņiem bijusi taisnība un ka viņš kļūdījies. Nepatīkamo kļūdīšanās sajūtu drīz vien nomainīja kāds atklājums. Te bija iespēja… Patiesībā ļoti reta iespēja. Viņš varēja nozagt viņu teoriju no viņiem, nostājoties pasaules priekšā un atzīstoties, ka ir kļūdījies. Pilnīga, galīga pirmtiesību iegūšanas priekšrocība ietīta pazemības mantijā.

Tieši tā viņš rīkosies.

Ja viņam būs šis te rokā, nāksies viņam piešķirt štata vietu. Bet tad jau viņam tā nemaz nebūs vajadzīga, vai ne? Viņš varētu dabūt darbu jebkur pat Britu muzejā. It īpaši Britu muzejā.

Korvuss saprata, ka bija aizturējis elpu, un tagad izelpoja.

Jā, tiešām, viņš nomurmināja. Tātad vecais džentlmenis galu galā bija spalvains.

Tas vēl nav viss.

Korvuss sacēla uzacis.

Melodija uzsita pa taustiņu, un parādījās vēl viens attēls.

šeit ir pārakmeņojušos muskuļu audu polarizēts attēls, kas palielināts simts reizes. Tas, protams, ir pilnībā fosils, bet tai jābūt pašai ideālākajai fosilijai, kas jebkad reģistrēta. Tas, uz ko mēs pašlaik skatāmies, ir patiesais dinozaura muskuļu audu attēls.

Korvuss atklāja, ka nespēj izteikt ne vārda.

Jā. Viņa atkal uzsita pa taustiņiem. Te tas ir palielināts pieci simti reižu… Redziet, ir saskatāms kodols.

Klik!

Mitohondrijs.

Klik.

Un šeit Goldži komplekss.

Klik.

Ribosomas…

Korvuss izstiepa roku.

Stop! Apstājies uz mirkli. Viņš aizvēra acis un dziļi ieelpoja. Tad viņš atvēra acis. Pagaidi, lūdzu, bridi!

Viņš piecēlās, noturēja sevi līdzsvarā, ar vienu roku atbalstīdamies pret krēsla atzveltni, un ievilka dziļu elpu. Reibonis pārgāja, atstājot viņu dīvainā kārtā pārlieku modru. Viņš pārlaida skatienu laboratorijai. Tā bija klusa kā kaps, varēja dzirdēt tikai vieglu gaisa dūkoņu, datora sanoņu, sajust epoksīdsveķu, plastmasas un sakarsušas elektronikas smaržu. Viss bija tieši kā iepriekš un tomēr pasaule bija mainījusies. Viņam prātā pavīdēja nākotnes vīzija balvas, visvairāk pārdotā grāmata, lekcijas, nauda, prestižs, štata vieta bija tikai sākums.

Viņš paskatījās uz Krukšanku. Vai arī viņa to visu redzēja? Viņa nebija muļķe. Viņa domāja par visu to pašu, iztēlojās, kā tagad viņas dzīve mainījusies uz visiem laikiem.

Melodija…

Jā. Tas ir brīnišķīgi.

Viņam izdevās apsēsties.

Tas bija neparasti. Pat šis mazais paraugs bija lielisks atklājums. Un ja vēl tikai iedomājās, ka droši vien pastāvēja viss dinozaurs, ja viņa informācija bija pareiza. Ideāls pārakmeņojies T.Rex vēders neapšaubāmi pildīts ar pēdējo maltīti, smadzenes visā to krāšņumā, āda, trahejas, reproduktīvie orgāni, deguna dobums, aknas, nieres, mugurkauls ar visām tā slimībām, brūcēm, tā dzīves vēsturi, viss ideāli atdarināts akmenī. Tas bija pats tuvākais, kam viņi jebkad nokļūtu juras perioda parkam reālajā dzīvē.

Melodija uzklikšķināja pa taustiņu.

Šeit ir kaulu smadzenes.

Pagaidi! Korvuss viņu apstādināja. Kas ir tās tumšās lietiņas?

Kādas tumšās lietas?

Iepriekšējā attēlā?

Ak tās. Viņa atgriezās pie iepriekšējā attēla. Korvuss norādīja uz mazu melnu elementārdaļiņu attēlā.

Kas tas ir?

Droši vien pārakmeņošanās procesa artefakts.

Tas nav vīruss?

Tas ir pārāk liels. Un pārāk skaidri izteikts. Esmu diezgan pārliecināta, ka tas droši vien ir ragmānis.

Jā, tas ir ticami. Piedod. Turpini!

Es to varētu izpētīt ar alfa elementārdaļiņu rentgena spektrometru, apskatīties, no kā tas veidots.

Tas ir brīnišķīgi, Melodija.

Viņa pagriezās pret Korvusu ar sasarkušu un starojošu seju.

Vai drīkstu uzdot jautājumu?

Viņš vilcinājās, bet tad saņēmās. Viņam būs vajadzīga Melodijas palīdzība, tik daudz bija skaidrs, un nodot pāris slavas gramu sieviešu kārtas laboratorijas asistentei būtu daudz labāk, nekā dalīties visā ar vēl vienu kuratoru. Melodijai nebija nekādu sakaru, nekādas varas, nebija nākotnes, viņa bija tikai vēl viena nenodarbināta doktorante. Bija tikai vēl labāk, ka viņa ir sieviete un netiks uztverta nopietni.

Viņš aplika Melodijai apkārt roku un pieliecās tuvāk.

Protams.

Vai ir atrodams vēl kas?

Korvuss nespēja pretoties smaidam.

Man ir aizdomas, Melodija, ka tur ir atrodams vesels dinozaurs.

Divdesmit ceturtā nodaļa

Sallija jutās vairāk uztraukusies, nevis pacilāta, skatoties uz datora izveidoto attēlu, kuru Toms bija izklājis uz galda.

Tas tikai kļūst ļaunāk un ļaunāk, viņa sacīja.

Labāk un labāk, tu gribi teikt, šī ir tieši tāda informācija, kādu man vajadzēja, lai identificētu nogalināto un atrastu viņa meitu.

Sallija nodomāja, ka tas ir tipiski Tomam stūrgalvīgi darboties kaut kādas dziļas morālas pārliecības dēļ, lai gan tādējādi vienmēr viņam radās nepatikšanas. Tā viņš gandrīz bija Hondurasā gājis bojā.

Klausies, Tom, šis vīrs nelegāli meklēja fosilijas uz federālās zemes. Viņš noteikti bija iesaistīts fosiliju melnajā tirgū un varbūt pat organizētajā noziedzībā. Viņš bija sliktais vīrs un tika noslepkavots. Tev nevajag tajā iejaukties. Un pat tad, ja tu atrastu viņa meitu, fosilija nepiederētu viņai. Tu pats teici, ka tā pieder valstij.

Es devu solījumu mirstošam vīram, un tas ir visa sākums un beigas.

Sallija bezpalīdzīgi nopūtās.

Toms riņķoja ap galdu kā pantera ap medījumu.

Tu vēl neesi pateikusi, ko tu par to domā.

Protams, tas ir apbrīnojami, bet tā nav lietas būtība.

Tā ir gan būtība. Tas ir pats svarīgākais paleontoloģijas atklājums, kāds jebkad veikts.

Lai būtu kā būdams, Salliju piesaistīja dīvainais attēls. Tas bija neskaidrs, miglains, bet neapšaubāmi kaut kas vairāk par vienkāršu skeletu. Tas bija dinozaurs, pilnīgs, apbedīts akmenī. Tas gulēja uz sāniem, kakls bija atmests atpakaļ, žokļi vaļā, divas priekšējās ekstremitātes paceltas, it kā tas mēģinātu izskrāpēt sev ceļu uz brīvību.

Kā tas tik labi saglabājies?

Tai jābūt pašai unikālākajai apstākļu kombinācijai, ko es nespēju saprast.

Vai varētu būt palicis kāds organisks materiāls? DNS?

Gandrīz vai neiespējami. Tas ir vismaz sešdesmit piecus miljonus gadu vecs.

Pārsteidzoši, cik svaigs tas izskatās, gandrīz vai tā, ka tam vajadzētu smirdēt.

Toms iesmējās.

Tas nav pirmais pārakmeņojies dinozaurs, kas atrasts. Gadsimta sākumā dinozauru mednieks, vārdā Čārlzs Sternbergs, atrada pārakmeņojušos putniegurņa dinozauru Montānas štatā. Es atceros, ka bērnībā to redzēju Dabas vēstures muzejā Ņujorkā, bet tas nav ne tuvu tik pilnīgs kā šis.

Sallija pacēla attēlu.

Izskatās, ka viņš nomiris agonijā, kakls atgāzts un žokļi pavērti.

Tā ir viņa.

Tu vari to pateikt? Sallija paskatījās tuvāk. Es neko tur lejā neredzu, tikai neskaidras kontūras.

Sieviešu kārtas tiranozauri droši vien bija lielāki un negantāki nekā vīriešu kārtas. Un, tā kā tas ir lielākais T.Rex, kas jebkad atrasts, tad es pieņemu, ka tā ir viņa.

Lielā Berta.

Tas kakla locījums radies, kad cīpslas izžuva un sarāvās. Vairums dinozauru skeletu tiek atrasti ar izliektiem kakliem.

Sallija iesvilpās.

Un ko tagad? Vai tev ir kāds plāns?

Bez šaubām. Ļoti neliels skaits cilvēku to saprot, bet pastāv milzīgs dinozauru fosiliju melnais tirgus. Dinozauru fosilijas ir milzīgs bizness, un daži dinozauri ir vērti miljonus kā šis, piemēram.

Miljonus?

Pēdējais T.Rex, kas parādījās tirgū, tika pārdots par vairāk nekā astoņiem miljoniem, un tas bija pirms desmit gadiem. Šis ir vērts vismaz astoņdesmit.

Astoņdesmit miljonus?

Apmēram.

Kas gan tik daudz maksātu par dinozauru?

Kurš gan tik daudz maksātu par gleznu? Padodiet man T.Rex pret Ticiānu jebkurā laikā.

Skaidrs.

Esmu ievācis informāciju. Ir ļoti daudz kolekcionāru, it īpaši Tālajos Austrumos, kuri maksās gandrīz jebkādu summu par apbrīnojamu dinozaura fosiliju. Tik daudz melnā tirgus fosiliju bija slepeni izvestas no Ķīnas, ka valsts pieņēma likumu, kas pasludina dinozaurus par viņu nacionālo īpašumu. Bet tas nav apstādinājis plūsmu. Visi mūsdienās grib savu dinozauru. Taču lielākie un vislabāk saglabājušies dinozauri joprojām nāk no Amerikas rietumiem un gandrīz visi tiek atrasti uz federālās zemes. Ja tu kādu gribi, tad tev tas jānozog.

Un tieši to arī šis vīrs darījis.

Jā. Viņš bijis profesionāls dinozauru mednieks. Pasaulē nevarētu būt pārāk daudz tādu. Viņu varētu viegli identificēt, ja vien es paprasīšu pareizajiem cilvēkiem. Man tikai jāatrod pareizie cilvēki.

Sallija paskatījās uz viņu ar aizdomām.

Un kāds ir tavs priekšlikums, kā to izdarīt?

Toms pasmīnēja.

Atļauj stādīties priekšā Toms Brodbents, aģents, kas strādā mistera Kima labā. Sabiedrībā nezināmais Dienvidkorejas uzņēmējs un miljardieris misters Kims meklē pārsteidzošu dinozauru, ar naudu nav problēmas.

Ak nē!

Toms pasmaidīja, iebāzdams papīrus sev kabatā.

Esmu jau visu izplānojis, šeins parūpēsies par klīniku sestdien, kad mēs aizlidosim uz Tuksonu, pasaules fosiliju galvaspilsētu.

Mēs?

Es netaisos atstāt tevi šeit vienu, kamēr apkārt klaiņā slepkava.

Tom, man sestdien bērniem ieplānotas jāšanas sacensības. Es nevaru aizbraukt.

Man ir vienalga. Es tevi šeit neatstāšu vienu.

Es nebūšu viena. Visu dienu būšu cilvēku sabiedrībā. Būšu pilnīgā drošībā.

Bet ne nakti.

Nakti man te ir misters Smith &amp; Wesson un tu jau zini, kā es rīkojos ar ieroci.

Tu varētu pāris dienu pavadīt makšķernieku namiņā.

Nekādā ziņā. Tas ir tik izolēts. Tur es daudz vairāk uztrauktos.

Tad tev vajadzētu palikt viesnīcā.

Tom, tu zini, ka es neesmu kaut kāda bezpalīdzīga sieviete, kuru vajag pieskatīt. Tu vari braukt uz Tuksonu un spēlēt savas mistera Kima spēlītes. Ar mani viss būs kārtībā.

Nekādā ziņā.

Sallija izdarīja pēdējo spiedienu.

Ja tu tik ļoti uztraucies, tad pavadi Tuksonā vienu dienu. Izlido sestdien agri no rīta un atgriezies vakarā. Lielāko dienas daļu būsi tur. Mēs taču rīkosim mūsu ierasto piektdienas pikniku, vai ne?

Protams. Bet kas attiecas uz sestdienu…

Vai tu plāno mani sargāt ar ieroci rokā? Liecies mierā! Tu dodies uz Tuksonu un atgriezies pirms tumsas. Es varu pati par sevi parūpēties.

OTRĀ DAĻA. ČIKSULUBS

Tiranozaurs Rex bija džungļu radība, kas dzīvoja dziļākajos Ziemeļamerikas biezokņos un purvos neilgi pēc tam, kad bija izrāvusi es no senā Laurāzijas kontinenta. Viņas teritorija aptvēra vairāk nekā piecus simtus kvadrātjūdžu, un tā stiepās no senās Naiobrēras iekšējās jūras krastiem līdz tikko radušos Klinšu kalnu pakājei. Tā bija subtropiska pasaule ar bezgalīgiem mežiem, kas pilni ar neparastiem kokiem, tādiem, kuri nekad pirms tam nebija eksistējuši. Tur bija araukārijas, kas sniedzās vairāk nekā pieci simti pēdu augstumā, milzīgas magnolijas un kalnu kļavas, metasekvojas, gigantiskas palmas un kokveida papardes. Lapotnes augstums pieļāva nedaudz gaismai sasniegt meža klajumu, tāpēc tas bija atklāts un tīrs, dodot pietiekami daudz plašuma milzīgajiem plēsīgajiem dinozauriem un viņu upuriem nospēlēt lielo dzīves drāmu.

Rex dzīvoja pēdējā dinozauru laikmeta uzplaukumā. Tas bija laikmets, kas būtu turpinājies mūžīgi, ja vien to pēkšņi nepārtrauktu viena no lielākajām dabas katastrofām, kas jebkad piemeklējusi planētu Zemi.

T.Rex dalīja mežu ar citu dažādu radību izlasi, arī ar varenajiem divu sugu putniegurņa dinozauru pulkiem, edmontozauriem un anatotitianiem, nereti uzbrūkot vientulīgam triceratopsam, bet izvairoties no to bariem, tiem sekodami, vienīgi lai pagrābtu slimu vai mirstošu bara locekli. Milzīgs brontozaura tips, alamozaurs, klaiņāja pa apkārtni, bet T.Rex reti viņu medīja, dodot priekšroku viņa patērēšanai, kad viņš jau bija beigts, nevis riskam viņu nogalināt. T.Rex pavadīja daudz laika, medījot seno kuģu ceļu krastos. Šajos ūdeņos dzīvoja mednieks, kas augumā pat pārspēja viņu, piecdesmit pēdu garais krokodila priekštecis, vienīgais dzīvnieks, kas bija spējīgs nogalināt T.Rex, ja tas bija tik muļķīgs, lai ieklīstu nepareizajos ūdeņos laupījuma meklējumos.

T.Rex medīja leptoceratopsu, mazāku dinozauru, apmēram stirnas lieluma, kuram bija papagailim līdzīgs knābis un aizsargājošs izaugums uz kakla aizmugures. Vēl viens dinozaurs, kuru T.Rex medīja, kaut arī piesardzīgi, bija ankilozaurs, kā arī nanotiranozaurs, mazāks un ātrāks par pašu. Laiku pa laikam T.Rex uzbruka vecam un nevarīgam torozauram ar negantiem ragiem, astoņdesmit pēdu garu galvu, lielāko galvaskausu, kāds jebkad izveidojies zīdītājam, un dažreiz nogalināja nepiesardzīgu lidojošu reptili.

Zeme un koki mudžēja no reptiļiem, kurus T.Rex tik tikko pamanīja augļu ēdāji, grauzēji, somaiņi, pirmie govju senči (dzīvnieks žurkas lielumā) un pasaules pirmais primāts Purgatorious, kas ēda insektus. Tur bija arī dinozauri, kurus T.Rex nespēja nomedīt, jo tie varēja noskriet vairāk nekā septiņdesmit jūdžu stundā.

T.Rex bija ieradumu radība. Lietus sezonā, kad upes izgāja no krastiem un purvi pārplūda, T.Rex devās uz rietumu pusi, uz augstākām vietām kalnu pakājē, bet sausajā sezonā pēc pārošanās dažreiz aizceļoja uz smilšaino kalnu grēdu, lai izdzisuša vulkāna aizsegā ierīkotu ligzdu un dētu olas, un pēc tam devās atpakaļ pie saviem medījumiem lielajos mežos Naiobrēras kuģu ceļu krastos.

Klimats bija karsts, slapjš un mitrs. Nebija polārā ledus, nekādu ledāju valdīja viens no karstākajiem klimata cikliem visā Zemes vēsturē. Okeānu līmeņi nekad vēl nebija sasnieguši tādu augstumu. Lielas kontinenta daļas gulēja zem iekšējām jūrām. Milzīgi reptiļi valdīja pār gaisu, zemi un ūdeni un bija to jau darījuši divi simti miljonus gadu. Dinozauri bija pati veiksmīgākā dzīvnieku klase, kas jebkad attīstījusies uz Zemes. Zīdītāji bija pastāvējuši kopā ar dinozauriem jau gandrīz simts miljonus gadu, bet viņi nekad nebija tik daudz sasnieguši. Lielākais zīdītājs, kas dzīvoja dinozauru laikmetā, bija apmēram maizes kastes lielumā.

T.Rex aizņēma pašu augstāko nišu, valdot pār pārtikas ķēdes virsotni, un bija lielākā bioloģiskā nogalināšanas mašīna, ko pasaule jebkad redzējusi.

Pirmā nodaļa

Rīta saule karsēja augstos pakalnus, kveldējot zemi. Džimijs Vailers apmetās kadiķa ēnā, iekārtojoties uz akmens. Ernandess apsēdās viņam blakus, viņa tuklā seja bija pārklāta ar sviedriem. Vailers izņēma no mugursomas kafijas termosu, ielēja tasīti Ernandesam un vienu sev un izkratīja no paciņas Marlboro cigareti. Vītlijs bija devies uz priekšu kopā ar suņiem, un viņš vēroja, kā tie visi lēnām kustas pāri kailajiem pauguriem.

Kāds pārgalvis!

Jā, atteica Ernandess.

Vailers dziļi ievilka cigaretes dūmus un noskatījās uz bezgalīgo, sarkanīgi oranžo kanjonu ainavu, kupolveidīgajiem akmeņiem, smailēm, grēdām un pakalniem. Trīs simti tūkstoši akru bezcerīgi. Viņš samiedza acis spožās gaismas dēļ. Līķis varēja būt aprakts jebkurā no simtiem kanjonu vai arī Dievs vien zina kādā aizā vai akmeņu ieskautā ielejā, dziļi apbedīts kādā plaisā.

Žēl gan, ka Vītlijs nesāka meklējumus, kamēr pēdas vēl bija svaigas, sacīja Ernandess.

Jā, tā gan.

Augšā debesīs iedūcās maza lidmašīna meklējot marihuānu.

Vītlijs parādījās viņiem priekšā uz paugura, un varēja redzēt, ka viņš ar pūlēm kāpj augšā pa garu slīpumu, kas vizēja karstumā, pār pleciem nesdams četras smagas blašķes. Abi viņa pēddzinēji, kas nebija piesieti, drāzās viņam pa priekšu, mēles izkāruši, degunus piebāzuši pie zemes.

Varu saderēt, ka Vītlijs tagad nožēlo, sacīja Vailers. Viņam jānes ūdens gan sev, gan suņiem.

Ernandess iesmējās.

Tātad kādas ir tavas domas? Vai tev ir kādas teorijas?

Sākumā man šķita, ka tas ir saistīts ar narkotikām. Bet tagad domāju, ka tas ir kas lielāks. Kaut kas tur notiek, un gan Brodbents, gan mūks tajā ir iesaistīti.

Vailers atkal ievilka dūmus, aizmeta izsmēķi un vēroja, kā tas kūleņo lejā pa kailu akmeni.

Piemēram, kas?

Nezinu. Viņi kaut ko meklē. Padomā! Brodbents apgalvo, ka viņš te bieži jājot vienkārši "prieka" pēc. Nu, paskaties apkārt! Vai tu šeit jātu tāpat prieka pēc?

Nekādā ziņā.

Tad viņš tā nejauši uzduras šim ceļotājam, tieši pēc tam, kad tas ticis sašauts. Ir saulriets, astoņdesmit jūdzes no ceļa, nekurienes vidū… Sakritība? Jā, kā tad.

Tu domā, ka Brodbents pats viņu nošāva?

Nē. Bet viņš ir iesaistīts. Viņš kaut ko slēpj no mums. Lai nu kā, divas dienas pēc tam viņš dodas apciemot mūku, Vaimenu Fordu. Esmu pārbaudījis šo vīru, un liekas, ka viņš arī klaiņo pa visu tuksnesi, palikdams tur vairākas dienas pēc kārtas.

Jā, un ko gan viņi meklē?

Tieši tā. Un vēl kas, ko tu nezini, Ernandes. Es liku Silvijai paskatīties, vai sistēmā kaut kas minēts par šo mūku. Uzmini nu? Viņš strādājis CIP.

Tu joko!

Es nezinu visu stāstu, bet šķiet, ka viņš pēkšņi no turienes aizgājis, uzradās klosterī un tur viņu pieņēma. Pirms trīsarpus gadiem.

Ko viņš darīja CIP?

Nevaru uzzināt, tu jau zini, kā tas ir ar CIP Viņa sieva ari tur strādājusi un nogalināta, pildot uzdevumu. Viņš ir varonis. Vailers paņēma vēl vienu cigareti, izsmēķēja līdz sīvajam filtram un nometa to zemē. Viņam radās interesanta apmierinātības sajūta, kad viņš piesārņoja šo neskarto ainavu, vietu, kas visu dienu viņam ausī bija kliegusi: "Tu neesi nekas, tu esi neievērojams." Pēkšņi viņš piecēlās kājās. Viņš bija pamanījis melnu punktiņu kustamies pa zemu kalnu grēdu, ko ietvēra dažas augstas kraujas. Vailers pielika pie acīm binokli.

Nu, nu. Kā velnu piemin, tā velns klāt.

Brodbents?

Nē. Tā saucamais mūks. Un viņam kaklā karājas binoklis. Tieši kā nupat teicu: viņš kaut ko meklē. Pie velna, jā, un es atdotu savu kreiso sēklinieku, lai uzzinātu, kas tas ir.

Otra nodaļa

Madokss izgāja UZ savas noīrētās mājas lieveņa, iebāza īkšķi aiz jostas un ieelpoja rīta saules sasildīto priežu skuju smaržu. Pielicis pie mutes krūzi ar kafiju, viņš skaļi to iemalkoja. Madokss bija pamodies vēlu, nāca jau gandrīz desmit. Aiz kuplo priežu galotnēm varēja saredzēt attālo Kanhilonu kalnu smailes, ko apstaroja sudrabota gaisma. Lēnām pārgājis pār lieveni, kovboja zābakiem klaudzot uz koka grīdas, viņš apstājās zem smalkas zīmes, uz kuras bija rakstīts BĀRS, viegli pagrūda to ar pirkstu, un zīme čīkstot sāka šūpoties uz priekšu un atpakaļ.

Viņš pavērās lejup uz galveno ielu. No CAK nometnes necik daudz nebija palicis pāri; vairums ēku bija sagruvušas satrūdējušu koku kaudzēs, pāraugušas ar krūmiem un maziem kociņiem. Madokss izdzēra kafiju, uzlika tasīti uz margas un nokāpa lejā pa koka kāpnēm vecās pilsētas galvenajā ielā. Viņam bija jāatzīst, ka dziļi būtībā viņš ir lauku zēns. Viņam patika būt vienam, tālu no ceļiem, satiksmes, ēkām un ļaužu pūļiem. Kad viss būs beidzies, viņš pat varētu sev nopirkt šādu vietiņu. No šejienes viņš varētu vadīt Hard Time, pārmaiņas pēc dzīvot klusu un mierīgu dzīvi ar pāris lēdijām, kas sastādītu kompāniju, un tas arī būtu viss.

Sabāzis rokas kabatās, viņš sāka soļot pa smilšaino, bijušo galveno ielu, svilpojot bez meldiņa. Pilsētas tālākajā galā iela pārgāja aizaugušā taciņā, kas virzījās augšup uz aizu.

Viņš turpināja ceļu, cilājot kājas garajā zālē. Pacēlis nūju, viņš ejot apcirta garās nezāles.

Pēc īsa brīža priekšā parādījās plāksne ar uzrakstu:

BĪSTAMI: NEATZĪMĒTAS RAKTUVES IEIET AIZLIEGTS ĪPAŠNIEKS NEATBILD PAR NEGADĪJUMIEM

Mežs bija kluss, kokos tik tikko manāmi un liegi šalca vējš. Madokss devās garām zīmei. Ceļš viegli sāka iet augšup, sekojot sausai upes gultnei. Desmit minūšu pārgājiens izveda viņu klajumā. Labajā pusē parādījās atklāta kalna nogāze, kur ceļš sāka virzīties slīpi. Viņš devās pa to paralēli virsotnei apmēram ceturtdaļu jūdzes, līdz nonāca pie ļodzīgas ēkas, no kuras bija ieeja vecā raktuvju tuneli. Pie ēkas durvīm bija pielikta jauna piekaramā slēdzene un ķēde, un vēl viena norāde, ka ieiet aizliegts, tās abas Madokss bija iepriekšējā dienā piestiprinājis.

Viņš izņēma no kabatas atslēgu, atslēdza durvis un iegāja vēsajā telpā. Pāris vecu dzelzceļa sliežu veda klintī izcirstā tumšā caurumā, kuru norobežoja smagi dzelzs vārti, kas ari bija aizslēgti. Madokss atslēdza vārtus, un nesen ieeļļotās viras ļāva tos viegli atvērt. Ieelpojis mitrā akmens un pelējuma dvaku, viņš pazibināja savu lukturi un devās uz priekšu, uzmanīdamies, lai neuzkāptu uz veco dzelzceļa gulšņu rindām un nesamērcētu kājas ūdens peļķēs. Tunelis bija iecirsts klinti, un vietās, kur tā bija sadrupusi un ieplaisājusi, griesti bija nostiprināti un aplikti ar masīviem baļķiem.

Apmēram pēc simts pēdām tunelis aizliecās pa kreisi. Madokss nogriezās ap stūri, un viņa lukturis izgaismoja tunelī atzarojumu, kas beidzās ar strupceļu, kuram priekšā Madokss bija uzbūvējis baļķu sienu, lai izveidotu nelielu cietuma celli. Viņš piegāja pie šīs sienas un lepni uzsita pa to.

Stipra kā akmens. Viņš bija sācis darbu iepriekšējā dienā un strādājis līdz pat pusnaktij, divpadsmit stundas pēc kārtas, smagi un grūti.

Izspraucies cauri nepabeigtajai atverei uz mazu telpu, kas bija iebūvēta tuneļa strupceļā, viņš noņēma no āķa petrolejas lukturi, pacēla stikla kupolu, aizdedzināja dakti un uzkarināja lukturi atpakaļ uz naglas. Vēlīgā dzeltenā blāzma izgaismoja telpu, kas bija apmēram astoņas reiz desmit pēdas liela. Madokss nodomāja, ka tā nemaz nav tik slikta vieta. Vienā stūrī viņš bija nolicis matraci, kas bija pārklāts ar tīru palagu, gatavs lietošanai. Tam blakus atradās veca troses koka spole, kas kalpoja par galdu, pāris vecu krēslu, kurus viņš bija sameklējis sabrukušā mājā, zirgu dzirdināšanas spainis dzeramajam ūdenim, vēl viens spainis tualetes vajadzībām. Pretim, attālākās sienas akmenī, viņš bija iestiprinājis četras puscollu lielas apaļas tērauda bultas, pie katras no tām bija ķēdes un roku dzelži divi rokām, divi kājām.

Kādu brīdi Madokss tā stāvēja, apbrīnodams savu darbu, un atkal pabrīnījās par veiksmi, ka atradis tik labu vietu. Tunelis bija ne tikai ideāls viņa mērķim, bet viņam bija izdevies arī atrast tepat baļķus; vecie baļķi un dēļi bija salikti raktuvju malā, kur tie bija pārdzīvojuši laika zobu.

Viņš pārtrauca patīkamo sapņošanu un paskatījās uz savu vienkāršo zīmējumu, kas gulēja uz spoles un bija no mitruma saritinājies. Viņš to nogludināja, nostiprinādams ar naglām, un vēlreiz pārskatīja. Vēl pāris baļķu, un darbiņš būs galā. Durvju vietā, kas būtu vārgas, virs atveres viņš piestiprinās trīs baļķus vienkāršāks, stiprāks un drošāks risinājums. Viņam vajadzētu ieiet un iziet ne vairāk kā pāris reižu.

Ala bija mitra un silta. Madokss novilka kreklu un uzmeta to uz matrača. Veicis savam labi muskuļotajam augumam stiepšanās vingrinājumus, viņš paņēma lielās noslodzes Makita bezvadu aparātu un ielika jaunu bateriju, tad piegāja pie vecās baļķu kaudzes, pārbaudīja pāris, līdz atrada vienu labu, nomērīja to, ar zīmuli ievilka vēlamo vietu un sāka urbt. Makita spiedzieni atbalsojās alā, nāsis saoda vecā, mitrā koka smaržu, bet no izurbtā cauruma izlocījās brūnas ozola skaidas. Beidzis urbt, viņš satvēra baļķi un uzslēja to taisni, nostādot pareizajā pozīcijā. Nostiprinot to ar naglām, viņš izurba aiz tā novietotajā baļķī pieskaņotu caurumu, izslidināja caur to astoņpadsmit collu garu aizbīdni, pagrieza uzmavu un pievilka to tik cieši, ka tā iegriezās kādu pusi collas kokā.

Neviens, lai cik izmisis ari būtu, nedabūs vaļā šo uzmavu.

Stundas laikā Madokss bija visu pabeidzis, atstājot vaļā tikai durvju atveri. Tad iekliedzoties viņš satvēra ar savām milzīgajām rokām baļķi, atkāpās un, cik vien stipri varēja, grūda to uz priekšu un atpakaļ, atkāpās un spēra pa baļķiem, kliedza, bļāva, lamājās, ar pleciem cirtās pret sienām, vēl un vēlreiz. Viņš apgriezās, paņēma koka galdu un svieda to pret baļķu sienu, visu laiku kliedzot:

Maitas! Kretīni! Es jūs visus nogalināšu, es izvilkšu jūsu iekšas!

Pēkšņi viņš apstājās, smagi elpojot, izvilka no mugursomas roku dvieli, noslaucīja sviedrus no krūtīm un pleciem, viegli notīrīja seju, atglauda matus un saķemmēja tos ar pirkstiem. Pacēlis kreklu, viņš uzvilka to un sasprindzināja muguras muskuļus.

Madokss atļāvās pasmīnēt. Neviens netiks laukā no šā cietuma. Neviens.

Treša nodaļa

Vaimens Fords nopurināja smiltis no sava talāra apakšmalas un apsēdās uz nokrituša, spirālveidīga veca paegļa stumbra. Viņš bija nostaigājis gandrīz vai divdesmit jūdzes no klostera un sasniedzis diženo, augsto Navahas nogāzi pie milzīgas, garas plakankalnes gar Atbalšu kores dienvidu robežu. Tālu aiz viņa gulēja spilgti sarkanie Rēgu rančo kanjoni, un skatu uz ziemeļrietumiem ietvēra sniegu klātie Kanhilonu kalni.

Fords izņēma no mugursomas četras 1:24 000 U.S.G.S. topogrāfiskās kartes, atlocīja tās un nolika citu citai blakus zemē, nostiprinot stūrus ar akmeņiem. Kādu brīdi viņš padomāja, līdz noteica atrašanās vietu, vizuāli saskaņojot dažādus zemes orientierus ar attiecīgajām kontūrām uz kartes. Ar binokli viņš sāka pārmeklēt Atbalšu kori, meklējot kalnu veidojumu, kas līdzinātos tam, kurš datora attēlā. Ieraudzījis kaut ko daudzsološu, viņš to atzīmēja kartē ar sarkanu zīmuli. Pēc piecpadsmit minūtēm viņš nolaida lejā binokli, iedrošināts no tā, ko redzēja. Viņš nebija atradis ticamu līdzinieku, bet, jo vairāk skatījās bezgalīgajos kanjonos, kas šķērsoja Atbalšu kori, jo vairāk pārliecinājās, ka formācija ar T.Rex būs atrodama šeit. Kupolveidīgā akmens forma attēlā šķita tipiska tām iežu formācijām, ko viņš varēja redzēt no sava novērošanas punkta. Problēma bija tāda, ka traucēja pakalni vai kanjoni. Piedevām datora attēls rādīja tikai divu dimensiju griezumu akmenī. Nevarēja būt pārliecināts, kā formācija izskatītos no cita leņķa.

Viņš atkal pielika binokli pie acīm un turpināja meklēt, līdz bija aptvēris visu, ko varēja saskatīt no savas vietas. Bija pienācis laiks doties uz kartē atzīmēto skatu punktu 2, nelielu kaupri Navahas nogāzes attālajā galā, kas izcēlās kā amputēts īkšķis. Tas būs garš pārgājiens, bet tas bija to vērts. No turienes viņš varēs redzēt gandrīz visu šajā apkārtnē.

Paņēmis savu blašķi, Fords novērtēja, ka tajā ir vēl vairāk par pusi ūdens. Viņam bija vēl viena, pavisam pilna, kas paslēpta somā. Kamēr vien viņš uzmanīsies, problēmu ar ūdeni nebūs.

Nedaudz iemalkojis, viņš devās ceļā pa Navahas nogāzes malu.

Soļojot viņš aizsapņojās fiziskais nogurums darīja savu. Viņš bija pateicis abatam, ka viņam nepieciešams nedaudz laika garīgām pārdomām vienatnē tuksnesī, un bija apsolījis būt atpakaļ nākamajā dienā. Tagad tas vairs nebija iespējams, un, ja viņš turpinās iesākto ceļu, tad varētu paiet vēl pāris dienu, līdz viņš atgriezīsies. Abats neiebildīs viņš bija pieradis pie Forda garīgo meklējumu pārgājieniem tuksnesī. Šoreiz gan Fordam bija neskaidra nojausma, ka viņš dara ko sliktu. Viņš bija maldinājis abatu par savas nozušanas mērķi; tas vien, ka viņš lūdza Dievu, badojās un liedza sev ķermeņa ērtības, kamēr atradās tuksnesī, nenozīmēja to, ka viņš atrodas garīgā meklējumos. Viņš bija ļāvies intrigai, noslēpumam, dinozaura atrašanas satraukumam. Klosteris bija viņu apdāvinājis ar spēju ļauties sevis apcerei, tas bija kas tāds, ko agrāk viņš nebija pārāk ņēmis vērā, un tagad viņš to izmantoja, lai pārdomātu savus motīvus. Kāpēc gan viņš to darīja? Ne jau tādēļ, lai atrastu dinozauru Amerikas iedzīvotāju prieka pēc, kaut arī viņam labpatiktos domāt, ka viņš rīkojas, altruistisku motīvu vadīts. Tas nebija arī naudas dēļ un pavisam noteikti ne jau slavas dēļ.

Viņš to darīja kāda dziļāka iemesla dēļ, sava rakstura trūkuma dēļ, aiz vēlmes pēc satraukuma un piedzīvojuma. Pirms trim gadiem viņš bija pieņēmis lēmumu nošķirties no pasaules un veltīt dzīvi kalpošanai Dievam. Tajā laikā tā bija impulsīva rīcība, bet tagad jau labi apsvērta un apstiprināta ar lūgšanām. Vai šī nelielā ekspedīcija bija kalpošana Dievam?

Kaut kādu iemeslu dēļ viņam tā tomēr nelikās.

Par spīti šīm domām, it kā viņš būtu pakļauts spēkam, ko nevar kontrolēt, brālis Vaimens Fords turpināja ceļu pa vēja appūsto Navahas nogāzi, skatienu cieši pievērsis attālajam mērķim.

Ceturta nodaļa

Lans Korvuss, stāvēdams pie loga, izdzirdēja iezvanāmies telefonu uz sava galda un to, kā viņa sekretāres balss paziņo:

Misters Varmuss no Zemes pārvaldības biroja zvana pa pirmo līniju.

Korvuss ātri piegāja pie galda, pacēla klausuli un ierunājās cik iespējams draudzīgā balsī:

Mister Varmus, kā jums klājas? Vai jūs saņēmāt manu iesniegumu?

Saņēmu gan, profesor. Tas man stāv tieši uz galda.

Rietumu sausiņa akcents kairināja Korvusa ausis. Profesors.

Kur gan viņi atrada šos cilvēkus?

Vai ir kādi sarežģījumi?

Patiesībā ir gan. Esmu pārliecināts, ka tā ir gluži vienkārši nejauša kļūda, bet es šeit neredzu nekādas norādes par vietu.

Tā nav nejauša kļūda, mister Varmus. Es neiekļāvu šo informāciju. Šis ir īpaši vērtīgs eksemplārs, ļoti jāuzmana no nolaupīšanas.

Es to novērtēju, profesor, no tāluma atskanēja gari stiepti vārdi, taču plakankalnes ir ļoti plaša teritorija. Mēs nedrīkstam izdot muzejam fosilijas kolekcionēšanas atļauju, ja mums nav informācijas par tās atrašanās vietu.

Šis eksemplārs ir miljoniem dolāru vērts melnajā tirgū. Šīs informācijas izpaušana pat Zemes pārvaldības birojam ir risks, kuru es nevēlētos uzņemties.

Es to saprotu, ser, taču šeit, ZPB, mēs turam visu ar atļaujām saistīto informāciju cieši aiz atslēgas. Tas ir pavisam vienkārši: nav atrašanās vietas, nav atļaujas.

Korvuss dziļi ievilka elpu.

Mēs jums noteikti varētu pateikt vispārējas koordinātas…

Nē, ser, ZPB vīrs viņu pārtrauca. Mēs pieprasām detalizētu rajonu, rādiusu, segmentu un GPS koordinātas. Bez tā mēs nevaram uzsākt procesu.

Korvuss dziļi ieelpoja un mēģināja saglabāt mierīgu balss toni.

Esmu norūpējies, jo pagājušajā gadā Meikonas apgabalā, Montānas štatā, kā jūs varbūt atceraties, pirmās šķiras diplodocus tika nočiepts tieši pēc tam, kad tika izdota atļauja.

Nočiepts?

Nozagts.

Nazālā balss nenogurdināmi turpināja:

Neesmu Montānas štata apgabala ZPB, tāpēc es neko nezinu par nočieptu diplodocus. Šeit, Nlūmeksikā, mēs pieprasām atrašanās vietas koordinātas, lai varētu izdot kolekcionēšanas atļauju. Ja mēs nezinām, kur atrodas eksemplārs, kā gan mēs varam izsniegt atļauju to savākt? Vai arī novērst, lai kāds cits to paņem? Vai mums vajadzētu izsludināt moratoriju uz visu bezpeļņas fosiliju kolekcionēšanu plakankalnē, līdz jūs iegūstat savu eksemplāru? Nedomāju vis.

Es saprotu. Cik vien drīz iespējams, es jums nosūtīšu informāciju par atrašanās vietu.

Dariet gan tā. Un vēl kaut kas.

Korvuss nogaidīja.

-Šeit nav nevienas fotogrāfijās vai izpetes materialu, kas būtu pievienoti anketai. Tam vajadzētu būt pielikumam A. Tas ir ļoti skaidri uzrakstīts noteikumos un reglamentos: "Prasītājam jāpievieno fosiliju atrašanās vietas zinātniska izpēte kopā ar zondēšanas materiāliem, ja tādi eksistē, kā ari noteikto eksemplāru fotogrāfijas."

Atklājums ir nesens, un vieta ir ļoti attāla. Mēs neesam varējuši atgriezties, lai veiktu izpēti. Galvenais ir tas, ka es gribēju pārliecināties, lai tiek noteikta priekšrocība, ja nu neticamā kārtā tiktu iesniegts vēl viens pieprasījums uz to pašu fosiliju.

Atskanēja birokrātisks kunksts.

Priekšrocība tiek dota pirmajam oficiālajam muzejam vai universitātei, lai izsniegtu likumīgu atļauju. Man jums jāsaka, profesor, ka jums nav minēts pietiekami daudz faktu, lai jums būtu priekšrocība.

Korvuss sāka griezt zobus.

Noteikti taču ir jābūt veidam, kā iegūt tiesības uz priekšrocībām bez tiešu koordināšu sniegšanas.

Klausulē bija jaušama ilga un pārāka vīpsnāšana. Korvuss juta, kā viņam sāk pulsēt deniņi.

Kā jau teicu, kad jūs sakārtosiet savus dokumentus, mēs izdosim atļauju. Pirms tam ne. Ja kāds cits pieprasa atļauju uz to pašu fosiliju nu, tā nav mūsu problēma. Tā tiek pirmajam.

Sasodīts, jēziņ, cik pilnīgi saglabājušos T.Rex gan vēl varētu atrast?

Rāmāk, profesor!

Korvuss pielika lielas pūles, lai nomierinātos, šis bija pēdējais cilvēks pasaulē, kuru viņš drīkstēja atļauties noskaņot pret sevi. Varmuss bija birokrāts, kuram bija vara dot atļauju savākt fosiliju no federālās zemes. Viņš varēja tikpat labi un viegli to atdot tam sasodītajam Mērčisonam no Smitsona institūta.

Es atvainojos, ka tik asi izteicos, mister Varmus. Es jums nosūtīšu vajadzīgo informāciju, cik vien drīz būs iespējams.

Nākamajā reizē, Varmuss mainīja balss toni, kad jūs pieprasāt fosiliju kolekcionēšanas atļauju, pavadiet pietiekami daudz laika, lai rūpīgāk uzrakstītu anketu. Tas padara mūsu darbu vieglāku. Tikai tas vien, ka jūs esat lielā Ņujorkas muzejā, nenozīmē, ka jums nav jāievēro noteikumi.

Vēlreiz no visas sirds atvainojos.

Lai jums jauka diena!

Korvuss sasprindzis uzmanīgi nolika klausuli. Viņš dziļi ieelpoja, ar trīcošu roku noglauda atpakaļ matus. Iedomīgais kretīns! Viņš paskatījās augšup: bija tikai pieci, tas nozīmēja to, ka Ņūmeksikā bija trīs. Madokss nebija zvanījis pēdējo četrdesmit astoņu stundu laikā, pie velna viņu! Pēdējo reizi, kad viņi runāja, bija šķitis, ka viss ir kārtībā, taču divu dienu laikā daudz kas varēja mainīties.

Viņš soļoja šurpu turpu pa kabinetu, pagriezās pret logu un apstājās, lai palūkotos ārā. Laivas tikko atgriezās no izbrauciena, un viņš pieķēra sevi, ka meklē tēvu ar dēlu. Bet, protams, viņu tur nebija, kāpēc gan lai viņi atkal būtu braukuši? Pietika ar vienu reizi.

Piektā nodaļa

SEŠi. Saule bija norietējusi aiz kanjonu kraujām, un dienas svelme jau sāka norimt, tomēr smilšakmens sienās gaiss joprojām bija sasmacis un sastāvējies. Vailers, kāpjot pa vēl vienu bezgalīgu nogāzi, pēkšņi izdzirdēja tieši aiz līkuma suņu reju izvirdumu un tūlīt arī Vītlija spalgo kliegšanu. Viņš palūkojās uz Ernandesu un sastapās ar pārinieka skatienu.

Šķiet, ka vini kaut ko atraduši.

-Jā.

Leitnant! viņš izdzirdēja panisko Vītlija balsi. Leitnant!

Histēriskās suņu rejas un Vītlija kliegšana kanjona šaurajās sienās skanēja svešādi, it kā viņi būtu ieslodzīti milzīgā trombonā. Lai gan Vaileram bija apnikusi meklēšana, viņš ar bažām bija gaidījis šo brīdi.

Beidzot jau arī tā kā būtu laiks, sacīja Ernandess, savām īsajām kājelēm traucoties uz priekšu.

Pie velna, es ceru, ka Vītlijs valda tos suņus.

Vai atceries, kā pagājušajā gadā, kad viņi apēda tā dīvaiņa kreiso…

Jā, jā, Vailers steidzīgi atteica. Nokļuvis pie pēdējā pagrieziena, viņš ieraudzīja, ka Vītlijs tomēr nevalda suņus. Viņš bija nozaudējis viena suņa saiti un neveiksmīgi mēģināja tikt galā ar otru, kamēr abi suņi neprātīgi mēģināja izrakt smiltīs bedri cieši pie kanjona malas. Ernandess un

Vailers steidzās uz priekšu un, saķēruši suņus aiz siksnas, pavilka atpakaļ un piesēja pie akmens.

īgns un pietvīcis Vailers izpētīja apkārtni. Suņi bija savandījuši smiltis, bet tas nebija liels zaudējums, ņemot vērā to, ka pagājušās nedēļas stiprais lietus jau bija izskalojis visas pēdas. Vailers neredzēja neko, kas norādītu, ka kaut kas atrastos zem smiltīm, tikai viegla, nepatīkama smaka nodvakoja gar viņa nāsīm. Aiz muguras iegaudojās suņi.

Rokam.

Rokam? Ernandess pajautāja, un viņa apaļajā sejā parādījās bažas. Vai tad mums nevajadzētu pagaidīt, līdz ierodas īpašo operāciju komanda un medicīnas eksperts?

Mēs vēl nezinām, vai tur ir līķis. Tā varētu būt beigta stirna. Mēs taču nevaram izsaukt uz šejieni komandu, iekams neesam pārliecināti.

Saprotu.

Vailers noņēma mugursomu un izņēma divus dvieļus, ko bija paņēmis līdzi, un pameta vienu Ernandesam.

Nedomāju, ka tas ir pārāk dziļi. Mūsu slepkavam nebija pārāk daudz laika.

Viņš notupās un sāka ar dvieli braucīt irdenās smiltis, noņemot slāni pēc slāņa. Ernandess darīja to pašu otrā pusē, izveidojot divas kārtīgas kaudzes, kuras vēlāk varētu pārbaudīt tiesu medicīnas grupa. Noslaukot malā smiltis, viņš paturēja acīs, vai nav kādas norādes drēbes vai personiskās mantas -, bet nekas neparādījās. Bedre padziļinājās, mainoties no sausām smiltīm uz slapjām. Tur, lejā, pilnīgi noteikti kaut kas bija, nodomāja Vailers, kad smaka pastiprinājās.

Trīs pēdu dziļumā dvielis atdūrās pret kaut ko spalvainu un mīkstu. Nāsīs iesitās pēkšņa smaka, bieza kā zupa. Viņš vēl paraka, elpojot caur muti. Tas, kas tur bija, jau piecas dienas gulēja aprakts slapjās smiltīs un karstā svelmē un attiecīgi arī smakoja.

Tas nav cilvēks, sacīja Ernandess.

To es redzu.

Varbūt tā ir stirna.

Vailers vēl paraka. Kažoks bija pārāk raupjš un savēlies, lai varētu būt stirnas, un, kad Vailers mēģināja notīrīt no tā smiltis, lai varētu skaidri saredzēt, kam tas pieder, sāka pa gabaliem nolobīties āda, atklājot apakšā glumu, brūni sārtu miesu. Tā nebija nekāda stirna, tas bija ēzelis. Nogalinātā ēzelis, tas, kuru bija pieminējis Brodbents.

Vailers piecēlās kājās.

Ja šeit ir līķis, tad tas būs tepat blakus. Ķeries klāt no šīs puses un es no otras.

Viņi atkal sāka slaucīt nost smiltis, rūpīgi tās saberot kaudzē vienā pusē. Vailers aizdedzināja cigareti un pielika pie lūpām, atstājot to tur un smēķējot, tādējādi cerēdams daļēji tikt vaļā no smakas.

Atradu kaut ko.

Vailers pameta savu pusi un devās pie Ernandesa, kurš bija noliecies. Viņš notrausa vēl nedaudz smilšu, atklājot kaut ko garu un pietūkušu kā vārītu desu. Pagāja kāds bridis, līdz Vailers saprata, ka viņš lūkojas uz roku. Otrs nepatīkamās smakas vilnis šķita uzbrūkam visam viņa ķermenim, tā bija citāda un daudz sliktāka smaka. Vailers ievilka pilnu muti dūmu, taču tas nepalīdzēja: pārāk spēcīgi bija izjūtams mirušā ķermenis. Rīstīdamies Vailers piecēlās un atkāpās.

Labi. Pietiks ar to pašu. Te ir līķis tas ari ir viss, ko mums vajag zināt.

Ernandess arī aši atkāpās, nepacietīgi vēlēdamies tikt tālāk no atraktā kapa. Vailers pavirzījās pret vēju, nikni ar katru elpas vilcienu ieelpodams dūmus, kas piepildīja plaušas, it kā smēķēšana spētu tās atbrīvot no nāves smakas. Viņš pavērās apkārt. Suņi stāvēja pie sava akmens, nepacietīgi gaudojot. Pēc kā? Maltītes?

Kur ir Vitlijs? jautāja Ernandess, paskatīdamies apkārt.

Pie velna, kā es varu zināt? Vailers redzēja Vītlija svaigās soļu pēdas, kas veda tālāk kanjonā. Uzzini, ko viņš dara, labi?

Ernandess uzkāpa augšā pa kanjona nogāzi un drīz vien nozuda aiz stūra. Pēc brīža viņš smīnēdams atgriezās.

Viņš vemj.

Sestā nodaļa

Piektlfienas rīts atausa nevainojami zils, sīļu bariem žēlojoties un kaujoties savā starpā, kokiem metot garas, aukstas ēnas pār pļavu. Toms tajā rītā bija pabarojis zirgus, devis viņiem stundu laika, lai paēstu, un tagad veda savu iemīļoto Noku pie slitas, lai uzliktu viņam seglus. Sallija viņam pievienojās ar savu Sjerru, un abi kopā klusēdami izsukāja zirgus un iztīrīja viņiem nagus, tad apsegloja un uzlēca viņiem mugurā.

Kamēr viņi devās projām, bija vairs tikai atmiņas par vēsajām zaļo koku ēnām pāri līcītim. Netālu pacēlās Krama smaile, kuras stāvās nogāzes beidzās ar nošķeltu virsotni, ko tik slavenu bija darījušas Džordžijas O'Kīfas gleznas. Viņi jāja ierastajā klusumā, zirga mugurā nesarunādamies, pietika ar patīkamo prieku būt kopā. Nonākuši pie sēkļa, zirgi šļakstoties iebrida seklajā straumē, kas joprojām bija ledaina no kūstošā kalnu sniega.

Uz kurieni nu, kovboj? pajautāja Sallija.

Uz Barankones avotu.

Ideāli.

Šeins par visu parūpēsies, sacīja Toms. Man šajā pēcpusdienā vispār nav jāatgriežas.

Viņu pārņēma vainas apziņa. Viņš bija pārāk daudz paļāvies uz Šeinu šajā nedēļā.

Viņi sasniedza krauju un sāka jāt augšā pa šauro ceļu, kas veda uz virsotni. Virs viņiem riņķoja vanags. Gaiss smaržoja pēc kokiem un putekšņiem.

Sasodīts, es dievinu šo apkārtni, sacīja Sallija.

Ceļš līkumoja gar pakalnu un ieveda starp vēsajām priedēm. Pēc pusstundas viņi sasniedza virsotni, un Toms pagrieza zirgu, lai redzētu ainavu. Viņam tā nekad neapnika. Pa kreisi bija stāvā Krama smailes nogāze un pa labi plakankalnes oranžie pauguri. Lejā gulēja nelīdzenie lucernas lauki pie Kanonas pietekas, aizstiepdamies uz plašo Mirdzošo akmeņu ieleju simts tūkstošu akru platumā. Tālumā slējās elpu aizraujošās Sirmgalvju plakankalnes aprises, ko izroboja kanjoni augsto pakalnu sākums. Kaut kur tur gulēja brīnišķīgā T.Rex fosilija un to meklēja pustraks mūks. Toms pavērās uz Salliju. Vējš plivināja viņas medus krāsas matus, un viņas seja bija pagriezta pret gaismu, lūpas viegli pavērtas no labsajūtas un bijības.

Nepavisam nav slikts skats! Sallija iesmējās.

Viņi jāja tālāk, vējam čabinot zāli gar ceļa malām. Toms ļāva Sallijai jāt pa priekšu un noraudzījās uz viņu zirga mugurā. Viņi turpināja klusēt, vienīgā skaņa nāca no seglu ritmiskās čīkstoņas.

Kad skatieniem pavērās augstie plakankalnes zālāji, Sallija piesita papēžus pret Sjerras sāniem un sāka jāt ātrāk. Toms viņai sekoja. Viņa novirzījās no celiņa, jājot pāri vēja appūstajai zālei, kuru izraibināja lupīnas.

Jāsim nedaudz ātrāk! ierosināja Sallija un pamudināja zirgu, vēlreiz iecērtot tam ar papēžiem. Sjerra uzsāka aulekšot.

Toms turējās līdzi. Pļavas tālākajā galā Toms redzēja koku skupsnu, kas iezīmēja Barankones avotu sarkana kalna pakājē.

Labi, iesaucās Sallija. Kurš būs pirmais! Uz priekšu! Viņa uzsita Sjerrai vēl beidzamo reizi. Zirgs metās uz priekšu gluži kā skrējienā par dzīvību vai nāvi, kamēr Sallija priekā klaigāja.

Noku, kas vienmēr gribēja būt vadībā, nevajadzēja daudz mudināt, un drīz vien viņi jau traucās pāri pļavai, sāns pie sāna. Sallija sāka izvirzīties, viņas matiem plīvojot aiz muguras kā zelta ugunij. Toms vēroja viņu lidojam, un viņam bija jāatzīst, ka viņa ir sasodīti laba jātniece. Abi zirgi pēkšņi cirtās pa zāli starp kokiem, kas auga ap avotu. Pēdējā brīdī Sallija pievilka grožus, un Toms darīja to pašu; zirgi atgāza galvas un, kā jau labi trenēti, slīdoši apstājās. Toms, paskatījies sāņus, ieraudzīja Salliju, viņas mati bija mežonīgi izspūruši, baltā blūze pa pusei vaļā, tai bija iztrūcis pāris pogu, viņas seja staroja.

Tas bija jautri!

Viņa nolēca no zirga.

Viņi bija izjājuši nelielā klajumā starp kokiem, kura centrā atradās sens ugunskura aplis un pāris baļķu sēdvietām. Kovboji no seniem laikiem te bija izveidojuši robežu apmetni, galdi bija izgrebti no raupji tēstiem priežu baļķiem, pie koka bija pienaglota kaste, koka zarā iesprausta spoguļa lauska, un ieplaisājusi emaljas mazgāšanās bļoda karājās pie nagliņas.

Toms noņēma abiem zirgiem seglus, padzirdīja viņus avotā un palaida paganīties. Kad viņš atgriezās, Sallija bija izklājusi uz plānas segas pusdienas. Vidū bija uzlikta sarkanvīna pudele, tikko atvērta.

Lūk, tas ir ko vērts, sacīja Toms, paceldams pudeli. Deviņdesmit septītā gada Castello di Verrazzano. Nav slikts.

Es to paslēpu seglu somā. Ceru, ka neiebilsti.

Baidos gan, ka tas ir kārtīgi sakratīts, sacīja Toms ar tēlotu nosodījumu. Vai esi pārliecināta, ka mums vajadzētu dzert pusdienu laikā? Tas ir pret noteikumiem dzert un jāt.

Nu, nu! Sallija novaidējās, attēlojot viņu. Mums jau laikam nāksies pārkāpt noteikumus, vai ne? Viņa nokoda no sviestmaizes divus pamatīgus kumosus un tad ielēja plastmasas glāzē vīnu. Lūdzu!

Toms paņēma to, pavirpināja un iemalkoja, novērtēdams kā lietpratējs.

Ogas, vaniļa un nedaudz šokolādes.

Sallija ielēja sev pilnu glāzi un iedzēra kārtīgu malku. Toms arī nokoda sviestmaizi un vēroja viņu ēdam. Lapotnei cauri spraucās zaļa gaisma, un katru reizi, kad uzpūta vējiņš, koki iešalcās. Pabeidzis ēst, Toms atgūlās uz segas, kuru viņi bija noklājuši mīkstajā zālē. Tālāk starp kokiem viņš redzēja ganāmies zirgus, saules gaismas izraibinātus. Pēkšņi viņš sajuta vēsu roku uz deniņiem. Pagriezies Toms ieraudzīja, ka Sallija noliekusies pār viņu, viņas blondie mati noklājās kā aizkars.

Ko tu dari?

Viņa pasmaidīja.

Pēc kā tas izskatās?

Viņa satvēra Toma galvu rokās.

Toms mēģināja piecelties sēdus, bet rokas viņu maigi atstūma atpakaļ uz segas.

Ei… viņš ieteicās.

Ei pats!

Viena roka ieslīdēja zem Toma krekla, glāstot viņa krūtis. Sallija noliecās un pieskārās viņa lūpām. Viņas mute garšoja pēc piparmētrām un vīna. Viņa noslīga pār Tomu, un viņas mati smagi nogūlās uz viņa krūtīm.

Toms pasniedzās pēc viņas matiem, noglaudīja tos un pārlaida roku viņas mugurai, sajuzdams, kā saspringst viņas muskuļi. Toms pievilka sev klāt viņas slaido augumu, un Sallijas maigās krūtis piekļāvās viņam.

Pēc tam viņi gulēja blakus viens otram uz segas. Toms bija aplicis roku Sallijai ap pleciem un lūkojās viņas brīnišķīgajās tirkīza acīs.

Labāk vairs nevar būt, vai ne? viņš pajautāja.

Jā, viņa nočukstēja. Tas ir tik labi, ka man gandrīz vai kļūst bail.

Septītā nodaļa

Madokss slāja augšup pa Kanjona ceļu un nogriezās uz Saules kalna ceļu. Viņa skatiens vēroja ar roku uzrakstītas zīmes, kas izrotāja abas šaurās taciņas puses, katrai no tām sacenšoties ar pārējām pievilcībā. Takas pildīja tūristi, kas bija saģērbušies tā, it kā būtu devušies ceļojumā pa Sahāras tuksnesi, ar platmaļu saules cepurēm, pie vidukļa piestiprinātām ūdens pudelēm un augsti aizsaitētiem pastaigas zābakiem. Vairums izskatījās bāli un apjukuši, it kā viņi tikko būtu izniruši kā kāpuri no salijušām austrumu pilsētām. Madokss turpretim šodien bija izvēlējies bagāta teksasieša tēlu, un viņam šķita, ka tas viņam diezgan labi padevies, viņš bija pat aplicis kaklasaiti, kuru rotāja vīrišķīgs, golfa bumbas lieluma tirkīza gabals.

Ceļš veda garām dažām vecām Viktorijas laika stila mājām, kuras, tāpat kā viss pārējais, bija pārvērstas par galerijām, to logos spīdēja indiāņu dārglietas un keramika. Madokss paskatījās pulkstenī. Pusdienlaiks. Viņam bija vēl nedaudz brīva laika.

Viņš klaiņoja pa galerijām, pārsteigts par lielo sudraba, tirkīza un keramikas daudzumu, kas atrodams pasaulē, nemaz nerunājot par gleznām. Madoksam šķita, ka māksla principā ir apmāns. Viņš aplūkoja vēl vienu skatlogu, kurā bija atveidots izgaismots kanjons, koijoti, kuri gaudoja pret mēnesi, un segās tērpušies indiāņi. Vēl viens viegls veids, kā pelnīt naudu, un pavisam likumīgs. Kāpēc gan viņš jau agrāk nebija redzējis šīs iespējas? Viņš bija iztērējis pusi mūža, mēģinot nopelnīt naudu grūtajā un nelegālajā veidā, nesaprazdams, ka labākās naudas pelnīšanas viltības ir pilnīgi likumīgas. Kad viņš būs pabeidzis pēdējo darbiņu, tad sāks rīkoties simtprocentīgi likumīgi, ieguldīs kādu naudu Hard Time un varbūt pat pameklēs kādus ieguldītājus. Viņš varētu kļūt par nākamo miljonāru.

Madoksa uzmanību saistīja kāda galerija ar milzīgām bronzas un akmens skulptūrām. Priekšmeti izskatījās dārgi to pakustināšana vien maksātu veselu bagātību. Durvis iezvanījās, viņam ieejot, un kāda jauna sieviete pienāca, klikšķinot augstos papēžus, un spilgti nokrāsotās lūpas pasmaidīja.

Vai varu jums kā palīdzēt, ser?

Kā nu ne, viņš atbildēja, jau sadzirdot to, kā stiepj vārdus. Šī te skulptūra, viņš pamāja uz lielāko, kuru redzēja veikalā, pilna auguma indiāņu grupu, kas bija izgrebta vienā lielā akmenī, kurš svēra apmēram trīs tonnas. Ja neiebilstat, ka jautāju, cik tā maksā?

"Svētības ceļš". Septiņdesmit pieci.

Madokss apvaldīja sevi, pirms viņam izspruka jautājums vai tūkstoši?

Vai jūs pieņemat kredītkartes?

Ja viņa bija pārsteigta, tad to neizrādīja.

Mums tikai jāpārbauda kredīta limits, tas ari viss. Vairumam cilvēku nav tik liels kredīta limits.

Es neesmu vairums cilvēku.

Vēl viens spilgts smaids. Madokss ievēroja, ka viņai uz krūtīm, kur bija atpogāta zīda blūze, ir vasaras raibumi.

Man patīk tā maksāt par pirkumiem, cik vien ir iespējams, un pēc tam dabūt balvā "biežā ceļotāja jūdzes".

Jūs varētu aizlidot līdz Ķīnai par jūdzēm, ko iegūtu ar šo maksājumu, viņa sacīja.

Es labāk dotos uz Taizemi.

Varētu ari uz turieni.

Madokss paskatījās uz sievieti ciešāk. Viņa bija izskatīga, un viņai tādai arī vajadzētu būt, lai strādātu šajā vietā. Madokss prātoja, vai viņa iegūs procentus no darījuma.

Nu… Viņš pasmaidīja un piemiedza ar aci. Un cik maksā tā lietiņa? Viņš norādīja uz bronzas statuju ar indiāni, kam rokā vanags.

"Vanaga atbrīvošana". Tā ir simt desmit.

Es tikko nopirku rančo ārpus pilsētas, un tāpēc man tā sasodītā vieta jāiekārto. Desmit tūkstošus kvadrātpēdu, un tā ir tikai galvenā māja.

Varu iedomāties.

Madokss. Džims Madokss. Viņš pastiepa roku.

Klarisa Provendere.

Patīkami iepazīties, Klarisa.

Mākslinieks ir Villijs Atkitijs, īsts, reģistrēts navahu cilts loceklis, viens no mūsu senajiem indiāņu skulptoriem. Pirmais darbs, uz kuru jūs skatījāties, ir izgrebts no vietējā Ņūmeksikas ģipša, tas ir no Sanandresa kalniem.

Skaisti. Kas tajā attēlots?

Trīs dienu ilgā Svētības ceļa dziedāšana.

Kas tā tāda?

Svētības ceļš ir tradicionāla navahu ceremonija, kuras mērķis ir atjaunot līdzsvaru un harmoniju cilvēka dzīvē.

Man tāda noderētu. Tagad viņš bija pietiekami tuvu, lai sasmaržotu šampūnu, kuru viņa no rīta bija lietojusi, mazgājot savus spīdīgos, melnos matus.

Mums visiem, atteica Klarisa Provendere un iesmējās, ar viltīgajām, brūnajām acīm uz viņu sāņus lūkodamās.

Klarisa, jums to noteikti visu laiku jautā, bet ja es pārkāpju kādas robežas, tad sakiet to, bet kā būtu ar vakariņām šovakar?

Viņas žilbinošais smaids bija neīsts.

Es nedrīkstu tikties ar iespējamiem pircējiem.

Madokss to pieņēma par piekrišanu.

Es būšu septiņos "Sārtajā ielejā". Ja gadīsies, ka jūs mani tur nejauši satiekat, es priecāšos pacienāt jūs ar martīni un steiku Dunigan.

Viņa neteica "nē", un tas Madoksu iedrošināja. Viņš pamāja uz skulptūrām.

Man šķiet, ka ņemšu to no ģipša. Taču man sākumā jāizmēra māja, jāpārliecinās, ka skulptūra tur ietilps. Ja to ne, tad noteikti to otru.

Man šeit ir visa informācija: izmēri, svars, piegāde.

Viņa aizklikšķināja, un Madokss vēroja viņas mazajā, melnajā kleitiņā iespiesto pēcpusi. Viņa atgriezās ar papīra lapu, kartīti un brošūru par mākslinieku, pasniedzot to visu ar smaidu. Madokss pamanīja lūpu krāsas pēdas uz zoba. Viņš ieslidināja visu iedoto jakas kabatā.

Vai iebilstat, ja izmantošu telefonu ātram vietējam zvanam?

Nē.

Klarisa pieveda viņu pie galda galerijas dziļumā, piespieda taustiņu un pasniedza viņam klausuli.

Tas prasīs tikai sekundi. Hallo? Mister Brodbent?

Balss līnijas otrā galā atbildēja:

Nē, te Šeins Makbraids, viņa palīgs.

Es tikko esmu pārcēlies uz dzīvi Santafē, nopirku rančo pilsētas dienvidos. Esmu prātojis par izjādes zirga iegādāšanos. Tas ir glezns, skaists dzīvnieks, un man nepieciešama veterinārārsta pārbaude. Vai dakteris Brodbents varētu to apskatīt?

-Kad?

Šodien vai sestdien.

Daktera Brodbenta šodien šeit nav, bet viņš ir brivs pirmdien.

Sestdien ne?

Es strādāju sestdien, tā ka paskatīsimies… man ir brivs laiks divos.

Atvainojiet, Šein, tas nav personiski, bet dakteri Brodbentu man īpaši ieteica, un es justos ērtāk, ja viņš man palīdzētu.

Ja vēlaties viņu, nāksies pagaidīt līdz pirmdienai.

Man tas nepieciešams sestdien. Ja tā ir viņa brīvdiena, esmu gatavs maksāt papildus.

Viņš tajā dienā būs ārpus pilsētas. Atvainojiet. Kā jau teicu, priecāšos jums palīdzēt.

Nekā personiska, Šein, bet kā jau teicu… Madokss vīlies apklusa. Paldies, lai nu kā. Es jums piezvanīšu pirmdien, lai noteiktu tikšanos.

Viņš nolika klausuli, pamirkšķinot ar aci Klarisai.

Viņa pavērās uz Madoksu, taču viņas sejas izteiksme neko neizteica.

Tiksimies "Sārtajā ielejā", Klarisa.

Kādu bridi viņa neatbildēja. Tad paliecās uz priekšu un, viltīgi pasmaidījusi, zemā balsi atbildēja:

Es šeit strādāju piecus gadus un esmu ļoti, ļoti laba darbiniece. Vai zināt, kāpēc?

Kāpēc?

Es uzreiz pamanu muļķības, kad tās ienāk pa durvīm. Un jūs esat tik pilns ar tām, ka atstājat pēdas.

Astotā nodaļa

Helikopteram, kas bija atvedis tiesu medicīnas grupu, bija jānolaižas gandrīz vai pusjūdzes attālumā no kanjona, un grupai nācās soļot, nesot instrumentus, augšup pa gultni. Viņi ieradās briesmīgā noskaņojumā, bet Kalhouns, grupas vadītājs un mūžīgais jokdaris, bija to uzlabojis ar jautriem stāstiem, uzsitieniem pa muguru un solījumu pagādāt aukstu alu, kad viss būs beidzies.

Kalhouns bija šo darbu uztvēris un vadījis kā arheoloģisko pētījumu, apkārtne bija attēlota uz kartes, viņa vīri pārbaudīja visu slāni pēc slāņa, kamēr fotogrāfs iemūžināja katru soli. Viņi izsijāja visas smiltis un tad vēlreiz izvadīja cauri flotācijas tvertnei, lai atklātu katru matu, diegu un svešķermeni. Tas bija nejauks darbs, un viņi ar to noņēmās jau kopš astoņiem no rīta. Tagad jau bija trīs pēcpusdienā, un temperatūrai vajadzēja būt tuvu pie simts grādiem. Bija saradušās mušas, un viņu sīkšana piepildīja visu apkaimi.

Vailers nodomāja, ka drīz vien pienāks laiks "smelšanai" brīdim, kad līķis tiek ievelts maisā, ideālā gadījumā tas nesašķīda kā pārcepts cālis. Ar līķi daudz kas notika piecu dienu laikā vasaras svelmē. Feinindžere, policijas patoloģe, stāvēja netālu, pārskatot šo operāciju. Viņa šķita vienīgā, kurai izdevās saglabāt vēsumu un eleganci šajā karstumā, viņas sirmos matus apņēma šalle, un uz viņas grumbainās, tomēr vēl skaistās sejas neparādījās neviena sviedru lāsīte.

Es vēlos, lai jūs visi trīs darbotos labajā pusē, lūdzu, viņa sacīja, norādot uz īpašo operāciju komandas vīriem. Jūs jau zināt, kā tas jādara, paslidiniet apakšā rokas, pārliecinieties, ka esat kārtīgi satvēruši, un tad uz trīs pārveliet to uz plastmasas palaga, jauki un viegli. Vai visi ir uzvilkuši aizsargtērpu? Pārbaudījāt, vai nav caurumu vai plīsumu? Viņa pavērās apkārt, un viņas balss bija ironiska, varbūt pat nedaudz uzjautrināta. Vai esam gatavi?

Atskanēja murdēšana, kamēr vīri nostājās vietās. Feinindžere jau sen bija aizliegusi puišiem smēķēt cigārus, taču viņiem zem deguna muti klāja liela maska.

Gatavi? Viens… divi… trīs… veļam.

Ar vienu vienīgu aprēķinātu kustību viņi novēla līķi atvērtajā maisā. Vailers to uztvēra kā veiksmīgu operāciju, ņemot vērā to, ka nekas nenokrita vai procesa laikā netika atstāts.

Labi pastrādāts, puiši.

Viens no īpašo operāciju komandas locekļiem aizvilka maisa rāvējslēdzēju. Maiss jau bija uzlikts uz nestuvēm, un viņiem tas bija tikai jāpaceļ un jāaiznes uz helikopteru.

Ielieciet maisā dzīvnieka galvu, pavēlēja Feinindžere.

Vīri paklausīgi ievietoja ēzeļa galvu slapjajā pierādījumu

maisā un aizvēra to. Vailers nodomāja, ka viņi vismaz bija piekrituši atstāt pašu ēzeli tepat, paņemt tikai galvu, kurā bija caurums no šāviena tieši pierē. Lode tika atrasta mīkstajā smilšakmenī kanjona sienā, lielisks pierādījums. Viņi bija sameklējuši nogalināto, un vienīgais, ko viņi, šķiet, nebija atraduši, tās bija jebkādas norādes par viņa identifikāciju. Taču viss ar laiku tiks noskaidrots.

Kopumā bija iegūti labi pierādījumi.

Vailers paskatījās pulkstenī. Pusčetri. Viņš novilka roku pār acīm, izņēma ledus aukstu kolu no dzesinātāja, pielika to pie vaigiem, pieres un kakla aiz muguras.

Ernandess pienāca pie viņa pats ar savu kolu rokās.

Kā tev šķiet, vai slepkava bija plānojis, ka mēs atradīsim līķi?

Viņš noteikti kārtīgi papūlējās, lai to paslēptu. Mēs esam cik? divas jūdzes no slepkavības vietas. Viņam bija jāpiesien līķis pie ēzeļa, jāatvelk tas uz šejieni, jāizrok pietiekami liela bedre, lai tajā ievietotos ēzelis, vīrs un visas šīs mantas… Nē, šaubos gan, vai viņš domāja, ka mēs to atradīsim.

Vai ir kādas teorijas, leitnant?

Slepkava meklēja kaut ko, kas būtu klāt pie upura.

Kāpēc tu tā saki?

Paskaties uz nogalinātā mantām. Vailers norādīja uz plastmasas paklājamo, uz kura bija saliktas atrastās mantas un ierīces. Viens no Īpašo operāciju komandas puišiem pacēla katru pierādījuma gabalu pēc kārtas, ietina to papīrā, uzlīmējot tam etiķeti, un iesaiņoja to visu plastmasas pierādījumu lādē. Vai redzi? Seglu aitādas polsterējums ir no-, rauts, pārējais ir atvērts vai saplēsts, slepkava kaut ko meklējis, bet pārskaities, ka nav atradis. Vailers skaļi iemalkoja kolu un iemeta tukšo bundžiņu atpakaļ dzesinātājā.

Ernandess, sakniebis lūpas, ievaidējās.

Tad ko viņš meklēja? Bagātību karti?

Vailera sejā lēnām parādījās smaids.

Kaut ko līdzīgu. Un varu saderēt, ka upuris to iedeva savam partnerim, pirms šāvējs paspēja nokāpt no kanjona kraujas.

Partnerim?

-Jā.

Kādam partnerim?

Brodbentam.

Devītā nodaļa

Bija agps svētdienas rīts. Austošā saule apspīdēja priežu galotnes gar Irbju līča malu un izlauzās uz augšējām nogāzēm, raidot gaismas kūļus miglā. Koki lejā joprojām bija nakts vēsuma apņemti.

Madokss lēnām šūpojās uz savas mājas lieveņa, malkojot kafiju un skalinot karsto, rūgto šķidrumu mutē pirms norīšanas. Viņš atcerējās iepriekšējo dienu un to maitu mākslas galerijā. Pēkšņi viņa vēnas pildīja niknums. Kāds par to samaksās.

Viņš norija pēdējo kafijas malku, nolika krūzi malā un piecēlās. Iegājis dzīvojamā istabā, viņš iznesa uz lieveņa mugursomu un sāka metodiski sakārtot visus šodienai nepieciešamos priekšmetus.

