Prestons Duglass

Čailds Linkolns

Tumsas rats

Duglass Prestons. Linkolns Čailds

Tumsas rats

1

Plašajā Lolunas ielejā vienīgās dzīvības zīmes bija divi melni punkti, ne lielāki par ielejā izmētātajiem, salā saplaisājušajiem klinšu bluķiem. Ceļinieki lēni virzījās pa šauru taciņu. Tuksnesīgajā ielejā neauga koki, vējš šalca un svilpa klintīs, no virsotnēm atbalsojās melno ērgļu saucieni. Abi jātnieki tuvojās milzīgai, divtūkstoš pēdas augstai granīta sienai, no kuras plūda neliela ūdens straumīte svētās čangpo upes izteka. Taka pazuda aizā, kas pāršķēla klints sienu, pēc tam atkal parādījās lielākā augstumā, stiepjoties gar stāvo krauju, līdz beidzot nonāca virsotnē uz garas kalna kores, lai drīz atkal pazustu robainajās kalnu galotnēs un plaisās. Šo ainu kā pārsteidzoši majestātiski sargi ieskāva trīs milzīgie Himalaju kalni Daulagiri, Anapurna un Manaslu kā ledu kalti cietokšņi sniega apmetņos. Aiz tiem debesīs savilkās vētras mākoņu jūra tērauda krāsā.

Abi jātnieki virzījās uz priekšu pa ieleju, noliekuši galvas pret salto vēju. Šis bija pēdējais ceļojuma posms, un, lai gan draudoši tuvojās vētra, viņi jāja lēni, jo zirgi bija pārguruši. Tuvojoties aizas mutei, viņi šķērsoja strautu vienreiz, tad vēlreiz. Pēc tam lēni iegāja aizā un pazuda no skata.

Aizā viņi turpināja virzīties pa tikko saskatāmo taciņu, kas vijās virs šalcošās straumes. Ēnas, kur klinšu siena saskāras ar akmeņaino aizas gultni, vīdēja zilgani ledus krāvumi. Debesīs joņoja tumši mākoņi, tos dzina arvien pieaugošais vējš, kas gaudoja klintīs virs aizas.

Lielas klints sienas pakajē taka pēkšņi mainīja virzienu un tiecās augšup gar biedējošās kraujas sānu. Uz kraujas izvirzījuma slējās sena sardzes cietokšņa drupas četras pussagruvušās sienas, kur jumta vietā pulcējās strazdu bars. Kraujas pakājē bija liels mani akmens ar iegravētām Tibetiešu lūgšanām. To bija nogludinājušas un nospodrinājušas neskaitāmas rokas, izlūdzoties svētību bīstamājam ceļam uz virsotni.

Abi ceļinieki pie cietokšņa nokāpa no zirgiem. Tālāk bija jāiet kājām, vedot zirgus pavadā pa šauro taku, jo pārkarenā klints nebija pietiekami plata jātniekam. Vietām akmeņu lavīnas bija atsegušas klints sienu, izpostot taku. Šajos posmos ceļu aizstāja neapstrādāti dēļi un klintīs iestiprināti balsti, kas veidoja šaurus, čīkstošus tiltiņus bez margam. Citur taka bija tik stāva, ka ceļiniekiem un zirgiem bija jārāpjas pa akmens pakāpieniem, ko nodeldējušas neskaitāmu svētceļnieku un dzīvnieku kājas.

Vēja virziens bija mainījies, un tagad tas auroja aizā, nesdams līdzi retas sniegpārslās. Smagi mākoņi sabiezeja virs aizas, padarot to tumšu kā naktī. Taču abi ceļotāji devās tālāk bīstamajā gājienā pa ledainajiem pakāpieniem un akmeņu šķēršļiem. Kāpjot arvien augstāk, viņi dzirdēja ūdenskrituma šalkoņas rēgaino atbalsi klinšu sienās, kas kopā ar vēja gaudošanu šķita kā noslēpumainu balsu saucieni nesaprotamā valodā.

Kad ceļinieki beidzot bija nokļuvuši uz kalna kores, vējš viņus gandrīz apturējā, plosīdams drēbes un svilinadams atsegtās sejas. Pieliekušies un mudinadami pagurušos zirgus, viņi devās uz priekšu pa kalna muguru, līdz sasniedza sena ciemata drupas. Tā bija drūma vieta. Mājas bija sagrautas kādā senā dabas katastrofā, baļķi izmētāti un salauzti, dubļu ķieģeļi pamazam izšķīda, atgriežoties zemē, no kā tie bija izgatavoti.

Ciemata vidū slējās lūgšanu akmeņu grēda, ko rotāja kārts ar desmitiem vēja plīvojošu, nodriskātu lūgšanu karodziņiem. Viena puse pletās sena kapsēta, kuras aizsargmūris bija sabrucis un, nobrūkot zemei, kapi bija atverušies, un kauli un galvaskausi izmētāti uz garas, akmeņiem klātas nogāzes. Kad ceļinieki tuvojās, no kaulu kaudzes, nikni ķērcot, pacēlās kraukļu bars, un to balsis biedejoši atskanēja zem tumšajiem mākoņiem.

Pie akmeņu krāvumā viens no jātniekiem apstājās un nokāpa no zirga, liekot otram palikt seglos. Viņš pieliecās, pacēla no zemes kādu senu akmeni un pievienoja to kaudzei. Tad brīdi stāvēja klusā meditācijā, ļaujot vējam plosīt apmetni, pēc tam atkal satvēra zirga pavadu. Viņi turpināja ceļu.

Aiz pamesta ciemata taka strauji sašaurinajas, virzoties pa kalna kori kā pa naža asmeni. Turēdamies pretī nežēlīgajam vējam, abi ceļinieki soli pa solim devās uz priekšu, gar kalna krauju, līdz beidzot pamanīja milzīga cietokšņa mūrus un tornīšus neskaidri slejamies pret tumšajām debesīm.

Tas bija klosteris, kura nosaukumu Gsalrigčonga varētu tulkot kā "tukšuma apzināšanas dārgakmens". Kad taka vijās tālāk gar kalna sānu, klosteris kļuva labāk saskatāms. Uz kailas granīta klints uzceltas masīvas sarkani apmestas sienas un kontrforsi, kas balstīja tornīšiem rotātus jumtus, uz kuriem vietām spīdēja zelta lokšņu klājumi.

Gsalrigčongas klosteris bija viens no nedaudzajiem Tibetā, kas bija paglābušies no postījumiem ķīniešu iebrukumā, kad kareivji padzina dalailamu, nogalināja tūkstošiem mūku un iznīcināja neskaitāmus klosterus un reliģiskas celtnes. Gsalrigčongu pasargāja gan tā nomaļā atrašanās vieta, kas bija tuvu strīdīgajai robežai ar nepālu, gan pavisam vienkāršā birokrātiskā neuzmanība varas iestādes nebija pamanījušas šāda klostera esamību. Vēl tagad tas nebija iezīmēts tā saucama Tibetas autonomā reģiona kartēs, un mūki ļoti centās saglabāt šo slepenību.

Taka stiepās gar stāvu, nobirušiem akmeņiem klātu nogāzi, kur maitasputnu bars apstrādāja izmētātus kaulus.

— laikam šeit nesen kāds miris, nomurmināja vīrietis, ar galvas mājienu norādot uz resnajiem, paēdušajiem putniem, kas, nemaz nebaidoties, grozījās apkārt.

— kā tā? Jautāja viņa ceļabiedre.

— kad mūks nomirst, viņa līķis tiek sacirsts gabalos un izmests zvēriem. Tas tiek uzskatīts par lielu godu ar savam mirstīgajām atliekām pabarot citas dzīvas radības.

— ir nu gan dīvaina tradīcija.

— gluži pretēji, neapšaubami loģiska. Dīvainas ir mūsu tradīcijas.

Taka beidzās pie nelieliem vārtiem masīvajā klostera mūrī. Vārti bija atvērti, un tajos stāvēja Budistu mūks, ietinies sarkani oranžā tērpā, ar degošu lāpu rokā, it kā būtu viņus gaidījis.

Abi salīkušie ceļinieki iegāja pa vārtiem, joprojām vezdami līdzi zirgus. Parādijās cits mūks un klusēdams paņēma pavadas, lai aizvestu lopiņus uz stalli mūru iekšienē.

Ceļotāji apstājās pirmā mūka priekšā strauji sabiezējošajā tumsā. Mūks gaidījā, neteikdams ne vārda.

Pirmais ceļinieks noņēma kapuci, atsedzot gareno, bālo seju, gaišos matus, stingros sejas vaibstus un sudrabainās acis tas bija federālā izmeklēšanas biroja īpašais aģents Aloizijs Pendergasts.

Mūks pievērsās otram ceļiniekam. Tas uzmanīgi noņēma kapuci, atbrīvojot kuplus, brūnus matus, ko uzreiz uztvēra vējš ar virpuļojošajām sniegpārslām. Viņa stāvējā, mazliet pieliekusi galvu jauna sieviete, nedaudz pāri divdesmit, ar smalkiem sejas vaibstiem, maigām lūpām un augstiem vaigu kauliem Konstansa Grīna, Pendergasta aizbilstamā. Vērīgas vijolīšu krāsās acis paraudzijās apkārt, aši ievērojot visu, tad viņa nodūra skatienu.

Mūks paraudzijās viņā tikai īsu mirkli. Neko neteicis, viņš pagriezās, ar rokas mājienu likdams viesiem sekot viņam pa akmeņiem izliktu ceļu uz galvenajām klostera ēkām.

Pendergasts un Konstansa klusēdami sekoja mūkam pa nākamajiem vārtiem, aiz kuriem pavērās klostera noslēpumainās tumšās dzīles, kur gaisu pildīja spēcīga sandalkoka un vaska smarža. Smagas, ar dzelzi apkaltas durvis nodunēja un aizvērās aiz viņiem, apslāpējot vēja gaudas līdz klusam čukstam. Viņi devās tālāk pa garu gaiteni, kura viena siena bija klāta ar misiņa lūgšanu dzirnavām, kas čīkstēdāmas nemitīgi griezās, kāda neredzama mehānisma darbinātas. Gaitenis sazarojās, pēc tam atkal pagriezās, vedot tālāk klostera dzīlēs. Viņu priekšā parādījās vēl viens mūks, nesdams misiņa svečturi ar garām svecēm, kas noslēpumaini apgaismoja senus sienu gleznojumus abās gaiteņa pusēs.

Beidzot pēc daudziem labirinta līkločiem viņi bija nokļuvuši lielā zālē. Vienā tās galā slējās simtiem sveču apgaismota padmasambhavas tantriskā Budas zelta statuja. Atšķirībā no daudziem citiem Budas atveidojumiem ar domīgu sejas izteiksmi un pusaizvērtām acīm, tantriskā Budas acis bija plaši atvērtas, to skatiens vērīgs un dzīvības pilns, simbolizējot augstāko apziņas pakāpi, ko panāk, studējot slepenās dzogčena mācības un vēl ezotēriskāko cungžaņ.

Gsalrigčongas klosteris bija viena no divām svētvietām pasaulē, kur bija saglabāta čungžaņ noslēpumainā mācība, kuru tas nedaudzie pazinēji dēvēja par "prāta nepastavības dārgakmeni".