Vispirms tur bija Glock 29 ar divām magazīnas kārbām, katrā no tām desmit lodes. Blakus tam viņš nolika savu ierasto komplektu: matu tīkliņu, dušas cepuri, zeķi, divus pārus ķirurga cimdu, plastmasas lietusmēteli un prezervatīvus; tam sekoja zīmulis un papīrs, mobilais telefons (pilnībā uzlādēts), plastmasas maisiņi, nazis, paciņa našķu, ko uzkost, pudele minerālūdens, lukturis, roku dzelži un atslēga, plastmasas drēbju pakaramais, lente mutes aizlīmēšanai, sērkociņi, hloroforms un auduma salvetes… Tad viņš izklāja Brodbenta mājas skici un ļoti rūpīgi to izpētīja, prātā iztēlojoties istabas, durvis, logus, telefona aparātu atrašanos un vietas, kur bija laba redzamība.

Beigās viņš atzīmēja visus piederumus, sakravāja tos mugursomā citu pēc cita, katru tieši tam paredzētajā vietā.

Madokss iegāja atpakaļ mājā, nometa mugursomu pie durvīm, ielēja sev otru kafijas tasi, paņēma klēpjdatoru un, iznācis atkal ārā, iekārtojās šūpuļkrēslā. Kaut kā bija jānovelk visa diena, un tikpat labi varēja izdarīt ko derīgu. Viņš atvēra datora ekrānu un iestartēja to. Gaidīdams, kad beigsies sākuma process, izņēma no kabatas nelielu vēstuļu kaudzīti, atraisīja gumiju un sāka ar augšējo.

Viņš apstrādāja tās citu pēc citas, pārtulkojot cietumnieku draņķīgo angļu valodu uz pieņemamu prozu. Pēc divām stundām darbiņš bija pabeigts, un Madokss nosūtīja vēstules tīmekļa pārzinim, kurš bija atbildīgs par viņa interneta lapu, vīram, kuru viņš nekad nebija saticis, ne arī runājis ar viņu pa telefonu.

Piecēlies no šūpuļkrēsla, Madokss izlēja atlikušo auksto kafiju pāri margām un iegāja iekšā paskatīties, kas tur ir lasāms. Grāmatu plauktā bija pārsvarā biogrāfijas un vēstures literatūra, bet Madokss pagāja tam garām, virzoties pie mazāka, ar trilleriem pildīta stūra. Lai novilktu laiku, patiesībā viņam vajadzēja kaut ko, kur tiešām iedziļināties, novērst domas no šīs pēcpusdienas plāniem, kurus viņš bija izstrādājis jau visās detaļās. Viņš pārlaida acis muguriņām, un skatienu saistīja romāns ar nosaukumu "Nāves sacīkstes". Viņš izvilka grāmatu no plaukta un pāršķirstīja lapas. Tad iznesa to uz lieveņa, iekārtojās šūpuļkrēslā un sāka lasīt.

Šūpuļkrēsls ritmiski čīkstēja, saule lēnām virzījās augstāk debesīs, un pāris vārnu pacēlās no tuvējā koka un aizlidoja pār izpostīto pilsētiņu, ar savu ķērkšanu pāršķeļot gaisu. Madokss uz bridi atrāvās no grāmatas, lai pārbaudītu, cik ir pulkstenis. Bija gandrīz vai pusdienlaiks.

Tā būs gara un klusa svētdiena taču tā beigsies ar rībienu.

Desmita nodaļa

Vailers Sēdēja pie galda, uzlicis uz tā kājas, un skatījās, kā Ernandess grīļodamies nāk atpakaļ no ierakstu nodaļas ar padusē pabāztu gofrētu failu. Nopūšoties viņš atslīga uz krēsla, noliekot failu sev uz ceļiem.

Tas izskatās daudzsološi, sacīja Vailers, pamādams uz failu. Ernandess bija sasodīti labs pētnieks.

Tā ir.

Kafiju?

Ja neiebilsti.

Es atnesīšu. Vailers piecēlās, izgāja ārā pie kafijas automāta, piepildīja divas tasītes un atnāca atpakaļ, pasniegdams vienu Ernandesam. Kas tev tur ir?

Šim Brodbentam ir pamatīga pagātne.

Noklausīsimies Reader's Digest versijā.

Maksvels Brodbents, viņa tēvs, bijis liela mēroga kolekcionārs. Pārcēlies uz Santafē septiņdesmitajos gados, precējies piecas reizes, trīs bērni no dažādām sievām. Dāmu cienītājs. Viņa bizness bija mākslas un antīko priekšmetu pārdošana un pirkšana. FIB viņu pāris reižu saņēmis ciet par darbošanos melnajā tirgū, viņš apsūdzēts kapu aplaupīšanā, bet bija viltīgs, un viņiem neizdevās neko piešūt.

Turpini.

Pirms pusotra gada noticis kas dīvains. Ģimene devusies uz Dienvidameriku kaut kādā ilgstošā ceļojumā. Tēvs tur nomiris, bērni atgriezušies kopā ar ceturto brāli, daļēji indiāni. Viņi četratā sadalījuši aptuveni sešus simtus miljonus.

Vailers sarauca uzacis.

Vai ir kādas aizdomas par ko netīru?

Nekas noteikts. Bet tas viss mulsina, neviens neko nezina, viss ir tikai baumu līmenī. Viņa vecajā mājā mitinās viņa dēls indiānis, puisis, kurš raksta iedvesmojošas grāmatas, modernā stilā. Stāsta, ka viņam esot cilšu tetovējumi. Brodbents dzīvo pieticīgi, daudz strādā. Apprecējies pagājušajā gadā, sievas vārds ir Sallija, dzimusi Sallija Kolorādo. Nāk no strādnieku šķiras. Brodbents vada dzīvnieku veterināro klīniku Abikijā kopā ar savu palīgu Albertu Makbraidu, kurš sauc sevi par Šeinu.

Vailers iepleta acis.

Es runāju ar dažiem viņa klientiem, un viņu vienādi ciena gan smalko zirgu īpašnieku aprindās, gan seno rančo saimnieku vidū. Sieva pasniedz jāšanas stundas bērnierti.

Vai kāds protokols sastādīts?

Vienīgi pāris pusaudža gados izdarīti sīki pārkāpumi, citādi viņš ir tīrs.

Makbraids?

Arī tīrs.

Pastāsti man par šiem sīkajiem pārkāpumiem.

Ieraksti ir aizzīmogoti, bet tu jau zini, kā tas ir. Paskatīsimies… dumja draiskulība, kurā iesaistīts skolas direktors un krava ar mēsliem… Viņš pāršķīra pāris dokumentu. Devies izklaides braucienā ar kāda cita zirgu… salauzis vīram degunu kautiņa laikā.

Pārējie brāļi?

Filips dzīvo Ņujorkā, Metropolitēna mākslas muzeja kurators, tur nekas neparasts nav. Vernons tikko apprecējies ar dabas aizsardzības advokāti, dzīvo Konektikutā, apgādājamais vīrs, paliek mājās ar bērnu, kamēr sieva dodas uz darbu. Pirms kāda laika iekūlies nelielās finansiālās grūtībās, bet kopš mantojuma saņemšanas viss nokārtots.

Cik viņi dabūja?

Šķiet, katrs saņēmis apmēram deviņdesmit miljonus pec nodokļu nomaksāšanas.

Vailers saknieba lūpas.

Kaut kas liek aizdomāties lai arī ko tas vīrs meklētu tajā apkārtnē, nauda vien tā nevarētu būt, vai ne?

Es nezinu, leitnant. Dzird taču par visādiem priekšsēdētājiem, kuriem ir simtiem miljonu, bet viņi riskē ar tikšanu cietumā vēl pāris tūkstošu dēļ. Tā ir slimība.

Tiesa. Vailers pamāja ar galvu, pārsteigts par Ernandesa vērīgumu. Gluži vienkārši šķiet, ka šis Brodbents nav tāds tips. Viņš neizrādās ar savu naudu. Viņš strādā, lai gan viņam tas nebūtu jādara. Es gribu teikt, šis vīrs pamodīsies divos naktī, lai iebāztu roku govij pakaļā un nopelnītu četrdesmit zaļos. Te kaut kas nesakrīt, kaut kā pietrūkst, Ernandes.

Tā gan.

Kādas ziņas ir par līķi?

Identifikācijas vēl nav. Viss ir procesā, zobārsta ieraksti, pirkstu nospiedumi. Paies kāds laiks, līdz tas viss izies cauri sistēmai.

Mūks? Vai uzzināji kaut ko par viņu?

Jā. Viņam ir interesanta pagātne. Admirāļa Džona Mortimera Forda dēls. Eizenhauera valdības laikā Fords bija Jūras kara flotes ministra vietnieks. Andovera, Hārvarda, bakalaura grāds antropoloģijā, summa cum laude. Pēc tam Masačūsetsas tehnoloģijas institūtā dabūjis doktora grādu kibernētikā, lai ko tas arī, sasodīts, nozīmētu. Apprecējies, abi ar sievu sākuši strādāt CIP. Un tad nekā, kā jau tu pirms tam teici. Tie puiši nopietni sargā informāciju par savējiem.Viņš veicis kaut kādu slepenu darbu, kas saistīts ar kodu atšifrēšanu un datoriem, bet viņa sieva Kambodžā nogalināta. Viņš devies projām, pametis visu, lai kļūtu par mūku. Tas puisis atstājis pilnīgi visu, ari miljonus dolāru vērtu māju, bankas kontus, kas ir pilni ar zaļajiem, garāžu ar antīkiem Jaguar… Neticami.

Vailers noņurdējās. Nekas nekļuva skaidrāks. Viņš prātoja, vai viņa aizdomas par Brodbentu un mūku ir pamatotas. Nez kādu iemeslu dēļ viņam bija pārliecība, ka viņi kaut kādā veidā ir visā iesaistīti.

Vienpadsmitā nodaļa

Bija jau pēcpusdiena, kad Toms iebrauca stāvvietā pie Silverstraika veikala, kas atradās noplukušu māju jūrā Tuksonas piepilsētā. Viņš novietoja savu noīrēto mašīnu un devās pāri lipīgajam asfaltam uz veikala ieeju. Iekšā gaiss bija kondicionēts līdz pat arktiskajiem apstākļiem. Fosiliju nodaļa atradās ēkas nemodernajā tālākajā galā, kur Toms atklāja pārsteidzoši pieticīgu veikalu, ar pāris fosilijām skatlogā. Zīme uz durvīm vēstīja: "Tikai vairumtirdzniecība. Iepriekšēja pieteikšanās."

Durvis bija aizslēgtas. Viņš piezvanīja, slēdzene noklikšķēja, un viņš iegāja.

Telpa vairāk atgādināja jurista biroju, nevis vienu no lielākajām fosiliju vairumtirdzniecības vietām Rietumos, tās grīdu sedza smilškrāsas paklājs, pie sienām bija iedvesmojoši plakāti par uzņēmējdarbību un apkalpošanas servisu. Pie galdiem strādāja divas sekretāres. Dažas fosilijas dekorēja plauktu pie vienas sienas un milzīgs amonīts stāvēja kafijas galdiņa vidū, kopā ar kaudzi žurnāliem par fosilijām un brošūrām, kas reklamēja Tuksonas dārgakmeņu un minerālu izstrādi.

Viena no sekretārēm pacēla skatienu, novērtēja viņa divus tūkstošus vērto Valentīno uzvalku un apavus, kas bija darināti pēc pasūtījuma, un dižmanīgi sarauca uzaci.

Kā varu palīdzēt, ser?

Man ir tikšanas ar Robertu Blzonu.

Vārds?

Brodbents.

Lūdzu, apsēdieties, mister Brodbent. Vai drīkstu piedāvāt jums ko padzerties? Kafiju? Tēju? Minerālūdeni?

Nē, paldies!

Toms apsēdās, paņēma žurnālu un to pāršķirstīja. Viņš izjuta satraukumu, pārdomādams viltību, kuru bija izplānojis. Uzvalks bija stāvējis skapi kopā ar duci citiem, kurus viņš nekad nevalkāja un kurus viņam bija nopircis tēvs Florencē un Londonā.

Pēc brīža iezvanījās telefons uz sekretāres galda.

Misters Bīzons tūlīt ar jums tiksies. Viņa pamāja uz matēta stikla durvīm, uz kurām vienkārši bija uzrakstīts BĪZONS.

Toms piecēlās, kad atvērās durvis, kurās iestājās smagas miesas uzbūves vīrietis bez žaketes, ar kaklasaiti. Viņu nevarētu atšķirt no darbā noslogota mazpilsētas jurista.

Mister Brodbent? Viņš pastiepa roku.

Viņa kabinets beidzot nodeva to, ka vīrieša nodarbošanās nav ne grāmatvedība, ne jurisprudence. Pie sienām bija plakāti ar fosiliju eksemplāriem, un stikla ietvarā bija plejāde ar krabju, medūzu un zirnekļu fosilijām, bet pašā centrā bija interesanta plāksne zivs, kam vēderā bija zivs, kurai savukārt vēderā bija grundulis.

Toms apsēdās, un Bīzons iekārtojās pie sava galda.

Vai jums patīk mans mazais dārgums? Tas man atgādina, ka šī ir zivsēdzivi pasaule.

Toms paklausīgi iesmējās par to, kas acīmredzot bija Bīzona pirmā standartfrāze.

Jauki.

Tātad mister Brodbent, Bīzons turpināja. Man nav bijis prieks ar jums jebkad agrāk strādāt kopā. Vai esat jauns šajā biznesā? Vai jums pieder veikals?

Darbojos vairumtirdzniecībā.

Mēs pārdodam daudziem vairumtirgotājiem. Bet ir dīvaini, ka neesmu ar jums jau agrāk saskrējies. Mēs esam mazs klubiņš, ziniet.

Es tikko iesāku šo biznesu.

Bīzons sakrustoja rokas uz galda un pārlaida skatienu Toma uzvalkam.

Vizītkarte?

Nenēsāju to līdzi.

Tātad, kā varu jums palīdzēt, mister Brodbent? Viņš pielieca galvu, it kā gaidot izskaidrojumu.

Es cerēju, ka varētu paskatīties uz pāris paraugiem.

Es jūs iepazīstināšu ar mūsu tā saucamo "virtuvi".

Lieliski.

Bīzons ar grūtībām piecēlās no galda, un Toms viņam sekoja pāri kabinetam uz necilām durvīm. Bīzons tās atslēdza, un viņi iegāja telpā, kas bija tikpat līdzīga alai kā Sema klubs, bet produktu vietā uz metāla plauktiem bija kaudzēm novietotas fosilijas, to tur bija tūkstošiem, varbūt pat miljons. Šur un tur vīrieši un sievietes braukāja apkārt ar autokrāvējiem vai arī paši stūma bezbortu ratus, kas bija pilni ar akmeņiem. Akmens putekļu smarža pildīja gaisu.

Te kādreiz bija Dillard's, sacīja Bīzons, bet šis veikala gals nešķita piemērots tirdzniecībai, tāpēc mēs to dabūjām par labu cenu. Tagad te ir noliktava, izstāžu zāle un savāktuve, un iesaiņotava visas operācijas vienā vietā. Neapstrādātie priekšmeti ienāk no vienas puses, un pabeigtais produkts tiek izvests ārā pa otru.

Viņš saņēma Tomu aiz elkoņa un veda viņu uz priekšu, pamājot ar roku uz sienu, pret kuru bija atbalstītas gigantiskas dzeltenbrūna akmens plāksnes.

Mēs nupat ieguvām lielisku materiālu no Zaļās upes, superīga mantiņa, to no manis var iegādāties kvadrātjardos, sadalīt un pārdot pa daļām, dabūsiet naudu atpakaļ pieckārtīgi.

Viņi nonāca pie lādēm, kas bija pilnas ar fosilijām. Toms pazina, ka tie ir amonīti.

Mēs esam lielākie amonītu pārdevēji pasaulē, nospodrināti vai neapstrādāti, pārdodam pēc svara vai skaita, gatavus vai negatavus. Bīzons turpināja iet uz priekšu, paejot garām plauktam pēc plaukta, uz kuriem bija kastes ar interesantām, spirālēs savītām čaulām. Viņš apstājās, iebāza roku kādā kastē un vienu no čaulām izvilka. Šie ir principā ļoti vienkārši, divi zaļie par mārciņu. Tur ir daži ar pirītiem, un te ir daži tiešām jauki ahāta eksemplāri. Tie maksā vairāk.

Viņš turpināja ceļu.

Ja jūs interesē insekti, es tikko dabūju ar ekskluzīviem zirnekļiem no Nkomišeilsas, Namībijā. Jauns pievedums ar krabjiem no Heinigenes, Vācijas, tie mūsdienās ir pieprasīti, par tiem maksā divus trīs simtus dolāru gabalā. Ahāta koks to pārdod pēc svara. Ieži ar papardēm. Koprolīti bērni tos dievina. Mums ir tas viss un neviens nevar pārspēt mūsu cenas.

Toms viņam sekoja. Kādā vietā Bīzons apstājās un paņēma fosiliju.

Daudzas no tām pat nav tikušas sadalītas. Tās var tā ari pārdot, ļaujot klientam tās sadalīt. Bērni nopirks trīs vai četras. Parasti tajās iekšā ir lapa vai paparde. Ik pa reizei gadās arī kāds kauls vai žoklis esmu dzirdējis, ka dažās pat atrasti zīdītāju galvaskausi. Tās ir kā azartspēle. Lūk…

Viņš pasniedza Tomam fosiliju un tad no laktas noņēma akmens āmuru.

Uz priekšu sadaliet to!

Toms paņēma āmuru un, atcerēdamies savu maskēšanos, to nedaudz neveikli pataustīja, pirms uzlika fosiliju uz laktas.

Izmantojiet cirtņa galu, Bīzons klusu sacīja.

Jā, protams, Toms pagrieza āmuru apkārt un uzsita pa fosiliju. Tā atvērās, atklājot pārakmeņojušos papardes lapu.

Viņš pamanīja, ka Bīzons viņu domīgi vēro.

Kas jums ir no, nu, augstākas kvalitātes materiāliem? Toms pajautāja.

Bīzons klusēdams devās pie aizslēgtām metāla durvīm un ieveda viņu mazākā telpā bez logiem.

Šeit mēs glabājam labās mantiņas mugurkaulnieku fosilijas, mamutu ziloņkaulu, dinozauru olas. Patiesībā es tikko dabūju jaunu pievedumu ar hadrozauru olām, vismaz sešdesmit procentu čaulas ir neskartas. Es tās atdotu par simts piecdesmit gabalā. Var dabūt četrus piecus simtus. Viņš atslēdza skapi, izņēma dārgo olu no saburzītu avīžu kaudzes un pacēla to augstāk. Toms to uzmanīgi satvēra, aplūkoja, atdeva un tad noslaucīja rokas ar zīda kabatlakatiņu, ko izņēma no kabatas. Nelielā kustība nepalika noslēpta no Bīzona skatiena. Minimālais pasūtījums ir ducis. Viņš turpināja, nonākot pie garas, zārkam līdzīgas metāla kastes, un atslēdza to, lai atklātu neregulāras formas ģipša gabalu, apmēram četras reiz trīs pēdas lielu. Lūk, te ir kaut kas pavisam jauks, Struthiomimus, četrdesmit procentus pilnīgs, tam trūkst tikai galvaskausa. Nupat kā no Dienviddakotas. Likumīgs, pavisam likumīgs, nāca no privāta rančo. Joprojām pārklāts ar apvalku, tam vajadzīga sagatavošana.

Viņš diezgan cieši palūkojās uz Tomu.

Viss, ar ko mēs šeit tirgojamies, ir likumīgs, ar parakstītiem un notāra apstiprinātiem dokumentiem no privāta zemes īpašnieka. Viņš apklusa. Tieši pēc kā jūs esat šeit ieradies, mister Brodbent? Viņš vairs nesmaidīja.

Tieši pēc tā, ko sacīju. Viss notika tā, kā Toms bija cerējis; viņš bija radījis Bīzonā aizdomas.

Bīzons noliecās un zemā balsī noteica:

Jūs neesat nekāds fosiliju tirgotājs. Viņš vēlreiz pārlaida acis viņa uzvalkam. Kas jūs esat, vai federālais?

Toms papurināja galvu, kautri un vainīgi pasmaidīdams.

Jūs mani atmaskojāt, mister Bīzon. Apsveicu! Jums taisnība, es neesmu nekāds fosiliju tirgonis. Bet es neesmu arī federālais.

Bīzons turpināja blenzt uz viņu, visa viņa rietumnieciskā draudzība bija izzudusi.

Kas tad jūs esat?

Esmu investīciju baņķieris.

Ko, pie velna, jūs gribat no manis?

Es strādāju mazai un izmeklētai klientu grupai Tālajos Austrumos Singapūrā un Dienvidkorejā. Mēs ieguldām mūsu klientu naudu. Dažreiz mūsu klienti vēlas ekscentriskus ieguldījumus veco meistaru gleznas, zelta raktuves, sacīkšu zirgus, franču vīnus… Toms apklusa un tad piebilda: Dinozaurus.

Iestājās ilgs klusums. Tad Bīzons atkārtoja:

Dinozaurus?

Toms pamāja ar galvu.

Laikam jau es ne visai pārliecinoši tēloju fosiliju tirgoni.

Atgriezās nedaudz no Bīzona draudzīguma kombinācijā ar tāda vīrieša skatienu, kurš jūtas apmierināts, ka viņu nevarēja apmuļķot.

Nē, ne pārāk. Pirmkārt, tas smalkais uzvalks. Un tad, tiklīdz jūs paņēmāt rokās to akmens āmuru, es zināju, ka jūs neesat nekāds fosiliju tirgonis. Viņš iesmējās. Tātad, mister Brodbent, kas ir šis jūsu klients un kādu dinozauru viņš meklē?

Vai varam runāt atklāti?

Saprotams.

Viņa vārds ir misters Kims, un viņš ir veiksmīgs uzņēmējs no Dienvidkorejas.

Šis Struthiomimus ir diezgan labs darījums, un par vienu simtu un divdesmit tūkstošiem…

Mans klients nav ieinteresēts grabažās. Toms bija mainījis balss toni un cerēja, ka viņa jaunais tēls ass, pašpārliecināts ieguldījumu baņķieris būs pārliecinošs.

Bīzons zaudēja smaidu.

Tās nav grabažas.

Mans klients vada miljardiem dolāru lielu uzņēmumu industriju Dienvidkorejā. Pēdējā naidīgā pārņemšana, kuru viņš uzsāka, beidzās ar otras puses priekšsēdētāja pašnāvību, gadījumu, kuru misters Kims neuztvēra kā nepatīkamu. Mans klients dzīvo darvinisma pasaulē. Viņš vēlas savai galvenajai mītnei dinozauru, kurš kalpotu par apgalvojumu tam, kas viņš ir un kā viņš vada uzņēmējdarbību.

Atkal iestājās klusuma brīdis. Tad Bīzons pajautāja:

Un tieši kāds dinozaurs tas varētu būt?

Toms lēnām pasmaidīja.

Kas gan cits kā tikai T.Rex?

Bīzons nervozi iesmējās.

Skaidrs. Jūs, protams, esat informēts, ka pasaulē ir tikai trīspadsmit tiranozauru skeleti un katrs no viņiem atrodas muzejā. Pēdējais, kas tika izlikts pārdošanā, aizgāja par astoņiem ar pusi miljoniem. Mēs nerunājam par sīknaudu.

Un esmu arī informēts, ka varētu būt vēl viens vai divi pārdošanā slepus.

Bīzons noklepojās.

Tas ir iespējams.

Un, kas attiecas uz sīknaudu, misters Kims pat neapsvērtu ieguldījumu zem desmit miljoniem. Tas vienkārši nav viņa laika vērts.

Bīzons lēnām pārjautāja:

Desmit miljoni?

Tā ir zemākā robeža. Misters Kims pieņem, ka varētu maksāt līdz piecdesmit miljoniem, varbūt pat vairāk. Toms ierunājās klusāk un pieliecās. Jūs sapratīsiet, mister Bīzon, kad es jums teikšu, ka viņu īpaši neinteresē, kā vai kur šis eksemplārs tiktu atrasts. Svarīgi ir tas, lai tas būtu pareizais eksemplārs.

Bīzons aplaizīja lūpas.

Piecdesmit miljoni? Tas nav gluži manā kompetencē.

Tad es atvainojos, ka iztērēju jūsu laiku. Toms pagriezās, lai dotos projām.

Nu, pagaidiet nedaudz, mister Brodbent. Es neteicu, ka nevarētu jums palīdzēt.

Toms apstājās.

Es varētu jūs iepazīstināt ar kādu. Ja… nu, ja mans laiks un pūles tiks atalgotas, protams.

Ieguldījumu bankas biznesā, mister Bīzon, visi, kas iesaistīti darījumā, tiek atalgoti atbilstoši savam ieguldījumam.

Tieši to arī es gribēju dzirdēt. Kas attiecas uz maksu…

Mēs būtu gatavi maksāt jums vienu procentu darījuma noslēgšanas brīdī par iepazīstināšanu ar attiecīgo personu. Apmierinoši?

Tikai īsu mirkli Bīzona uzacis saraucās aprēķinā, un tad viņa apaļajā sejā parādījās viegls smaids.

Man šķiet, ka mēs varētu sadarboties, mister Brodbent. Kā jau teicu, es pazīstu džentlmeni…

Dinozauru mednieku?

Nē, nē, nepavisam. Viņam nepatīk smērēt rokas. Laikam jau varētu viņu saukt par dinozauru pārdevēju. Viņš dzīvo netālu, mazā pilsētā pie Tuksonas.

Kādu brīdi abi klusēja.

Nu? jautāja Toms, paaugstinot balsi tieši līdz pareizajam nepacietības līmenim. Ko mēs vēl gaidām?

Divpadsmita nodaļa

Madokss noliecās aiz staļļa vērodams. Bērni jāja apkārt pa manēžu, kliedzieniem mijoties ar smiekliem. Viņš jau tur bija kādu stundu, un tikai tagad idiotu jāšanas sacīkstes, vai arī kas tas bija, likās beidzamies. Bērni sāka izklīst, un drīz vien viņi jau palīdzēja noņemt seglus zirgiem un tos izsukāt, aizvedot viņus atpakaļ citu pēc cita uz ganībām. Madokss nogaidīja, viņa muskuļi sāpēja, viņš bija viss sasprindzis un vēlējās, kaut būtu atnācis piecos, nevis trijos. Beidzot bērni atvadījās, un mašīnas un busiņi izbrauca ārā no stāvvietas aiz mājas, mājienu un ardievu klaigu pavadīti.

Viņš paskatījās pulkstenī. Četri. Šķita, ka nav palicis neviens, kurš palīdzētu visu sakopt, Sallija bija viena pati. Viņa neizbēgs, kā bija to izdarījusi pagājušo reizi. Viņa bija pavadījusi garu dienu un nogurusi. Viņa ies iekšā un atpūtīsies, varbūt ieies vannā.

Ar šo interesanto domu prātā Madokss vēroja pēdējo busiņa šoferi aizbraucam pa ceļu, atstājot aiz sevis smilšu mākoni. Lēnais mākonis izklīda un pazuda zeltainajā pēcpusdienas saulē, un viss noklusa. Viņš vēroja, kā Sallija šķērso pagalmu, nesdama rokās pilnu klēpi iemauktu un pavadu. Viņa bija ļoti izskatīga, tērpusies džinsos un baltā blūzē, jātnieces zābakiem kājās. Garie, blondie mati plīvoja, viņai ejot. Viņa pienāca pie staļļa, iegāja tajā, un Madokss varēja dzirdēt, kā viņa kustas, pakar zirglietas un sarunājas ar zirgiem.

Vienu bridi viņa nebija tālāk kā pāris pēdu no viņa nelīdzenās koka sienas otrā pusē. Bet šis nebija īstais laiks; viņam vajadzēja sagrābt sievieti tieši mājā, kur ierobežotā telpa noslāpēs jebkādas skaņas, ko viņa izdotu. Lai gan tuvākie kaimiņi bija ceturtdaļjūdzes attālumā, skaņa pārnēsājās, un nekad nevarēja zināt, kurš varētu staigāt vai jāt netālu.

Viņš izdzirdēja stalli vēl kādas kustības, zirgu smago elpošanu un kārpīšanos ar kājām, lāpstas skrapstu, klusu murmināšanu. Pēc desmit minūtēm viņa iznāca un iegāja mājā pa pagalma puses durvīm. Madokss caur logu redzēja viņu staigājam pa virtuvi, piepildot pie krāna kannu un uzliekot to uz plīts, iznesot krūzi un kaut ko līdzīgu tējas maisiņu kastītei. Viņa piesēdās pie virtuves galda un gaidot, kad uzvārīsies ūdens, pāršķirstīja žurnālu. Tēja un tad vanna? Viņš nevarēja būt pārliecināts, un labāk bija negaidīt. Sallija bija tur, kur viņš vēlējās, lai viņa būtu, virtuvē. Tējas gatavošana un dzeršana prasīs vismaz piecas minūtes, dodot viņam to iespēju, kuru viņam vajadzēja.

Madokss rīkojās ātri, uzvelkot plastmasas apavus, plastmasas lietusmēteli, matu tīkliņu, dušas cepurīti un zeķi. Viņš pārbaudīja Glock 29, izņēma magazīnas kārbu un iestūma to atpakaļ vietā. Tad viņš atlocīja mājas karti un rūpīgi to izpētīja pēdējo reizi. Viņš skaidri zināja, ko vēlas darīt.

Pavirzījies uz staļļa otru pusi, kur Sallija nevarēja viņu saredzēt pa virtuves logu, viņš iztaisnojās, aši šķērsoja pagalmu, iesteidzās pa vārtiem, kas veda uz lieveni, un ātri piespiedās pie mājas sienas. Viņš paglūnēja dzīvojamā istabā un, ieraudzījis, ka tā ir tukša Sallija joprojām bija virtuvē -, veikli ievietoja ķīli vietā, kur bija durvju aizšaujamais, izstūma ķili otrā pusē un nogrūda uz leju. Durvis atvērās ar skaļu klikšķi; viņš pastūma tās vaļā, ielīda iekšā, aizvēra un piespiedās pie sienas stūrī, kur gaitenis veda no dzīvojamās istabas uz virtuvi.

Viņš dzirdēja, kā virtuvē nočīkst krēsls.

Kas tur ir?

Viņš nekustējās. Gaitenī bija dzirdami mīksti, uzmanīgi soļi.

Vai tur kāds ir?

Madokss nogaidīja, kontrolēdams savu elpošanu. Viņa ienāks paskatīties, kas tas par troksni. Viņš dzirdēja gaitenī vēl pāris piesardzīgu soļu, kas apstājās, kad viņa acīmredzot vilcinājās pie dzīvojamās istabas stenderes. Viņa bija aiz stūra tik tuvu, ka Madokss varēja dzirdēt, kā viņa elpo.

Hallo! Vai tur kāds ir?

Viņa varētu pagriezties un iet atpakaļ uz virtuvi. Viņa varētu doties pie telefona. Bet nebija pārliecināta… Viņa bija dzirdējusi troksni, viņa stāvēja pie durvīm, dzīvojamā istaba izskatījās tukša… tas varēja būt jebkas krītošs zars, kas trāpīja pa logu, vai arī putns, kurš ielidojis stiklā. Madokss skaidri zināja, ko viņa domā.

No virtuves puses atskanēja zema svilpošana, kāpjot spalgumā. Tējkanna vārījās.

Pie velna!

Viņa aši apgriezās, un Madokss dzirdēja viņas soļus atbalsojamies gaitenī pa ceļam uz virtuvi.

Madokss noklepojās klusu, bet skaidri, lai viņa atgrieztos.

Soļi apstājās.

Kas tur ir?

Svilpošana virtuvē kļuva skaļāka.

Pēkšņi viņa ieskrēja atpakaļ dzīvojamā istabā. Madokss izlēca pretī un, sev par milzīgu pārsteigumu, ieraudzīja sievietei rokā trīsdesmit astoņu milimetru ieroci. Viņa pagriezās, un Madokss metās pie viņas kājām tieši tajā pašā brīdī, kad viņa izšāva. Madokss ar visu spēku norāva viņu uz paklāja. Sallija iekliedzās, pavēlās sāņus, blondajiem matiem pajūkot, un viņas ierocis aizkūleņoja pār paklāju, bet dūre paslējās augšup un iebelza Madoksam pa galvu.

Maita ar dzeltenajiem matiem.

Madokss mežonīgi sita pretim, ar kreiso roku pieķerdamies kaut kam mīkstam, tad uzvēlās Sallijai virsū, piespiežot viņu pie grīdas. Viņa ieelsās un cīnījās, bet Madokss uzgūlās viņai ar visu savu svaru un pielika Glock pie auss.

Tu maita! Viņa pirksts gandrīz gandrīz nospieda mēlīti.

Sallija cīnījās, spārdījās un kliedza. Viņš piespieda stingrāk, guļot Sallijai virsū un saspiežot viņas kājas starp savējām. Viņš lika sev saņemties. Jēziņ, viņš bija gandrīz vai nošāvis šo sievieti, un varbūt viņam vēl nāksies to darīt.

Es tevi nogalināšu, ja man to vajadzēs. Es to izdarīšu.

Viņa turpināja cīkstēties, izdodama nesaprotamas skaņas.

Viņa bija neticami stipra, pārgalvīga.

Es tevi nogalināšu. Neliec man to darīt, bet, tici man, es to izdarīšu, ja tu nerimsies.

Viņš to domāja nopietni, Sallija sadzirdēja to, ka tas ir nopietni, un rimās. Tiklīdz viņa apklusa, Madokss pastiepa kāju, mēģinādams aizsniegt viņas ieroci, kas gulēja uz paklāja apmēram desmit pēdu attālumā.

Nekusties!

Madokss sajuta sievieti zem sevis žagojamies no bailēm. Labi. Viņai vajadzēja baidīties. Viņš bija nonācis tik tuvu, lai viņu nogalinātu, ka to gandrīz sajuta.

Viņš aizķēra ar pēdu ieroci, pievilka to sev klāt, pacēla un iebāza kabatā. Tad iegrūda Glock stobru Sallijai mutē un sacīja:

Mēs to atkal izmēģināsim. Tagad tu zini, ka es tevi nogalināšu. Pamāj ar galvu, ja tu saproti.

Sallija pēkšņi spēcīgi sagrozījās un nikni iespēra viņam pa stilbiem, bet viņa vairs nespēja piecelties, un Madokss izbeidza viņas cīkstēšanos, asi, sāpīgi saspiezdams ar roku viņas kaklu.

Nepretojies man!

Tomēr cīniņš turpinājās.

Viņš pagrieza stobru tā, ka Sallija sāka rīstīties.

Tas ir ierocis, maita, vai saproti?

Viņa beidza pretoties.

Dari to, ko es lieku, un neviens netiks sāpināts. Pamāj, ja saproti.

Sallija pamāja, un viņš nedaudz atbrīvoja savu tvērienu.

Tu nāksi man līdzi. Jauki un viegli. Bet pirmkārt man būs tev jālūdz kaut ko izdarīt.

Atbildes nebija. Madokss iebāza stobru viņai dziļāk mutē.

Sallija pamāja ar galvu.

Viss viņas ķermenis drebēja.

Tagad es tevi atbrīvošu. Nevienas skaņas. Nekādas kliegšanas. Nekādu pēkšņu kustību. Es tevi ātri vien nogalināšu, ja tu nedarīsi tieši to, ko tev lieku.

Viņa vēlreiz pamāja un norīstījās.

Vai tu zini, ko es gribu?

Sallija papurināja galvu. Madokss joprojām gulēja viņai virsū, kājas apvijis ap viņējām, turot viņu cieši.

Es gribu piezīmju grāmatiņu. To, kuru tavs vīrs dabūja kanjonā. Vai tā ir mājā?

Sallija atkal papurināja galvu.

Tā ir pie tava vīra?

Sallija neatbildēja.

Tā bija pie viņas vīra. Madokss par to bija pārliecināts.

Tagad klausies manī uzmanīgi, Sallija. Es netaisos spēlēties. Viens nepareizs solis, viens kliedziens, viens muļķīgs triks un es tevi nogalināšu. Tas ir pavisam vienkārši.

Viņš runāja nopietni, un Sallija to saprata.

Es atbrīvošu tevi un atkāpšos. Tu pieiesi pie telefona automātiskā atbildētāja tur pie galda. Tu ierunāsi tādu ziņojumu. Sveiki, šeit Toms un Sallija. Toms ir devies darba darīšanās, un es negaidīti esmu projām no mājām, tāpēc mēs nevarēsim ar jums uzreiz sazināties. Atvainojiet, es vēlāk visiem piezvanīšu. Atstājiet ziņojumu, paldies! Vai vari to izdarīt normālā balsī?

Sallija neatbildēja.

Viņš pagrozīja stobru.

Mājiens.

Viņš izņēma stobru no mutes, un Sallija noklepojās.

Pasaki to! Es gribu dzirdēt tavu balsi.

Es to izdarīšu.

Viņas balss bija drebelīga. Madokss atlaida viņu, bet ieroci nenolaida, kamēr viņa lēnām piecēlās.

Dari, kā liku. Es pārbaudīšu ziņojumu no sava mobilā telefona, tiklīdz tu beigsi runāt, un, ja nebūs, kā vajag, ja tu esi izdomājusi kaut kādus trikus, ar tevi ir cauri.

Sallija piegāja pie galda ar telefona aparātu, piespieda podziņu un ierunāja ziņojumu.

Tava balss ir pavisam nervoza. Izdari to vēlreiz. Dabiski.

Viņa atkārtoja vēlreiz un vēl trešo reizi, līdz Madoksam šķita, ka skan pareizi.

Labi. Tagad mēs iziesim ārā kā divi normāli cilvēki, tu pa priekšu, es piecas pēdas aiz tevis. Tu pat ne uz mirkli neaizmirsti, ka man ir ierocis. Mana mašīna ir novietota birztalā apmēram ceturtdaļjūdzes attālumā augšup pa ceļu. Vai zini, kur tā atrodas?

Viņa pamāja ar galvu.

Uz turieni mēs iesim.

Pagrūzdams viņu pāri dzīvojamai istabai, Madokss sajuta mitrumu sev pie stilbiem. Viņš pavērās lejup. Plastmasas lietusmētelis bija saplēsts, un no bikšu kabatas karājās auduma strēmele. Madokss bija pārsteigts, jo neko nebija jutis un joprojām neko nejuta. Viņš pārlaida skatienu paklājam, bet neredzēja nekādus pierādījumus, ka asinis notecējušas uz grīdas. Viņš pasniedzās lejup ar roku, pārbaudīja, pirmo reizi sajūtot sāpes.

Maita! Blondīne bija viņu ievainojusi.

Viņš izveda Salliju ārā no mājas, drīz vien nonākot pie paslēptās mašīnas. Tiklīdz viņi bija birztalas koku aizsegā, viņš izņēma no mugursomas pāris kāju dzelžu un pameta Sallijai.

Uzliec tos!

Viņa noliecās un, kādu bridi neveikli ar tiem rīkojusies, aizcirta tos.

Aizliec rokas aiz muguras.

Viņa paklausīja, un Madokss apgrieza viņu otrādi un uzlika ari roku dzelžus. Tad viņš atvēra mašīnas priekšējās durvis.

Kāp iekšā!

Sallija ar pūlēm apsēdās un ievilka arī kājas mašīnā.

Madokss attaisīja mugursomu, izņēma hloroforma pudeli un auduma lupatiņu un uzlēja uz tās pamatīgu devu.

Nē! Viņš dzirdēja Salliju iekliedzamies. Nē, nedari to! Viņa pacēla kājas, lai Madoksam iespertu, bet viņai nebija pārāk daudz vietas, kur izvērsties, un viņš jau bija pavirzījies priekšā, piespiežot viņas dzelžos saistītās rokas un piebāžot lupatiņu viņai pie sejas. Sallija cīnījās, kliedza, grozoties un spārdot, bet pēc īsa brīža saļima.

Madokss pārliecinājās, ka viņa ieelpojusi kārtīgu devu, un tad ieslīdēja aiz stūres. Sallija gulēja saļimusi uz sēdekļa nedabiskā pozā. Madokss pasniedzās, saslēja viņu augšup un atbalstīja pret durvīm, aizbāza spilvenu viņai aiz galvas un aplika apkārt segu, līdz izskatījās, ka viņa ir mierīgi aizmigusi.

Viņš attaisīja logu, lai dabūtu ārā no mašīnas hloroforma smaku, tad noņēma zeķi, dušas cepuri, novilka lietusmēteli, saritinot to visu un iebāžot atkritumu maisā.

Iedarbinājis mašīnu, viņš izbrauca no birztalas un devās lejā pa lauku ceļu uz astoņdesmit ceturto šoseju. Nobraucis desmit jūdzes, viņš nogriezās uz neievērojama ceļa, kas veda uz Kārsona nacionālo liegumu, uz CAK nometni pie Irbju līča.

Sieviete gulēja, atbalstījusies pret durvīm, acis aizvērusi, blondie mati bija izjukuši. Madokss nopētīja viņu. Sasodīts, viņš nodomāja, izskatīga gan īsta skaistule ar medus krāsas matiem.

Trīspadsmitā nodaļa

Stāsta, ka šeit agrāk bijis bordelis, Bīzons sacīja Tomam, kad viņi apstājās ceļa likumā pie vecas, noplukušas Viktorijas laikmeta mājas, kas šķita pavisam neiederīga tuksnesīgajā vietā.

Izskatās vairāk pēc spoku apsēsta nama, nevis prieka mājas, atteica Toms.

Bīzons iesmējās.

Es tevi brīdinu Harijs Dīrborns ir diezgan ekscentrisks. Viņa skarbums ir leģendārs. Viņš uzkāpa lievenī un pacēla lielā bronzas lauvas durvju roktura riņķi. Tas uzreiz atkrita, radot dobju dunoņu. Pēc brīža labskanīga balss iekšpusē sacīja:

Nāciet iekšā, durvis ir vaļā.

Viņi iegāja. Māja bija tumša, lielākā daļa aizkaru bija aizvilkti, oda pēc pelējuma un kaķiem. Izskatījās, ka šeit bijis satiksmes sastrēgums, kurā iesprūdušas tumšas Viktorijas laikmeta mēbeles. Grīdas sedza persiešu paklāji, kas bija salikti dubulti, un pie sienām bija ozola vitrīnas un plaukti no viļņota stikla, kuru ēnainos dziļumus pildīja minerālu eksemplāri. Šur un tur bija noliktas stāvlampas ar pušķīšiem, metot vājas dzeltenas gaismas laukumiņus.

Šeit, atskanēja dobja balss. Un neko neaiztieciet!

Bīzons rādīja ceļu uz dzīvojamo istabu. Tās vidū pretīgi

resns vīrs bija iespiedies milzigā klubkrēslā, kas bija apvilkts

ar puķainu kokvilnas audumu. Gaisma spīdēja no aizmugures, atstājot vira seju ēnā.

Sveiks, Harij! sacīja Bīzons mazliet nervozā balsī. Ilgs laiciņš pagājis, vai ne? Šis ir mans draugs, misters Tomass Brodbents.

Tumsā pastiepās liela roka un viegli pasita knipi, norādot uz pāris krēsliem ar augstu atzveltni. Viņi abi apsēdās.

Toms nopētīja viru mazliet ciešāk. Viņš izskatījās pārsteidzoši līdzīgs Sidnijam Grīnstrītam baltā uzvalkā ar tumšu kreklu un dzeltenu kaklasaiti, plānie mati bija uzmanīgi atsukāti atpakaļ, viņš bija kārtīgs un tīrs, lai gan ļoti apaļīgs. Platā piere bija tik gluda un balta kā mazulim, un uz viņa pirkstiem mirdzēja smagi zelta gredzeni.

Nu, nu, sacīja Dīrborns, vai tikai tas nav Roberts Bīzons, amonitu vīrs. Kā veicas ar biznesu?

Cik vien labi var būt. Fosilijas kļuvušas par vispāratzītu biroja iekārtojuma piederumu.

Dīrborns, pacēlis roku, brīvi pamāja.

Ko tu no manis gribi?

Bīzons noklepojās.

Misters Brodbents…

Dīrborns viņu apklusināja un pievērsās Tomam.

Brodbents? Vai jūs neesat rados ar Maksvelu Brodbentu, kolekcionētāju?

Toms bija pārsteigts.

Viņš bija mans tēvs.

Maksvels Brodbents. Dīrborns noņurdēja. Interesants virs. Pāris reižu ar viņu saskrējos. Vai viņš vēl ir dzīvs?

Viņš jau kopš vairākiem gadiem ir miris.

Atskanēja paklusa ņurdēšana. Parādījās roka ar milzīgu kabatlakatiņu un noslaucīja gaļīgo seju.

Man žēl to dzirdēt. Pasaulē noderētu vēl pāris tādu vīru kā viņš, ar plašu vērienu. Visi ir kļuvuši tik… normāli.

Vai drīkstu pajautāt, kā viņš nomira? Viņam nevarēja būt vairāk par sešdesmit gadiem.

Toms vilcinājās.

Viņš… viņš nomira Hondurasā.

Dīrborna uzacis pacēlās augšup.

Vai ar to saistīts kāds noslēpums?

Tomu samulsināja viņa tiešums.

Viņš nomira, darot to, kas viņam patika, Toms atbildēja diezgan asi. Nekādu noslēpumu.

Esmu patiešām satriekts, to dzirdot. Uz brīdi iestājās klusums. Tātad ko varu darīt jūsu labā, Tomas?

Misters Brodbents ir ieinteresēts iegādāties dinozauru… iesāka Bīzons.

Dinozauru? Kāda velna pēc jūs iedomājaties, ka es pārdodu dinozaurus?

Nu… Bīzons apklusa, un viņa sejā parādījās apjukums.

Dīrborns pastiepa viņam milzīgo roku.

Robert, es vēlētos tev sirsnīgi pateikties, ka iepazīstināji mani ar misteru Brodbentu. Atvainojiet, ka nepiecelšos. Man šķiet, ka mums ar misteru Brodbentu ir jāpārrunā darījums, un mēs to vēlētos darīt privāti.

Bīzons piecēlās un šaubīdamies pagriezās pret Brodbentu, vēlēdamies ko teikt. Toms uzminēja, kas tas ir.

Mūsu noslēgtā vienošanās? Varat uz to paļauties.

Paldies, atbildēja Bīzons.

Toms izjuta nelielu vainas apziņu. Protams, nebūs nekādas maksas.

Bīzons atvadījās, un pēc brīža viņi izdzirdēja durvju aizciršanos, ierūcās automašīnas dzinējs.

Dīrborns pagriezās pret Tomu, viņa seja savilkās smaidam līdzīgā izteiksmē.

Tātad vai es dzirdēju vārdu "dinozaurs"? Tas, ko teicu, ir patiesība. Es nepārdodu dinozaurus.

Ar ko īsti jūs nodarbojaties, Harij?

Esmu dinozauru brokeris. Dīrborns ar smaidu sejā atgāzās krēslā nogaidot.

Toms saglabāja modrību.

Esmu ieguldījumu baņķieris ar klientiem Tālajos Austrumos, un viens no viņiem…

Tuklā roka atkal pacēlās, apstādinot Toma sagatavoto runu.

Tas varbūt nostrādāja ar Bīzonu, bet tas neiztur kritiku ar mani. Pastāstiet, kādas patiesībā ir jūsu intereses.

Toms kādu brīdi padomāja. Vērīgais, ciniskais mirdzums Dīrborna acīs pārliecināja viņu, ka būs labāk, ja viņš izstāstīs taisnību.

Iespējams, ka esat lasījis par slepkavību Ņūmeksikā, plakankalnē ziemeļos no Abikijas?

Jā, lasīju.

Es biju tas, kurš atrada līķi. Es gadījos tuvumā tieši tad, kad viņš mira.

Turpiniet, sacīja Dīrborns neitrālā balss tonī.

Šis vīrs man iespieda rokās piezīmju grāmatiņu un lika man apsolīt, ka es to nodošu viņa meitai Robijai. Es mēģinu turēt savu solījumu. Problēma ir tā, ka policija nav viņu vēl identificējusi, un, cik man zināms, nav atrasts arī viņa ķermenis.

Vai tas vīrs vēl ko pateica, pirms nomira?

Viņš bija pie apziņas tikai īsu brīdi, Toms izvairīgi atbildēja.

Un viņa grāmatiņa? Kas tajā rakstīts?

Tajā ir tikai cipari. Saraksts ar cipariem.

Kādiem?

GPR izpētes dati.

Jā, jā, protams, tā viņš arī to izdarīja. Vai varu jums paprasīt, kāda ir jūsu interese tajā visā, mister Brodbent?

Mister Dīrborn, es devu solījumu mirstošam vīram. Es turu savus solījumus. Tā arī ir visa mana interese ne mazāk, ne vairāk.

Šķita, ka Hariju Dīrbornu šī atbilde uzjautrina.

Es ticu, mister Brodbent. Jūs esat retums, godīgs vīrs. Vai arī jūs esat ideāls melis.

Mana sieva uzskata, ka esmu gluži vienkārši stūrgalvīgs.

Dīrborns vārgi nopūtās.

Es tiešām padomāju par to slepkavību Abikijā. Prātoju, vai tikai tas nebija kāds noteikts dinozauru meklētājs, kuru pazīstu. Man bija zināms, ka tas vīrs tur meklē, un klīda baumas, ka viņš atklājis ko ievērojamu. Šķiet, ka manas jaunākās bailes ir īstenojušās.

Vai zināt viņa vārdu?

Dīrborns sagrozījās, un krēsls nočīkstēja zem masīvā svara pārvietošanās.

Mārstons Vezerss.

Kas viņš tads ir?

Nekas cits kā pats labākais dinozauru meklētājs visā valstī. Resnais vīrs salika kopā rokas un saspieda. Draugi sauca viņu par Maiksti, jo viņš bija garš un tāds kā lokans. Sakiet man vienu, mister Brodbent: vai vecais Maikste atrada to, ko meklēja?

Toms svārstījās. Nezināma iemesla dē) viņam šķita, ka šim vīram var uzticēties.

-Jā.

Dīrborns vēlreiz gari, bēdīgi nopūtās.

Nabaga Maikste. Viņš nomira tieši tā, kā bija dzīvojis. Likteņa ironija.

Ko jūs varat man par viņu pastāstīt?

Daudz ko. Un apmaiņā, mister Brodbent, jūs man pastāstīsiet par to, ko viņš atrada. Sarunāts?

Sarunāts.

Četrpadsmita nodaļa

Vaimens Fords varēja saredzēt Navahas nogāzes konusveidīgo virsotni pāris simtu jardu attālumā, kur plakankalne beidzās ar nelielu īkšķa formas pauguru. Saule karājās zemu debesīs karsti sarkans zelta aplis. Fords jutās uzmundrināts. Tagad viņš saprata, kāpēc senie indiāņi devās tuksnesīgajos apgabalos un cieta badu vīzijas meklējumos. Viņš bija divas dienas pārticis, brokastīs ēdot tikai maizes šķēli, kas aplieta ar nedaudz olīveļļas, un vakariņās pusi bļodiņas ar lēcām un rīsiem. Bads darīja dīvainas un aizraujošas lietas ar prātu; tas deva viņam eiforijas un nebeidzamas enerģijas sajūtu. Viņam tas šķita neparasti, ka šis nelielais psiholoģiskais efekts varēja radīt dziļas apgarotības pilnas sajūtas.

Viņš apstaigāja smilšakmens pauguru, meklēdams ceļu augšup. Skats bija brīnišķīgs, bet no augšas viņš varētu redzēt vēl vairāk. Viņš gāja gar smilšakmens klintsradzi, kas bija ne vairāk kā trīs pēdas plata un ienira tūkstošiem pēdu lejā kanjonu zilajos dziļumos. Viņš nekad nebija devies tik dziļi iekšā augsto pakalnu zemē, un viņš jutās kā pētnieks, kā Džons Veslijs Pouels. Tā bija, bez šaubām, viena no attālākajām vietām zemākajos četrdesmit astoņos štatos.

Viņš apgāja ap radzi un apstājās no pārsteiguma un izbrīna. Priekšā stāvas nogāzes malā bija redzams neliels, bet gandrīz nevainojams Anasasi klints miteklis četras mazas telpas, kas iebūvētas smilšakmens grēdā un apmestas ar javu. Viņš ļoti piesardzīgi apgāja ap krauju kā gan te agrāk tika uzaudzināti bērni? un noliecās, palūkojoties iekšā. Nelielā telpa bija tukša, tajā mētājās tikai sabirzusi kukurūza un dažas trauku lauskas. Viena vienīga saules gaismas šautra bija izlauzusies caur sienas iebrukušo daju, metot mirdzošu gaismas plankumu. Smiltis uz grīdas bija redzamas nesenas soļu pēdas te bija gājis kāds zābakos ar smailiem purngaliem, un Fords prātoja, vai tikai tie nav piederējuši dārgumu meklētājam. Tas šķita ticami; ja gatavojās kaut ko izpētīt šajos augstajos pakalnos, tad labāku novērošanas punktu bija grūti atrast.

Viņš piecēlās kājās un turpināja ceļu garām nogruvumiem pa senu taku, ko ieminušas kājas stāvā smilšakmenī, kas veda uz virsotni.

Virsotne piedāvāja žilbinošu ainavu pāri Atbalšu korei gandrīz, kā šķita, līdz pašai pasaules malai. Viņam pa kreisi vidēja milzīgais de 1os Vjehošas plakankalnes profils, posms pēc posma kā lieliskas akmens kāpnes, paceļoties līdz Kanhilonu kalnu pakājei. Tas bija viens no visvairāk bijību iedvesošiem skatiem, kādu viņam jebkad bijis lemts redzēt, it kā Lielais Radītājs būtu uzspridzinājis un nodedzinājis visu, atstājot pilnīgu katastrofas vietu.

Fords pārskatīja savas kartes un izņēma vienu. Viņš ar acīm pārskrēja pāri kartes kvadrantiem un tad prātā sadalīja pakalnus sev pretī tieši tādos pašos kvadrantos. Sadalījis un sanumurējis ainavu, līdz jutās pilnīgi apmierināts, viņš izņēma binokli un sāka pētīt pirmo kvadrantu, to, kas bija tālākais uz austrumiem. Kad tas bija izdarīts, ķērās pie nākamā un tad vēl nākamā, metodiski strādādams, līdz aptvēra visu ainavu, meklējot īpašo iežu formāciju, kas bija ieskicēta datora attēlā.

Pirmajā reizē viņš ieguva pārāk daudz iespējamo kandidātu. Līdzīgas ģeoloģiskās formācijas bieži vien tika atrastas grupās, tās tika izveidotas no tiem pašiem akmens slāņiem, no tām pašām vēja vai ūdens darbībām. Fords guva arvien lielāku pārliecību, ka viņš ir uz pareizā ceļa, ka T.Rex ir kaut kur tepat Atbalšu korē. Viņam gluži vienkārši vajadzēja tikt tuvāk.

Viņš pavadīja nākamās piecpadsmit minūtes, izpētot katru kvadrantu otro reizi, bet, lai gan daudzi akmens veidojumi izskatījās līdzīgi viņa meklētajam, neviens no tiem nebija pilnīgi saderīgs. Protams, vienmēr jau pastāvēja iespēja, ka viņš skatās uz pareizo formāciju no nepareiza leņķa vai arī formācija paslēpusies vienā no dziļajiem kanjoniem pakalnu tālākajā daļā. Tad viena noteikta vieta saistīja viņa uzmanību. Tiranozauru kanjons. Tas bija garākais kanjons plakankalnē, dziļš un līkumots, vairāk nekā divdesmit jūdzes šķērsām pāri Atbalšu korei, ar simtiem, varbūt pat tūkstošiem sānu kanjoniem un pietekām. Viņš identificēja lielo bazalta monolītu, kas iezīmēja tā ieeju, un vēroja ar binokli tā līkumoto ceļu. Dziļi kalnos kanjons izbeidzās attālā ielejā, kas bija pieblīvēta ar savādiem, kupolveidīgiem akmeņiem. Daži kupoli izskatījās ļoti līdzīgi datora attēlam platāki virsotnē, ar šaurākiem kakliem. Viņi bija samesti kopā kā plikpauru bariņš, kuri saskārušies ar galvām.

Fords ar pirkstiem izmērīja attālumu no saules līdz horizontam un nolēma, ka pulkstenis ir apmēram četri. Tā kā bija jūnijs, tad saule norietēs daudz vēlāk par astoņiem. Ja viņš pasteigsies, tad tiks līdz smilšakmens kupolu bariņam pirms tumsas iestāšanās. Neizskatījās, ka tur lejā būs atrodams ūdens, bet viņš nesen bija piepildījis savas divas blašķes ar pārpalikumu no nesenā spēcīgā lietus, iegūdams četrus litrus rezervei. Viņš apmetīsies kaut kur lejā tajā iespaidīgajā kanjonā un atsāks savu izpētes ceļojumu līdz ar saullēktu nākamajā rītā. Tā bija svētdiena. Dieva diena.

Fords atvairīja šo domu no sava prāta.

Viņš vēl pēdējo reizi paskatījās binoklī uz dziļo, noslēpumaino kanjonu. Kaut kas viņā uzvilnīja. Viņš zināja, ka T.Rex bija tur lejā Tiranozauru kanjonā.

Šī sakritība lika Fordam pasmaidīt.

Piecpadsmita nodaļa

Harijs Dīrborns dziļi un gari ieelpoja, viņa seja bija paslēpta ēnā.

Mans Dievs, ir jau puspieci. Vai vēlaties tēju?

Ja tas jūs neapgrūtinātu, sacīja Toms, prātodams, kā gan baismīgi resnais vīrs tiks ārā no krēsla, nemaz nerunājot par tējas vārīšanu.

Nepavisam ne. Dīrborns nedaudz pakustināja kāju un uzspieda uz neliela izciļņa grīdā; pēc brīža parādījās kalpotājs.

Tēju.

Kalpotājs nozuda.

Pie kā mēs palikām? Ak jā, Maikstes Vezersa meita. Viņu sauc Roberta.

Robija.

Robija, tā viņu sauca tēvs. Diemžēl viņai ar tēvu nebija tuvas attiecības. Pēdējais, ko dzirdēju, ir tas, ka viņa mēģina gūt panākumus kā māksliniece Teksasā šķiet, ka Mārfā. Maza pilsēta viņu varēs viegli atrast.

Kā jūs pazināt Vezersu? Vai viņš jums meklēja dinozaurus?

Resns pirksts uzsita pa krēsla paroci.

Neviens man nemeklē, Tomas, lai gan es citreiz pastāstu, ko ierosina daži mani klienti. Man nav nekāda sakara ar kolekcionēšanu vienīgi dokumentālu liecību pieprasīšana, ka fosilija ņemta no privātas zemes. Šajā brīdi Dīrborns apklusa uz tik ilgu laiku, lai viņa sejas apakšdaļa izstieptos ironiskā smaidā. Tad viņš turpināja. Vairums fosiliju mednieku meklē mazus objektus. Es viņus saucu par paparžu un zivju pūli, kā mūsu paziņu misteru Bīzonu. Kravas mašīnas pilnas ar mēsliem. Ik pa laikam viņi uzduras kaut kam svarīgam, un tad viņi vēršas pie manis. Man ir klienti, kuri meklē kaut ko pavisam īpašu: biznesmeņi, ārzemju muzeji, kolekcionāri. Es savedu kopā pārdevējus ar pircējiem un paņemu divdesmit procentus maksas. Es nekad neredzu eksemplārus un nepieskaras tiem. Tas nav mans darbības lauks.

Toms apspieda smaidu.

Parādījās kalpotājs ar milzīgu sudraba paplāti, uz kuras bija uzlikta tējkanna, kas pārklāta ar auduma sildāmo, kā arī šķīvji ar cepumu, krēma kūciņu un mazu eklēru kaudzēm, un vēl arī marmelādes burciņas, sviests, saputots krējums un medus. Viņš nolika paplāti Dīrborna pusē un nozuda tikpat klusu, kā bija ieradies.

Lieliski! Dīrborns, noņēmis sildāmo no kannas, piepildīja divas porcelāna tasītes un pievienoja pienu un cukuru.

Jūsu tēja. Viņš pasniedza tasīti ar apakštasīti Tomam.

Toms paņēma to un iemalkoja tēju.

Es uzstāju, lai mana tēja tiktu pagatavota angļu stilā, nevis kā tie barbariskie amerikāņi to gatavo. Dīrborns iesmējās un, izdzēris tasīti tukšu ar vienu piegājienu, nolika to atpakaļ, tad ar tuklo roku pastiepās pēc kūciņas, atgrieza to vēl kūpošu vaļā, nozieda bagātīgi ar saputoto krējumu un iemeta mutē. Tad viņš pasniedzās pēc apaļmaizītes, uzlēja virsū nedaudz mīksta sviesta, pagaidīja, līdz tas jau kūst, un tad sāka ēst. Lūdzu, cienājieties! Viņš sacīja apslāpētā balsī.

Toms paņēma eklēru un iekodās tajā. Pa kūciņas otru pusi izšļācās putukrējums un nopilēja lejā pa viņa roku. Viņš nolaizīja krējumu un noslaucīja roku.

Dīrborns pašmaukstināja lūpas, noslaucīja tās ar salveti un turpināja:

Vezerss nebija paparžu un zivju vīrs. Viņš meklēja tiešām īpašus eksemplārus. Viņš visu mūžu vēlējās atrast to vienu lielo ķērienu. Lielie dinozauru mednieki ir visi viena tipa. Viņi nedzenas pēc naudas. Viņi ir apsēsti. Galvenais ir medību satraukums, atklājuma saviļņojums, apsēstība atrast kaut ko, kas ir patiešām rets un vērtīgs, tas viņus dzen uz priekšu.

Viņš ielēja otro tējas tasi, pacēla pie lūpām un izdzēra līdz pusei ar vienu malku.

Es nodarbojos ar Maikstes atradumiem, bet citādi liku viņu mierā. Viņš reti man stāstīja, ko dara vai kur meklē, šoreiz tomēr sāka klīst runas, ka viņš atradis ko ievērojamu plakankalnes apkārtnē. Viņš runāja ar sasodīti pārāk daudziem cilvēkiem, meklējot informāciju, ar ģeofiziķiem, kosmoķīmiķiem, paleontoloģijas kuratoriem dažādos muzejos. Tas nebija gudri no viņa puses. Viņš bija pārāk labi zināms. Baumas sāka klīst ātri vien. Visi zināja, kā viņš darbojas viņa mājās izveidotais GPR un viņa piezīmju grāmatiņa jau bija leģendāras -, tāpēc neesmu pārsteigts par to, ka viņam dzinās pakaļ. Piedevām visas plakankalnes ir federālā zeme tā ir Zemes pārvaldes biroja pārziņā. Viņam tur nevajadzēja atrasties. Itin viss, kas paņemts bez atļaujas, ir zādzība skaidri un vienkārši.

Kādēļ lai viņš tā riskētu?

Tas nav nekāds lielais risks. Viņš nav vienīgais, kurš tā rīkojas. Vairums Zemes biroja īpašumu ir tik tālu, ka iespējas tur tikt noķertam gandrīz nav.

Kādus atradumus viņš jums piegādāja?

Dīrborns pasmaidīja.

Es nekad nestāstu par tiem, ar kuriem sadarbojos. Pietiks ar to, ka teikšu: viņš nekad mani neapgrūtināja ar viduvējībām. Runā, ka viņš varēja saost mazus beigtus dinozaurus, lai gan tie apglabāti jau pirms miljoniem gadu.

Viņš elēģiski nopūtās, pārtraukdams nopūtu ar marmelādes cepuma iemešanu sev mutē.

Viņa problēma bija nevis dinozauru atrašana, bet gan ko ar tiem iesākt, kad tie atrasti. Finansiālā puse vienmēr viņu mulsināja. Es mēģināju palīdzēt, bet viņš vienmēr iekūlās nepatikšanās. Viņš bija sarežģīts vīrs, vienpatis, ass, viegli apvainojās. Protams, viņš varētu atrast dinozauru, kas vērts pusi miljona dolāru, bet, tikai lai dabūtu to fosiliju ārā no zemes un aizsūtītu uz laboratoriju, tas viņam izmaksātu simts tūkstošus. Vajag apmēram trīsdesmit tūkstošus cilvēka darba stundu, lai lielo dinozauru notīrītu un sagatavotu un tajā skaitā nav iekļauta tā izbāšana. Vezerss pārāk daudz rūpējās par saviem dinozauriem, un rezultātā viņam nekad nebija naudas. Bet atrast tos viņš noteikti varēja.

Vai jums ir kāda nojausma par to, kurš viņu noslepkavoja?

Nē. Bet nav grūti uzminēt, kas notika. Daži no tiem mazāk veiksmīgajiem bija sākuši viņu izsekot. Kā jau teicu, sāka klīst runas. Viņš uzdeva pārāk daudz jautājumu pārāk daudziem ģeologiem, it īpaši tiem, kuri pētīja K-T masas izzušanu. Visi zināja, ka Maikste klaiņo, ošņā ko nozīmīgu. Mans pieņēmums, ka viņu noslepkavoja kāds, kurš gribēja tādu slavu, kāda būtu tikusi viņam.

Toms paliecās uz priekšu.

Vai jums ir padomā kāds noteikts cilvēks?

Dīrborns pakratīja galvu, paņēma eklēru un norija to.

Es pazīstu visus šajā biznesā. Melnā tirgus dinozauru mednieki ir rupji vīri. Tikšanās reizēs viņi sāk kauties ar dūrēm, viņi aplaupa citu medījumus, viņi melo, krāpjas, zog. Bet slepkavība? Tam es neticu. Es minētu, ka slepkava ir jaunienācējs vai arī kāds algotais, kurš ņem savu darbu pārāk nopietni.

Viņš iztukšoja savu tasīti un ielēja vēl vienu.

Un kādas ir tās baumas, kuras jūs minējāt?

Pāris gadu Vezerss bija mēģinājis izpētīt smilšakmens slāņus, kas zināmi kā Velna līča formācijas Ņūmeksikā.

Velna līcis?

Gandrīz visi T.Rex, kas jebkad pastāvējuši, ir atrasti tajās milzīgajās nogulās, kas parādās dažādās vietās Klinšu kalnos, bet kas nekad nav bijušas Ņūmeksikā. Slāni pirmo reizi atklāja paleontologs, vārdā Bārnums Brauns, Velna līcī, Montānas štatā, apmēram pirms simts gadiem, kad viņš atrada pasaulē pašu pirmo T.Rex. Bet Vezersa meklējumi sniedzās tālāk par Velna līča iežiem. Viņam bija apsēstība ar K-T robež virsmu.

Ar Cretaceous-Tertianj robežvirsmu?

Tieši tā. Redziet, Velna līča formāciju klāj K-T robežvirsmas slānis. Tas slānis, kurš ir tikai pusi collas biezs, raksturo notikumu, kas nogalināja dinozaurus, asteroīda uzlidojumu. Pasaulē nav daudz tādu vietu. Man šķiet, ka tieši tas aizveda viņu līdz augsto pakalnu zemei Abikijai.

Kāpēc viņš meklēja tieši K-T robežvirsmas slāni?

Neesmu pārliecināts. K-T robežvirsma ir gluži vai pats interesantākais iežu slānis, kāds jebkad atklāts. Tajā ietilpst sanesu ieži no asteroīda trieciena, kā ari pelni no mežu degšanas. Ir tāda īpaši skaidra K-T robežvirsmas slāņa iežu secība Ratonas līcī Kolorādo štatā. Tie visi atklāj iespaidīgu stāstu. Asteroīds trāpīja vietā, kur tagad atrodas Jukatanas pussala, Meksikā, nokrītot tādā leņķī, ka izkaisīja kausētus sanesu iežus pāri lielākajai daļai Ziemeļamerikas. Asteroīds tika nosaukts maiju vārdā par Čiksulubu, tas nozīmē "Velna aste" jauki, vai ne?

Viņš iesmējās un izmantoja izdevību apēst vēl vienu kūciņu.

Čiksulubs trāpīja Zemi. Tas bija tik liels, ka, tā apakšai saskaroties ar Zemi, augšgals bija lielāks par Everestu.

Saskarsmes brīdī tas iztvaicēja lielu zemes garozas daļu, uzspridzinot to vairāk nekā simts kilometru platumā. Tā izsitās cauri Zemes atmosfērai un aizgāja orbītā, daļa no tās pacēlās pusceļā līdz Mēnesim, līdz nokrita atpakaļ ar ātrumu vairāk kā divdesmit pieci tūkstoši jūdžu stundā. Krītošais materiāls pārkarsēja vairumu atmosfēras, uzsākot gigantiskus ugunsgrēkus, kas noslaucīja no Zemes vairākus kontinentus, izdalot simtiem miljardu tonnu oglekļa dioksīda, simtiem miljardu tonnu metāna un septiņdesmit miljardu tonnu sodrēju. Dūmi un putekļi bija tik biezā kārtā, ka Zeme kļuva tik tumša kā pati tumšākā ala, visa fotosintēze apstājās, un pārtikas ķēdes sabruka. Iestājās tāda kā atoma ziema, un Zeme sala mēnešiem; tam uzreiz sekoja ātri progresējošs siltumnīcas efekts, kuru izraisīja pēkšņā oglekļa dioksīda un metāna atbrīvošanās. Pagāja vairāk nekā simt trīsdesmit tūkstoši gadu, līdz Zemes atmosfēra atvēsinājās un kļuva atkal normāla.

Dīrborns pašmakstināja lūpas, ar milzīgu, sārtu mēli nolaizot krējuma pilienus no tām.

Tas viss ir skaisti redzams K-T iežos Ratonas līcī. Pirmkārt, var redzēt sanesu iežus no paša trieciena. Šis slānis ir pelēks, un tajā ir plaši sastopams retais elements irldijs, kas atrodams tikai meteorītos. Zem mikroskopa var ieraudzīt, ka tas ir pilns ar nelielām lodītēm, sasalušām sakusuša ieža pilītēm. Virs šī slāņa ir otrs slānis, nāvīgi melns, kuru viens ģeologs nosaucis par "Krita pasaules pelniem". Ģeologi ir paši poētiskākie zinātnieki, vai jums tā nešķiet?

Es joprojām nesaprotu, kāpēc Vezerss bija ieinteresēts par K-T, ja viņš meklēja tikai dinozauru fosilijas.

Tā ir mistērija. Varbūt viņš izmantoja to slāni, lai atrastu T.Rex fosiliju. Vēlākajā krīta periodā, tieši pirms iznīcības, tiranozauri valdīja pār pasauli.

Cik tāds labs T.Rex ir vērts mūsdienās?

Kāds reiz sacīja, ka no visiem cilvēkiem, kas jebkad atraduši T.Rex, pat nevarētu izveidot beisbola komandu. Viņi ir retākie no retākajiem. Man te ir divi duči klientu, kas gaida, lai varētu nosolīt nākamo T.Rex, kas parādīsies privātajā tirgū, un mans minējums ir tāds, ka daži no viņiem būtu gatavi maksāt simts miljonus vai vairāk.

Toms iesvilpās.

Dīrborns nolika tasīti, un viņa sejā parādījās domīgs skatiens.

Man bija tāda sajūta…

-Jā?

Tāda sajūta, ka Maikste Vezerss mekle ko vairak neka tikai T.Rex. Kaut ko, kas saistīts ar pašu K-T robežu. Bet tieši ko to es nemāku teikt…

Viņš apklusa un ielēja sev vēl vienu tasi tējas.

Nabaga Maikste. Un nabaga Robija. Es jūs neapskaužu par to, ka nāksies paziņot šos jaunumus.

Viņš iztukšoja tasīti un, apēdis vēl pēdējo cepumu, noslaucīja seju un pirkstu galus ar salveti.

Tagad pienākusi jūsu kārta runāt, Tomas. Pastāstiet man, ko Vezerss atrada. Dabiski, ka varat paļauties uz manu klusēšanu. Viņa acis mirdzēja.

Toms izņēma no kabatas datora izveidoto attēlu un atlocīja to uz tējas galdiņa.

Lēnām, neatturami, bet ar pamatīgu virzītājspēku, lielākā daļa Harija Dīrborna pacēlās no krēsla klusā apbrīnā.

Sešpadsmita nodaļa

Madokss Stāvēja pie sievietes, kas gulēja guļvietā, viņas blondie mati bija izlaidušies uz spilvena kā oreols. Viņa tikko bija sākusi grozīties un ievaidējusies, un beidzot atvērās viņas acis. Madokss neko neteica, vērojot, kā Sallijas skatiens mainījās no apjukuma līdz bailēm, kad viņa visu atcerējās.

Viņš pacēla ieroci, lai Sallija to var redzēt.

Nekādas māžošanās. Vari piecelties sēdus, bet tas arī viss.

Viņa pieslējās sēdus un saviebās, dzelžiem ap plaukstām un potītēm nošķindot.

Madokss norādīja ar roku apkārt.

Nu… Ko tu par to domā?

Atbildes nebija.

Es smagi strādāju, lai tev patiktu.

Viņš bija uzsedzis nelielu pārklāju uz troses spoles, lai tā izskatītos pēc galda, ielicis svaigus ziedus ievārījuma burkā un bija pat pakāris nelielu plakātu, ko bija paņēmis no mājas. Petrolejas lampa meta dzeltenu gaismas strēli telpā, kas bija patīkami vēsa salīdzinājumā ar vēlās pēcpusdienas svelmi ārpusē. Arī gaiss bija svaigs nekādu raktuvju izgarojumu vai indīgu gāžu.

Kad atgriezīsies Toms? jautāja Madokss.

Blondīne neatbildēja un aizgrieza galvu. Tas sāka Madoksu kaitināt.

Paskaties uz mani!

Viņa nelikās to dzirdam.

Es teicu, paskaties uz mani! Madokss pacēla ieroci.

Viņa lēnām, nekaunīgi pagrieza galvu un paskatījās uz Madoksu. Zaļās acis mirdzēja no naida.

Vai tev patīk tas, ko redzi?

Viņa neatbildēja. Skatiens sievietes sejā bija tik saspringts, ka Madoksu tas nedaudz pat mulsināja. Viņa nelikās nobijusies. Bet Madokss zināja, ka viņa ir nobijusies. Viņa bija drausmīgi pārbijusies. Tā tam vajadzēja būt. Un iemesls tam bija labs.

Madokss piecēlās kājās un, raidīdams viņai uzvaras pilnu skatienu, paslēja gaisā rokas.

Jā, aplūko mani labi! Neesmu tik slikts, vai ne?

Sallija nereaģēja.

Tu vēl redzēsi daudz manis. Sākšu ar to, ka parādīšu savu tetovējumu uz muguras. Vai vari uzminēt, kas tas ir?

Nekādas reakcijas.

Lai to uztaisītu, pagāja divas nedēļas, četras stundas dienā, veselas četrpadsmit dienas. To paveica mans cietuma draudziņš, patiess ģēnijs ar adatu. Vai zini, kāpēc es tev to stāstu?

Viņš apklusa, bet sieviete neko nesacīja.

Tāpēc, ka šis tetovējums ir iemesls tam, kāpēc esmu ar tevi šeit šodien. Tagad klausies uzmanīgi. Es gribu to piezīmju grāmatiņu. Tā ir pie tava vīra. Kad viņš man to atdos, es tevi palaidīšu tas ir tik vienkārši. Bet, lai to izdarītu, man ar viņu jāsazinās. Vai viņam ir mobilais telefons? Iedod man viņa numuru, un tu jau pēc pāris stundām varētu tikt no šejienes ārā.

Beidzot viņa ierunājās:

Sameklē tālruņu grāmatā.

Ak, nu kāpēc gan tev jābūt tādai maitai!

Viņa neko nesacīja. Varbūt domāja, ka spēj kaut kā kontrolēt situāciju. Viņam nāksies šai blondīnei pierādīt pretējo un pieveikt viņu kā jaunu ķēvi.

Vai redzi tās važas pie sienas? Tās ir domātas tev, ja nu gadījumā nebiji to jau uzminējusi.

Viņa nepagrieza galvu.

Apskati tās labi.

Nē.

Piecelies!

Viņa palika sēžam.

Madokss uzmanīgi notēmēja ieroci pret Sallijas potīti, nomērķēja nedaudz pa kreisi un izšāva. Troksnis ierobežotajā telpā bija drausmīgs, un viņa salēcās kā stirna. Lode bija ieurbusies matracī, un no tā izspraucās pildījuma kumšķi.

Sasodīts! Netrāpīju.

Viņš atkal notēmēja.

Tu klibosi visu savu atlikušo mūžu. Tagad piecelies!

Viņa piecēlās, roku dzelžiem nožvadzot.

Aizšļūkā uz turieni, kur sienā iestiprinātas važas. Tu noņemsi roku dzelžus un uzliksi važas.

Tagad Madokss varēja redzēt, kā viņas iedomīgo seju pārņem bailes, par spīti pūlēm to apslēpt. Viņš pacēla ieroci.

Es varētu tevi pat nogalināt, ja ķers artēriju.

Nekādas atbildes.

Vai tu darīsi to, ko tev lieku, vai arī man nāksies tev iešaut pēdā? Pēdējais brīdinājums, un es nejokoju.

Atkal jau viņš runāja nopietni, un Sallija to saprata.

Es to izdarīšu, viņa noteica apslāpētā balsī. Viņas acīs bija saskrējušas asaras.

Gudra meitene. Lūk, tā! Šī pati atslēga der abām ierīcēm. Sākumā noņem tās no potītēm, vienu pēc otra. Tad no labās plaukstas. Kreiso es tev pats noņemšu. Viņš pameta Sallijai atslēgu. Viņa noliecās un to pacēla, neveikli atslēdza dzelžus ap potītēm un paklausīja viņa norādījumiem.

Tagad nomet atslēgu.

Viņš pietupās un to satvēra.

Es pats atbrīvošu tavu kreiso plaukstu. Madokss piegāja pie galda, nolika uz tā ieroci un sagrāba Sallijas kreiso plaukstu. Tad viņš pārbaudīja važas, lai pārliecinātos, ka tās kārtīgi piestiprinātas.

Viņš atkāpās un pacēla ieroci no galda.

Redzi to? Viņš norādīja uz savu stilbu. Tu man trāpīji, vai zini to?

Žēl gan, ka netrāpīju apmēram četras collas augstāk, atbildēja Sallija.

Madokss raupji iesmējās.

Mums te ir īsta komiķe. Jo drīzāk tu darīsi, kā lieku, jo drīzāk tas viss beigsies. Tavam vīram, Tomijam, ir piezīmju grāmatiņa. Es to gribu. Viņš atkal notēmēja Glock pret Sallijas pēdu. Pasaki man viņa mobilo telefonu, un mēs varam sākt rīkoties.

Viņa nosauca numuru.

Tagad tev tiks patiešām kas īpašs.

Viņš pasmīnēja, atkāpās un sāka atpogāt savu kreklu.

Es tev parādīšu savu tetovējumu.

Septiņpadsmitā nodaļa

Klubā "Amsterdama" valdīja ierastais klusums. Vienīgās skaņas bija maigā avīžu čaboņa un paretā ledus nograbēšana glāzē. Ozola paneļa sienas, tumšās gleznas un smagnējās mēbeles radīja šajā vietā elegances un bezgalības sajūtu, kuru vēl vairāk pastiprināja veco grāmatu un ādas smarža.

Vienā kaktā, iegrimis dziļā krēslā, dzeltenu gaismas staru ielokā sēdēja Ians Korvuss, malkojot martīni un pārlasot pēdējo Scientific American izdevumu. Viņš pāršķirstīja lapas, tā īsti nemaz nelasot, pirms nepacietīgi nometa žurnālu uz galda. Sestdienas vakarā septiņos lasītava sāka pamazām tukšoties, kad visi devās vakariņās. Korvuss nekāroja nedz pēc ēdiena, nedz sarunām. Bija pagājušas jau septiņdesmit divas stundas, kopš Madokss bija ar viņu kontaktējies. Korvusam nebija ne jausmas, kur Madokss atrodas vai ko viņš dara, un nekāda droša veida, kā ar viņu sazināties.

Viņš sagrozījās krēslā, pārkrustoja kājas un iedzēra pamatīgu martīni malku. Krūtīs izplūda aicinošais siltums, tad sasniedza galvu, bet tas viņu ne mazākajā mērā nenomierināja. Pārāk daudz bija atkarīgs no Madoksa; viss bija atkarīgs no Madoksa. Korvusa karjera bija krīzes stāvokli, un viņš atradās bijušā cietumnieka žēlastībā.

Melodija joprojām strādāja laboratorijā, izdarot nākamos eksemplāra pētījumus. Viņa bija pierādījusi, ka ir fenomenāla zinātniece, sasniegdama daudz vairāk, nekā viņš bija gaidījis. Patiešām, viņa bija paveikusi darbu tik labi, ka Korvuss sāka nedaudz uztraukties, varētu izrādīties, ka viņa nav pārāk parocīga persona, ar kuru dalīties slavā. Iespējams, ka viņš bija pieļāvis kļūdu, nododot tikai viņai vien izdarīt tik svarīgu analīzi, pašam neiesaistoties, lai attaisnotu to, ka viņš piesavināsies visu atzīšanu.

Viņa bija apsolījusi piezvanīt vienpadsmitos, lai pateiktu pēdējos rezultātus. Korvuss pārbaudīja, cik rāda pulkstenis: vēl bija atlikušas četras stundas.

Tas, ko viņa bija atklājusi, jau bija vairāk nekā pietiekami, lai viņš tiktu ieskaitīts štatos. Tas bija pašu dievu sūtīts. Nebūs iespējams liegt viņam štata vietu un noskatīties, kā visu laiku pats svarīgākais dinozaura eksemplārs aiziet kopā ar viņu uz citu muzeju. Lai arī cik ļoti viņiem Korvuss nepatika, lai kā viņiem šķita, ka viņa publikāciju nav pietiekami, viņi nelaistu projām eksemplāru. Tā bija veiksme taču nē, nodomāja Korvuss, tā nemaz nebija veiksme. Kāds teicis, ka veiksme ir tad, kad gatavošanās tai sakrīt ar iespēju. Viņš bija labi gatavojies. Viņš jau pirms sešiem mēnešiem bija dzirdējis baumas, ka Mārstons Vezerss uzgājis kaut ko nozīmīgu. Viņš zināja, ka vecais vandījās pa Ņūmeksikas ziemeļiem, cerēdams uziet dinozauru uz Zemes pārvaldes birojam piederošās zemes sabiedrībai piederošas zemes. Korvuss bija sapratis, ka šeit pavīd perfekta iespēja; atņemt dinozauru no zagļa un atdot to zinātnei. Viņš paveiktu noderīgu sabiedrisko darbu kā arī pats sev palīdzētu.

Korvuss bija juties vairāk nekā nedaudz uztraucies, kad uzzināja, ka Madokss ir tiešām noslepkavojis Vezersu, taču, ticis pāri sākotnējam šokam, viņš saprata, ka galu galā tas arī bija pareizais lēmums tas ievērojami vienkāršoja visu. Un tas izņēma no aprites vīru, kurš bija vairāk atbildīgs par neaizstājamu zinātnisko eksemplāru zādzībām no sabiedrībai piederošas zemes nekā jebkurš cits, dzīvs vai miris.

Sagatavošanās. Madokss nebija tā itin vienkārši iekritis viņam rokās. Madokss bija sazinājies ar viņu tā dēļ, kas Korvuss bija pasaules autoritāte tiranozauru pētniecībā. Kad Korvuss aptvēra, ka Mārstonam Vezersam ir iespēja tikt pie pirmšķirīga eksemplāra, viņš bija sapratis, cik noderīgs Madokss varētu būt ja viņš tiktu laukā no cietuma. Korvuss bija uzņēmies personisku risku, lai to noorganizētu, bet viņam palīdzēja fakts, ka Madokss bija apsūdzēts par slepkavību bez iepriekšēja nodoma, nevis par otrās pakāpes slepkavību, viņam bija sasodīti labs advokāts. Madoksam par labu bija arī nevainojama uzvedība cietumā. Un, beidzot, kad parādījās Madoksa pirmā iespēja uz atbrīvojumu pret galvojumu, atklājās, ka mirušajam upurim nebija ne radinieku, ne draugu, kuri ierastos uz lietas atkārtotu izskatīšanu un izklāstītu savus stāstus. Korvuss pats bija runājis šajā sēdē, galvojot par Madoksu un piedāvājot, ka dos viņam darbu. Tas bija nostrādājis, un Madokss bija atbrīvots.

Laika gaitā Korvuss bija atklājis, ka Madokss pats ir vīrs ar retām īpašībām, apbrīnojami harismātisks un gudrs cilvēks, nosvērts runātājs, izskatīgs un reprezentabls. Ja viņš būtu piedzimis citos apstākļos, viņš pats varētu kļūt par cienījamu zinātnieku.

Tātad jānomierinās un jāuzticas Madoksam, ka viņš izpildīs uzdevumu un dabūs piezīmju grāmatiņu. Tā viņu aizvestu tieši pie fosilijas. Tā bija atslēga visam.

Korvuss nepacietīgi pavērās pulkstenī, izdzēra martīni un pacēla Scientific American. Tagad viņa prāts bija mierīgs.

Astoņpadsmitā nodaļa

Petrolejas lampas vārgajā gaismā Sallija Brodbenta vēroja, kā vīrietis novelk kreklu. Viņa juta auksto tēraudu ap potītēm un plaukstām; viņa varēja saost gaisa mitrumu, dzirdēt, kā kaut kur pil ūdens. Šķita, ka viņa atrodas kādā alā vai vecās raktuvēs. Ar vara garšu mutē un sāpošu galvu viņai bija tāda sajūta, ka tas viss notiek ar kādu citu cilvēku.

Sallija neticēja, ka vīrietis viņu atbrīvos pēc tam, kad dabūs piezīmju grāmatiņu no Toma. Nelietis viņu nogalinās viņa to redzēja vīrieša acīs, bezrūpīgajā veidā, kā viņš parādīja savu seju un atklāja informāciju par sevi.

Ei, ko tu par to domā?

Tagad viņš bija pagriezies pret Salliju, novilcis kreklu, ar greizu smīnu sejā, lēnām sasprindzinot krūšu muskuļus un bicepsus.

Gatava?

Viņš pastiepa uz priekšu rokas, uzmeta kūkumu, tad ļoti ātri apgriezās un pavērsa viņas skatienam savu muguru.

Sallija ieelsās. Tur, viscaur noklājot viņa muguru, bija uztetovēts attēls ar uzbrūkošu Ti/rannosauriis Rex, nagi pacelti, žokļi vaļā, tas šķita tik īsts, ka gandrīz vai metās virsū no viņa muguras. Kad viņš sasprindzināja muskuļus, šķita, ka dinozaurs kustas.

Vareni, vai ne?

Sallija blenza, nenovērsusi skatienu.

Es kaut ko teicu. Viņa mugura joprojām bija pagriezta, un viņš saspriedza muskuļus citu pēc cita, liekot T.Rex sākumā pakustināt vienu nagu, tad otru, tad galvu.

Es to redzu.

Kad biju cietumā, nolēmu, ka man vajadzīgs tetovējums. Tā ir tradīcija, vai saproti? Tā ir arī nepieciešamība jo pavēsta, kas tu esi, un nosaka tavas iespējas. Puiši bez tetovējumiem visbiežāk kļūst par kāda mauku. Bet es negribēju ierasto galvaskausu, drūmus slepkavas mēslus. Es gribēju tetovējumu, kas reprezentē mani. Tetovējumu, kas visiem darīja zināmu, ka es netaisos kļūt nevienam par mauku, ka es varu pats par sevi pastāvēt, ka man nevajag nekādus sabiedrotos. Tāpēc es izvēlējos T.Rex. Nekas nozīmīgāks uz šīs planētas nav dzīvojis.

Taču tad man bija jāatrod tam zīmējums. Ja es atļautu pieskarties savai mugurai kādam idiotam, beigās varētu tur dabūt kaut kādu Godzillu vai cietuma džeka stulbo ideju par to, kā vajadzētu izskatīties T.Rex. Es gribēju to īsto. Es gribēju, lai tas ir zinātniski precīzs.

Viņš sasprindzināja muskuļus, tie groteski uzbrieda, un dinozaura žokļi šķita atveramies un aizveramies.

Tā nu es aizrakstīju pasaules T.Rex ekspertam. Protams, viņš neatbildēja uz manām vēstulēm. Kāpēc gan lai tāds vīrs sarakstītos ar notiesātu slepkavu Pelikānu līcī?

Viņš mazliet iesmējās un atkal pakustināja muskuļus.

Rūpīgi apskati, Sallij! Nekad vēl nav bijis akurātāks T.Rex attēlojums nevienā grāmatā, nevienā muzejā. Visa pēdējā zinātniskā izpēte ir redzama šeit.

Sallija norija siekalas un turpināja klausīties.

Lai nu kā, pēc gada, kad nebiju saņēmis nevienu atbildi, šis dinozauru eksperts pēkšņi man atraksta. Mums izveidojās pamatīga korespondence. Viņš man sūtīja visu pēdējā laika izpēti, pat to, kas nav nekur publicēts. Viņš man atsūtīja ar paša roku veidotos zīmējumus. Man bija īsts tetovējumu eksperts, kas izpalīdzēja. Kamēr T.Rex atdzīvojās, ik reizi, kad man radās kāds jautājums, mans dinozauru vīrs ārpusē uz tiem atbildēja. Viņš veltīja man savu laiku. Viņš patiešām tajā iesaistījās, pārliecināja, ka viņa T.Rex ir īstā manta.

Madokss vēlreiz sasprindzināja muskuļus.

Mēs kļuvām par draugiem, patiesībā par brāļiem. Un tad vai zini, ko viņš izdarīja?

Sallija mēģināja pakustināt muti un izdvest:

Ko tad?

Viņš mani izlaida no tās vietas. Es sēdēju desmit līdz piecpadsmit gadus par slepkavību, bet viņš par mani galvoja manā pēdējā apelācijas reizē, iedeva man naudu un pagādāja darbu. Tāpēc, kad viņš lūdza man izdarīt pakalpojumu, es nespēju atteikties. Vai zini, kas tas bija par lūgumu?

Nē.

Dabūt to piezīmju grāmatiņu.

Sallija atkal norija siekalas, cīnīdamās pret jaunu baiļu uzviļņojumu. Viņš nekad to nestāstītu, ja netaisītos viņu nogalināt.

Viņš beidza sasprindzināt muskuļus, pagriezās, paņēma kreklu un uzvilka to.

Vai tagad redzi, kāpēc es tik ļoti pūlos? Bet man ir jāpiezvana. Būšu atpakaļ.

Tad viņš pagriezās un izgāja no mazās cietuma telpas.

Deviņpadsmitā nodaļa

Kad mašīna tuvojās Tuksonai, Toms vēlreiz pārbaudīja mobilo telefonu un atklāja, ka beidzot ir atkal zonā. Viņš apskatījās, cik rāda pulkstenis. Viņš bija pavadījis pie Dīrborna vairāk laika, nekā viņam likās. Bija jāpasteidzas, lai paspētu uz savu lidojumu sešos trīsdesmit.

Viņš piespieda mājas numura taustiņu, lai pārbaudītu, kā klājas Sallijai. Telefons vairākas reizes nozvanīja, līdz ieslēdzās automātiskais atbildētājs.

Sveiki, šeit Toms un Sallija. Toms ir devies darba darīšanās, un es negaidīti esmu projām no mājām, tāpēc mēs nevarēsim ar jums uzreiz sazināties. Atvainojiet, es vēlāk visiem piezvanīšu. Atstājiet ziņojumu, paldies! Sekoja pīkstiens, un Toms pārsteigts nolika telefonu, pēkšņi uztraucies. Ko nozīmēja šī negaidītā būšana projām no mājām? Kāpēc Sallija nebija viņam piezvanījusi? Varbūt viņa bija zvanījusi viņa telefons bija ārpus zonas Dīrborna mājā. Viņš ātri pārbaudīja telefonu, bet neparādījās neviens zvanītājs.

Ar pieaugošu neomulību Toms atkal nospieda savas mājas numuru un noklausījās ziņojumu uzmanīgāk. Sallijas balss nepavisam neizklausījās normāla. Toms piestāja ceļa malā un zvanīja vēlreiz, klausoties pavisam, pavisam uzmanīgi. Kaut kas bija ārkārtīgi nepareizi. Toms juta, kā sirds pēkšņi strauji dauzās. Viņš uzbrauca atpakaļ uz šosejas, gumijas riepām griezīgi nošvīkstot. Palielinādams ātrumu, viņš piezvanīja

Santafē policijai un palūdza, lai viņu savieno ar detektīvu Vaileru. Pēc diviem kaitinošiem savienojumiem atskanēja pazīstamā, flegmātiskā balss.

Šeit Toms Brodbents.

-Jā?

Esmu ārpus pilsētas un tikko piezvanīju uz majam. Kaut kas pie manis nav gluži kārtībā. Manai sievai vajadzētu būt mājās, bet viņas nav, un viņa automātiskajā atbildētājā atstājusi ziņojumu, kam nepavisam nav nekādas jēgas. Man šķiet, ka viņa piespiesta to ierunāt. Kaut kas ir noticis.

Brīdi klausulē bija klusums, un tad Vailers sacīja:

Es tūlīt pat uz turieni aizbraukšu un paskatīšos.

Es gribu, lai jūs izdarāt ko vairāk. Es gribu, lai jūs savācat visus iespējamos spēkus un atrodat viņu.

Jums šķiet, ka viņa nolaupīta?

Toms mirkli svārstījās.

Es nezinu.

Atkal iestājās klusums.

Vai ir vēl kas tāds, ko mums vajadzētu zināt?

Esmu jums pateicis visu, ko zinu. Brauciet uz turieni, cik vien ātri iespējams.

Es personiski par to parūpēšos. Vai jūs dodat mums atļauju ielauzties, ja durvis ir aizslēgtas?

Jā, protams.

Kad jūs būsiet atpakaļ pilsētā?

Mana lidmašīna no Tuksonas ielido septiņos trīsdesmit.

Iedodiet man savu numuru, es jums pazvanīšu no jūsu mājām.

Toms pateica savu mobilā telefona numuru un nolika klausuli. Viņu pārņēma bezpalīdzības sajūta un pašpārmetumi. Kāds gan viņš bijis muļķis, ka atstājis Salliju vienu pašu!

Viņš sāka braukt ātrāk, piespiežot pedāli līdz pašai grīdai, lidojot pa asfaltu ar ātrumu pāri simts jūdzēm. Lidmašīnas nokavēšana nebija pieļaujama.

Pēc piecpadsmit minūtēm iezvanījās viņa mobilais telefons.

Vai es runāju ar Tomu Brodbentu?

Tas nebija Vailers.

Klausieties, es gaidu svarīgu…

Aizveries, Tomij zēn, un klausies!

Kas, pie velna…

Es teicu, aizveries!

Klusums.

Pie manis ir tava mazā lēdija. Sallija. Viņa ir drošībā uz kādu laiku. Vienīgais, ko vēlos, ir piezīmju grāmatiņa. Saproti? Tikai atbildi ar "jā" vai "nē".

Toms sagrāba klausuli tik stingri, it kā gribētu to salauzt.

Jā, viņam beidzot izdevās pateikt.

Kad es dabūšu piezīmju grāmatiņu, tu dabūsi atpakaļ Salliju.

Klausies, ja tu pat…

Es neatkārtošos. Pie velna, aizveries!

Toms dzirdēja, kā virs smagi elpo klausulē.

Tad viņš sacīja:

Kur tu esi?

Esmu Arizonā…

Es gribu, lai tu klausies manī. Ļoti uzmanīgi. Vai vari to darīt?

-Jā.

Kad nolaidīsies tava lidmašīna, iekāp mašīnā un brauc uz Abikiju. Izbrauc cauri pilsētai un dodies uz astoņdesmit ceturto šoseju ziemeļos no dambja. Nekur neapstājies. Tev vajadzētu līdz turienei nokļūt ap deviņiem. Vai pie tevis ir piezīmju grāmatiņa?

-Jā.

Labi. Es gribu, lai tu to paņem, ieliec plastmasas maisā un ietin kopā ar drazām, lai tas izskatās kā atkritumu maiss. Drazām jābūt dzeltenā krāsā. Saprati? Spoži dzeltenā. Pabrauc turp un atpakaļ pa astoņdesmit ceturto šoseju starp dambi un pagriezienu uz Rēgu rančo. Brauc tieši ar sešdesmit jūdzēm, ieslēdzis mobilo telefonu. Zona ir diezgan laba, tikai pāris vietās nav. Tad es tev piezvanīšu un došu turpmākos norādījumus. Skaidrs?

-Jā.

Kāds ir tava lidojuma numurs?

Southivest Airlines 662.

Labi. Es pārbaudīšu, kad tu tiešām ielido, un gaidīšu tevi pie Rēgu rančo stundu un divdesmit piecas minūtes vēlāk. Neiebrauc mājās, nedari neko citu kā dodies pa taisno uz Abikiju. Vai saprati? Vienkārši braukā uz priekšu un atpakaļ starp dambi un Rēgu rančo, līdz es tev piezvanīšu. Brauc ar ātrumu sešdesmit jūdzes stundā.

Jā. Bet ja tu viņai nodarīsi sāpes…

Nodarīt sāpes Sallijai? Viņa tiks kārtīgi aprūpēta, ja vien tu darīsi visu tieši tā, kā es lieku. Un, Tom? Nekādas policijas! Ļauj man tev pastāstīt, kāpēc. Neviena nolaupīšana nekad nav bijusi veiksmīga, ja tikusi iesaistīta policija. Vai esi kādreiz dzirdējis šo statistiku? Kad tiek pasaukta policija, nolaupīšana neizdodas, un upuris parasti mirst. Ja tu piezvanīsi policijai, ar mani ir cauri. Policija visu pārņems, darīs savu darāmo, un viņi nepievērsīs uzmanību ne tavām, ne manām vajadzībām. Tu zaudēsi kontroli, es zaudēšu kontroli, un Sallija mirs. Vai saproti, ko saku? Tu piezvanīsi policijai un varēsi noskūpstīt sievu uz ardievām cauri nerūsējoša tērauda restēm Rietumu lidostas pagrabā. Skaidrs?

Klusums.

Vai es visu skaidri pastāstīju?

-Jā.

Labi. Būsim tikai mēs divatā, jebkurā laikā kontrolējot situāciju. Es dabūšu piezīmju grāmatiņu, tu savu sievu. Pilnīga kontrole. Saprati?

-Jā.

Zvanītājs beidza sarunu.

Toms tik tikko spēja pabraukt, ar pūlēm spēdams saskatīt ceļu. Gandrīz uzreiz atkal iezvanījās telefons. Tas bija Vailers.

Mister Brodbent? Mēs atrodamies jūsu mājās, dzīvojamā istabā, un man šķiet, ka mums ir problēma.

Toms norija siekalas, nespēdams ierunāties.

Mums te sienā ir lodes caurums. īpašo operāciju komandas zēni ir ceļā, lai to izņemtu.

Toms samazināja ātrumu un pielika pamatīgas pūles, lai koncentrētos.

Vai jūs tur esat? atkal atskanēja Vailera balss.

Toms centās ierunāties.

Detektīv Vailer, pateicos par pūlēm, bet viss ir kārtībā. Es tikko dzirdēju ziņu no Sallijas. Viņai viss ir labi.

Tiešām?

Viņas mamma ir saslimusi, viņai bija jāaizbrauc uz Albukerki.

Džips stāv garāžā.

Viņa paņēmusi taksometru, mašīna ir bojāta.

Un fords?

Tas domāts tikai zirgu vešanai.

Skaidrs. Bet tā lode…

Tomam izdevās iesmieties.

Jā. Tā… tā ir no seniem laikiem.

Izskatās svaiga.

Pirms pāris dienām. Mans ierocis nejauši izšāva.

Vai tiešām? Balss skanēja auksti.

-Jā.

Vai pateiksiet man, kas tas par ražojumu un kalibru?

Trīsdesmit astotā kalibra Smith &amp; VVesson. Iestājās ilgs klusums. Kā jau teicu, detektīv, atvainojiet, ka jūs iztraucēju. Tiešām. Viltus trauksme.

Uz paklāja te ir ari asins traips. Vai tas ari vecs?

Toms īsti nevarēja atrast atbildi uz šo jautājumu. Viņam

kļuva nelabi. Ja tie kretīni būs viņai nodarījuši pāri…

Daudz asiņu?

Tikai neliels plankums. Joprojām mitrs.

Nezinu, kur tas radies, detektīv. Varbūt kāds… iegrieza sev. Viņš norija siekalas.

Kurš? Jūsu sieva?

Nezinu, ko lai atbildu.

Toms klausījās klausulē dzirdamajā šņākoņā. Viņam vajadzēja paspēt uz lidmašīnu un sadarboties ar to vīru. Viņš nekad nepiedos sev, ka atstājis Salliju vienu pašu.

Mister Brodbent? Vai esat pazīstams ar frāzi "iespējamais motīvs"?

-Jā.

Tieši tas mums šeit ir. Mēs iegājām maja ar jusu atļauju, mēs atradām iespējamo motīvu, kas norāda uz izdarītu noziegumu, un tagad mēs to izmeklēsim. Šajos apstākļos mums nevajag kratīšanas orderi.

Toms norija siekalas. Ja laupītājs novēro māju un redz, ka tā ir pilna ar policistiem…

Dariet to ātri.

-Jūs sakāt, ka jūsu lidmašīna ielido septiņos trīsdesmit? jautāja Vailers.

-Jā.

Es vēlētos redzēt jūs un jūsu sievu vai nu māte ir slima vai ne šovakar. Policijas iecirkni. Tieši deviņos. Iesaku atvest arī to advokātu, kuru jūs minējāt. Man ir tāda sajūta, ka jums viņš būs nepieciešams.

Es nevaru. Deviņos nevaru. Tas nav iespējams. Un mana sieva ir Albukerkē…

Tā nav izvēles tikšanās, Brodbent. Jūs būsiet tur deviņos, vai arī es izdošu orderi jūsu arestam. Vai skaidrs?

Toms norija siekalas.

Manai sievai ar to nav nekāda sakara.

Ja neieradīsieties kopā ar viņu, jūsu problēma saasināsies. Un ļauj man tev teikt, draudziņ, ka tā jau ir pietiekami slikta.

Klausule tika nolikta.

TREŠĀ DAĻA. IRBJU LĪCIS

Viņa bija plecos divdesmit pēdas plata un piecdesmit pēdas gara. Viņa svēra apmēram sešas tonnas. Viņas kājas bija vairāk nekā desmit pēdu garas, ar pašiem spēcīgākajiem muskuļiem, kādi jebkad attīstījušies mugurkaulniekam. Staigādama viņa turēja asti augstu gaisā un spēra divpadsmit līdz piecpadsmit pēdas platus soļus. Skrienot viņa varēja attīstīt ātrumu trīsdesmit jūdzes stundā, taču vairāk nozīmīga bija viņas veiklība, lokanums un zibenīgie refleksi. Viņas pēdas bija apbruņotas ar četriem zobenam līdzīgiem nagiem, trim priekšā un rudimentāru pirkstveida izauguma piesi aizmugurē. Viņa staigāja uz pirkstgaliem. Viens vienīgs labi notēmēts spēriens varēja pāršķelt uz pusēm simts pēdu garu putniegurņa dinozauru.

Viņas žokļi bija trīs pēdas gari, ar sešdesmit zobiem. Viņa izmantoja četrus priekšzobus, lai saplosītu medījumu un novilktu tam ādu no kauliem. Daži zobi abos sānos bija gandrīz divpadsmit collas gari un platumā tik lieli kā bērna dūre. Aizmugurē tie bija robaini, tādējādi pēc košanas viņa varēja saturēt savu medījumu, kamēr sasmalcināja. Vienā reizē viņa spēja nokost barību, kas svēra vairākus simtus mārciņu. Caurumu un kanālu labirints galvaskausā deva viņai milzīgu spēku un vieglumu, kā arī lokanumu. Viņai bija divi dažādi košanas paņēmieni lielais kodiens, kas izgriezās laupījumam cauri kā šķēres, un "riekstkoža" kodiens, lai sadragātu bruņas un kaulus. Aukslējas atbalstīja tievi statņi, kas ļāva galvaskausam izplesties uz sāniem un izstaipīties, lai gaļas gabalus varētu norīt veselus.

Ar saviem žokļa muskuļiem viņa spēja, pēc aptuvena aprēķina, izkost cauri tēraudam.

Viņas "rokas" bija mazas, ne lielākas kā cilvēkam, taču daudzas reizes stiprākas. Tām bija divi izliekti nagi deviņdesmit grādu leņķī, lai pastiprinātu to satveršanas un ciršanas spēju. Skriemelis, pie kura piestiprinātas ribas, bija tik plats kā kafijas kanna, lai atbalstītu viņas vēderu, kam bija jānes vairāk nekā ceturtdaļu tonnas tikko aprītās barības.

Viņa nelabi oda. Mutē bija pūstošas gaļas gabali un kumosi, un sasmakuši tauki, kas, iesprūduši īpašās zobu plaisās, piedeva viņas kodienam papildu nāvīgumu. Pat ja upuris izbēga no sākotnējā uzbrukuma, tas droši vien drīz nobeigtos no kādas infekcijas vai asins saindēšanās. Kauli, kurus viņa izmeta kopā ar izkārnījumiem, dažreiz bija pavisam sairuši no indīgajām sālsskābēm, kas viņai veicināja gremošanu.

Pakauša kauls kaklā bija greipfrūta lielumā, un tas ļāva viņai pagriezt galvu gandrīz par simts astoņdesmit grādiem, tādējādi viņa varēja kost visos virzienos. Kā cilvēkam viņas acis skatījās uz priekšu, dodot stereoskopisku redzi, un viņai bija lieliska smaržas un dzirdes izjūta. Viņas visvairāk iecienītie upuri bija putniegurņa dinozauri, kas trokšņaini klīda pa milzīgajiem mežiem, taurējot, lai saturētu baru kopā un jaunos pie mātēm. Bet viņa pielāgojās apstākļiem un ņēma visu, kas vien bija ēdams.

Pārsvarā viņa medīja no slēpņiem, ilgi un zaglīgi pielavotos un tad ātri pieskrienot. Viņa bija labi maskējusies meža krāsās, bagātīgos zaļo un brūno toņu rakstos.

Jaunībā viņa medīja barā, taču, kad pieauga, darbojās viena pati. Viņa neuzbruka upurim un necīnījās ar to līdz nāvei, bet slepus tam uzklupa un raidīja vienu mežonīgu kodienu, zobiem izgriežoties cauri bruņām, lai sasniegtu galvenos orgānus un pulsējošās artērijas; un brīdī, kad bija satvērusi savu upuri kā tārpu uz āķa, viņa saķēra tā kāju un pārlauza. Tad palaida un atkāpās drošā attālumā, kamēr upuris veltīgi auroja, cirtās, raustījās krampjos un noasiņoja līdz nāvei.

Kā jau daudzi plēsoņas, viņa rakņājās pa atkritumiem; viņa ēda jebko, ja vien tā bija barība. Iegremdējot zobus pūžņojošā, tārpu pilnā sprāgonī, viņa jutās tik apmierināta, kā norijot veselu, pukstošu sirdi.

Pirmā nodaļa

Vaimans Fords apstājās, nolūkodamies lejup uz milzigo plaisu, kura pāršķēla zemi un kuru sauca par Tiranozauru kanjonu. Pirms desmit jūdzēm viņš bija pagājis garām melnai bazalta dzīslai, no kuras kanjons bija aizņēmies savu vārdu, un tagad viņš atradās dziļi tajā iekšā, tālāk, nekā jebkad bija devies. Tā bija pamesta vieta. Kanjona sienas stiepās arvien augstāk, jo tālāk viņš gāja, līdz tās viņam klaustrofobiski spiedās virsū no abām pusēm. Akmeņi māju lielumā bija atdalījušies no klintīm un gulēja sabiruši kanjona gultnē starp solončaku joslām, vējš bija sacēlis putekļus, kas virmoja kā balti plīvuri. Fordam šķita, ka nekas cits kanjonā nav sastopams kā tikai daži sālszāles krūmāji un, protams, arī klaburčūsku pārpilnība.

Viņš satrūkās, kad priekšā ieraudzīja lēnu kustību, klaburčūskai ar rombveida joslām uz muguras un tik resnu ķermeni kā viņa roka aizlokoties pa smiltīm, izšaujot mēlīti un izdodot lēnas, klabošas skaņas. Fords nodomāja, ka čūskām tagad, kad karstums pārgājis, ir laiks nākt ārā no savām slēptuvēm, lai uzsāktu nakts medības.

Fords turpināja ceļu, ieejot atpakaļ ritmā un pieveicot ar savām garajām kājām jūdzi pēc jūdzes. Daudzi sāņus kanjoni veda bezgalībā, pretim saulrietam. Kad kanjons jau atkal pagriezās, kļuva redzami priekšā lieli akmeņi, tie, kurus viņš bija ievērojis no Navahas nogāzes un kurus kaprīzi bija nodēvējis par Plikpauriem. Kanjona zemākā daļa jau bija ēnā, iegrimdama siltā, oranžā gaismas strēlē, kas krita no austrumu virsotnes.

Fords jutās pateicīgs, ka diena beigusies. Viņš jau no paša rīta bija taupījis ūdeni, un atvēsušais gaiss patīkami mazināja slāpes.

Tuksnesī nakts uznāk ātri. Viņam nebūs daudz laika, lai izvēlētos labu apmetnes vietu. Ašā solī viņš turpināja ceļu lejā pa kanjonu, skatīdamies pa kreisi un pa labi, un drīz vien ieraudzīja meklēto: mierīgu vietu starp nokritušiem akmeņiem, kur bija mīkstas, gludas smiltis. Viņš noņēma mugursomu un iemalkoja ūdeni, mutē to paskalinot, lai pirms norīšanas cik vien iespējams izbaudītu. Viņam vēl bija palikušas piecpadsmit, varbūt divdesmit minūtes gaismas. Kāpēc gan to iztērēt, gatavojot ēdienu un guļvietu? Atstājis savas mantas, viņš uzkāpa kanjonā līdz Plikpauru sākumam. No tuvāka skatu punkta tie vairāk līdzinājās gigantiskām, saspiestām suņusēnēm nekā galvaskausiem; katrs no tiem bija apmēram trīsdesmit pēdas plats un varbūt divdesmit pēdas augsts, izkalts no tumši oranža smilšakmens slāņa, caurausts ar tievākām vīna krāsas slānekļu dzīslām. Daži lielākie akmeņi sašķaidīti gulēja zemē ar atlūzušiem gabaliem.

Fords iegāja starp smilšakmens kolonnām, kas turēja paceltus apaļos akmens kupolus. Kolonnas bija izveidotas no iesārta smilšakmens, un visas bija apmēram desmit pēdas augstas. Neviens no akmeņiem nelīdzinājās tam, ko viņš meklēja, bet līdzība bija spēcīga. Viņu atkal pārņēma satraukuma trīsas, viņš jutās pārliecināts, ka tuvojas dinozauram. Viņš spraucās starp akmeņiem, dažreiz nācās pat rāpot, un neomulīgi apzinājās akmeņu spiešanos virs viņa. Ticis līdz tālākajam galam, sev par pārsteigumu, viņš atklāja, ka Plikpauri aizsedz ieeju vēl vienā kanjonā vai tajā, kas patiesībā bija paslēpts Tiranozauru kanjona turpinājums. Viņš sāka iet pa to, aši soļodams. Kanjons bija šaurs un liecināja, ka šeit bijuši neganti plūdi, gar malām klājās koku stumbri un zari, kas noskaloti lejā no kalniem. Kanjonu zemākās sienas bija no ūdens nopulētas un izdobtas.

Kanjons pagriezās un vēlreiz pagriezās, katrā likumā atklājot iedobumus un alas. Daži augstākie iedobumi atgādināja mazas Anasasi klints mītnes. Pēc nepilnas jūdzes Fords nonāca pie "pārgāzēs", augstas smilšakmens nokares pāri kanjonam, kur slapjākos laikos droši vien veidojās ūdenskritums, ar ieplaisājušu sanēšu gultni zem tā, kas liecināja par kādreizēju baseinu. Fords kāpa augšup, izmantojot izvirzītus akmeņus roku un kāju atbalstam, un turpināja ceļu.

Kanjons pagriezās, un pēkšņi pavērās skats uz brīnumainu ieleju, kur bija saplūdušas kopā trīs pietekas, radot negantu iežu sairšanu. Fords apstājās, apbrīnā skatoties uz sastingušajām vardarbības pēdām. Pasmaidījis viņš nolēma šo vietu nosaukt par Velna kapsētu. Kamēr viņš tur stāvēja, pēdējais saules stariņš pamirkšķināja aiz kanjona nokares, un pār dīvaino ieleju nolaidās vakars, ietērpjot to violetā mijkrēslī. Tā patiešām bija zeme, kas zudusi laika gaitā.

Fords griezās atpakaļ. Bija pārāk vēls, lai pētītu tālāk, viņam bija jātiek līdz nometnei pirms tumsas iestāšanās. Akmeņi bija gaidījuši miljoniem gadu, nodomāja mūks. Viņi varēs pagaidīt vēl dienu.

Otra nodaļa

Toms brauca ziemeļu virzienā pa 84. šoseju, pieliekot lielas pūles, lai saglabātu skaidru prātu. Lidmašīna bija kavējusies, nu jau bija trīsdesmit minūtes pāri astoņiem, un viņš joprojām atradās stundas attālumā no nolaupītāja minētās vietas. Uz pasažiera sēdekļa bija nolikts plastmasas maiss, pilns ar drazām, kurām pa vidu bija iebāzta piezīmju grāmatiņa. Viņa mobilais telefons arī bija nolikts uz sēdekļa, pilnībā uzlādēts, un gaidīja zvanu.

Viņš jutās nikni bezpalīdzīgs, neciešamā situācijā, atkarīgs no notikumu gaitas. Viņam bija jāatrod veids, kā uzņemties vadību, lai rīkotos, nevis tikai reaģētu. Bet viņš nevarēja tāpat vien rīkoties; viņam bija jāizstrādā plāns, un, lai to izdarītu, vajadzēja aizstumt malā visas emocijas un domāt, cik vien skaidri un vēsi iespējams.

Gar abām ceļa malām skrēja garām tuksneša tumšais izplatījums. Virs galvas spožas un skaidras naksnīgajās debesīs mirdzēja zvaigznes. Lidojums no Tuksonas līdz Santafē bija pats grūtākais brīdis, ko Tomam nācies pārdzīvot. Tas bija prasījis pārcilvēcisku piepūli, lai savaldītos un visas domas pievērstu problēmai. Problēma bija vienkārša: jādabū atpakaļ Sallija. Nekam citam nebija nozīmes. Kad viņš būs dabūjis atpakaļ Salliju, viņš tiks galā ar nolaupītāju.

Viņš atkal sāka prātot, vai nevajadzēja tomēr vērsties policijā, varbūt apiet Vaileru un doties tieši uz F1B. Bet sirds dziļumos viņš zināja, ka nolaupītājam ir taisnība: ja viņš tā rīkosies, tad zaudēs kontroli. Policija pārņems visu. Lai arī kā, Vailers tāpat iesaistīsies. Toms ticēja, ka nolaupītājs nogalinās Salliju, ja iejauksies policija. Tas bija pārāk liels risks; tātad viņam pašam jātiek galā.

Viņš zināja vietu 84. šosejā, pa kuru nolaupītājs bija licis viņam braukāt turp un atpakaļ. Tā bija visā štatā viena no vientulīgākajām vietām divu joslu šosejā, tur bija tikai viena benzīna uzpildes stacija un pārtikas veikals.

Toms sāka domāt, ko viņš būtu darījis, ka pats būtu nolaupītājs, kā viņš visu ierīkotu, kā viņš paņemtu piezīmju grāmatiņu un izvairītos no tā, ka viņu izseko. Toms saprata, ka tāds bija arī svešā vīrieša plāns.

Treša nodaļa

Vailers pacēla Skatienu no dokumentu kaudzes uz pulksteni. Piecpadsmit pāri deviņiem. Viņš palūkojās uz Ernandesu, kurš izskatījās gandrīz vai zaļš kabineta vārgajā gaismā.

Viņš no mums aizlaidās, sacīja Ernandess. Tā vienkārši.

Tā vienkārši… Vailers padauzīja ar pildspalvu pa dokumentu kaudzīti. Tas nešķita loģiski, Brodbentam bija tik daudz ko zaudēt. Tādiem puišiem bija miljoniem likumīgu veidu, kā izvairīties no sarunām ar policiju.

Vai tev neliekas, ka viņš aizmucis?

Viņa mašīna Chevy, ar ko viņš braukā, bija atstāta lidostā. Viņa lidmašīna nolaidās astoņos, un mašīnas vairs nav.

Ernandess paraustīja plecus.

Problēmas ar dzinēju?

Viņš ar mums spēlē kaut kādas spēles.

Ko gan viņš sadomājis?

Pie velna, kā lai es zinu!

Istabā iestājās smags klusums. Vailers beidzot ieklepojās un aizsmēķēja cigareti. Viņam likās, ka jādara kaut kas, lai atkal parādītu savu varu; tas, ka Brodbents vienkārši ignorējis viņu, Vaileru pārsteidza un aizvainoja.

Lūk, kādi fakti mums zināmi: uz viņa dzīvojamās istabas paklāja ir svaigas asinis un sienā tikko iešauta lode. Viņš neatnāca uz sarunām ar policiju. Varbūt viņš iekūlies nepatikšanās vai miris. Varbūt viņš bailēs aizbēdzis. Varbūt viņš sastrīdējās ar sievu, situācija kļuva nekontrolējama… un tagad viņa ir kaut kur apglabāta. Varbūt viņš gluži vienkārši ir iedomīgs kretīns, kurš domā, ka mēs nekam nederam. Tam nav nozīmes: mums viņš jānotver.

Tieši tā.

Es gribu, lai Ņūmeksikas ziemeļos uz ceļa būtu viscaur patruļas, kontrolpunkti uz astoņdesmit ceturtās šosejas pie Čamas robežas, dienvidos no Espanjolas, pie Arizonas robežas, Belēnā un viens pie policijas galvenās mītnes četrdesmit ceturtajā maģistrālē. Viņš apklusa, pāršķirstot dažus dokumentus uz galda, un izvilka vienu. Lūk, te tas ir: viņš brauc ar piecdesmit septītā gada Chevrolet pikapu tirkīza zaļā un baltā krāsā, Ņūmeksikas mašīnas numurs 346 EWE. Mums par labu ir tas, ka, braucot ar tādu mašīnu, viņš pamatīgi izcelsies.

Ceturta nodaļa

Madokss novietoja Range Rover pie alkoholisko dzērienu veikala un pārbaudīja pulksteni. Deviņi un divdesmit viena minūte. Pusducis alus reklāmu veikala skatloga spoguļstiklā meta neona gaismu ņirbu uz viņa mašīnas noputējušā jumta. Veikals bija tukšs, tikai pārdevējs stāvēja aiz letes. Mēness vēl nebija uzlēcis. Madokss jau no iepriekšējās izpētes zināja, ka varēs redzēt dienvidu virzienā braucošas mašīnas priekšējos lukturus divas minūtes un četrdesmit sekundes, pirms tā dosies garām.

Viņš izkāpa, iebāza rokas kabatās, noliecās pret mašīnu un, dziļi ieelpojis vēso tuksneša gaisu, nomurmināja savu mantru. Viņam izdevās nomierināt sirds pukstēšanu līdz kaut cik normālai. Viņš atvēra acis. Lielceļš joprojām bija tumšs. Divdesmit divas minūtes pāri deviņiem. Viņš bija pabraucis garām Brodbentam viņa Chevy pirms vienpadsmit minūtēm, un, ja šis vīrs sekoja viņa norādījumiem, veikli apgriezās un saglabāja ātrumu, viņa lukturiem vajadzētu parādīties ziemeļos mazliet vairāk nekā pēc sešām minūtēm.

Madokss iegāja pārtikas veikalā, nopirka šķēli desmit stundu vecas picas un gigantisku piededzinātas kafijas tasi, samaksājot precīzi sīknaudā. Tad izgāja ārā atpakaļ pie savas mašīnas, atbalstīja zābaku pret tās spārnu un lūkojās uz tumšo lielceļu. Vēl divas minūtes. Vēl viens skatiens veikalā pavēstīja, ka puisis ir iegrimis komiksā. Madokss izlēja kafiju no tases un aizmeta picas gabalu pie kaktusa, kas jau bija apgreznots ar atkritumiem. Viņš paskatījās pulkstenī, pārbaudīja mobilo telefonu labs signāls.

Viņš iekāpa mašīnā, ieslēdza dzinēju un nogaidīja.

Divdesmit sešas minūtes pāri deviņiem.

Divdesmit septiņas.

Divdesmit astoņas.

Bingo: no melnās tumsas ziemeļos iznira priekšējo lukturu pāris. Gaisma lēnām pieauga lielumā un spožumā, kamēr mašīna tuvojās pa nenorobežoto divu joslu lielceļu, un tad pikaps pabrauca garām tirkīza zaļuma sekundes brīdī, sarkanai aizmugurējo lukturu gaismai pazūdot dienvidu tumsā. Deviņi trīsdesmit un četrdesmit sekundes.

Viņš nogaidīja, skatienu cieši pievērsis pulkstenim, noskaitot tieši vienu minūti, un tad piespieda telefonā ātrās zvanīšanas pogu.

Jā? Balss uzreiz atsaucās.

Klausies uzmanīgi. Saglabā savu ātrumu. Nesamazini to un nesāc arī braukt ātrāk. Atver labās rokas logu.

Kā būs ar manu sievu?

Dabūsi viņu pēc īsa brīža. Dari, kā lieku.

Esmu atvēris logu.

Madokss vēroja pulksteņa otro rādītāju.

Kad es tev teikšu, paņem mobilo telefonu, beidz sarunu, bet atstāj to ieslēgtu. Ieliec to plastmasas maisā kopā ar piezīmju grāmatiņu un izmet to visu ārā pa logu. Pagaidi, līdz došu tev signālu. Pēc tam, kad būsi izmetis, neapstājies, bet turpini braukt.

Klausies, tu kretīn, es nedarīšu neko, pirms tu nepateiksi, kur ir mana sieva.

Dari, kā lieku, vai arī viņa mirs.

Tad tu nekad neredzēsi šo piezīmju grāmatiņu.

Madokss paskatījās pulkstenī. Bija pagājušas jau trīs ar pusi minūtes. Turēdams vienu roku uz stūres, viņš iespieda grīdā gāzes pedāli un izgriezās uz lielceļa, atstājot stāvvietā degošas gumijas smaku.

Viņa ir vecajā nometnē Maderas līcī, vai zini to vietu? Četrdesmit jūdzes uz dienvidiem no šejienes pie Riograndes. Maita, viņa man pretojās, tāpēc tika ievainota, viņa asiņo, viņa ir kopā ar manu partneri, un, ja tu nedarīsi, kā lieku, es viņam piezvanīšu un teikšu, lai nogalina un sašķērdē. Tagad ieliec telefonu maisā un izmet, tūlīt pat.

Tikai zini vienu, ja viņa nomirs, ar tevi ir cauri. Es tev sekošu līdz pasaules galam un nogalināšu tevi.

Izbeidz tēlot nezin ko un dari, kā lieku!

Es jau daru.

Madokss izdzirdēja čabošu skaņu, un līnija apklusa. Viņš spēji ieelpoja, paskatījās pulkstenī, pārliecinājās par laiku līdz pēdējai sekundei un paskatījās spidometrā. Piezīmju grāmatiņa būs apmēram trīsarpus jūdžu uz dienvidiem no veikala. Viņš aizvēra mobilo telefonu un saglabāja ātrumu. Viņš jau bija pārbaudījis šoseju, aprēķinājis attālumus un ievērojis jūdžu rādītājus, tā ka jau pirms ceturtdaļjūdzes zināja, kur jābūt piezīmju grāmatiņai.

Madokss pabrauca garām jūdžu rādītājam un, spēji samazinājis ātrumu, atvēra logus un piezvanīja uz Brodbenta numuru. Pēc īsa brīža viņš izdzirdēja vārgu signāla skaņu; un tur tas bija Brodbenta telefons gulēja ceļa malā plastmasas maisā. Madokss pabrauca garām, tajā pašā laikā ieslēdzot Range Rover ierīkotu sānu apgaismojumu, ko paspīdināja apkārt, lai pārliecinātos, ka Brodbents kaut kur neslēpjas un neuzbruks viņam. Bet prērija abās pusēs stiepās tukša. Viņš bija gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka Brodbents milzīgā ātrumā dodas dienvidu virzienā uz Maderas nometni. Viņš droši vien piestās Abikijā, lai izsauktu policiju un neatliekamo palīdzību. Madoksam nebija daudz laika, lai savāktu piezīmju grāmatiņu un tiktu no šejienes projām.

Viņš apgriezās, piebrauca atpakaļ pie maisa, izlēca un pacēla to. Uzņemot mašīnā ātrumu, viņš atrāva maisu vaļā ar labo roku un sāka vandīt atkritumus, lai dabūtu piezīmju grāmatiņu.

Tur tā bija. Viņš to izņēma un paskatījās uz to. Grāmatiņa bija vecā ādas iesējumā, uz aizmugurējā vāka, iespējams, pat bija asins traips. Viņš to atvēra. Rindas ar astoņu ciparu skaitļiem tieši kā Korvuss bija sacījis. Tā bija īstā. Viņam tas bija izdevies.

Madokss prātoja, kā Brodbents reaģēs, kad atklās, ka Maderas nometne ir tukša.

Līdz pasaules galam.

Viņam bija piezīmju grāmatiņa. Tagad bija pienācis laiks tikt vaļā no sievietes.

Piektā nodaļa

Apmēram jūdzi uz rietumiem no vietas, kur Toms bija aizmetis piezīmju grāmatiņu, viņš izslēdza gaismu un nobrauca no šosejas. Pārbraucis pāri grāvim un šķērsojis dzeloņstiepļu žogu, viņš iebrauca tumšajā prērijā, līdz šķita, ka ir pietiekami tālu projām no ceļa. Viņš izslēdza mašīnas dzinēju un nogaidīja, sirdij ātri dauzoties.

Kad nolaupītājs bija teicis, ka Sallija ir Maderas nometnē, Toms zināja, ka tas vīrs melo. Nometne bija pilna ar maziem bērniem šajā gadalaikā, un mājiņas bija pārāk publiskas, pārāk atvērtas citu skatieniem. Minēdams Maderas nometni, nolaupītājs gribēja viņu novirzīt uz dienvidiem.

Pēc pāris minūtēm viņš ieraudzīja mašīnas priekšējos lukturus. Braucot Toms bija redzējis sevi apdzenam Range Rover, un to pašu mašīnu viņš bija ievērojis pie alkoholisko dzērienu veikala, un tagad viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka šī ir nolaupītāja mašīna, kad redzēja to palēninām ātrumu tajā lielceļa vietā, kur viņš bija aizmetis piezīmju grāmatiņu. Ieslēdzās sānu lukturis, pārbaudot prēriju. Tomam pēkšņi radās bailes, ka viņu varētu pamanīt, bet lukturis pārbaudīja tikai tuvāko apkārtni. Mašīna pagriezās un pabrauca atpakaļ, no tās izlēca vīrietis un paķēra maisu ar piezīmju grāmatiņu, viņš bija garš un izstīdzējis, bet atradās par tālu, lai viņu saredzētu labāk. Pēc brīža vīrietis ielēca atpakaļ mašīnā un aizbrauca ziemeļu virzienā, riepām nočirkstot.

Toms nogaidīja, līdz mašīna bija labu gabaliņu priekšā uz šosejas, un tad, neieslēdzot gaismu, iedarbināja dzinēju un izbrauca atpakaļ uz ceļa. Viņam bija jābrauc bez ugunim: ja viņš ieslēgs savus priekšējos lukturus, tad tas vīrs zinās, ka viņam seko Chevy ar saviem apaļajiem, vecmodīgajiem lukturiem bija pārāk pazīstams.

Uz šosejas Toms palielināja ātrumu, cik vien uzdrošinājās bez ieslēgtiem lukturiem, viņa skatiens bija pievērsts slīpajām aizmugurējās gaismas strēlēm, bet mašīna priekšā kustējās ātri, un viņš saprata, ka nekādā ziņā neizdosies nolaupītāju panākt, neieslēdzot ugunis. Viņam bija jāriskē.

Tajā bridi viņš tuvojās alkoholisko dzērienu veikalam un ieraudzīja, ka pie uzpildes stacijas ir piebraucis pikaps pēc benzīna. Toms spēji nobremzēja, sāņus ieslīdēja uzpildes stacijā un piebrauca pie degvielas tvertnes otras puses. Pikaps, sagrabējis Dodge Dakota, stāvēja blakus tvertnēm, atslēgas karājās no aizdedzes, kamēr vadītājs iekšā maksāja par benzīnu. Toms pamanīja Dodge durvju kabatā ieroča spalu.

Toms izlēca no savas mašīnas, iekāpa Dodge, ieslēdza dzinēju un ātri aizbrauca, riepām nošvīkstot. Viņš iespieda pedāli gridā, dodoties ziemeļu virzienā, tumsā, kur bija nozudusi aizmugurējo lukturu gaisma.

Sestā nodaļa

Zvans atskanēja pulksten vienpadsmitos vakarā. Lai gan Melodija bija to gaidījusi, viņa salēcās, kad telefons pārtrauca tukšās laboratorijas klusumu.

Melodija? Kā veicas ar pētījumiem?

Lieliski, doktor Korvus, vienkārši lieliski. Viņa norija siekalas, sapratusi, ka spēcīgi elpo klausulē.

Joprojām strādā?

Jā, jā, strādāju gan.

Vai rezultāti jau gatavi?

Jā. Tie ir… tie ir satriecoši.

Pastāsti man visu!

Eksemplārs ir pilns ar irīdiju tieši ar to irīdija bagātināšanas tipu, ko var atrast K-T robežslānī, tikai tur ir vēl vairāk. Gribu teikt, ka Šis paraugs ir pārbagāts ar irīdiju.

Kāda veida irīdijs tas ir?

Tas ir tieši tāds tips, ko identificēja asteroīda Čiksulubs triecienā.

Melodija gaidīja atbildi, bet tāda neatskanēja.

Šī fosilija, viņa turpināja, tā taču neatrodas Cretaceous-Tertiary robežvirsmā… vai ne?

Tā varētu būt.

Iestājās ilgs klusuma brīdis, un Melodija turpināja.

Ārējā formā, kas apņem paraugu, es atradu milzīgas kvēpu mikroelementārdaļiņu bagātības, tādas, kas rodas mežu ugunsgrēkos. Saskaņā ar nesenu rakstu ģeofizikas izpētes žurnālā vairāk nekā trešdaļa no pasaules mežiem sadega pēc Čiksuluba trieciena.

Es zinu par šo rakstu, atskanēja klusa Korvusa balss.

Tad jūs ari zināt, ka K-T robežvirsma sastāv no diviem slāņiem, pirmkārt, no irīdija bagātajiem sanesu iežiem, kas radās paša trieciena rezultātā, un tad no kvēpu slāņa, kurš radās no visas pasaules mežu ugunsgrēkiem. Viņa atkal mirkli vilcinājās, gaidot kādu reakciju, bet klausulē joprojām bija tikai klusums. Korvuss šķita to visu nesaprotam vai ari tomēr saprata? Man šķiet… Viņa gandrīz vai baidījās to sacīt. Mans secinājums ir tāds, ka šo dinozauru patiesībā nogalināja asteroīda trieciens, vai arī tas gājis bojā ekoloģiskajā sabrukumā, kas pēc tā sekoja.

Šis secinājums, kuram bija dinamīta sprādziena spēks, neizraisīja nekādu reakciju. Korvuss turpināja klusēt.

Man šķiet, ka tas arī izskaidrotu īpaši labo stāvokli, kādā fosilija saglabājusies.

Kā gan? atskanēja modrs jautājums.

Lasot to rakstu, pār mani nāca atklāsme, ka asteroīda trieciens, ugunsgrēki un atmosfēras sakaršana radīja unikālus apstākļus, lai notiktu pārakmeņošanās. Pirmkārt, nebūtu maitēdāju, kas saplosītu ķermeņus un sagrauztu kaulus. Trieciens patiesībā sakarsēja visu zemi, veidojot atmosfēru tik karstu kā Sahāras tuksnesi, un daudzās vietās temperatūra sasniedza divu, pat trīs simtu grādu karstumu ideālu, lai ātri izkaltētu skeletu. Piedevām pie tā, visi putekļi mainītu gigantiskās laika sistēmas. Bezgalīgās uzliesmojuma straumes ātri vien apglabātu atliekas.

Melodija dziļi ievilka elpu un gaidīja kādu reakciju satraukumu, pārsteigumu, skepticismu. Joprojām nebija nekā.

Vai vēl kas? pajautāja Korvuss.

Nu, tad vēl ir arī Veneras elementārdaļiņas.

Veneras elementārdaļiņas?

Tā es saucu tās melnās daļiņas, ko jūs ievērojāt, jo zem mikroskopa tās izskatās nedaudz līdzīgas Veneras simbolam aplis ar krustu, kas iznāk no tā. Nu, jūs taču zināt, feministu simbols.

Feministu simbols, Korvuss atkārtoja.

Es izdarīju dažas pārbaudes. Tās nav nedz mikrokristāla formācija, nedz pārakmeņošanās artefakts. Daļiņa ir neorganiska oglekļa lode; iekšā ir daudz nelielu elementu, kurus neesmu vēl izanalizējusi.

Skaidrs.

Tie visi ir tāda paša izmēra un formas, kas norāda uz bioloģisku pirmavotu. Šķiet, ka tie visi bijuši iekļauti dinozaurā, kad tas gāja bojā un palika tajā pašā vietā nemainīgs sešdesmit piecus miljonus gadu. Tie ir… ļoti dīvaini. Man vēl jāveic daudz darba, lai saprastu, kas tie ir, bet es sāku prātot, vai tikai tās nav kādas infekcijas elementārdaļiņas.

Otrā līnijas galā bija dīvains klusums. Kad Korvuss beidzot ierunājās, viņa balss skanēja dobji. Viņš izklausījās uztraukts.

Vai vēl kas, Melodija?

Tas ir viss. It kā ar to nepietiktu. Kas Korvusam bija lēcies? Vai tad viņš neticēja Melodijai?

Kuratora balss bija tik mierīga, ka tā šķita gandrīz vai spokaina.

Melodija, darbs, ko esat paveikusi, ir lielisks. Es jūs apsveicu. Tagad klausieties uzmanīgi: lūk, ko es vēlos, lai jūs darītu. Es gribu, lai jūs savācat visus diskus, visas parauga daļas, visu, kas atrodas laboratorijā un ir saistīts ar šo darbu, un es gribu, lai jūs to visu droši ieslēdzat jūsu paraugu skapī. Ja nu gadījumā kaut kas ir palicis datorā, izdzēsiet to, izmantojot pakalpojumu programmu, kas pilnībā izdzēš failus no cietā diska. Un tad dodieties mājās un izgulieties.

Viņa neticēja savām ausīm. Tas bija viss, ko viņš varēja pateikt, ka viņai vajadzīgs izgulēties?

Vai varat to izdarīt, Melodija? atskanēja maiga balss. Visu aizslēdziet, iztīriet datoru, ejiet mājās, izgulieties, paēdiet ko barojošu. Mēs parunāsim no rīta.

Labi.

Tātad norunāts. Klusums. Redzēsimies rit!

Nolikusi klausuli, Melodija sēdēja laboratorijā, juzdamās apstulbusi. Pēc visa viņas darba, apbrīnojamiem atklājumiem, kurus viņa Korvusam izstāstīja, viņš izturējās tā, it kā viņam būtu pilnīgi vienalga vai pat neticēja viņai. Es jūs apsveicu. Viņa bija izdarījusi vienu no pašiem svarīgākajiem paleontoloģijas atklājumiem visā vēsturē, un Korvuss viņu tikai apsveica? Un pateica, lai viņa izguļas?

Melodija paskatījās uz pulksteni. Klik noskanēja minūšu rādītājs. Piecpadsmit minūtes pāri vienpadsmitiem. Viņa palūkojās uz savu delnu, uz rokassprādzi, kas viņai uzzibsnīja, uz savām nožēlojami mazajām krūtīm, tievajām plaukstām, apgrauztajiem nagiem, neglīti vasarasraibumainajām rokām. Te nu viņa bija, Melodija Krukšanka, trīsdesmit trīs gadus veca, joprojām tikai asistente bez štata vietas, tukša vieta zinātnē. Viņa sāka izjust pieaugošu aizvainojumu. Viņas domas atgriezās pie sava stingrā tēva, universitātes profesora, kura bieži vien izteiktais mērķis bija tāds, lai tikai viņa neizaug par "vēl vienu dumju sievišķi". Viņa pārdomāja to, cik ļoti bija mēģinājusi tēvam izpatikt. Un tad viņa atcerējās māti, kura bija aizvainota par savu mājsaimnieces stāvokli un gribēja izdzīvot savus nepiepildītos sapņus caur meitas panākumiem. Melodija bija mēģinājusi izpatikt arī viņai. Viņa aizdomājās par visiem skolotājiem, kuriem bija mēģinājusi izpatikt, profesoriem, savu disertācijas konsultantu.

Un tagad Korvuss.

Un pie kā gan bija novedusi viņas piekrītošā izturēšanās un izpatikšana? Melodijas skatiens klejoja pa nomācošo pagrabstāva laboratoriju.

Pirmo reizi viņa aizdomājās, kā gan Korvuss gatavojas izrīkoties ar viņu atklājumu. Un tas bija viņu atklājums viņš nebūtu varējis to paveikt viens pats. Viņš neprata tik labi apieties ar ierīcēm, viņš gandrīz vai neko nesaprata no datoriem, un viņš bija nekam nederīgs mineralogs. Viņa bija veikusi visas analīzes, uzdevusi pareizos jautājumus, viltīgi izvilkusi atbildes. Viņa bija sapratusi saistības, aprēķinājusi datus, attīstījusi teorijas.

Viņa sāka apjaust, kāpēc Korvuss vēlējās to visu paturēt tik lielā slepenībā. Tāds apbrīnojams atklājums uzsāktu niknas sacensības, intrigas un steigšanos iegūt atlikušo fosiliju. Korvuss viegli vien varētu zaudēt kontroli pār atklājumu un kopā ar to zaudēt nopelnus. Viņš saprata jēdziena slava vērtību. Zinātnes pasaulē tā nozīmēja skaidru naudu.

Slava. Slidens jēdziens, ja par to vairāk aizdomājās.

Melodijas prāts bija skaidrāks, nekā tas bijis vairāku mēnešu garumā varbūt pat gadu. Varbūt tas bija izskaidrojams ar to, ka viņa jutās nogurusi nogurusi no citu cilvēku vajadzību apmierināšanas, strādāšanas citu labā, nogurusi no šīs kapa lieluma laboratorijas. Viņas skatiens pavērās uz safīra rokassprādzi. Viņa to noņēma un ļāva tai pamirdzēt acu priekšā, dārgakmeņiem pavedinoši vizuļojot. Korvuss bija paveicis vienu no savas karjeras labākajiem darījumiem, iedodot viņai šo dārglietu, domājot, ka ar to varēs nopirkt viņas klusēšanu un biklu, sievišķīgu piekrišanu. Melodija riebumā iebāza to kabatā.

Viņa sāka saprast, kāpēc Korvuss bija tā izturējies, kāpēc bija tik nelaipns pat uztraukts pa telefonu. Viņa bija izpildījusi savu uzdevumu pārāk labi. Viņš bija satraucies, ka Melodija uzzinājusi pārāk daudz, ka viņa varētu uzdot šos atklājumus par savējiem.

Melodiju Krukšanku pārņēma atklāsme, viņa zināja, kas viņai jādara.

Septītā nodaļa

M-LOGOS 455 MPP bija pats varenākais dators, ko cilvēce jebkad izgudrojusi. Tas atradās no statikas brīvā pagrabā, vienmēr vēsumā, vienmēr bez putekļiem, dziļi zem Nacionālās drošības biroja galvenās mītnes Fortmidā, Mērilendas štatā. Tas nebija izgatavots, lai paredzētu laiku vai simulētu piecpadsmit megatonnu kodoltermisku eksploziju. Tas bija radīts daudz vienmuļākam mērķim: lai klausītos.

Neskaitāmi orbītu mezgli visā pasaulē savāca gigantisku digitālās informācijas plūsmu. Tas pārtvēra vairāk nekā četrdesmit procentus no visas darbības internetā, vairāk nekā deviņdesmit procentus no visām sarunām pa mobilo telefonu, gandrīz visas radio un televīzijas pārraides, daudzas parasto telefonu sarunas un lielāko daļu datu plūsmas, kas nāca no valdību, korporatīvajiem un privātajiem tīkliem.

Digitālā plūsma bija īstajā laikā ievadīta M455MPP ar ātrumu sešpadsmit terabiti sekundē.

Dators gluži vienkārši klausījās.

Tas klausījās gandrīz jebkurā uz zemes zināmajā valodā, katrā dialektā, katrā protokolā, gandrīz jebkurā datora algoritmā, kas jebkad uzrakstīts, lai analizētu valodu. Bet tas vēl nebija viss: M455MPP bija pirmais dators, kas izmantoja jaunu, ļoti slepenu datu analīzes formu, kura tika dēvēta par staterloģiku. Staterloģiku bija izgudrojuši augsti attīstīti kiberteroristi un programmētāji Aizsardzības izlūkošanas pārvaldē, lai apietu milzīgo mākslīgā intelekta rifu, kas bija sadragājis tik daudzu datora programmētāju cerības pēdējo desmit gadu laikā. Staterloģika bija pavisam jauns veids, kā skatīties uz informāciju. Staterloģika nevis mēģināja simulēt cilvēka prātu, kā mākslīgais intelekts bija neveiksmīgi centies darīt, bet darbojās ar pavisam jauna veida loģiku, kuras pamatā nebija ne aparāta gudrība, ne arī tā pamatojās uz mākslīgo intelektu.

Pat ar staterloģiku nevarēja teikt, ka dators "saprata" itin visu, ko tas klausījās. Tā loma bija tikai identificēt "intereses komunikāciju" vai arī IK, kā to žargonā sauca operatori, un novadīt to cilvēkam analīzei.

Vairums IK, kas parādījās M455MPP, bija e-pasta vēstules un mobilo telefonu sarunas. Sarunas tika izdalītas starp simts divdesmit pieciem cilvēkiem, klausītājiem. Viņu darbs prasīja apjomīgu zināšanu bāzi, veiklu orientēšanos noteiktajā valodā vai dialektā un gluži vai maģisku intuīciju. Būt par labu "klausītāju" bija māksla, nevis zinātne.

11:04.34.98, pēc Austrumu laika, pēc četrām minūtēm vienpadsmit minūšu garajā mobilā telefona sarunā M455MPP modulis 3656070 identificēja šo sarunu kā potenciālu IK. Dators, kas bija notvēris sarunu jau pašā sākumā, attina to atpakaļ un sāka analizēt pat tad, kad tā vēl turpinājās. Kad IK secināja, ka 11:16.04.58 tas bija jau izgājis cauri algoritmisko filtru sērijām, kas bija to izanalizējušas lingvistiski un konceptuāli, rūpīgi pārbaudot balss modulāciju pēc dučiem psiholoģisku norāžu, ieskaitot stresu, satraukumu, dusmas, pārliecību un bailes. Objekta programmas identificēja zvanītāju un atbildētāju un tad uzsāka pārbaudīt tūkstošiem datubāžu, lai izvilktu jebkādu personisko informāciju par diviem sarunu biedriem, kas eksistēja tīklu elektroniskajā formā jebkur pasaulē.

šī IK izturēja pirmo pārbaudes kārtu, un tai tika dots novērtējums 0,003. Tad tā tika izlaista cauri ugunsmūrim uz M455 apakšsistēmu, kur to pakļāva varenai staterloģikas analīzei. Šī analīze paaugstināja novērtējumu līdz 0,56 un atdeva atpakaļ galvenās datubāzes modulim ar "jautājumiem". Datubāze nosūtīja IK staterloģikas modulim ar atbildēm uz jautājumiem. Pamatojoties uz šīm atbildēm, staterloģikas modulis paaugstināja IK novērtējumu līdz 1,20.

Jebkurš IK novērtējums, kas augstāks par 1,0, tika pārsūtīts cilvēkam, klausītājam.

Pulkstenis rādīja 11:22.06.31.

Riks Muzinskis bija sācis savu apzināto eksistenci, jau bērnībā stundām ilgi kavēdamies pie savu vecāku durvīm, ar slimīgu aizrautību noklausoties visā, ko viņi darīja. Muzinska tēvs bija profesionāls diplomāts, un Riks bija izdzīvojies pa visu pasauli, iemācoties veikli runāt vēl trīs valodas, ne tikai angļu. Viņš bija uzaudzis bez draugiem vai vietas, ko saukt par mājām. Viņš bija uzticams cilvēks, un, strādādams Valsts slepenajā dienestā, viņš bija atradis, kā izmantot savas iemaņas un labi nopelnīt. Par darbu viņam maksāja ārkārtīgi labi. Kopumā viņš strādāja četras stundas dienā vidē, kas bija brīva no stulbiem priekšniekiem, idiotiskiem kolēģiem, neprasmīgiem asistentiem un nezinošām sekretārēm. Viņam nebija jātiekas ar cilvēkiem pie kafijas automāta vai kopētāja. Viņš varēja nostrādāt savas četras stundas jebkurā divdesmit četru stundu periodā. Un pats labākais viņš strādāja viens pats, tā bija obligāta prasība. Viņam bija aizliegts apspriest savu darbu ar kādu citu. Jebkuru. Tāpēc, kad viņam uzdeva neizbēgamo, kaitinošo jautājumu: "Kur tu strādā?" viņš varēja atbildēt jebko, kas ienāca prātā, tikai patiesību nedrīkstēja stāstīt.

Daži cilvēki uzskatītu šo darbu par satriecoši garlaicīgu klausīties IK citu pēc citas. Gandrīz visas bija muļķīgas sarunas starp idiotiem, pilnas ar tukšiem draudiem, psihopātiskām, skaļām frāzēm, politiskiem izvirdumiem un bezjēdzīgiem izteikumiem ar pašapmānu pilnas bēdīgāko, dumjo cilvēku frāzes. Bet Muzinskis dievināja katru vārdu.

Ik pa laikam atskanēja saruna, kas atšķīrās. Bieži vien bija grūti pateikt, kāpēc atšķīrās. Tā varēja būt kāda noteikta izruna, gravitas. Tā varēja būt sajūta, ka aiz pateiktajiem vārdiem slēpjas kas vairāk. Pēc pāris noklausīšanās reizēm, ja šī sajūta nezuda, viņš pārbaudīja informāciju, kas saistīta ar sarunu biedriem, un paskatījās, kas viņi ir. Parasti tas atklāja visvairāk.

Muzinskim nebija nekādas daļas par to, kas notika pēc tam, kad viņš bija uzrādījis IK par draudīgu. Viņa vienīgais pienākums bija pāradresēt šīs IK attiecīgajai iestādei turpmākai analīzei. Dažreiz dators pats norādīja iestādi, uz kuru IK jāsūta ja Muzinskis to pārsūtīja -, jo zināmas iestādes šķita klausāmies noteiktas noslēpumainās lietas. Bet viņš pārsūtīja tikai apmēram vienu IK no divu trīs tūkstošu sarunām, kuras klausījās. Vairums tika nosūtītas dažādām Nacionālās drošības biroja vai valsts aizsardzības iestādēm. Citas tika nogādātas Pentagonam, Ārlietu ministrijai, FIB, CIP, ATB, IND un vēl dažādiem akronīmiem, pat kuru eksistence bija slepena informācija. Muzinskim bija jāizlemj par attiecīgo iestādi un jādara tas ātri. IK nedrīkstēja mētāties apkārt, meklējot mājas. Tas arī noveda pie 9/11. Iestādēm, kas saņēma IK, bija ienākošais materiāls uzreiz jāapstrādā, nepieciešamības gadījumā pat minūšu laikā pēc saņemšanas. Tā bija vēl viena 9/11 mācība.

Bet Muzinskim ar to visu nebija nekāda sakara. Tiklīdz IK bija atstājusi viņa kabīni, tā bija projām uz visiem laikiem.

Muzinskis sēdēja pie termināļa savā kabīnē, uzlicis austiņas, un ieslēdza pogu GATAVS, norādot, ka viņš ir pieejams, lai saņemtu nākamo IK. Dators nenosūtīja viņam nekādu iepriekšējo vai fona informāciju par zvanu, neko, kas varētu ietekmēt viņa domas par to, ko viņš tūlīt dzirdēs. Viss vienmēr sākās ar kailu IK.

Šņāciens un tas sākās. Bija telefona zvanīšanas signāls, atbilde, dobjš troksnis, neelpošana klausulē, un tad sākās saruna:

Melodija? Kā veicas ar pētījumiem?

Lieliski, doktor Korvus, vienkārši lieliski.

Astotā nodaļa

Neilgi pirms pagrieziena uz lieguma apkalpošanas ceļu, kas veda uz Irbju līci, Madokss samazināja ātrumu un nobrauca no šosejas. Pāris priekšējo lukturu gaisma bija parādījusies aiz viņa, un, pirms viņam īstenībā bija jānogriežas, viņš gribēja pārliecināties, ka tā mašīna nepieder Brodbentam. Viņš izslēdza dzinēju un savu lukturu gaismu un gaidīja, līdz mašīna pabrauc garām.