Uz šis svētnīcas sliekšņa abi ceļotāji apstājās. Zāles tālākajā galā uz pakāpienveida akmens soliem klusēdami sēdēja mūki, it kā kādu gaidīdami.

Uz augstāka sola sēdēja klostera priekšnieks. Viņš bija neparasta izskata vīrs ar priecīga, pat līksma smaida savilktu vecīgo, krunkaino seju. Mūka tērps karājās uz viņa kaulaina auguma vaļīgi kā maiss. Viņam līdzās sēdēja mazliet jaunāks mūks, kurš arī bija pazīstams Pendergastam. Tas bija Čerings, viens no nedaudzajiem angļu valodas pratējiem, kas nodarbojās ar klostera ikdienas dzīves vadīšanu. Viņš bija pārsteidzoši jauneklīgs vīrs ap sešdesmit. Zemāk vienā rindā sēdēja divdesmit mūki visdažādākajā vecuma no pusaudžiem līdz sirmgalvjiem.

Čerings piecēlās un ierunājās angļu valodā ar savādi melodisku Tibetiešu akcentu.

— draugs Pendergast, sveicam tevi atgriežamies Gsalrigčongas klosterī un sveicam arī tavu viesi. Lūdzu, sēdieties un iedzeriet tēju kopā ar mums.

Viņš norādīja uz. Akmens solu ar diviem ar zīdu izšūtiem spilveniem, vienīgajiem šajā telpā. Abi ceļinieki apsēdas, un pēc brīža ienāca vairāki mūki, nesdami misiņa paplātes ar kūpošas, ar sviestu aizdarītas tējas tasēm un t$ampa. Viņi klusēdami malkoja saldo dzērienu, un tikai tad, kad tases bija iztukšotas, Čerings ierunājās atkal.

— draugs Pendergast, kas šoreiz atveda uz Gsalrigčongu? Viņš jautāja.

Pendergasts piecēlās.

— paldies, Čering, par laipno uzņemšanu, viņš klusi atbildēja. Es priecājos atkal būt šeit. Ierados, lai turpinātu savu meditācijās un apgaismības ceļu. Ļaujiet iepazīstināt jūs ar Konstansu Grīnas jaunkundzi, kas arī cer kļūt par mācekli. Viņš satvēra Konstansas roku, un viņa piecēlās.

Iestājās ilgs klusums. Beidzot Čerings piecēlās. Viņš piegāja pie Konstansas, nostājās viņas priekšā, rāmi lūkodamies viņas acīs, tad pastiepa roku un pieskārās viņas matiem, viegli pārlaižot tiem pirkstus. Pēc tam lēni un maigi pieskārās viņas krūtīm, vispirms vienai, tad otrai. Konstansa stāvēja mierīgi, aci nepamirkšķinot.

— vai tu esi sieviete? Viņš jautāja.

— gan jau jūs esat redzējis sievietes, Konstansa vēsi atteica.

— nē, atbildēja mūks. Neesmu redzejis nevienu sievieti, kopš ierados šeit divu gadu vecumā.

Konstansa nosarka. Lūdzu, piedodiet. Jā, es esmu sieviete.

Čerings pievērsās Pendergastam. — šī ir pirmā sieviete, kas jebkad ieradusies Gsalrigčongas klosterī. Mēs nepieņemam sievietes par māceklēm. Man ļoti žēl, bet tas nav atļauts. Sevišķi tagad, kad norit godājamā Ralanga Rinpočes bēru ceremonijas.

— Rinpoče ir miris? Jautāja Pendergasts.

Čerings nolieca galvu.

— cik skumji dzirdēt par visaugstāka lamas nāvi.

Čerings tikai pasmaidīja. — tas nav nekāds zaudējums. Mēs atradīsim viņa reinkarnāciju deviņpadsmito Rinpoči -, un viņš atkal būs kopā ar mums. Taču es patiesi nožēloju, ka nespējam izpildīt tavu lūgumu.

— viņai ir vajadzīga jūsu palīdzība. Man arī ir vajadzīga jūsu palīdzība. Mēs abi esam… noguruši no pasaules. Mēs mērojām tālu ceļu, lai atrastu mieru. Mieru un dziedināšanu.

— es zinu, cik grūts bija jūsu ceļojums. Zinu, cik lielas ir jūsu cerības. Taču Gsalrigčongas klosterī tūkstoš gadus nav bijusi neviena sieviete, un tur neko nevar mainīt. Viņai jadodas projām.

Atkal iestājās ilgs klusums. Tad Pendergasts pacēla skatienu uz sirmgalvi, kas nekustīgi sēdēja uz augstāka sola. — vai tas ir arī klostera priekšnieka lēmums?

Kādu brīdi sirmgalvis neizrādīja nekādās dzīvības zīmes. Svešinieks varētu pat noturēt viņu par vecu plānprātiņu, kas vada savas dienas, tukši blenzdams ar muļķīgu smaidu sejā. Taču tad viņš tikko manāmi pakustinaja izkaltušu pirkstu, un viens no jaunākajiem mūkiem pakāpas augšā un pieliecās pie sirmgalvjā, pielikdams ausi pie viņa bezzobainās mutes. Pēc brīža viņš izslējās un kaut ko teica Čeringam Tibetiešu valodā.

Čerings pārtulkoja: — klostera priekšnieks lūdz, lai sieviete atkārto savu vārdu.

— Konstansa Grīna, atskanēja klusa, bet apņēmīga balss.

Čerings pārtulkoja to Tibetiešu valodā, ar grūtībām izrunājot vārdu.

Atkal iestājās klusums, vēl ilgāks nekā iepriekš.

Tad atkal mājiens ar pirkstu, atkal sirmgalvis kaut ko iečukstēja ausī jaunajam mūkam, un tas atkārtoja skaļāk.

Čerings jautāja: — klostera priekšnieks vēlas zināt, vai tas ir īstais vārds.

Konstansa pamāja ar galvu. — jā, tas ir mans īstais vārds.

Vecais lama lēni pacēla kaulaino roku un ar pirkstu, ko rotāja vismaz collu garš nags, norādīja uz ēnā slīgstošu sienu. Visi skatieni pievērsās tempļa gleznojumam, kas bija paslēpts aiz aizkara, viena no daudzajiem pie zāles sienam.

Čerings piegājā, pacēla aizkaru un apgaismoja sienu ar sveci. Parādījās pārsteidzoši spilgts un sarežģīts gleznojums: koši zaļa dievietes figūra ar astoņam rokam sēž uz balta mēness diska, bet viņai apkārt kā vētras nesti riņķo dievi, dēmoni, mākoņi, kalni un zelta ornamenti.

Vecais lama atkal kaut ko iečukstēja ausī jaunajam mūkam, čāpstinādams bezzobaino muti. Tad viņš smaidīdams atlaidās pret sienu, kamēr Čerings pārtulkoja viņa vārdus.

— viņa svētība lūdz pievērst uzmanību Zaļās Taras Tankas2 gleznojumam.

Atskanēja balsu murdoņa un šļūcoši soļi, kad mūki piecēlās no soliem un bijīgi nostājās pusaplī pie gleznas, kā skolnieki gaidīdami skolotāja lekciju.

Vecais lama pamāja ar kaulaino roku, likdams Konstansai Grīnai pievienoties šim pulciņam, un viņa steidzīgi paklausīja; mūki pakāpas sāņus, atbrīvodami viņai vietu.

— šajā gleznā ir attēlota zaļā tara, Čerings turpināja tulkot starpnieka atkārtotos vecā mūka vārdus. Viņa ir visu Budu māte. Viņai piemīt pastavība. Arī gudrība, prāta asums, atra domašana, dāsnums un bezbailība. Viņa svētība aicina sievieti pieiet tuvāk un aplūkot zaļas taras Mandalu.

Konstansa piesardzīgi paspēra soli uz priekšu.

— viņa svētība jautā, kāpēc šai māceklei ir dots zaļās taras vārds.

Konstansa paraudzijās apkārt. Nesaprotu, ko jūs ar to domājāt.

— tavs vārds ir Konstansa Grīna1 . Šis vārds izsaka divas svarīgākās Zaļās Taras īpašības. Viņa svētība jautā, kā tu ieguvi šo vārdu.

— Grīna ir mans uzvārds. Anglijā tas ir visai izplatīts, bet par tā izcelsmi man nav ne jausmas. Vārdu Konstansa man deva māte. Tas bija iecienīts toreiz.., tajā laika, kad es piedzimu. Tas, ka manam vārdam ir kāda līdzība ar Zaļo Tāru, droši vien ir tikai sagadīšanas.

To dzirdot, sirmgalvis sāka gardi smieties un ar divu mūku palīdzību pūlējas piecelties kājās. Kādu brīdi viņš stāvēja grīļodamies, it kā no niecīgākā pieskāriena varētu saļimt un sabrukt. Joprojām smiedamies, viņš atkal ierunājās čerkstošā balsī, atsegdams sārtas bezzobainas smaganas un vecajiem kauliem līksmībā čīkstot.

— sagadīšanas? Tādas nav. Mācekle asprātīgi pajokoja, pārtulkoja Čerings. Klostera priekšniekam patīk labi joki.

Konstansa paraudzijās uz Čeringu, tad uz klostera priekšnieku un atkal uz Čeringu. — vai tas nozīme, ka man atļaus te mācīties?

— tas nozīme, ka tavas mācības jau ir sākušās, Čerings smaidīdams atbildēja.

2

Viena no Gsalrigčongas klostera attālākajiem paviljoniem Aloizijs Pendergasts sēdēja uz sola blakus Konstansai Grīnai. Akmens logu rinda pavēra skatu uz lolunas aizu un tālāk uz varenajam Himalaju virsotnēm, ko apspīdēja viegli sārta saulrieta blāzma. No tālienes klusi varēja sadzirdēt ūdenskrituma troksni olunas ielejas sākumā. Kad saule pazuda aiz apvaršņa, atskanēja jzung taures dobjais, gari stieptais sauciens, atbalsojoties aizās un kalnos.

Bija pagājuši gandrīz divi meneši. Bija pienācis jūlijs, un augstajās Himalaju priekškalnēs bija iestājies pavasaris. Ielejās bija sazaļojusi zāle, ko rotāja pļavu ziedi, bet kalnu nogāzēs plauka sārtas savvaļas rozes.

Viņi sēdēja klusēdami. Klosterī viņiem vēl bija atlicis pavadīt divas nedēļas.

Atkal ieskanejās dzung, un nodzisa saules ugunīga blāzma virs Daulagiri, anapurnas un manaslu trim no desmit pasaules augstākājām virsotnēm. Krēsla sabiezēja ātri, pārpludinot ielejas kā ar tumšiem ūdeņiem.

Pendergasts pārtrauca klusumu. — tavas mācības norit labi. Pat izcili. Klostera priekšnieks ir apmierinats.

— jā. Viņas balss bija klusa un izklaidīga.