Tuvojās pikaps, braucot ļoti lielā ātrumā, tikai nedaudz to samazinādams, un tad aizdzinās garām. Madokss atvieglots nopūtās tas bija tikai kāds vecs, nolietots Dodge. Viņš iedarbināja dzinēju un, uzbraucis atpakaļ uz šosejas, gabaliņu tālāk nogriezās uz izdangāta lauku ceļa, izjuzdams milzīgu pacilātību. Viņš atvēra logus, lai ielaistu svaigu gaisu. Bija vēsa un smaržīga nakts, zvaigznes mirdzēja pār pakalnu tumšajām nogāzēm. Viņa plāns bija izdevies: viņam bija piezīmju grāmatiņa. Nekas viņu tagad nevarēja apturēt. Turpmākajās dienās apkārtnē būs sagaidāms policijas satraukums, pēc tam, kad Brodbents būs paziņojis par sievas nolaupīšanu, bet viņš būs drošībā Irbju līcī un rakstīs savu romānu… Un, kad viņi ieradīsies, lai viņu izprašņātu, viņi neko neatradīs nekādu ķermeni, pilnīgi neko. Un viņi nekad tā arī neatradīs Salliju. Viņš jau bija sameklējis ideālu vietu, kur viņu paslēpt, dziļu, ar ūdeni piepildītu šahtu vienā no augšējām raktuvēm. Jumts virs šahtas bija nostiprināts ar satrūdējušiem baļķiem, un pēc tam, kad viņš būs nometis līķi lejā šahtā, viņš dos nelielu triecienu, lai nokrīt ari jumts, un tas būs viss. Viņa būs aizgājusi, tāpat kā Džimijs Hoffa.

Madokss paskatījās pulkstenī: deviņi četrdesmit. Viņš būs atpakaļ Irbju līcī pēc pusstundas, un viņam bija, ko ar satraukumu gaidīt.

Rīt viņš piezvanīs Korvusam, lai izstāstītu labās ziņas. Viņš palūkojās uz mobilo telefonu, izjuzdams kārdinājumu piezvanīt tūlīt pat, taču nē, tagad nedrīkstēja pieļaut nevienu kļūdu, nedrīkstēja riskēt.

Viņš uzsāka braukt ātrāk, mašīnai grīļojoties pa bedraino lauku ceļu, kas virzījās augšā uz pakalniem. Desmit minūšu laikā viņš bija sasniedzis vietu, kur sākās mežs, tumšās un vakara vējā nemierīgās priedes.

Beidzot viņš sasniedza vārtus neglītajā sētā, kas ieskāva īpašumu. Viņš izkāpa, atslēdza vārtus un, iebraucis pa tiem, aizslēdza tos. Vēl pāris simts jardu, un viņš bija pie mājas. Mēness nebija uzlēcis, un vecā ēka neskaidri iezīmējās melnajā tumsā. Madokss nodrebinājās un nozvērēja sev, ka nākamo reizi atstās lieveņa gaismu ieslēgtu.

Tad viņš iedomājās par sievieti, kas gaidīja viņu raktuves tumsā, un šī doma sniedza viņam jauku, siltu sajūtu visā ķermenī.

Devītā nodaļa

Sallijai Sāpēja kājas no stāvēšanas vienā pozā, viņa nespēja pakustēties, potītes un plaukstas bija nobrāztas jēlas zem aukstā tērauda. Ledaina gaisa plūsma no raktuves pārņēma viņu līdz pašiem kauliem. Vārgā blāzma no petrolejas lampas lēkāja un raustījās, izraisot Sallijā bailes, ka tā vispār izgaisīs. Taču tas, kas viņu visvairāk biedēja, bija klusums, kuru pārtrauca tikai monotona ūdens pilēšanas skaņa. Nebija iespējams pateikt, cik daudz laika pagājis, vai bija nakts vai diena.

Pēkšņi viņa sastinga, izdzirdot, ka tiek atslēgts metāla režģis pie raktuves ieejas. Viņš ienāca iekšā. Sallija dzirdēja, kā režģis aizveras un kā nožvadz ķēde, kad viņš to atkal aizslēdz. Un tagad varēja dzirdēt tuvojamies viņa soļus, kas kļuva arvien skaļāki un skaļāki. Caur restēm pamirgoja luktura gaisma, un pēc brīža viņš jau bija klāt. Ar uzgriežņu atslēgu dabūjis vaļā uzmavu un atbultējis durvju rāmi, viņš iebāza lukturi aizmugurējā kabatā un iegāja mazajā akmens cietumā.

Sallija saļima važās, acis daļēji aizvērusi. Viņa klusu ievaidējās.

Sveika, Sallija!

Viņa atkal ievaidējās. Ar puspievērtajām acīm viņa redzēja, ka vīrietis atpogā kreklu, un viņa seja bija sašķiebta smīnā.

Turies, viņš sacīja. Mēs tūlīt labi pavadīsim laiku. -

Sallija dzirdēja, kā krekls nokrīt uz grīdas, dzirdēja nošķindam sprādzi, kad viņš attaisīja bikšu jostu.

Nē, viņa vārgi ievaidējās.

Jā. Ak jā! Vairs nekādas gaidīšanas, mazulīt. Tagad vai nekad.

Sallija dzirdēja, kā noslīd bikses un nokrīt zemē. Vēl nedaudz čaboņas un viegla skaņa, kad viņš nometa apakšbikses.

Viņa vārgi palūkojās augšup, acis piemiegusi. Tur viņš bija, stāvēja viņas priekšā kails, seksuāli uzbudināts, vienā rokā turot atslēgu, otrā ieroci. Sallija ievaidējās un atkal nolieca galvu.

Lūdzu, nē! Viņas ķermenis saļima bez dzīvības, vājš, pavisam bezpalīdzīgs.

Lūdzu, izdari to, tu gribēji teikt. Viņš tuvojās, sagrāba Sallijas kreiso plaukstu un ielika slēdzenē atslēgu. To darot, noliecās pār viņas galvu un iebāza degunu viņas matos. Sallija dzirdēja, kā viņš ievelk elpu. Viņš ar lūpām ložņāja pa viņas kaklu, nobrāžot viņas vaigu ar savu neskūto zodu. Sallija zināja, ka tūlīt tiks atslēgta viņas kreisā roka. Tad viņš atkāpsies un liks pašai atslēgt pārējo. Tā bija viņa sistēma.

Viņa nogaidīja, saglabājot savu slābanumu. Viņa izdzirdēja mazo klikt, kad atslēga pagrieza reversmehānismu, un juta, kā tērauda sprādze nokrīt. Tajā brīdī ar visu spēku, cik vien bija, viņa spēji izstiepa kreiso roku, lai izsistu viņam ieroci. Šo kustību viņa bija izdomājusi prata jau simtiem reižu, un tā vīrieti pārsteidza. Ierocis aizlidoja. Tajā pašā mirklī Sallija pagrieza roku pret viņa seju un iecirta nagus tajā nagus, kurus veselu stundu bija asinājusi pret akmeni, nespēdama skart acis, bet dziļi iecirzdamās viņa miesā.

Neskaidri iekliedzoties, viņš sagrīļojās un atkrita atmuguriski, paceļot rokas, lai aizsargātu seju, un lukturim noveļoties uz raktuves grīdas.

Sallijas roka nekavējoties pastiepās pie neaizslēgtās važas. ]ā! Atslēga bija joprojām tur, pa pusei pagriezta. Viņa to izņēma un atslēdza kāju, tieši laikā, lai stipri iesistu viņam pa vēderu, kad viņš slējās augšā. Viņa atslēdza otru kāju un atbrīvoja labo roku.

Brīva!

Viņš bija uz ceļiem un klepoja, ar roku taustoties pēc nomestā ieroča.

Ar vēl vienu kustību, prātā pēdējo stundu laikā neskaitāmas reizes to izmēģinājusi, Sallija metās pie galda, ar vienu roku satverot sērkociņu kastīti, ar otru notraucot petrolejas lampu uz grīdas. Tā saplīsa druskās, ieskaujot alu tumsā. Viņa pieliecās tieši tajā brīdī, kad viņš izšāva, šāvienam apdullinot ierobežoto telpu.

Atskanēja nikns kliedziens:

Maita!

Sallija pieliekusies aši aizlīda tumsā līdz vietai, kur, viņa atcerējās, bija durvis. Viņa jau zināja, ka netiks laukā no raktuvēm pa ārējo tuneli, jo bija dzirdējusi, kā viņš aizslēdz vārtus. Vienīgā cerība bija ieiet dziļāk raktuvēs un atrast otru izeju vai arī vietu, kur paslēpties.

Es tevi nogalināšu! atskanēja gārdzošs kliedziens, kam sekoja šāviens tumsā. Stobra cauruma uzliesmojums viņas tīklenē iededzināja attēlu niknu, kailu vīrieti, kas cieši satvēris ieroci un mežonīgi to vicina, viņa ķermeni, kuru izkropļojis grotesks dinozaura tetovējums.

Uzliesmojums bija parādījis viņai ceļu uz durvīm. Viņa akli izmetās pa tām un, cik vien ātri spēja, līda lejā pa tuneli, juzdama, ka viņai ir priekšroka. Pēc brīža viņa uzdrošinājās aizdedzināt sērkociņu. Pretī savienojās divi tuneļi. Viņa nekavējoties aizmeta sērkociņu un ielīda otrajā tunelī, lūgdama Dievu, lai tas viņu aizved drošībā dziļi raktuvēs.

Desmita nodaļa

Lans Korvuss, gaidot taksometrā pretim muzejam, beidzot ieraudzīja Melodijas slaido, meitenīgo figūru iznākam no muzeja pa apkalpojošā personāla durvīm. Viņš paskatījās pulkstenī: pusnakts. Viņa nebija steigusies. Korvuss vēroja, kā viņas trauslais augums pagriežas pa kreisi uz Centrālā parka rietumiem, nebija šaubu, ka viņa dodas atpakaļ pilsētā uz kādu drūmu augšējās Vestsaidas dzīvokli.

Korvuss atkal nolamājās par savu stulbumu. Jau gandrīz tūlīt abu tā vakara sarunā viņš bija sapratis milzīgo kļūdu, kuru pieļāvis. Viņš bija iemetis Melodijai rokās vienu no visu laiku svarīgākajiem zinātniskajiem atklājumiem, un viņa to bija satvērusi un metusies prom. Tā kā viņš bija pieredzējis zinātnieks, viņa vārds, bez šaubām, rakstos parādīsies pirmais, bet liela daļa atzinības tiks arī viņai, un nevienu nevarēs apmuļķot. Melodija aptumšos, ja ne pilnībā nomāks viņa slavu.

Laimīgā kārtā šai problēmai bija vienkāršs risinājums, un Korvuss apsveica sevi, ka to iedomājās, pirms bija par vēlu.

Viņš nogaidīja, līdz Melodija bija nozudusi Centrālā parka nomācošajā rietumu pusē, pameta piecdesmitnieku taksistam un izkāpa no mašīnas. Aizslājis pāri ielai uz ieeju muzejā, viņš iegāja iekšā, izmantojot savu karti un pamājot ar galvu sargam, un pēc desmit minūtēm bija Mineraloģijas laboratorijā, stāvot pie aizslēgtā paraugu skapja. Viņš izmantoja savu mūķīzeri un, atvēris skapi, atvieglots ieraudzīja kaudzīti ar CD-ROM un sagatavotajām parauga daļām, kas bija rūpīgi saliktas katra savā vietā. Korvusu pārsteidza tas, cik daudz viņa bija paveikusi tikai piecu dienu laikā, cik daudz informācijas ieguvusi no parauga, informāciju, kuru mazāk talantīgs zinātnieks spētu dabūt vesela gada laikā ja vispār tas izdotos.

Viņš paņēma diskus, katram no tiem bija etiķete un sava kategorija. Šajā gadījumā tas, ka viņam ir CD un paraugi, bija vairāk nekā deviņas desmitdaļas likumīgi tas viss bija likumīgi. Viņa pat neuzdrīkstēsies iedomāties, ka varētu piesavināties jebkādus nopelnus. Bija tikai pareizi, ka viņš iegūs visu slavu. Galu galā viņš bija tas, kurš ar visu riskēja pat savu brīvību -, lai pieprasītu tiranozaura fosiliju muzejam. Viņš bija tas, kurš bija to izrāvis no melnā tirgotāja žokļiem. Viņš bija tas, kurš bija pasniedzis Melodijai iespēju uz sudraba paplātes. Ja viņš nebūtu tā riskējis, Melodijai nebūtu nekā.

Viņai nāksies samierināties ar to, ka viņš piesavinās izpēti, kāda gan cita iespēja viņai atlika? Sākt ar viņu cīnīties? Ja Melodija iedomāsies darīt ko tādu, neviena universitāte viņu nekad nepieņems darbā. Tas nebija zagšanas jautājums. Tas bija jautājums par atzinības parametru izlabošanu, viņa pienācīgās daļas iegūšanu.

Korvuss uzmanīgi ielika visus materiālus savā portfelī. Tad viņš piegāja pie datora, ievadīja datus un pārbaudīja visus Melodijas failus. Nekā. Viņa bija darījusi, kā viņš bija licis, un iztīrījusi pilnīgi visu. Korvuss pagriezās un gatavojās iet projām, bet pēkšņi viņam ienāca prātā kāda doma. Viņam bija jāpārbauda ierīču reģistri. Ikvienam, kurš izmantoja laboratorijas dārgās ierīces, bija jāreģistrē darbalaika sākums, beigas un iemesls, un viņš prātoja, kā Melodija bija tikusi galā ar šo rīkojumu. Viņš aizgāja atpakaļ uz SEM telpu, atvēra reģistru un izpētīja to. Atvieglots viņš ieraudzīja, ka pat šeit Melodija bija rīkojusies tieši tā, kā viņš bija licis, ierakstot savu vārdu un laikus, taču melojot par iemesliem, nodēvējot tos par dažādiem darbiem kuratoru uzdevumā.

Lieliski.

Savā stingrajā, slīpajā rokrakstā Korvuss pievienoja reģistra ierakstos savu vārdu. Pie "Parauga" viņš uzrakstīja: Plakankalnes/Čamas upe, Ņūmeksikā, T.Rex. Tad pie "Komentāriem" viņš pierakstīja: Trešā apbrīnojamā T.Rex skriemeļa fragmenta izpēte. Lieliski! Tas ieies vēsturē. Viņš parakstījās, pievienojot datumu un laiku. Pāršķīris lapas atpakaļ un atradis pāris tukšu līniju iepriekšējo lapu apakšā, pievienoja divus līdzīgus ierakstus attiecīgajos datumos un laikos. To pašu Korvuss izdarīja ar citiem augsto tehnoloģiju ierīču reģistriem.

Jau gatavodamies doties projām no SEM telpas, viņš pēkšņi izjuta vēlēšanos paskatīties uz pašu paraugu. Viņš atvēra savu portfeli, izņēma kasti, kurā paraugs atradās, un vēl vienu ar zīmoglaku. Tad ieslēdza aparātu, nogaidīja, līdz tas iesilst, un nolika vienu no parauga posmiem uz mikroskopa pamatnes. Pēc īsa brīža viņš skatījās uz dinozaura kaulaudiem, šūnām un nervu centriem. Viņam aizrāvās elpa. Viņam atkal bija jāapbrīno Melodijas spējas. Attēli bija skaidri, gandrīz vai ideāli. Korvuss palielināja tos divtūkstoš reižu, un acu priekšā izlēca viena vienīga šūna, piepildot ekrānu. Viņš tajā varēja saredzēt vienu no elementārdaļiņām, to, kurai Melodija bija devusi Veneras vārdu. Kas, pie velna, tā bija? Diezgan dumja izskata lietiņa, kad sāka to pētīt tuvāk, lode ar īpatnēju caurulei līdzīgu veidojumu, kas no tās izstiepās, ar krustu galā. Viņu pārsteidza tas, cik svaiga daļiņa izskatījās, nekas nebija nodrupis, nebija neviena bojājuma, kā varētu gaidīt.

Korvuss pakratīja galvu. Viņš bija mugurkaulnieku paleontologs, nevis mikrobiologs. Daļiņa bija interesanta, taču tā bija tikai saistīta ar galveno ar pašu dinozauru. Ar dinozauru, kurš patiesībā bija gājis bojā no asteroīda Čiksuluba trieciena, šī doma viņam uzdzina drebuļus. Viņš atkal mēģināja apvaldīt savu satraukumu. Bija vēl daudz jāpaveic, pirms fosilija būs droši paglabāta muzejā. Piedevām viņam bija vajadzīga tā sasodītā piezīmju grāmatiņa citādi viņš var pavadīt visu mūžu, klejojot pa tām plakankalnēm un kanjoniem. Izjuzdams saltas trīsas, Korvuss noņēma paraugu no mikroskopa un izslēdza aparātu, tad uzmanīgi ieslēdza CD un paraugus savā portfelī un vēlreiz apstaigāja laboratoriju, pārbaudot, vai nekas, pat ne mazākais pierādījums, nav palicis. Apmierināts viņš uzvilka mēteli un devās projām no laboratorijas, nodzēšot gaismu un izgājis aizslēdzot durvis.

Priekšā pletās blāvais pagraba gaitenis, kas bija apgaismots ar vairākām četrdesmit vatu spuldzēm, un gar tā sienām stiepās mitras ūdens caurules. Drausmīga vieta, kur strādāt, Korvuss prātoja, kā gan Melodija to spēj izturēt? Pat kuratoru asistentiem bija logi viņu piektā stāva kabinetos.

Pirmajā gaiteņa pagriezienā Korvuss apstājās, pēkšņi juzdamies neomulīgi, it kā viņu kāds vērotu. Viņš pagriezās, bet drūmais gaitenis aiz viņa bija tukšs. Sasodīts, Korvuss nodomāja, viņš jau sāka izturēties tikpat nervozi kā Melodija.

Viņš devās prom pa gaiteni, garām citām laboratorijām, kas visas bija cieši aizslēgtas, pagriezās ap stūri un apstājās. Viņš varēja zvērēt, ka sev aiz muguras dzirdējis vieglu kurpju švīkstoņu uz cementa. Viņš nogaidīja vēl brīdi, kamēr kāds apies ap stūri, bet nekas nenotika. Korvuss klusībā nolamājās; tas droši vien bija sargs, kurš izgājis apgaitā.

Cieši turēdams portfeli, viņš gāja uz priekšu, tuvodamies dubultajām durvīm, kas veda uz plašo dinozauru kaulu noliktavu, bet apstājās pie durvīm, jo viņam likās, ka aiz sevis dzirdējis vēl kādu skaņu.

Vai tā esi tu, Melodija? Viņa jautājums skaļi un nedabiski atbalsojās gaitenī.

Nekādas atbildes.

Korvuss izjuta aizkaitinājumu. Nebūtu jau pirmā reize, kad viens no doktorantūras studentiem vai pagaidu kuratoriem tiek noķerts slaistāmies apkārt, lai notvertu kāda cita uzzināto informāciju. Iespējams, kāds dzinās pakaļ viņa datiem kāds, kurš bija dzirdējis par T.Rex. Varbūt Melodija bija izpļāpājusies. Pēkšņi viņš jutās apmierināts, ka paredzējis dažādas iespējamības un nolēmis pats parūpēties par paraugiem un datiem.

Viņš nogaidīja ieklausīdamies.

Klausies, nezinu, kas tu tāds esi, bet es necietīšu to, ka man seko, Korvuss asi teica. Viņš paspēra soli uz priekšu, lai aizietu atpakaļ ap stūri un satiktos ar sekotāju aci pret aci, bet viņa nervi neizturēja. Viņš atklāja, ka baidās.

Tas bija absurds. Viņš pavērās apkārt un ieraudzīja spīdīgās dinozauru kaulu velvetās telpas metāla durvis. Viņš piegāja pie tām un, cik vien klusu iespējams, iebāza savu atslēgas karti magnētiskajā nolasītājā. Drošības gaismiņa nomirgoja no sarkanās uz zaļo, un durvis viegli atvērās. Viņš tās pastūma vaļā, iegāja iekšā un aizvēra ciet, dzirdot, kā masīvās elektroniskās bultas sakabinās.

Durvīs bija mazs lodziņš ar stiepļu tīklu stiklu, caur kuru viņš varēja saredzēt gaiteni. Tagad viņš varēs identificēt to, kurš viņam sekoja. Viņš iesniegs sūdzību pret to, kurš tā rīkojās; šāda veida intriga bija neizturama.

Pagāja minūte, un tad pār lodziņa rūti pārlaidās ēna. Profilā parādījās seja, un tad tā ātri pagriezās un pavērsās pret logu.

Salecoties Korvuss steidzīgi atkāpās noliktavas tumsā, bet zināja, ka ir pamanīts. Viņš nogaidīja, ietinies absolūtās tumsas apmetnī, un skatījās uz vīrieša seju. Tā bija no aizmugures apgaismota un daļēji ēnā; bet viņš tik un tā varēja saredzēt vīrieša sejas galvenās kontūras, ādu, kas bija cieši apspīlēta ap izteiksmīgiem vaigu kauliem, tumši melno matu biezokni, mazu, ideāli veidotu degunu un lūpas. Viņš nevarēja saredzēt acis; tikai divas apēnotas dzelmes zem uzacīm. Tā nebija seja, ko viņš pazītu. Tas nebija nedz muzeja darbinieks, nedz kāds no doktorantūras studentiem. Ja viņš bija viesos atbraucis paleontologs, viņam tiešām jābūt pavisam nezināmam, lai Korvuss viņu nepazītu nozare bija maza.

Korvuss tik tikko elpoja. Pilnīgais miers, ko pauda vīrieša sejas izteiksme, Korvusu biedēja, arī pelēkās, blāvās lūpas. Vīrietis kavējās pie loga un nekustējās. Tad atskanēja viegla skaņa, švīkstoņa, viegls klikšķis. Iekšējo durvju rokturis lēnām par ceturtdaļu pagriezās, pēc tam lēnām atgriezās sākotnējā pozīcijā.

Korvuss nespēja tam noticēt: tas maita mēģināja tikt iekšā. Kā tad! Tikai pusducim cilvēku bija pieeja dinozauru noliktavai, kur bija miljoniem dolāru vērti eksemplāri, un šim vīrietim noteikti nebija atļauja šeit ienākt. Korvuss zināja, ka durvis ir no diviem ceturtdaļcollas bieziem nerūsošā tērauda slāņiem ar titāna poraino pildījumu un atslēgu, kas bija tehniski neiespējami uzlaužama.

Vēl viens viegls skrāpējuma troksnis, klikšķis, tad atkal klikšķis. Drošības gaisma durvju iekšpusē turpināja mirgot sarkana kā jau Korvuss bija paredzējis. Viņš gandrīz vai gribēja skaļi iesmieties, paņirgāties un pakaitināt nabadziņu, taču vīrieša uzstājība viņu pārsteidza un uztrauca. Pie velna, ko viņš gribēja?

Korvuss pēkšņi iedomājās par muzeja telefonu noliktavas dziļumā, kur atradās mācību galdi. Viņš piezvanīs apsardzei, lai arestē šo tipu. Viņš pagriezās, taču bija tik ļoti tumšs un telpa bija tik plaša un piebāzta ar plauktiem un dinozauriem, ka viņš saprata pie telefona nav iespējams tikt, neieslēdzot gaismu. Bet, ja viņš ieslēgs gaismu, vīrietis metīsies bēgt. Viņš izņēma no mēteļa mobilo telefonu, taču tik zemu lejā nebija zonas. Vīrietis, mēģinādams tikt iekšā, joprojām darbojās ap rokturi, bija dzirdamas dažādas klikšķēšanas un skrapstēšanas skaņas. Tas bija neticami.

Vēl dažas klusas skaņas, asāks klikšķis un tad Korvuss vairs neticēja savām acīm.

Drošības gaisma pie durvīm tikko bija iemirgojusies zaļa.

11.NODAĻA

Pabraucis garām nolaupītāja mašīnai, kas bija nogriezušies no šosejas un izslēgusi gaismu, Toms bija devies uz priekšu, līdz vairs nebija redzams, un tad arī nobrauca malā. Ceļš viņam aiz muguras palika tumšs. Vīrietis, kā noprotams, bija nogriezies uz viena no daudzajiem meža ceļiem, kas veda augšā Kanhilonu kalnos.

Toms apgriezās un devās atpakaļ. Pēc īsa brīža viņš atrada vietu, kur vīrs bija nogriezies, atstājot skaidras riepu pēdas smiltīs. Tieši priekšā bija pagrieziens uz meža ceļu, un Toms redzēja, ka tās pašas pēdas ved pa to.

Toms sekoja pa tām ar Dodge, braucot lēnām, gaismu izslēdzis. Ceļš virzījās uz Kanhilonu kalnu nogāzi virs de 1os Vjehosas plakankalnes, un drīz vien sīkās priedes pamazām pārgāja tumšā mežā. Viņš pretojās impulsam ieslēgt gaismu un mesties uz priekšu; pārsteigums bija viņa vienīgā priekšrocība. Toms intuitīvi juta, ka Sallija joprojām ir dzīva. Viņa nevarēja būt mirusi. Viņš to būtu jutis.

Ceļš nogriezās uz stāvu kalnu, kura nogāzi klāja biezs mežs un kura virsotnē slējās klints. Šeit pavērās plašs skats uz augstajām plakankalnēm, starp kurām izcēlās lielās de 1os Vjehosas tumšās kontūras. Ceļš atkal pagriezās atpakaļ uz biezo mežu, un drīz vien no tumsas izlīda sēta, spīdinot vidū jaunus vārtus. Pablāva, laika gaitā apbružāta zīme vēstīja:

CAK NOMETNE IRBJU LICIS

Blakus bija piestiprinātā vēl viena zīme.

Privātīpašums Aizliegts ieiet Pārkāpēji tiks apsūdzēti pilnos likuma ietvaros

Tas bija kāds iekšējais nacionālais mežs. Toms nobrauca no ceļa un izslēdza dzinēju. Tagad viņam bija brīvs brīdis, un viņš izvilka no mašīnas durvju sānu kabatas ieroci. Tas bija nolietots J.C.Higgins 88 divdesmit otrā kalibra revolveris, īsts mēsls. Toms pārbaudīja cilindru deviņas kameras, visas tukšas.

Viņš izņēma vecu karšu žūksni un tukšu Jim Bearn no durvju sānu kabatām un pataustījās vēl, bet patronu tur nebija. Atrāvis vaļā cimdu nodalījumu, viņš pārmeklēja ari to, taču atrada tikai vēl vairākas kartes un tukšas pudeles, tomēr pašā apakšā ari vienu pašu saskrambātu patronu, kuru ielika cilindrā, un iebāza revolveri aiz jostas. Viņš paņēma arī Maglite no cimdu nodalījuma un pārmeklēja visu mašīnu, palūkodamies zem sēdekļiem, vai nav kaut kur vēl kāda noklīdusi patrona. Nekā.

Viņš izkāpa no pikapa. Nakts vēja brāzmā šalca koki un klaigāja pūce, citu skaņu nebija. Vārti bija aizslēgti ar piekaramo slēdzeni. Toms paglūnēja cauri tiem. Ceļš līkumoja un nozuda aiz kokiem, un tur, attālāk, viņš saredzēja vārgu gaismu.

Mājiņa.

Toms pārkāpa pār sētu un tad metās pa ceļu ātrā, klusā skrējienā.

12.nodaļa

Sallija līda pa tumšo tuneli un pēc brīža apstājās, lai paklausītos. Viņa dzirdēja, kā ļaundaris trokšņo un lamājas, laikam jau meklēdams savu lukturi.

Viņa lūkojās uz priekšu tumsā. Uz kurieni veda tunelis? Sallija sataustīja sērkociņus, bet neuzdrošinājās kādu aizdedzināt, sapratusi, ka tas tikai pārvērtīs viņas siluetu par mērķi. Viņa turpināja līst uz priekšu, pēc iespējas klusāk. Atskanēja vēl pāris šāvienu, bet viņš šāva kur pagadās, lodēm nejauši aizklīstot tumsā. Sallija līda, cik vien ātri varēja, savainojot ceļus pret raktuves akmeņaino pamatu, ar tausti meklējot ceļu. Pēc īsa brīža viņa satvēra kaut ko aukstu slidena, sapuvuša baļķa gals šūpojās zem viņas rokas. Viņa saoda auksto mitrās raktuves gaisu plūstam no apakšas. Viņa gulēja uz vēdera un taustījās, līdz roka uzgrūdās asai akmens šķautnei. Viņa lēnām pavirzījās uz priekšu, tur bija slidena un slapja siena, laikam šahta.

Cerēdama, ka būs kāds apkārtceļš, Sallija pieplaka pie zemes un turpināja kustēties.

Atskanēja balss:

Tu netiksi projām, maita! Restes ir ciet, un atslēga ir pie manis! Uz brīdi iestājās klusums, tad viņš atkal ierunājās, cenzdamies izklausīties mierīgs. Klausies, ei, es tev nedarīšu pāri. Aizmirsti to visu! Būsim prātīgi. Parunāsimies.

Sallija sasniedza tuneļa sienu. Šķita, ka priekša plešas šahta, bloķējot ceļu. Viņa apstājās, sirdij dauzoties neprātīgā ātrumā.

Klau, piedod, es aizrāvos!

Sallija dzirdēja, kā viņš rakņājas apkārt, meklējot nokritušo lukturi, kas vēl varēja darboties. Viņai bija jāatrod veids, kā nokļūt lejā pa šahtu, un tas bija jāizdara ātri.

Viņa sataustīja margas, līdz nonāca pie bedres. Vai lejā veda kāpnes? Viņa atkal pieplaka pie zemes uz vēdera un pārliecās pār bedri, juzdama slapjo akmens sienu, kas veda lejup

kāpnes! Augšējais pakāpiens šķita mīksts un sūkļveidīgs no puvuma.

Viņai kāpnes bija jāredz, pirms viņa kāpa lejā. Viņai bija jāriskē un jāuzrauj sērkociņš.

Ei, es zinu, ka tu tur esi! Tāpēc esi prātīga. Es apsolu, ka ļaušu tev iet.

Sallija izņēma sērkociņu kastīti, atslidināja to vaļā un izvilka sērkociņu. Tad aizdedzināja to, noliekusies pār bedri un turot liesmu zem šahtas malas. Kāpjošais gaiss lika liesmai raustīties un ņirbēt, bet gaismas bija pietiekami, lai viņa redzētu, ka satrūdējušās kāpnes ved lejā melnā, šķietamā bezdibenīgā caurumā. Daudzi pakāpieni bija salauzti vai arī pārklāti ar puvi un pretīgu baltu piepi. Tā būtu pašnāvība, ja viņa izdomātu kāpt pa tām lejā.

Bladāc! Atskanēja šāviens, skarot akmeni tieši no viņas pa labi un noklājot viņas plecu ar akmens šķembām.

Sallija nometa sērkociņu, netīši ievaidējusies, un tas iekrita tumsā, kādu brīdi pamirgojot, pirms izdzisa.

Maita! Es tevi nogalināšu!

Viņa metās melnajā caurumā un sataustīja ar kāju apakšā sapuvušu pakāpienu, pārbaudīja to ar savu svaru un tad lēnām, izmēģinot nākamo pakāpienu, kāpa lejup.

Sallija izdzirdēja apslāpētu triumfa kliedzienu, tad klikšķi

un pēkšņi pār viņas galvu garām palidoja luktura gaisma.

Viņa pietupās un taustījās lejup pa kāpnēm. Gandrīz tajā pašā brīdī viens no pakāpieniem salūza, un Sallijas kāja pārkarājās pāri bezdibenim, pirms viņa paspēja atkal atbalstīties. Kāpnes iečīkstējās un sašūpojās.

Viņa sāka krist lejup, slīdot pakāpienu pēc pakāpiena, elsojot no pūlēm, kāpnēm trīsot, ūdenim pilot ap viņu. Vēl viens pakāpiens salūza zem kājas, tad divi reizē, nometot viņu, tā ka viņa turējās tikai rokās, atkal jau šūpojoties tumsā. Sallija ieelsās, taustoties lejup, līdz no jauna varēja sajust stingru pakāpienu.

Pēkšņi pie šahtas malas parādījās gaismas strēle, un spožs luktura stars pievērsās viņai. Sallija metās sāņus, kad ierocis izšāva, lodei izraujot caurumu pakāpienā, un kāpnes nevaldāmi sašūpojās.

Lejā atbalsojās smiekli.

Tā bija tikai patrenēšanās. Tagad ķersimies klāt nopietni.

Sallija palūkojās augšup un ievaidējās. Viņš bija pārliecies

pāri malai, divdesmit pēdas virs viņas, ar lukturi vienā rokā, otrā notēmējis ieroci. Šim šāvienam bija jātrāpa. Viņš zināja, ka notvēris Salliju, un tagad spēlējās ar viņu. Viņa sasprindzināja visus spēkus, lai tiktu lejā pa čīkstošajām kāpnēm. Vēl īss brīdis, un viņš nospiedīs mēlīti. Sallija atkal pavērās augšup un ieraudzīja viņa sejas kontūras, vaibstus apspīdēja luktura gaisma. Viņa apstājās un nemēģināja vairs kāpt lejā tam nebija jēgas.

Nē! Sallija ievaidējās. Lūdzu, nevajag!

Viņš pastiepa roku, ieroča tērauda stobrs atmirdzēja gaismā. Sallija redzēja, kā viņa rokas muskuļi saspringst, kad viņš sāka spiest mēlīti.

Vari atvadīties no dzīves, maita!

Viņa izdarīja vienīgo, ko varēja: atrāvās no kāpnēm un ļāva sev krist tumšajā bezdibenī.

13.nodaļa

KOrVUSS blenza UZ zaļo LED, paralizēts no bailēm. Kā gan vīrietis bija varējis tikt garām muzeja apsardzei? Ko, pie velna, viņš gribēja?

Durvis lēnām atvērās, uzmetot grīdai paplašinātu dzeltenas gaismas strēli, kas izgriezās cauri izstādītajam alozaura skeletam, pārvēršot to par Helovīna svētkiem līdzīgu monstru. Izsekotāja ēna kustējās gaismas strēlē, viņa aprises savādi krita uz dinozauru, kad viņš paspēra otru soli pretim Korvusam, kurš ieraudzīja, ka svešajam rokā ir kaut kāds ierocis ar garu asmeni.

Šis skats izrāva Korvusu no stinguma un pamudināja darboties. Viņš pagriezās un metās atpakaļ noliktavas tumšajās ejās starp masīviem tērauda plauktiem ar senām kaulu un galvaskausu kaudzēm. Viņš sāka skriet, pagriezās pa labi, metās vēl pa citu eju un pa kreisi nākamajā. Smagi elpodams, viņš apstājās un pietupās aiz milzīga dinozaura galvaskausa, skatoties atpakaļ, vai svešais viņam seko vai ne. Sirds tik ātri dauzījās, ka viņš sadzirdēja ritmisko asins pulsēšanu ausīs. Paglūnējis pa spraugām starp monstra kauliem, viņš ieraudzīja, ka vīrietis vispār nebija sakustējies: viņš bija palicis kā melns siluets durvīs. Beidzot viņš pacēla roku ar ieroci, atkāpās un ļāva durvim aizvērties, drošības slēdžiem automātiski aizbultējoties, un pār noliktavu atkal jau pārlaidās tumsa.

Korvusa domas nevaldāmi darbojās. Tas bija neprāts: viņu medīja viņa paša muzejā. Tam bija jābūt saistītam ar T.Rex Ņūmeksikā. Šis vīrs gribēja viņa uzzināto informāciju un bija gatavs tās dēļ nogalināt.

Kurators izdzirdēja kādu skaļi elpojam un saprata, ka tas ir viņš pats, un mēģināja nomierināties. Cik vien klusu varēdams, viņš novilka kurpes un tikai zeķēs nozuda dziļāk fosiliju tumšajās glabātavās, uz aizmugurējo noliktavu, kur tika turēti paši lielākie eksemplāri ar visiem vaigu kauliem un žokļiem. Tā šķita labākā paslēptuve. Bet cik ilgi viņš tur varēs palikt? Noliktava bija tikpat liela, cik tirdzniecības bāze, bet vīrietim bija visa nakts, lai viņš vajātu Korvusu.

No tumsas atskanēja klusa un neitrāla balss:

Es vēlētos ar jums aprunāties, profesor.

Korvuss neatbildēja. Viņam bija jātiek drošākā slēptuvē. Viņš taustījās uz priekšu, rāpojot uz ceļiem un plaukstām, uzmanīgi kustoties, lai neizdotu nevienu skaņu. Viņš atcerējās, ka kaut kur netālu zem plastmasas pārklāja bija masīvs triceratopsa skelets; viņš varētu paslēpties starp zvēra ribām. Pat ja tiktu ieslēgta gaisma, viņš atrastos dziļā skeleta ēnā, un lielā, ragainā dinozaura bruņas kalpotu par aizsegu. Triceratopss bija novietots starp vairākiem dučiem daļēji izstādītu dinozauru, un tie visi bija ietīti plastmasā. Korvuss rāpus uz ceļiem sāka līst uz kaulu mudžekli, izlocīdamies zem plastmasas pārklājiem un virzoties tālāk fosiliju grupā. Vienā brīdī viņš apstājās un ieklausījās, bet neko nedzirdēja nekādus soļus, nevienu kustību.

Dīvaini, ka vīrietis nebija ieslēdzis gaismu.

Doktor Korvus, jūs tērējat dārgo laiku. Lūdzu, dariet zināmu, kur esat.

Korvuss nodrebēja: balss vairs neskanēja no noliktavas ieejas, no durvju puses. Tā bija nākusi no citas vietas tuvāk un no viņa pa labi. Virs bija tumsā kustējies, taču tik klusu, ka nebija izdevis nevienu pašu skaņu.

Korvuss turpināja rāpot uz priekšu bezgala uzmanīgi, sajūtot katra dinozaura kāju kaulus, mēģinot saprast, kam tie pieder, un tad prātā iztēlojoties, kur tas izvietots piekrautajā noliktavā.

Viņš ar kaut ko sadūrās, un kāds kauls grabot nokrita.

Tas jau sāk nogurdināt.

Balss bija tuvāk daudz tuvāk. Korvuss gribēja pajautāt: kas tu esi? Bet viņš to nedarīja; viņš ļoti labi zināja, kas ir šis virs sasodīts sāncensis, paleontologs vai kāds, kas strādāja paleontologa uzdevumā un atnācis, lai nozagtu viņa atklājumu. Sasodītie amerikāņi visi bija noziedznieki un mežoņi.

Korvuss pacēla vēl vienu plastmasas gabalu, kas skaļi noplīkšķēja. Viņš apstājās un, aizturējis elpu, turpināja taustīties tālāk. Ja vien viņš varētu atpazīt vienu no tiem sasodītajiem dinozauriem, tad saprastu, kur atrodas. Viņš metās pa labi, izvairoties no plastmasas palagiem, līdz saskārās ar astes skriemeli, tad vēl vienu, kopā ar saliekto dzelzs stieni, kas tos atbalstīja. Tas bija triceratopss. Korvuss pasniedzās augšup, satvēra biezu plastmasas pārklāju, rūpīgi pacēla un palīda zem tā. Ticis apakšā, viņš sataustīja vienu ribu, tad otru, rāpodams uz priekšu, lai varētu notupties zem dinozaura milzīgā purna ar trim ragiem. Viņš centīgi iespiedās spraugā, kur kādreiz bija atradušās zvēra sirds un plaušas. Pat ar ieslēgtu gaismu būtu sasodīti grūti viņu ieraudzīt. Vajātājs varētu pavadīt stundas, viņu meklējot, varbūt pat visu nakti. Saliecies Korvuss nogaidīja, viņa sirds strauji pukstēja.

Ir bezjēdzīgi slēpties. Es eju pie jums.

Balss bija tuvāk, daudz tuvāk. Korvuss izjuta šausmu dunoņu, gluži kā bišu spietu, riņķojam sev galvā. Viņš nevarēja aizmirst garo asmeni. Tas nebija nekāds joks: svešais viņu nogalinās.

Viņam bija nepieciešams ierocis.

Korvuss pataustīja ribas, sagrāba vienu un mēģināja to izraut, bet tā bija cieši iemontēta. Viņš pārbaudīja vēl vairākas un visbeidzot atrada kādu, kura nedaudz sakustējās, kad to parāva. Viņš pataustījās pēc atbalsta dzelzs armatūras uzmavas un skrūves, kas saturēja kaulu, atrada to un mēģināja pagriezt, lestrēgusi. Viņš pataustījās aiz muguras, atrada otru uzmavu bet arī tā nebija pakustināma.

Sasodīts, viņam vajadzēja paņemt kādu kaulu pa ceļam, kad vēl bija izdevība, lai tagad izmantotu par ieroci.

Doktor Korvus, es atkārtoju: tas nogurdina. Es eju pie jums.

Balss bija pat vēl tuvāk. Kā gan viņš tik klusu kustējās tumsā? Kā viņš tik labi pārzināja šo telpu? Bija tā, it kā svešais peldētu tumsā. Izmisuma uzplūdā Korvuss sāka grābstīties ap uzmavu, satvēra to un mēģināja izgrozīt un atbrīvot; viņš sajuta, kā sarūsējusī uzmava iegriežas viņam miesā, kā sāk tecēt siltas asinis, bet tā joprojām nepadevās.

Korvuss palaida to vaļā, norija siekalas un mēģināja elpot mierīgi. Viņa sirds tik stipri dauzījās, ka šķita to var sadzirdēt. Bet nevarēja taču dzirdēt pukstošu sirdi, vai ne? Ja vien viņš palika stingi sēžam, nekustējās un klusēja, vīrs viņu tumsā nekad neatradīs. Viņš to nevarēs. Tas nebija iespējams.

Doktor Korvus? balss jautāja. Vienīgais, ko vēlos, ir mazliet informācijas par tiranozauru. Kad es to dabūšu, mūsu darījums būs noslēdzies.

Korvuss pietupās embrionālā stāvoklī, nekontrolējami drebot. Balss nebija tālāk kā desmit pēdas no viņa.

14.nodaļa

Toms Skrēja cauri mežam pretim dzeltenajai gaismai, kas spīdēja starp kokiem. Tuvāk pie mājas viņš palēnināja soli un uzmanīgāk virzījās uz priekšu, turoties tumsā. Lielas divstāvu mājas lieveņa gaismā viņš ieraudzīja atstātu Range Rover.

Pēkšņi Toms apjauta, ka reiz jau bijis šajā apkaimē, pirms vairākiem gadiem, kad gribēja izpētīt kalnos iedzīvotāju pamesto ciematu. Tad gan šeit vēl nebija uzcelta sēta un jaunā māja.

Toms piespiedās pie ēkas nelīdzenajiem baļķiem un, pielavījies pie loga, paglūnēja iekšā. Skatienam pavērās dzīvojamā istaba, kas bija apšūta ar koku, tajā bija akmens kamīns, navahu cilts paklāji uz grīdas un pie sienas piestiprināta aļņa galva. Bija iedegta tikai viena spuldze, un Tomam bija intuitīvs iespaids, ka māja ir tukša. Viņš ieklausījās. Valdīja klusums, un otrā stāva logi bija tumši.

Sallijas šeit nebija. Toms pielīda pie durvīm un pavērās atpakaļ uz pamesto ciematu, kuru blāvi apspīdēja no lieveņa krītošā gaisma. Zemu pieliecies un vienmērīgi kustoties, šad tad apstādamies, lai ieklausītos, viņš pielavījās pie Range Rover un uzlika roku uz motora pārsega dzinējs vēl bija silts. Izņēmis Dodge cimdu nodalījumā atrasto lukturi, Toms noliecās pie pasažiera puses durvīm un ieslēdza gaismu. Vēršot luktura staru uz zemi, irdenajā augsnē viņš ieraudzīja kovboja zābaku pēdas. Toms metās uz priekšu. Tur, tieši aiz mašīnas, bija redzamas divas paralēlas līnijas, kādas rodas no zābaku papēžiem, ja kājas tiek vilktas pa zemi. Toms sekoja pēdām, spldinot lukturi, un redzēja, ka tās ved augšā pa lauku ceļu uz aizu ciemata tālākajā galā.

Viņa sirds mežonīgi dauzījās. Vai tā bija Sallija, kura tika tā vilkta? Vai viņa bija bezsamaņā? Aiza, ja viņš pareizi atcerējās, veda uz kādām pamestām raktuvēm. Toms apstājās, mēģinādams atcerēties apvidu. Viņa roka neapzināti pastiepās pēc pistoles, kas bija iebāzta kabatā.

Viena lode.

Viņš sekoja vilkšanas pēdām pa lauku ceļu uz tālo vecās nometnes galu, kur pēdas nozuda mežā pie aizas malas. Lukturis apspīdēja svaigi nomīdītu zāli gar aizaugušo ceļu. Toms ieklausījās, bet dzirdēja tikai vēja šalkas priedēs. Viņš devās pa ceļu uz priekšu, un pēc ceturtdaļjūdzes tas izgāja klajā vietā, kur ieleja paplašinājās. Ceļš veda augšā kalnā, un Toms skriešus metās pa to. Ceļš turpinājās zem kalna kores starp priedēm un noveda pie vecas raktuvju koka ēkas.

Sallija bija ieslodzīta raktuvēs. Un tur viņa tagad atradās kopā ar nolaupītāju.

Toms pa taciņu piesteidzās pie ēkas. Tās durvis bija aizbultētas ar priekškaramo atslēgu. Viņš apstājās, pārvarēdams impulsu uzlauzt to, un ieklausījās. Viss bija kluss. Toms pārbaudīja slēdzeni un atklāja, ka tā palikusi neaizslēgta. Viņš nodzēsa lukturi, atvēra durvis un ieslīdēja iekšā.

Aptvēris ar abām rokām lukturi, viņš to ieslēdza tikai uz bridi, lai varētu izpētīt apkārtni. Ieeja raktuvēs bija tieši pretī, izcirsta klinšainajā kalnā, no turienes dvesa mitrs, drēgns gaiss. Ieejai priekšā bija smagi dzelzs vārti ar pamatīgu tērauda piekaramo slēdzeni.

Toms klausījās, aizturējis elpu. No raktuvju tuneļa nebija dzirdama neviena pati skaņa. Viņš pamēģināja dabūt vaļā slēdzeni, bet tā bija sarežģīta. Toms noliecās un, izņēmis Maglite, pārbaudīja zemi. Pēdas bija pavisam skaidri saskatāmas pulverveidīgajās smiltīs, un tās piederēja vīrietim ar vienpadsmitā vai divpadsmitā izmēra zābakiem. Vienā pusē viņš redzēja to, kā Sallija bija vilkta pa zemi, un plakano vietu, kur bijis noguldīts ķermenis viņas ķermenis. Viņa laikam tur bija nolikta, kamēr atslēgti vārti. Viņa nav bijusi pie samaņas. Toms aizdzina baismīgākās domas.

Viņš mēģināja apsvērt iespējamos rīcības variantus. Lai arī ar kādiem līdzekļiem, bet viņam bija jātiek iekšā vai arī varbūt jāpiedabū vīrietis pie ieejas un tad jānošauj, kad viņš tuvosies.

Toms sastinga, izdzirdējis vārgu skaņu no raktuvēm. Kliedziens? Viņš tik tikko uzdrošinājās elpot. Pēc kāda brīža viņš izdzirdēja vēl vienu skaņu, neskaidru kliedzienu, ko izkropļoja ilgā atbalss akmens šahtā. Tā bija vīrieša balss.

Viņš sagrāba slēdzeni un pakratīja to, mēģinot atvērt, bet tā neklausīja. Vārti bija no smagas dzelzs un iecementēti klintī. Viņam nebija ne mazāko cerību tos atlauzt.

Tad viņš izdzirdēja vēl vienu dusmīgu kliedzienu, tas bija daudz skaļāks un skaidrāks, un viņš saprata tikai vienu vārdu maita.

Sallija bija tur iekšā. Viņa bija dzīva. Un tad atskanēja apslāpēts šāviena troksnis.

15.nodaļa

Bobs Bailers ieslēdza radio piecdesmit septītā gada Chevy un sāka spaidīt pogas, cerēdams atrast iemīļoto veco dziesmu radiostaciju Albukerkē, bet atkal jau vienīgais, ko viņš uztvēra, bija šņākoņa un buldurēšana. Viņš izslēdza radio un mierinājumam iedzēra malku no Jim Beam, kas gulēja uz pasažiera sēdekļa. Pašmaukstinājis viņš savilka lūpas aiz baudas un aizmeta pudeli atpakaļ uz sēdekļa ar dobju troksni, pārvilka roku pār rugājiem klāto zodu un pasmīnēja par savu veiksmi.

Bailers bija atmetis domu izprast dīvaino atgadījumu pie uzpildes stacijas. Kāds bija nozadzis viņa Dodge un atstājis Chevy, atslēgām šūpojoties aizdedzē, un tā bija vismaz desmit reizes vērtīgāka mašīna par viņa veco krāmu. Varbūt viņam vajadzēja izsaukt policiju, bet bija tikai prātīgi, ja kāds nozog viņa pikapu, tad viņš tā vietā dabū zagļa mašīnu. Bez tam viņš jau bija ielicis savās iekšās pinti Jim Beam un nebija tādā stāvokli, lai runātos ar policiju. Tas bija viņa pikaps, kurš tika nozagts, un nebija jāziņo par zagtu automašīnu, ja tā bija tava, vai ne?

Pēkšņa labās puses riteņu nodārdināšanās pagriezienā lika Baileram strauji paraut stūri pa kreisi, gandrīz vai nobraucot lejā no ceļa, viņš atguvās, dzirdēdams riepas vārgi nošvlkstam, un beidzot pikaps bija atkal uz līdzena ceļa. Punktētā dzeltenā līnija veda taisni un tieši tumsā, un viņš stūrēja mašīnu tieši pa to, jo bija labāk tai sekot. Nekādu problēmu, viņš varēs saredzēt tuvojošās mašīnas priekšējo lukturu gaismu miljons jūdžu attālumā un būs pietiekami daudz laika, lai pavirzītos malā. Bailers apbalvoja savu koncentrēšanos ar vēl vienu Jim Beam malku, lūpām apmierināti nošmakstot, kad viņš atņēma pudeli no mutes.

Bija jau pāri desmitiem, un viņš tiks Espanjolā apmēram pusvienpadsmitos. Jēziņ, viņš bija pārguris, tas bija garš brauciens no Doloresas, tikai lai apciemotu meitu un viņas bezjēdzīgo vīru bezdarbnieku. Ja vien viņš varētu sameklēt to veco dziesmu staciju no Albukerkes nedaudz Elvisa tiešām uzlabotu viņa noskaņojumu. Bailers ieslēdza radio, izmēģināja visas stacijas, apstājās pie vienas, kas šķita norādām uz mūziku šņākujošanas dēļ, un atstāja to. Varbūt, kad viņš piebrauks tuvāk, uztvere kļūs skaidrāka.

Tālumā ieraudzījis ugunis, viņš iebrauca savā joslā. Garām aiztraucās policijas mašīna, un viņš vēroja to samazināmies, tālajām sarkanajām gaismām izgaistot visaptverošajā tumsā. Tad viņš uztraukts ieraudzīja, ka sarkanās gaismas pēkšņi iemirdzas spilgtāk policists bija nospiedis bremzi un sekoja īss mirgojums, bet tad atspīdēja spilgtāka baltā priekšējo lukturu gaisma, jo mašīna bija apgriezušies.

Pie velna! Bailers pagrūda Jim Beam nost no sēdekļa un spēcīgi ar papēdi paspēra zem tā. Mašīna atkal novirzījās no joslas, un viņš ātri pievērsa uzmanību ceļam, mašīnai sašūpojoties pēc gaitas izlabošanas. Velns, būs labāk, ja viņš samazinās ātrumu un brauks kā maza, veca lēdija. Skatiens pievērsās no ceļa uz spidometru, pēc tam uz aizmugures spoguli. Viņš brauca vienmērīgi, ar piecdesmit piecām jūdzēm stundā un bija diezgan pārliecināts, ka brīdī, kad policists aizšāvās garām, viņa ātrums nebija vairāk kā sešdesmit jūdzes stundā, tikai piecas virs atļautā braukšanas ātruma. Bailers, kā jau daudzi dzērāji šoferi, nekad nepārkāpa braukšanas ātrumu. Pēc dažām satraukuma pilnām minūtēm, sirdij dauzoties, viņš sāka atslābināties. Policists nebija ieslēdzis savas bākugunis un nebija sācis braukt ātrāk, lai viņu panāktu, tikai sekoja tajā pašā tempā varbūt kādu ceturtdaļjūdzi aiz viņa, jauki un viegli, acīmredzot viņš bija tikai kāds štata dežurējošais policists. Bailers satvēra stūri desmit un divi pozīcijā un, pievērsis skatienu ceļam tieši priekšā, saglabāja vienmērīgas piecdesmit piecas jūdzes.

Velns, nebija iespējams braukt labāk par viņu.

16.nodaļa

Kādu brīdi Sallija gulēja seklā ūdens peļķē, apstulbusi no kritiena. Galu galā izrādījās, ka tas nebija augsts kritiens, un viņa bija vairāk pārbijusies nekā ievainota. Bet viņa nebija ne tuvu projām no briesmām. Pat tad, kad viņa atkal sakopoja domas, no augšas viņu meklēja kabatas baterijas stari. Pēc brīža tie uztvēra Salliju, un viņa salēcās sāņus, kad atskanēja šāvieni, lodēm džinkstot ūdenī apkārt viņai. Sallija metās pāri peļķei uz turieni, kur lukturis bija parādījis tuneli, kas veda tumsā. Pēc brīža viņa jau bija ap stūri, kur šāvieni nespēja viņai trāpīt.

Viņa atbalstījās pret sienu, dziļi ieelpojot. Viss ķermenis sāpēja, bet šķita, ka nekas nav lauzts. Blūzes kabatā viņa sataustīja sērkociņu kastīti. Brīnumainā kārtā, lai gan kastītes ārpuse bija kļuvusi mitra, iekšā tā joprojām bija sausa. Sērkociņi bija garie, koka, pret jebkuru vietu aizdedzināmie. Viņa uzšķīla vienu pret akmens sienu, viena švīkstoņa, divas. Tas iedegās ar trešo mēģinājumu un blāvi izgaismoja tuneli viņai priekšā, garu gaiteni ar trūdošiem ozola baļķiem gar malām. Sekla ūdens plūsma tecēja pa zemi, veidojot peļķi aiz peļķes. Tunelis bija aizlaists postā baļķi sapuvuši un nokrituši zemē, bet mazās alas sienas un griesti iebrukuši. Tas, kas vēl nebija nogāzies, šķita, tūlīt pat to izdarīs, akmens griesti bija vienās plaisās, baļķi ieliekušies zem akmeņu smaguma.

Sallija skrēja pa tuneli, turot sērkociņu, līdz tas nodega pie pašiem viņas pirkstiem, un viņai nācās to nomest. Viņa turpināja ceļu tumsā, cik vien ilgi uzdrīkstējās, cenzdamās atcerēties, ko bija priekšā redzējusi. Kad kļuva bail doties tālāk, viņa apstājās un ieklausījās. Vai viņš sekoja? Šķita neticami, ka viņš riskētu rāpties lejā pa kāpnēm, kuras Sallija bija izmantojusi, neviens cilvēks pie pilna saprāta to nedarītu, un viņa jau bija salauzusi pārāk daudz pakāpienu. Viņam nāktos atrast virvi, tādējādi Sallijai būtu vismaz neilgs brīdis, lai atvilktu elpu. Bet ne vairāk kā īss brīdis: viņa atcerējās, ka cellē bija redzējusi pie gultas malas saritinātu virvi.

Sallija centās koncentrēties un domāt racionāli. Viņa atcerējās kaut kur lasījusi, ka visas alas elpo un ka labākais veids, kā atrast pareizo ceļu, bija sekot alas "elpai", tas nozīmēja to, ka jāseko gaisa plūsmai. Sallija aizdedzināja sērkociņu. Liesma saliecās atpakaļ, tajā virzienā, no kura viņa bija nākusi. Viņa devās pretējā virzienā, dziļāk šahtā, brienot pa ūdeni, kustoties pēc iespējas tā, lai nenodzistu sērkociņš. Tunelis pagriezās pa labi un izgāja uz platu štreku ar akmens kolonnām, kas balstīja griestus. Sērkociņa gaismā bija redzams, ka no štreka atzarojas divi tuneļi. Ūdens plūsma veda otrā tunelī. Sallija apstājās vēl bija tieši tik daudz liesmas, lai redzētu, no kurienes pūš vējš, un nolēma doties pa tuneli, kas veda augšup.

Sērkociņš izdega, un viņa to nometa. Kādu bridi viņa stāvēja, lai izskaitītu atlikušos sērkociņus. Piecpadsmit.

Viņa centās kustēties uz priekšu ar taustes palīdzību, bet drīz vien saprata, ka viņas gaita ir pārāk lēna. Viņai bija jāpanāk starp sevi un vajātāju pēc iespējas lielāks attālums. Tagad bija pienācis laiks izmantot sērkociņus, nevis vēlāk.

Sallija aizdedzināja vēl vienu, turpināja ceļu pa tuneli, pagriezās ap stūri un atklāja, ka tuneli bloķē iegruvums. Viņa pavērās augšup tumšajā caurumā griestos, no kurienes lejā bija novēlušies masīvi akmeņi nekārtīgā kaudzē. Vairāki akmeņi automašīnu lielumā vēl joprojām nokarājās no griestiem neprātīgos leņķos, tos saturēja sagāzušies baļķi, un izskatījās, ka pietiktu ar mazāko grūdienu, lai tie visi nokristu.

Sallija devās atpakaļ un iegāja tunelī, kas bija pa kreisi, tajā, kas veda lejup kopā ar ūdens plūsmu. Viņas panika pieauga; jebkurā brīdī nolaupītājs viņu šeit panāks. Lēkājot pa peļķēm, viņa sekoja tekošajam ūdenim, cerēdama, ka tas aizvedīs līdz izejai. Tunelis noliecās lejup un iztaisnojās. Ūdens kļuva dziļāks, un Sallija atklāja, ka drīz vien tas būs viņai līdz viduklim. Aiz nākamā pagrieziena viņa saprata iemeslu: iegruvums bija pilnībā bloķējis tuneli un aizturējis ūdeni. Tam bija izdevies tikt cauri starp iežiem, bet nebija nevienas pietiekami lielas spraugas, pa kuru viņa varētu izlīst.

Sallija klusu nolamājās. Vai bija kāds tunelis, kuru viņa bija palaidusi garām? Dziļi sirdī viņa saprata, ka nebija gan. Piecās minūtēs viņa bija izpētījusi visas iespējamās ejas. Vārdu sakot, viņa bija slazdā.

Pirkstiem drebot, Sallija aizdedzināja vēl vienu sērkociņu, izmisīgi lūkojoties apkārt un meklējot ceļu, tuneli vai atvērumu, kuru varbūt nebija ievērojusi. Viņa apdedzināja pirkstus, vēlreiz klusībā nolamājās un aizdedzināja vēl vienu sērkociņu. Noteikti taču bija jābūt kādai izejai.

Viņa atkal devās atpakaļ, neapdomīgi dedzinādama sērkociņu pēc sērkociņa, līdz nonāca atkal pie pirmā iegruvuma. Tā bija kompakta masa, kas nepiedāvāja nevienu acīm redzamu atvērumu. Aizdedzinot vēl dažus sērkociņus, viņa tik un tā pārmeklēja sakritušos akmeņus, meklējot vietu, caur kuru varētu izspraukties. Bet tur nekā nebija.

Sallija pārskaitīja sērkociņus. Bija palikuši septiņi. Viņa aizdedzināja vēl vienu, paskatījās augšup un ieraudzīja griestos caurumu. Bija neprāts iedomāties, ka varētu tikt tur augšā. Sērkociņa liesma bija pārāk vāja, lai viņa varētu labi visu saredzēt, bet tik un tā izskatījās, ka tur viņa vismaz varētu paslēpties ja bija gatava riskēt un rāpties pa apšaubāmo, slideno akmeņu kaudzi.

Tas bija neprātīgs risks. Kamēr viņa tur stāvēja, liesmai nedroši drebot un pamazām izdziestot, lejā nokrita mazs olis, palēkāja kā bumbiņa pār baļķu un akmeņu labirintu un nogūlās viņai pie kājām.

Tātad tas bija viss. Viņai bija divas iespējas: viņa varēja doties atpakaļ un sastapties ar savu nolaupītāju vai varēja riskēt un uzrāpties līdz caurumam, ko bija radījis iegruvums.

Sērkociņš izdega. Vēl bija palikuši seši. Sallija paņēma divus, reizē tos aizdedzināja, cerēdama tā radīt pietiekami daudz gaismas, lai redzētu dziļāk caurumā. Tie uzliesmoja, un viņa uzmanīgi skatījās, bet tik un tā ar to nebija pietiekami, lai viņa saredzētu kaut ko aiz akmeņu un baļķu kaudzes.

Sērkociņi izdega.

Laika vairs nebija. Sallija aizdedzināja vēl vienu, paņēma to starp zobiem, pieķērās pie akmens un sāka rāpties. Tajā pašā laikā viņa izdzirdēja skaņu attālu kliedzienu, kas nikni atbalsojās akmens tuneļos.

Maita, es nāku!

17.nodaļa

Korvuss notupās triceratopsa skeleta iekšpusē, sirdij stipri dauzoties. Vīrietis stāvēja ne tālāk kā desmit pēdu no viņa. Korvuss norija siekalas, mēģināja samitrināt sauso muti. Viņš izdzirdēja rokas pieskārienu kaulam, kurpju vieglo švīkstoņu uz betona grīdas, tik tikko dzirdamo smilšu iečirkstēšanos zem svešā soļiem, kamēr viņš tuvojās. Kā gan, pie velna, vīrietis šajā tumsā tik labi zināja ceļu noliktavā?

Es tevi redzu, atskanēja klusa balss, kā lasot viņa domas. Bet tu neredzi mani.

Korvusa sirds šķita kā basa bungošana; balss skanēja viņam pavisam blakus. Viņa mute bija tik sausa, ka viņš nebūtu varējis ierunāties, ja pat to vēlētos.

Tu izskaties muļķīgi, tā notupies.

Vēl viens solis. Korvuss varēja pat saost vīrieša dārgo pēcskūšanās losjonu.

Es tikai gribu zināt, kur tas atrodas. Noderēs jebkas: GPS koordinātas, formācijas vai kanjona nosaukums, kaut kas tamlīdzīgs. Es gribu zināt, kur atrodas dinozaurs.

Korvuss norija siekalas un sakustējās. Vairs nebija jēgas slēpties; vīrietis zināja, kur viņš ir. Viņš laikam lietoja kādu ierīci, ar kuru tumsā var redzēt.

Man nav tādas informācijas, Korvuss ieķērcās. Es nezinu, kur atrodas tas sasodītais dinozaurs. Viņš iztaisnojās, sagrābis savu portfeli.

Ja tu gribi spēlēt šādas spēlītes, tad man diemžēl tevi nāksies nogalināt. Vīrieša balss bija tik klusa, tik vēlīga, ka Korvusam nebija ne mazāko šaubu viņš runā nopietni. Viņš satvēra ciešāk portfeli, rokām drebot aukstos sviedros.

Man tās nav. Patiešām. Korvuss dzirdēja, kā pats lūdzas.

Kā tad tu ieguvi paraugu?

Ar citas personas palīdzību.

Ak tā! Un kāds būtu šīs personas vārds un atrašanās vieta?

Korvuss negrasījās atdot savu atklājumu kādam kretīnam, kurš turēja viņu kā ķīlnieku, viņš labāk nomirtu. Sasodītajam nelietim bija nakts redzamības brilles vai kas līdzīgs, un, ja varētu tikt līdz kādai no gaismas apspīdētajām vietām, būtu novērsta vīrieša priekšrocība. Viņš varētu izmantot cieto portfeli kā nūju…

Tās personas vārdu un atrašanās vietu, lūdzu! vīrietis atkārtoja tikpat vēlīgā balsī.

Es jau nāku.

Prātīgs lēmums.

Korvuss aizrāpoja līdz skeleta aizmugurei un izlīda ārā. Viņš paspraucās zem plastmasas un piecēlās stāvus. Joprojām apkārt valdīja pilnīga tumsa, un viņam bija ļoti vāja nojausma, kur atradās vīrietis.

Tās personas vārds?

Korvuss metās virsū balsij tumsā, atvēzējot pret to portfeli un uzbrucēju kaut kur ievainojot; vīrietis ievaidējās un pārsteigumā atkāpās. Korvuss pagriezās, akli grābstoties pa skeletu gūzmu uz to pusi, kur, kā viņš atcerējās, bija gaismas slēdži. Viņš aizķērās aiz kāda kaula un paklupa tieši tajā brīdī, kad izdzirdēja asu pneimatisku svilpšanu, kam sekoja metāliska skaņa, lodei ielidojot fosilijā.

Tas nelietis šāva uz vinu.

Korvuss metās sāņus, ietriecās skeletā, kas protestējot nograbēja un nometa pāris kaulu zemē. Atskanēja vēl viens svilpiens, vēl viens metālisks rikošets cauri kauliem no Korvusa pa labi. Viņš taustījās uz priekšu, izmisīgi lauzdamies cauri fosilijām, un tad pēkšņi viņš bija brīvs no skeletu bara un atpakaļ pie plauktiem; mežonīgā ātrumā viņš izskrēja cauri ejai, reizi sagrīļodamies un nokrizdams uz sāniem, taču tūlīt pieceldamies kājās. Ja vien viņš varētu tikt līdz gaismai un neitralizēt uzbrucēja priekšrocību! Korvuss ātri metās uz priekšu, neievērodams, kas gadījās ceļā, un gandrīz vai ieskrēja elektrisko slēdžu panelī. Iekliedzies viņš metās pie tā, nospiežot uzreiz dučiem slēdžu, un dūcošās, fluorescējošās spuldzes iedegās cita pēc citas.

Viņš apgriezās otrādi un, sagrābis pārakmeņojušos kaulu no kāda plaukta, turēja to kā nūju, gatavs cīņai.

Vīrietis rāmi stāvēja desmit pēdu attālumā, kājas salicis plecu platumā, un neizskatījās, ka viņš būtu pat kaut nedaudz pakustējies. Viņš bija ģērbies melnā sporta tērpā, sacēlis uz pieres nakts redzamības brilles. Zemē, blakus viņa kājai, bija nolikts apbružāts čemodāns. Viņa rokas bija šaušanas pozīcijā, un spīdīgs dīvaina izskata stobrs bija notēmēts tieši uz Korvusu. Pārsteigumā viņš blenza uz vīrieti, uz to, cik viņš bija parasts, ar vienaldzīgu birokrāta seju. Korvuss izdzirdēja saspiesta gaisa svilpienu, ieraudzīja sudraba lodi, sajuta dūrienu savā saules pinumā un pārsteigumā paskatījās lejup: tur viņš ieraudzīja, ka vēderā iedūrusies nerūsošā tērauda šļirce. Viņš atvēra muti un taisījās to izvilkt, bet pār viņu jau bija pārlaidusies tumsa, kādu viņš nekad nebija izjutis, iekļaujot savā virpulī un iegremdējot viņu nebūtībā.

18.nodaļa

Fords bija apsēdies ar muguru pret akmeni, izbaudot siltumu, kas nāca no nelielā ugunskura, ko viņš bija iekūris no nokaltušiem kaktusu stumbriem. Tiranozauru kanjona sienas tumši pacēlās viņam apkārt, augšā dodot ceļu dziļām, samtainām debesīm, kuras klāja zvaigznes.

Fords tikko bija pabeidzis ēst savas vakariņas lēcas un rīsus. Viņš paņēma kārbu, kurā bija atradušās lēcas, uzlika to uz uguns un sakarsēja, līdz jebkādas ēdiena paliekas bija sadegušas, tā bija viņa trauku mazgāšanas metode, kad ūdens bija pārāk dārgs, lai to tērētu. Ar zaru izvilcis kārbu no uguns, viņš ļāva tai atdzist un piepildīja to ar ūdeni no blašķes. Turot kārbu pie tās metāla virsmas, viņš to ielika taisni starp degošajiem stumbriem. Pēc īsa brīža ūdens sāka vārīties. Viņš noņēma kārbu, iebēra tajā pilnu karoti samaltas kafijas, iemaisīja to ūdenī un novietoja kārbu atpakaļ uz uguns. Jau pēc piecām minūtēm kafija bija gatava.

Viņš to iemalkoja, turot kārbu pie vāciņa un izbaudot rūgto, dūmakaino garšu. Skumīgi pasmaidījis, viņš atcerējās mazo, pārblīvēto kafejnīcu, kuru abi ar Džūliju mēdza Romā apmeklēt. Tā bija netālu no Panteona, un viņi tur bija dzēruši ideālas espresso tasītes pie neliela galdiņa. Kā sauca to vietu? Tazza d'Oro.

Viņš bija ļoti tālu no turienes.

Izdzēris kafiju, Fords iztukšoja pēdējās piles no kārbas un, izmetis biezumus ugunī, nolika kārbu malā, lai no rīta atkal tajā uzvārītu kafiju. Nopūties viņš atslīga pret akmeni, savilka apmetni ciešāk un pacēla skatienu pret zvaigznēm. Bija jau gandrīz pusnakts, un izliektais mēness līda pār kanjona malu. Viņš ieraudzīja dažus zvaigznājus, ko pazina, Lielos Greizos Ratus, Kasiopeju, Sietiņu. Piena Ceļa kvēlojošais kāsis stiepās pāri debesīm; izsekojis to, viņš atrada arī Cygnus, uz visiem laikiem lidojumā pāri galaktikas centram sasalušo Gulbi. Viņš bija lasījis, ka pastāvot tāds milzīgs melns caurums galaktikas centrā, ar nosaukumu Cygtius X-l, un prātoja par cilvēku pārdrošību, kad viņi iedomājās, ka jebko saprot par Dieva patieso dabu.

Atkal nopūties, Fords izstiepās smiltīs, prātodams, vai šādas domas piemērotas cilvēkam, kas drīz kļūs par benediktiešu mūku. Viņš juta, ka pēdējo dienu notikumi veda viņu pretim kaut kādai garīgai krīzei. T.Rex meklējumi bija atdzīvinājuši pazīstamās alkas, ilgošanos pēc medībām, no kuras, kā pašam šķita, viņš bija ticis vaļā. Lai Dievs pasarg', viņš jau bija piedzīvojis tik daudz, ka pietika veselam mūžam. Viņš prata četras valodas, bija dzīvojis dučiem eksotisku valstu un bija pazinis daudzas sievietes, pirms atradis mūža mīlestību. Tās dēļ viņš bija neizturami cietis un turpināja ciest. Tad kāpēc gan turpinājās šī atkarība no briesmām un satraukuma? Te nu viņš bija, meklējot dinozauru, kas nepiederēja viņam, kas viņam nenesīs ne atzinību, ne naudu, ne slavu. Kāpēc? Vai šīs neprātīgās alkas pēc meklējumiem bija kāda būtiska rakstura trūkuma dēļ?

Neapzināti Fords sāka kavēties atmiņās par to liktenīgo dienu Siemreapā, Kambodžā. Kopā ar sievu Džūliju viņi bija iepriekšējā dienā devušies projām no Pnompeņas ceļā uz Taizemi. Viņi bija piestājuši uz pāris dienām Siemreapā, lai apskatītu Angkorvata tempļus ekskursija pa valsti bija daļa no viņu maskēšanās. Tikai pirms nedēļas viņi bija uzzinājuši, ka Džūlija ir stāvokli, un, lai to nosvinētu, viņi bija rezervējuši numuru viesnīcā Roi/al Khampang. Viņš nekad neaizmirsīs pēdējo kopā pavadīto vakaru, stāvot Angkorvatā uz Naga Balustrade un vērojot, kā saule riet aiz tempļa milzīgajiem pieciem torņiem. Tālumā no mežā paslēpta klostera bija dzirdama noslēpumaina, dunoša budistu mūku lūgšanās.

Viņu uzdevums bija izpildīts bez jebkādas kļūmes. Tajā rītā viņi bija nosūtījuši CD-ROM ar tajā ierakstītajiem datiem savam sabiedrotajam Pnompeņā. Viņiem šķita, ka ir veikli tikuši galā ar uzdevumu. Fords gan bija ievērojis, ka viņiem seko vecs Toyota Land Cruiser. Tomēr šķita, ka tas nav nekas nopietns, un Fordam jau bija vairākkārtēja pieredze tajā, ka viņu izseko.

Pēc saulrieta viņi bija ilgi vakariņojuši vienā no lētajiem āra restorāniem pie Siemreapas upes, vardēm lēkājot pa grīdu un naktstauriņiem lidinoties ap spuldzītēm, kas bija sakarinātas vados. Viņi bija devušies atpakaļ uz savu nesamērīgi dārgo viesnīcas numuru un pavadījuši lielāko pārējā vakara daļu, valstoties pa gultu. Viņi bija gulējuši līdz vienpadsmitiem un paēduši brokastis uz terases. Un tad Džūlija bija devusies pēc mašīnas, kamēr Fords nonesīs lejā viņu mantas.

Viņš bija izdzirdējis apslāpētu sprādzienu tieši tad, kad lifta durvis atvērās uz vestibilu. Viņš bija pieņēmis, ka uzsprāgušas vecas raktuves Kambodžā tādu joprojām bija papilnam. Viņš atcerējās, ka bija gājis pāri pagalmam ar palmām un redzējis pa vestibila durvīm viesnīcas priekšā kūpam dūmus. Viņš bija izskrējis ārā. Mašīna gulēja otrādi, gandrīz vai pāršķelta uz pusēm, no tās viļņiem plūda sīvi dūmi, tā bija kā krāteris asfaltā. Viena no riepām bija aizlidojusi piecdesmit pēdas tālāk, uz nevainojami apkopta mauriņa nikni degot.

Pat tad viņš nebija pamanījis, ka tā ir viņa mašīna. Viņš pieņēma, ka tā ir kārtējā politiskā slepkavība, kas Kambodžā bija ierasta parādība. Viņš bija stāvējis kāpņu augšgalā, skatīdamies pa labi un pa kreisi, meklēdams Džūliju, uztraukdamies, ka varētu uzsprāgt vēl viena bumba. Tur stāvot, viņš bija ieraudzījis saplēsta auduma gabaliņu plivināmies vējā; tas uzlidoja pa viesnīcas kāpnēm un nolaidās gandrīz viņam pie kājām un tad viņš pazina, ka tā ir Džūlijas blūzes apkaklīte.

Ar sāpīgu garīgu piepūli Fords piespieda sevi atgriezties tagadnē, pie ugunskura, tumšajiem kanjoniem, debesīm, kurās mirdzēja zvaigznes. Visas drausmīgās atmiņas šķita tālu jo tālu, it kā tās būtu atgadījušās citā dzīvē ar kādu citu cilvēku.

Bet tur jau tā lieta: vai šī tiešām bija cita dzīve un viņš cits cilvēks?

19.nodaļa

Bobs Bailers tuvojās Esņanjofai, pilsētas ugunis jau bija redzamas nakts gaisā. Policijas mašīna joprojām turējās aiz viņa, taču Baileru tas vairs neuztrauca. Viņš pat nožēloja to, ka panikā bija pasitis pudeli zem sēdekļa, un vairākas reizes bija mēģinājis to ar kāju izvilkt, bet tad mašīna sāka svaidīties, un viņš atmeta tai ar roku. Viņš varēja jebkurā laikā apstāties un izvilkt pudeli, bet nebija pārliecināts, vai šeit drīkst likumīgi piestāt šosejas malā, un viņš negribēja darīt neko tādu, kas piesaistītu policijas uzmanību. Vismaz beidzot varēja uztvert veco zelta melodiju radiostaciju. Viņš pagrieza radio skaļāk, nemelodiski dungojot līdzi dziesmām.

Ceturtdaļjūdzi uz priekšu viņš saredzēja pirmās piepilsētas satiksmes regulēšanas ugunis. Ja viņš nokļūs pie luksofora, degot sarkanajai gaismai, viņam būs pietiekami daudz laika, lai izzvejotu pudeli. Pie velna, braukšana tiešām radīja slāpes.

Bailers tuvojās luksoforam, uzmanīgi un lēnām nobremzējot un vērojot aizmugures spogulītī policijas mašīnu. Tiklīdz mašīna apstājās, Bailers noliecās un pastiepās zem sēdekļa, grābstoties apkārt, līdz taukainā roka satvēra auksto stikla pudeli. Viņš to izvilka un, palikdams pietiekami zemu aiz sēdekļa līmeņa, atskrūvēja vāciņu un ātri pielika pudeli pie lūpām, iedzerot cik vien daudz iespējams tik īsā brīdī.

Pēkšņi viņš izdzirdēja riepu švīkstoņu un sirēnu skaņas, viņam visapkārt bija gaudojošs koris. Viņš salēcās, aizmirstot, ka roka ir pudele, un tika apdullinats no balto uguņu uzliesmojuma. Šķita, ka viņam visapkart ir policijas mašīnas, un visām griezās un mirgoja bākugunis. Bailers apstulbis nesaprata, kas gan notiek. Viņš samirkšķināja acis, mēģinot tikt vaļā no akluma, viņa prāts bija pārgājis no nesapratnes uz pilnīgu, vispārēju tukšumu.

Viņš izdzirdēja skarbu balsi skaļrunī ierunājamies un atkārtojot sacīto:

Izkāpiet no mašīnas, pacēlis rokas! Izkāpiet no mašīnas, pacēlis rokas!

Vai to sacīja viņam? Bailers paskatījās apkārt, bet neredzēja nevienu citu, tikai mirgojošās ugunis.

Izkāpiet no mašīnas, pacēlis rokas!

Tas bija teikts viņam. Aklā panikā Bailers sāka knibināties ap durvju rokturi, bet tas bija viens no tiem rokturiem, kas jāspiež uz leju, nevis uz augšu, un viņš cīnījās ar to, mēģinot ar plecu atgrūst vaļā durvis. Tās pēkšņi plaši pavērās, un viņš izkūleņoja ārā, aizmirstajai Jim Beam pudelei izlidojot no rokas un nokrītot uz šosejas asfalta. Viņš nogāzās uz asfalta blakus mašīnai, pārāk apjucis un apmulsis, lai pieceltos.

Bloķējot gaismu, pāri viņam pārliecās kāda figūra, vienā rokā turot policista žetonu, bet otrā revolveri. Balss uzkliedza:

Detektīvs Vailers, Santafē policijas departaments, nekustieties!

Iestājās mirklis klusuma. Bailers neko citu neredzēja kā tikai vīrieša melno siluetu pret spožo fonu. No pikapa skanēja Elvisa gaudošana: "You ain't nothin' but a hound dog…"

Piedziedājums beidzās, un siluets, sagrābis ieroci, noliecās pār Baileru, cieši skatīdamies viņam sejā. Tad viņš piecēlās taisni, un Bailers dzirdēja, kā viņš kādam nosaka:

Pie velna, kas šis tāds ir?

20.nodaļa

Sallija rāpās pa nestabilo akmeņu kaudzi, cieši satvērusi sērkociņu starp zobiem, un meklēja, pie kā pieķerties ar rokām un kur atbalstīt kājas. Ar katru soli viņa juta, ka akmeņi zem viņas sakustas, daži nokrita līdz pat pašai apakšai. Šķita, ka visa kaudze čīkst un šūpojas.

Viņas elpošana kļuva tik smaga, ka sērkociņš nodzisa.

Viņa pārbaudīja kastīti bija palicis viens sērkociņš. Sallija nolēma to pataupīt.

Es jau nāku! tuneļos atbalsojās apslāpētā balss, maniakāli izkropļota. Sallija turpināja kāpt, ar taustes palīdzību virzīdamās augšup. Tad viņa dzirdēja, kā virs galvas skaļi ievaidas akmeņi un koki, un tūlīt lejā nogruva oļi. Vēl viens pakāpiens, vēl viena čīkstoša kustība. Kaudze tūlīt sabruks. Bet viņai nebija izvēles.

Sallija pastiepās augšup, neveikli sataustīja, kur pieķerties, pārbaudīja balstu un uzvilkās augšā. Vēl viens pakāpiens. Viņa kustējās ar milzīgu piesardzību, viegli pārvietodama savu svaru no viena atbalsta uz nākamo.

Sallija, kur tu esi-i-i?

Viņa dzirdēja, kā vīrietis šļakstoties skrien pa tuneli. Viņa uzkāpa vēl augstāk un pieķērās pie baļķa virs sevis. Atbalstoties pret to ar visu svaru, viņa to pārbaudīja. Tas iečīkstējās un viegli sakustējās, bet šķita, ka noturēs viņu. Sallija apstājās, mēģinādama nedomāt par to, kāda varētu būt sajūta, ja tiks apglabāta dzīva, un tad pavilkās augšup. Vēl viens vaids, krītošu oļu lietus, un viņa jau bija augšā baļķim pāri. Virs sevis Sallija sataustīja sagāzušos koku jucekli.

Viņai nāksies aizdegt pēdējo sērkociņu.

Tas nošvīkstēja gar kastīti un uzliesmoja. Virs sevis Sallija ieraudzīja tumšo caurumu, kurā nāksies tikt iekšā. Viņa paturēja sērkociņu kastīti virs liesmas, līdz tā aizdegās, raidot daudz lielāku gaismu tumšajā telpa, bet tik un tā nebija pietiekami gaišs, lai viņa redzētu, kurp dodas.

Vienā rokā turēdama degošo kastīti, viņa pavirzījās pāri nākamajam kustīgajam baļķim un pēc brīža jau stāvēja uz nedrošas dzegas tieši pie tumšā atvēruma. Dziestošās sērkociņu kastītes liesmas gaismā viņa redzēja, ka caurums beidzas ar plašu pusmēness veida atveri, kas pagriežas šaurā leņķī, apmēram trīsdesmit grādu platumā. Caurums izskatījās tieši pietiekami liels, lai tajā varētu ietilpt.

Zem viņas atskanēja pēkšņs būkšķis, kad milzīgs ieža gabals nokrita no griestiem. Liesma nodzisa.

Ak tur tu esi!

Tumsā iezibsnījās luktura gaisma, pārmeklējot akmeņu kaudzi zem Sallijas. Viņa pastiepās, satvēra kaut ko, aiz kā pieķerties, un uzvilkās augšup. Luktura stars tagad slīdēja visapkārt. Viņa kāpa ātri, pat neapdomīgi ātri, pār slidenajiem akmeņiem un ierāpās plašā spraugā. Plaisa pletās augšup šaurā leņķī, un tā bija pietiekami plata, lai Sallija varētu iespraukties un izgrozoties kustēties pa to tālāk. Viņai vairs nebija sērkociņu, nebija iespējams neko redzēt, uz kurieni viņa virzās, nebija nekādu iespēju uzzināt, vai plaisa kaut kur ved. Viņa turpināja līst uz priekšu, palīdzot sev, stumjot sevi augšup ar kājām un rokām. īsu mirkli viņu pārņēma klaustrofobiskas bailes, ka akmeņi viņu varētu saspiest no abām pusēm. Viņa apstājās, līdzsvaroja elpošanu, savaldīja bailes un turpināja ceļu.

Es eju pēc tevis!

Balss atskanēja tieši no apakšas. Sallija turpināja līst ar pieaugošām bailēm, ka plaisa sašaurinās. Drīz vien jau tā bija tik šaura, ka viņai nācās ar spēku tajā iespiesties, stumjoties ar pēdām un ceļiem, izpūšot gaisu no plaušām, lai tiktu tālāk. Sallijai uznāca vēl viena panikas lēkme, kad viņa saprata, ka šis ceļš ved tikai vienā virzienā viņa nevarēs pagriezties. Nespēdama atsperties ar kājām, viņa nekādā veidā nevarēs tikt atpakaļ.

Es zinu, ka tu esi tur augšā, maita!

Sallija dzirdēja krītošo akmeņu grabēšanu, kad vīrietis sāka rāpties augšā pa kaudzi. Viņa pievilka tuvāk kājas, sagrozījās, un viņai izdevās atbrīvot roku, lai to pastieptu virs sevis un pārbaudītu ceļu priekšā. Šķita, ka tālāk plaisa vairs nesašaurinās, un patiesībā pat likās, ka tā sāk plesties. Ja viņa tiktu cauri šim šaurajam posmam, plaisa varētu vest uz kādu citu tuneli.

Sallija izelpoja, izmantojot kājas par balstu, ar spēku iegrūdās dziļāk, noplēšot blūzei kabatu un noraujot pogas. Viņa taustījās uz priekšu. Vēl viens grūdiens, vēl viena izelpa, lai padarītu sevi tievāku. Viņa apstājās, sekli ieelpojot. Sajūta bija tāda, ka viņa tiks nospiesta. Viņa dzirdēja, kā nokrīt vēl vairāki akmeņi, vajātājam kāpjot augšā.

Saspringusi Sallija ar spēju grūdienu iestūmās dziļāk plaisā. No augšas lejā tecēja ūdens un lija pār viņas seju. Tagad viņa apzinājās, ka nekad netiks atpakaļ. Būtu bijis labāk tikt nošautai, nekā nomirt šajā caurumā. Ja vien viņa spēs izstumties tālāk, plaisa varētu atkal paplašināties. Viņa vēlreiz saspringa, atkal pastūmās uz priekšu, saplēšot drēbes. Vēl viens grūdiens un viņa pataustījās uz priekšu ar roku. Caurums strauji sašaurinājās, līdz nebija vairāk par collu plats. Sallija sāka mežonīgi taustīties, kustinot roku pa labi, pa kreisi, meklējot platāku vietu bet tādas tur nebija. Viņa turpināja taustīties, izmisīgu baiļu pārņemta, bet šaubu nebija: plaisa sašaurinājās līdz pāris collām visā tās garumā, un no tās atdalījās tikai vairākas tikpat mazas plaisas. Viņa šaudīja rokas uz priekšu un atpakaļ meklējot, taustot, bet jēgas tam nebija.

Sallija juta, ka viņu pārņem neaprakstāmas bailes, kuras viņa nespēja kontrolēt. Viņa mēģināja izlocīties atpakaļ ārā, mežonīgi cīnoties, tik tikko spēdama paelpot. Taču labuma nebija nekāda; viņas rokas nebija tik stipras, lai varētu atgrūsties atpakaļ. Viņa bija iesprostota. Uz priekšu nebija iespējams tikt. Un atpakaļ arī viņa netika.

21.nodaļa

Toms mēģināja uzlauzt Vārtu Slēdzeni. Viņš sita pa to ar akmeņiem, grūda ar koka gabalu, bet tas bija bezjēdzīgi. Vājās skaņas no raktuvēm bija noslāpušas, un viņam šķita, ka no klusuma zaudēs prātu. Ar Salliju šajā brīdī varēja notikt jebkas minūte varēja izšķirt dzīvību vai nāvi. Viņš bija kliedzis, bļāvis režģos, mēģinājis pievērst sev nolaupītāja uzmanību bet bez panākumiem.

Toms atkāpās, domādams, ko lai iesāk. Virs eglēm parādījās uzlēcošais mēness. Toms sāka elpot mierīgāk un centās rast kādu risinājumu. Viņš bija izpētījis dažas šīs raktuves pirms daudziem gadiem un atcerējās, ka apkārtnē tādu ir vairākas. Iespējams, ka tās savienojās; zeltraktuvēm bieži vien bija vairākas ieejas.

Viņš uzkāpa korē un paskatījās lejā pa otru pusi. Bingo! Apmēram divus simtus jardus zemāk bija vēl viena celtne, no kuras veda ieeja šahtā.

Tās noteikti savienojās.

Toms noskrēja lejā pa kalnu, brīžiem slīdēdams un lēkdams pāri akmeņiem, un pēc īsa brīža bija to jau sasniedzis. Izvelkot ieroci, viņš atspēra vaļā durvis un iegāja iekšā, paspīdinādams visapkārt lukturi. Tur bija vēl viena ieeja šahtā, un šai nebija metāla režģa, kas to iežogotu. Viņš paspīdināja lukturi lejā pa garu, vienmuļu tuneli, tik tikko spēdams paelpot no steigas. Noskrējis lejā pa tuneli, pirmajā atzarojumā viņš apstājās, lai paklausītos. Pagāja viena minūte, tad vēl viena. Tomam šķita, ka viņš jūk prātā.

Pēkšņi viņš to sadzirdēja vāju kliedziena atbalsi. Abas raktuves savienojās.

Viņš metās uz priekšu pa tuneli, no kurienes bija atskanējis kliedziens, viņa lukturis atklāja vairākas šahtas kreisajā pusē. Viņš pagriezās ap stūri, un lukturis apgaismoja vēl divus tuneļus, viens gāja uz augšu, otrs lejā. Toms apstājās, lai paklausītos, viņa nepacietība bija neizmērojama, un tad atskanēja vēl viens izkropļots kliedziens.

Tā atkal bija vīrieša balss. Nikna.

Toms sāka skriet pa eju, kas veda pa kreisi, ik pa brīdim saliekdamies zemo griestu dēļ. Priekšā no tuneļa bija dzirdamas skaņas, joprojām vājas, taču tās sāka kļūt skaidrākas.

Tunelis pāris vietās asi pagriezās un nonāca pie galvenās kameras, kur četri tuneļi katrs gāja savā virzienā. Toms strauji apstājās, smagi elpodams, un pazibināja apkārt lukturi, atklājot dažas vecas dzelzceļa sliedes, sadragātu rūdas vagoneti, sarūsējušu ķēžu kaudzi un virves, kas bija žurku sagrauztas. Neatlika nekas cits kā pagaidīt, kad izdzirdēs vēl kādu skaņu, lai zinātu, uz kuru pusi jādodas.

Klusums. Tomam šķita, ka viņš tūlīt sajuks prātā. Sataisi kādu troksni, sasodīts, jebkādu troksni!

Un tad viņš kaut ko izdzirdēja: vārgas raudas.

Vienā mirklī Toms jau skrēja lejā pa tuneli, no kurienes bija atplūdušas skaņas. Tunelis ātri vien beidzās pie vertikālas šahtas, kuru apjoza margas. Šahta bija pārāk dziļa, lai viņš varētu ar lukturi izgaismot apakšu. Ceļa lejā nebija nekādu kāpņu vai virvju.

Viņš apskatīja šahtas nelīdzenās malas un nolēma riskēt. Novilcis savas itāliešu kurpes un zeķes, viņš pārmeta tās pār malu, skaitīdams laiku, līdz tās sasniedz apakšu. Pusotras sekundes: trīsdesmit divas pēdas.

Iebāzis ieroci atpakaļ aiz jostas un turot Maglite starp zobiem, Toms satvēra margas un pārmetās tām pāri, atbalstīdamies ar pēdām pret akmeņiem. Lēnām, sirdij neprātīgi dauzoties, viņš līda lejā pa šahtu.

Vēl viens pakāpiens ar kāju, kustība ar roku. Viņš zaudēja atbalstu, un kādu īsu drausmīgu brīdi viņam likās, ka tūlīt nokritīs. Asie ieži iegriezās pēdās, tomēr viņš turpināja kāpt lejā neciešami lēnām un visbeidzot ar atvieglojumu sajuta cietu pamatu zem kājām. Paspīdinājis apkārt lukturi, viņš savāca kurpes un zeķes un tās atkal uzvilka. Te bija vēl viens raktuvju tunelis, kas veda tieši atpakaļ kalnā. Toms ieklausījās. Viss bija kluss.

Viņš sāka skriet lejā pa tuneli un apstājās pēc simts jardiem, lai atkal paklausītos. Luktura gaisma kļuva arvien vārgāka baterijas, kas jau sākumā nebija pārāk spēcīgas, sāka pavisam izlādēties. Toms turpināja ceļu, tad atkal apstājās un atkal paklausījās. Sev aiz muguras viņš sadzirdēja apslāpētu kliedzienu. Viņš izslēdza gaismu un aizturēja elpu. Tā bija balss, kas bija skanējusi no tāluma, bet nu jau bija daudz skaidrāka. Viņš pat saprata vārdus.

Es zinu, ka tu tur esi. Nāc lejā vai es šaušu.

Toms, sirdij strauji dauzoties, klausījās.

Vai dzirdi?

Viņš izjuta atvieglojuma vilni un gandrīz vai sagrīļojās. Sallija bija dzīva un, kā noprotams, brīvībā. Viņš uzmanīgi klausījās, mēģinādams saprast, no kurienes skan balss.

Tev ir beigas, maita!

Šie vārdi Tomu pildīja ar tik pēkšņu niknumu, ka viņš uz brīdi aizelsās. Viņš pagāja vēl divdesmit pēdas, staigādams turp un atpakaļ, meklēdams īsto vietu, uz kurieni doties. Šķita, ka skaņa nāk no lejas, it kā caur iežiem. Taču tas nebija iespējams. Kādas desmit pēdas pa kreisi varēja saredzēt plaisu mudžekli tuneļa akmens grīdā, kur tā bija ieliekusies un ielūzuši. Toms pietupās un pārvilka roku pār vienu no plaisām. Pa to izplūda vēss gaiss. Viņš pielika ausi pie cauruma.

Pēkšņi atskanēja liela kalibra ieroča būkšķis, tam sekoja kliedziens kliedziens tik tuvu pie Toma auss, ka viņš salēcās.

22.nodaļa

Vailers un Ernandess traucās ziemeļu virzienā pa astoņdesmit ceturto šoseju. Tālumā pamazām izgaisa Espanjolas ugunis, priekšā sāka plesties tumšais, tuksnesīgais klajums. Bija gandrīz pusnakts, un Vailers bija bezgala nikns, ka tāds idiots kā Bailers izšķiedis tik daudz viņu dārgā laika.

Vailers izņēma no krekla kabatas cigaretes izsmēķi un pielika pie lūpām. Viņš it kā nedrīkstēja smēķēt patruļmašīnā, bet nu jau viņam bija pilnīgi vienalga.

Brodbents jau varētu būt pāri Kumbra pārejai, sacīja Ernandess.

Vailers ievilka plaušās dūmus.

Tas nav iespējams. Reģistrētas visas mašīnas, kas brauca pāri pārejai, un Bailera mašīnas to starpā nebija. Tā nav braukusi arī pa pāreju dienvidos no Espanjolas.

Viņš varbūt pameta mašīnu kādā Espanjolas stāvvietā un paslēpās kādā motelī.

To viņš varētu izdarīt, bet neizdarīja. Vailers vēl stiprāk uzspieda uz pedāļa. Spidometrs salēcās no simts desmit līdz simts divdesmit, mašīnai drebelīgi joņojot uz priekšu un tumsai skrienot garām.

Kā tev liekas, ko tad viņš izdarīja?

Man šķiet, ka viņš devās uz to kristiešu klosteri, lai apciemotu to mūku. Dosimies uz turieni arī mēs.

Kāpēc tev tā šķiet?

Vailers atkal ievilka dūmus. Parasti viņš novērtēja Ernandesa uzstājīgos jautājumus tie viņam palīdzēja visu apsvērt bet šoreiz viņš izjuta tikai un vienīgi aizkaitinājumu.

Nezinu, kāpēc man tā šķiet, bet tieši tā es domāju, viņš atcirta. Brodbents un viņa sieva ir tajā visā iejaukti, mūks arī ir iesaistīts un vēl kāda persona, slepkava, kurš arī tajā visā ir līdz ausīm. Viņi kaut ko tajos kanjonos ir atraduši un sākuši par to cīnīties uz dzīvību un nāvi. Lai kas tas arī būtu, tas ir kas ievērojams tik nozīmīgs, ka Brodbents tādēļ nepaklausīja policiju un nozaga mašīnu. Es gribu teikt, jēziņ, Ernandes, ir jāsāk sev jautāt, kas gan varētu būt tik svarīgs, ka tāds puisis riskētu ar desmit gadiem Santafē labošanas iestādē. Šim puisim taču viss jau ir.

-Jā.

Pat tad, ja Brodbents nav tajā klosterī, es gribu nedaudz aprunāties ar tā saucamo mūku.

23.nodaļa

Ar stindzinošu neticību Toms pazina, ka tā ir Sallija, kas kliedz. Viņš pielika muti pie plaisas un ierunājās:

-Sallija!

Bija dzirdams, kā strauji tiek ievilkta elpa.

Tom?

Sallija! Kas noticis? Vai ar tevi viss kārtībā?

Mans Dievs, Tom! Tas esi tu… Sallija tik tikko spēja parunāt. Esmu iesprūdusi. Viņš uz mani šauj. Atskanēja žēlabainas elsas.

Sallija, esmu šeit, viss būs kārtībā. Toms paspīdināja vārgo gaismas strēli lejup un satriekts ieraudzīja plaisā Sallijas seju apmēram divu pēdu attālumā zem sevis.

Atskanēja vēl viens šāviens, un Toms izdzirdēja lodes nodzinkstēšanu akmeņos.

Viņš šauj plaisā, bet viņš nevar mani saredzēt. Tom, es esmu iesprostota…

Es dabūšu tevi no turienes ārā. Toms paspīdināja apkārt lukturi. Ieži jau tagad bija ieplaisājuši, un vajadzēja vienīgi tos salauzt un izvilkt pa gabaliņiem. Viņš spīdināja apkārt lukturi, augšup un lejup pa tuneli, meklējot kādu instrumentu. Vienā stūrī gulēja redeļu kastes un virvju rituļi.

Es tūlīt būšu atpakaļ.

Vēl viens šāviens.

Toms pieskrēja pie kaudzes, izvilka sapuvušu virves rituli, un pārmeklēja satrūdējušu rupja auduma maisu kaudzi. Pašā apakšā bija salauzts ogļrača tērauda kaplis. Viņš to sagrāba un skrēja atpakaļ.

Tom!

Esmu šeit. Tūlīt dabūšu tevi ārā.

Nogranda vēl viens šāviens. Sallija iekliedzās.

Man iešāva! Viņš man trāpīja!

Ak vai, kur…?

Kājā. Jēziņ, dabū mani laukā!

Aizver acis!

Toms iebāza tērauda ķīli caurumā, pacēla nokritušu akmeni un uzsita ar to pa ķīli, sitot atkal un atkal. Jau ieplaisājušais iezis sāka atbrīvoties. Toms notupās ceļos un sāka raust ar rokām un vilkt ārā tā gabalus. Iezis bija sadrupis, kad viens gabals bija atbrīvots, ar pārējiem veicās daudz vieglāk. Visu laiku, kamēr Toms darbojās, viņš runājās ar Salliju, atkārtojot viņai, ka viss ir kārtībā un ka viņa tūlīt pat tiks no šejienes laukā.

Vēl viens šāviens.

Tom!

Tu maita! Ar tevi ir cauri, tiklīdz ielikšu jaunas patronas!

Toms izvilka ieža gabalu, aizmeta to projām, izvilka vēl

vienu un vēl vienu, sagriežot pret asajām malām rokas, tomēr turpinādams nikni strādāt.

Sallija, kur viņš tev trāpīja?

Kājā. Šķiet, ka nav tik ļauni. Turpini!

Vēl viens šāviens. Toms izmantoja akmeni par āmuru, sitot pa tērauda kapli atkal un atkal, izvelkot ārā vēl vairāk iežu un paplašinot caurumu. Nu jau viņš varēja redzēt Sallijas seju.

Tagad ieži padevās daudz vieglāk.

Klikt! Sallija salēcās.

Dieva dēļ, turpini!

Ķīļa gals nolūza, un Toms nolamājās, pagriežot to otrādi un mēģinot izmantot otru galu.

Tas jau ir pietiekami liels! iekliedzās Sallija.

Toms pastiepās lejup, saņēma Sallijas roku un pavilka viņu, nobrāžot pret akmeni un saplēšot vēl vairāk blūzi. Taču plaisa nebija pietiekami liela; Sallijas gurni iestrēga.

Ar tevi ir cauri!

Toms ietrieca kapli iezi, nošķeļot viegli lūstošu gabalu. Pilnīgā vienaldzībā viņš pamanīja, ka ir atklājis zelta dzīslu, ko kalnrači kaut kādā veidā bija palaiduši garām. Viņš to aizmeta un izvilka vēl vienu gabalu.

Tagad!

Viņš satvēra Salliju zem padusēm un izvilka brīvībā. No lejas atskanēja vēl viens šāviens.

Sallija gulēja uz zemes netīra, slapja, ar sadriskātām drēbēm.

Kur tev trāpīja? Toms drudžaini pārmeklēja sievu.

Kājā.

Toms saplēsa savu kreklu un, noslaucījis asinis, ieraudzīja nelielas skrambas viņas stilbā.

Sallija, viss ir kārtībā. Ar tevi viss būs kārtībā.

Tā jau man likās.

Maita!

Kliedziens likās histērisks.

Atskanēja vēl pāris šāvienu. Caur plaisu izlauzās noklīdusi lode un iestrēga griestos.

Mums jāaizsprosto šis caurums, sacīja Sallija.

Bet Toms jau vēla šurp akmeņus. Viņi nostiprināja tos caurumā, kārtīgi piespiezdami uz leju. Pēc piecām minūtēm caurums jau bija bloķēts.

Pēkšņi Toma rokas bija aptvērušas Salliju, cieši viņu piekļaujot sev.

Ak dievs, es jau domāju, ka nekad vairs tevi neredzēšu, Sallija elsodama ieteicās. Nespēju tam noticēt, nespēju noticēt, ka tu mani atradi.

Toms atkal viņu apskāva, arī pats tam tik tikko spēdams noticēt. Viņš juta, kā Sallijas sirds mežonīgi pukst.

Iesim!

Toms palīdzēja viņai piecelties, un abi kopā metās skrējienā pa tuneļiem, Tomam ik pa laikam pakratot lukturi, lai to atdzīvinātu. Viņi uzkāpa augšā šahtā un pēc piecām minūtēm jau bija tikuši ārā no raktuvju ēkas.

Viņš nāks ārā no otras šahtas, sacīja Sallija.

Toms pamāja ar galvu.

Mēs iesim apkārt pa garāko ceļu.

Viņi devās prom nevis pa kalna kori, bet ieskrēja meža tumsā lejā pie aizas, un tur viņi apstājās, lai atvilktu elpu.

Kā tava kāja? Vai varēsi paiet?

Var iztikt. Vai tas ir ierocis tev pie jostas?

Jā. Divdesmit otrā kalibra pistole ar vienu lodi. Toms paskatījās aiz muguras uz sudraboto kalnu, ar roku atbalstīdams Salliju. Mana mašīna ir pie vārtiem.

Viņš būs mums priekšā, sacīja Sallija.

Viņi apsēdās pie aizas, mazliet atvilka elpu un devās tālāk. Priedes meta tumšas ēnas, un skuju paklājs zem kājām bija mīksts un tikai mazliet čabēja. Iešanas izraisītās skaņas apslāpēja nakts vēja pūsma, kas šalca koku galotnēs. Toms ik pa laikam apstājās, lai ieklausītos un redzētu, vai viņiem neseko, bet visapkārt valdīja klusums.

Pēc desmit minūtēm dziļā aiza vienmērīgi pārvērtās par plašu, sausu gultni. Priekšā un mazliet zemāk kļuva redzama apgaismotā māja. Viss šķita kluss, taču nolaupītāja Range Rover vairs tur nebija.

Viņi gāja pa vietu, kur agrāk bija atradies ciemats, bet nevienu nekur nemanīja.

Vai tu domā, ka viņš krita panikā un metās bēgt? jautāja Sallija.

šaubos.

Viņi pagāja garām mājai un veikli devās prom pa mežu paralēli ceļam. Tagad Toma mašīna jau atradās nepilnas ceturtdaļjūdzes attālumā. Toms kaut ko izdzirdēja un apstājās, sirdij ātri dauzoties. Taču tas bija tikai pūces zemais kliedziens. Toms paspieda Sallijas roku, un viņi turpināja ceļu. Pēc īsa brīža Toms jau ieraudzīja metāla stiepļu sētas siluetu pavīdam starp kokiem.

Toms palīdzēja Sallija pakāpties.

Viņa satvēra stiepļu posmu, Toms pacēla viņu, un sēta klusumā nožvadzēja. Pēc brīža viņa jau bija tikusi pāri, un Toms viņai sekoja. Viņi sāka skriet gar sētu, un pēc maza laiciņa Toms redzēja uz sava zagtā pikapa vāka atspīdam mēness gaismu. Mašīna joprojām stāvēja turpat, kur Toms to bija atstājis, netālu no aizslēgtajiem vārtiem. Taču tagad vārti bija plaši atvērti.

Kur, pie velna, viņš ir? Sallija nočukstēja.

Toms paspieda Sallijas plecu un klusu atbildēja:

Turies ēnā, galvu visu laiku pieliec un ielien mašīnā, bet tā, lai nebūtu nekas dzirdams. Tad es to iedarbināšu un braukšu cik vien ātri būs iespējams.

Sallija pamāja ar galvu. Viņa pierāpoja pie pasažiera puses durvīm, turoties zem logu līmeņa; Toms attaisīja durvis un iekāpa vadītāja pusē. Pēc mirkļa viņi abi jau bija mašīnā. Turot galvu zem logu līmeņa, Toms izvilka no kabatas atslēgas un ielika tās aizdedzē. Viņš nospieda pedāli un paskatījās uz Salliju.

Turies cieši.

Toms pagrieza atslēgu, un mašīna ierēcās. Toms sāka braukt atpakaļgaitā, kārtīgi uzspiedis uz pedāļa. Tajā pašā brīdī no pagrieziena pie meža parādījās spoža priekšējo lukturu gaisma. Atskanēja pēkšņi blīkšķi no liela kalibra lodēm, trāpot pa metālu, un pikapa iekšpuse piešķīda ar saplēstiem stikliem un plastmasu.

Lejā!

Metoties sāņus uz sēdekļa, viņš ielika pirmajā ātrumā un iespieda pedāli grīdā. Pikaps grīļīgi izbrauca uz ceļa, izšļakstot uz visām pusēm grants krusu. Toms pārslēdza otro ātrumu un piedeva gāzi, izdzirdējis, kā vēl vairāk ložu turpina sisties pret mašīnu. Riteņi griezās, un pikapa aizmugure mētājās pa labi un pa kreisi. Toms pacēla galvu, taču neko neredzēja: ieplīsušais aizsargstikls atgādināja zirnekļa tīklu. Viņš iesita pa to ar dūri, izvilka pietiekami lielu gabalu, lai varētu redzēt, un turpināja uzņemt ātrumu, mašīnai līgojoties pa zemes ceļu.

Paliec uz grīdas!

Toms izdarīja pagriezienu, un šaušana uz īsu brīdi beidzās, taču tagad Toms dzirdēja aiz viņiem mašīnas rēkšanu un saprata, ka šāvējs ir aiz viņiem, un pēc mirkļa ari Range Rover izslīdēja aiz pagrieziena, ar saviem priekšējiem lukturiem iegriežoties viņiem priekšā.

Pliukš! Pliukš! Aiz muguras atskanēja vēl vairāki šāvieni, trāpot pa mašīnas jumtu un noklājot viņus ar atlūzušiem plastmasas gabaliem. Tagad jau pikaps brauca ļoti ātri, un Toms strauji sagrieza stūri sāņus un atpakaļ, padarot viņus par līkumojošu mērķi. Viņš juta, ka aizmugure sāk pēkšņi vibrēt, un saprata, ka vismaz viena no riepām ir sašauta.

Benzīns! Sallija iekliedzās, gulēdama uz grīdas. Es saožu benzīnu!

Bija trāpīts pa degvielas tvertni.

Sekoja vēl viens pliukšķis, un pēc tā dobjošs, trīcošs troksnis. Toms uzreiz sajuta karstumu un ieraudzīja aiz muguras liesmas.

Mes degam! Sallija iekliedzas. Viņas roka bija uz durvju roktura. Lec!

Nē! Vēl ne!

Viņš izbrauca vēl vienu ceļa līkumu, un degšana uz brīdi norima. Toms ieraudzīja, ka priekšā ceļš ved līdz kalna kraujai. Viņš vēl vairāk uzspieda uz gāzes pedāļa, mērķēdams taisni uz priekšu.

Sallij, es vadu tieši lejā pa to krauju. Kad es teikšu ārā! tad lec. Aizvelies projām no riteņiem. Tad piecelies un sāc skriet. Dodies lejā pa krauju pretim plakankalnei. Vai varēsi to izdarīt?

-Jā!

Krauja tuvojās. Toms satvēra rokturi un mazliet pavēra durvis, turot gāzes pedāli nospiestu līdz grīdai.

Gatavojies!

Pagāja sekunde.

Tagad!

Toms izlēca ārā, atsizdamies pret zemi, un sāka velties, tad nostājās uz kājām un sāka skriet. Viņš ieraudzīja tumšo Sallijas siluetu attālāk sāņus, viņa centās piecelties kājās tieši tajā brīdī, kad degošais pikaps pazuda aiz kraujas, dzinējam gaudojot kā lidojošam ērglim. Atskanēja apslāpēta dārdoņa, un pēkšņa oranža blāzma uzšāvās no kraujas dibena.

Range Rover paguva apstāties tieši laikā, pieslīdējis pie kraujas malas. Atvērās durvis. Toms uz mirkli pamanīja izlecam no mašīnas vīrieti bez krekla, vienā rokā turot lukturi, otrā ieroci, ar šauteni pār plecu. Toms metās pretim stāvajai nogāzei tieši aiz kraujas, bet vīrietis bija pamanījis Salliju un, notēmējis ieroci, skrēja viņai pakaļ.

Ei, tu neģēli! Toms iekliedzās, pagriezdamies pret vajātāju un cerēdams, ka novērsīs viņa uzmanibu, bet nelietis tikai turpināja sekot Sallijai, strauji tuvodamies viņai, jo Sallija kliboja ievainotās kājas dēļ. Piecdesmit pēdas, četrdesmit… kuru katru bridi viņš nonāks pietiekami tuvu, lai ielaistu Sallijā lodi.

Toms izvilka savu divdesmit otrā kalibra ieroci.

Ei, kretin!

Vīrietis vēsā mierā nometās uz viena ceļa un noņēma no pleca šauteni. Toms nostājās un nomērķēja ar savu ieroci. Viņš, protams, nevarēja trāpīt vīrietim, bet šāviens, iespējams, novērstu tā uzmanību. Tas bija pēdējā šāviņa vērts tā bija Sallijas vienīgā iespēja.

Vīrietis pielika šauteni sev pie vaiga un nomērķēja. Toms izšāva. Vīrietis instinktīvi nogūlās pie zemes.

Toms skrēja viņam pretim, kā neprātīgs vicinādams ieroci.

Es tevi nogalināšu!

Vīrietis atkal piecēlās un šoreiz nomērķēja pret Tomu.

Tūlīt es tevi dabūšu ciet! kliedza Toms, joprojām skriedams uz priekšu.

Vīrietis nospieda mēlīti tieši kad Toms metās pie zemes un pavēlās sāņus.

Vīrietis paskatījās atpakaļ, tur, kur bija skrējusi Sallija, bet viņa bija nozudusi. Viņš atkal pārmeta šauteni pār plecu, pacēla ieroci un sāka skriet pie Toma.

Toms uzrāpās kājās un metās lejā pa nogāzi, cik vien ātri varēdams, lecot pāri baļķiem un sakritušiem koku zariem, apmierināts, ka tagad vajātājs dzenas pakaļ viņam. Vīrieša luktura stari mežonīgi lēkāja viņam pār galvu, zibsnījot caur zemajiem krūmu puduriem. Toms izdzirdēja dubultu šāvienu, to, kā lode trāpa kokā no viņa pa labi. Toms metās guļus pie zemes un sāka velties, tad atkal piecēlās kājās un skrēja pa diagonāli lejā no kalna. Vīrietis bija apmēram simts pēdas aiz viņa.

Gaismas stars pazibēja Tomam blakus. Vēl divi šāvieni ķēra kokus viņam abās pusēs. Toms līkumoja, mezdamies pa kreisi, pa labi, starp kokiem. Nogāze kļuva arvien stāvāka, un koki auga biezāki. Vajātājs turējās Tomam līdzi, nokļuva pat tuvāk. Tomam vajadzēja aizvilināt viņu cik vien iespējams tālāk no Sallijas.

Ar nodomu Toms sāka skriet lēnāk, pagriežoties pa kreisi, prom no Sallijas. Viņam garām aizlidoja vēl dažas lodes, nošķeļot koka skaidu labajā pusē.

Toms turpināja skriet.

24.nodaļa

Madokss redzēja, ka viņš pamazām tuvojas Brodbentam. Viņš bija apstājies trīs reizes, lai izšautu, bet katru reizi bija atradies pārāk tālu, un apstāšanās tikai deva Brodbentam iespēju atrauties no viņa. Madoksam bija jāuzmanās; Brodbentam bija kaut kāds maza kalibra ierocis, kas, protams, nevarēja sacensties ar viņa Glock, bet tas tik un tā bija bīstams. Bija jātiek galā ar viņu, pirms viņš griezās atpakaļ un atrada to sievieti.

Kalns kļuva stāvāks, mežs biezāks. Brodbents tagad skrēja lejā pa nogāzi, kur lejā bija sausa upes gultne. Brodbents bija ātrs, sasodīti ātrs, bet Madoksam tomēr izdevās nedaudz panākt viņu. Viņa treniņi armijā, sportista režīms, skriešana un joga te nu arī izpaudās visa smagā darba augļi. Brodbentam neizdosies izbēgt.

Viņš redzēja, ka Brodbents pagriežas pa kreisi. Madokss izvēlējās skriet pa diagonāli, tā nokļūstot viņam vēl tuvāk. Tikai nedaudz, un tas maita jau gulēs viņam pie kājām ar pāršķeltu galvu, atvērtu kā somiņu. Brodbents turpināja līkumot, mēģinādams aizslēpties aiz kokiem. Kalna nogāze kļuva vēl stāvāka, un lejā bija aiza. Tagad jau Madokss atradās tikai septiņdesmit astoņdesmit pēdu aiz viņa. Spēle bija gandrīz vai galā; par spīti visam, ko Brodbents varēja izdarīt, viņš bija iesprostots starp divām aizām, it kā būtu iekļauts skrūvspīlēs. Piecdesmit pēdas un pat vēl tuvāk.

Brodbents nozuda aiz pāris lieliem kokiem. Pēc brīža Madokss arī paskrēja tiem garām un ieraudzīja, ka priekšā paveras atsegums apmēram divi simti jardu plata grava, ko šķērsoja izžuvusi gultne. Viņš bija iesprostojis Brodbentu slazdā.

Madokss apstājās. Brodbents bija nozudis.

Viņš paspīdināja lukturi no viena gala līdz otram. No Brodbenta nebija ne miņas. Trakais muļķis bija nolēcis no kraujas. Vai arī viņš rāpās lejup. Madokss apstājās pie kraujas malas, pavirzot luktura gaismu lejup, un varēja redzēt gandrīz visu līkumaino gravas malu, bet Brodbentu nekur nemānijā, ne pie kraujas, ne arī apakšā. Viņš izjuta niknuma uzplūdu. Kas noticis? Vai Brodbents bija pagriezies un skrējis atpakaļ augšā pa kalnu? Viņš paspīdināja gaismu augšā kalnā, bet nogāzes bija tukšas, starp kokiem nemanīja nekādu kustību. Madokss aizgāja atpakaļ pie kraujas malas un pameklēja ar lukturi lejā uz akmeņiem ķermeni.

Apmēram piecpadsmit pēdas no kraujas slējās gara egle. Viņš izdzirdēja krakšķēšanu un ieraudzīja, ka apakšējie zari egles otrā pusē kustas.

Tas maita bija uzrāpies kokā.

Madokss pagrieza šauteni un pietupās, tēmējot uz vietu, kur atskanēja troksnis. Viņš izšāva vienu reizi, tad otru, trešo, šaujot uz kustības un skaņas vietu, bet bez panākumiem. Brodbents kāpa lejā pa stumbra otru pusi, izmantojot to par aizsegu. Madokss novērtēja attālumu. Piecpadsmit pēdas. Viņam nāksies ļoti ātri skriet, lai pārvarētu šo attālumu, un tas nozīmētu kāpt atpakaļ augšā kalnā. Un pat tad tas bija pamatīgs risks. Tikai vīrs, kam uz spēles bija likta nāve vai dzīvība, to mēģinātu.

Madokss aizskrēja līdz kraujas malai, meklēdams labāku leņķi, no kura tēmēt, kad Brodbents nokāps no koka. Viņš pietupās, nomērķēja, aizturēja elpu un gaidīja, kad Brodbents parādīsies.

Brodbents nolēca no zemākajiem zariem tieši tajā mirklī, kad Madokss izšāva. Uz īsu brīdi Madoksam likās, ka viņš ir trāpījis bet maita jau bija gaidījis šāvienu un pavēlies sāņus, kad tika zemē, tad atkal jau bija augšā un sāka skriet.

Sasodīts!

Madokss pārmeta šauteni pār plecu un pavērās apkārt, meklēdams sievieti, bet viņa jau sen bija nozudusi. Viņš stāvēja pie kraujas malas, dusmu pārņemts. Viņi bija aizbēguši.

Bet ne jau pavisam. Viņi devās lejup uz Čamas upi pa ceļu, pa kuru viņiem nāksies šķērsot plakankalni, trīsdesmit nejaukas jūdzes. Madokss zināja, kā vajāt kādu, viņš bija piedalījies karā tuksnesī un pārzināja augstos pakalnus. Viņš abus atradīs.

Ļaut viņiem izbēgt tas nozīmētu doties atpakaļ cietumā. Šoreiz bez jebkādas iespējas uz atbrīvošanu. Viņam bija abi jānogalina vai arī jāmirst, cenšoties to izdarīt.

25.nodaļa

Vailers ar vienu kāju izkāpa stāvvietā pie klostera un ieslēdza sirēnu, lai darītu zināmu, ka ieradies. Viņš nezināja, kad mūki dodas gulēt, bet bija diezgan pārliecināts, ka vienos naktī viņi augšā vairs nebūs. Apkārt viss bija tumšs kā kapā, nebija ieslēgta pat neviena gaisma pie ārdurvīm, lai padarītu vietu omulīgāku. Tikko pāri kanjonu nogāzēm bija uzlēcis mēness, metot spokainu gaismu pār apkārtni.

Viņš vēlreiz ieslēdza sirēnu. Lai mūki nāk laukā pie viņa. Pēc deviņdesmit minūšu garā brauciena pa ceļu, kas noteikti bija pats sliktākais visā štatā, viņam nebija garastāvokļa izlikties jaukam.

Nupat iedegās gaisma.

Vailers palūkojās Ernandesa norādītajā virzienā. Pēkšņi tumsas jūrā parādījās dzeltens četrstūris.

Vai tu domā, ka Brodbents ir šeit? Stāvvieta ir tukša.

Vailers izjuta jaunu aizkaitinājuma vilni, izdzirdot Ernandesa balsī šaubas. Viņš izvilka no kabatas cigareti, iebāza mutē un aizsmēķēja.

Mēs zinām, ka Brodbents atradās uz astoņdesmit ceturtās šosejas, braucot ar to nozagto Dodge. Viņš nav izbraucis cauri nevienam policijas patruļpunktam, un viņš arī nav Rēgu rančo. Kur vēl viņš varētu būt?

Abās šosejas pusēs ir papilnam meža ceļu.

Jā. Bet ir tikai viens ceļš, kas ved plakankalnēs, un tas ir šis. Ja viņa šeit nav, tad mums gluži vienkārši nāksies izprašņāt mūku.

Viņš ievilka dūmu un tad izpūta. Beidzot viņš ieraudzīja pa taciņu lēkājam luktura starus. Parādījās figūra, ietinusies apmetnī ar kapuci, seja bija paslēpta ēnā. Vailers nekustīgi palika stāvam pie mašīnas durvīm, uzlicis kāju uz sliekšņa.

Mūks pastiepa roku.

Brālis Henrijs, kristiešu klostera abats.

Viņš bija maza auguma vīrs, ar ātrām kustībām, možām acīm un īsi apcirptu bārdiņu. Vailers paspieda mūka roku, juzdamies apmulsis no nepārprotami draudzīgās sasveicināšanās.

Leitnants Vailers, Santafē slepkavību izmeklēšanas nodaļa, viņš sacīja, izvilkdams nozīmi. Un šis ir seržants Ernandess.

Labi, labi. Mūks pārbaudīja nozīmi, paspīdinādams uz to ar lukturi, un atdeva atpakaļ. Vai neiebilstat izslēgt sirēnu, leitnant? Brāļi jau guļ.

Jā, protams.

Ernandess ieliecās policijas mašīnā un to izslēdza.

Vailers jutās neērti, runājot ar mūku. Varbūt viņam nevajadzēja tā trokšņot ar sirēnu.

Mēs meklējam vīrieti, vārdā Tomass Brodbents, viņš sacīja. Šķiet, ka viņam ir draudzīgas attiecības ar vienu no jūsu mūkiem, Vaimenu Fordu. Mums ir pamats domāt, ka viņš varētu atrasties šeit vai arī uz ceļa te tuvumā.

Es nepazīstu šo misteru Brodbentu, sacīja abats. Un brālis Vaimens pašlaik nav šeit.

Kur viņš ir?

Viņš devās projām pirms trijām dienām savrupā lūgšanu ceļojumā pa tuksnesi.

Jā, kā tad, lūgšanu ceļojumā, nodomāja Vailers.

Un kad viņš atgriezīsies?

Viņam bija jābūt atpakaļ vakar.

Vai tiešām?

Vailers uzmanīgi ieskatījās mūka sejā. Viņš bija tik patiess, ka patiesāku grūtāk iedomāties. Vismaz viņš stāstīja patiesību.

Tātad jūs nepazīstat šo Brodbentu? Pēc tās informācijas, kas ir manā rīcībā, viņš te ir ieradies jau pāris reižu. Smilškrāsas mati, gara auguma, brauc ar piecdesmit septītā gada Cheviļ pikapu.

Ak jā, vīrietis ar to brīnišķīgo pikapu. Tagad es saprotu, par ko jūs runājat. Kā man zināms, viņš te ir bijis divas reizes. Pagājušo reizi tas bija apmēram pirms nedēļas.

Saskaņā ar manu informāciju viņš te bija pirms četrām dienām. Dienu pirms tas jūsu mūks Fords devās tuksnesī savā "lūgšanu ceļojumā".

Tas izklausās pareizi, mūks vēlīgi atbildēja.

Vailers izņēma piezīmju grāmatiņu un kaut ko atzīmēja.

Vai varu jums, leitnant, pajautāt, ar ko saistīti šie jautājumi? painteresējās abats. Mēs neesam pieraduši pie policijas apciemojumiem nakts vidū.

Vailers aizcirta piezīmju grāmatiņu.

Man ir orderis Brodbenta arestam.

Abats kādu brīdi lūkojās uz Vaileru, un viņa skatiens bija pārsteidzoši samulsis.

Orderis arestam?

Tieši tā es teicu.

Ja drīkstu pajautāt uz kāda pamata?

Visu cieņu, tēvs, bet to es pašlaik nedrīkstu atklāt.

Abats klusēja.

Vai te ir kāda vieta, kur mēs varētu aprunāties? Vailers pajautāja.

Jā, protams. Parasti mēs šeit, klosterī, esam pakļauti klusēšanas zvērestam, bet mēs varam aprunāties. Sekojiet man!

Rādiet ceļu, sacīja Vailers, paskatīdamies uz Ernandesu.

Viņi sekoja mūkam pa līkumaino taku, nonākdami pie nelielas ķieģeļu mājas aiz baznīcas. Abats apstājās pie durvīm, ar jautājošu skatienu uzlūkodams Vaileru. Vailers skatījās pretim.

Atvainojiet, leitnant, jūsu cigarete?

Ak jā, protams. Vailers to nometa un nospieda ar kāju, pamanīdams abata nosodošo skatienu un juzdamies aizkaitināts, ka viņš jau kaut kādā veidā ticis nosodīts. Mūks pagriezās un devās iekšā, bet Vailers ar Ernandesu viņam sekoja. Mūks ieveda viņus nabadzīgi iekārtotā, izbalsinātā telpā, kurā bija tikai neapstrādāts koka galds, lampa, klēpjdators un printeris.

Mūks ieslēdza gaismu, un viņi apsēdās uz cietajiem soliem. Vailers sagrozījās, mēģinot iekārtoties ērtāk, un izņēma piezīmju grāmatiņu un pildspalvu. Viņš ar katru brīdi kļuva arvien vairāk aizkaitināts, domādams par to, ka Brodbenta un Forda šeit nav un viņi izniekojuši tik daudz laika, braukdami uz šejieni. Kāpēc gan mūkiem šeit nevarēja būt sasodīti telefoni?

Abat, man ir iemesls aizdomām, ka Vaimens Fords varētu būt iesaistīts.

Abats bija noņēmis kapuci, un tagad viņa uzacis bija pārsteigumā uzrautas.

Iesaistīts kur?

Mēs vēl neesam pārliecināti, bet kādā lietā, kas saistīta ar slepkavību Labirintā pagājušajā nedēļā. Kaut kādā lietā, kas, iespējams, ir nelikumīga.

Es uzskatu par pilnīgi neiespējamu, ka brālis Vaimens varētu būt iesaistīts nelikumīgos darījumos, nerunājot nemaz par slepkavību. Viņš ir vīrs ar izcilu raksturu.

Vai Fords pēdējā laikā bieži devās uz plakankalnēm?

Ne vairāk kā parasti.

Bet viņš tur pavada daudz laika?

To viņš vienmēr ir darījis, kopš vien ieradās šeit pirms trim gadiem.

Vai zināt, ka viņš agrāk strādāja CIP?

Leitnant, es zinu daudz ko, bet tas ari ir viss. Mēs neiejaucamies mūsu brāļu agrākajā dzīvē, ne vairāk kā tajā, kas tiek atklāts grēksūdzē.

Vai esat ievērojis kādas pārmaiņas Forda uzvedībā pēdējā laikā? Kādas pārmaiņas ierastajā režīmā?

Abats bridi vilcinājās ar atbildi.

Pēdējā laikā viņš daudz strādāja ar datoru. Šķita, ka tur bija kaut kas ar cipariem saistīts. Bet, kā jau teicu, esmu pārliecināts, ka viņš nevarētu būt iejaukts…

Vailers viņu pārtrauca:

Pie tā datora? Viņš pamāja uz otru telpu.

Tas ir mūsu vienīgais dators.

Vailers vēl kaut ko pierakstīja.

Brālis Fords ir Dieva vīrs, un es varu jums galvot…

Vailers viņu pārtrauca ar nepacietīgu mājienu.

Vai jums ir kāda nojausma, uz kurieni brālis Fords devās šajā "lūgšanu ceļojumā"?

-Nē.

Un viņš kavējas ar atgriešanos?

Uzskatu, ka viņš būs atpakaļ kuru katru brīdi. Viņš solīja, ka atgriezīsies vakar. Parasti viņš tur savus solījumus.

Vailers klusībā nolamājās.

Vai vēl kas?

Nē, šobrīd nav.

Tad es vēlētos doties pie miera. Mēs ceļamies četros.

Labi.

Mūks devās projām.

Vailers pamāja Ernandesam.

Iziesim ārā paelpot svaigu gaisu.

Kad viņi bija ārā, Vailers atkal aizsmēķēja.

Ko tu domā? pajautāja Ernandess.

Tam visam ir nelaba smaka. Es taisos piespiest to mūku Fordu runāt, ja tas ari ir pēdējais, ko man izdodas izdarīt. Lūgšanu ceļojums jā, kā tad! Vailers paskatījās pulkstenī. Bija jau gandrīz divi. Viņš izjuta pieaugošu neveiksmes un iztērēta laika sajūtu. Aizej atpakaļ līdz mašīnai un izsauc Santafē, lai viņi atsūta helikopteru, un, kamēr to dari, pajautā pēc ordera, lai varam paņemt šo datoru.

Helikopteru?

Jā. Gribu, lai tas ir šeit līdz pirmajai gaismiņai. Mēs viņus abus atradīsim. Tā ir federālā zeme, tāpēc pārliecinies, lai Santafē policijas departaments vienojas ar ZPB un jebkuru citu, kas varētu sadusmoties un sākt žēloties, ka nav informēts.

Protams, leitnant.

Vailers vēroja, kā Ernandesa lukturis lēkā lejā pa celiņu uz stāvvietu. Pēc brīža policijas patruļmašīnā iedegās gaisma, un viņš izdzirdēja sprakšķi un radio šņākoņu. Diezgan ilgi risinājās nesaprotama saruna. Viņš jau bija izsmēķējis vienu cigareti un aizsmēķēja otru, kad Ernandess viņam pievienojās pie durvīm.

Ernandess apstājās, un viņa tuklie sāni viļņojās no gājiena augšā pa kalnu.

-Jā?

Viņi tikko noslēguši gaisa telpu no Espanjolas līdz Kolorādo robežai.

Kas ir "viņi"?

Federālās aviācijas administrācija. Neviens nezina iemeslu, pavēle nākusi no augšas. Nekādu komerciālo lidojumu, nekādu privāto, pilnīgi nekā.

Cik ilgi?

Uz nenoteiktu laiku.

Skaisti. Kā būs ar orderi?

Ari nesanāks. Viņi pamodināja tiesnesi, viņš ir aizkaitināts, viņš ir katolis un vēlas, lai būtu daudz svarīgāks iemesls, kāpēc vajadzētu paņemt klostera datoru.

Es arī esmu katolis, un kāds, pie velna, tam ar to ir sakars? Vailers nikni ievilka pēdējo cigaretes dūmu, nometa izsmēķi zemē, spēcīgi uzkāpa ar papēdi un nomīdīja, līdz no tā bija palicis tikai sasmalcināts filtrs. Tad viņš pamāja uz tumšajiem kanjonu siluetiem, kas pacēlās aiz klostera.

Tur, plakankalnēs, notiek kas svarīgs. Un mums nav ne mazākās nojausmas, kas tas ir.

CETURTĀ DAĻA. VELNA KAPSĒTA

T.Rex bija ļoti gudra būtne. Viņai bija viena no augstākajām smadzeņu un ķermeņa proporcijām, tādas nebija nevienam citam rāpulim, mirušam vai dzīvam, un viņas smadzenes bija lielākās, kādas jebkad izveidojušās sauszemes dzīvniekam, tās bija gandrīz vai kā cilvēkam. Bet viņas galvas smadzenes, kas bija atbildīgas par spriešanu, gandrīz vai vispār neeksistēja. Viņas prāts bija bioloģiska ievades un izvades mašīna, kas apstrādāja instinktīvu uzvedību. Tās programmatūra bija lieliska. Viņa nedomāja par to, ko dara. Viņa gluži vienkārši to darīja.

Viņai nepiemita ilglaicīga atmiņa. Atmiņa bija domāta vājajiem. Nebija nekādu plēsoņu, ko viņai nāktos pazīt, nekādu briesmu, no kurām izvairīties, nekā, ko vajadzēja iemācīties. Instinkts parūpējās par viņas vajadzībām, kas bija gluži vienkāršas. Viņai vajadzēja barību. Daudz barības.

Būt radījumam bez atmiņas nozīmē būt brīvam. Smilšu pakalni, kuros viņa bija piedzimusi, viņas māte un brāļi, un māsas, bērnības liesmojošie saulrieti, lietusgāzes, kas lika upēm tecēt sarkanām un aizsūtīja straujus palus sāņus pa ieplakām, karstie sausumi, no kuriem ieplaisāja zeme, par tiem viņai nebija nekādu atmiņu. Viņa izbaudīja dzīvi, kad dzīvoja, un viņai nebija pagātnes, gluži kā upei, kas zaudē sevi, ieplūstot okeānā.

Viņa vēroja, kā viņas piecpadsmit brāļi un māsas nomirst vai tiek nogalināti, un viņa neizjūta pilnīgi neko. Viņa neko nezināja. Viņa pat neievēroja, ka citu vairs nav, tikai to, ka miruši viņi pārvērtās par barību. Tas arī bija viss. Šķīrusies no mātes, viņa nekad māti vairs neatpazina.

Viņa medīja, nogalināja, ēda, gulēja un klejoja. Viņai nebija nojausma, ka viņai ir "teritorija", viņa kustējās, sekojot ceļiem, uz kuriem atradās atlikusī veģetācija un papardes, ko bija atstājuši aiz sevis putniegurņi, bez jebkādas atpazīšanas vai atcerēšanās. Viņu ieradumi bija arī viņas ieradumi.

Tādas cilvēciskas emocijas kā mīlestība, ienaids, līdzjūtība, sēras, nožēla vai laime viņas prātā neeksistēja. Viņa pazina tikai sāpes un baudu. Viņa bija ieprogrammēta tā, ka, darot to, ko pieprasīja viņas instinkti, viņa guva baudu, un šiem instinktiem nepakļauties bija gluži vienkārši neiedomājami.

Viņa neaizdomājās par savas esamības nozīmi. Viņa neapzinājās, ka eksistē. Viņa gluži vienkārši bija.

Pirmā nodaļa

Skrejceļi raķešu poligonā "Baltās Smiltis" Ņūmeksikas štatā vēl gulēja pirmsausmas gaismiņā kā divas melnas līnijas uz ģipša plāksnēm, kas bija tikpat baltas kā sniegs. Skrejceļa vienā pusē blakus angāru rindai slējās termināļa ēka, kas bija izgaismota ar dzeltenajām nātrija spuldzēm. Gaisā valdīja gluži vai kristāldzidrs miers.

Tad pret austrumiem debess pieaugošajā spožumā parādījās lāsums. Tas pamazām izveidojās par F-14 Tomcat ar dubultu asti un lidoja tieši uz skrejceļu. Dzinēju dārdoņa pamazām izvērtās neciešamā aurošanā. Iznīcinātājs nosēdās, raidot divus pēc gumijas smirdošus dūmu mutuļus un skrejceļa malā satricinot nokaltušo juku rindu. F-14 pagriezās, samazināja ātrumu, līdz sasniedza skrejceļa beigas, atkal pagriezās un apstājās pie termināļa ēkas. Ap lidmašīnu sapulcējās brigāde, nostiprinot tās riteņus un izvelkot benzīna uzpildes šļūtenes.

Atvērās pilota kabīne, un izkāpa tievs vīrietis un viegli nolēca zemē. Viņš bija tērpies zilā treniņtērpā un rokās turēja apvalkātu ādas portfeli. Vīrietis devās pa asfaltu uz termināli, izteiksmīgi salutējot pāris karavīriem, kuri sargāja durvis un kuri atbildēja ar to pašu, apmulsuši no pēkšņās formalitātes.

Viss vīrietī bija auksts, tīrs un simetrisks, viņš bija kā tērauda gabals. Viņa mati bija melni un taisni, sasukāti pār pieri. Izteiksmīgie vaigu kauli kā divi asi puni izspīlēja viņa sejas gludo ādu. Viņa plaukstas bija mazas un rūpīgi koptas, lūpas plānas un pelēkas, tās šķita kā miruša cilvēka lūpas. Viņš līdzinājās aziātam, taču caururbjošās zilās acis, kas izcēlās viņa sejā, bija pārāk krasā pretstatā melnajiem matiem un baltajai ādai.

Dž. G. Masago izgāja cauri termināļa vestibilam. Viņš apstājās telpas vidū, neapmierināts par to, ka neviens nav ieradies viņu sagaidīt. Masago nevarēja tērēt ne mirkli laika.

Apstāšanās ļāva viņam aizdomāties, ka līdz šim operācija bija ritējusi cik vien veiksmīgi iespējams. Viņš bija atrisinājis problēmu muzejā un savācis datus. Parauga ārkārtas situācijas pārbaude un analīze NDB bija devusi rezultātus, kas pārspēja visas cerības. Te nu tas bija: nozīmīgais notikums, kuru viņa vadītā slepenā speciālā nodaļa MP480 bija gaidījusi kopš Apollo-17 misijas atgriešanās vairāk nekā pirms trīsdesmit gadiem. Beigu spēle bija sākusies.

Masago nožēloja to, ko bija nācies nodarīt britam muzejā. Dzīvības atņemšana cilvēkam vienmēr bija traģiska. Karavīri zaudēja dzīvību karā, civilpersonas miera laikā. Bija vajadzīgi upuri. Citi parūpēsies par laboratorijas palīdzi Krukšanku, kurai tagad nebija tāda nozīme, kad dati un paraugi bija veiksmīgi dabūti drošībā. Vēl vienas beigas, kas jānožēlo, bet tās bija nepieciešamas.

Masago bija japāņu mātes un amerikāņu tēva bērns, kas ieņemts Hirosimas drupās pāris nedēļu pēc bombardēšanas. Viņa māte bija nomirusi pēc vairākiem gadiem, agonijā kliedzot no sāpēm, ko radīja Melnā lietus izraisītais vēzis. Viņa tēvs, protams, bija nozudis, pirms Masago vispār bija piedzimis. Masago bija devies uz Ameriku piecpadsmit gadu vecumā. Pēc vienpadsmit gadiem, kad viņam bija divdesmit seši gadi, kosmosa kuģis Apollo-17 bija nolaidies uz Mēness Litrova ielejā pie Miera jūras. Tad viņam bija pavisam maza nojausma par to, ka šī Apollo misija bija veikusi visu laiku svarīgāko zinātnisko atklājumu, un to, ka šis noslēpums reiz tiks uzticēts viņam.

Kad pienāca šis brīdis, Masago jau strādāja CIP. Vēlāk ar viņa ideālajām japāņu valodas zināšanām un izcilajām spējām matemātikā sākās pakāpeniskais viņa karjeras ceļš dažādos Aizsardzības izlūkošanas aģentūras līmeņos. Viņa veiksmes pamatā bija ļoti priekšzīmīga uzvedība un kautrība par gūtajiem sasniegumiem. Galu galā viņam uzticēja vadīt nelielu slepenu vienību, kas zināma kā MP480, un viņam tika atklāts noslēpums.

Lielākais no visiem noslēpumiem.

Tas bija liktenīgi, jo Masago zināja vienkāršo patiesību, kurai neviens no viņa kolēģiem neuzdrošinājās skatīties acīs. Viņš zināja, ka cilvēcei pienākušas beigas. Cilvēki bija ieguvuši spēju sevi iznīcināt, un tādējādi tie paši arī iznīcināsies. Masago tas likās tikpat vienkārši un skaidri kā divi plus divi. Vai visā cilvēces vēsturē bija piedzīvots tāds laiks, kad cilvēki bija izvēlējušies neizmantot ieročus, kas viņiem bija pieejami? Jautājums bija nevis par to, vai tas notiks, bet gan kad tas notiks. Masago kontrolēja šā vienādojuma "kad" daļu. Ja viņš izpildīs savu pienākumu, tad personiski varētu piešķirt cilvēcei vēl piecus, varbūt desmit gadus, iespējams, pat veselai paaudzei. Tas bija cēls uzdevums, taču tā veikšana prasīja augstu disciplīnu. Ja dažiem bija jāmirst priekšlaicīgi, tad tā bija maza cena. Ja viena nāve varēja novilcināt notikumu tikai par piecām minūtēm… kāda jēga bija tādai dzīvībai uzziedēt?

Viņš bija vadījis MP480 desmit gadus, palikdams cik vien iespējams neatpazīstams. Tā bija gaidīšanas spēle, starplaiks. Viņš vienmēr bija zinājis, ka pienāks laiks, kad stāvoklis mainīsies.

Un tagad tas bija noticis.

Tas bija noticis neticamā vietā un negaidītā veidā. Bet viņš bija gatavs. Viņš bija gaidījis šo brīdi jau desmit gadus. Un viņš bija rīkojies ātri un izlēmīgi.

Masago safīra zilās acis vēl reizi pārlaida skatienu terminālim, ievērojot sīkpreču automātu rindu pie sienas, letes un kabinetus drūmas, patukšas, funkcionālas telpas, kas tipiskas armijai. Viņš bija gaidījis divas minūtes; tas jau sāka kļūt gandrīz neizturami. Beidzot no kabineta iznāca vīrietis ar bieziem, sirmiem matiem, ģērbies saburzītā maskēšanās tērpā ar divām zvaigznēm uz pleca.

Masago nogaidīja, līdz vīrietis pienāk pie viņa, pirms pastiepa sveicienam roku.

Ģenerāli Miller?

Ģenerālis stingri militārā manierē paspieda viņam roku.

Un jūs laikam esat misters Masago. Viņš pasmīnēja un pamāja ārā uz Tomcat, kam uz skrejceļa tika papildināts degvielas krājums. Kādreiz bijāt flotē? Šos vīrus te parasti nemana.

Masago nedz pasmaidīja, nedz atbildēja uz jautājumu, bet pavaicāja pats:

Vai viss ir gatavs, kā bija runāts, ģenerāli?

Protams.

Ģenerālis pagriezās, un Masago viņam sekoja uz tukšu kabinetu attālākā termināļa daļā. Uz metāla galda gulēja dažas mapes, žetons un maza ierīce, kas varēja būt slepens militārais satelīta telefons. Ģenerālis paņēma žetonu un telefonu un, neko nesakot, pasniedza tos Masago. Tad viņš paņēma pirmo mapi, uz kuras bija vairāki sarkani zīmogu nospiedumi.

Lūk, tas ir tur.

Masago pāršķirstīja mapi. Tajā bija tieši tas, ko viņš bija lūdzis, UAV, kas aprīkots ar sintētisku radara apertūru, ar augstas kvalitātes spektrālo attēlu. Viņš atzinīgi novērtēja S1GINT KH-11, kas bija domāts viņa misijai.

Un cilvēki?

Desmit cilvēku komanda, kas agrāk strādājuši CIP Operāciju direkcijā. Viņi ir gatavi darboties.

Vai viņi ir sagatavoti?

šos vīrus nevajag sagatavot, viņi jau tāpat darbojas tikai slepenās operācijās. Viņi saņēma pavēli, bet tā bija ļoti neskaidra.

Tas bija darīts ar nolūku, Masago atteica. Pastāv, teiksim tā, neparasts psiholoģisks misijas elements, par kuru es tikko uzzināju.

Un kas tas varētu būt?

Mēs, iespējams, lūgsim šiem vīriem nogalināt vairākus Amerikas civiliedzīvotājus Amerikas Savienoto Valstu robežās.

Ko, pie velna, jūs gribat ar to teikt? ģenerālis asi pajautāja.

Tie ir bioteroristi, un viņu rokās nonācis kas nozīmīgs.

Ak tā. Ģenerālis cieši uzlūkoja Masago. Šie vīri ir psiholoģiski gatavi gandrīz jebkam. Bet es vēlētos dzirdēt paskaidrojumu…

Tas nebūs iespējams. Pietiks ar to, ja teikšu, ka tas nopietni saistīts ar valsts drošību.

Ģenerālis Millers norija siekalas.

Kad vīriem tiek dota pavēle, to vajadzētu jau pašā sākumā izskaidrot.

Ģenerāli, es kārtošu šīs lietas tā, kā uzskatu par vajadzīgu. Es lūdzu jūsu apliecinājumu tam, ka šie vīri ir gatavi paveikt neparasto uzdevumu. Jūsu atbildes liek man domāt, ka man būs nepieciešami labāki vīri.

Labākus par šiem desmit jums nedabūt. Viņi ir labākie karavīri, kādi man ir.

Paļaušos uz to. Un kā ar helikopteru?

Ģenerālis pamāja uz helikopteru nolaišanās vietu.

Putns ir uz vietas, gatavs lidot.

MH 60G Pave Hawk?

Tieši, kas bija pieprasīts. Ģenerāļa balss bija kļuvusi auksta kā ledus.

Vadītājs? Pastāstiet man par viņu!

Seržants, Entons Hits, viņa biogrāfija ir mapē.

Masago jautājoši pavērās uz Milleru.

Seržants?

Jūs lūdzāt labāko, nevis augstākās pakāpes cilvēku, ģenerālis sausi atteica. Tad, kādu bridi klusējis, turpināja:

Misija nenotiks šeit, Ņūmeksikā, vai ne? Mēs tiešām novērtētu brīdinājumu, ka šī operācija būs mūsu pašu teritorijā.

Šī informācija ietilpst vajadzīgo zināšanu kategorijā, ģenerāli. Pirmo reizi Masago lūpas savilkās nedaudz smaidam līdzīgā grimasē.

Manai komandai ir nepieciešama instruktāža…

Jūsu gaisa komandai un pilotiem tiks iedotas kartes un koordinātas, tiklīdz pacelsimies gaisā. CAG/DEVGU komanda saņems pavēles, kad uzsāks ceļu.

Ģenerālis neatbildēja, bija tikai redzams, kā nedaudz paraustās zoda muskulis.

Es gribu, lai kaujas gatavībā stāv kravas helikopters, kas gatavs izlidot jebkurā brīdī, lai paceltu līdz pat piecpadsmit tonnu smagu kravu.

Vai varu pajautāt darbības rādiusu? pajautāja ģenerālis. Mums varētu rasties problēmas ar degvielu.

Putns lidos, septiņdesmit divus procentus pildīts ar degvielu. Masago aizcirta ciet mapi un ieslidināja to portfelī.

Aizvediet mani uz helikopteru nolaišanās vietu!

Viņš sekoja ģenerālim cauri uzgaidāmajai telpai, ārā pa sāņus durvīm un pāri plašajam, apaļajam asfalta laukumam, uz kura stāvēja spīdīgs, melns Sikorsky Pave Hazvk, dzinējiem jau aurojot. Austrumu pusē debesis bija kļuvušas vēl spožākas, pārvēršoties no zilām uz gaiši dzeltenām. Planēta Venera stāvēja divdesmit grādus virs horizonta kā gaismas punkts, kas lēnām izdzisa tuvā saullēkta spožumā.

Masago devās pie helikoptera, pat neuztraukdamies par rotoru riņķošanu, un viņa melnie mati tika pilnīgi sajaukti. Viņš ielēca iekšā, un slīdošās durvis aizvērās. Rotori palielināja jaudu, uz lidlauka sacēlās putekļi, un pēc brīža lielais putns pacēlās gaisā, devās ziemeļu virzienā un uzņēma ātrumu austošajās debesīs.

Ģenerālis vēroja, kā Pave Hawk nozūd tālumā, un tad, papurinādams galvu, pagriezās uz termināļa pusi un klusu nolamājās:

Sasodītais civilais maita!

Otra nodaļa

Toms Brodbents apstājās, lai atvilktu elpu. Sallija piegāja viņam no mugurpuses un uzlika uz pleca roku, atbalstīdamās pret viņu. Apkārtne slīga klusā mierā, tūkstošiem mazu pelēku uzkalnu pacēlās kā pelnu kaudzītes. Lejā gulēja ieplaka, kuras gultnē bija solončaku izbalinātās nogulas. Austrumos debesis bija kļuvušas gaišākas, un drīz taisījās lēkt saule. Viņi bija gājuši visu cauru nakti, pusmēness gaismas pavadīti.

Sallija paspēra sanesas ar kāju.

Tas jau ir piektais sausais avots, kuram esam pagājuši garām un kurā nav ūdens.

Šķiet, ka pagājušās nedēļas lietus šejieni nav sasniedzis.

Sallija uzmanīgi apsēdās uz akmens un iesānis paskatījās

uz Tomu.

Man liekas, ka tu būsi sabojājis savu uzvalku, mister.

Valentīno lies gaužas asaras, atteica Toms pasmaidīdams. Paskatīsimies uz tavu ievainojumu.

Sallija ļāva Tomam novilkt džinsus, un viņš uzmanīgi noņēma improvizēto apsēju.

Infekcijas pazīmju nav. Vai sāp?

Esmu tik nogurusi, ka neko pat nejūtu.

Toms aizmeta apsēju un izņēma no kabatas tīru zīda strēmeli, ko bija noplēsis no sava uzvalka oderes. Viņš to maigi apsēja, izjuzdams pēkšņu, gandrīz nepārvaramu niknumu pret vīrieti, kurš bija nolaupījis Salliju.

Es došos augšā uz tās grēdas, lai redzētu, vai tas kretīns mums vēl seko. Tu atpūties!

Ar prieku.

Toms uzrāpās tuvējā kauprē, turēdamies zem kraujas. Pieveicis pēdējās desmit pēdas līdz virsotnei, viņš palūkojās pār malu. Citos apstākļos Toms būtu izjutis satraukumu, redzot šo lielisko zemi, kuru viņi tikko bija šķērsojuši, bet šoreiz viņš izjuta tikai nogurumu. Pēdējo piecu stundu laikā viņi bija nogājuši vismaz divdesmit jūdzes, mēģinādami cik vien iespējams palielināt attālumu starp sevi un vajātāju. Toms neticēja, ka vīrietis nakts laikā būs varējis viņus izsekot, bet gribēja pārliecināties, ka ir tikuši no viņa vaļā.

Toms iekārtojās slēpnī. Ainava izskatījās pilnīgi tukša un vientuļa, bet daudzas zemākās vietas un kanjonu dziļumi nebija saredzami; varēja paiet kāds brīdis, līdz vajātājs parādīsies atklātībā. Toms gulēja uz vēdera, pētīdams tuksnesi, meklējot kustīgu vīrieša figūru, bet neko nemanīja. Pagāja piecas minūtes, tad desmit. Toms sāka izjust atvieglojumu. Uzausa saule, ugunīgs katls, lejot uz augstākajām kalnu virsotnēm oranžu gaismu, kas lēni slīdēja lejā pa tām kā zelta straume. Visbeidzot saule iekaroja ari pauguru, un Toms varēja sajust tās karstumu sev uz pakauša.

No vajātāja vēl aizvien nebija ne miņas. Vīrs bija nozudis. Viņš laikam joprojām bija Dunča kanjonā. Toms cerēja, ka viņš klejo apkārt, mirstot no slāpēm.

Ar šo patīkamo domu prātā Toms kāpa lejā. Viņš atrada Salliju guļam, atspiedušos ar muguru pret akmeni. Kādu brīdi viņš uzlūkoja sievu, viņas garie, blondie mati bija savēlušies, blūze netīra un saplēsta, džinsi un zābaki notašķīti ar dubļiem. Toms noliecās un maigi noskūpstīja viņu.

Sallija atvēra acis, tās atmirdzēja kā divi zaļi dārgakmeņi. Toms juta, ka viņam aizžņaudzas kakls. Viņš gandrīz vai bija Salliju zaudējis.

Vai ir kādas zīmes? viņa pajautāja.

Toms papurināja galvu.

Esi pārliecināts?

Toms vilcinājās.

Ne gluži. Viņš prātoja, kāpēc gan bija tā atbildējis, kāpēc viņš joprojām šaubījās.