Viņš viegli un saudzīgi uzlika plaukstu uz sievietes rokas. — mēs neesam par to runājuši, bet es gribēju pajautāt, vai… fiveršemas klīnikā viss pagāja labi. Vai nebija kādi sarežģījumi ar… to procedūru. Pendergasts šķita neierasti samulsis un nespēja atrast īstos vārdus.

Konstansa nenovērsa skatienu no saltajiem, sniegotajiem kalniem.

Pendergasts vilcinājās. — kaut tu būtu ļāvusi man iet līdzi.

Viņa, joprojām klusēdama, nolieca galvu.

— Konstansa, tu man esi ļoti dārga. Varbūt līdz šim neesmu to pietiekami skaidri izteicis. Ja tā ir, es atvainojos.

Konstansa vēl zemāk pielieca galvu un nosarka. — paldies. Izklaidīgo izteiksmi viņas seja nomainīja tikko manams satraukums. Viņa pēkšņi piecēlās, novērsusi skatienu.

Pendergasts arī piecēlās.

— atvaino, Aloizij, bet tagad es vēlētos uz brīdi palikt viena.

— protams. Viņš vērojā, kā slaidais stāvs attālinās, kā rēgs pazūdot klostera mūru līkločos. Tad viņš atkal pievērsa skatienu kalnainajai ainavai aiz loga un dziļi iegrima domās.

Kad paviljonu apņēma tumsa, Dzung apklusa, un pēdējās skaņas gaistošā atbalss vēl ilgi lidinājās kalnos. Iestājās klusums, it kā līdz ar tumsu visa apkārtne pamirtu un sastingtu. Bet tad tumšzilajās ēnās paviljona pakajē parādījās kāds stāvs: vecs mūks safrankrāsās tērpā. Viņš pamāja Pendergastam ar sažuvušu roku, pavicinot plaukstu Tibetiešu žestā, kas nozīmēja nāc.

Pendergasts lēni devās pretī mūkam. Tas pagriezās un šļūcošā gaitā aizsoļoja tumsā.

Pendergasts sekoja viņam, ziņkāres pārņemts. Mūks veda viņu negaidītā virzienā, pa pustumšiem gaiteņiem uz celli, kura mita slavenais iemūrētais eremīts. Tas labprātīgi bija ļāvis sevi iemūrēt tik mazā telpā, kur bija iespējams tikai sēdēt un meditēt, un bija pavadījis tur visu mūžu, tikai vienreiz dienā saņemot maizi un ūdeni pa lodziņu, kas bija atvērāms, pagriežot vienu kustināmu ķieģeli.

Vecais mūks apstājās mūra sienas priekšā, aiz kuras slēpās vientuļnieka celle. Mūra akmeņus bija nogludinājušas neskaitāmās rokas, jo tūkstošiem cilvēku nāca jautāt eremīta padomu. Pendergasts bija dzirdējis, ka šis mūks ticis iemurēts divpadsmit gadu vecumā. Tagad, gandrīz simt gadu vecumā, viņš bija slavens orākuls ar apbrīnojamām pareģošanas spējām.

Mūks divreiz ar nagu pieklauvēja pie akmens. Viņi gaidīja. Pēc brīža grozāmais ķieģelis lēni sakustējas, klusi čerkstot. Parādijas izģindusi roka, balta kā sniegs, ar caurspīdīgām zilām vēnām. Tā pagrieza akmeni sāniski, atstājot mūrī nelielu atveri.

Mūks noliecas pie tās un klusi kaut ko nomurmināja. Tad pagriezās, lai ieklausītos, pagāja kāds laiciņš, un Pendergasts izdzirdēja aiz sienas tikko jaušamu čukstu. Mūks izslējās, acīmredzot apmierināts ar atbildi, un pamājā, lai Pendergasts nāk tuvāk. Aģents paklausījā, vērodams, kā akmens, neredzamas rokas vadīts, atkal atgriežas vietā.

Pēkšņi atskanēja dobja čerkstoņa, kas šķita nākam tieši no klints līdzās akmens cellei, un sienā pavērās sprauga. Tā kļuva platāka, un izrādījās, ka tās ir akmens durvis, kuras darbina neredzams mehānisms. Uzvēdīja nepazīstama vīraka smarža. Mūks ar rokas mājienu aicināja Pendergaslu ieiet, un, kad aģents bija spēris soli pāri slieksnim, durvis atkal aizvērās. Mūks negāja līdzi, Pendergasts bija viens.

No tumsas iznira kāds cits mūks ar pilošu sveci rokā. Klosterī pavadītajās septiņās nedēļās un arī iepriekšējo apmeklējumu laikā Pendergasts bija pēc sejām iepazinis visus mūkus, taču šo gan vēl nebija redzējis. Viņš saprata, ka tikko ir iegājis iekšējā klosterī, par kuru bija dzirdējis tikai nostāstus, noslepumainajā apslēptajā svētnīcā. Acīmredzot ieeju tajā sargāja iemūrētais eremīts, un svešiniekiem tur iekļūt, protams, bija stingri aizliegts. Šis bija klosteris klosterī, kur pusducis mūku pavadīja visu dzīvi visdziļākajā meditācijā un nemitīgas garīgas mācības, nekad vairs neredzot ārpasauli un netiekoties pat ar ārējā klostera mūkiem, bet iemūrētais vientuļnieks sargāja šīs valstības durvis. Viņi dzīvoja tik dziļā noslēgtībā, kā saules gaisma varētu viņiem būt nāvējoša.

Pendergasts sekoja svešajam mūkam pa šauru gaiteni, kas veda visdziļākajās klostera dzīlēs. Sienas kļuva raupjakas, un viņš apjautā, ka iet pa tuneļiem, kas izcirsti tieši klintī. Tuneļu sienas pirms tūkstoš gadiem bija apmestas un rotātās ar gleznojumiem, ko laika gaita gandrīz, pilnība nopostījis mitrums un dūmi. P.ja nogriezās vēlreiz un vēlreiz, viņi pagāja garām mazam akmens ceļam ar Budas tēliem vai tankus gleznām, ko apgaismoja sveces un apkvēpināja vīraks. Viņi nesatika nevienu, neredzēja nevienu. Bezlogu kambarīšu un līkumaino tuneļu labirints bija tukšs, drūms un mitrs.

Beidzot pēc šķietami bezgalīga gājiena viņi nonāca pie vēl vienām durvīm, kuras bija iestiprinātās ieeļļotās dzelzs eņģēs, kas bija piekaltas pie biezām plāksnēm. Mūks izvilka atslēgu un, mazliet piepūloties, atslēdza un atvēra durvis.

Aiz tām bija neliela, pustumša telpa, ko apgaismoja tikai viens sviesta gaismeklis. Sienas klāja senas, ar rokam spodrinātas koka plāksnes ar rūpīgam inkrustācijām. Gaisa vēdīja aromatiski dūmi ar asu un sveķainu smaržu. Pārlaidis apkārt skatienu, Pendergasts nespēja ticēt savam acīm telpa bija pārpilna neticamām bagātībām. Pie tālākās sienas stāvēja smagas reljefi kalta zelta lādes ar cieši aizslēgtiem vākiem. Tām līdzās bija sakrautas ādas somas, no kurām dažas bija no vecuma izšķīdušas un pārplīsušās, izberot zelta monētas no veciem anglijas sovriniem un grieķu monētām līdz smagiem mongoļu zelta naudas gabaliem. Tām apkārt stāvēja nelielas koka muciņas, arī vecas un laika zoba sagrauztas, pilnas ar neapstrādātiem un apstrādātiem rubīniem, smaragdiem, safīriem, dimantiem, tirkīziem, turmaliniem un peridotiem. Citas šķita pildītas ar nelieliem zelta stieņiem un ovāliem japāņu kobun.

Labās puses sienu rotāja citādi dārgumi ziloņkaula, melnkoka un zelta taures un kangling5 taures, rotātās ar dārgakmeņiem; sudraba un zelta un sudraba sakausējuma dorieb , ar dārgmetāliem, spožiem tirkīziem un koraļļiem rotaļas galvassegas. Cita telpas stūrī slējās sudraba un zelta statuju kolekcijā, un vienu no tām greznoja simtiem safīru. Turpat līdzās, ar salmiem izklātās koka kastes bija sakrauti caurspīdīgi trauki, figūras un plāksnes no vissmalkaka nefrita, bet tieši līdzās aģentam pa kreisi atradās vislielākās bagātības simtiem mazu nišu, kurās glabājās putekļaini rokrakstu tīstokļi, sarullētas tankus un pergamenta ruļļi, pārsieti ar zīda auklām.

Neiedomājamo bagātību pārsteigts, Pendergasts uzreiz nepamanījā, ka tuvākajā stūrī uz spilvena, sakrustojis kājas, sēž cilvēks.

Mūks, kurš bija viņu atvedis, paklanijās, salicis kopā rokas, un aizgāja. Dzelzs durvis aiz viņa aizvērās, slēdzenē pagriezās atslēga. Sēdošais mūks norādīja uz spilvenu turpat līdzas. Lūdzu, sedieties, viņš angliski aicināja.

Pendergasts paklanijās un apsēdas. Ļoti neparasta telpa, viņš ieminējās. Un pēc brīža piebilda: un īpatnējs vīraks.

— mēs esam klostera bagātību sargātāji sargājam zeltu un sudrabu, un visas citas iznīcīgas lietas, ko pasaule uzskata par vērtībām. -šis vīrs runāja izkoptā un elegantā angļu valodā ar oksfordas vai kembridžas universitātes akcentu. Mēs esam arī bibliotēkas un sakrālo gleznu glabātāji. "vīraks", ko jūs pieminējāt, ir dorzhan-ijing auga sveķi, kas tiek dedzināti dienam un naktīm, lai atbaidītu kukaiņus rijīgas vaboles, kas mīt Himalaju augstienēs un kāro iznicināt visu, kas izgatavots no koka, papīra vai zīda.

Pendergasts pamāja ar galvu un, izmantodams izdevību, uzmanīgāk nopētīja mūku. Tas bija vecs, bet stiegraina auguma un neparasti labā fiziskā formā. Viņa sarkani oranžais tērps bija cieši sajozts, galva kaili noskūta, basās kājas bija gandrīz melnas no netīrumiem. Acu skatiens gludajā nenosakāma vecuma sejā bija nopietns, gudrs un raižu pārņemts.

— jūs noteikti gribat zināt, kas es esmu un kāpēc esmu jūs uzaicinājis šurp, mūks turpināja. Es esmu Tubteņs. Priecājos jūs satikt, Pendergasta kungs.

— lama Tubteņs?

— šeit, iekšējā templī, nav nekādu goda titulu. Mūks paliecās uz priekšu un cieši ieskatījās aģentam sejā. Kā noprotu, jūsu pasaulīgā nodarbošanās ir… kā lai to pasaka?… okšķerēt citu darīšanas, lai atklātu ļaunus darbus? Atrisināt mīklas, rast skaidrību noslēpumos un tumsā?

— šādu raksturojumu nebiju dzirdējis, bet jā, jums taisnība.

Mūks atviegloti uzelpoja. Tas ir labi. Es baidījos, ka varbūt būšu ko pārpratis. Viņš ierunājās klusāk, gandrīz čukstus. — mums šeit ir kāda mīkla.