Mums jāturpina ceļš, viņa sacīja.

Sallija ievaidējās, kad Toms palīdzēja viņai piecelties.

Esmu tikpat stīva kā Normena Beitsa māte. Man nevajadzēja vispār apsēsties.

Viņi atsāka ceļu pa gultni, un Toms ļāva, lai Sallija nosaka iešanas ātrumu. Saule uzkāpa debesīs. Toms iemeta mutē oli un sūkāja to, mēģinādams ignorēt pieaugošās slāpes. Šķita, ka viņi neatradīs ūdeni, līdz netiks pie upes, kas bija vēl piecpadsmit jūdžu attālumā. Nakts bija vēsa, bet tagad, kad bija uzlēkusi saule, viņš jau izjuta tās svelmi.

Bija sagaidāma tveicīga diena.

Treša nodaļa

Madokss gulēja uz vēdera aiz akmens, skatīdamies sava AR-15 periskopā, kā Brodbents noliecas un noskūpsta sievu. Madoksa deguns joprojām sāpēja no Sallijas sitiena, viņa vaigs kvēloja no niknā skrāpējuma, kājas šķita kā no gumijas, un viņš ar katru bridi izjuta arvien lielākas slāpes. Tie maitas bija soļojuši gandrīz nežēlīgā ātrumā, pat neapstājoties, lai atpūstos. Viņš prātoja, kā gan viņiem tas izdevās. Ja nebūtu uzlēcis mēness un ja Madoksam nebūtu līdzi lukturis, viņš noteikti abus nozaudētu. Bet šī bija pateicīga apkārtne, lai kādu izsekotu, un Madoksam bija tā priekšrocība, ka viņš zināja abu galamērķi upi. Kur gan vēl abi lai ietu? Katrs ūdens avots, kam viņi bija pagājuši garām, bija izžuvis sauss.

Viņš sagrozījās, jo kāja bija notirpusi, un vēroja, kā viņi atsāk ceļu lejā pa kanjonu. No savas atrašanās vietas viņš varētu trāpīt Brodbentam, bet šāviens būtu riskants, un tā nekrietnele varētu izbēgt. Tagad, kad bija uzaususi diena, viņš varēs abus panākt ar strauju izrāvienu un pa aplinkus ceļu. Te bija pietiekami daudz vietas, kur noslēpties.

Galvenais, nevajag atklāt sevi. Ja viņi zinās, ka Madokss viņiem turpina sekot, nebūs pārsteiguma elementa.

Viņš pārskatīja priekšā apkārtni, uzmanīgi turēdams objektīvu projām no tiešās saules gaismas; nekas viņu nenodotu ātrāk kā gaismas atspulgs no periskopa. Madokss labi pārzināja plakankalnes gan no saviem ceļojumiem, gan arī no stundām ilgajiem Korvusa iedoto karšu pētījumiem. Pie velna, kā viņš vēlējās, kaut tagad viņam būtu viena no šīm kartēm. Dienvidrietumos viņš atpazina milzīgo Navahas nogāzi, kas slējās astoņus simtus pēdu virs apkārtējā tuksneša. Viņš atcerējās, ka netālu vajadzēja būt vietai, kas tika saukta par Atbalšu kori un bija pilna ar dziļiem kanjoniem un dīvainām iežu formācijām, kuras iešķēla milzīga plaisa Tiranozauru kanjons. Madokss tik tikko spēja saskatīt, bet iespējams, ka piecpadsmit jūdzes priekšā kā miglaina horizonta līnija bija tā saucamā Sirmgalvju plakankalne. Tās sānus pāršķēla vairāki kanjoni, no kuriem Hoakina kanjons bija pats lielākais. Tie veda uz Labirintu, kurā viņš bija nogalinājis dinozauru meklētāju, un no turienes gāja taisns ceļš uz upi.

Tieši pa šo ceļu abi devās.

Likās jau, ka pagājusi vesela mūžība, kopš viņš bija nožmiedzis to meklētāju bija grūti noticēt, ka pagājušas tikai cik? astoņas dienas. No tā laika daudz kas nebija noritējis kā ieplānots.

Viņam rokās bija piezīmju grāmatiņa, un viņš bija ļoti tuvu pārējā atrisināšanai. Viņi dosies pa vienu ceļu pāri Navahas nogāzei, un tas nozīmēja to, ka viņi soļos dienvidrietumu virzienā pāri pakalniem, šķērsojot tos netālu no Tiranozauru kanjona. Tas veidoja tādu kā dabisku žņaugu, kur vairāki kanjoni sanāca kopā, un viņiem nāksies iet cauri šai vietai.

Madokss varēja apmest līkumu dienvidu virzienā, pa Navahas nogāzes lejpusi, un iznākt atpakaļ ziemeļos, lai uzbruktu viņiem no slēpņa tās ielejas sākumā. Viņam būs jākustas ātri, taču viss jau būs beidzies mazāk nekā stundas laikā.

Viņš nolīda no savas izdevīgās pozīcijas, pārliecinoties, ka nav pamanīts, un veiklā solī devās uz dienvidiem pāri pakalniem pretim Navahas nogāzes smilšakmens sienai.

Rītdien šajā laikā viņš kāps iekšā pirmajā lidmašīnā uz Ņujorku.

Ceturta nodaļa

Melodija Krukšanka gāja pa Septiņdesmit devīto ielu, un viņai priekšā draudīgi iezīmējās muzejs, tā augšējo stāvu apgaismojumam mirdzot agrajā rītausmā. Viņa nebija varējusi gulēt un bija pavadījusi lielāko nakts daļu, staigājot pa Brodvejas rosīgo daļu un nespējot nomierināties. Viņa bija apstājusies, lai apēstu burgeri kādā diennakts kafejnīcā netālu no Taimskvēra, un vēlāk iedzērusi tēju ēdnīcā blakus Linkolna centram. Tā bija gara nakts.

Viņa nogriezās uz piebrauktuvi, kas veda lejā uz darbinieku ieeju, un paskatījās pulkstenī. Bija bez piecpadsmit minūtēm astoņi. Viņa jau bija agrāk pietiekami bieži negulējuši visu nakti, kad bija rakstījusi disertāciju, un bija pie tā pieradusi, taču šoreiz tas šķita citādi. Viņas prāts bija neparasti skaidrs un ass vairāk nekā apskaidrots. Viņa piespieda zvana pogu pie nakts ieejas, un izslidināja savu muzeja caurlaidi pa kartes nolasītāju.

Iegājusi pa centrālo rotondu, Melodija devās cauri vairākām milzīgām izstāžu telpām. Viņa vienmēr bija izjutusi satraukumu, ejot pa tukšo muzeju agrā rīta stundā, pirms kāds cits ieradies, vitrīnas bija tumšas un tukšas, vienīgo skaņu radīja viņas papēži, klaudzot pret marmora grīdu.

Viņa devās pa savu ierasto īsāko ceļu cauri Izglītības nodaļai, izslidināja karti, lai atbrauktu lifts, nogaidīja, līdz tas noklabināja lejā pie viņas, un izmantoja karti otro reizi, lai vadītu to uz pagrabstāvu.

Durvis atvērās vaļā, un viņa izkāpa pagrabstāva gaitenī. Šeit bija vēss un kluss, gluži kā alā, un Melodija vienmēr te izjuta bailes. Gaiss bija sastindzis un šķita izplatām vāju beigtas gaļas smaku.

Viņa paātrināja soli uz Mineraloģijas laboratorijas pusi, paejot garām durvīm, aiz kurām glabājās fosilijas: triasa, juras un krīta perioda dinozauri, oligocēna zīdītāji, eocēna zīdītāji. Tā bija kā soļošana cauri visai evolūcijai. Vēl viens pagrieziens, un viņa jau atradās laboratorijas gaitenī, kur spīdīgas nerūsoša tērauda durvis veda uz dažādām laboratorijām zīdītāju, rāpuļu, entomoloģijas izpētes vietām. Viņa sasniedza durvis, uz kurām bija uzraksts "Mineraloģija", ielika atslēgu, atvēra durvis un iekšā pie sienas sataustīja elektrības slēdzi. Drebelīgi iedegās fluorescējošā gaisma.

Melodija apstājās. Cauri paraugu plauktiem viņa redzēja, ka Korvuss jau ir šeit aizmidzis pie mikroskopa, ar portfeli pie sāniem. Ko gan viņš te darīja? Bet atbilde radās, tiklīdz viņa bija uzdevusi šo jautājumu: Korvuss bija atnācis agrāk, lai pats pārbaudītu viņas darbu lai gan bija svētdienas rīts.

Viņa piesardzīgi paspēra soli un noklepojās. Viņš nepakustējās.

Doktor Korvus? Viņa paspēra vēl vienu soli, nu jau drošāk. Kurators bija aizmidzis pie galda, galvu uzlicis uz saliektas rokas. Viņa pietipināja tuvāk. Viņš bija skatījies uz paraugu zem mikroskopa uz trilobītu.

Doktor Korvus? Melodija piegāja pie galda. Atbildes joprojām nebija. Melodija sāka izjust nelielu trauksmi. Vai viņu būtu ķērusi sirdstrieka? Neticami, viņš bija tam par jaunu. Doktor Korvus? viņa atkārtoja, un viņai neizdevās ierunāties skaļāk par čukstu. Melodija piegāja pie galda otras puses un noliecās, lai ieskatītos Korvusa sejā. Neapzināti viņa ieelsās un pielika roku pie mutes.

Kuratora acis bija plaši atvērtas, blenžot vienā punktā.

Korvusu bija ķērusi sirdstrieka. Melodija grīļīgi paspēra soli atpakaļ. Viņa zināja, ka var pieliekties un pārbaudīt pulsu, darīt kaut ko, varbūt mākslīgo elpināšanu, taču doma par pieskaršanos viņam Melodijai šķita pretīga. Tās acis… nebija nekādu šaubu, ka viņš ir miris. Viņa atkāpās vēl soli, pastiepa roku un pacēla muzeja telefona klausuli un tad apstājās.

Kaut kas nebija kārtībā. Viņa skatījās uz mirušo kuratoru, kas bija noliecies pār mikroskopu, atbalstījis galvu uz rokas tā, it kā būtu to nokāris aiz noguruma un gluži vienkārši aizmidzis. Viņa juta, ka situācija nav pareiza, un tas viņai uzdzina drebuļus. Un tad viņa saprata: Korvuss skatījās uz trilobītu.

Melodija pacēla fosiliju un to pārbaudīja. Parasts trilobīts no kainozoja ēras, tāds, kuru var jebkurā iežu veikalā nopirkt par pāris dolāriem. Muzejā tādu bija papilnam. Korvuss, kurš bija atradis pašu lieliskāko gadsimta paleontoloģijas atklājumu, šajā brīdī bija izvēlējies pētīt parastu trilobītu?

Nekādā ziņā.

Melodiju pārņēma bailes. Viņa piegāja pie paraugu skapīša, ievadīja savu kodu un atrāva to vaļā.

CD un paraugi, ko viņa pusnaktī tur ieslēdza, bija nozuduši.

Viņa paskatījās apkārt un pamanīja Korvusa portfeli. Viņa pastūma to nost no Korvusa rokas, kura nokarājās viņam gar sāniem, uzlika uz galda, attaisīja un pārbaudīja saturu.

Nekā.

Visi ieraksti par dinozauru bija nozuduši. Visi viņas paraugi, CD izgaisuši. It kā tie nekad nebūtu vispār eksistējuši. Un tad Melodija atcerējās vēl kādu nelielu faktu: kad viņa bija iegājusi laboratorijā, gaisma bija nodzēsta. Ja Korvuss bija aizmidzis strādājot, tad kurš gan bija izslēdzis gaismu?

Tā nebija nekāda sirdstrieka.

Melodijai bija tāda sajūta, it kā viņas vēderā būtu sausa ledus gabals. Tas, kurš bija nogalinājis Korvusu, iespējams, dzinās pakaļ ari viņai. Šajā situācijā viņai bija jārīkojas ļoti uzmanīgi un piesardzīgi.

Viņa pacēla muzeja telefona klausuli un uzgrieza apsardzes tālruņa numuru. Atbildēja laiska balss.

Šeit doktore Krukšanka, zvanu no Mineraloģijas laboratorijas. Es tikko ierados, un doktors Ians Korvuss ir šeit, un viņš ir miris.

Pēc īsa brīža, atbildot uz neizbēgamo jautājumu, viņa ar lielu apdomu sacīja:

Izskatās, ka sirdstrieka.

Piektā nodaļa

Leitnants Vailers Stāvēja klostera ēkas durvīs un vēroja, kā saule uzaust pār upi. No baznīcas viņam aiz muguras atskanēja monotona dziedāšana, balsīm paceļoties un nolaižoties tuksneša gaisā.

Viņš nometa savas priekšpēdējās cigaretes izsmēķi, nospieda ar kurpes purngalu, izklepoja krēpas un izspļāva tās sāņus. Fords nebija atgriezies, un no Brodbenta nebija ne miņas. Ernandess bija lejā pie mašīnas, vēl pēdējo reizi zvanot. Santafē jau bija sagatavots helikopters, kas gaidīja policijas lidlaukā, tas bija atlidojis no Albukerkes un bija gatavs darbam, tomēr gaisa telpa joprojām bija slēgta, un nebija nekādu ziņu par to, kad tā atkal varētu būt atvērta.

Vailers redzēja, kā Ernandess pabāž galvu no mašīnas, dzirdēja, kā aizcērtas durvis. Pēc īsa brīža palīgs jau soļoja viņa virzienā. Viņš saskatījās ar Vaileru un papurināja galvu.

Nekā.

Vai ir kādas ziņas par Brodbentu vai par mašīnu?

Nekādu. Šķiet, ka izgaisuši.

Vailers klusu nolamājās.

Te mēs neko derīgu nedarām. Sāksim pārmeklēt meža ceļus, kas nogriežas no astoņdesmit ceturtās šosejas.

-Jā.

Vailers uzmeta pēdējo skatienu baznīcai. Kāds laika patēriņš! Kad Fords atgriezīsies, viņš aizvilks tā saucamo mūku aiz matiem uz pilsētu un uzzinās, ko, pie velna, viņš darījis plakankalnēs. Un, kad parādīsies Brodbents, nu, tad viņš izbaudīs to skatu, kā miljonārs veterinārārsts dalīsies kamerā ar narkomānu un pusdienās ēdīs putru.

Vailers devās lejā pa celiņu, policista nūjai un roku dzelžiem žvadzot, un Ernandess viņam sekoja. Viņi nopirks veikalā dažus pīrāgus brokastīm un vairākus galonus kafijas. Un jaunu Marlboro kasti. Viņam ļoti nepatika sajūta, ka palikusi vairs tikai viena cigarete.

Viņš satvēra rokturi un jau gatavojās atvērt durvis, te pēkšņi sajuta attālu pulsēšanu gaisā. Viņš paskatījās augšup un debesīs ieraudzīja tuvojamies melnu punktu.

Ei, Ernandess, samiedzis acis, sacīja, vai tas gadījumā nav helikopters?

Sasodīts, ir gan.

Pirms nepilnām piecām minūtēm viņi man teica, ka tas vēl stāv lidlaukā.

Idioti.

Vailers izvilka savu pēdējo cigareti un to aizsmēķēja Fredijam, pilotam, vienmēr bija līdzi vairākas paciņas.

Tagad mēs varam sākt darboties.

Viņš vēroja, kā helikopters tuvojas, un viņa aizkaitinājums sāka izgaist. Viņi izbojās to kretīnu tuksneša ballīti. Apkārtne bija milzīga un plaša, taču Vailers bija diezgan pārliecināts, ka darbība norisinās Labirintā, un tā būs pirmā vieta, kur viņš liks helikopteram lidot.

Melnais punkts sāka izvērsties lielāks, un Vailers blenza uz to ar pieaugošu apmulsumu. Tas nebija nekāds policijas helikopters, vismaz ne tāds, kādu viņš jebkad būtu redzējis. Tas bija melns un daudz lielāks, un abās pusēs tam karājās divi plūdlīnijas konteineri degvielai kā pontonlaivas. Vaileram kļuva nelabi, kad viņš saprata, ko tas nozīmē. Gaisa telpas noslēgšana, melnais helikopters. Viņš pagriezās pret Ernandesu.

Vai tu domā to pašu, ko es?

FIB.

Tieši tā.

Vailers klusu nolamājās. Tas jau bija tieši FIB stilā, nevienam neko nepaziņot, ļaut, lai vietējie likuma sargi maldās kā akli idioti, un tad FIB ierodas tieši laikā, lai saķertu ciet vainīgos un parunātos preses konferencē.

Helikopters tuvojoties nedaudz sasvērās uz sāniem, samazināja ātrumu un pariņķoja virs stāvvietas, meklējot, kur nolaisties. Nolaižoties tas sasvērās atpakaļ, rotoriem saceļot veselu smilšu vētru. Rotoriem joprojām darbojoties, helikoptera sāni atslīdēja vaļā, un no tā izlēca vīrietis tuksneša formas tērpā, turot rokā M4 karabīni, ar mugursomu plecos.

Kas, pie velna, te notiek? jautāja Vailers.

Izlēca vēl deviņi karavīri, vairākiem bija līdzi daudz elektronikas un sakaru ierīču. Pēdējais izlēca garš, tievs vīrietis ar melniem matiem un kalsnu seju, ģērbies treniņtērpā. Astoņi vīri nozuda uz ceļa, kas veda uz baznīcu, skrienot vienā solī, bet divi palika kopā ar vīru treniņtērpā.

Vailers ievilka pēdējās cigaretes pēdējo dūmu, nometa to zemē, izpūta dūmus un nogaidīja. Šie pat nebija federāļi vismaz to starpā nebija neviens no federāļiem, ko viņš pazītu.

Vīrietis treniņtērpā piegāja pie viņa un apstājās tieši viņam priekšā.

Vai varu palūgt jūs identificēt sevi, policist? viņš jautāja autoritatīvā balsī.

Vailers kādu brīdi klusēja.

Leitnants Vailers, Santafē policija. Un šis ir seržants Ernandess. Viņš nepakustējās.

Vai varu jūs palūgt atiet no policijas mašīnas?

Vailers atkal nogaidīja. Un tad sacīja:

Ja jums ir žetons, mister, tad tagad ir īstais laiks to uzrādīt.

Vīrieša acis tik tikko manāmi pamirkšķināja vienam no karavīriem. Karavīrs paspēra soli uz priekšu tas bija muskuļains puisis ar "ezīša" matu griezumu un nokrāsotu seju, viņš bija piepūties no pienākuma apziņas. Vailers jau armijā bija sastapies ar tādu puišu tipu, un viņam tādi itin nemaz nepatika.

Ser, lūdzu, paejiet nost no mašīnas, sacīja karavīrs.

Kas, pie velna, tu tāds esi, lai man to pavēlētu? Vailers netaisījās klausīties šīs muļķības. Es esmu slepkavības lietu izmeklētājs no Santafē policijas departamenta un atrodos šeit oficiālā uzdevumā, man ir orderis, un es sekoju bēglim. Kas, pie velna, jums devis kādas tiesības šeit komandēt?

Vīrietis treniņtērpā mierīgi atbildēja:

Es esmu misters Masago no Amerikas Savienoto Valstu Nacionālās drošības biroja. Šī zona ir izsludināta par īpašas operācijas teritoriju un slēgta saskaņā ar ārkārtējas militārās situācijas gadījumu. Šie vīri ir daļa no kombinētās desantvienības "Delta" komandas, viņi atrodas šeit uzdevumā, kas saistīts ar valsts drošību. Un tātad pēdējais brīdinājums: atejiet no mašīnas.

Iekams es neredzēšu…

Vailers pat neattapās, kad jau atradās uz zemes, rokas viņam bija aiz muguras, un viņš izmisīgi centās ievilkt elpu, kamēr otrs karavīrs atbrīvoja viņu no ieroča. Beidzot ar dziļu elpas vilcienu Vaileram izdevās ieelpot gaisu, ko viņš arī alkatīgi darīja. Viņš apgriezās otrādi, viņam izdevās piecelties četrrāpus, viņš klepoja un spļaudījās, mēģinādams nevemt, un vēdera muskuļi lēkāja un sažņaudzās, it kā viņš būtu norijis trusi. Viņš to pārvarēja, piecēlās kājās un iztaisnojās.

Ernandess apstulbis turpat vēl stāvēja. Ari viņam bija atņemts ierocis.

Vailers neticīgi vēroja, kā viens no karavīriem iekāpj policijas mašīnā viņa mašīnā ar skrūvgriezi rokās. Pēc brīža viņš parādījās ar radio vienā rokā, vadiem karājoties. Otrā rokā viņam bija mašīnas atslēgas.

Atdodiet savu pārnēsājamo radio, policist, sacīja vīrietis treniņtērpā.

Vailers ievilka vēl vienu dziļu elpas vilcienu, izņēma no kabatas radio un pasniedza to.

Atdodiet savu policista nūju, roku dzelžus, gāzes baloniņu un citus ieročus, un sakaru ierīces. Kā arī visas pārējās mašīnas atslēgas.

Vailers paklausīja. Viņš redzēja, ka Ernandesam liek izpildīt to pašu.

Tagad mēs aiziesim līdz baznīcai. Jūs ar policistu Ernandesu iesiet pa priekšu.

Vailers un Ernandess devās pa celiņu uz baznīcu. Vailers pamanīja, ka klostera klēpjdators guļ dubļos, salauzts mazos gabalos; blakus tam atradās sadauzīts satelīta šķīvis ar visiem vadiem. Vailers arī ieraudzīja, ka ēkā rīkojas karavīri, ierīkojot elektronikas iekārtas. Viens bija uzstiepis uz jumta daudz lielāku satelīta šķīvi.

Viņi iegāja baznīcā. Dziedāšana bija pārtraukta, un visapkārt valdīja klusums. Mūki bija sadzīti grupā vienā stūrī, un viņus uzmanīja divi desantnieki. Viens no karavīriem pamāja Vaileram un Ernandesam, lai pievienojas mūku grupiņai.

Vīrietis treniņtērpā nostājās apklusušo mūku priekšā.

Es esmu misters Masago no Amerikas Savienoto Valstu Nacionālās drošības biroja. Mēs šajā apkārtnē veicam speciālu operāciju. Jūsu pašu drošības dēļ jums būs jāpaliek šeit, šajā telpā, bez iespējas sazināties ar ārpasauli, līdz viss būs beidzies. Šeit paliks divi karavīri, lai parūpētos par jūsu vajadzībām. Operācija prasīs divpadsmit vai divdesmit četras stundas. Viss, kas jums nepieciešams, ir šeit: tualete, ūdens, neliela virtuve ar pārtiku ledusskapī. Es atvainojos par neērtībām.

Viņš pamāja Vaileram un norādīja uz sānu telpu. Vailers viņam sekoja. Vīrietis aizvēra durvis un klusu sacīja:

Un tagad, detektīv, es gribu zināt visu par to, kāpēc atrodaties šeit un kas ir šis bēglis.

Sestā nodaļa

Saule bija uzlēkusi pirms vairākām stundām, un ieleja bija pārvērtusies par mirušu zonu, akmeņiem atstarojot pulsējošo saules karstumu. Fords soļoja pa sauso gultni, prātojot, ka Velna kapsēta ir vēl vairāk piemērots nosaukums šai vietai dienas laikā, nekā bija licies iepriekšējā vakara krēslā.

Viņš apsēdās uz akmens, noņēma no pleca blašķi un iedzēra mazu malku. Tikai ar pamatīgām pūlēm viņš sevi apstādināja un vairāk neatļāvās. Aizskrūvējis vāciņu, viņš pacēla blašķi un izrēķināja, ka tajā palicis vēl aptuveni litrs. Uz līdzena akmens sev pie kājām viņš uzmanīgi atlocīja karti, kas locījuma vietā jau sāka plīst, un izņēma norakstīta zīmuļa galu. Mazliet uzasinājis zīmuli ar nelielu nazīti, viņš atzīmēja vēl vienu četrstūri, kuru bija veltīgi pārbaudījis.

Viņa nojauta, ka atrodas jau tuvu fosilijas atklāšanai, bija sākusi izgaist skarbajā realitātē, kas atklājās, klejojot pa apkaimi jau kopš saullēkta. Trīs lieli kanjoni un daudzi mazāki saplūda kopā absolūtā akmens haosā neauglīga zeme, ko izpostījusi erozija, pārrāvuši milzīgie plūdi, iedragājušas lavīnas. It kā Dievs šo vietu būtu izmantojis par Pasaules radīšanas atkritumu glabātavu, kur izmestas visas pārpalikušās smiltis un akmeņi, ko viņš nekur citur nebija varējis izmantot.

Piedevām pie tā visa Fords nebija redzējis ne mazākās norādes par fosilijām pat ne mazākos pārakmeņojušos iežu gabalus, kas bija tik ierasti citur augstajos pakalnos. Tā bija nedzīva ainava visās šā vārda nozīmēs.

Viņš vēlreiz pakratīja blašķi, nodomāja pie velna! un, iedzēris vēl vienu malku, paskatījās pulksteni. Trīsdesmit pāri desmitiem. Viņš bija izmeklējis apmēram pusi ielejas. Viņam vēl bija palikusi otra puse, kā ari vairāki sānu kanjoni un aizas, kas veda strupceļā, tas bija vismaz vēl vienas dienas darbs. Bet viņam neizdosies to pabeigt, ja vien neatradis ūdeni; un bija diezgan skaidrs, ka šajā ellišķīgajā vietā ūdens nav. Ja viņš negribēja mirt no slāpēm, tad nāksies doties upes virzienā ne vēlāk kā nākamās dienas saullēktā.

Fords atkal salocīja karti, pārlika blašķi pār plecu un ātri pārbaudīja kompasu, izmantojot par orientieri smilšakmeni, kas bija atdalījies no kanjona un gulēja dīvainā leņķī. Fords atsāka ceļu pa smilšaino, līdzeno gultni, atrazdams vēl vienu sausu avotu un pasperdams ar sandalēm augšup balto solončaka virskārtu. Viņš iegāja atpakaļ iepriekšējā ritmā un paātrināja iešanu, paejot garām smilšakmenim un pagriežoties aiz pirkstam līdzīgās gultnes. Tajā rītā viņš bija ēdis ļoti maz pāris karošu auzu pārslu, ko bija uzvārījis konservu kārbā, un vēderā juta to tukšumu, kas tagad jau bija tik ierasts un norādīja uz kaut ko lielāku par gluži vienkāršu izsalkumu. Viņam sāpēja kājas, pēdas bija tulznās, acis bija sarkanas no smiltīm. Zināmā veidā Fords ar prieku pārcieta šo miesas pakļaušanu, ķermeņa komforta noliegšanu. Nožēla sniedza mierinājumu. Tomēr, no otras puses, bija punkts, kad diskomforts, ja tas pārkāpa zināmu robežu, pats kļuva par indulgenci. Tagad Fords jau bija nokļuvis bīstamajā zonā, vietā, kur nedrīkstēja atļauties nevienu negadījumu vai kļūdu. Salauzt kāju, pat izmežģīt potīti tas būtu nāves spriedums; ar tik nelielu ūdens devu viņš nomirtu, pirms kāds glābējs viņu atrastu. Bet tas nebija nekas jauns; dzīvē viņš bija uzņēmies daudz lielākus riskus.

Viņš turpināja ceļu, un viņu plosīja pretrunīgas izjūtas. Kanjons pagriezās spējā līkumā pret smilšakmens sienu, izveidojot dzegu kādas piecpadsmit pēdas augstu tādā kā pusmēness formā. Fords kādu brīdi apstājās atpūsties. Netālu slējās vientulīgs kadiķis, pilnīgi nekustīgs, it kā būtu svelmē apmulsis. Fords ievilka pāris dziļu elpas vilcienu, cīnoties pret vēlmi atkal iedzert ūdeni. Augšā viņš redzēja vietu, kur bija iebrukuši daļa no kanjona sienas, veidojot gigantiska lieluma akmeņu kaudzi.

Tajā akmeņu kaudzē Fords kaut ko ieraudzīja. Viena no akmens gludajām virsmām bija pavērsta tieši pareizajā leņķī, lai uz to kristu slīpā saules gaisma. Un tur, ieskicēts ideālā skaidrībā, bija nepārprotams dinozaura pēdu nospiedumu pāris milzīga dinozaura kāju pirksti ar masīviem nagiem, kas acīmredzot reiz bija šķērsojuši seno līdzenumu. Fords atlika atpakaļ savu blašķi un devās pie kaudzes malas, izjuzdams elektrisku enerģijas strāvu, viss viņa nogurums bija izgaisis. Viņš devās pareizajā virzienā burtiskā un pārnestā nozīmē. T.Rex bija šeit, kaut kur šajā akmeņu labirintā un, Dievs vien to zināja, tie varēja būt tieši viņa pēdu nospiedumi.

Tajā brīdī Fords izdzirdēja tik tikko sadzirdamu troksni plašajā tuksneša klusumā, kas valdīja viņam visapkārt. Viņš apstājās, paskatījās augšup, bet starp augstajām kalnu grēdām bija redzama tikai daļa debess. Skaņa kļuva skaļāka, un Fords secināja, ka tā ir nelielas lidmašīnas vāja rūkoņa. Skaņa izgaisa, pirms viņš varēja noteikt, kur tā atrodas zilajās debesīs. Viņš paraustīja plecus un uzkāpa augšā pa sakritušo akmeņu kaudzi, lai tuvāk izpētītu pēdu nospiedumus. Akmens bija apakšā sašķēlies, atklājot viļņainu virsmu, kas bija gandrīz vai melna salīdzinājumā ar sarkanajām virsmām augšā un zem tā. Fords to nopētīja un izsekoja tā turpinājumam, tumšai līnijai, kas veda cauri blakus formācijām, tas bija apmēram četras collas biezs. Ja tie bija T.Rex pēdu nospiedumi un tie noteikti pēc tādiem izskatījās -, tad tumšais slānis bija kā zīme, kas norādīja uz slāni, kurā droši vien bija atrodams T.Rex.

Fords nokāpa lejā un turpināja ceļu pa mazo kanjonu, bet pēc pāris pagriezieniem tas noveda kalnu ielokā, un viņam nācās griezties atpakaļ. Tajā brīdī viņš atkal izdzirdēja mazās lidmašīnas troksni, tikai nu jau tas bija skaļāks. Viņš paskatījās augšup, samiegdams acis pret spilgto, karsto sauli, un ieraudzīja tās gaismas uzliesmojumu pret mazu lidaparātu, kas palidoja gandrīz vai tieši viņam virs galvas. Viņš pielika roku pie acīm, taču tas nozuda spilgtajā gaismā. Fords paņēma binokli un nopētīja debesis, galu galā to atrazdams.

Fords bija pārsteigts. Tas bija mazs, balts lidaparāts bez logiem, apmēram divdesmit piecas pēdas garš, ar apaļu purnu un dzinēju aizmugurē. Fords to uzreiz pazina MQ-1A Predator.

Viņš vēroja to ar binokli, prātodams, ko gan, pie velna, darīja CIP vai Pentagons, lidojot ar tik slepenu lidaparātu pāri visiem pieejamai zemei. Fords zināja, ka Predator ir operatīvā versija tam, kas Forda darba laikā CIP bija tikai plānošanas stadijā; tas bija veidots, izmantojot NDKV tehnoloģiju, neatkarīgu datora kontrolētu vadīšanas sistēmu, kas ļāva lidaparātam darboties, kaut ari tas uz kādu laiku nebija kontaktā ar pilotu, kurš atradās kaut kur citur. Tas ļoti samazināja nepieciešamību pēc personāla, kas vadītu šo lidaparātu, un ļāva, lai to vada trīs cilvēku komanda uz zemes ar pārvadājamu staciju, nevis ierastais trīsdesmit pēdu lielais treileris un divdesmit vīru komanda. Fords ievēroja, ka Predator ir līdzi arī pāris Hellfire C lāzera vadītu raķešu.

Viņš vēroja, kā tas palido garām rietumu virzienā. Tad, apmēram piecus kilometrus no vietas, kur atradās Fords, tas slinki pagriezās un lidoja atpakaļ viņam pretim. Tas zaudēja augstumu un kāpināja ātrumu arvien ātrāk. Ko gan tas darīja? Fords apstulbis turpināja to vērot ar binokli. Tas šķita uzsācis simulētu uzbrukumu.

Pēkšņi no tā izlauzās mutulis, un Predator šķita palecamies uz augšu tas tikko bija iedarbinājis vienu no raķetēm. Tas bija neticami: kurš vai kas gan varēja būt mērķis? Pēc īsa brīža Fords ar neaprakstāmām šausmām saprata, kurš bija mērķis.

Viņš pats.

Septītā nodaļa

Madokss pieveica pēdējo kalnu kori un apstājās, lai pavērotu kanjonu sev pie kājām, šeit divi kanjoni saplūda vienā lielā, izveidojot akmens amfiteātri ar gludu dzeltenas smilts grīdu. Viņš elpoja smagi, jo bija soļojis mežonīgā ātrumā, lai sasniegtu šo vietu, un sāka just, ka viņam reibst galva vai nu no karstuma, vai ari svelmes, to bija grūti saprast. Madokss noslaucīja no pieres un kakla sviedrus, uzmanīgi piespiezdams roku pie uztūkušajām vietām, kur tā maita bija iespērusi un skrāpējusi. Lodes ievainojuma vieta augšstilbā sāpīgi pulsēja, un Madokss prātoja, vai tur būtu iekļuvusi infekcija. Bet viņa lielākais uztraukums bija par ūdeni; valdīja neciešams karstums, un tagad saule atradās gandrīz tieši virs galvas. Viss tveicē mirgoja. Viņa slāpes pieauga ar katru mirkli.

Skatiens atrada centrālā kanjona dziļo ieplaku. Šis bija kanjons, pa kuru lejā kāps Brodbenti.

Viņš norija siekalas, un kakls šķita kā piepildīts ar vecu mīklu. Viņam vajadzēja iemest mašīnā blašķi, pirms sāka dzīties abiem pakaļ, bet tagad jau bija par vēlu, bez tam viņš zināja, ka Brodbents un tā maita arī mocījās no slāpēm tikpat ļoti, cik viņš.

Madokss paskatījās apkārt, meklēdams labu slēpni, no kura abus nogalināt. Akmeņi, kas bija novēlušies no kanjona virsotnes, deva viņam daudz izvēles iespēju. Viņš pārlaida skatienu nogāzēm, atrodot vietu, kur bija sadūrušies divi gigantiski akmeņi tieši pretim kanjonam, no kura iznāks viņa medījums. Tā bija ideāla slēptuve, pat vēl labāka par to, no kuras viņš bija nogalinājis Vezersu. Bet viņam bija nepieciešama veiklība; viņam bija jānogalina divi, nevis tikai viens, un Brodbents bija bruņots. Piedevām pie tā visa Madokss nejutās pārāk labi. Viņš vairs nemuļķosies; nebūs vairs nekādu sarunu, nekādas mēģināšanas pārliecināt, vajadzēja tikai tos kretīnus nogalināt un tikt projām no šīs elles.

Viņš kāpa lejā pa klints kori, reizēm paslīdot un tad pieturoties pie kāda krūma, lai atgūtu līdzsvaru. Vienu brīdi klaburčūska, kas bija paslēpusies akmens ēnā, palēcās un iešņācās. Madokss tai apmeta lielu līkumu; tā jau bija piektā, ko viņš tajā rītā redzējis. Nonācis pie gultnes dibena, viņš šķērsoja to un sāka rāpties augšā pa nogāzi, visu laiku uzmanīdamies, lai neatstātu pēdas. Pie krūmu biezokņa viņš apstājās un paskatījās, vai tuvumā nemana vēl citas klaburčūskas, bet nevienu neredzēja. Viņš bija nonācis tieši zem saules, un bija karstāks nekā ellē, lai gan šeit bija ideāls skats uz pretējo pusi. Madokss noņēma no pleca savu AR-15 un apsēdās indiāņu pozā, ieroci nolicis pāri ceļiem. Viņš ātri to pārbaudīja un, apmierināts ar tā stāvokli, iekārtojās šaušanas pozīcijā. Divi akmeņi, saliekušies kopā, veidoja ideālu spraugu šaušanai. Viņš pret to atbalstīja šautenes stobru, noliecās un palūkojās periskopā, pabīdot ieroci uz priekšu un atpakaļ. Labāku fonu šaušanai bija grūti atrast; viņš skatījās tieši lejā uz kanjonu, no kura viņi iznāks. Nebija nekādas nokares, krūmu, nevienas vietas, kur slēpties, tikai atpakaļ kanjonā. Periskopā iebūvētais digitālais attāluma noteicējs vēstīja, ka viņa mērķi atradīsies četri simti piecpadsmit jardu tālu, kad viņi iznāks no pēdējā pagrieziena; viņš ļaus abiem pienākt tuvāk vēl divus simtus jardu, pirms izšaus. Tas būs tīrs šāviens bez mazākās vēja pūsmas.

Par spīti sāpēm un ievainojumiem, Madokss pasmaidīja, prātā iedomājoties, kā šāvieni atmetis kretīnus atmuguriski, asinīm izšļakstoties uz smiltīm. Gaiss smaržoja pēc smiltīm un sakarsētiem akmeņiem, un viņam uz bridi apreiba galva. Jēziņ! Madokss aizvēra acis un noskaitīja savu mantru, mēģinot atgūt prāta skaidrību un koncentrēšanos, bet viņš bija pārāk izslāpis, lai to spētu. Viņš atvēra acis un atkal paskatījās lejā uz kanjonu. Viņi ieradīsies vismaz pēc desmit minūtēm. Madokss iebāza roku kabatā un izvilka piezīmju grāmatiņu, tā bija notraipīta, stūri salocījušies, ne vairāk kā sešas reiz; četras collas liela. Viņš apbrīnoja to, cik parasta tā izskatījās. Madokss pāršķirstīja lapas. Tur bija skaitļi, izskatījās pēc kaut kāda koda un pēdējā lapā bija divas izsaukuma zīmes. Lai ko tas arī nozīmēja, tas viņu neuztrauca; Korvuss zinās, ko ar to iesākt. Viņš iebāza to atpakaļ kabatā, mainīja pozu un noslaucīja ar kabatlakatiņu sviedrus no kakla. Par spīti nogurumam, Madokss juta, kā pieaug satraukums, skaidrā apziņas sajūta, kas rodas pirms slepkavības. Krāsas šķita spožākas, gaiss dzidrāks, skaņas skaidrākas. Tas bija labi. Tas viņam palīdzēs izdzīvot nākamās desmit minūtes.

Madokss vēl pēdējo reizi pārbaudīja ieroci, vairāk gan tādēļ, lai sevi kaut kā nodarbinātu. Šis ierocis bija viņam maksājis gandrīz divus tūkstošus, taču viņš to bija labi licis lietā. Viņš noglāstīja stobru, taču uzreiz atrāva roku: tas bija dedzinoši karsts. Žēlīgais Dievs!

Madokss sev atgādināja, ka neveic šo uzdevumu naudas dēļ kā kaut kāds noalgots slepkava. Viņš to darīja, cēlāku motīvu vadīts. Korvuss bija izglābis viņu no cietuma; un Korvusam bija vara iebāzt viņu tur atpakaļ. Tas Madoksam radīja patiesu pienākuma apziņu.

Bet cēlākais no visiem motīviem bija viņa paša izdzīvošana. Ja viņš abus nenogalinās, neviens, pat ne Korvuss, nespēs viņu glābt.

Astotā nodaļa

Ar katru sperto soli Toms arvien vairāk izjuta smilšu karstumu, kas spiedās cauri viņa itāliešu kurpju zolēm. Tulznas jau sen bija pārsprāgušas, un jēlās vietas berzējās ar katru soli. Bet, pieaugot slāpēm, šķita, ka mazinās viņa sāpes. Viņi bija pagājuši garām vairākām tinajas, iedobumiem akmeņos, kuros parasti bija atrodams ūdens. Tie visi bija sausi.

Viņš apstājās nelielā ēnā pret pārliekušos akmeni.

Piecu minūšu pārtraukums?

Ak jā!

Viņi apsēdās uz zemes, mēģinot, cik vien iespējams, atrasties ēnā. Toms saņēma Sallijas roku.

Kā tu jūties?

Viņa pašūpoja galvu, papurinot savus garos, blondos matus.

Viss ir kārtībā, Tom. Un tu?

Esmu izdzīvojis.

Viņa pārvilka ar pirkstu pār viņa "Kima kunga" uzvalku un mazliet pasmaidīja.

Vai tas nostrādāja?

Man nevajadzēja atstāt tevi vienu pašu.

Tom, beidz vainot sevi!

Vai tev ir kāda nojausma par to, kas ir tas vīrietis, kurš tevi nolaupija?

Viņš man par to izlielījās. Viņš ir algots slepkava, strādā kādam muzeja kuratoram Austrumos. Viņš varbūt nav izglītots, taču pilnīgi noteikti nav ari muļķis. Viņa atzvila atpakaļ un aizvēra acis.

Tātad viņš nogalināja Vezersu, lai dabūtu piezīmju grāmatiņu, un tad devās medīt tevi. Jēziņ, man nevajadzēja braukt uz Tuksonu. Piedod…

Sallija uzlika Tomam uz pleca roku.

Pataupīsim atvainošanos līdz tam brīdim, kad tiksim ārā no šejienes. Viņa apklusa un pajautāja: Kā tev šķiet, vai viņš tiešām mums vairs neseko?

Toms neatbildēja.

Tu joprojām par viņu uztraucies, vai ne?

Toms pamāja ar galvu, skatoties uz kanjonu.

Man nepatīk tas, kā viņš tik pēkšņi nozuda. Tieši tas pats notika tajā pamestajā pilsētiņā.

Ir tā, kā tu teici. Viņš nomaldījās, mums sekojot.

Viņš zina, ka ar viņu ir cauri, ja mūs nenogalinās. Tas ir diezgan labs pamudinājums.

Sallija lēnām pamāja ar galvu.

Viņš nav no tiem, kas padodas. Viņa atkal atbalstīja galvu pret akmeni un aizvēra acis.

Es uzkāpšu augstāk, lai vēlreiz paskatītos.

Toms uzrāpās pa nogāzi, kur viņam pavērās skats atpakaļ. Bet tur nekā nebija, tikai tukši akmeņu džungļi. Viņi bija vēl kādas divdesmit jūdzes no upes, bet Tomam bija tikai vāja nojausma par to, kur tieši abi atrodas. Viņš klusu nolamājās, vēlēdamies, kaut līdzi būtu karte; nekad agrāk viņš nebija gājis tik dziļi iekšā plakankalnēs, un viņam nebija ne mazākās nojausmas, kas atrodas starp viņiem un upi.

Viņš norāpās atpakaļ lejā un kādu brīdi pastāvēja virs Sallijas, skatoties uz viņu, pirms pieskārās viņai. Sallija atvēra acis.

Labāk turpināsim ceļu.

Viņa ievaidējās, un Toms palīdzēja viņai piecelties. Viņi jau gatavojās uzsākt ceļu, kad atskanēja dobja dārdoņa, līdzīga pērkonam, un pārvēlās pāri zemei, dīvaini atbalsojoties kanjonos.

Toms paskatījās augšup.

Jocīgi. Debesīs nav neviena mākoņa.

Devītā nodaļa

Fords sarāvies gulēja klints aizsegā ar seju pret zemi, rokas aplicis ap galvu, kamēr apdullinošais raķešu šāviena troksnis aizvēlās kā simts zibens spērieni, atbalsojoties tālāk kanjonos. Turpinājās smilts un akmeņu lietus, kamēr norima atbalss. Viņš nogaidīja, līdz apkārt atkal bija kluss, un tad pacēla galvu.

Viņš atradās dīvaina oranža mākoņa iekšpusē. Viņš noklepojās, aizklāja muti ar talāra malu, un mēģināja elpot, joprojām daļēji apdullis no milzīgā trokšņa viļņa. Dunoņa bija tik spēcīga, ka šķita, skaņa vien bija varējusi viņu nogalināt. Un tomēr te nu viņš bija dzīvs un neskarts. Viņš ar pūlēm spēja tam noticēt.

Fords piecēlās, līdzsvaram atbalstoties pret kanjona sienu, galvai pulsējot un ausīs zvanot. Viņš bija paslēpies kanjona sienas plaisā, un tas bija izrādījies veiksmīgs lēmums. Viņam visapkārt zemē mētājās milzīgi sašķelti akmens gabali, bet pārkare bija viņu ļoti labi aizsargājusi. Smilšu putekļi palēnām sāka nosēsties, un oranžā migla pārvērtās dūmakā. Viņš atpazina savdabīgo dvaku, kas bija smacējoša sasmalcināta akmens un kordīta sajaukums. Putekļi, kas bija iesprostoti kanjonu nogāzēs, lēnām aizplūda, bet tik ātri neizklīda.

Smilšu putekļi… tie tagad bija viņa vienīgais glābiņš. Tie viņu paslēps no urbjošajām videokameru acīm, kas atradās uz Predator, kurš, bez šaubām, turpināja augšā riņķot, novērtējot paveikto kaitējumu.

Fords atkāpās atpakaļ zem pārkares, līdz smilšu putekļi beidzot izklīda. Fords pieliecās, stāvēja nekustīgs, tik biezā kārtā pārklāts ar smiltīm, ka droši vien pats līdzinājās vienam no akmeņiem. Viņš varēja sadzirdēt, kā lidaparāts kaut kur debesīs dūc. Pagāja desmit minūtes, pirms skaņa attālinājās.

Fords grīļīgi iztaisnojās, atklepojās un izspļāva putekļus, ar roku notrausdams smiltis no sava talāra, izpurinādams tās no matiem un noslaucīdams seju. Tikai tagad viņš sāka apjaust, cik neskaidrs bija tikko notikušais: Predator bija ar nodomu izšāvis uz viņu raķeti. Kāpēc?

Tai jābūt kļūdai, kādai pārbaudei, kas nogājusi greizi. Tomēr uzreiz, kad to iedomājies, viņš atmeta tādu iespēju. Pirmkārt, Fords zināja, ka slepens lidaparāts nekad netiktu pārbaudīts virs publiskas vietas, it īpaši ne jau Ņūmeksikā, kurā jau bija raķešu poligons "Baltās Smiltis", valsts lielākā izmēģinājumu teritorija. Predator arī nekādā veidā nebūtu varējis izbēgt un beigās nonākt šeit tam nebija tāds diapazons. Pagrieziens, pikēšana un izšaušanas manevrs, ko bija izdarījis lidaparāts, bija virs NDKV spējām; šo manevru no attāluma izdarīja cilvēks, pilots pilots, kurš redzēja, kas Fords ir un ko viņš dara.

Varbūt viņi dzinās pakaļ kādam citam? Vai bija sajauktas identitātes? Fordam tas šķita iespējams, bet tas būtu milzīgs pirmā kaujas likuma pārkāpums: droša mērķa vizuālā identifikācija. Kā gan viņš savā mūka talārā un sandalēs varēja tikt sajaukts ar kādu citu? Vai CIP medīja viņu, jo viņš kaut ko zināja vai bija izdarījis? Bet bija neiedomājami, ka CIP nogalinātu kādu no savējiem tas, protams, būtu nelikumīgi, taču svarīgāk bija tas, ka tas būtu pilnīgi pretstatā CIP kultūrai. Pat ja viņi gribētu Fordu nogalināt, viņi nesūtītu četrdesmit miljonu vērtu slepenu lidaparātu viņam pakaļ, ja bija daudz vieglāk noslepkavot viņu guļot gultā cellē neaizslēgtajā klosterī un izdarīt tā, lai viņa nāve izskatītos pēc vienkāršas sirdstriekas.

Te notika kas cits, kaut kas patiešām dīvains.

Fords novilka talāru, izpurināja no tā atlikušās smiltis un atkal uzģērba. Viņš paskatījās ar binokli debesīs, bet lidaparāts bija nozudis. Tad viņš pievērsa uzmanību klintij, kurā bija trāpījusi raķete. Viņš redzēja svaigo, oranžo rētu tumšajā smilšakmenī. Ja viņš nebūtu meties zem tās pārkares kanjona sienā, tad pilnīgi noteikti būtu nogalināts.

Fords sāka iet lejā pa kanjonu, ausis viņam joprojām dunēja. Tikko notikušais bija prātam neaptverams, bet viņam sāka uzmākties sajūta, ka uzbrukumam ir kāda saistība ar dinozaura fosiliju. Viņš nevarēja paskaidrot, kāpēc, tā vairāk bija nojauta, nevis secinājums. Bet nekas cits nešķita loģiski. Kāds gan bija tas senais šerloka teiciens? Kad viss pārējais ir atmests, lai kas arī paliek, lai cik tas būtu neticams, tai noteikti jābūt patiesībai.

Fords prātoja, ka nez kāda neaptverama iemesla dēļ valdības iestāde izmisīgi grib iegūt dinozaura fosiliju un tikt vaļā no visiem lieciniekiem, un tāpēc gatava nogalināt Amerikas pilsoni. Bet tas noveda pie vēl viena jautājuma: kā gan viņi zināja, ka viņš medī dinozauru? To zināja tikai Toms Brodbents.

Strādājot CIP, Fordam dažreiz nācās saskarties ar dažādām slepenām aģentūrām, īpašo uzdevumu vienībām un "melnajām nodaļām". Tās bija mazas, ļoti slepenas speciālas komandas, kas veidotas īpašiem izmeklēšanas vai izpētes mērķiem, un izformētas, tiklīdz problēma atrisināta. CIP valodā šīs komandas sauca par "melnajam nodaļām". Tām it kā bija jābūt Nacionālās drošības biroja vai arī Pentagona pārziņā, taču patiesībā tās nespēlēja ne pēc viena noteikumiem. Viss, kas saistījās ar "melnajām nodaļām", bija slepena informācija: viņu mērķis, budžets, personāls, tas, ka tās vispār eksistēja. Dažas "melnās nodaļas" bija tik ļoti slepenas, ka pat augstākais CIP priekšnieks netika tām klāt. Fords atcerējās dažas, ar kurām bija nācies saskarties.

Fords atcerējās, kā viņš un citi CIP kolēģi ienīda "melnās nodaļas": nelietīgas aģentūras, ne par ko neatbildēja, tās vadīja kovboju tipi, kuri uzskatīja, ka iznākums attaisno tā sasniegšanas līdzekļus lai kāds arī būtu iznākums un lai kādi arī būtu līdzekļi.

Šī situācija nelabi oda pēc "melnajām nodaļām".

PIEKTĀ DAĻA. VENĒRAS ELEMENTĀRDAĻIŅA

Pienāca dienas, kad tiranozauri, tēviņi, cīnījās par viņu rituāla kautiņā. Kamēr viņa skatījās, viņi riņķoja viens ap otru, aurojot un izdarot māņu kustības, mežam drebot no viņu kliedzieniem. Viņi metās viens otram virsū, saduroties ar galvām, atkāpjoties, nogāžot kokus, uzvandot zemi savā niknajā kaislē. No viņu aurošanas viņai drebēja sāni un kaisa gurni. Kad uzvarētājs viņu ieguva, triumfā taurējot, viņa padevās.

Tiklīdz tas bija beidzies, arī atmiņas par to izzuda.

Lai dētu olas, viņa ceļoja uz rietumiem, uz smilšainiem pakalniem klinšu ēnā, kur izraka un izveidoja smiltīs ligzdu. Kad olas bija izdētas, viņa pārklāja perējumam slapjus, trūdošus augus, kas ar fermentāciju novadīja siltumu, un bieži vien ar degunu pārbaudīja ligzdas temperatūru un apmainīja klājumu. Viņa gandrīz vispār neatgāja no ligzdas, aiz piesardzības pat iztiekot bez ēdiena. Savus pēcnācējus viņa nikni sargāja un maigi kopa. Viņa bija lielāka par savas sugas vīriešu kārtas pārstāvjiem, lai varētu pasargāt mazos no viņu neapdomīgās kāres pēc barības. Izjūtas, kas viņai raisījās, visu to darot, nevarētu saukt par mīlestību. Viņa bija bioloģiska mašīna, kuras darbības pamatā bija sarežģīta programma un kuras mērķis bija turpināt sevis kopijas, nodrošinot to, ka šīs gaļas kopijas izdzīvo, līdz pienāk viņu kārta radīt atvases. Pati "rūpēšanās" izjūta viņai bija neiroloģiski neiespējama.

Kad viņas pēcteči sasniedza zināmu lielumu, viņi sāka medīt grupiņā, pamazām paplašinot savu teritoriju, līdz ar to, kā pieauga viņu vajadzības pēc barības. Tajā brīdī T.Rex viņus pameta un pārceļoja atpakaļ uz savu veco apkārtni, un viņu eksistence vairs nebija daļa no viņas apziņas.

Kad T.Rex bija kustībā, mežā valdīja milzīgas bailes kā indīga gāze. Viņas piecpadsmit pēdu lielie soļi bija klusi. Zeme nedrebēja, kad viņa staigāja; tā pat nesakustējās. Viņa staigāja uz pirkstu galiem, viegli un klusi, un viņas krāsas sajaucās ar meža krāsām.

Viņa zināja, kas ir izsalkums, viņa zināja, kas ir piesātinājums. Viņa zināja smacējošo asins iešfākšanos mutē. Viņa pazina gaismu, pazina tumsu. Viņa pazina miegu, pazina pamošanos. Bioloģiskā programma nenogurdināmi turpinājās.

Pirmā nodaļa

Melodija Vēroja, kā no Mineraloģijas laboratorijas iziet pēdējā sargu grupa, atslēgām žvadzot viņiem rokās un balsīm skaļi atskanot gaiteņos. Viņa aizvēra aiz viņiem durvis, aizslēdza tās un, atbalstījusies pret tām, nopūtās. Bija jau gandrīz viens. Bija atnācis kriminālmeklētājs, parakstījis kaudzi dokumentu; medicīnas ekspertu grupa bija aiznesusi līķi; garlaikots policists bija pavirši apskatījis vietu, izdarot bloknotā īsas piezīmes. Visi pieņēma, ka Korvusa nāves cēlonis bijusi sirdstrieka, un Melodija bija pārliecināta, ka autopsija to apstiprinās.

Taču viņai bija aizdomas, ka tā bijusi slepkavība. Slepkava dzinās pakaļ dinozauram, par to Melodija bija pilnīgi pārliecināta, kādēļ gan lai citādi viņš būtu nozadzis visus izpētes materiālus, viņas izpētes materiālus? Viņai bija ātri jārīkojas.

Melodija prātoja, vai tikai izdarījusi pareizi, nevienam neatklājot savas aizdomas. Viņai nebija nekādu pierādījumu, nekādu drošu liecību, vienīgi fakts, ka Korvuss nemūžam nebūtu interesējies par trilobītu. Ja viņa būtu izteikusies par savām aizdomām un tiktu iesaistīta šajā lietā, tas tikai pievērstu slepkavas uzmanību viņai. To Melodija nevarēja atļauties it īpaši ne jau tagad, kad uz spēles bija likts tik daudz. Kā jau tajā teicienā viņai bija jāķer lielākas zivis.

Melodija pacēla smagu metāla krēslu, aiznesa pie durvīm un nolika zem roktura, nostiprinot durvis, līdz bija pārliecināta, ka neviens netiks iekšā, pat ar atslēgu ne. Ja kāds jautās, kāpēc viņa ieslēgusies, viņa var atbildēt, ka nāve viņu pārbiedējusi. Un vispār tas bija ļoti reti, kad kuratori izdomāja nolaisties no saviem piektā stāva kabinetiem ar koka apdari uz pagrabstāva laboratoriju, it sevišķi jau svētdienā.

Viņai būs pietiekami daudz laika, lai varētu netraucēta pastrādāt.

Melodija aizsteidzās uz noliktavu, kas bija savienota ar laboratoriju. Šeit uz metāla plauktiem, kas slējās gar visu sienu, bija pēc numuriem un kategorijām sakārtoti desmitiem tūkstošiem minerālu un fosiliju paraugu. Mazākie paraugi atradās atvilktnēs, lielākie bija salikti kastēs atvērtajos plauktos. Izmantojot bibliotēkas stila kāpnes uz riteņiem, varēja tikt pie augstākajiem plauktiem.

Sirdij satraukumā neprātīgi dauzoties, Melodija stūma kāpnes apkārt, līdz atrada rindu, kuru vēlējās. Viņa uzkāpa pie augšējā plaukta, kur putekļos tieši zem griestiem atradās veca koka redeļu kaste. Izbalējusi uzlīme vēstīja:

Protoceratops andreivsii perējums

Ugunīgie kalni , Pieejas nr. 1923-5693A

V. Greindžers, kolekcionārs

Izskatījās, ka koka vāks ir aiznaglots, tomēr nebija. Melodija to pacēla, nolika malā un tad izvilka salmu pīteņa kārtu.

Starp dinozaura fosilija olām bija Melodijas pagatavotās CD-ROM kopijas, kurās bija visi viņas izpētes dati un attēli. Tām blakus bija neliela plastmasas kārba, kurā atradās trīs ļoti plāni oriģinālā parauga gabali, tik mazi, ka neviens neievērotu to iztrūkumu.

Atstājot CD, kur tie stāvēja, Melodija izņēma plastmasas kārbu, atlika atpakaļ salmu plteņa kārtu, uzlika vāku, nokāpa lejā un aizstūma kāpnes atpakaļ uz vietu, kur tās bija stāvējušas.

Viņa aiznesa kārbu pie slīpējamās ierīces, izņēma vienu gabaliņu un nostiprināja to. Kad epoksīdsveķi bija nožuvuši, viņa sāka to pulēt, tiecoties iegūt ideālu, ļoti plānu posmu, tādu, no kura varētu dabūt izcili labus attēlus elektronu mikroskopā. Tas bija rūpīgs darbs, un sarežģītu to darīja viņas trīcošās rokas. Melodijai vairākas reizes nācās apstāties, ievilkt pāris dziļu elpas vilcienu un iestāstīt sev, ka nav nekāda iemesla, lai slepkava atgrieztos, ka viņš ir dabūjis meklēto un ka viņam nevar būt ne mazākas nojausmas par dublikātiem. Kad paraugs bija gatavs, viņa to aiznesa uz citu telpu, ieslēdza attiecīgo aparātu un ļāva tam iesilt. Kamēr Melodija gaidīja, viņa ieraudzīja aparātam blakus atvērto reģistru grāmatu. Acīs krita pēdējais ieraksts drošā, slīpā rokrakstā.

Pētnieks: I. Korvuss

Vieta/Paraugs: Plakankalnes/Čamas upe, Ņūmeksikā, T.Rex.

Komentāri: Trešā apbrīnojamā T.Rex skriemeļa fragmenta izpēte. Lieliski! Tas ieies vēsturē. I.K.

Trešā izpēte? Viņa pašķīra pāris lapu atpakaļ un atrada vēl divus ierakstus, abus lapas apakšā, kur, kā noprotams, Korvuss bija atradis tukšas līnijas. Melodija bija ko tamlīdzīgu nojautusi, bet neticēja, ka to varētu izdarīt tik uzkrītoši. Šis nelietis bija plānojis pilnīgi viņu aplaupīt. Un viņa, jaukā, cītīgā darbiniece, gandrīz bija ļāvusi tam notikt. Viņa piegāja pie vēl vienas reģistru grāmatas citā telpā un arī tajā atrada līdzīgus viltotus ierakstus. Tātad to viņš bija darījis vēlu naktī laboratorijā: zaga viņas darbu un viltoja ierakstus reģistru grāmatās.

Melodija pieķēra sevi, ka smagi elpo. Gandrīz vai kopš pirmās klases viņa bija gribējusi kļūt par zinātnieci, un pieaugot viņa bija lolojusi domu, ka zinātne ir viena no nozarēm, kurā cilvēki darbojas, altruisma vadīti, un strādā ne jau sevis dēļ, bet gan cilvēces zināšanu attīstības labā. Viņa vienmēr bija ticējusi, ka zinātne ir tā joma, kurā nopelni tiek piešķirti tiem, kas to tiešām pelnījuši.

Cik naivi!

Bija tikai viens veids, kā nodrošināt sev atzinību un tajā pašā laikā arī pasargāties no slepkavas: viņai bija jāpabeidz izpēte un jāapsteidz noziedznieks, publicējot rezultātus pirms viņa. Ja viņa nosūtītu rezultātus "Paleontoloģijas žurnālam" internetā, tie tiktu izvērtēti un elektroniski publicēti trīs dienu laikā.

Protams, viņa norādītu arī Korvusa devumu, kas bija diezgan necils viņš bija piegādājis Melodijai paraugu. No kurienes bija radusies fosilija, kam tā piederēja, kā viņš to bija ieguvis šie jautājumi neietilpa viņas darba kompetencē. Protams, izraisītos publiska diskusija. Paraugs varēja būt zagts, varbūt pat nelikumīgs. Taču tas neietekmēja viņas darbu: viņai bija iedots paraugs analīzei, un tieši to viņa ari bija paveikusi. Tiklīdz viņas izpēte tiks publicēta, vairs nebūs jēgas viņu nogalināt.

Un tad viņa varēs diktēt savus noteikumus.

Otra nodaļa

Madokss sagrozījās savā slēptuvē aiz akmens un, izstiepis kāju, pakustināja to, mēģinādams tikt vaļā no stinguma. Viņa mugura saulē šķita sakarsēta kā kalēja lakta. Pa seju un kaklu tecēja sviedri, dedzinot saskrāpētās vietas. Ievainojums stilbā nikni pulsēja tagad tur noteikti bija iekļuvusi infekcija.

Madokss noslaucīja seju ar krekla piedurkni un samirkšķināja acis, lai tiktu vaļā no sviedriem tajās. Mēle šķita kā sarūsējusi, lūpas bija sasprēgājušas. Jēziņ, viņš bija tik ļoti izslāpis! Bija aizritējušas jau divdesmit minūtes, un Brodbenti tā arī vēl nebija parādījušies. Viņš ieskatījās ieroča periskopā, virzot to augšā un lejā pa tukšo kanjonu. Vai viņi bija izvēlējušies apkārtceļu, par kuru viņš neko nezināja, vai arī bija atraduši ūdeni? Ja tā bija nodcis, tad viņi, iespējams, pagriezušies un gājuši uz ziemeļiem. Ja viņš nozaudējis abus…

Un pēkšņi abi parādījās.

Madokss piespieda aci cieši pie periskopā un, uzlicis pirkstu uz mēlītes karstā ieloka, pavēlēja sev nomierināties, nogaidot, līdz abi sasniegs divi simti jardu attālumu. Brodbenta kabatā viņš redzēja ieroča spalu. Viņam nebūs laika to izvilkt, kur nu vēl izšaut. Un, pat ja viņam tas izdotos, divi simti jardu attālumā tas būs veltīgi darīts.

Pēc minūtes viņi jau bija īstajā vietā.

Madokss nospieda mēlīti un izšāva, ierocis salēcās uz augšu. Viņš noņēma ieroci no acīm un ieraudzīja, ka tie abi skrien atpakaļ uz kanjonu. Abi divi.

Kas, pie velna…

Viņš nebija trāpījis. Madokss atkal pacēla ieroci, nomērķēja uz sievieti, izšāva vēl vienu lodi, pēc tam vēl vienu taču lodes uzmeta gaisā smiltis viņiem priekšā, kamēr viņi līkumojot skrēja uz kanjona malu. Pie kanjona pagrieziena viņi būs izbēguši.

Madokss pārskaities piecēlās kājās un metās lejā pa nogāzi. Tad viņš apstājās, pietupās uz ceļiem un izšāva vēlreiz, taču tas bija muļķīgs šāviens viņi jau bija tikuši kanjona sienas aizsegā.

Kā gan viņš varēja netrāpīt? Kas viņam bija lēcies? Madokss izstiepa roku, savilka plaukstu dūrē un bija satriekts, ieraugot, cik ļoti tā dreb. Viņš jutās pārguris un izslāpis, viņš bija ievainots, viņam droši vien bija drudzis, un tomēr kā gan viņš varēja netrāpīt? Tad viņš pēkšņi saprata. Viņš nebija pieradis šaut tik ļoti augstā leņķī un bija pārvērtējis vietu, kur atdursies lode. Viņam vajadzēja pirms tam patrenēties.

Bet viņš bija sasteidzis šāvienus.

Tomēr bija vēl iespēja tikt abiem klāt. Kanjonam bija stāvas nogāzes viņi bija slazdā. Vēl varēja paspēt abus nogalināt ja vien viņš varēs abus panākt.

Uzmetis šauteni plecā, Madokss skriešus metās lejā pa nogāzi un sāka ātri dzīties viņiem pakaļ. Pēc minūtes viņš jau bija pie pagrieziena. Abi kādus trīs četrus simtus jardus priekšā skrēja, vīrietim palīdzot sievietei kustēties ātrāk. Pat no tāda attāluma Madokss redzēja, ka viņa ir pavisam vārga. Abi ātri vien zaudēja spēkus. Tas nebija nekāds brīnums: sieviete jau trīsdesmit sešas stundas neko nebija ēdusi, un viņi bija tikpat izslāpuši kā Madokss. Bez tam viņa kliboja.

Madokss skrēja abiem pakaļ, ne pārāk ātri, bet cik nu spēja izturēt. Smiltis bija mīkstas, un tas padarīja skriešanu grūtāku, taču deva viņam priekšrocību. Viņš turpināja skriet, taupot enerģiju, pārliecināts, ka ilgākā laika posmā viņš būs izturīgāks par abiem. Sākumā viņi panikā skrēja ātri, palielinot attālumu, bet, Madoksam vienmērīgi sekojot, viņi pamazām sāka klupt un atpalikt. Viņš sekoja abiem vēl vienu, divus, trīs pagriezienus. Nogriežoties ap trešo līkumu, Madokss redzēja, kā Sallija cīnās un vīrietis viņu atbalsta. Madokss bija samazinājis attālumu līdz nepilniem diviem simtiem jardu. Tomēr tik un tā viņš nepiespieda sevi skriet ātrāk. Viņš zināja, ka galu galā abus panāks, jo būs izturīgāks. Viņi nozuda aiz vēl viena stūra. Kad Madokss nogriezās ap to, abi atradās pat vēl tuvāk. Viņš dzirdēja, kā vīrietis uzmundrina Salliju un palīdz viņai kustēties uz priekšu.

Madokss nometās uz viena ceļa, nomērķēja un izšāva. Viņi nogūlās zemē, un Madokss izmantoja iespēju tikt abiem daudz tuvāk. Viņi grīļodamies piecēlās atkal kājās, taču Madoksam bija izdevies samazināt attālumu par simts jardiem.

Sallija nokrita, un vīrietis palīdzēja viņai piecelties. Tagad jau attālums bija četrdesmit jardi. Pat ar drebošām rokām tagad uzdevums bija viegls. Brodbents mēģināja Salliju uzmundrināt, bet viņa grīļojās un tad gluži vienkārši padevās. Pagriezās un izaicinoši skatījās uz Madoksu.

Viņš nomērķēja, tad pārdomāja un piegāja vēl tuvāk. Divdesmit pieci jardi. Vēlreiz pietupās, nomērķēja un izšāva.

Klikt!

Nekā. Bija beigušās patronas. Abi iekliegušies metās viņam virsū. Madokss taustījās pēc pistoles, un viņam pat izdevās izšaut, taču sieviete jau bija uzlēkusi viņam virsū kā meža kaķis, grābjot ar abām rokām pēc viņa pistoles. Viņi sāka cīkstēties pēc ieroča, un tad Madoksam izdevās to satvert, un viņš uzvēlās Sallijai virsū, piespieda stobru viņai pie galvas, taustoties pēc mēlītes.

Madokss sajuta stobru pret paša galvu. Viņš redzēja, ka tas ir Brodbenta divdesmit otrā kalibra ierocis.

Skaitu līdz trīs, sacīja Brodbents.

Es viņu nošaušu! Zvēru!

Viens.

Zvēru, ka izšaušu viņai smadzenes! Es to izdarīšu!

Divi.

Zinādams, ka divi šāvieni viņam neizdosies, Madokss pagriezās otrādi, nolēmis sākumā uzbrukt Brodbentam, un izšāva mežonīgi, bet burtiski tieši viņam sejā, un Brodbents nokrita. Madokss nomērķēja, lai izšautu vēlreiz, taču tā maita deva apdullinošu spērienu viņam pa cirksni tik stipri, ka viņa roka noraustījās un ierocis izšāva. Šķita, ka kaut kas spēcīgi parāvis viņa kāju, kam sekoja sastingums un sarkani plūdi smiltīs.

Mana kāja! Madokss iekliedzās, nometot ieroci un neprātīgi ieplēšot bikses, neprātā meklējot ievainojuma vietu. Mana kāja! Asinis šļācās ārā, viņa asinis, un to bija tik daudz! Es līdz nāvei noasiņošu!

Sieviete atkāpās, notēmējot uz Madoksu ar viņa paša Glock. Redzot, kā viņa tur ieroci, Madokss uzreiz saprata, ka viņa prot to lietot.

Nē! Pagaidi! Lūdzu!

Viņa neizšāva.

Nebija ari vajadzības. Asinis kas šļācās kā no geizera applūdināja viņa bikses.

Sallija iebāza ieroci aiz jostas un piesteidzās pie Brodbenta, kas sašauts gulēja zemē. Madokss vēroja viņu, pārņemts ar atvieglojumu, ka Sallija nebija viņu nošāvusi. Viņš juta, kā pār vaigiem līst pateicības asaras, taču tad viņam sāka reibt galva un kanjonu nogāzes sāka riņķot. Madokss mēģināja piecelties, taču jutās tik vārgs, ka pat nespēja pacelt galvu, atslīdot atpakaļ smiltīs kaitinošā vājumā, it kā viņu kāds turētu piespiestu pie zemes.

Mana kāja… viņš gārdzoši ieteicās. Madokss gribēja to apskatīt, bet nevarēja, tam viņš bija par vāju, vienīgais, ko viņš redzēja, bija vienmērīgās, zilās debesis augšā. Galva šķita tālu prom, it kā viņš būtu pārvērties par dūmiem un celtos gaisā, izplestos un izklīstu, kļūdams par neko.

Un tad viņš vairs nebija nekas.

Treša nodaļa

Vaimens Fords apstājās blakus akmens kolonnai un ieklausījās. Viņš bija tālumā dzirdējis automātiskā ieroča šāvienus, iespējams, tas bija MI6, kam sekoja divi dobjākas skaņas šāvieni droši vien no lielāka kalibra ieroča. Šķita, ka skaņas nāca no attālā Velna kapsētas gala, kādu jūdzi uz ziemeļaustrumiem.

Viņš nogaidīja un ieklausījās, taču pēc šiem šāvieniem viss bija kluss.

Fords pavirzījās dziļāk ēnā. Notika kaut kas neparasts. Ja viņš kaut ko CIP darbā bija iemācījies, tad to, ka izdzīvoja tas, kura rīcībā bija labāka informācija. Varēja aizmirst ieročus, treniņus, augstās tehnoloģijas aprīkojumu. Cīņā tika uzvarēts pirmkārt un galvenokārt, ja bija informācija. Un tieši tās viņam tik ļoti pietrūka.

Fords pacēla blašķi, paskalināja ūdeni, noņēma vāciņu un iedzēra nelielu malku. Viņam bija atlicis mazāk par litru, un tuvākais drošākais ūdens avots atradās divdesmit jūdžu attālumā. Viņam neatlika nekas cits ko darīt, kā tikai doties tieši līdz ūdenim. Tomēr šāvieni bija skanējuši netālu, un paietu tikai divdesmit minūtes, līdz viņš sasniegtu ieleju, no kurienes tie bija nākuši.

Fords apgriezās, nolēmis uzzināt, kas šeit notiek. Viņš soļoja pāri Velna kapsētai, pretim ieejai kanjonā ziemeļaustrumu pusē, paejot garām zemām smilšu kāpām. Pārrāpies pāri vairākiem plakaniem akmeņiem, viņš nonāca pie sausas gultnes un turpināja ceļu pa to.

Attālais Velna kapsētas gals bija vēl dīvaināks, nekā viņš to bija iedomājies. Kanjona nogāzes abās pusēs atkāpās, un smilšakmens slānis mainījās ar vulkānisko tufu. Kanjoni, kas veda strupceļā, papletās un atklāja skatienam neskaitāmas kailu akmens kupolu kaudzes. Tā bija sarežģīta un mulsinoša zeme. Kaut kur šajā apkaimē bija atrodama dinozaura fosilija.

Fords nogrozīja galvu. Kāds gan viņš bija muļķis, ka turpināja domāt par dinozaura atrašanu. Viņam veiksies, ja tiks ārā no šejienes dzīvs.

Ceturta nodaļa

Toms atvēra acis un ieraudzua, ka pār viņu noliekusies Sallija, viņas blondie mati slīga pār viņa seju, un viņš sajuta to smaržu. Sallija slaucīja viņa seju ar noplēstu apģērba gabalu.

Sallija? Vai ar tevi viss kārtībā?

Jā, viss ir labi. Tev gan ir trāpījusi lode. Viņa mēģināja smaidīt, taču balss viņai drebēja. Uz kādu bridi tu atslēdzies.

Un kas notika ar viņu?

Miris… Man tā šķiet.

Toms atslāba.

Cik ilgi es biju…

Tikai pāris sekundes. Jēziņ, Tom, es jau nodomāju… Viņa apklusa. Ceturtdaļu collas pa labi un… nu nekas. Tev sasodīti veicās.

Toms mēģināja piecelties un saviebās, jo galva sāpīgi pulsēja.

Sallija viegli noguldīja viņu atpakaļ.

Es vēl nebeidzu. Iespējams, ka tev ir kontūzija, taču lode nav skārusi kaulu. Tas tavas cietās galvas dēļ. Sallija apsēja viņam ap galvu zilu zida auduma strēmeli. Man šķiet, ka Armani vajadzētu ražot galvas apsējus. Tu izskaties burvīgi.

Toms mēģināja pasmaidīt, taču atkal saviebās.

Pārāk cieši?

Nē, nepavisam.

Starp citu, esmu tev parādā pateicību. Tu labi izmantoji to nepielādēto pistoli.

Toms pastiepās un saņēma viņas roku.

Palīdzi man piecelties sēdus. Šķiet, ka mana galva kļūst skaidrāka.

Sallija piecēla viņus sēdus un tad palīdzēja nostāties uz kājām. Toms grīļojās, taču reibonis drīz vien nozuda.

Vai esi pārliecināts, ka viss kārtībā? Sallija jautāja.

Es vairāk uztraucos par tevi, nevis sevi.

Man ir priekšlikums: tu uztraucies par mani, un es uztraukšos par tevi.

Toms nostājās stingrāk, mēģinādams ignorēt slāpes. Viņš ieraudzīja smiltīs guļam vīrieti neģēli, kurš bija nolaupījis un tad mēģinājis izvarot un nogalināt viņa sievu. Viņš gulēja uz muguras, bez krekla, rokas pie sāniem, un izskatījās it kā viņš būtu gluži vienkārši aizmidzis. Abas kājas bija izstieptas, taču džinsos labajā kājā bija redzams milzīgs caurums, kas bija piesūcies melns no asinīm. Zem tā liela peļķe ieplūda smiltīs.

Toms pietupās. Vīrietim bija iekritusies, kalsna seja, viņš nebija skuvies, melnie mati bija pilni ar smiltīm. Mute bija gandrīz vai smaidā ieplesta, galva atgāzta atpakaļ, atklājot neglīto ādamābolu, kas bija klāts ar rugājiem. No mutes kaktiņa bija notecējušas siekalas. Viņa acis bija gandrīz vai pievērtas, taču ne pilnīgi. Augumam piemita ieslodzītā muskuļainais izskats.

Toms pieskārās viņa kaklam, pārbaudot pulsu, un bija satriekts, to atradis.

Vai viņš ir miris? pajautāja Sallija.

Nē.

Ko darīsim?

Toms mēģināja noplēst slapjo bikšu staru, bet džinsi bija pārāk cieši. Viņš izņēma nazi, kas bija piestiprināts pie vīrieša jostas, atgrieza bikšu staru un atritināja audumu. Kāja un cirksnis bija briesmīgā stāvoklī, taču Tomam nebija nekā, ar ko varētu noslaucīt asinis, lai redzētu kaut ko skaidrāk. Lode bija izgājusi cauri ceļgalam, noraujot nost gandrīz visu tā aizmugurējo daļu. Pa to turpināja plūst asinis.

Izskatās, ka lode trāpījusi pa augšstilba artēriju.

Sallija novērsa skatienu.

Palīdzi man aizvilkt viņu tā akmens ēnā.

Viņi uzslēja ievainoto sēdus. Toms noplēsa no krekla nelielu auduma strēmeli un izveidoja no tā apsēju, lai apstādinātu asins plūsmu. Viņš pārmeklēja nelieša kabatas un atrada viņa maku, atvēra to un izvilka Ohaio štata vadītāja apliecību, uz kuras bija fotogrāfija vīrietis ar pašpārliecinātu skatienu un iedomīgu, greizu smaidu, īsts psihopāts.

Džimsons A. Madokss, Toms skaļi izlasīja. Viņš pārmeklēja maku un izvilka biezu skaidras naudas, kredītkaršu un čeku žūksni. Viņa uzmanību saistīja notraipīta vizītkarte.

lans Korvuss, D. Phil. Oxson.F.R.P.S.

Kuratora palīgs

Mugurkaulnieku paleontoloģijas nodaļa

Amerikas Dabas vēstures muzejs

Centrālais parks, Rietumu Septiņdesmit devītā iela

Ņujorka, 10024

Toms apgrieza to otrādi. Otrā pusē ar stingru roku bija uzrakstīta kluba adrese, mobilā tālruņa numuri, e-pasta adreses. Viņš pasniedza vizītkarti Sallijai.

Tas ir cilvēks, kura labā viņš strādāja, viņa sacīja. Tas palīdzējis viņam tikt ārā no cietuma.

Grūti noticēt, ka zinātnieks no tik cienījama muzeja būtu iesaistīts nolaupīšanā, zādzībā un slepkavībā.

Kad likmes ir tik augstas, atrodas cilvēki, kas ir gatavi uz jebko.

Sallija atdeva viņam vizītkarti, un Toms to ielika sev kabatā kopā ar vadītāja apliecību. Viņš pārbaudīja pārējo maka saturu un tad ātri pārmeklēja citas kabatas. Atradis piezīmju grāmatiņu, viņš to izvilka un atvēra.

Nu, nu, kas tad tas? jautāja Sallija.

Toms arī to ielika sev kabatā. Mazā somiņā, kas bija piestiprināta vīrietim pie jostas, viņš atrada vēl vienu ieroča magazīnas kārbu. Viņš pavērās apkārt un ieraudzīja ieroci guļam zemē tur, kur Sallija bija to nometusi. Toms pacēla to, aizbāza aiz jostas un piesprādzēja somiņu arī turpat.

Tev tiešām šķiet, ka mums vajadzēs izmantot to ieroci? jautāja Sallija.

Tam vīram varētu būt partneris.

Man tā neliekas.

Nekad nevar zināt.

Vīrietim vairs nebija nekā, kas viņus interesētu. Toms atkal pārbaudīja viņa pulsu. Pavisam vārgs, bet vēl turējās. Viņš vēlējās, kaut šis nelietis būtu miris: tas padarītu visu daudz vienkāršāku. Tomu nedaudz mulsināja tas, ka viņš neizjūta pat ne mazāko žēlumu pret šo tipu.

Vīrieša šautene gulēja smiltīs pāris pēdu attālumā, un Toms to pacēla, izņēma tukšo magazīnas kārbu un aizmeta projām. Somiņā atradās otra magazīnas kārba, kuru Toms iztukšoja, izmētādams lodes smiltīs, un aizmeta kārbu.

Iesim, viņš sacīja.

Un viņš?

Vienīgais, ko varam viņa labā izdarīt, ir tikt no šejienes projām un sameklēt palīdzību. Patiesībā ar viņu jau ir cauri. Toms aplika Sallijai ap pleciem roku. Vai esi gatava?

Sadevušies rokās, atbalstīdamies viens pret otru, viņi klibodami devās lejup pa kanjonu. Desmit minūtes viņi soļoja klusumā, un tad Toms pārsteigts apstājās. Viņiem pretim slāja talārā tērpies vīrs, pacēlis roku. Tas bija mūks Vaimens Fords.

Tom! mūks iesaucās un sāka skriet. Tom! Viņš neprātīgi žestikulēja un ātri skrēja viņiem pretim. Tajā brīdī Toms izdzirdēja neskaidru dunoņu un ieraudzīja nelielu lidaparātu bez iluminatoriem, ar apaļu purnu lidojam pāri kanjona malai un lēni pagriežamies viņu virzienā.

Piektā nodaļa

Melodija blenza datora ekrānā, kurā slīdēja pēdējās analīzes dati. Viņa divas reizes samirkšķināja acis, palūkojās uz vienu pusi, tad otru, mēģinādama koncentrēt skatienu. Dīvaini, cik ļoti nogurusi viņa jutās, tomēr ari enerģijas pārpilna, galva dunēja tā, it kā viņa tikko būtu izdzērusi veselu martīni glāzi. Viņa paskatījās uz lielo laboratorijas pulksteni. Četri pēcpusdienā. Tajā brīdi rādītājs palēcās vienu minūti uz priekšu. Viņa jau vairāk nekā piecdesmit stundas nebija gulējusi.

Melodija uzsita pa taustiņu un saglabāja datus. Viņa bija izdarījusi visu acīm redzamo izpēti, kuru vien varēja ar paraugu veikt, un bija atradusi atbildes uz visiem galvenajiem jautājumiem. Vienīgā neskaidrība bija Veneras elementārdaļiņa. Viņa bija cieši nolēmusi to atrisināt, pirms nodod savu rakstu publikācijai internetā. Pretējā gadījumā kāds cits zinātnieks to izdarīs viņas vietā, un viņa jau bija tik tuvu atklājumam.

Melodija izvēlējās pēdējo no sagatavotajiem paraugiem, novietoja to uz priekšmetstikliņa un pārbaudīja to polarizācijas mikroskopā. Piecsimt reižu palielinājumā viņa tik tikko spēja saredzēt mazos, melnos punktiņus, kas šur un tur bija sakopoti šūnu iekšienē. Viņa noņēma paraugu, ielika mikromiezerl un uzmanīgi sasmalcināja to, tad viegli sajauca ar ūdeni, iegūto šķidrumu pēc tam ielejot plastmasas menzūrā.

Melodija piegāja pie aizslēgtā skapja un izņēma pudeli ar divpadsmitprocentīgu fluorūdeņražskābi. Pēc tik daudzām satraukuma un bezmiega pilnām stundām bija neprāts rīkoties ar tādu bīstamu ķīmisko vielu tā pat varēja izšķīdināt stiklu. Taču tā bija vienīgā skābe, kas varēja palīdzēt viņai veikt ieplānoto: pilnīgi izšķīdināt fosilijas aizstājējminerālu, bet neuzbrukt Veneras elementārdaļiņu oglekļa apvalkam. Melodija gribēja atbrīvot daļiņas, lai varētu tās skaidrāk aplūkot.

Viņa novietoja pudeli zem iztvaikojumu pārsega, uzlika aizsargbrilles, uzvilka cimdus, gumijas priekšautu un piedurkņu aizsargus. Nolaidusi iztvaikojumu pārsegu līdz sešu collu augstumam, lai aizsargātu seju, Melodija ieslēdza to un sāka strādāt, noskrūvējot vāciņu un izlejot nelielu fluorūdeņražskābes daudzumu plastmasas izmēģinājumu trauciņā, kurā atradās fosilija, skaidri saprazdama, ka pat mazākais piliens uz viņas ādas varētu būt liktenīgs. Viņa vēroja, kā fosilija pārklājas ar putām un saduļķojas, fiksējot laiku. Kad tas bija pagājis, viņa ātri atšķaidīja skābi piecdesmit pret viens proporcijā, lai pārtrauktu tās iedarbību, izlēja pārpalikumu un atšķaidīja vēl divas reizes, lai atbrīvotos no skābes.

Melodija pacēla pret gaismu iegūto šķidrumu plānu minerāla nogulšņu slāni izmēģinājuma trauka dibenā, kur, kā viņa zināja, bija jāatrodas vismaz dažām elementārdaļiņām.

Izmantojot mikropipeti, viņa ievilka lielāko daļu nogulšņu, izžāvēja tās un tad, izmantojot atdalīšanas piltuvi un nātrija metavolframa šķīdumu, ieguva uzpeldējušās vieglākās nogulsnes. Pēc vēl vienas skalošanas procedūras viņa paņēma ar pipeti nelielu nogulšņu daudzumu un uzlika uz režģota priekšmetstikliņa, un elementārdaļiņas sadalījās pa režģiem. Simts reižu palielinājumā viņa ātri izskaitīja apmēram trīsdesmit Veneras elementārdaļiņas, galvenokārt neskartas, attīrītas no visa nederīgā.

Viņa pievērsās vienai noteiktai elementārdaļiņai, kas bija labi saglabājusies, un palielināja asumu septiņi simti piecdesmit reizes. Daļiņa kļuva pavisam skaidra, piepildot mikroskopa objektīvu. Melodija to pētīja ar aizvien pieaugošu apmulsumu. Daļiņa līdzinājās Veneras simbolam oglekļa lodīte, no kuras stiepās tāda kā gara nūjiņa ar krustu galā. No krusta kājiņām nokarājās kaut kas matiem līdzīgs. Melodija atvēra savu laboratorijas piezīmju burtnīcu un uzskicēja elementārdaļiņas attēlu.

Beigusi viņa apsēdās un paskatijās uz zīmējumu. Viņa bija ļoti pārsteigta. Elementārdaļiņa nelīdzinājās nekam, kas dabiskā veidā būtu varējis kristalizēties akmenī. Patiesībā tā nelīdzinājās nekam, ko viņa agrāk būtu redzējusi.

Melodija noņēma pusduci Veneras elementārdaļiņu no priekšmetstikliņa un pārlika vakuuma tvertnē, sagatavodama tās skenēšanai. Viņa piespieda pogu, un atskanēja klusa aparāta dunoņa.

Laiks ciešāk paskatīties uz šo ērmu, viņa nodomāja.

Sestā nodaļa

Masago Stāvēja izbalsinātajā klostera datora telpā, kas tagad kalpoja par Predator vadības staciju. Viņa skatiens bija pievērsts vadības pults ekrānam, kas pārraidīja attēlu no Predator galvenās kameras. Raupjais klostera koka galds bija nokrauts ar modernu elektronikas aparatūru, pie kuras strādāja trīs operatori. Galvenais operators bija 615. īpašās eskadriļas kontrolieris. Vadības panelis, pie kura viņš strādāja, rādīja normāla lidaparāta kontrolierīces.

Masago skatiens kādu brīdi novirzījās no ekrāna uz diviem operatoru palīgiem. Viņu uzmanība bija pievērsta tikai elektronikas pasaulei, kurā bija iedziļinājušies. Viens strādāja pie pults, kas bija pilna ar ekrāniem, slēdžiem, tastatūrām un digitāliem rādījumiem, kuri kontrolēja Predator uzraudzību un izlūkošanas iespējas. Šajā četri simti piecdesmit mārciņu smagajā komplektā bija elektrooptiskās un infrasarkano staru kameras, sintētisks apertūras radars lidošanai sliktos laika apstākļos; divu krāsu DLTV televizors ar dažādām objektīva fokusēšanas iespējām.

Desantvienības puiši bija atgriezušies ar helikopteru. Viņu kārta pienāks vēlāk.

Masago skatiens pievērsās otram kontrolierim. Viņš strādāja ar multispektrālo trajektorijas programmēšanas sistēmu. Divas no Hellfire C raķetēm jau bija izšautas un mūks nogalināts.

Masago atkal pievērsa uzmanību ekrānam. Pēkšņi viņš sastinga.

Te kaut kas ir. Viena operatora neizteiksmīgā balss nomurmināja Masago radioaustiņās.

Masago saredzēja divus cilvēkus un trešo, kas gāja klāt pie pirmajiem diviem. Ceturtdaļjūdzes attālumā uz muguras gulēja kāds ķermenis.

Palielini attālumu par deviņiem simtiem milimetru uz mērķi tālāk dienvidos, Masago pavēlēja.

Ekrānā parādījās jauns attēls. Vīrietis gulēja, atspiedies pret kanjona sienu. Milzīgs traips asinis. Miris vīrietis. No policista Vailera stāstītā Masago zināja par mūku un šiem diviem. Bet trešais mirušais vīrietis bija nezināms.

Atkāpies līdz divi simti četrdesmit milimetriem.

Tagad viņš atkal varēja ieraudzīt visas trīs figūras. Tā, kas

atradās ziemeļos, bija sākusi skriet. Uz īsu brīdi viņš ieraudzīja balto pagriezto seju. Tas bija apnicīgais CIP cilvēks, tā saucamais mūks. Masago pārsteigumā blenza ekrānā.

Izskatās, ka mēs neesam trāpījuši, nomurmināja kontrolieris.

Masago uzmanīgi pieliecās pie ekrāna, blenžot tajā, it kā vēlētos dabūt no tā realitāti.

Parādiet tuvāk vidējo mērķi.

Kamera salēcās, un ekrānu piepildīja figūra pa vidu Brodbents. Vīrietis, kuru viņš meklēja, kurš plānam bija kritiski svarīgs. Brodbents bija atradis mirstošo dinozauru meklētāju, tāpēc bija visticamāk, ka viņš zina tiešo fosilijas atrašanās vietu. Saskaņā ar Vailera sacīto bija iesaistīti gan mūks, gan Brodbenta sieva, lai gan nebija skaidrības par to, kā tas viss saistījās kopā. Bet to arī nevajadzēja. Masago mērķis bija vienkāršs: noskaidrot fosilijas atrašanās vietu, atbrīvot teritoriju no nepilnvarotām personām, dabūt fosiliju un doties projām. Pēc tam ļaut kādam no papīru darboņiem salikt kopā detaļas slepenam ziņojumam.

Aizej atpakaļ uz simt sešdesmit milimetriem, viņš pavēlēja operatoram.

Attēls ekrānā atlēca atpakaļ. Trīs bija satikušies un skrēja uz aizsegu kanjona nogāzē.

Tiek iedarbināts MT1, sacīja kontrolieris.

Nē, nomurmināja Masago.

Kontrolieris uzmeta viņam apmulsuma pilnu skatienu.

Man šie mērķi nepieciešami dzīvi. Pat mūks.

Jā, ser.

Masago pārskatīja kanjonu. Tas bija astoņus simtus pēdu dziļš un sašaurinājās ejā kā pudeles kakls, bet tad atkal paplašinājās lielā akmens ielejā. Tā bija gandrīz vai pilnībā noslēgta teritorija un radīja viņiem lielisku iespēju.

Vai redzat to punktu, kurā kanjons sašaurinās, apmēram uz pulksten diviem mūsu ekrānā.

Jā, ser.

Tas ir jūsu mērķis.

-Ser?

Es gribu, lai jūs trāpāt pa kanjona nogāzi tā, lai nokristu pietiekami daudz iežu, kas nobloķētu viņu ceļu uz priekšu. Mums ir iespēja iesprostot viņus slazdā.

Jā, ser.

Virziens simt astoņdesmit, nosēsties divos tūkstošos, sacīja pilots.

Nekustīgais mērķis atrasts. Gatavs izšaut.

Pagaidiet, līdz došu signālu, Masago nomurmināja austiņās. Pagaidiet! Viņš jau bija ieraudzījis, ka lidaparāts netrāpīs. Parādījās kanjona mala, un pēkšņi viņu mērķi bija nozuduši, paslēpušies aiz tūkstoš pēdu lielās akmens sienas.

Pie velna, norūca pilots.

Pagriezieties uz simt sešdesmit, sacīja Masago. Dabūjiet aparātu lejā, un sekojiet kanjonam.

Viņi redzēs…

To ari vajag panākt. Lai viņi sāk uztraukties. Lai iestājas panika.

Attēls nomainījās, kad lidaparāts pagriezās.

Attāliniet līdz piecdesmit milimetriem.

Parādījās plaša leņķa skats uz apvidu. Tagad Masago varēja redzēt abas kanjona malas. Kad Predator pagriezās, atkal parādījās trīs mērķi: trīs melnas skudras, kas skrēja pa kanjona gultni uz ieleju.

Mērķis redzams, nomurmināja operators.

Vēl ne, atbildēja Masago. Plašā leņķa attēlā viņš redzēja pagriezienu kanjonā un tad taisnu ceļu, kas stiepās vismaz četrus simtus jardu. Tas bija kā mežonīgs antilopes skrējiens no helikoptera. Masago vēroja figūras, kas no tik liela attāluma šķita kustamies lēni un bezpalīdzīgi kā kukaiņi. Viņiem nebija lielas rīcības izvēles iespējas, jo viņi bija iespiesti starp astoņi simti pēdu augstām klintīm. Viņi pagriezās, tagad skrienot pa līdzeno gultni, joprojām turoties pie kanjona sienas, cerēdami, ka tā kalpos par aizsegu.

Izšaušanas laikā, sacīja Masago, padodiet video no raķetes.

Jā, ser. Joprojām turam uz T.

Pagaidiet…

Iestājās ilgs klusums. Bēgļi skrēja klibodami, acīm redzami pārguruši. Sieviete paklupa, vīrietis un mūks viņai palīdzēja piecelties. Tagad viņi bija četri simti jardu attālumā no mērķa. Trīs simt piecdesmit. Trīs simt divdesmit piecus…

Uguni!

Ekrāna attēls atkal salēcās, kad video pārslēdzās no Predator uz kameru, kas atradās uz raķetes, sākumā bija redzamas tikai tukšas debesis, tad parādījās zeme, fiksējot augstu kanjona kreiso sienu. Tā strauji pieņēmās lielumā, kad raķete uz to fokusējās. Kad raķete saskārās ar mērķi, padeve automātiski atlēca atpakaļ uz Predator televīzijas kameru, un pēkšņi kļuva redzams smilšu mākonis, kas uzbangoja kopā ar lidojošiem akmeņiem. Figūras bija metušās pie zemes. Masago nogaidīja. Viņš gribēja, lai viņi ir kārtīgi sabijušies bet dzīvi.

Gaisa kustība kanjonā pamazām sāka izklīdināt putekļu mākoni. Un tad atkal parādījās figūras skrienot atpakaļ uz vietu, no kurienes bija nākušas.

Paskaties tik uz tiem maitām, nomurmināja operators.

Masago pasmaidīja.

Turpiniet viņiem sekot. Es pacelšu putnu. Mums viņi ir rokā, trīs žurkas karstā konservu kārbā.

7.nodaļa

Toms skrēja tieši aiz Sallijas, sprādziena troksnis turpināja dunēt viņam ausīs, eksplozijas radītais smilšu vilnis bangoja pa kanjonu viņiem priekšā. Kādu brīdi viņi apstājās atpūsties kanjona sienas patvērumā. Toms atspiedās pret klinti, smagi elpodams, un Fords viņiem pievienojās.

Pie velna, kas šeit notiek? Toms elsoja.

Mūks papurināja galvu.

Kas tas bija, kas uz mums šāva?

Bezpilota lidmašīna. Tā joprojām ir tur, augšā, vēro mūs. Tomēr tai vairs nav raķešu. Tie pārnēsā tikai divas.

Tas ir kaut kas nereāls.

Man šķiet, ka lidaparāts izšāva, tikai lai nobloķētu kanjonu. Viņi grib mūs ieslodzīt slazdā.

Kas ir viņi?

Vēlāk, Tom. Mums jātiek projām no šejienes.

Toms samiedza acis un pavērās apkārt uz kanjonu, izpētīdams tā malas abās pusēs. Viņa skatienu saistīja plata, slīpa plaisa, kuras dibenā gulēja milzīga akmeņu kaudze. Nogāzenajā plaisā bija pietiekami daudz vietas, kur atbalstīt kājas un rokas uz iesprūdušiem akmeņiem.

Tur! Toms norādīja. Mēs varam izkāpt pa to plaisu. Viņš pagriezās pret Salliju. Vai varēsi to izdarīt?

Pie velna, jā!

Un tu, Vaimen?

Nekādu problēmu.

Izskatās, ka pa labo pusi varētu uzkāpt.

Rādi ceļu! Fords sacīja.

Vai zini, kas atrodas tālāk?

Es nekad agrāk neesmu bijis tik dziļi iekšā plakankalnēs.

Toms paskatījās uz savām četri simti dolāru vērtajām itāliešu kurpēm, kas bija noplēstas līdz nepazīšanai, bet joprojām turējās kopā. Viņš vismaz bija pasūtījis gumijas zoles. Paskatījies atpakaļ, viņš redzēja, ka putekļi pēc sprādziena sāk lēnām nolaisties pār viņiem.

Ejam!

Toms pieķērās pie pirmā atbalsta un uzstūmās augšup.

Skatieties, kur es lieku kājas un rokas, un izmantojiet tos pašus atbalstus. Saglabājiet desmit pēdu distanci. Sallija, tu nāc aiz manis.

Toms atspieda celi pret akmeni un sāka rāpties augšā. Viņš centās neievērot to, ka mute šķita piepildīta ar smiltīm. Slāpes nu jau bija kas vairāk par agoniju; tās bija fiziskas sāpes.

Kāpt bija grūti, taču atbalstu pietika. Toms kāpa metodiski, ik pa laiciņam pārbaudīdams, kā klājas Sallijai. Viņa bija sportiska un ātri vien iemanījās. Fords rāpās veikli kā pērtiķis viņš bija tam kā radīts. Nokļūstot augstāk, skatienam pavērās milzīgi un bezgalīgi plašumi. Viņi kāpa bez virvēm, bez āķiem pilnīgi bez jebkādiem drošības elementiem. Kāpēji to sauca par "nekrišanas stilu" ja nokriti, tu biji pagalam.

Toms koncentrēja uzmanību uz akmeņiem viņa acu priekšā. Tas, ko viņš juta, vairs pat nebija nogurums, bet gan kaut kas neizprotams. Viņi nonāca pie nelielas klintsradzes, uzvilkās pa to augšā un apsēdās atpūsties. Fords izvilka savu blašķi.

Ak mans Dievs, vai tas ir ūdens? iesaucās Sallija.

Tā ir ļoti maz. Iedzer divus malkus.

Sallija sagrāba blašķi un, rokām drebot, iedzēra ūdeni. Viņa to pasniedza tālāk Tomam, kurš ari iedzēra pāris malku. Ūdens bija silts un garšoja pēc plastmasas, taču tas tik un tā šķita pats brīnišķīgākais šķidrums, ko Toms jebkad dzīvē garšojis, un, lai pārtrauktu dzert, viņam bija jāpieliek vislielākās pūles. Viņš pasniedza blašķi Fordam, kurš ielika to atpakaļ mugursomā, neiedzerdams ne malka.

Tu nedzersi?

Man nevajag, viņš īsi atteica.

Toms pavērās augšup. Viņš joprojām varēja sadzirdēt neskaidro, odam līdzīgo sīkšanu, taču pašu lidaparātu nemanīja. Atslīdzis pret akmeni, viņš mēģināja izprast uzbrukumu.

Kas šeit, sasodīts, nodek?

Tas, kas mūs vajā, ir četrdesmit miljonu vērtais Predator, lidaparāts bez apkalpes, stingri slepens no astes līdz spārna galam.

Kāpēc tas mūs vajā?

Fords nogrozīja galvu.

Neesmu pārliecināts.

No kanjona nogāzes izstaroja svelme. Toms nopētīja klinti virs viņiem, izvēlējās maršrutu un sāka atkal kāpt. Pārējie klusēdami viņam sekoja. Tagad viņi atradās divi simti pēdu augstumā, bet kāpt kļuva vieglāk. Vēl pēc piecām minūtēm viņi jau bija pieveikuši stāvāko klints daļu. Nu jau vajadzēja nogurdinoši rāpties pa mazām, stāvām slīpnēm. Tikusi augšā, Sallija noslīga uz līdzena akmens un ievaidējās, un Toms nogūlās viņai līdzās. Viņš paskatījās augšup tukšajās debesīs, kas bija klusas, jo lidaparāts laikam bija nozudis.

Fords izņēma no kabatas nodilušu karti un atlocīja to.

Kur mēs esam? Toms jautāja.

Nav saprotams. Fords atkal salocīja karti.

Toms pacēla galvu, nopētīdams apkārtni. Smilšakmens plakankalne bija ūdens izskalota un vēja izgrebta. Dažas zemākās vietas bija pilnas ar sapūstām smiltīm, kuras regulāri saviļņoja vējš. Šur un tur cieši plaisā turējās kāds vēja appūsts kadiķis. Plakankalne beidzās apmēram ceturtdaļjūdzi tālāk pie zilās debess malas. Toms samiedza acis, skatīdamies tālumā.

Es gribētu redzēt, kas ir aiz tās malas. Te mēs esam kā sēdošas pīles.

Mēs visur esam sēdošas pīles, kamēr tas verķis vēl lidinās apkārt.

Viņi mūs turpina vērot? jautāja Sallija.

Ne mazāko šaubu. Un esmu pārliecināts, ka viņi ir izsūtījuši helikopteru. Es teiktu, ka mums vēl ir desmit vai divdesmit minūtes laika.

Tas ir tiešām neprāts. Tev patiešām nav nojausmas, kas šeit notiek?

Fords papurināja galvu.

Vienīgais, par ko varu iedomāties, ir tas dinozaurs.

Kāda gan viņiem varētu būt interese par dinozauru? Man šķiet vairāk ticami tas, ka bumbvedējs nejauši pazaudējis H bumbu, vai ari salūzis slepens satelīts kaut kas tamlīdzīgs.

Fords papurināja galvu.

Man gan tā neliekas.

Bet, ja arī tas saistīts ar dinozauru, kāpēc viņi dzenas pakaļ mums? Toms jautāja.

Lai dabūtu informāciju.

Kādu informāciju? Mums nav ne jausmas, kur tas atrodas.

Nav jau teikts, ka viņi to zina. Pie tevis ir piezīmju grāmatiņa, un man ir GPR attēls. Izmantojot gan vienu, gan otru, viņi to varētu atrast pāris dienu laikā.

Un kas notiks, kad viņi dabūs no mums to, ko grib?

Viņi mūs nogalinās.

Tu taču tam netici.

Es tam neticu, Tom. Es to zinu. Viņi jau mēģināja mani nogalināt.

Fords piecēlās kājās. Toms ar sāpēm darīja to pašu, palīdzēdams piecelties arī Sallijai. Mūks sāka soļot pa akmeņaino plakankalni savā ierastajā gaitā, brūnajam talāram ar katru soli noslaukot zemi.

8.nodaļa

Helikoptera rotori jau griezās, kad Masago tajā iekāpa, aizsedzot seju no smiltim un grants. Viņš pagāja garām pārējiem septiņiem operācijas dalībniekiem un apsēdās priekšā, ar skatu uz aizmuguri. Apkalpes komandieris pasniedza viņam austiņas un mikrofonu, kas bija ar melnu vadu iesprausti griestos. Masago uzlika austiņas un noregulēja mikrofonu, un putns pacēlās un uzšāvās debesīs, durvīm vēl paliekot vaļā. Tas lidoja pār augšējo kanjonu nogāzēm, brīžiem šķērsojot kanjonā atvērtu plaisu, kas ienira zemes dzīlēs. Saule bija gandrīz tieši virs viņiem, un ainava lejā izskatījās sarkani karsta.

Uz helikoptera blāvās grīdas Masago atritināja 1:24 000 mēroga topogrāfisko karti ar mērķa rajonu. Viņš joprojām deva priekšroku papīra kartēm, nevis GPS elektroniskajām; kaut kādā ziņā papīrs viņam radīja labāku priekšstatu par apvidu nekā elektroniskā versija. Attēli no Predator, kas neredzams riņķoja divdesmit piecu tūkstošu pēdu augstumā, rādīja, ka uzbrukuma objektiem izdevies tomēr izrāpties no kanjona un viņi dodas uz dziļas, komplicētas ielejas pusi. Tas bija ellīgs rajons, kur kādu meklēt, bet, no otras puses, labums tāds, ka tā bija noteikta vieta, no kuras nevarēja izbēgt.

Kad Masago bija beidzis ar sarkanu zīmuli izdarīt kartē atzīmes, viņš to pasniedza komandierim, seržantam Entonam Hitam. Hits klusēdams izpētīja karti, ievadot uz kartes atzīmētos punktus savā GPS aparātā. Vīri bija saņēmuši pēdējo pavēli tieši pirms pacelšanās bez komentāriem vai domstarpībām, it īpaši, kad Masago bija īsi pavēstījis par iespējamo vajadzību nogalināt Amerikas civiliedzīvotājus. Protams, Masago bija pasniedzis to tā, ka viņi ir bioteroristi, kuru rīcībā ir mikrobs, kas novedīs pie pastardienas. Vairums cilvēku nespēja uztvert sarežģītas patiesības, tāpēc labāk bija visu vienkāršot.

Masago vēroja, kā Hits darbojas. Viņš bija nēģeris, maz runāja, bija lieliskā fiziskajā formā, ar košām, sarkanbrūnām uzacīm, skaidrām, gaiši brūnām acīm un ļoti mierīgu izturēšanos. Viņš bija tērpies karavīra tuksneša drēbēs, kājās karavīra zābaki, bruņojies ar M4, kas aprīkots ar Aimpoint elektronisko tēmēkli. Kā papildu ierocis viņam bija līdzi divdesmit otrā kalibra Ruger Magnum revolveris, ekscentriska izvēle īpašo operāciju karavīram, taču Masago to novērtēja atzinīgi. Viņš bija paņēmis ari Trace Rinaldi vēl viena izvēle, kas viņam runāja par labu. Masago bija ļāvis Hitam pieņemt lēmumus par aprīkojumu, un seržants bija nolēmis, ka vīriem jādodas ceļā viegli un ātri, bez papildu munīcijas, tikai ar viena litra ūdens rezervi, bez granātām vai papildu magazīnas kārbām un bez ierastām Kevlar bruņuvestēm. Nebija arī nekādu automātisko ieroču. Galu galā tā nebija operācija Mogadīšo pilsētas centrā, kur pa katrām durvīm līda ārā kārtīgi apbruņojušies sliktie puiši.

Kad Hits bija beidzis, viņš pasniedza karti atpakaļ Masago.

Četri vīri, kuri nolaidīsies, varēs lietot radio. Mēs izveidosim ap mūsu objektiem perimetru un cieši to savilksim. Tas ir ļoti vienkāršs plāns. Man tādi patīk.

Masago pamāja ar galvu.

Vai ir vēl kādi jautājumi? viņš pavaicāja.

Hits papurināja galvu.

Seržant Hit, Masago lēnām teica, tuvojas bridis, kad es jums lūgšu nogalināt vairākus neapbruņotus Amerikas civiliedzīvotājus. Šie indivīdi ir pārāk bīstami, lai viņus uzticētu tiesām. Vai jums pret to ir kādi iebildumi?

Hits lēnām pievērsa skaidro skatienu Masago.

Ser, es esmu karavīrs. Es izpildu pavēles.

Jā, ser.

Masago, sakrustojis rokas, iekārtojās atpakaļ sēdeklī. Ģenerālim Milleram tomēr bijusi taisnība Hits bija labs.

Helikopters turpināja dunēt, un tad Hits, skatoties savā GPS, norādīja uz vienu no vīriem.

Halber, desmit minūtes, un mēs nolaidīsimies punktā Tango.

Divdesmit gadus vecs vīrietis pamāja ar skūto galvu un uzsāka sava ieroča pēdējo pārbaudi. Viņi turpināja lidot, sekojot garam, dziļam kanjonam, kas devās uz ieleju, kuras virzienā bija devušies ari viņu uzbrukuma objekti, helikoptera ēnai noviļņojot tieši viņiem virs galvas. Tas bija velnišķīgs, erozijas saēsts apvidus, atvērta brūce zemē, un Masago nevarēja vien sagaidīt, kad tiks atpakaļ Mērilendas zaļumos.

Piecas minūtes, sacīja Hits.

Helikopters sāka piezemēties, pagriežoties aiz klints stūra, un palidoja zem stāvas nogāzes, kur no sāniem kanjoni izgāja neauglīgas augsnes klajumos. Halbers piecēlās, turēdamies pie tīkla. Virve, kas bija rūpīgi saritināta pie atvērtajām durvīm, tika izgrūsta ārā. Halbers to satvēra un sāka rāpties lejā, pazūdot skatienam.

Pēc brīža virve tika pavilkta atpakaļ, un helikopters pacēlās augstāk.

Salivan, Hits norādīja vēl uz vienu vīru, nolaišanās punkts Fokstrots, astoņas minūtes.

Helikopters atkal uzņēma ātrumu pāri sarkanajam tuksnesim. Ziemeļos Masago redzēja senas melnas lavas plūsmas aprises; tālu labajā pusē daži ar mežu apauguši kalni pacēlās līdz sniega klātām virsotnēm. Masago tagad jau diezgan labi pazina šo apvidu.

Salivan, viena minūte.

Salivans beidza ieroča pārbaudi, piecēlās, sagrāba tīklu, kamēr helikopters sasvērās, atkal tika izmesta virve, un vīrietis bija nozudis.

Pēc divpadsmit minūtēm viņi bija veikuši ceturto un pēdējo piezemēšanos un tad helikopters uzņēma kursu pretim nolaišanās zonai ielejā pie milzīgas plaisas, kas Masago kartē bija atzīmēta par "Tiranozauru kanjonu".

9.nodaļa

Fords pirmais sasniedza kanjona malu un paskatījās lejup. Satrūcies viņš ieraudzīja, ka viņi ir apmetuši riņķi un nonākuši Velna kapsētas attālajā galā. Viņš bija pārsteigts, ka pat ar savu pieredzi mežonīga apgabala un tuksneša pārzināšanā, šī apkārtne bija tik komplicēta, ka bija viņu apmānījusi. Fords izņēma savu karti, pārbaudīja to un ieraudzīja, ka viņi tikko ieradušies no ziemeļrietumiem.

Viņš pavērās apkārt, gaidīdams, ka ikkuru brīdi pie horizonta parādīsies melns punkts un viņš izdzirdēs pazīstamo lidaparāta tuvošanos.

Savā mūžā Fords bija piedzīvojis pietiekami daudz grūtu situāciju, bet neko tādu, kas līdzinātos šai. Pirms tam viņa rīcībā bija informācija; tagad viņš rīkojās gluži kā akls. Viņš zināja tikai to, ka paša valdība bija mēģinājusi viņu nogalināt.

Fords nogaidīja, līdz Toms un Sallija viņu panāk. Viņi bija apbrīnojami izturīgi, ņemot vērā to, ka abi ievainoti, pārguruši un līdz pēdējam izslāpuši. Kad viņi sasniegs galējo robežu, ar viņiem būs cauri. Tas pat varēja notikt no pārkāršanas, no hipertermijas, kad ķermenis zaudēja savu spēju saglabāt dabisko temperatūru. Fords to bija redzējis Kambodžas džungļos; kāds no viņa vīriem pēkšņi vairs nesvīda, viņam sākās tik spēcīgas konvulsijas, ka nolūza zobi un pēc piecām minūtēm viņš jau bija miris.

Fords samiedza acis, skatoties spilgtajā gaismā. Kalni bija piecpadsmit jūdžu attālumā vienā pusē, upe divdesmit jūdzes otrā pusē. Viņiem bija atlikusi mazāk nekā pinte ūdens, un karstums bija neciešams. Pat ja viņiem nedzītos pakaļ, viņi būtu pamatīgā ķezā.

Fords paskatījās uz klinti ar pieaugošu baiļu sajūtu.

Te ir ceļš, pa kuru mēs varētu tikt lejā, sacīja Toms, stāvot pie tā malas.

Fords piegāja pie biedējoši vertikālās plaisas. Neskaidra skaņa ieurbās ausīs. Viņš apstājās, paskatījās apkārt un ieraudzīja punktu divu, varbūt trīs jūdžu attālumā. Viņam pat nevajadzēja izmantot binokli viņš zināja, kas tas ir.

Iesim!

Desmita nodaļa

Melodija Krukšanka ar pieaugošu apbrīnu lūkojās uz Veneras elementārdaļiņas trīs dimensiju SEM attēlu video ekrānā. Tā bija sešdesmit piecus miljonus gadu veca un tomēr izskatījās tik ideāla, it kā būtu radīta tikai vakar. SEM attēls bija daudz skaidrāks nekā jebkurš cits, ko varētu iegūt ar nelielu mikroskopu, un tas parādīja elementārdaļiņu visās detaļās ideāla lode, no kuras stiepās nūjiņa ar šķērskoku galā kā kuģa takelāžas apaļkoks. Šķērskokam abos galos bija sarežģīti veidojumi, tādas kā bārkstis, kaut kas līdzīgs pienenes pūkām.

Rentgenstaru difrakcijas analīze apstiprināja viņas aizdomas, ka oglekļa lode ir tas, ko dēvēja par "Baka bumbu" dobs oglekļa atomu apvalks, kas sakārtots kā Bakminstera Fulera ģeodēziskais kupols. "Baka bumbas" bija atklātas tikai nesen, un dabā tās reti bija atrodamas. Parasti tās bija ļoti mazas, bet šī bija gigantiska. Galvenā tās īpašība bija tā, ka tā bija gandrīz vai neiznīcināma jebkas, kas atradās bumbas iekšpusē, bija pilnībā noslēgts. Tikai paši spēcīgākie enzīmi, kas uzmanīgi sagatavoti laboratorijas apstākļos, varēja atvērt "Baka bumbu".

Tieši to Melodija nupat bija izdarījusi.

Lodes iekšpusē viņa atrada pārsteidzošu minerālu maisījumu, ieskaitot neparastas formas plagioklaza laukšpatu, Na05 Ca05 Si3 AlO8 , pārpilnu ar titānu, varu, sudrabu un sārma metālu joniem būtībā tas bija keramikas, metālisko oksīdu un silikātu maisījums. Caurule, kas ortogonāli stiepās no lodes, izskatījās pēc milzīgas oglekļa nanocaurules ar šķērskoku, kurā piestiprinātas papildu grupas, kas ari sastāv no keramikas savienojumiem un metāliskiem oksīdiem.

Ļoti dīvaini.

Melodija attaisīja siltu Dr Pepper un, atslīgusi krēslā, meditēdama to malkoja. Pēc Korvusa līķa aizvešanas visapkārt bija valdījis kapa klusums, tas bija dīvaini pat svētdienai. Cilvēki turējās tālāk no laboratorijas. Tas Melodijai atkal atgādināja, cik gan maz draugu viņai bija muzejā. Neviens nebija atnācis, lai paraudzītos, kā viņai klājas, neviens nebija uzaicinājis uz pusdienām vai iedzert, lai uzmundrinātu viņu. Daļēji tā bija pašas Melodijas vaina, jo viņa bija izolējusi sevi pagraba laboratorijā kā tāda mūķene. Taču daudz no tā bija ari saistīts ar viņas zemo statusu un neveiksmes auru, kas bija viņai pielipusi, viņa bija nožēlojamā aspirante, kas piecus gadus sūtīja visiem darba pieteikumus.

Tas viss drīz mainīsies.

Viņa paskatījās uz dažiem agrākajiem elementārdaļiņas attēliem, kurus bija saglabājusi CD-ROM, meklējot vairāk pierādījumu teorijai, kas viņai bija sākusi izveidoties. Viņa bija ievērojusi, ka Veneras elementārdaļiņas šķiet visvairāk koncentrējušās šūnas kodolā. Izpētot dažus attēlus, kurus viņa agrāk bija sagatavojusi Korvusam, Melodija ievēroja kaut ko ļoti nozīmīgu: daudzas šūnas, kurās parādījās elementārdaļiņas, bija pagarinātas. Ne tikai tas, bet daudzas šķita saturam šūnu pārus, kas atradās blakus viens otram. Šie divi novērojumi bija tieši saistīti, un Melodija ātri vien saprata šo saistību. Viņai pārskrēja tirpas. Apbrīnojami, ka viņa to nebija ieraudzījusi jau agrāk. Elementārdaļiņas galvenokārt atradās to šūnu iekšpusē, kurās risinājās mitoze. Vārdu sakot, Veneras elementārdaļiņas bija inficējušas dinozaura šūnas un patiesībā veicināja šūnu dalīšanos. Daudzi modernie vīrusi darīja to pašu; tā viņi arī galu galā nogalināja savu saimnieku ar vīrusa radītu vēzi.

Tūkstoš deviņi simti divdesmit piektajā gadā paleontologs Henrijs Osborns no viņas pašas muzeja bija pirmais, kurš ierosināja, ka masīvās dinozauru izmiršanas cēlonis ir "melnajai nāvei", mērim līdzīga slimība, kas izplatījās pa visiem kontinentiem. Roberts Bakers savā grāmatā "Dinozauru herēze" bija izvērsis šo teoriju. Viņš prātoja, ka masu izmiršanu var izskaidrot ar nepiederīgu mikrobu uzliesmojumiem dinozauru vidū. Šie "nepiederīgie" mikrobi bija nākuši Āzijas un Ziemeļamerikas savienošanās rezultātā. Kad sugas savienojās, tās izplatīja jaunas baktērijas. Bakera grāmata bija publicēta gandrīz pirms divdesmit gadiem, un, kad arvien populārāka kļuva teorija, ka asteroīda trieciens vainojams masveida izmiršanā, Bakera teorija pamazām bija aizmirsta.

Tagad izskatījās, ka Bakeram tomēr bijusi taisnība. Zināmā mērā.

Dinozaurus bija nogalinājis mēris, Melodija prātoja, un viņa pašlaik skatījās uz vainīgo mikrobu. Taču mēri neizraisīja lēnā kontinentu savienošanās. To izraisīja pati sadursme. Asteroīda trieciens bija cēlonis visas pasaules mežu degšanai, tumsai, badam un katastrofiskiem dzīvnieku dabiskās vides zaudējumiem. Aprēķini liecināja, ka zeme bija tumša kā nakts vairākus mēnešus pēc notikuma, gaiss pildīts ar smacējošiem sodrējiem un putekļiem, lietus tik skābs, ka izšķīdināja akmeņus. Asteroīda trieciens bija radījis ideālus apstākļus masveida mēra izplatībai izdzīvojušo vidū apkārt viss bija pilns ar mirušiem un mirstošiem dzīvniekiem, pārējie mira badā, bija apdedzināti, ievainoti, ar iznīcinātām imūnsistēmām. Tādos apstākļos postoša epidēmija būtu ne tikai iespējama… tā būtu neizbēgama. Asteroīds nogalināja vairumu dinozauru, un mēris, kas tam sekoja, iznīcināja pārējos.

Viņas teorijā bija vēl viena nianse liela nianse. Melodija vēl nebija izlēmusi, vai šī nianse nav pārāk neprātīga, lai to atklātu rakstā, ja nu tāda ideja būtu piecdesmit negulētu stundu rezultāts. Nianse bija tāda: Veneras elementārdaļiņa neizskatījās kā šīs zemes dzīvības forma. Tā izskatījās, nu, kā no svešas pasaules.

Iespējams, tikai iespējams, ka Veneras elementārdaļiņa bija atceļojusi kopā ar asteroīdu.

11.nodaļa

Masago Izlēca no helikoptera, viņam virs galvas sāka norimt tā rotoru griešanās. Viņš šķērsoja nolaišanās vietu un pārskatīja apkārtni. Predator bija norādījis, ka uzbrukuma objekti nokāpuši no plakankalnes šajā ielejā bez nosaukuma. Helikopters bija nolaidies ielejas vidū, centrālajā punktā, kuru ielenks četri vīri.

Hits pienāca viņam no muguras, un viņam sekoja pēdējie divi komandas locekļi, Govickis un Hiršs. Apgabals bija grūts un komplicēts, bet viņu mērķi bija vairāk vai mazāk iesprostoti ielejā, kuru norobežoja klintis. Četri vīri bija nolaisti visos četros izejas punktos, un viņi jau bija sākuši vilkt cilpu ciešāku. Tagad Hitam un viņa diviem vīriem tikai atlika dabūt mērķus ārā. Nebija ne mazākās nekādas iespējas, ka viņi izbēgs.

Komandieris ar saviem diviem speciālistiem jau bija uzlikuši pār plecu mugursomas un tagad darbojās ar saviem GPS, sarunājoties arī ar saviem komandas biedriem, kuri tikmēr ietvēra spīlēs uzbrukuma objektus.

Izklīstiet! Masago deva pavēli.

Hits pamāja ar galvu, un pēc viņa rokas signāla pārējie divi vīri pavirzījās, lai izveidotu šaurleņķa trīsstūra formu. Masago, kā jau bija izlemts, palika simts jardus aiz viņiem, pleca makstī nesot līdzi savu ierasto ieroci, Beretta 8000 Cougar. Govickis un seržants Hits gāja pašā priekšā, Hiršs aiz viņiem, un kopā viņi piesardzīgi soļoja pa sauso kanjona gultni uz teritoriju, kur, saskaņā ar lidaparāta ziņoto, bija aizbēguši trīs medījuma objekti. Masago nopētīja smilšaino gultni, meklējot pēdu nospiedumus, bet tādus neieraudzīja. Taču tas bija tikai laika jautājums.

Viņi gāja pa kanjona gultni, līdz tā paplašinājās un sadalījās. Tur viņi apstājās, kamēr Hits uzrāpās augstāk izlūkos. Pēc brīža viņš nokāpa, tikko manāmi pamājot ar galvu. Vēl pēc viena galvas mājiena viņi turpināja doties pretim sēnēm līdzīgai akmeņu rindai.

Netika izteikts neviens vārds. Viņi izklīda, kad gultne kļuva līdzena, un soļoja pretim dīvaina izskata akmeņiem, drīz vien nonākot ēnainā to ielokā.

Šeit ir pēdas, atskanēja Govicka balss, un te vēl dažas.

Masago notupās. Pēdu nospiedumi bija svaigi, tos bija atstājis vīrietis sandalēs mūks. Viņš papētīja apkārt un atrada arī pārējos sievietes, kas bija mazāka izmēra, sestais vai septītais, un vīrieša, vienpadsmitais ar pusi vai divpadsmitais izmērs. Visi trīs bija kustējušies ļoti ātri. Viņi zināja, ka viņiem dzenas pakaļ.

Hits vadīja viņus dziļāk starp ēnainajiem akmeņiem. Masago bija gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka bēgļi viņiem neuzbruks, jo tā būtu gluži vienkārši pašnāvība mēģināt ar pāris ieročiem, ja viņiem tādi pat bija, uzbrukt viņa puišiem. Viņi metīsies bēgt… un tiks panākti. Pirmais operācijas posms drīz būs galā.

Viņi sasniedza vietu, kur vairāki milzīgi akmeņi bija sakrituši cits uz cita, un viņiem bija nepieciešams pieliekties un izrāpties pa spraugu zem tiem. Hits pagaidīja, līdz Masago viņus panāca. Viņš norādīja uz dažām nošļūkātām vietām cietajās smiltīs. Te viņi bija līduši un pavisam nesen.

Masago pamāja ar galvu.

Hits izgāja cauri pirmais, nometies rāpus. Masago devās pēdējais. Pieceļoties viņš ieraudzīja, kā teritoriju iežogo no visām pusēm svelmainas klintis. Viņš apstājās, lai paskatītos kartē. Šķita, ka viņu medījums bija iegājis slazdā, strupceļā, no kura neviens no viņiem nespēs izrāpties.

Masago nomurmināja mikrofonā:

Man viņi ir nepieciešami dzīvi, līdz es dabūšu vajadzīgo informāciju.

12.nodaļa

Pagaidiet Šeit, sacīja Fords. Es uzkāpšu tur augšā paskatīties.

Toms un Sallija atpūtās, kamēr Fords uzrāpās uz akmens izlūkos. Viņi atradās neauglīgās ielejas vidū, un visapkārt slējās nelaimi vēstoši akmeņi. Helikopters bija nolaidies nepilnas jūdzes attālumā, un Fords bija pārliecināts, ka viņu pēdas atrastas. No savas CIP pieredzes viņš zināja arī to, ka viņi būs atstājuši iespējamos izejas punktos vīrus, kuri virzīsies uz priekšu, lai nogrieztu viņiem ceļu. Viņu vienīgā iespēja bija atrast negaidītu maršrutu ārā no kanjona vai arī slēptuvi.

Fords paskatījās uz kanjona attālo galu. Pelnu pelēku, kailu kalnu rinda aizveda pie sakritušiem akmeņiem, kas atgādināja mūku galvas ar kapucēm. Vairākas jūdzes aiz tiem slējās spilgti sarkanas klintis, gluži kā kāpnes, kas veda uz vēl vienu plakankalni. Ja viņiem izdotos aizlavīties uz turieni, tad varbūt izdotos aizbēgt, taču tas neizskatījās pārāk ticami. Viņš palūkojās lejup uz Tomu un Salliju. Viņi bija gluži bez spēka, un Fords domāja, ka ilgi neizturēs. Viņiem bija jāatrod vieta, kur paslēpties.

Viņš nokāpa lejā.

Vai kaut ko redzēji? Toms jautāja.

Fords papurināja galvu, negribēdams stāstīt.

Turpināsim ceļu.

Viņi atsāka iet pa gultni uz akmeņu klājienu. Apkārt valdīja nomācošs karstums. Viņi turpināja ceļu, gan rāpjoties pāri nokritušajiem akmeņiem, gan spraucoties starp tiem, dažreiz saulē, dažreiz ēnā, ieejot cik vien dziļi iespējams šajā akmeņu jūrā. Dažreiz akmeņi bija sagāzušies tik cieši kopā, ka viņiem nācās rāpot, lai tiktu cauri.

Tikpat pēkšņi viņi iznāca ārā tieši pret klintīm, kas no abām pusēm veidoja kaut ko kolizejam līdzīgu. Tālākajā galā, apmēram piecdesmit pēdas virs kanjona gultnes, jau sen izžuvusi ūdens straume bija izveidojusi alu. Fords ieraudzīja neskaidras bedrītes akmenī, tādus kā pakāpienus, kurus senie anasasi indiāņi bija izcirtuši, lai būtu taka uz alu.

Pārbaudīsim to, sacīja Fords.

Viņi piegāja pie klints pamatnes, un Toms izpētīja seno taku. Viņš paskatījās augšup.

Te viņi mūs atradīs, Vaimen, Toms sacīja.

Citas iespējas nav. Ala varbūt kaut kur ved. Un ir iespējams, ka viņi mūs palaidīs garām, ja mēs te lejā nolīdzināsim pēdu nospiedumus.

Toms pagriezās pret Salliju.

Kā tev šķiet?

Es vairs nespēju domāt.

Darīsim to!

Viņi notīrīja pēdu nospiedumus, cik vien labi varēja, un uzkāpa augšā pa taku. Kāpšana nebija grūta, un pēc brīža viņi jau bija alā. Fords, smagi elpojot, apstājās. Viņš pats jau tuvojās savas izturības robežai, un brīnījās, kā gan Toms un Sallija vispār vēl var paiet. Viņi abi izskatījās briesmīgi. Vai nu viņiem veiksies, vai ne, bet šī ala bija viņu ceļa beigas.

Ala bija kā katedrāles kupols, grīda bija no gludas smilts un smilšakmens sienas pacēlās augšup. Netiešā saules gaisma no āra piepildīja to ar sarkanīgu mirdzumu, un tā smaržoja pēc smilšu putekļiem un laika. Milzīgs akmens stāvēja alas tālākajā galā, laikam bija nokritis no griestiem pirms gadu miljarda, tas bija novecojis un noapaļots no ūdens pilēšanas.

Ieejot dziļāk alā, viņi iztraucēja ligzdojošu kanjona bezdelīgu koloniju. Spalgi vidžinot, tās uzspurdza virs viņiem.

Ala, iespējams, turpinās aiz tā milzīgā akmens, sacīja Fords.

Viņi piegāja pie alas gala, tuvojoties nokritušajam akmenim.

Paskatieties! iesaucās Toms. Pēdu nospiedumi.

Smiltis bija uzmanīgi noslaucītas, taču starp akmeni un

alas sāniem varēja redzēt zābaku nospiedumus.

Viņi izspraucās aiz milzīgā akmens un iegāja alas dziļumā.

Fords pagriezās un te nu tas bija, lieliskais T.Rex, tā žokļi un priekšējie locekļi izstiepās no akmens.

Izskatījās, it kā milzīgais zvērs nikni cīnītos par to, lai tiktu ārā, lai atbrīvotos no akmens kapa. Dinozaurs gulēja uz sāniem, bet nokritušā akmens pozīcija bija to nostādījusi gandrīz vai stāvus, piedodot tam vēl groteskāku dzīvības ilūziju. Skatoties uz to, Fords gandrīz vai varēja sajust lielā zvēra pēdējos nevaldāmos apziņas brīžus. Neviens neierunājās. Tas bija neaprakstāms skats.

Klusēdami viņi piegāja pie akmens pamatnes. Pie tās bija smiltīs izmētāti pāris fosiliju gabali arī viens garš, melns, kā zobena asmens izliekts zobs. Toms to pacēla un novilka ar īkšķi pa nikni izroboto zoba iekšējo malu. Viņš viegli iesvilpās un pasniedza to Fordam.

Tas viņa rokās bija smags un vēss.

Apbrīnojami, Fords nomurmināja, atkal palūkojoties uz milzīgo, klusējošo monstru.

Paskatieties uz šo! iesaucās Toms, norādot uz dažiem dīvainiem, cilvēka veidotiem priekšmetiem, kas bija daļēji aprakti smiltis, vairākas no koka izgrebtas senas figūriņas. Toms notupās, notīrīja smiltis un atklāja apakšā vēl dažas figūras un mazu trauku, kas bija pilns ar bultas uzgaļiem.

Ziedojumi, sacīja Fords. Tas izskaidro indiāņu veidoto taku. Viņi pielūdza monstru. Un nav jau brīnums.

Bet kas tur?

Toms parādīja uz metāla malu, kas rēgojās ārā no smiltīm. Viņš noslaucīja smiltis un atklāja apdegušu metāla kārbu. Viņš to izvilka un noņēma tās vāku. Iekšā bija plastmasas maisiņš, kurā bija noglabāts žūksnis vēstuļu, aizlīmētas aploksnes, datētas un adresētas "Robijai Vezersai". Uz pirmās bija rakstīts: Manai meitai Robijai. Es ceru, ka Tev patiks šis stāsts. T.Rex ir vienīgi Tev. Mīlu, tētis.

Toms bez vārdiem saritināja vēstules un ielika tās atpakaļ kārbā.

Sallija, kura stāvēja attālāk, tuvāk pie alas ieejas, pēkšņi iečukstējās:

Balsis!

Fords satrūkās, it kā attapdamies no sapņa. Viņu situācijas realitāte strauji atgriezās.

Mums jāpaslēpjas. Paskatīsimies, cik tālu ved ala.

Toms paņēma vājo lukturi, ko vēl nēsāja sev līdzi, un paspīdināja tā vārgo gaismu alā. Klusēdami viņi ieraudzīja, ka ala izbeidzas ūdens izskalotā plaisā, kas bija pārāk šaura, lai pa to izlīstu cilvēks. Toms paspīdināja lukturi uz visām pusēm.

Mēs esam nonākuši strupceļā, Fords klusu noteica.

Tātad tas ir viss? jautāja Sallija. Ko mēs tagad iesāksim? Padosimies?

Fords neatbildēja. Viņš ātri aizgāja līdz ieejai alā, piespiedās pie sienas un palūkojās lejup. Pēc brīža viņš atgriezās.

Viņi ir tur lejā, kanjonā, trīs karavīri un civilais.

Toms arī aizgāja un paskatījās lejup uz mazo amfiteātri. Tur bija redzami divi vīri ar ieročiem, tērpušies tuksneša drēbēs. Parādījās trešais, tad arī ceturtais. Vīri pētīja zemi, kur trīs bēgļi bija notīrījuši savas pēdas. Viens norādīja augšā uz alu.

Viss ir beidzies, Fords klusu sacīja.

Muļķības. Toms izņēma savu ieroci un magazīnas kārbu un ieslidināja tajā pāris ložu. Viņš pacēla galvu un ieraudzīja, ka Fords nogroza savējo.

Tu izšausi uz tiem puišiem, un tā būs pašnāvība.

Es nepadošos bez cīņas.

Es ari ne. Fords kādu brīdi apdomājās, savilcis raupjo seju. Izklaidīgi viņš izņēma no kabatas dinozaura zobu un pasvārstīja to rokā. Tad viņš ieslidināja to atpakaļ kabatā.

Tom, vai pie tevis ir piezīmju grāmatiņa?

Toms to izvilka.

Dod to man. Ieroci arī.

Ko tu gribi darīt…

Nav laika paskaidrot

13.nodaļa

Masago lejā vēroja, kā Hits kopā ar diviem saviem vīriem uzkāpj pa stāvo smilšakmens nogāzi un piespiežas pie sienas, tieši zem ieejas alā, izvēršoties, lai iekļautu tās iemītniekus no trim leņķiem. Tas bija klasisks manevrs, iespējams, tā bija pārcenšanās, ņemot vērā to, ka tie trīs iekšā droši vien pat nebija bruņoti.

Hits ne pārāk skaļi, taču ar dzelžainu autoritāti, sacīja:

Jūs, kas esat alā. Mums te ir vairāk ieroču, un mūsu ir vairāk. Mēs ejam iekšā. Nekustieties un turiet rokas tā, lai tās var redzēt.

Masago vēroja, kas notiek, pretodamies neraksturīgai sasprindzinājuma sajūtai.

Hits piecēlās, parādīdamies neredzamajiem objektiem alas iekšpusē. Pārēji divi viņu piesedza.

Tieši tā. Rokas virs galvas. Nevienam nekas nenotiks. Viņš pamāja abiem puišiem, kas viņu piesedza.

Tas bija beidzies. Trīs uzbrukuma mērķi stāvēja atvērtajā alas ieejā, rokas pacēluši.

Piesedziet mani.

Hits piegāja un pārbaudīja visus trīs, pārliecinoties, ka viņi nav bruņoti. Viņš ierunājās mikrofonā:

Ser, ala ir droša. Varat nākt augšā.

Masago satvēra pirmo kāpsli un rāpās augšā, un pēc brīža jau stāvēja alas ieejā, skatoties uz trim nožēlojamiem kretīniem, kādus viņš sen nebija redzējis: uz mūku, Brodbentu un viņa sievu.

Nav bruņoti?

Hits pamāja ar galvu.

Pārbaudiet viņus vēlreiz. Es gribu redzēt visu, kas viņiem ir līdzi. Visu. Nolieciet to smiltīs man priekšā.

Hits pamāja vienam no saviem vīriem, kurš sāka pārmeklēt novārgušo grupiņu. Parādījās lukturis, maki, atslēgas, vadītāja apliecība, kas viss tika uzmanīgi nolikts smiltīs. Mūka mugursomā bija tukša blašķe, sērkociņi, pāris tukšu metāla kārbu un citi pārgājienā nepieciešamie priekšmeti.

Pēdējais atradums bija no slēptuves mūka talārā.

Pie velna, kas tas ir? jautāja viens no puišiem, to pacēlis.

Nemainīdams sejas izteiksmi, Masago sacīja:

Atnesiet to man.

Puisis viņam to pasniedza. Masago skatījās uz roboto zobu, pagrieza un nedaudz pamētāja rokā.

Tu. Viņš norādīja uz mūku. Tu laikam būsi Fords.

Mūks tikko manāmi pamāja ar galvu.

Pasper soli uz priekšu.

Mūks paspēra mazu soli.

Masago pacēla roboto zobu.

Tātad tu to atradi. Tu zini, kur tas ir.

Tiesa gan, mūks atbildēja.

Tu man pateiksi, kur tas atrodams.

Esmu vienīgais, kam ir tev vajadzīgā informācija. Un es neko neteikšu, pirms tu neatbildēsi uz maniem jautājumiem.

Masago izņēma no maksts savu Beretta un notēmēja to pret Fordu.

Runā!

Ej ellē!

Masago izšāva, un lode dziedot aizlidoja gar Forda ausi. Mūks pat nepakustināja muskuli.

Masago nolaida lejā ieroci. Šo vīru nebūs iespējams iebiedēt to jau uzreiz varēja redzēt.

Ja tu mani tagad nogalināsi, tu nekad neatradīsi dinozauru. Nekad.

Masago šķībi pasmaidīja.

Labi, tev tiek viens jautājums.

Kāpēc tu gribi dinozauru?

Tajā ir ļoti bīstamas, indīgas elementārdaļiņas, kuras varētu tikt izmantotas par bioterorisma ieroci. Masago redzēja, ka mūks apsver viņa teikto. Vairāk teikt viņš nedrīkstēja: neko, kas būtu pretrunā ar pavēli, kas tika vīriem izsniegta.

Tava speciālā norīkojuma nodaļas nosaukums?

Tas jau būtu otrs jautājums.

Tad ej pie velna, mūks atteica.

Masago ātri piegāja pie mūka un iebelza ar dūri viņam pa pakrūti; Fords kā cementa maiss nokrita zemē. Masago uzlika viņam uz muguras kāju. Fords ieklepojās, piecēlās rāpus, rokām drebot un taustoties pa smiltīm, lai saglabātu līdzsvaru.

Dinozaurs, Forda kungs, kur tas ir?

Ūdeni… lūdzu…

Masago noņēma savu blašķi un izaicinoši pakratīja.

Kad es dzirdēšu, kur ir dinozaura atrašanās vieta. Viņš noskrūvēja vāciņu un noliecās pie trīcošā mūka, kurš tik tikko spēja noturēties rāpus stāvoklī.

Mūks pietrūkās gluži kā uzbrūkoša čūska. Viņa roka parādījās no smiltīm negaidīti ar ieroci tajā. Pirms Masago spēja reaģēt, Fords ar kreiso roku bija apķēris viņu ap kaklu un parāvis atpakaļ. Masago juta, kā ausi tiek iebāzts ieroča stobrs, rokas sasaistītas aiz muguras, un viņš nespēja aizsniegt savu Beretta.

Tātad, Fords sacīja karavīriem, izmantodams Masago par vairogu, šis vīrs mums izstāstīs, kas patiesībā notiek, vai arī ar viņu ir cauri.

SESTĀ DAĻA. VELNA ASTE

Pienāca parastas jūnija pēcpusdienas beigas. Pāri mežam kā sega klājās tveice, lapas ļengani nokarājās, un rietumos blīvējās negaisa mākoņi.

Viņa klīda pa mežu medījot.

Starp kokiem viņa nepamanīja pēkšņo spožumu dienvidos. Pēkšņi uzzibsnīja gaisma, zilās debesis pārklāja dzeltena blāzma.

Mežs kļuva kluss, vērīgs.

Pēc sešām minūtēm zeme draudīgi nodrebēja, un viņa noliecās, lai saglabātu līdzsvaru. Satricinājums turpinājās īsu brīdi, un viņa atkal atsāka medības.

Pēc astoņām minūtēm zeme vēlreiz nodrebēja, šoreiz sašūpojoties un uzbangojot, it kā atrastos viļņos. Šajā brīdī viņa ievēroja neparasto dzelteno blāzmu, kas turpināja izgaismot horizontu dienvidu pusē, uzmetot ēnu vilni pār milzīgajām araukārijām. Mežs kļuva gaišāks, un viņa sajuta uz sāniem mirdzošu kvēli, kas nāca no dienvidu puses. Viņa uz brīdi pārtrauca medības, vērīga, bet joprojām mierīga.

Pēc divpadsmit minūtēm viņa izdzirdēja brāzmai līdzīgu skaņu, it kā tuvotos stiprs vējš. Tas pārvērtās aurošanā, un pēkšņi koki līdz pusei saliecās, mežā asi lūza un uzliesmoja koku stumbri. Kaut kas, ne gluži vējš, ne skaņa, ne arī spiediens, bet visu trīs apvienojums ar milzīgu spēku piespieda viņu pie zemes, kur viņai pāri mežonīgā ātrumā lidoja lapas, zari, žagari un veseli koku stumbri.

Viņa tur gulēja apreibusi un sāpēs, pirms uzvirmoja viņas instinkti, liekot piecelties un cīnīties. Viņa apgriezās, pieslējās stāvus un noliecās, stājoties pretim vētrai, dusmās aurojot pret augu valsts orkānu, kas viņai uzbruka.

Vētra lēnām pierima, atstājot mežu sagrautu. Un šajā mierā sākās jauna skaņa, noslēpumaina dungošana, gandrīz vai dziedāšana. Debesīs spēji uzliesmoja spoža gaismas strēle, tad vēl viena un vēl viena, eksplodējot izpostītajā mežā, līdz tā pārvērtās par uguns lietu. Apjukušo un pārbiedēto dzīvnieku klaigas un taurēšana cēlās visās pusēs kā baiļu koris. Mazu dzīvnieku grupas skraidīja pa posta vietu, kamēr uguns lietus pieņēmās spēkā, viņa iebāza savu milzīgo galvu to vidū, saraujot tos gabalos un saplēšot, atstājot zemi aiz sevis pilnu ar drebošiem locekļiem, ķermeņiem un astēm. Viņa dīki notiesāja gabalus, ik pa laikam aizkaitināta uzrēcot uguns kvēlei, kas drīz pārvērtās lēnā plūsmā no debesīm. Beigusi ēst, viņa atpūtās, neko nedomājot. Viņa neievēroja to, ka saule norietējusi, ka debesis nomaina dzelteno krāsu pret oranžo, līdz kļūst asins sarkanas, ar katru brīdi piesātinoties, reizē izstarojot karstumu no visurienes un nekurienes. Gaiss arī kļuva karstāks, līdz tas kļuva tik karsts kā vēl nekad agrāk.

Karstums un sāpošie ievainojumi uz muguras mudināja viņu rīkoties. Viņa piecēlās, aizgāja līdz ciprešu purvam un savam ierastajam medību laukam, noliecās, saritinājās, iegrimstot vēsos, melnos dubļos.

Pamazām kļuva tumšs. Viņa atslāba. Viss bija labi.

1.nodaļa

Melodija Krukšanka pabeidza kārtot informāciju savā datorā HTML formātā, samazinot attēlus, rakstot piezīmes un veicot pēdējos labojumus mazajā rakstā, ko viņa bija pabeigusi negantas enerģijas uzplūdā. Melodija strādāja, nedz ēdusi, nedz gulējusi bija pagājušas sešdesmit negulētas stundas -, tomēr viņa joprojām jutās satraukuma pilna. Tas būs ļoti ievērojams darbs mugurkaulnieku paleontoloģijas vēsturē un sacels vispārēju kņadu. Būs tādi, kas apšaubīs, neticēs viņai, un, iespējams, pat sagaidāmas apsūdzības viltojumā taču informācija bija laba. Tā spēs izturēt. Un attēli bija nevainojami. Bez tam viņai vēl bija palicis viens neskarts parauga gabals, ko viņa plānoja piedāvāt vai nu Smitsona institūtam, vai Hārvardai, lai viņu paleontologi veic neatkarīgas izpētes.

Sāksies elles troksnis, līdzko viņa publicēs savu rakstu internetā. Pietiks tikai ar vienu lasītāju, un tad jau visi sāks to lasīt, un viņas pasaule būs uz visiem laikiem mainījusies.

Melodija bija beigusi gandrīz vai beigusi. Viņas pirksts bija pacelts virs pogas IEVADĪT, kas bija jānospiež, lai nosūtītu rakstu pa e-pastu.

Pie durvīm kāds pieklauvēja, un Melodija satrūkās. Krēsls joprojām bija palikts zem roktura. Viņa paskatījās pulkstenī pieci.

Kas tur ir?

Apkope.

Melodija nopūtās un piecēlās no krēsla, piegāja pie durvīm un noņēma krēslu. Viņa jau gatavojās atvērt durvis, taču tad apstājās.

Apkope?

Kā jau teicu.

Frenkij?

Kurš gan cits?

Melodija atslēdza durvis un atvieglota ieraudzīja Frenkiju, kurš svēra tikai deviņdesmit astoņas mārciņas, kuru viņa tik labi pazina, neskuvušos kaulu kambari, kurš oda pēc sliktiem cigāriem un vēl sliktāka viskija. Viņš iešļūkāja telpā, un Melodija aizslēdza durvis. Frenkijs sāka staigāt apkārt pa laboratoriju, iztukšodams papīrgrozus milzīgā plastmasas maisā, svilpodams kaut ko bez melodijas. Viņš paliecās zem Melodijas galda, savāca grozu, kas bija pārpildīts ar tukšiem sodas dzērienu traukiem un šokolādes Mars papīriem, un, vilkdams to ārā, apdauzīja galvu pret galdu, uzmezdams uz tā dažas tukšās Dr Pepper kārbas, no kurām nopilēja nedaudz limonādes.

Atvainojiet!

Nekas. Melodija nepacietīgi gaidīja, līdz Frenkijs beigs. Viņš iztukšoja papīrgrozu, ar piedurkni ātri noslaucīja galdu, pagrūzdams piecdesmit tūkstošus dolāru vērto mikroskopu. Melodija īsu bridi pabrīnījās, kā gan bija iespējams, ka daži cilvēki spēj izdarīt matemātiskus aprēķinus, bet citi pat nemāk iztukšot papīrgrozu. Taču nebija jauki tā domāt, un viņa nekad neļautu sev kļūt par vienu no tiem iedomīgajiem zinātniekiem, ar kuriem bija nācies saskarties pēdējo gadu laikā. Viņa vienmēr izturēsies laipni pret zemākas kvalifikācijas zinātniekiem, kā ari neveikliem apkopējiem un studentiem.

Paldies, Frenkij!

Līdz vēlākam! Frenkijs aizgāja, izejot atsizdams maisu pret durvīm, un telpā atkal valdīja klusums.

Nopūzdamās Melodija izpētīja mikroskopu. Dr Pepper piles bija trāpījušas pa tā malām, un viņa ievēroja, ka nedaudz bija nokļuvušas ari uz priekšmetstikliņa.

Melodija ieskatījās okulāros, lai pārliecinātos, ka nav nodarīts kaitējums. No parauga bija palicis ļoti maz, un katrs gabaliņš bija ļoti svarīgs, it īpaši tās sešas vai septiņas elementārdaļiņas, kuras viņai ar tādām pūlēm bija izdevies atbrīvot.

Priekšmetstikliņam nekas nebija noticis. Dr Pepper neko nemainītu pāris cukura molekulu nevarēja izpostīt elementārdaļiņu, kas bija pārcietusi apbedīšanu sešdesmit piecu miljonu gadu garumā un divpadsmit procentu skābes vannu.

Pēkšņi viņa apstājās. Ja viņai neizlikās, tad viena no elementārdaļiņas krusta kājiņām bija pēkšņi sakustējusies.

Melodija nogaidīja, vērīgi lūkojoties uz palielinātajām elementārdaļiņām, pie kakla izjuzdama kņudinošu sajūtu. Kamēr viņa vēroja, sakustējās arī otra elementārdaļiņas krusta kājiņa, kā maza mašīna klikšķot no viena stāvokļa uz otru. Tad daļiņa sāka virzīties uz priekšu. Melodija apbrīnā skatījās, bet sāka arī uztraukties, jo arī citas sāka kustēties tādā pašā veidā. Sāka kustēties visas elementārdaļiņas, kustinot kājiņas kā mazus propellerus.

Elementārdaļiņas bija vēl dzīvas.

Laikam iemesls bija cukura pievienošana šķīdumam. Melodija pasniedzās zem galda un izvilka pēdējo Dr Pepper. Viņa to atvēra un izsūca ar pipeti nelielu devu, kuru iepilināja vienā priekšmetstikliņa galā, izveidojot cukura gradientu.

Daļiņas kļuva vēl aktīvākas, mazajām kājelēm tā kustoties, ka tās virzījās pretim gradientam, pretim augstākai cukura koncentrācijai.

Melodija juta, kā pieaug kņudinošā satraukuma sajūta. Viņa pat nebija pieņēmusi tādu iespēju, ka tās varētu joprojām būt infekciozas. Un, ja tās bija dzīvas, tad tās noteikti bija infekciozas vismaz dinozauram.

Herpetoloģijas laboratorijā tālāk pa gaiteni viens no kuratoriem bija audzējis ķirzakas, izdarot ilgstošus eksperimentus. Laboratorijā bija inkubators ar in vitro šūnām. Tā būtu lieliska pārbaudes vieta, lai redzētu, vai daļiņa inficētu mūsdienu ķirzaku.

Melodija izgāja no savas laboratorijas. Gaitenis bija tukšs svētdienas pievakarē bija maz ticams, ka viņa kādu satiks. Herpetoloģijas laboratorija bija aizslēgta, taču viņas atslēgas karte darbojās, un piecu minūšu laikā viņa jau bija ieguvusi petri trauku, pilnu ar augošām ķirzakas šūnām. Melodija to atnesa atpakaļ uz savu laboratoriju, atbrīvoja dažas šūnas ar fizioloģiskā šķīduma strūklu, un uzlika tās uz priekšmetstikliņa.

Tad viņa pielika acis pie okulāriem.

Veneras elementārdaļiņas pārtrauca savu kustību uz cukura gradientu. Tās visas reizē pagriezās, gandrīz vai kā vilku bars, kas saodis ko viņiem patīkamu, un metās virsū šūnām. Melodija juta, kā viņai aizžņaudzas kakls. Pēc brīža jau tās bija sasniegušas šūnu grupu, sadrūzmējās tai apkārt, pielīpot pie šūnu apvalka ar saviem taustekļiem; tad ar strauju, asu kustību viena daļiņa iespraucās šūnā.

Melodija saspringa un skatījās, kas notiks.

2.nodaļa

Fords rupji aizvilka vīrieti treniņtērpā līdz klinšu ielokam, kur pats tika no aizmugures un sāniem pasargāts. Visi trīs karavīri bija notēmējuši savus ieročus pret Fordu un vīrieti, kuru viņš turēja. Seržants pamāja ar roku, un pārējie divi sāka virzīties no abām pusēm pie Forda.

Apstājieties jūs visi un nolaidiet ieročus!

Seržants lika pārējiem apstāties.