Iestājās ilgs klusums. Tad Pendergasts teica: — turpiniet.

— klostera priekšnieks nedrīkst pats par to runāt. Tāpēc viņš lūdza mani. Un tomēr, lai gan situācijā ir bīstama, man ir… grūti stāstīt par to.

— jūs visi bijāt ļoti laipni pret mani un manu aizbilstamo, atbildēja Pendergasts. Es ar prieku darītu kaut ko jūsu labā, lai atlīdzinātu ja vien es to spēšu.

— paldies, lai pavēstītu jums par notikušo, man būs jaatklāj dažas slepenas ziņas.

— varat paļauties uz manu klusēšanu.

— vispirms nedaudz pastāstīšu par sevi. Esmu dzimis attālā kalnainā novadā Tibetas rietumos. Es biju vienīgais bērns, un mani vecāki gāja bojā nogruvumā, kad man vēl nebija gads. Divi angļu dabas pētnieki vīrs un sieva, kas veica plašus pētījumus Mandžurijā, Nepālā un Tibetā, apžēlojās par mazo bārenīti un pieņēma mani kā neoficiālu audžudēlu. Es paliku kopā ar viņiem desmit gadus, ceļojot pa mežonīgiem apvidiem, kur viņi vēroja dabu, zīmēja un rakstīja piezīmes. Tad kādu nakti mūsu teltī iebruka sirojošu kareivju banda. Viņi abus angļus nošāva un sadedzināja kopā ar visu mūsu mantību. Es vienīgais izglābos.

— biju zaudējis gan īstos, gan audžuvecākus varat iedomāties, kā es jutos. Vientulīgie klejojumi mani noveda šeit, Gsalrigčongas klosterī. Pēc kāda laika es devu zverestu un tiku uzņemts iekšējā klosterī. Mēs pavadam savu dzīvi visstingrākajos garīgajos un fiziskajos vingrinājumos. Nodarbojamies ar visdziļākajiem, sarežģitakajiem un noslēpumainākajiem esamības jautājumiem. Apgūstot cungžaņ, jūs nedaudz pieskaraties dažam no patiesibam, kuras mēs iedziļināmies nesalīdzināmi vairāk.

Pendergasts pamāja ar galvu.

— šeit, iekšējā klosterī, mēs esam noslegušies no visas pasaulīgas dzīves. Mēs nedrīkstam redzēt ārpasauli, debesis, ieelpot svaigu gaisu. Visa uzmanība tiek vērsta uz iekšieni. Tas ir ļoti liels upuris pat Tibetiešu mūkam, un tāpēc mēs esam tikai seši. Mūs sargā eremīts, mums nav atļauts runāt ne ar vienu cilvēku no ārpasaules, un es esmu pārkāpis šo svēto solījumu, tagad runājot ar jums. Ceru, ka tas pārliecinās jus, cik nopietns ir šis gadījums.

— es saprotu, atbildēja Pendergasts.

— mums kā iekšējā tempļa mūkiem ir savi pienākumi. Mēs esam ne tikai klostera bibliotēkas, relikviju un dārgumu glabātāji. Mēs sargājam ari… Agozjenu.

— Agozjenu?

vissvarīgako relikviju klosterī un varbūt pat visā Tibetā. Tas glabājās aizslēgtā seifā tur, stūrī. Viņš norādīja uz akmeni izkaltu nišu ar smagām dzelzs durvīm, kas tagad bija pusvirus. Visi seši mūki vienreiz gadā pulcējas pie Agozjena glabātavas veikt īpašus ļaunuma atvairīšanas rituālus. Rīkojot šo rituālu maijā, dažas dienas pirms jūsu ierašanās, mēs atklājām, ka Agozjens ir pazudis.

— nozagts?

Mūks pamāja ar galvu.

— kam ir atslēga?

— man. Vienīgajam.

— un seifs bija aizslēgts?

— jā. Varat man ticēt, Pendergasta kungs, ka neviens no mūsu mūkiem nevarēja pastrādāt šo noziegumu.

— piedodiet, ja uzdrošināšos to apšaubīt.

— šaubīties ir labi. Mūks ierunājās ar tādu pārliecību, ka Pendergasts neko neiebilda. Agozjena vairs nav klosterī. Ja tas šeit būtu, mēs to zinātu.

— kā?

— par to nedrīkst runāt. Lūdzu, ticiet man, Pendergasta kungs, mēs zinātu. Neviens no šejienes mūkiem nav paņēmis Agozjenu pie sevis.

— vai drīkstu paskatīties?

Mūks pamāja ar galvu.

Pendergasts piecēlās, izņēma no kabatas mazu lukturīti un ielūkojās slēdzenes apaļaja atslēgas cauruma. Pēc brīža nopētīja to ar palielinamo stiklu.

— slēdzene ir atmūķēta, viņš pieceldamies paziņoja.

— atvainojiet atmūķēta?

— atdabūta vaļa bez atslēgas palīdzības. Viņš paraudzījās uz mūku. Vai drīzāk atlauzta, spriežot pēc izskata. Jūs teicāt, ka neviens no mūkiem nevarēja to nozagt. Vai klosterī bija kādi apmeklētāji?

— jā, mūks ar vārgu smaidu atbildēja. — mēs pat zinām, kas to nozaga.

— ak tā, nobrīnījās Pendergasts. Tas visu ievērojami atvieglo. Pastāstiet, ko zināt.

— maija sākumā pie mums atnāca kāds jauneklis kalnos kāpējs. Viņa ierašanās bija ļoti dīvaina. Viņš nāca no austrumpuses no kalniem pie nepālās robežas. Viņš bija tikko dzīvs, uz fizisko un garīgo spēku sabrukuma robežas. Viņš bija profesionāls alpīnists, vienīgais dzīvais palikušais no ekspedīcijas, kas devās uz vēl neiekaroto Daulagiri rietumu nogāzi. Visu grupu, izņemot viņu, nogalināja sniega lavīna. Viņš bija spiests šķērsot ziemeļu nogāzi un nokāpt pa to, pēc tam nelegāli šķērsot Tibetas robežu. Lai nonāktu pie mums, viņš trīs nedēļas gājā, pēc tam rāpoja pa ledājiem un ielejām. Lai nenomirtu badā, viņš ēda ogu žurkas, kuras ir diezgan barojošas, ja noķer tādu, kurai kuņģis pilns ar ogām. Viņš bija uz dzīvības un nāves robežas. Mēs viņu kopām un izārstējām. Viņš ir amerikanis vārda Džordans Ambross.

— vai viņš mācījās pie jums?

— Cungžaņ viņu pārāk neinteresejā. Tas bija savādi viņam noteikti pietika gribasspēka un prāta asuma, lai to veiksmīgi apgūtu varbūt pat labāk par jebkuru rietumnieku, ko esam šeit redzējuši… ja neskaita sievieti, tas ir, Konstansu.

Pendergasts pamāja ar galvu. Kā jūs zināt, ka tas bija viņš?

Mūks izvairījās no tiešas atbildes. Mēs vēlētos, lai jūs sadzītu viņam pēdas, atrastu Agozjenu un nogādātu atpakaļ klosterī.

Pendergasts atkal pamāja ar galvu. — šis Džordans Ambross kā viņš izskatās?

Mūks pasniedzas sava tērpa krokās un izvilka mazu pergamenta rullīti. Atsēja auklas un ātritinaja pergamentu. Mūsu tanku gleznotājs pēc mana lūguma uzgleznoja viņa ģīmetni.

Pendergasts paņēma pergamentu un nopētīja portretu, laja bija redzams jauns, sportisks un glīts vīrietis, nepilnus trīsdesmit gadus vecs, ar gariem gaišiem matiem un zilam acīm, kas pauda fizisku apņēmību, paviršu morāli un asu pratu. Gleznotājs bija apbrīnojami spējis attēlot gan arejo izskatu, gan cilvēka raksturu.

— tas man labi noderēs, uzslavēja Pendergasts, aizsiedams pergamentu un ielikdams to kabata.

— vai jums vēl kaut kas jazina, lai atrastu Agozjenu?

— jā. Pastāstiet, kas tieši ir Agozjens.

Mūka seja acumirkli pārvērtās, laja parādījās piesardzības, pat baiļu izteiksme. Es nevaru, viņš trīcoša balsi tikko dzirdami izdvesa.

— tas ir neizbēgami. Lai sameklētu to, man jāzina, kas tas ir.

— jūs mani parpratat. Es nevaru pateikt, kas tas ir, jo mēs nezinām, kas tas ir.

Pendergasts sarauca pieri. — kā tas var būt?

— Agozjens ir paslēpts cieši noslēgta koka kastē kopš brīža, kad tas pirms tūkstoš gadiem tika saņemts mūsu klosterī glabāšanā. Mēs nekad to neatvērām tas ir stingri aizliegts. Tā tika nodota no viena Rinpočes nakamājam un vienmēr noslēgta.

— kādā kastē?

Mūks ar rokam parādīja izmērus apmēram piecu collu platumu un augstumu un četru pēdu garumu.

— savāda forma. Kā jums šķiet, kas varētu glābāties šādā kaste?

— kaut kas garš un šaurs. Zizlis vai zobens. Tīstoklis vai sarullēta glezna. Varbūt zīmogu kopa vai auklas ar svetajiem mezgliem.

— ko nozīme vārds Agozjens?

Mūks brīdi vilcinājās. — tumsa.

— kāpēc ir aizliegts to atvērt?

— klostera dibinātājs pirmais Ralangs Rinpoče saņēma to no kāda austrumu svētā vīra no Indijas. Svētais vīrs bija kastes sānos iegriezis brīdinājumu. Man tas šeit ir pierakstīts, es pārtulkošu. Mūks izvilka mazu rullīti ar Tibetiešu uzrakstiem un nolasījā, turēdams to izstieptā rokā, kas mazliet trīcēja.

Lai dharmā neatbrīvotu

Visbaismīgāko ļaunumu

Un tumsas rata nestu tumsu,

Tev Agozjenu neatsegt.

-                      Vai "dharma" nozīmē Budas mācību? - jautāja Pendergasts.

Šaja kontekstā tam ir pat plašāka nozīme - visa pasaule.

-                      Neskaidri un biedējoši.

Tibetiešu valodā tas skan tikpat mīklaini. Taču izmantoti ļoti spēcīgi vārdi. Šis ir nopietns brīdinājums, Pendergasta kungs, ļoti nopietns.

Pendergasts brīdi padomāja. - kā svešinieks varēja uzzināt par šo kasti tik daudz, lai varētu to nozagt? Es te savulaik pavadīju veselu gadu un neko par to nedzirdēju.

Tā ir īsta mīkla. Neviens no mūsu mūkiem noteikti par to nerunāja. Mēs no Agozjena ļoti baidāmies un nekad to nepieminam, pat savā starpā.

Šis Ambross varēja vienā saujā sagrābt miljoniem vērtus dargakmeņus. Katrs parasts zaglis būtu vispirms ņēmis zeltu un dargakmeņus.

Varbūt viņš, - mūks pec brīža atbildējā, - nav parasts zaglis. Zelts, dargakmeņi… Jūs runājāt par laicīgam vērtībām. Iznīcībai pakļautam. Agozjens…

Jā? - Pendergasts mudināja.