Kā jau es teicu, šis vīrs mums izstāstīs, kas šeit notiek, vai arī es viņu nogalināšu. Skaidrs? Jūs taču negribētu doties atpakaļ uz nometni ar savu barvedi līķa maisā, vai ne?

Tu būsi maisā viņam blakus, Hits klusu noteica.

Es to daru jūsu dēļ, seržant.

Mūsu?

Jums arī vajag uzzināt, kas šeit notiek.

Klusums.

Fords piespieda pie Masago galvas ieroča stobru.

Runā!

Atlaid viņu vai arī es šaušu, klusu sacīja Hits. Viens…

Pagaidi, iejaucās Toms, mēs esam Amerikas pilsoņi. Neesam izdarījuši neko pretlikumīgu. Vai tāpēc tu kļuvi par karavīru lai nogalinātu Amerikas pilsoņus?

Bija redzams, ka Hits bridi vilcinās. Tad viņš sacīja:

Divi…

Ieklausieties manī, Toms turpināja, runājot tieši ar seržantu. Jūs nezināt, ko tagad darāt. Nevajag akli paklausīt pavēlēm. Vismaz nogaidiet, līdz uzzināsiet, kas šeit patiešām notiek.

Varēja redzēt, ka seržants atkal svārstās. Abi pārējie karavīri vēroja viņu. Tagad no viņa viss bija atkarīgs.

Hits nolaida lejā ieroci.

Fords runāja klusu, atcerēdamies, kas viņam pirms daudziem gadiem mācīts par iztaujāšanu.

Tu meloji šiem vīriem, vai ne?

Nē, Masago jau bija sācis svīst.

Meloji gan. Un tagad tu viņiem izstāstīsi patiesību, vai arī es tevi nogalināšu otras iespējas nebūs, nebūs brīdinājumu, nekā. Lode smadzenēs, un tad es saņemšu savu devu.

Fords runāja nopietni, un tas ari bija svarīgi. Masago to saprata.

Labi. Pirmais jautājums. Kā labā tu strādā?

Es esmu speciālās nodaļas MP480 direktors.

Kas tā ir par nodaļu?

Tā izveidota tūkstoš deviņi simti septiņdesmit trešajā gadā pēc Apollo-17 misijas uz Mēnesi. Tās mērķis bija izpētīt Mēness paraugu, kas zināms kā MP480.

Mēness akmens?

-Jā.

Turpini.

Masago norija siekalas. Viņš pamatīgi'svīda.

Tas bija gabals no Vanserga krātera, kuru bija izveidojis meteorīts. Un šis akmens saturēja meteorīta fragmentus. Tajos bija elementārdaļiņas. Mikrobi.

Kādi mikrobi?

Nezināmi. Tie, šķiet, ir svešķermeņi. Bioloģiski aktīvi. No tiem var radīt ieročus.

Un kāda ir to saistība ar dinozauru?

Tās pašas elementārdaļiņas atrastas dinozaura fosilijā. Dinozaurs gājis bojā no infekcijas, ko izraisīja MP480 elementārdaļiņa.

Fords kādu brīdi pārdomāja.

Tu gribi teikt, ka dinozauru nogalināja šīs svešķermeņa elementārdaļiņas?

-Jā.

Un kāda ir saistība ar Mēness akmeni? Es kaut ko nesaprotu.

Vanserga krāteris ir sešdesmit piecus miljonu gadu vecs. Dinozaurs gājis bojā pirms sešdesmit pieciem miljoniem gadu pēc Čiksuluba trieciena.

Čiksulubs?

Asteroīds, kas izraisīja dinozauru masveida izmiršanu.

Turpini.

Vanserga krāteri radīja tieši tā paša asteroīda fragments. Izskatās, ka pats asteroīds bijis piepildīts ar MP480 elementārdaļiņām.

Kāds ir šīs operācijas mērķis?

Iztīrīt apkārtni, iznīcināt jebkādus pierādījumus, kas saistīti ar dinozauru, un savākt dinozauru slepenai izpētei.

Kad tu saki "iztīrīt apkārtni" vai tu runā par mums?

Tieši tā.

Un, kad tu saki "iznīcināt jebkādus pierādījumus, kas saistīti ar dinozauru", vai tu runā par mūsu nogalināšanu? Vai man taisnība?

Es ļoti nopietni uztveru domu par Amerikas pilsoņu nogalināšanu. Bet šī situācija saistīta ar valsts drošību. Uz spēles ir likta mūsu nācijas izdzīvošana. Nav nekāds negods atdot savu dzīvību par godu savai valstij, pat ja tas nenotiek pēc paša gribas. Dažreiz tas ir neizbēgami. Tu strādāji CIP Tu saproti. Masago apklusa, cieši pievērsdams Fordam skatienu. Tās MP480 elementārdaļiņas izraisīja dinozauru masveida izmiršanu. Ja tās nokļūs nepareizajās rokās, tad tās varētu izraisīt otru masveida izmiršanu cilvēces.

Fords viņu atbrivoja.

Masago atlēca atpakaļ, smagi elpodams, un tad izņēma savu Beretta. Viņš mazliet pavirzījās aiz Hita.

Seržant Hit, iznīciniet šos trīs cilvēkus. Man nav vajadzīga viņu informācija. Mēs to iegūsim citādi.

Iestājās ilgs klusums.

Jūs to nedarīsiet, sacīja Sallija. Tagad jūs zināt, ka tā ir slepkavība.

Es gaidu, kad jūs izpildīsiet manas tiešās pavēles, karavīr, Masago klusu noteica.

Neviens neierunājās. Neviens nepakustējās.

Jūs esat atstādināts, Hit, sacīja Masago. Ierindniek Govicki, izpildiet manu pavēli! Iznīciniet šos cilvēkus!

Pagāja vēl viens saspringts klusuma brīdis.

Govicki, es nedzirdēju savas pavēles apstiprinājumu.

Jā, ser.

Govickis pacēla ieroci. Ritēja sekundes.

Govicki? Masago jautāja.

Nē! iesaucās Hits.

Masago notēmēja savu Beretta pret Hita galvu.

Govicki? Izpildiet manu pavēli!

Toms lidojumā iesita Masago pa ceļiem, ierocim nekaitīgi izšaujot gaisā. Masago apgriezās, attapās, bet Hits ar izveicīgu kustību iesita viņam pa saules pinumu. Masago smagi nokrita zemē un sarāvās čokurā, nespēdams izdot ne mazāko skaņu.

Hits aizspēra projām ieroci.

Saslēdziet viņu roku dzelžos.

Govickis un Hiršs paspēra soli uz priekšu, un pēc mirkļa Masago rokas jau bija viņam aiz muguras, saslēgtas plastmasas roku dzelžos. Viņš elsoja un klepoja, vāļājoties smiltis, viņam no mutes plūda asinis.

Atkal iestājās ilgs klusums.

Labi, beidzot ierunājās Hits, vērsdamies pie saviem karavīriem. Es uzņemos operācijas vadību. Un man šķiet, ka šiem trim cilvēkiem ir nepieciešams ūdens.

Govickis noņēma no pleca blašķi un palaida to apkārt. Visi pateicīgi padzērās.

Labi, sacīja Hits. Tagad zinot, kas patiesībā notiek, mums tik un tā ir jāpabeidz operācija. Man šķiet, ka mūsu uzdevums ir atrast dinozaura fosiliju. Un tu zini, kur tā atrodas. Hits pagriezās pret Fordu.

Ko jūs plānojat iesākt ar mums?

Es jūs aizvedīšu atpakaļ pie ģenerāļa Millera, kurš nolems, ko ar jums darīt, jo viņš ir mūsu īstais komandieris virsnieks, nevis šis te. Hits apklusa, uzmetot skatienu Masago. Civilais.

Fords pamāja uz milzīgo akmeni alas dziļumā.

Tas ir tieši aiz tā.

Bez jokiem? Hits pagriezās pret Govicki. Uzmani viņus, kamēr es pārliecinos.

Hits nozuda aiz akmens un pēc brīža atgriezās.

Tas tik ir ko vērts! viņš sacīja un pagriezās pret saviem vīriem. Manā izpratnē pirmais operācijas uzdevums ir izpildīts. Mēs esam atraduši fosiliju. Es sasaukšu pārējos komandas dalībniekus. Satiksimies nolaišanās vietā, kopā ar šīm trim personām atgriezīsimies bāzē, atskaitīsimies ģenerālim Milleram un gaidīsim turpmākos norādījumus. Hits pagriezās pret Masago. Jūs, ser, sekosiet man mierīgi un daudz netrokšņosiet.

3.nodaļa

Helikopters tupēja pie solončaka gluži kā milzīgs melns insekts, kas gatavojas lidojumam. Viņi tam tuvojās klusēdami, Toms kliboja, bet tika galā pats, un Sallijai palīdzēja viens no karavīriem. Hits gāja pēdējais, viņam nedaudz pa priekšu Masago.

Pārējie četri karavīri, kurus Hits bija sasaucis, ēnā pie tuvējā akmens atpūtās, smēķējot cigaretes. Hits ar roku norādīja uz helikopteru, un viņi piecēlās, aizmetot izsmēķus. Toms aiz viņiem iekāpa helikopterā, un seržants parādīja, lai viņi apsēžas uz metāla soliem pie sienas.

Izsauc pa radio bāzi, Hits sacīja pilotam, un paziņo, ka esam pabeiguši operācijas pirmo daļu. Pasaki, ka man nācās pārtraukt civilista Masago komandēšanu un atbruņot viņu.

Jā, ser.

Par sīkumiem es personiski atskaitīšos ģenerālim Milleram.

Jā, ser.

Karavīrs aizslidināja helikoptera durvis, un helikopters pacēlās gaisā. Toms atslīga blakus Sallijai, juzdamies tik noguris kā vēl nekad agrāk mūžā. Viņš paskatījās uz Masago. Tas nebija bildis ne vārda. Viņa seja šķita dīvaini neizteiksmīga.

Helikopters pacēlās no stāvo nogāžu kanjona un devās uz dienvidrietumiem pāri plakankalnēm. Saule bija kā milzīga asins lāse debesīs, un, kad helikopters palielināja augstumu, Toms varēja saredzēt Navahas nogāzi un aiz tās Sirmgalvju plakankalni, kas bija izraibināta ar kanjoniem, kurus dēvēja par Labirintu. Attālu varēja redzēt arī zilo Čamas upes līniju.

Kad helikopters laiski pagriezās uz dienvidaustrumiem, Toms ar acs kaktiņu ievēroja pēkšņu kustību Masago bija pielēcis kājās un skrēja uz pilota kabīni. Toms metās Masago virsū, bet viņš sagrozījās un atvairijās, asi iesitot ar dzelžos sasaistītajām rokām. Izvilcis ar abām rokām no maksts nazi, viņš pagriezās un strauji metās iekšā pa atvērtajām pilota kabīnes durvīm. Pārējie vīri bija pielēkuši kājās, lai viņu noķertu, taču helikopters pēkšņi sasvērās, liekot vīriem sakrist uz sāniem, bet no pilota kabīnes atskanēja gārdzošs kliedziens.

Viņš mēģina izraisīt avāriju! iesaucās Hits.

Helikopters pretīgi sāka krist lejā, rotori izdeva dziļu, drebelīgu troksni. Toms grīļodamies piecēlās kājās un turējās pie tīkliem, lai saglabātu līdzsvaru, kamēr helikopters rēcot līkumoja lejā. Pa kabīnes durvīm Toms uz mirkli ieraudzīja, kā pilota palīgs cīnās ar Masago, bet pilots guļ zemē asinīs.

Kad helikopters gareniski sašūpojās, Toms izmantoja šo kustību, lai tiktu pilota kabīnē. Viņš iesita Masago, trāpot viņam pa ausi. Kad Masago sagrīļojies parāvās atpakaļ, pilota palīgs izmantoja izdevību un sagrāba viņa saslēgtās rokas, spēcīgi atsitot tās pret vadības pulti, tā, lai aizlido nazis. Zvalstīgais helikopters nometa viņus abus uz grīdas, un Masago, sagrābis pilota palīgu aiz kakla, žņaudza viņu, abiem slīdot pa asinīm klāto grīdu. Toms trieca Masago galvu pret grīdu, un tas novēlās no pilota palīga.

Sēdies pie pults! Toms uzkliedza pilota palīgam, kuru nevajadzēja lieki uzmundrināt. Viņš pielēca kājās un apsēdās pie pults, pārņemdams vadību. Helikopters spēji sagriezās un, rotoriem rēcot, ieņēma pareizo stāvokli. Masago turpināja mežonīgi cīnīties, gandrīz vai ar necilvēcīgu spēku, bet tagad jau Tomam bija pievienojies Hits, un viņiem izdevās piespiest Masago pie grīdas. Toms dzirdēja, kā dzinēji auro, un pilota palīgs izsludina avārijas situāciju, tikmēr cenšoties cīnīties ar vadību.

Pēkšņi gar plato priekšējo iluminatoru garām paskrēja klints; tūlīt arī sekoja briesmīgs trieciens un automātu šāvieniem līdzīgi rībieni, kad rotora gabali šķīda kā šrapneji caur fizelāžu. Pilota palīgs tika atmests vienā malā no lidojošām šķembām, asinīm notraipot ielauzto priekšējo stiklu. Spalgajai skaņai, metālam atsitoties pret klinti, sekoja bezsvara krišanas stāvoklis un tad milzīgs blīkšķis.

Klusums.

Tomam šķita, ka viņš peld ārā no tumsas, un viņam kādu brīdi bija jāpadomā, lai atcerētos, kur viņš atrodas avarējušā helikopterā. Viņš mēģināja pakustēties un atklāja, ka ir iesprostots uz sāniem vienā stūrī un viņam pāri sakritušas atlūzas. Toms it kā no tāluma sadzirdēja kliedzienus, hidrauliskā šķidruma (varbūt tās bija asinis?) pilēšanu, saoda aviācijas degvielas un degošas elektronikas smaku. Jebkāda kustība bija apstājusies. Toms mēģināja tikt ārā. Helikoptera vienos sānos vīdēja milzīgs, atvērts caurums, un Toms pa to ieraudzīja, ka viņi nolaidušies uz stāvas klints nogāzes. Helikopters iečīkstējās un sakustējās, izkrītot metāla kniedēm. Gaisu pamazām pildīja dūmi.

Toms pārkāpa pāri drazām un atrada Salliju, kura bija iesprostota tīklu un plastmasas kaudzē. Viņš atvilka nost tīklus.

Sallija!

Viņa sagrozījās un atvēra acis.

Es tevi dabūšu ārā. Viņš satvēra Salliju aiz pleciem un izvilka ārā, atvieglots ieraudzīdams, ka viņa šķiet tikai nedaudz apdullusi.

Tom! atskanēja Forda Vaimana balss.

Toms pagriezās. Fords kāpa pār atlūzām, pa viņa seju plūda asinis.

Uguns… viņš elsoja. Mēs degam! Tajā brīdī atskanēja šņācoša skaņa, un astes daļa aizdegās, uguns blāzmai apspīdot viņu sejas.

Toms aplika Sallijai roku un palīdzēja tikt pie spraugas fizelāžā, kur bija vienīgais ceļš ārā. Toms pieķērās pie tīkla un pastiepās uz augšu, atbalstīja roku pret apmali un pacēla Salliju līdz spraugai. Viņa satvēra izroboto apmali, un Toms palidzēja viņai tikt ārā no helikoptera uz fizelāžas, no kurienes bija redzams, ka līdz zemei jālec astoņas pēdas. Toms redzēja, ka uguns strauji apņem asti, lienot pa degvielas un elektrības līnijām.

Vai varēsi nolēkt?

Sallija pamāja ar galvu. Toms paturēja viņu lejā gar sāniem, un tad Sallija nolēca.

Skrien!

Ko, pie velna, tu tur vēl dari! viņa iekliedzās. Lec lejā!

Fords palika iekšā!

Tā tūlīt uzsprāgs!

Bet Toms jau bija pagriezies atpakaļ, kur ievainotais Fords mēģināja tikt līdz tīklam pie atveres. Viena viņa roka nevarīgi nokarājās.

Toms nogūlās uz vēdera, pastiepās cauri spraugai, sagrāba Fordu aiz veselās rokas un izcēla viņu ārā. Tieši tad, kad viņš bija Fordu izvilcis uz fizelāžas, apkārt uzbangoja melni dūmi, un Toms nolaida Fordu uz zemes.

Tom! Kāp nost! Sallija kliedza no apakšas, palīdzēdama Fordam tikt projām no helikoptera.

Tur palika Hits!

Tagad jau pa caurumu arī plūda melni dūmi. Toms iekāpa helikopterā un noliecās, meklēdams tajā svaiga gaisa slāni. Turēdamies zemu, viņš aizlīda līdz vietai, kur pēdējo reizi bija redzējis Hitu. Karavīrs bezsamaņā gulēja uz sāniem pilota kabīnē starp lausku kaudzēm. Karstuma viļņi dedzināja viņa sānus. Toms satvēra Hitu un pavilka, taču karavīrs bija smags un Tomam neizdevās viņu pakustināt.

Atskanēja apslāpēts būkšķis, un iekšā kaut kas aizdegās. Tomam pāri pārvēlās karstuma un dūmu vilnis.

Hit! Viņš iepļaukāja karavīru. Hits izvalbīja acis. Toms viņam vēlreiz iesita pa vaigu, un vīra acis kļuva skaidras.

Kusties! Ātrāk ārā!

Toms aplika rokas viņam ap pleciem un pacēla viņu sēdus. Hits ar pūlēm pieslējās uz ceļiem, purinot galvu, un viņam no matiem pilēja asins lāses.

Sasodīts…

Ārā! Mēs degam!

Jēziņ…

Šķita, ka Hits beidzot nonācis atpakaļ realitate, gatavs kustēties paša spēkiem. Tagad jau dūmi bija tik biezi, ka Toms tik tikko spēja ko saredzēt. Viņš ar roku taustījās pa grīdu, un Hits līda aiz viņa. Pēc veselas mūžības viņi sasniedza vietu, kur helikoptera fizelāža bija izliekusies uz augšu. Toms pagriezās, sagrāba Hitu aiz muskuļainās rokas un uzlika to uz tīkla.

-Kāp!

Gaisa nebija, un sīvie dūmi šķita kā stikla šķembas viņa plaušās.

Kāp, pie velna!

Hits paklausīja, kustēdamies gluži kā zombijs, un pa viņa rokām plūda asinis. Toms sekoja viņam, sākdams reibt. Viņš juta, ka tūlīt zaudēs samaņu, bija par vēlu. Tās bija beigas. Viņš juta, ka tvēriens kļūst vaļīgs…

Tad no augšas pasniedzās rokas, pavilka viņu augšup un izmeta no helikoptera. Viņš smagi nokrita smiltīs, un pēc brīža viņam blakus ar vaidu tikpat smagi nokrita Hits. Sallija nolēca abiem blakus viņa bija uzkāpusi atpakaļ uz helikoptera, lai izvilktu abus ārā.

Viņi grīļodamies un klibodami mēģināja tikt projām no degošā helikoptera, cik vien tālu iespējams. Beidzot Toms saļima elsodams un klepodams, vairs nespēdams paspert ne soli. Pa pusei lienot, pa pusei guļot smiltīs, viņš izdzirdēja apdullinošu troksni un sajuta pēkšņo svelmi, kad uzsprāga helikoptera degvielas tvertnes, apņemot visu lidaparātu ar liesmām.

Pēkšņi bija redzams dīvains skats: no uguns parādījās vīrietis, viss liesmojošs, pacēlis savā degošajā rokā ieroci. Ar savādu apņēmību viņš apstājās, nomērķēja un izšāva vienu šāvienu un tad lēnām nokrita kā statuja atpakaļ degošajā ellē un bija nozudis uz visiem laikiem.

Toms zaudēja samaņu.

4.nodaļa

Dabas vēstures muzejā Manhetenā bija iestājusies nakts. Liega vēja brāzma čabināja veco kļavu lapas muzeja parkā, un notekcauruļu fantastiskās akmens figūras pie jumtiem klusu tupēja uz tumšo debesu fona. Dziļi muzeja pagrabā dega gaisma Mineraloģijas laboratorijā, kur Melodija Krukšanka, noliekusi muguru pār mikroskopu, sēdēja un skatījās, kā atdalās šūnas.

Tas bija turpinājies jau trīsarpus stundas. Veneras elementārdaļiņas bija veicinājušas apbrīnojamu vairošanās uzplūdu veicinājušas šūnu atdalīšanās orģiju. Sākumā Melodijai bija šķitis, ka tās kaut kādā veidā bija uzsākušas ļaundabīga audzēja veidošanos, ļaundabīgo šūnu grupu. Taču drīz vien viņa saprata, ka šīs šūnas neatdalījās tā, kā to darīja audzēja šūnas vai pat jebkādas normālas šūnas.

Nē, šīs šūnas diferencējās.

Šūnu grupa bija uzsākusi pieņemt tās īpašības, kas piederēja šūnām, kuras veido apaugļotu embriju. Kamēr šūnas turpināja atdalīties, Melodija ieraudzīja vidū tumšu līniju, kas sāka izskatīties tieši pēc tādas, kāda attistījās visos mugurkaulnieku embrijos, un pamazām izveidotu mugurkaulu un muguras smadzenes radījumam, kurš attīstās.

Radījums.

Melodija, jau sasniegusi noguruma pēdējo robežu, pacēla galvu. Viņa vēl nebija iedomājusies, kas tieši varētu šeit augt, vai nu ķirzaka vai kas cits, bet bija vēl par agru ontoloģiskajā procesā ko uzzināt.

Viņa nodrebēja. Pie velna, ko viņa darīja? Būtu neprāts gaidīt un uzzināt. Tas, ko viņa tagad darīja, bija ne tikai muļķīgi, bet arī bīstami. Šīs elementārdaļiņas vajadzēja pētīt, ievērojot biodrošības ceturtā līmeņa noteikumus, nevis viņas visiem pieejamā laboratorijā.

Melodija paskatījās pulkstenī, tik tikko spēdama koncentrēt uzmanību uz rādītājiem. Viņa samirkšķināja acis, paberzēja tās, paskatījās pa labi un tad pa kreisi. Viņa bija tik nogurusi, ka sāka redzēt halucinācijas.

Melodijai nebija ne jausmas, kas ir šīs elementārdaļiņas, ko tās dara, kā tās darbojas. Tās bija svešķermeņi, kas ar asteroīdu Čiksulubs atbraukuši ekskursijā uz Zemi.

Melodija atstūma krēslu un piecēlās, nedaudz grīļodamās, un, rokām drebot, atbalstījās pret galdu. Viņa sāka prātot, ko lai iesāk. Paskatījusies apkārt, viņa ieraudzīja skapī astoņdesmit procentu sālsskābi. Viņa atslēdza skapi, izņēma pudeli un ielēja pāris unces seklā stikla traukā. Tad ļoti rūpīgi un uzmanīgi viņa noņēma priekšmetstikliņu no mikroskopa, aiznesa un ieslidināja sālsskābē. Atskanēja šņākoņa un neskaidra miglošanās, kad sālsskābe acumirklī iznīcināja un sašķēla derdzīgās šūnu grupas, līdz vairs nekas nebija palicis pāri.

Viņa atvieglota uzelpoja. Tas bija pirmais solis iznīcināt organismu, kas auga uz priekšmetstikliņa. Tagad bija jāiznīcina pašas atbrīvotās Veneras elementārdaļiņas.

Melodija pielika skābei stipru oksīdu, neitralizējot to un izraisot sāls slāņa nogulsnēšanos trauka dibenā. Paliekot Bunzena degli zem vāka, viņa uzlika uz degļa stikla trauku un sāka izdedzināt šķidrumu. Pēc brīža viss šķidrums bija iztvaikojis, atstājot tikai sāls kārtu. Tagad viņa pagrieza degli, cik vien stipri iespējams. Pagāja piecas minūtes, tad desmit, un sāls sāka pārvērsties garozā, spīdot spilgti sarkanā krāsā, kad temperatūra sasniedza stikla kušanas līmeni. Neviens oglekļa veids nespēja izturēt tādu karsēšanu. Piecas minūtes viņa paturēja trauku virs degļa, līdz tas bija ķiršu krāsas spīdumā, un tad nodzēsa gāzi un ļāva traukam atdzist.

Melodijai bija palicis vēl kaut kas neizdarīts: pats svarīgākais. Un tas bija pabeigt rakstu, pievienojot to, ko tikko atklājusi. Viņa pavadīja desmit minūtes, uzrakstot pēdējās divas rindkopas, aprakstot nupat redzēto tik sausā zinātniskā valodā, kādu vien varēja no sevis izdabūt. Viņa to saglabāja, pārlasīja vēl pēdējo reizi un jutās apmierināta.

Klusībā Melodija nosodīja sevi par neuzmanību. Lai kas arī bija šīs elementārdaļiņas, tagad Melodija bija pārliecināta, ka tās ir ļoti bīstamas. Nevarēja zināt, ko tās izdarītu ar dzīvu organismu, ar cilvēku. Viņu pārņēma trīsas, prātojot, vai tikai viņa nav inficējusies. Bet tas nebija iespējams daļiņas bija pārāk lielas, lai paceltos gaisā, turklāt, ja nepiemin tās, kuras viņa bija ar tādām pūlēm dabūjusi, pārējās bija droši ieslodzītas akmenī, sešdesmit piecus miljonus gadu vecā, tomēr joprojām funkcionālā.

Funkcionālā.

Tas ari bija galvenais. Kāda bija to funkcija? Bet, pat uzdodot sev šo jautājumu, viņa jau saprata, ka atbildes atrašanai aizietu mēneši, ja ne gadi.

Melodija pievienoja rakstu e-pastam un sagatavoja to izsūtīšanai, turot pirkstu virs pogas IEVADĪT.

Viņa to nospieda.

Un atslīga krēslā, skaļi nopūzdamās un pēkšņi juzdamās patiešām iztukšota. Ar šo pogas spiedienu viņas dzīve bija mainījusies. Uz visiem laikiem.

5.nodaļa

Toms atvēra acis. Saule joslām spīdēja pār viņa gultu, kaut kur aiz muguras viegli pīkstēja monitors, pie sienas bija pulkstenis. Sāpju uzvirmojumā viņam izdevās ieraudzīt Salliju sēžam uz krēsla viņam pretim.

Tu esi pamodies! Viņa pielēca kājās, satverdama Toma roku.

Tomam pat neienāca prātā doma pacelt galvu.

Kas…

Tu esi slimnīcā.

Toms acumirklī visu atcerējās; bēgšanu kanjonā, helikoptera avāriju, ugunsgrēku.

Sallija, kā tu jūties?

Daudz labāk par tevi.

Toms paskatījās uz sevi un satriekts ieraudzīja, cik daudzos apsējos ietīts.

Kas ar mani noticis?

Nekas vairāk par nejauku apdegumu, lauztu plaukstas locītavu, ielauztām ribām, satricinājumu, ievainotu nieri un skartu plaušu. Tas arī viss.

Cik ilgi jau te esmu?

Divas dienas.

Fords! Kā viņam klājas?

Viņam drīz vajadzētu ierasties tevi apraudzīt. Viņam ir lauzta roka un pāris traumu. Viņš ir izturīgs. Tu tiki ievainots visvairāk.

Toms ievaidējās, viņa galva joprojām pulsēja. Kad viss apkārt sāka kļūt skaidrāks, viņš ieraudzīja kaktā sēžam detektīvu Vaileru.

Ko viņš te dara?

Vailers piecēlās kājās, sveicienā pielika roku pie pieres un atkal apsēdās.

Priecājos redzēt tevi nomodā, Brodbent. Neuztraucies, tev nedraud nepatikšanas lai gan vajadzētu tā būt.

Toms nezināja, ko lai atbild.

Es tikai atbraucu, lai paskatītos, kā tev klājas.

Ļoti laipni.

Man šķita, ka tev droši vien būs pāris jautājumu, kurus tu vēlēsies noskaidrot. Kā, piemēram, to, ko mēs uzzinājām par Mārstona Vezersa slepkavu, par to pašu vīru, kas nolaupīja tavu sievu.

Jā, vēlētos gan.

Un pretim, kad vien būsi spējīgs, mēs vēlētos saņemt no tevis pilnīgu ziņojumu par visu. Viņš jautājoši pacēla uzacis.

Skan taisnīgi.

Labi. Vīrieša vārds bija Madokss, Džimsons Alvins Madokss, notiesāts slepkava, kuru, kā noprotams, bija nolīdzis vīrs, vārdā Ians Korvuss, kurators Amerikas Dabas vēstures muzejā, Ņujorkā. Viņš panāca, ka Madoksu agrāk atbrīvo no cietuma. Korvuss pats nomiris tajā pašā naktī, kad tika nolaupīta Sallija, laikam no sirdstriekas. Ņemot vērā laiku, kad tas notika, FIB to izmeklē.

Toms pamāja ar galvu. Sasodīts, kā sāpēja!

Kā šis Korvuss zināja par dinozauru?

Viņš dzirdējis baumas, ka Vezers ir uz pēdām kaut kam nozīmīgam, un aizsūtījis Madoksu, lai tas seko viņam. Madokss nogalināja Vezersu, un, kā šķiet, paņēma no viņa paraugu, kuru Korvuss muzejā izpētīja. Kaut kas tikko parādījās internetā, un sacēlies tāds tracis, kāds agrāk nav pieredzēts. Tas ir visās avīzēs. Vailers papurināja galvu. Dinozaura fosilija… Jēziņ, es apsvēru gandrīz visu, sākot no kokaīna līdz paslēptam zeltam, taču es nekad nebūtu uzminējis, ka tas ir T.Rex.

Kas notiks ar fosiliju?

Atbildēja Sallija:

Valdība ir noslēgusi plakankalnes teritoriju un velk to ārā. Klīst runas, ka viņi uzcels kaut kādu īpašu laboratoriju, kurā to pētīt, varbūt tepat Ņūmeksikā.

Un Madokss? Vai viņš tiešām ir miris?

Vailers sacīja:

Mēs atradām viņa līķi tur, kur jūs to atstājāt, vai vismaz to, kas bija palicis no viņa pāri pēc koijotu uzbrukuma.

Un kas saistīts ar Predator?

Vailers atslīga krēslā.

To mēs vēl risinām. Izskatās pēc kādas nelietīgas valdības iestādes.

Fords par to pastāstīs, kad atnāks, sacīja Sallija.

Kā pēc mājiena ienāca medicīnas māsa, un Toms aiz viņas saredzēja Forda raupjo seju, viena viņa žokju puse bija apsieta, roka ģipsī. Viņš bija ģērbies rūtainā kreklā un džinsos.

Tom! Priecājos redzēt, ka esi atmodies. Fords pienāca un atbalstījās pret gultas kājgali. Nolāpīts, kā tev klājas?

Ir bijis labāk.

Fords uzmanīgi nosēdās ar savu smago augumu uz lētā slimnīcas plastmasas krēsla.

Esmu sazinājies ar dažiem maniem vecajiem draugiem. Kā noprotu, tad daudzas galvas ir kritušas par to, kā tika risināta šī situācija, cilvēka dzīvības galīga neņemšana vērā, nemaz nerunājot par nemākulīgo operāciju. Slepenā iestāde, kas vadīja operāciju, ir izformēta. Valdība izskata visu notikušo, bet tu jau zini, kā tas ir…

Skaidrs.

Ir vēl kas, kaut kas neticams. Zinātnieks Dabas vēstures muzejā Ņujorkā dabūjis gabalu dinozaura, izpētījis to un publicējis rezultātus. Tā ir kā eksplozija. T.Rex gājis bojā no infekcijas, ko atnesa sev līdzi asteroīds, kurš izraisīja masveida izmiršanu. Bez jokiem dinozaurs gājis bojā no infekcijas. Vismaz tā saka. Fords viņam izstāstīja, kā Apollo-17 ar Mēness akmeni atvedis dažas elementārdaļiņas. Kad viņi redzēja, ka akmens ir pilns ar svešiem mikrobiem, viņi to nodeva Aizsardzības izlūkošanas aģentūrai, kas savukārt izveidoja "melno nodaļu", lai nodarbojas ar tā pētīšanu. AIA nosauca nodaļu par MP480 saīsinājums no Mēness parauga 480. Viņi jau trīsdesmit gadus pēta šīs elementārdaļiņas, visu laiku ausoties, vai tikai neparādīsies vēl.

Bet tas tik un tā neizskaidro, kā viņi uzzināja par dinozauru.

Nacionālās drošības birojam ir tāda neganta noklausīšanās iespēja. Mēs nekad neuzzināsim detaļas, bet šķiet, ka viņi pārtvēruši tālruņa zvanu. Viņi uzreiz metušies tam virsū. Viņi jau trīsdesmit gadus gaida, kad parādīsies vēl kādas elementārdaļiņas, tā ka bija gatavi.

Toms pamāja ar galvu.

Kā klājas Hitam?

Joprojām guļ augšstāvā. Ar viņu viss kārtībā. Pilots un pilota palīgs gan abi ir pagalam. Kā arī Masago un vairāki karavīri. Patiesa traģēdija.

Un piezīmju grāmatiņa?

Vailers piecēlās, izņēma to no kabatas un nolika uz gultas.

Tas ir tev. Sallija man stāsta, ka tu vienmēr turot savus solījumus.

6.nodaļa

Melodija nekad nebija bijusi muzeja direktora Kušmana Pīla kabinetā un jutās nomākta viņa vecās Ņujorkas privilēģiju gaisotnes dēļ. Vīrietis pie antīkā rožkoka galda šo iespaidu vēl tikai pastiprināja. Viņš bija tērpies Brooks Brothers pelēkā uzvalkā, sirmie mati bija atsukāti atpakaļ. Viņa pārspīlētā pieklājība un sevis noniecinošās frāzes nepalīdzēja noslēpt nesatricināmo pārākuma izjūtu.

Pīls vadīja viņu pie šeikeru stila koka krēsla, kas bija nolikts blakus marmora kamīnam, un pats apsēdās viņai pretim. Izņēmis no uzvalka iekšējās kabatas Melodijas raksta kopiju, viņš uzlika to uz galda, uzmanīgi izgludinādams ar dzīsloto roku.

Nu, nu, Melodija. Tas ir jauks darbiņš.

Paldies, doktor Pīl!

Lūdzu, sauciet mani par Kušmanu.

Labi… Kušman.

Melodija atslīga krēslā. Viņa nekad nevarētu justies ērti šajā krēslā, kas liktu puritānim saviebties, taču viņa vismaz varēja notēlot, ka tā jūtas. Viņa bija smagi saslimusi ar blēdes sindromu taču nolēma, ka reiz jau tiks no tā vaļā.

Tātad paskatīsimies… Pīls palasīja pāris pierakstu, ko bija atzīmējis uz raksta pirmās lapas. Jūs pievienojāties muzejam pirms pieciem gadiem, vai tiesa?

Tieši tā.

Ar zinātņu doktora grādu no Kolumbijas… Un kopš tā laika veicat lielisku darbu Mineraloģijas laboratorijā kā… pirmās kategorijas tehniskā speciāliste? Izklausījās, ka viņš ir gandrīz vai pārsteigts Melodijas amata dēļ.

Melodija klusēja.

Nu, šķiet, ka ir pienācis īstais laiks paaugstināšanai amatā. Pīls atslīga krēslā un sakrustoja kājas. Šis raksts pauž lielu potenciālu, Melodija. Protams, tas sacēlis satraukuma vilni, taču to jau varēja gaidīt, bet Zinātniskā komiteja ir to uzmanīgi izpētījusi, un šķiet, ka rezultāti izturēs visas pārbaudes.

Tā būs.

Tā ir pareizā attieksme, Melodija. Pīls delikāti noklepojās. Pēc komitejas domām, hipotēze, ka Veneras elementārdaļiņa varētu būt svešs mikrobs, iespējams, ir nedaudz pāragra.

Tas mani nepārsteidz, Kušman. Melodija apklusa, atklājot, ka viņai ir grūti saukt viņu vārdā. Labāk pierodi, viņa nolēma. Godbijīgā, iztapīgā tehniskā speciāliste jau bija pagātne. Jebkura nozīmīga zinātniska attīstība nozīmē apšaubīšanas iespēju. Esmu pārliecināta par savu hipotēzi.

Priecājos to dzirdēt. Protams, esmu tikai muzeja direktors. Tad viņš, sevi noniecinot, iesmējās. Neesmu tādā amatā, lai vērtētu jūsu darbu. Man stāsta, ka tas esot itin labs.

Melodija apmierināta pasmaidīja.

Kušmans atslīga krēslā, uzlika rokas uz ceļiem un pavingrināja pirkstus.

Es aprunājos ar Zinātnisko komiteju, un šķiet, ka esam jums gatavi piedāvāt kuratora palīdzes vietu Mugurkaulnieku paleontoloģijas nodaļā. Tas ir labs amats, kas ved uz štata vietu, un laika gaitā, ja viss norisināsies kā nākas, novedīs pie paaugstināšanas amatā uz Humbolta katedru. Tā būtu bijusi nelaiķa doktora Korvusa vieta, ja vien viņš vēl būtu mūsu vidū. Protams, sagaidāms ari atbilstošs algas paaugstinājums.

Melodija nogaidīja, lai paiet neērts laika sprīdis, pirms atbildēja.

Tas ir devīgs piedāvājums, viņa sacīja. Es to novērtēju.

Mēs par savējiem rūpējamies, prezidents pompozi sacīja.

Es vēlētos, kaut varētu to pieņemt.

Pīla rokas atslāba. Melodija nogaidīja.

Jūs mūs noraidāt, Melodija? Ris neticīgi skatījās, it kā nevēlēšanās palikt muzejā būtu neiedomājama ideja.

Melodija mierīgi atbildēja:

Kušman, esmu pavadījusi piecus gadus šā muzeja pagrabā, nevainojami pildot savus uzdevumus. Es ne reizi neesmu saņēmusi nevienu atzinības kripatu. Man ne reizes nepateicās, ja nu vienīgi nevērīgi uzsita pa muguru. Mana alga bija mazāka par to, ko saņēma apkalpojošais personāls, kas izvāca manus atkritumus.

Protams, mēs jūs ievērojām… Pils bija apmulsis. Un viss mainīsies. Ļaujiet man teikt, ka mūsu piedāvājums nav kā akmenī iekalts. Iespējams, ka mums vajag to iedot Zinātniskajai komitejai pārskatīt un paskatīties, vai mēs jūsu labā nevaram paveikt ko vairāk. Varētu būt iespējama kuratores palīdzes štata vieta.

Es jau noraidīju štata vietu Hārvardā.

Pīla uzacis pārsteigumā sacēlās, bet viņš ātri noslēpa apmulsumu.

Ak, tie gan ir ātri. Viņam izdevās apslāpēti iesmieties. Kāds bija piedāvājums? Ja drīkstu pajautāt?

Montkrīfa katedra. Melodija centās noturēties un plati nesmaidīt. Sasodīts, viņa to visu izbaudīja.

Montkrīfa katedra? Nu, tas ir… ļoti neparasti. Pils noklepojās, atslīga krēslā un pielaboja savu kaklasaiti. Un jūs to noraidījāt?

Jā. Es kopā ar dinozauru došos uz… Smitsona institūtu.

Smitsona? Dzirdot viņu sāncenšu vārdu, viņš piesarka.

Tieši tā. Uz Nacionālo dabas vēstures muzeju. Valdība plāno izbūvēt speciālu, biodrošības ceturtā līmeņa laboratoriju raķešu poligonā "Baltās Smiltis" Ņūmeksikā, lai pētītu dinozauru un Veneras elementārdaļiņas. Viņi man ir lūguši kļūt par direktora palīdzi, kas vadīs izpēti, un piedāvājumā ietilpst arī kuratores štata vieta muzejā. Iespēja turpināt manu darbu pie parauga man ļoti daudz nozīmē. Veneras elementārdaļiņu noslēpums vēl ir jāatklāj; un es gribu būt tā, kas to izdara.

Tas ir jūsu pēdējais lēmums?

-Jā.

Pīls piecēlās, pastiepa roku un vārgi pasmaidīja.

Tādā gadījumā, doktore Krukšanka, ļaujiet man būt pirmajam, kas jūs apsveic.

Melodija nodomāja, ka audzināšana devusi Pīlam vienu labu rakstura īpašību: viņš prata zaudēt.

7.nodaļa

Māja, mazs bungalo, atradās patīkamā vietā netālu no ceļa Mārfas pilsētā, Teksasas štatā. Pāri mauriņam, kuru iekļāva balta mietu sēta, slējās milzīgas sikomores lāsumainā ēna. Pagalmā stāvēja tūkstoš deviņi simti astoņdesmit devītā gada Ford Fiesta un pie garāžas karājās ar roku izveidota zīme, uz kuras bija rakstīts "STUDIJA".

Toms un Sallija novietoja mašīnu uz ielas un piezvanīja pie durvīm.

Es esmu šeit, atskanēja balss no garāžas.

Viņi piegāja pie garāžas, kuras durvis atvērās, atklājot iekšā iekārtotu patīkamu mākslas studiju. Parādījās sieviete, tērpusies vīriešu kreklā, kas bija viņai dažus izmērus par lielu un notraipīts ar krāsu, viņas sarkanie mati bija sasieti augšā ar auduma strēmeli. Viņa bija neliela auguma, mundra un pievilcīga, ar mazu, uzrautu degunu, puicisku seju un strīdīgu dabu.

Kā varu palīdzēt?

Es esmu Toms Brodbents. šī ir mana sieva Sallija.

Sievietes seja atplauka smaidā.

Skaidrs. Robija Vezersa. Liels paldies, ka atbraucāt.

Viņi sekoja Robijai apbrīnojami patīkamajā studijā. Baltās

sienas bija pilnas ar gleznām. No dīvaina izskata akmeņiem, laika apbružātiem koku zariem, veciem kauliem un sarūsējušām tērauda plāksnēm bija izveidotas skulptūras, kas stāvēja uz galdiem pie attālās sienas.

Apsēdieties! Vai vēlaties tēju? Vai kafiju?

Nē, paldies!

Viņi apsēdās uz paklāja, kas bija saritināts, lai to varētu izmantot par dīvānu, un pagaidīja, līdz Robija Vezersa nomazgāja rokas un noņēma savu matu apsēju, pakratot cirtainos matus. Brīdi valdīja neērts klusums.

Tātad, viņa ierunājās, skatoties uz Tomu, jūs esat tas cilvēks, kas atrada manu tēvu.

Heši tā.

Es gribu, lai jūs man izstāstītu visu, kas ar to saistīts, kā jūs viņu atradāt, ko viņš sacīja visu.

Toms sāka viņai stāstīt, atceroties, kā bija dzirdējis šāvienus, kā aizjājis, lai noskaidrotu, kas notiek, un kā ieraudzījis viņas mirstošo tēvu guļam zemē kanjonā.

Viņa pamāja ar galvu, un viņas seja kļuva drūma.

Kā viņš bija… nokritis?

Uz sejas. Viņam vairākas reizes bija iešauts mugurā. Es viņu apgriezu, izdarīju mākslīgo elpināšanu, un viņa acis atvērās.

Vai viņš būtu varējis izdzīvot, ja būtu laikus dabūts no turienes prom?

Ievainojumi bija letāli. Viņam nebija ne mazākās iespējas palikt dzīvam.

Skaidrs. Robijas pirkstu locītavas bija kļuvušas baltas, tik cieši viņa bija satvērusi krēsla atzveltni.

Viņš stingri turēja rokā piezimju grāmatiņu. Viņš man teica, lai to paņemu un nododu jums.

Kādi bija viņa vārdi?

Viņš sacīja, tā ir Robijai… manai meitai… apsoli, ka atdosi to viņai… viņa zinās, kā atrast… dārgumus…

Dārgumus, Robija, nedaudz pasmaidīdama, atkārtoja, tā viņš mēdza runāt par savām fosilijām. Viņš nekad nelietoja vārdu "fosilija", jo viņam bija paranoja, ka viņa atklājumus kāds gribēs piesavināties. Tāpēc viņš mēdza tēlot pustraku dārgumu meklētāju. Bieži vien viņš nēsāja sev līdzi viltotu paslēptu dārgumu karti, lai cilvēki domātu, ka viņš ir sajucis prātā.

Tas izskaidro vienu lietu, par ko es ilgi prātoju. Lai nu kā, es paņēmu viņa doto piezīmju grāmatiņu. Viņš bija… tuvu nāvei. Darīju, ko varēju, bet viņam nebija ne mazākās iespējas. Viņa vienīgās rūpes bijāt jūs.

Robija noslaucīja asaru.

Viņš sacīja tas ir viņai… Robijai. Nodod to viņai… nevienam citam… nevienam, it īpaši policijai ne… Jums vajag… man to apsolīt. Un tad viņš sacīja pasakiet viņai, ka mīlu viņu.

Viņš tā patiešām teica?

Jā. Toms nepiebilda to, ka Vezersam nebija izdevies pateikt pēdējo vārdu nāve bija atnākusi par ātru.

Un tad?

Tie bija viņa pēdējie vārdi. Viņa sirds apstājās, un viņš nomira.

Robija pamāja ar galvu, to noliekdama.

Toms izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu un pasniedza to viņai. Robija pacēla galvu, noslaucīja asaras un paņēma to.

Paldies!

Viņa pagrieza grāmatiņas otru pusi, pāršķirstīja tukšās lapas, apstājās pie divām izsaukuma zīmēm un caur asarām pasmaidīja.

Es zinu vienu: no tā brīža, kad viņš atrada dinozauru, līdz tam, kad tika nošauts, viņš noteikti bija pats laimīgākais cilvēks uz zemes.

Robija lēnām aizvēra piezīmju grāmatiņu un paskatījās ārā pa logu uz saules pielieto Teksasas dienvidu ainavu un lēnām turpināja.

Māte mūs pameta, kad man bija četri gadi. Kurš gan varēja viņu vainot? Viņa bija apprecējusies ar vīru, kurš mūs vilka cauri visiem Rietumiem, no Montānas līdz Teksasai, pa visiem štatiem, kas bija pa vidu. Viņš vienmēr meklēja ko lielu un nozīmīgu. Kad es pieaugu, viņš gribēja, lai braucu viņam līdzi, lai mēs būtu komanda, bet… Es negribēju tajā iesaistīties. Es negribēju dzīvot teltīs tuksnesī un meklēt fosilijas. Gribēju palikt vienā vietā un iegūt draugu, ar kuru draudzība ilgtu vairāk par sešiem mēnešiem. Es visā vainoju dinozaurus. Es ienīdu dinozaurus.

Robija izņēma kabatlakatiņu, atkal noslaucīja asaras un nolika to klēpī.

Es nevarēju vien sagaidīt, kad sākšu mācīties universitātē. Man bija pašai par mācībām jāmaksā tēvam nekad nebija pat divi centi. Mēs sastrīdējāmies. Un tad viņš pirms gada man piezvanīja un sacīja, ka esot uz pēdām kam nozīmīgam dinozauram, kas lielāks par visiem pārējiem dinozauriem, un viņš to atradīšot man. Es jau to biju agrāk dzirdējusi un sadusmojos. Pateicu šo to tādu, ko man nevajadzēja teikt, un tagad man vairs nekad nebūs iespēja to labot.

Telpu piepildīja gaisma un pēcpusdienas klusums.

Es tā vēlētos, kaut viņš vēl būtu šeit, viņa skumji noteica un tad apklusa.

Viņš jums kaut ko uzrakstījis, Toms pavēstīja, izņemdams sainīti. Mēs to atradām apglabātu metāla kārbā smiltīs netālu no dinozaura.

Robija ar drebošām rokām paņēma vēstules.

Paldies!

Sallija sacīja:

Smitsona institūta jaunajā laboratorijā, kuru viņi uzcēla speciāli T.Rex Ņūmeksikā, notiks dinozaura izstādes atklāšana. Viņi to nokristīs. Vai nevēlaties turp aizbraukt? Mēs ar Tomu tur būsim.

Nu… es neesmu pārliecināta.

Man šķiet, ka jums vajadzētu… Viņi to nosauks jūsu vārdā.

Robija strauji pacēla galvu.

-Ko?

Tieši tā, atteica Sallija. Smitsona institūts vēlējās to nosaukt jūsu tēva vārdā, bet Toms viņus pārliecināja, ka jūsu tēvs būtu vēlējies to nosaukt par "Robiju" jūsu dēļ. Bez tam šis dinozaurs ir sieviešu kārtas T.Rcx. Tiek apgalvots, ka viņas bijušas lielākas un niknākas par vīriešu kārtas dinozauriem.

Robija pasmaidīja.

Tēvs būtu viņu nosaucis manā vārdā, vai nu man tas patiktu vai ne.

Un? Toms pajautāja. Vai jums tas patīk?

Iestājās klusums, un tad Robija vārgi pasmaidīja.

Jā. Šķiet, ka patīk gan.

EPILOGS. JORNADA DEL MUERĪO

Pēc četrām stundām visur valdīja tumsa. Viņa bija ierāvusies dūksnājā, acis daļēji aizvērusi. Vienīgā gaisma bija no Šur un tur degošajām cipresēm. Purvs bija pilns ar dinozauriem un maziem zīdītājiem, kas peldēja, kuļājās un turējās virs ūdens, aiz bailēm zaudēdami prātu, daudzi gāja bojā un noslīka.

Viņa piecēlās un viegli atrada ēsmu.

Gaiss bija kļuvis karstāks. Kad viņa ievilka elpu, iesāpējās plaušas un viņa sāpēs ieklepojās. Viņa pacēlās no ūdens, lai cīnītos ar mežonīgo karstumu, un, atpletusi žokļus, ierāva gaisu.

Karstums pastiprinājās. Tumsa pastiprinājās.

Viņa aizslāja līdz dziļākam un vēsākam ūdenim. Apkārt peldēja beigta barība, taču viņa to ignorēja.

Sāka līt melns, sodrējains lietus, noklājot viņas muguru ar darvai līdzīgiem dubļiem. Gaiss kļuva biezāks, visu aizsedza migla. Caur kokiem viņa ieraudzīja sarkanu blāzmu. Augstos pakalnus noslaucīja milzīgs, mežonīgs ugunsgrēks. Viņa vēroja, kā tas iet uz priekšu, eksplodējot lielo koku galotnēs un nometot lejā degošu zaru jūru.

Ugunsgrēks pagāja garām, apejot purvaino slīkšņu, kur viņa bija paslēpusies. Sakarsušais gaiss sāka kļūt vēsāks. Viņa palika tupam ūdenī, nāves trūdu apņemta. Pagāja dienas. Tumsa kļuva arvien dziļāka. Viņa sāka zaudēt spēkus un pamazām mirt.

Nāve viņai bija nepazīstama sajūta, tāda, ko viņa nekad agrāk nebija piedzīvojusi. Viņa juta to kustamies sev iekšienē. Tā viltīgi, klusi viņai uzbruka. Viņa tik tikko spēja pakustēties. Tagad viņa elsoja daudz smagāk un tomēr nespēja apmierināt vajadzību pēc skābekļa. Viņas acis bija karstuma izdedzinātas, un tās miglojās un aiztūka.

Miršana prasīja vairākas dienas. Viņas instinkti ar to cīnījās, pretojās katram tās brīdim. Dienu pēc dienas pieauga sāpes. Viņa koda un spēra sev pa sāniem, izplēsdama pati savu miesu, mēģinādama sasniegt ienaidnieku sevī. Sāpēm pieaugot, viņa kļuva niknāka. Akli viņa streipuļoja uz zemes pusi, kājas šķita neciešami smagas. Atbrīvojusies no ūdens varas, viņa drebēdama nokrita krastā. Tur viņa auroja, spēra un koda dubļos, dusmās plosot zemi. Plaušas sāka pildīties ar šķidrumu, viņas sirdij cīnoties ar asins sūknēšanu caur ķermeni.

Lija karsts, melns lietus.

Bioloģiskā programma, kas bija viņu vadījusi četrdesmit gadus, padevās. Mirstošie neironi iekvēlojās pēdējā bezjēdzīgas aktivitātes uzplūdā. Vairs nebija nevienas atbildes, nevienas programmas, neviena risinājuma vispārējai krīzei. Viņas veltīgā aurošana apslāpa slapjas, vaidošas miesas drebuļos. Smadzeņu kreisā puslode sabruka elektrisko impulsu brāzmā, labā kāja nodrebēja mežonīgos, epileptiskos spērienos, pirms iestājās strauja koma, nagi sastinga, kaulu cīpslas izsprāga. Žokļi atvērās un aizvērās, atkal plaši atvērās un palika tādā pozīcijā sastinguši.

Trīsas turpinājās līdz pat astes galam, vibrējot pret zemi, līdz tikai pats galiņš nedaudz drebēja un tad izbeidzās jebkāda nervu darbība.

Programma bija beigusi savu darbību. Turpināja līt melnais lietus. Pamazām viņu apklāja izžulgusī zeme. Ūdens līmenis pacēlās, ko izraisīja lielās vētras kalnos, un jau pēc dienas viņa bija aprakta biezos dubļos.

Viņas sešdesmit piecu miljonu gadu ilgais apbedījums bija sācies.

epilogs

Furgons lēkāja pa izdangāto ceļu, lidojot kā bulta pāri plašajam Ņūmeksikas Jornada del Muerto tuksnesim. Apkārtne bija līdzena un tukša kā okeāns, vienīgais, kas izcēlās, bija melnu kalnu grēda tālumā. Viņi atradās raķešu poligona "Baltās Smiltis" apkārtnē. Tas bija trīs tūkstošus kvadrātjūdžu liels izmēģinājumu lauks valsts tehnoloģiski progresīvākajiem ieročiem. Tuvojoties melnajiem kalniem, tie ieguva skaidrākas aprises. Centrālais, vulkānisks izdedžu konuss, bija virsotnē noklāts ar radiotorņiem un mikroviļņu taustekļiem.

Esam gandrīz klāt, sacīja Melodija Krukšanka, sēžot priekšā blakus vadītājam militārpersonai.

Viņi pabrauca garām grupiņai apdegušu, ar dēļiem apšūtu ēku, kuras iekļāva divkārša perimetra sēta; aiz tās slējās jauna, spīdīga celtne ar titāna paneļiem, kuru apjoza atsevišķa augstas drošības sēta.

Šeit kādreiz bijusi kaut kāda ģenētiskās inženierijas laboratorija, stāstīja Krukšanka, bet slēgta pēc ugunsgrēka. Smitsona institūts vienojās, ka viņi var daļu no tās izīrēt. Tā kā reiz tā jau bijusi ceturtā līmeņa biodrošības iestāde, daudz mums nepieciešamā jau varēja tur atrast vismaz izolācijas un drošības ziņā. Tā būs ideāla vieta, kur pētīt dinozauru, to apsargā, taču tā ir pieejama. Kopumā lieliska vienošanās.

Izskatās pēc vientuļas vietas, kur dzīvot, sacīja Robija Vezersa.

Nepavisam ne! Krukšanka iesaucās. Tuksnesim piemīt dzenbudismam līdzīgs miers. Un šis ir apbrīnojams apvidus, kur ir tik daudz interesanta, ko apskatīt, senas indiāņu drupas, lavas straumes, alas ar miljoniem sikspārņu. Mums ir staļļi un baseins. Es mācos jāt ar zirgiem. Te noteikti ir labāk par laboratoriju pagrabā bez logiem Ņujorkā.

Furgons piebrauca pie sarga, kurš viņiem pamāja, lai turpina ceļu. Viņi novietoja mašīnu grantētā stāvvietā ēkas priekšā, tur jau bija pilns ar mašīnām, televīzijas furgoniem ar satelītu šķīvjiem, džipiem, kā arī dažādiem militārā transporta līdzekļiem.

Izskatās gluži kā viesībās, sacīja Fords.

Man stāstīja, ka atklāšanā būs gandrīz tikpat daudz apmeklētāju kā Pasaules kausa izcīņā miljards cilvēku.

Fords iesvilpās.

Viņi izkāpa no furgona un nokļuva tveicīgā Ņūmeksikas dienvidu jūlija karstumā. Tas viļņiem cēlās no zemes, it kā tā iztvaikotu.

Viņi šķērsoja stāvvietu un devās titāna ēkas virzienā. Sargs atvēra durvis, un viņi iegāja milzīgā iekšējā pagalmā, kurā netrūka gaisa kondicionētāju. Formas tērpā ģērbies vīrietis ar divām zvaigznēm uz uzpleča pienāca ar pastieptu roku.

Ģenerālis Millers, viņš sasveicinājās ar visiem. "Balto Smilšu" komandieris. Esiet sveicināti! Viņš pamāja Tomam. Mēs jau agrāk tikāmies, bet jūs tobrīd bijāt pamatīgi apstrādāts.

Atvainojiet, diemžēl jūs neatceros.

Ģenerālis pasmaidīja un paspieda viņam roku.

Tagad jūs izskatāties mazliet labāk.

Grupa žurnālistu, kas bija gaidījuši malā, pieskrēja pie viņiem, zibspuldzēm uzliesmojot, pabāzuši kameras un mikrofonus viņiem zem deguna.

Doktore Krukšanka! Doktore Krukšanka! Vai tas ir riesa, ka… Viņu jautājumus apslāpēja trokšņu jūra, visiem sapulcējoties tuvāk.

Krukšanka pacēla rokas.

Dāmas un kungi, tagad nekādu jautājumu. Pēc atklāšanas būs preses konference.

-Jautājums Vezersas jaunkundzei!

Pataupiet to preses konferencei, Robija atsaucās, kamēr viņi izspraucās pa durvīm laboratorijā un pašā kompleksā garā, baltā gaitenī, kura abās pusēs bija nerūsoša tērauda durvis. Apgājuši ap stūri, viņi devās pie milzīgām dubultdurvīm gaiteņa galā. Tās veda uz tādu kā konferences telpu ar krēsliem, kas bija pavērsti pret garu, baltu priekškaru vienā galā. Telpa bija pārpildīta ar zinātniekiem laboratorijas uzsvārčos, valdības cilvēkiem pelēkos uzvalkos un militārām personām; mediji stāvēja aiz virves otrā telpas pusē un bija acīm redzami par to sarūgtināti.

Tas ir aiz tā? pajautāja Robija, norādot uz balto aizkaru.

Tieši tā. Laboratorija tika veidota tā, lai mēs varētu strādāt pilnīgā drošībā, bet atklāti, nevis slepenībā. Tas ir galvenais. Rezultāti tiks publicēti internetā, lai visi tos var aplūkot. Tāds atklājums… nu… tas ir svarīgs, lai neteiktu vairāk.

Melodija sasveicinājās ar vairākiem cilvēkiem. Turpināja ierasties dažādas nozīmīgas personas, un tad, uzklausījuši aicinājumu, visi sāka apsēsties.

Man jārunā, teica Melodija.

Iestājās klusums, kad viņa uzkāpa uz paaugstinājuma un nervozi izklāja pusduci katalogu. Bija ieslēgta vesela straume televīzijas kameru, un viņai bija pāris reižu jāsamirkšķina acis.

Esiet sveicināti, Melodija sacīja, Smitsona institūta jaunajā Tuksneša paleontoloģijas izpētes centrā.

Sekoja aplausu vētra.

Es esmu doktore Melodija Krukšanka, direktora palīdze, un laikam jau jūs visi zināt, kāpēc esam šeit sapulcējušies. Viņa, mazliet uztraukta, pāršķirstīja katalogus. Mēs esam šeit ieradušies, lai atklātu un kristītu to, kas, bez šaubām, ir nozīmīgākais paleontoloģijas atklājums, kāds jebkad izdarīts. Daži to sauktu par visu laiku svarīgāko paleontoloģijas atklājumu.

Bet, pirms mēs turpinām, es gribētu veltīt brīdi, lai pieminētu cilvēku, kurš atrada šo apbrīnojamo eksemplāru nelaiķi Mārstonu Vezersu. Jūs jau visi zināt par Vezersa atklājumu un viņa nogalināšanu. Taču tikai daži zina to, ka Vezerss droši vien bija labākais dinozauru meklētājs kopš Bārnuma Brauna un Roberta Stērnberga laikiem, kaut arī viņa metodes varētu šķist nedaudz neparastas. Viņu šeit pārstāv viņa meita Roberta. Robija? Lūdzu, piecelies!

Izcēlās aplausu vētra, kad Robija nosarkusi piecēlās, pamādama ar galvu.

Ir vēl daži cilvēki, kuriem es vēlētos pateikties. Tomam un Sallijai Brodbentiem pirmkārt, kā arī Vaimenam Fordam, bez kura palīdzības šis dinozaurs tā arī nebūtu ieraudzījis dienas gaismu.

Atkal sekoja vētraini aplausi. Toms pavērās uz Fordu. Viņš vairs nebija tērpies mūka brūnajā talārā un sandalēs. Tagad viņam mugurā bija labs uzvalks, bārda apcirpta īsa, nevaldāmie mati kārtīgi sasukāti atpakaļ. Viņa seja ar lielajiem vaigu kauliem bija joprojām iedegusi no tuksnesī pavadītā laika un tikpat neglīta. Tomēr viņš jutās kā savā elementā, brīvi un ērti.

Melodija turpināja pateikties visiem cilvēkiem, kas bija viņas sarakstā, un pūlis sāka kļūt nemierīgs. Taču tad viņa apklusa, atkal papētīja savus katalogus un nervozi pasmaidīja. Telpā iestājās klusums.

Masačūsetsas tehnoloģijas institūta fiziķis Filips Morisons reiz norādīja, ka dzīvība ārpus kosmosa vai nu pastāv vai ari ne un ka jebkura no šīm iespējām ir prātam neaptverama. Tagad mēs šeit stāvam, zinot atbildi uz lielāko no zinātnes jautājumiem. Dzīvība ārpus kosmosa tiešām pastāv.

Svešas dzīvības atklājums ir bijis vairāku gadsimtu ilgs pieņēmumu un zinātniskās fantastikas temats, tas ir aprakstīts neskaitāmās grāmatās un attēlots filmās. Un tagad tas ir noticis. Un, protams, atklājums notika pilnīgi negaidīti svešas dzīvības mikrobs bija apglabāts fosilijā. Zinātniskās fantastikas rakstnieki ir izdomājuši visus iespējamos veidus, kā varētu notikt šis nozīmīgais atklājums, tomēr ne šo. Vēl viens pierādījums it kā mums tas vispār būtu vajadzīgs -, ka mūsu lielajā, skaistajā pasaulē vēl ir pietiekami daudz pārsteigumu, ko piedzīvot.

Šeit, Tuksneša paleontoloģijas izpētes centrā, mēs varēsim izpētīt šo jauno dzīvības formu drošībā bet atklāti, daloties savos atklājumos ar pasauli visas cilvēces labā. Nebūs nekādu noslēpumu, nekādu iespēju, ka šis atklājums tiks izmantots nepareiziem mērķiem, tas būs tikai cilvēces labā. Ne tikai tas, bet pati fosilija mums izstāstīs ļoti daudz par dinozauriem, it īpaši par tiranozauru viņu anatomiju, šūnu bioloģiju, kā viņi dzīvoja, ko viņi ēda, kā viņi vairojās. Un, visbeidzot, mēs uzzināsim daudz vairāk par to nozīmīgo notikumu pirms sešdesmit pieciem miljoniem gadu, kad mūsu planētā ietriecās asteroīds Čiksulubs, izraisot visu laiku lielāko dabas katastrofu. Mēs jau zinām, ka šie noslēpumainie svešie mikrobi, šīs Veneras elementārdaļiņas, nonāca uz Zemes ar asteroīdu, un tās izplatījās trieciena rezultātā, jo tā paša asteroīda fragments tika atrasts uz Mēness Apollo-17 misijā.

Šie svešie mikrobi bija pēdējā nagla dinozauru zārkā. Ja kādi dinozauri pārcieta triecienu, viņus nogalināja pandēmija, sērga, kas pārspēja visas sērgas. Ja dinozauri nebūtu pilnībā izmiruši, zīdītāji nebūtu varējuši attīstīties lielāki par žurku, un cilvēki vispār nekad nebūtu eksistējuši. Tātad varētu teikt, ka šīs elementārdaļiņas atbrīvoja mums ceļu. Asteroīds un epidēmija sāka milzīgo evolūcijas ķēdi, kas noveda pie cilvēku rašanās.

Krukšanka apklusa un dziļi ieelpoja.

Paldies!

Telpu piepildīja aplausi. Smitsona institūta direktors Hovards Mērčisons piegāja pie paaugstinājuma, vienā rokā nesdams pudeli šampanieša, un paspieda Melodijas roku. Tad viņš pagriezās pret kamerām un apmeklētājiem un plati pasmaidīja.

Vai varu palūgt Robiju Vezersu?

Robija uzsmaidīja Tomam un Sallijai un piegāja pie paaugstinājuma. Direktors satvēra viņas roku un iespieda tajā pudeli šampanieša.

Gaismu, lūdzu!

Aiz viņa uzliesmoja gaisma, apspīdot smagos aizkarus.

Ļaujiet man iepazīstināt jūs ar Robiju Vezersu, dinozaura atradēja Mārstona Vezersa meitu. Mēs viņai palūdzām novadīt kristīšanas ceremoniju.

Atkal atskanēja aplausu vētra.

Mēs nedrīkstam sašķaidīt šampanieša pudeli virs dinozaura, bet mēs vismaz varam pacelt mūsu glāzes tam par godu. Un kurš gan to varēs izdarīt labāk? Viņš pagriezās pret Robiju. Vai jūs vēlētos teikt pāris vārdu?

Robija pacēla pudeli.

Tas ir par godu tev, tēti!

Aplausi.

Bungas, lūdzu! uzsauca direktors.

Skaļruņos atskanēja bungu dārdoņa, un tajā brīdī tika atvērts priekškars, atklājot spoži izgaismotu laboratoriju aiz biezas stikla sienas. Uz vairākiem masīviem metāla galdiem laboratorijā bija izlikta apbrīnojama fosilija, daļēji vēl iekļauta matricē. Gatavotāji jau bija atklājuši lielāko daļu dinozaura galvaskausa un atvērtos žokļus, sašķiebto kaklu, nagus un pēdas. Tas vēl vairāk nekā jebkad radīja priekšstatu, ka dinozaurs cenšas izkārpīties no akmens.

Direktors pacēla roku, un bungošana apklusa.

Laiks attaisīt pudeli, Robija!

Robija cīnījās ar aizbāzni, grozot to turp un atpakaļ. Ar paukšķi tas pārlidoja pār pūli, no kakliņa izplūda šampanietis. Atskanēja aplausi un uzmundrinājuma saucieni. Mērčisons ar savu glāzi noķēra daļu plūsmas, pacēla to pret lielisko fosiliju un sacīja:

Es tevi kristīju par Robiju, tiranozaur!

Atskanēja vētraini aplausi. Parādījās viesmīļi un devās cauri pūlim, nesot sudraba paplātes, pilnas ar šampanieša glāzēm.

Tostu! Tostu!

Telpu pildīja čalu, smieklu un šķindošu glāžu skaņas, kad visi uzsauca tostu milzīgajam nezvēram. Bija dzirdami saucieni: "Par Robiju! Par T.Rex!" un atskanēja Džona Viljamsa melodija filmai "Juras laikmeta parks".

Pēc brīža Melodija pievienojās Tomam un viņa grupiņai. Viņi saskandināja glāzes.

Tas būs tik jauki atklāt tās fosilijas noslēpumus, sacīja Melodija.

Tas laikam ir mūža sapnis, atteica Fords.

Melodija iesmējās.

Es vienmēr esmu bijusi sapņotāja, bet pat neprātīgākajos sapņos kaut ko tādu nevarēju iedomāties.

Dzīve ir pilna pārsteigumu, vai ne? jautāja Fords, piemiegdams aci. Kad es pieteicos klosterī, es nekad nebūtu uzminējis, ka tas mani novedīs šeit.

-Jūs nemaz nelīdzināties mūkam, sacīja Melodija.

Fords iesmējās.

Es neesmu, nekad neesmu tas bijis un tagad jau arī nekad vairs nebūšu. Šā dinozaura meklēšana man lika saprast, ka nespēju veltīt savu mūžu apcerei. Klosteris bija pareizs pareizajā laikā, taču ne visam mūžam.

Ko tu tagad darīsi? pajautāja Toms. Atkal atgriezīsies CIP?

Fords papurināja galvu.

Es pagādāšu sev privātā izmeklētāja praksi.

Ko? Privātdetektīvs? Ko gan abats par to teiktu?

Brālis Henrijs to atbalsta. Viņš jau pašā sākumā esot zinājis, ka es nekad nekļūšu par mūku, bet man pašam tas bija jāatklāj. Un es to arī izdarīju.

Par kādu detektīvu? jautāja Sallija. Dzīsies ar fotoaparātu pakaļ vīriem, kas krāpj sievu?

Fords iesmējās.

Nepavisam ne. Korporatīvā un starptautiskā spiegošana, kriptogrāfija, zinātne un tehnoloģija. Kaut kas līdzīgs tam, ar ko es nodarbojos CIP Es meklēju sev partneri. Viņš pamirkšķināja ar aci Tomam. Ko teiksi?

Kurš es? Ko gan es zinu par spiegošanu?

Neko. Un tieši tā arī vajadzētu būt. Es zinu tavu raksturu ar to pietiek.

Es par to padomāšu.

Turpinājās ovācijas, kad direktors atvēra vēl vienu pudeli un palaida to žurnālistu vidū, piepildot viņu glāzes un klausoties viņu žēlabās.

Fords pamāja uz dinozaura galvu ar tā robotajiem zobiem un dobajām acīm.

Tas tiranozaurs liktenīgajā naktī nepadevās tik mierīgi.

Niknums, niknums par gaismas izdzišanu, nomurmināja Melodija.

Fords iemalkoja šampanieti.

Kamēr jūs teicāt savu runu, Melodija, man iešāvās prātā savāda doma.

Kāda tad?

Fords paskatījās uz dinozauru un tad uz Melodiju.

Ļaujiet man pajautāt: kāpēc jūs domājat, ka Veneras elementārdaļiņas ir dzīvas?

Melodija pasmaidīja un papurināja galvu.

Nu, jums taisnība, ka formāli tas neatbilst mūsu kritērijiem par to, kas ir dzīvība, jo nav ar DNS pamatots. Taču atbilst visam pārējam tajā ziņā, ka tās var apaugļoties, augt, adaptēties, baroties, pārraidīt enerģiju un izvadīt liekos produktus.

Ir vēl viena iespēja, ko jūs varbūt neesat apsvērusi.

Kāda?

Ka Veneras elementārdaļiņa ir mehānisms.

Mehānisms? Kā nanomehānisms? Bet kādam nolūkam?

Lai nodrošinātu dinozauru izmiršanu. Iespējams, ka tā ir mehānisms, kas radīts, lai manipulētu vai vadītu evolūciju, to uzlika uz asteroīda, kas devās Zemes virzienā, iespējams, asteroīds pat tika pagrūsts Zemes virzienā.

Bet kāpēc?

Jūs pati to pateicāt. Lai radītu ceļu cilvēces evolūcijai.

Iestājās neliels klusuma brīdis, un tad Melodija neveikli

iesmējās.

Tā ir oriģināla doma. Tikai bijušais mūks ir spējīgs ko tādu sagudrot.

pateicība

Esmu lielu pateicību parādā savam Tor/Forge redaktoram Robertam Glīsonam par viņa nenovērtējamām idejām, talanta spilgtumu un lieliskajiem ieteikumiem. Es vēlētos pateikties ari Tomam Dohertijam, Lindai Kvintonei, Elenai Stokai, Ērikam Rābam un Danai Džuzio. Es gribētu ari pateikties Linkolnam Čaildam, manam partnerim kriminālajā literatūrā, par viņa daudzajiem lieliskajiem ierosinājumiem. Esmu ļoti pateicīgs Ērikam Simonovam, Metjū Snaideram, Džonam Džavnam, Bobijam Rotenbergam, Nikolo Kaponi un Sebastjanam Pričardam.

Informācijas saņemšanā par dinozauriem, Čiksuluba triecienu, K-T slāni un dinozauru izmiršanu esmu parādā pateicību vairākiem avotiem, no kuriem paši svarīgākie ir Deivida A. Kringa un Daniela D. Durdas raksts "Diena, kad dega pasaule", Scientific American 2003. gada decembra numurā, Roberta T. Bakera darbs "Dinozauru herēze" un Džona R. Hornera un Dona Lesema "Viss par T.Rex". Tiem, kuri vēlas uzzināt ko vairāk par šo tematu, iesaku šos literāros avotus, kā ari manu dokumentālo grāmatu Dinosaurs in the Attic, kurā ir stāsti par dažiem agrākajiem dinozauru medniekiem un viņu atradumiem.

Abikija, Čamas upe, kristiešu klosteris tuksnesī un daudzas plakankalnes patiešām eksistē, taču vairums detalizēto ģeogrāfisko vietu šajā romānā ir izdomāts vai arī ir pārvietots uz Ņūmeksiku no citurienes. It īpaši esmu atļāvies pārvietot attālo un tiešām apbrīnojamo Bigbenda kanjonu Teksasā, pazīstamu kā Velna kapsētu, šā romāna pēdējo notikumu vietu. Interesentiem daru zināmu, ka nesen publicēts albums Ribbons ofTime par īsto Velna kapsētu, un tajā ir attēli ar īsto teritoriju, kas aprakstīta romānā.

beigas

Duglass Prestons

TIRANOZAURU KANJONS

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Edīte Loze Operatore Ilona Smirnova Maketētājs Igors IJjenkovs Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 27289284.

D. Prestons

Pr 397 Tiranozauru kanjons / No angļu vai. tulk. Guna Niedra. R., "Apgāds "Kontinents"", 2007. 461 lpp.

"KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Content

Prestons Duglass Tiranozauru kanjons

PROLOGS

PIRMĀ DAĻA LABIRINTS

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Treša nodaļa

Ceturta nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmita nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmita nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmita nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

Sešpadsmita nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmita nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otra nodaļa

Divdesmit treša nodaļa

OTRĀ DAĻA. ČIKSULUBS

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Treša nodaļa

Ceturta nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmita nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmita nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

Sešpadsmita nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

TREŠĀ DAĻA. IRBJU LĪCIS

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Treša nodaļa

Ceturta nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmita nodaļa

11.NODAĻA

12.nodaļa

13.nodaļa

14.nodaļa

15.nodaļa

16.nodaļa

17.nodaļa

18.nodaļa

19.nodaļa

20.nodaļa

21.nodaļa

22.nodaļa

23.nodaļa

24.nodaļa

25.nodaļa

CETURTĀ DAĻA. VELNA KAPSĒTA

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Treša nodaļa

Ceturta nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

PIEKTĀ DAĻA. VENĒRAS ELEMENTĀRDAĻIŅA

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Treša nodaļa

Ceturta nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

7.nodaļa

8.nodaļa

9.nodaļa

Desmita nodaļa

11.nodaļa

12.nodaļa

13.nodaļa

SESTĀ DAĻA. VELNA ASTE

1.nodaļa

2.nodaļa

3.nodaļa

4.nodaļa

5.nodaļa

6.nodaļa

7.nodaļa

EPILOGS. JORNADA DEL MUERĪO

epilogs

pateicība

beigas