Taču vecais vīrs tikai papleta rokas un baiļpilni raudzījās viņam acīs.

3

Nakts melnums pamazam sāka balot, kad Pendergasts izgāja pa klostera smagajiem iekšējiem vārtiem. Priekšā, aiz arējā mūra, anapurnas zilgana virsotne lepni slējās pret tumšajām agra rīta debesīm. Viņš apstājās bruģētājā pagalmā, gaidīdams, kad mūks atvedīs viņa zirgu. Vēsajā pirmsausmas gaisā vēdīja rasas svaigums un savvaļas rožu aromāts. Uzmetis zirgam uz skausta seglu somas, viņš parbaudīja seglus, pievilka kāpšļus.

Konstansa Grīna vērojā, kā FIB aģents gatavojas ceļam. Viņa bija tērpusies izbalējušā oranžā mūka tērpā, un, ja nebūtu redzama seja un mati, viņu pašu gandrīz varētu noturēt par mūku.

-   Piedod, Konstansa, ka atstāju tevi tik ātri. Man jāseko zaglim pa pēdām, kamēr tas nav aizbēdzis pārāk tālu.

-   Viņi tiešām nezina, kas tas ir?

Pendergasts papurināja galvu. - neko, tikai formu un nosaukumu.

-    Tumsa… - viņa nočukstēja. Tad bažīgi ieskatījās savam aizbildnim acīs. - cik ilgi tu būsi projām?

Grūtakais jau ir izdarīts. Zagļa vārds un izskats ir zināms. Tagad viņš vienkārši japanāk. Lai atgūtu nozagto priekšmetu, būs vajadzīga nedēļa, ilgakais divas. Vienkāršs uzdevums. Pēc divām nedēļām tavas mācības būs galā, un mēs varēsim satikties, lai pabeigtu ceļojumu pa Eiropu.

Aloizij, esi piesardzīgs.

Pendergasts skopi pasmaidīja. Šī cilvēka morāle varbūt ir apšaubāma, bet pēc slepkavas viņš neizskatās. Risks būs minimāls. Vienkāršs noziegums, bet ar vienu neskaidrību kāpēc viņš paņēma Agozjenu un atstāja visas dārglietās? Šķiet, ka nekādās iepriekšējas intereses par Tibetas senlietām viņam nebija. Tas liek secināt, ka Agozjens ir kaut kas ārkārtīgi dārgs un vērtīgs vai arī kaut kāda ziņa ļoti neparasts.

Konstansa pamāja ar galvu. Vai tev ir kādi rīkojumi man?

-   Atpūties. Meditē. Pabeidz mācību kursu. Viņš apklusa. Es neticu, ka neviens šeit nezina, kas ir Agozjens. Gan kāds būs ziņkārīgi ielūkojies kastē. Tāda ir cilvēka daba pat šeit, mūku vidu. Man būtu vieglāk, ja es uzzinātu, kas tas ir.

— es papētīšu.

— lieliski. Zinu, ka varu paļauties uz lavu piesardzību. Brīdi klusējis, viņš atkal pievērsās jaunajai sievietei. Konstansa, man tev kaut kas jajautā.

Redzot viņa sejas izteiksmi, viņas acis iepletās, bet balss skanēja tikpat mierīgi. Jā?

— tu neko neesi teikusi par eiveršemas klīniku. Kāda brīdi mums būs par to jaizrunājas. Kad mēs alkal satiksimies… ja būsi gatava. Viņš atkal apklusa, neierasti samulsis un apjucis.

Konstansa novērsa skatienu.

— vairākas nedēļas, viņš turpinājā, — mēs neesam runājuši par notikušo. Taču agrāk vai vēlāk…

Konstansa strauji pagriezās pret viņu. — nē! Viņa izmisīgi iesaucas. Nē. Viņa uz brīdi apklusa, lai savaldītos. — vēlos, lai tu man kaut ko apsoli. Nekad vairs manā klātbūtnē nepiemini viņu… vai… eiveršemu.

Pendergasts nekustīgi stāvējā, vērīgi raudzīdamies sievietē, laikam viņa brālis Diogens ar savu pavešanu bija sāpinājis Konstansu vēl smagāk, nekā viņš bija domājis. Beidzot viņš viegli pamāja ar galvu. — es apsolu.

Tad, atbrīvojis viņas plaukstas, viņš noskūpstīja Konstansu uz abiem vaigiem. Satvēris pavadu, viņš iesēdās seglos, iespieda zirgam papēžus sānos, izjāja pa ārējiem vārtiem un devās projām pa līkumaino taku.

4

Konstansa Grīna lotosa pozā sēdēja tukšā cellē Gsalrigčongas klostera dzīlēs, aizvērusi acis un pūlēdamās iztēloties sarežģītā mezglā sasietu zīda auklu, kas gulēja uz spilvena viņai priekšā. Viņai aiz muguras sēdēja Čerings, kura klātbūtne bija jūtama tikai pēc klusas murmināšanas Tibetiešu valodā. Viņa bija cītīgi mācījusies šo valodu gandrīz astoņas nedēļas un spēja runāt puslīdz tekoši, jo bija apguvusi nelielu vārdu krājumu un dažas frāzes un idiomas.

— ieraugi mezglu prātā, skolotāja balss bija klusa un hipnotizējoša.

Paklausot gribas piepūlei, mezgls sāka parādities apmēram četru pēdu attālumā viņas aizvērto acu priekšā. Viņa vairs nejuta, ka sēž uz aukstas, kailas akmens grīdas, kas klāta ar salpetri.

— saskati skaidri. Stingri un nekustīgi.

Mezgls parādījās skaidrāk, mazliet sašūpojoties vai izplūstot, kad viņas uzmanība atslāba, bet tūdaļ atkal atguva asumu.

— tavs prāts ir krēslains ezers, turpināja skolotājs. Kluss, rāms un skaidrs.

Konstansu pārņēma savāda atsvešinātības sajūta. Mezgls, kuru viņa bija izvēlējusies iztēles vingrinājumam, joprojām palika acu priekšā. Tas bija vidēji sarežģīts mezgls, ko pirms vairāk nekā trīssimt gadiem bija sasējis dižs skolotājs. Šis mezgls bija pazīstams ar nosaukumu dubultā roze.

— palielini prātā mezgla attēlu.

Grūti bija vienlaikus koncentreties un atbrīvot iztēli. Ja viņa pārāk koncentrēja uzmanību uz mezgla asumu un stabilitāti, attēls sāka izjukt un iejaucas citas domas. Ja viņa mēģināja iztēles ainu atbrīvot, attēls pagaisa domu migla, bija jaatrod īstais līdzsvara punkts, un pamazam, tikai pamazam viņai tas izdevās.

— tagad paraugies uz prātā izveidoto mezgla attēlu. Novēro to no visam pusēm no augšās, no sāniem.

Maigi spīdošie zīda pavēdieni nekustīgi palika acu priekšā, un Konstansa sajuta ramu.prieku, tādu prāta skaidrību, ko vēl nekad nebija piedzīvojusi. Tad pagaisa arī skolotāja balss, un apziņa palika tikai mezgls, laiks izzuda. Telpa izzuda. Palika vienīgi mezgls.

— atsien mezglu.

Šis bija visgrūtākais uzdevums, kas prasīja neiedomājamu koncentrēšanos, vajadzēja izsekot visiem pavēdiena līkločiem un iztēle atsiet tos.

Laiks ritēja varbūt desmit sekundes, varbūt desmit gadi.

Viņas plecam pieskārās viegla plauksta, un viņa atvēra acis. Līdzās stāvēja Čerings, uzmetis uz rokas mūka tērpa malu.

— cik ilgi? Viņa angliski jautāja.

— piecas stundas.

Viņa piecēlās un sajuta, ka tikko spēj nostāvēt uz. Notirpušajam kājām. Čerings satvēra viņu aiz rokas un pietureja.

— tu mācies labi, viņš uzslavēja. Tikai nesāc ar to lepoties.

Konstansa pamāja ar galvu. Paldies.

Viņi lēnam devās projām pa senu gaiteni, pagriezās ap stūri. Tālumā bija dzirdama lūgšanu dzirnavu griešanās atbalss akmens velvēs.

Vēl viens pagrieziens. Viņa jutās moža, spēka un enerģijas pilna. Kas darbina lūgšanu dzirnavas? Viņa jautāja. Tas nekad neapstājās.

zem klostera ir avots, kas ir čangpo upes izteka. Tas plusi pāri dzirnavām un griež zobratus.

— gudri izdomāts.

Viņi pagāja garām sienai ar čīkstošiem, grabošiem misiņa riteņiem, kas atgādinaja ruba goldberga7 dīvainos izgudrojumus. Konstansa aiz riteņiem saskatīja kustīgu misiņa stieņu un koka zobratu biezokni.

Atstājuši lūgšanu dzirnavas aiz muguras, viņi iegāja vienā no ārējiem gaiteņiem. Priekšā slējās kāds no klostera attālājiem paviljoniem, kur starp masīviem akmens pīlāriem pavērās skats uz trim lielajam virsotnēm. Viņi iegāja paviljona, un Konstansa ar baudu ieelpoja spirdzinošo kalnu gaisu. Čerings norādīja uz solu, un viņa apsēdās. Viņš iekārtojās līdzas. Kādu brīdi viņi klusēdami vēroja satumstošos kalnus.

— meditācijā, kuru tu apgūsti, ir ļoti spēcīga. Kādu dienu tu, atverot acis, ieraudzīsi, ka mezgls ir… atsiets.

Konstansa neko neatbildēja.

— daži ļaudis spēj ar domas spēku ietekmēt fizisko pasauli, no domam radīt taustāmas lielas. Nostāsts vesta par kādu mūku, kurš tik ilgi meditēja par rozi, ka, atvēris acis, ieraudzīja šo ziedu sev priekšā uz grīdas. Ar pienācīgu prasmi un piepūli daži var radīt arī ko citu ne tikai rozes. Tas nav veļams, jo tā ir nopietna atkape no Budisma mācības.

Viņa pamāja ar galvu, neticēdama nevienam vārdam.

Čeringa lūpas savilkās smaida. Ak tu, skeptiķe. Tas ir ļoti labi. Tomēr tici vai nē, bet vienmēr rūpigi izvēlies tēlu, par ko meditēt.

— noteikti, viņa atbildēja.

— atceries lai gan mums ir daudz "dēmonu", vairākums to nav ļauni. Tas ir pieķeršanas, kuras tev japarvar, lai sasniegu apskaidrību.

Alkal iestājās ilgs klusums.

— ir kādi jautājumi?

Konstansa brīdi klusēja, atcerēdamās Pendergasta lūgumu. Pastasti, kāpēc ir vajadzīgs iekšejais klosteris?

Čerings arī brīdi klusēja. Iekšejais klosteris ir vecakais visā Tibetā, to šajos nomaļajos kalnos uzcēla klejojošie mūki no Indijas.

— vai to uzcēla, lai sargātu Agozjenu?

Čerings bargi paraudzijās viņā. Par to nedrīkst runāt.

— mans aizbildnis devās to meklēt. Pēc šī klostera vadības lūguma. Varbūt es arī varu palīdzēt.

Vecais vīrs raudzijās tālumā, bet viņa acis nebija pievērstas ainavai aiz paviljona. Agozjens nonāca šeit no Indijas. Tas tika paslēpts tālu kalnos, kur nevar nevienu apdraudēt. Iekšējo klosterī uzbūvēja, lai glabātu un sargātu Agozjenu. Pēc tam apkārt iekšejam klosterim uzcēla arejo.

— es tomēr kaut ko nesaprotu. Ja jau Agozjens ir tik ļoti bīstams, kāpēc to vienkārši neiznīcināt?

Mūks ilgi klusēja. Tad beidzot klusi atbildēja: jo tam ir svarīgs nākotnes mērķis.

— kāds mērķis?

Taču skolotājs neko vairs neteica.

5

Sasveries uz sāniem, džips izjoņoja no kalna likuma, šūpodamies un šļakstīdamies šķērsoja vairākas lielas, dubļiem pilnas bedres, līdz nonāca uz plata zemes ceļa, kas veda uz cjanas pilsētu mitrā ielejā netālu no Tibetas un ķīnas robežas. Smidzinaja pelēcīgs lielus, sajaucoties ar brūnu dūmu mākoņiem, ko par pilsētiņu izvirda skursteņu puduris netīras upes otrā krastā. Abas ceļa malas mētājās atkritumu kaudzes.

Skaļi taurēdams, džipa vadītājs pabrauca garām smagi piekrautam kravas furgonam. Bīstamā pagriezienā apdzina vēl vienu kravas auto, novaldot džipu tikai dažas pēdas no kraujas malas, tad sāka braukt lejup uz pilsētu.

— uz dzelzceļa staciju, Pendergasts mandarīnu dialektā pavēlēja šoferim.

— vei, vei, sjaņ sen!

Džips veikli līkumoja starp gājējiem, divriteņiem, vēršu pajūgu. Pie lokveida ceļa vadītājs sastrēgumā strauji nobremzēja, pēc tam sāka pamazam virzīties uz priekšu, visu laiku skaļi taurēdams. Gaisu pildīja izplūdes gāzes un apdullinošs signaltauru troksnis. Vējstikla tīrītāji zibēja šurpu, turpu, izsmērēdami dubļus, ko vārgais lietutiņš nespēja noskalot.

Aiz lokveida ceļa plaša avēnija veda uz zemu pelēku cementa ēku. Vadītājs apturēja džipu tās priekšā. Esam klāt, viņš paziņoja.

Pendergasts izkāpa no auto un atvēra lietussargu. Gaiss oda pēc sēra un benzīna tvaikiem. Viņš iegāja stacijā un sāka spraukties caur cilvēku pūļiem, kas grūstījās un klaigajā, stiepdami milzīgus maisus un grozus uz riteņiem. Daži nesa sasietas dzīvas vistas un pīles, bet viens vecos metāla iepirkumu ratiņos stūma izmisīgi kviecošu sasietu cūku.

Stacijas aizmugure cilvēku bija, un Pendergasts atrada to, ko meklējā, patumšu gaiteni, kas veda uz parvaldes telpām, pagājis garām snaudošajam sargam, viņš ātri aizsoļoja pa garo gaiteni, vērodams uzrakstus uz kabinetu durvīm. Beidzot viņš apstājās pie kādam īpaši noplukušām durvīm. Nospiežot rokturi, pārliecinājās, ka tas nav aizslēgtas, un iegāja bez klauvēšanas.

Aiz papīriem apkrauta rakstamgalda sēdēja maza auguma apaļīgs ķīnietis. Galda mala stāvēja veca tējas servīze ar apdrupušam un nemazgātām tasēm. Telpa oda pēc ceptiem ēdieniem un hoisin mērces.

Ieraugot nelūgto viesi, ierēdnis saniknots pielēca kājās. Kas jūs? Viņš iebļāvās neveikla angļu valodā.

Pendergasts apstājās, sakrustojis rokas uz krūtīm, ar augstprātīgu smaidu sejā.

— ko jūs gribat? Es saucu apsardzi. Ierēdnis pasniedzās pēc telefona, bet Pendergasts viņu apsteidza un uzlika roku uz klausules.

— Ba, Pendergasts klusi iebilda mandarīnu dialektā. Pagaidiet.

Redzot šādu nekaunību, ierēdņa seja piesarka.

— man jāuzdod jums daži jautājumi, paziņoja Pendergasts, joprojām runādams vēsi pieklājīgā mandarīnu dialektā.

Ierēdni tas satrieca ne pa jokam viņa sejā atspoguļojās sašutums, apjukums un bažas. Jūs mani apvainojat, viņš beidzot atkliedza mandarīnu dialektā. Ielaužaties manā kabineta, aiztiekat manu telefonu, izsakat prasības! Kas jūs esat, kāpēc atļaujaties iebrukt un izturēties kā barbars?

— lūdzu, apsēdieties, kungs, apklustiet un klausieties. Vai ari… Pendergasta tonis kļuva skarbs un draudošs, tūdaļ ar nākamo vilcienu brauksiet projām no šejienes uz jaunu darba vietu kādā sardzes būdā kuņluņa kalnos.

Ierēdņa seja pietvīka tumši violeta, taču viņš neizdvesa ne skaņu. Pēc brīža viņš stīvi apsēdas, salika rokas uz galda un gaidīja.

Pendergasts arī apsēdas. Izņēma no kabatas Tubteņa iedoto pergamenta rulli un pasniedza to ierēdnim, brīdi vilcinājies, tas negribīgi paņēma rulli.

— pirms diviem mēnešiem šis cilvēks bija pie jums. Viņa vārds ir Džordans Ambross. Viņš nesa koka kasti, ļoti senu. Viņš jums iedeva kukuli, lai jūs viņam izrakstītu kastes izvešanas atļauju. Es vēlētos redzēt šis atļaujas kopiju.

Iestājās ilgs klusums. Ierēdnis nolika portretu uz rakstamgalda. Nesaprotu, par ko jūs runājāt, viņš nikni atcirta. Es neņemu kukuļus. Turklāt šai stacijai ik dienas iet cauri tik daudz cilvēku. Visus nevar atcereties.

Pendergasts izņēma no kabatas plakanu bambusa kārbiņu, atvēra to, apgrieza otrādi, un uz galda parādījās glita jaunu, spodru simt juaņu banknošu kaudzīte. Ierēdnis raudzijās uz tam un norīstījās.

— šo cilvēku jūs droši vien atcerēsieties, Pendergasts turpināja. Kaste bija liela pusotru metru gara. Acīmredzami sena. Ambrosa kungs nekādi nevarētu iziet muitu vai izvest kasti no valsts bez atļaujas. Tagad jums, godatais kungs, ir izvēle pārkāpt savus principus un pieņemt kukuli vai ievērot principus un nonākt kuņluņa kalnos. Kā jau būsiet nojautis pēc mana akcenta un valodas prasmes, man ķīnā ir pazīšanās ietekmīgās aprindās, lai gan esmu ārzemnieks.

Ierēdnis ar mutautiņu noslaucīja plaukstas. Tad pastiepa roku un uzlika plaukstu uz naudas kaudzītes. Pavilka to uz savu pusi, un nauda ātri pazuda atvilktnē. Pēc tam viņš piecēlās. Arī Pendergasts piecēlās, viņi sarokojas un pieklājīgi sasveicinājās, it kā tikko būtu satikušies.

Ķīnietis apsēdas. Vai kungs nevēlas tēju? Viņš apjautājas.

Pendergasts paraudzijās uz netīro, apķepušo servīzi un pasmaidīja. -tas būtu liels pagodinājums, godātais kungs.

Ķīnietis skarbi kaut ko uzsauca. No dibentelpas izsteidzas kāds viņa padotais un aizvāca paplāti ar traukiem. Pēc piecām minūtēm viņš atgriežas ar kūpošu kannu. Ierēdnis salēja tēju tases.

— es atceros to cilvēku, par kuru jūs jautājat, viņš paziņoja. Viņam nebija ķīnas vīzas. Viņam bija līdzi gara kaste. Viņam bija vajadzīga gan iebraukšanas vīza, lai varētu atstāt valsti, gan izvešanas atļauja. Es viņam iedevu abas. Tas viņam… maksāja ļoti dārgi.

Lundzjiņas zaļās tējas kvalitate Pendergastu patīkami pārsteidza.

— viņš, protams, nerunāja ķīniešu valoda. Pastāstīja pavisam neticamu pasaciņu par gājienu no nepālās uz Tibetu.

— un kaste? Vai par to viņš kaut ko teica?

— viņš teica, ka tajā esot kāda senlieta, ko viņš nopircis Tibetā. Jūs jau zināt, kādi ir tie nekrietnie Tibetieši viņi par dažam juaņam pārdos pat savus bērnus. Un visādu senlietu Tibetas autonomajā reģiona ir kaudzēm.

— vai jūs jautājāt, kas tas ir?

— viņš teica, ka tas esot phur-bu rituālā duncis. Ierēdnis parakņājās atvilktnē, pacilaja dažus papīrus un izņēma atļauju. Pastūma to pāri galdam, un Pendergasts ieskatījās dokumentā.

— taču kaste bija aizslēgta un viņš atteicas to atvērt, turpināja ķīnietis. Tas viņam izmaksaja vēl kādu summiņu par to, ka neļāva apskatīt kastes saturu. Birokrāts pasmaidīja, atsedzot ar tēju iekrāsotu zobu rindu.

— kā jūs domājāt, kas tur bija?

— nav ne jausmas. Heroīns, valūta, dārgakmeņi? Viņš noplātīja rokas.

Pendergasts norādīja uz atļauju. Te rakstīts, ka viņš brauks ar vilcienu uz Čendu, pēc tam ar Chinu air reisu lidos uz Pekinu, bet tur pārsēdīsies lidmašīnā uz Romu. Vai tas atbilst patiesībai?

— jā. Es viņam liku parādīt biļeti. Ja viņš atstātu Ķīnu pa kādu citu ceļu, viņam draudētu aizturēšana. Šī atļauja derīga vienīgi maršrutam Cjana-Cendu-Pekina-Roma. Tāpēc nešaubos, ka tā viņš arī aizceļoja. Protams, nokļuvis Romā… ierēdnis atkal noplātīja rokas.

Pendergasts pierakstīja ceļojuma maršrutu. Kā viņš izturējās? Vai nervozēja?

Birokrāts brīdi apdomājas. Nē. Tas bija ļoti savādi. Viņš šķita… priecīgs. Sajūsmināts. Gandrīz vai staroja laimē.

Pendergasts piecēlās. Liels paldies par tēju, sjaņ sen.

— paldies jums, godātais kungs, atbildēja ierēdnis.

Pēc stundas Pendergasts sēdēja slavena "Ķīnas ekspreša" pirmās klases kupejā, ceļā uz Čendu.

6

Konstansa Grīna zināja, ka Gsalrigčongas klostera mūku dienas režīms ir stingrs un nemainīgs meditācijas, mācībās un miegs, ar diviem pārtraukumiem maltītēm un tējai. Miegam atvēlētais laiks bija stingri noteikts no astoņiem vakara līdz vieniem naktī. Šī kārtība nekad netika mainīta un droši vien pastāvēja jau tūkstoš gadus. Tāpēc viņa varēja droši cerēt, ka pusnaktī visā plašajā klosterī nesastaps nevienu.

Tāpēc tieši divpadsmitos, tāpat kā trīs iepriekšējās naktis, viņa pacēla raupjo jaka ādu, kas kalpoja segas vietā, un piecēlās gulta sēdus. Vienīga skaņa nakts klusumā bija vēja gaudas klostera ārējos paviljonos. Viņa piecēlās un uzvilka mūka tērpu. Cellē bija stindzinoši auksts. Piegājusi pie maza lodziņa, viņa atvēra koka slēģi. Logam nebija stikla, un celle ieplūda salta gaisa pūsma. Pavērās skats uz tumšajām debesīm, kur augstu samtainajā plašumā mirgoja viena vienīga zvaigznīte.

Konstansa aizvēra logu, piegāja pie durvīm un apstājās, lai ieklausītos. Viss bija kluss. Pēc brīža viņa atvēra durvis, izslīdēja ārā un sāka soļot pa garo ārejo gaiteni. Viņa pagāja garām lūgšanu dzirnavām, kas bez apstājās raidīja čīkstošos sveicienus debesīm, pēc tam pa citu gaiteni izgāja cauri telpu labirintam, meklējot iemurēto eremītu, kas sargā iekšējo klosterī. Lai gan Pendergasts bija pastāstījis, kur tas atrodas, klosteris bija tik milzīgs un gaiteņu līkloči tik sarežģīti, kā to sameklēt izrādījās gandrīz neiespējami.

Taču šonakt, pēc ilgas līkumošanas, viņa beidzot nonāca pie nogludināto akmeņu mūra, kas bija vientuļnieka celles arējā siena. Atvērāmais ķieģelis bija savā vietā, un tā malas no biežas virināšanas bija nodilušas un apdrupušas. Viņa pāris reizes pieklauvēja un gaidīja. Pagāja krietns brīdis, tad ķieģelis mazliet izkustējās. Ar klusu čerkstoņu tas sāka griezties. Tumsā parādījās divi kaulaini pirksti kā gari balti tārpi, satvēra ķieģeļa malu un pagrieza to, paverot mazu lodziņu.

Konstansa jau iepriekš bija rūpīgi izdomājusi savu sakāmo Tibetiešu valodā. Tagad viņa pieliecās pie lodziņa un čukstēja: ielaidiet mani iekšējā klosterī.

Viņa pagriezās un pielika ausi pie lodziņa. Atskanēja kluss čuksts kā kukaiņa sīkšana. Viņa pūlējas sadzirdēt un saprast.

— Tu zini, ka tas ir aizliegts.

— jā, bet…

Pirms viņa paguva pabeigt teikumu, atskanēja čerkstoņa un siena līdzās cellei izkustējās, pavērās un parādījās ieeja tumšā gaitenī. Konstansa bija pārsteigtā sargs pat nebija sagaidījis viņas rūpīgi sacerēto paskaidrojumu.

Viņa pietupas, aizdedzināja aromatisko svecīti un iegāja slepenajā ejā. Siena viņai aiz muguras aizvērās. Priekšā stiepās garš gaitenis, kur mitrajā gaisā slapju akmeņu smārdam piejaucās uzmācīgs sveķu aromāts. Vēdīja tvanīgi vīraka dūmi.

Pacēlusi gaismekli, viņa spēra soli uz priekšu. Liesma bailīgi noraustijas. Viņa devās uz priekšu pa garu gaiteni, kur uz tumšajam sienam neskaidri bija saredzami biedējoši savādu dievību un dejojošu dēmonu teli.

Viņa iedomājās, ka agrāk iekšēja klosterī noteikti bija daudz vairāk mūku nekā tagad. Tagad tas bija milzīgs, auksts un tukšs. Nezinādama, uz kurieni īsti dodas, un vēl mazāk nojauzdama, ko īsti gatavojas darīt, tikai zinadama, ka jaatrod un vēlreiz jaiztauja mūks, ar kuru runāja Pendergasts, viņa vairākkart nogriezās līkumos, izgāja caur lielam tukšam zālem, kur uz sienam gleznotas tankus un Mandalas laika gaita bija gandrīz nomelnējušas. Kāda telpa vientuļa aizmirsta svece dega sena, apsūbējuša bronzas hudas teļa priekšā. Līdzpaņemtais gaismeklis sāka izdzist, viņa izņēma no kabatas citu, aizdedzināja to, un gaiteni piepildīja sandalkoka dumu smarža.

Viņa vēlreiz nogriezās ap stūri un apstājās. Tur stāvēja kāds mūks garš, kalsns, noplīsuša tērpa, ar savādu, gandrīz biedējoši dedzīgu skatienu dziļi iegrimušajās acis. Konstansa nostājās viņa priekšā. Viņš klusēja. Abi slavēja nekustīgi.

Tad Konstansa pacēla rokas un nolaida kapuci no galvas, ļaujot brūnajiem matiem izplūst par pleciem.

Mūka acis iepletās, bet tikai mazliet. Viņš joprojām klusēja.

— esiet sveicināts, Konstansa ierunājas Tibetiešu valoda.

Mūks tikko manāmi nolieca galvu. Lielas acis joprojām cieši raudzijās pretī.

— Agozjens, viņa ieminējās.

Atbildes joprojām nebija.

— es atnācu pajautāt, kas ir Agozjens, viņa nedroši turpināja lauzīta Tibetiešu valoda.

— kāpēc tu atnāci, mācekle? Mūks klusi apjautājas.

Konstansa paspēra soli viņam pretī. Kas ir Agozjens? Viņa jau uzstājīgāk atkārtoja.

Mūks aizvēra acis. Tava prāta plosās satraukuma vētra, mācekle.

— man tas jāuzzina.

— jauzzina, viņš atkārtoja.

— ko Agozjens dara?

Mūks atvēra acis. Pagriezās un soļoja projām. Mirkli nogaidījusi, Konstansa sekoja viņam.

Mūks soļoja pa daudzam līkumainam ejam un mīklainiem pagriezieniem, augšā un leja pa kāpnēm, pa raupjiem akmeni kaltiem tuneļiem un gariem gaiteņiem ar apgleznotam sienam. Beidzot viņš apstājās pie akmens durvīm, kuram priekšā karājās nodriskāts oranža zīda aizkars. Viņš atvilka aizkaru, un Konstansa pārsteigtā ieraudzījā, ka telpa uz akmens soliem sēž trīs mūki, it kā sanakuši uz apspriedi, un zeltītas sēdoša Budas statuetes priekšā deg sveces.

Viens no mūkiem piecēlās. Lūdzu, nāciet iekša, viņš pārsteidzoši laba angļu valoda aicināja.

Konstansa paklanījās. Vai mūki tiešam bija viņu gaidījuši? Tas šķita neiespējami. Tomēr cita loģiska izskaidrojuma arī nebija.

— es mācos pie lamas Čeringa, viņa paskaidrojā, priecādamās, ka var atkal runāt angliski.

Mūks pamāja ar galvu.

— es vēlos kaut ko uzzināt par Agozjenu, viņa turpināja.

Mūks pagriezās pret pārējiem un ierunājās Tibetiešu valodā.

Konstansa pūlējās saprast vārdus, bet viņu balsis bija pārāk klusas. Beidzot mūks atkal pievērsās viņai.

— lama Tubteņs pastāstīja detektīvam visu, ko mēs zinām, viņš paziņoja.

— piedodiet, bet es jums neticu.

Šāds tiešums samulsināja mūku, bet viņš ātri atguvās. Bērns, kāpēc tu tā runa?

Telpa bija neciešami auksti, un Konstansa sāka drebināties. Viņa ciešāk ietinās mūka tērpā. Varbūt jūs nezināt, kas tieši ir Agozjens, taču jūs zināt tā mērķi. Tā nākotnes mērķi.

— vēl nav pienācis laiks to atklāt. Agozjens tika paņemts.

paņemts paragri, tā jūs domājāt?

Mūks pašūpoja galvu. Mēs bijām tā sargi. Ir bezgala svarīgi atgūt to, pirms… viņš apklusa.

— pirms kā?

Mūks tikai šūpoja galvu, un rūpju rievas viņa seja blāvajā gaisma šķita dziļas un pelēkas.

jums japastāsta man viss. Tas palīdzēs Pendergastam, palīdzēs mums atrast šo relikviju. Es to neizpaudīšu nevienam citam, tikai viņam.

aizvērsim acis un meditēsim, aicināja mūks. Meditēsim un lūgsim, lai tas ātri un droši atgriežas.

Konstansa norija siekalas un centās nomierināties. Protams, viņa rīkojas impulsīvi. Bez šaubam, viņas uzvedība mūkiem šķita nepieņemama. Taču viņa bija solījusi Aloizijam un turēs doto vārdu.

Mūks sāka skandēt lūgšanu, un pārējie pievienojas. Savādas, monotonas, vienmuļas skaņas piepildīja viņas apziņu, un dusmas, izmisīgie centieni uzzināt ko vairāk šķita aizplūstam kā ūdens no caura trauka. Urdoša velme izpildīt Pendergasta lūgumu it kā pagaisa. Viņas apziņa kļuva modra, gandrīz rāma.

Skandešana apklusa. Viņa lēni atvēra acis.

vai tu vēl joprojām dedzīgi meklē atbildi uz savu jautājumu?

Pagāja ilgs klusuma brīdis. Konstansa atcerejas kādu mācību stundu mācību par vēlmi. Viņa nolieca galvu. Nē, viņa meloja. Viņa alka pēc atbildes vairāk nekā jebkad.

Mūks pasmaidīja. Tev vēl daudz jaapgūst, mācekle. Mēs gluži labi saprotam, ka tev vajag šis zināšanas, ka tu vēlies tas iegūt un tas tev noderēs. Taču tās meklēt nav labi tev pašai. Šīs zināšanas ir ārkārtīgi bīstamas. Tās spēj ne tikai tevi nogalināt, bet arī iznīcināt tavu dveseli. Tās var uz visiem laikiem liegt tev iespēju sasniegt apskaidrību.

Viņa pacēla galvu. — Man tās ir vajadzīgas.

— mēs nezinām, kas ir Agozjens. Nezinām, no kurienes tas nonāca Indijā. Nezinām, kas to radīja. Taču zinām, kādeļ tas tika radīts.

Konstansa gaidīja.

-— tas tika radīts, lai sarīkotu briesmīgu atriebību visai pasaulei.

— atriebību? Kādu atriebību?

— šķīstītu zemi.

Kāda pašai neizprotama iemesla pēc Konstansa vairs īsti nevēlējās, lai mūks turpina. Viņa ar piespiešanos iejautājās: šķīstītu? Kā?

Raižpilno izteiksmi mūka sejā nomainīja patiesas skumjas. Man ļoti žēl, ka jaapgrūtina tevi ar šīm drūmajām zināšanām. Kad zeme pārāk mirks savtībā, alkatībā, nežēlībā un ļaunumā, Agozjens šķīstīs to no cilvēku nastas.

Konstansa norija siekalas. — Es laikam īsti nesaprotu.

tas pilnība šķīstīs zemi no cilvēku nastas, mūks klusi paskaidroja. Lai viss varētu sākties no jauna.

7

Aloizijs Pendergasts izkāpa no Vaporetto8 ca' j'oro piestātne un apstājās, turēdams roka ādas portfeli. Venēcijā bija silta vasaras diena, saules stari mirgoja lielā kanāla ūdeņos un apspīdēja julazzi greznas marmora fasades.

Ieskatījies maza papīra lapiņa, viņš devās gar krastmalu uz šauru ieliņu labirintu, kas veda uz ziemeļaustrumiem, uz jezuītu baznīcu. Onz viņš bija atstājis aiz muguras burzmu un troksni, nokļūstot enainajas sanieliņas aiz pilīm gar lielo kanālu. No restorānā skanēja mūzika, un pa kanālu aizbrauca neliela motorlaiva, saceļot viļņus, kas šļakstēdami sitas gar marmora un travertina tiltiem. Pa kādas mājas logu izliecas vīrietis, kaut ko uzsauca sievietei otra kanāla pusē, un viņa iesmējās.

Vel pēc dažiem pagriezieniem Pendergasts nonāca pie durvīm ar apdilušu bronzas zvana pogu un vienkāršu uzrakstu Dott. Airiano Morin. Viņš vienreiz nospieda pogu un gaidīja. Pēc brīža vīrs galvas čīkstēdams atvēras logs. Viņš pacēla skatienu. Logā parādijās sievietes galva.

— ko jūs meklējat? Viņa itāliešu valoda jautāja.

— man ir tikšanas ar il dottore. Mans vārds ir Pendergasts.

Galva pazuda loga, un pēc mirkļa durvis atvērās. Ienāciet, sieviete aicināja.

Pendergasts iegāja neliela halle ar sarkana brokātā tapsētam sienam un marmora grīdu ar melnu un baltu kvadratu rakstu. Telpu rota ja dažādi smalki Āzijas mākslas darbi sena khmeru galva no kambodžas, Tibetas dorže no tīra zelta ar tirkīziem, vairākas senas tankus, mongoļu manuskripts ar krāsainam ilustrācijām stikla vitrīna, Budas galva no ziloņkaula.

— lūdzu, sēdieties, aicināja sieviete, iekārtodāmas pie neliela rakstamgalda.

Pendergasts apsēdas, nolika portfeli uz ceļiem un gaidīja. Viņš zināja, ka doktors Morins bija viens no pazistamakajiem nelegāli iegulu senlietu tirgoņiem Eiropā. Viņš bija augsta līmeņa melnā tirgus darbonis, viens no daudziem, kuri saņēma no korupcijas parņemtajam Āzijas valstīm izvestus zagtus mākslas darbus, sagādaja viltotus dokumentus un pēc tam pardeva tos likumigaja tirgu muzejiem un kolekcionāriem, kuri drošības labad neuzdeva liekus jautājumus.

Pēc brīža durvis parādījās pats Morins glīti un eleganti ģērbies vīrs ar rūpīgi koptiem nagiem, mazam, smalkas itāliešu kurpes ieautam kājām un švītīgi apcirptu bārdiņu.

— Pendergasta kungs? Kāds prieks!

Viņi sarokojas. Lūdzu, nāciet man līdzi, aicināja itālietis.

Pendergasts sekoja viņam lielā salona ar rindu gotisku logu ar skatu uz lielo kanālu. Tāpat kā halle, arī šeit bija daudz pārsteidzošu Āzijas mākslas darbu. Morins un viesis apsēdās. Namatēvs izvilka no kabatas zelta cigarešu etviju un piedavāja Pendergastam.

— nē, paldies.

— vai neiebildīsiet, ja es uzsmēķēšu?

— protams, ne.

Morins izvilka no etvijas cigareti un eleganti sakrustoja kājas. -tātad, Pendergasta kungs. Kā vam jums pakalpot?

— jums ir lieliska kolekcija, doktor Morin.

Doktors pasmaidīja un ar rokas mājienu norādīja visapkārt. Es pārdodu tikai pazīstamiem klientiem. Mans nams nav atvērts publiskai apskatei. Cik ilgi jūs jau kolekcionējat senlietas? Neesmu līdz šim pamanījis jūsu vārdu, lai gan varu palepoties, ka pazīstu šajā joma gandrīz visus.

— es neesmu kolekcionārs.

Morina roka ar šķiltavam palika pusceļa. Neesat kolekcionārs? Tad es laikam telefona saruna jūs parpratu.

— neparpratāt. Es sameloju.

Tagad doktors no pārsteigumā sastinga ar kupošu cigareti roka. Atvainojiet?

— patiesībā es esmu detektīvs. Privātā uzdevuma meklēju nozagtu mākslas darbu.

Šķita, ka pat istabas gaiss šausmās sastingst.

Morins mierīgi ierunājās. Tā kā jūs atzīstat, ka neesat šeit ieradies oficiālā uzdevuma un esat iekļuvis ar viltu, mūsu saruna diemžel ir beigusies. Viņš piecēlās. Visu labu, Pendergasta kungs. Eavīnija jūs izlaidis.

Kad doktors pagriezās, lai izietu no istabas, Pendergasts ierunājās: starp citu, tā Khmeru statuete stun nak no Bunteuy Chhtmr9 Kambodžā. Tā tika nolaupīta tikai pirms diviem menešiem.

Morins apstājās pusceļa uz durvīm. Jūs maldāties. Tā nak no kādas senas Šveices kolekcijas. Man ir dokumenti, kas to pierāda. Tāpat kā visiem citiem manas kolekcijas mākslas darbiem.

— man ir šī paša priekšmeta fotogrāfija, kas uzņemta templī.

Morins iesaucas: Pavinija? L.udzu, piezvani policijai un pasaki, ka mana māja iekļuvis svešinieks, kas atsakās iet projām.

— un tā sešpadsmila gadsimta Šri Čakrāsāmvara ar Vadžravarahi izvesta no Nepālas ar viltotu atļauju. Neko tamlīdzīgu likumīgi no turienes izvest nevarētu.

— vai gaidīsim policiju, vai jūs jau ejat?

Pendergasts ieskatījās pulksteni. Es labprāt pagaidīšu. Viņš paplikšķinaja pa portfeli. Man te ir pietiekami daudz dokumentu, lai interpolam būtu darbs gadiem.

— nekā jums nav. Visi mani mākslas darbi ir likumīgi iegādāti, un to izcelsme ir pierādāmā.

— piemēram, tas kupola10 trauks ar sudraba un zelta rotājumiem? Tas ir likumīgi iegādāts, jo ir mūsdienu kopija. Vai arī jūs mēģināt uzdot to par oriģinālu?

Iestājās klusums. Pa logiem ieplūda brīnumaina venecijas gaisma, pildot grezno telpu ar zeltainu spīdumu.

— kad ieradīsies policija, likšu jūs arestēt, Morins beidzot piedraudēja.

— jā, un viņi, protams, konfiscēs mana portfeļa saturu un atradis tur daudz interesanta.

— jūs esat šantāžists.

— šantažists? Es neko neprasu. Tikai konstatēju faktus. Piemēram, tas divpadsmitā gadsimta Višnu ar galminiekiem it kā no Pala dinastijas arī ir viltojums. Ja tas būtu īsts, tas jums ienestu krietnu summu. Žēl gan, ka to nevar pārdot.

— ko jums, pie velna, vajag?

— itin neko.

— jūs te ierodaties, melojat, draudat man manā mājā un jums neko nevajag? Beidziet, Pendergast! Jums ir aizdomas, ka viens no šiem mākslas darbiem ir zagts? Ja ta, tad varbūt apspriedīsim to kā džentlmeņi?

— šaubos, vai zagtais mākslas darbs, ko es meklēju, ir jūsu kolekcijā.

Morins nosusinaja pieri ar zīda mutautiņu. Jūs noteikti ieradalies pie manis ar kādu noteiktu mērķi, ar kādu prasību!

— piemēram, kādu?

— nav ne jausmas! Itālietis nikni iesaucās. Jums vajag naudu? Dāvanu? Katram kaut ko vajag! Runājiet!

— ak tā, Pendergasts kautrīgi ieminējās. Ja jau jūs tā uzstājāt, man ir kāds mazs Tibetiešu portrets, ko es vēlētos jums parādīt.

Morins aši pagriezās, un no cigaretes nokrita pelni. Dieva dēļ, tas ir viss? Es apskatīšu jūsu sasodīto portretu. Nemaz nevajadzēja tik briesmīgi draudēt.

— priecājos to dzirdēt. Es raizējos, ka jūs negribesiet sadarboties.

— es teicu, ka sadarbošos!

— lieliski. Pendergasts izņēma mūka iedoto portretu un pasniedza to Morinam. Doktors attina to, uzlika brilles un nopētīja gleznu. Pēc brīža atkal noņēma brilles un pasniedza rullīti atpakaļ Pendergastam. Musdienu darbs. Nekādās vērtības.

— Es nenācu pēc vērtējuma. Ieskatieties attēlotajā sejā. Vai šis cilvēks bija atnācis pie jums?

Morins vilcinādamies atkal paņēma portretu un ieskatījās tajā vērīgāk. Viņa sejā parādījās pārsteigumā izteiksme. Ak, jā, es atceros šo cilvēku. Kas to gleznoja? Izcili nevainojams tankos stils.

— vai šis cilvēks gribēja jums kaut ko pārdot?

Morins brīdi klusēja. Jūs taču nestrādājat šis… personas uzdevuma?

— nē. Es meklēju viņu. Un senlietu, ko viņš nozaga.

— es viņu aizsūtīju projām ar visu senlietu.

— kad viņš bija atnācis?

Morins piecēlās un ieskatījās liela dienasgramata. Pirms divām dienam, pulksten divos. Viņam līdzi bija kaste. Viņš teica, ka esot dzirdējis, ka es tirgojot Tibetiešu senlietas.

— vai viņš gribēja to pārdot?

— ne. Tas jau bija pats divainakais. Viņš neļāva pat atvērt kasti. Viņš sauca to par Agozjenu, bet šādu terminu es vēl nekad nebiju dzirdējis, lai gan pārzinu Tibetas mākslu tik labi ka neviens. Es būtu viņu uzreiz izmetis pa durvīm, taču savādi bija tas, ka kaste bija īsta un ļoti, ļoti veca īsts ieguvums pati par sevi, tā bija klātā ar seniem Tibetiešu uzrakstiem no desmita gadsimta vai vēl senākiem. Es labprāt būtu iegādājies to kasti, un, protams, mani māca ziņkāre, kas tajā varētu būt iekša. Taču viņš negribeja pārdot. Viņš vēlējās uzsākt kaut kādu sadarbību ar mani. Teica, ka viņam esot vajadzīga nauda, l.ai izrādītu kastē paslēpto senlietu kaut kādā dīvainā ceļojošā izstādē, kas, viņaprāt, pārsteigs visu pasauli. Pārveidos pasauli tā laikam viņš teica. Taču viņš stūrgalvīgi atteicas parādīt šo senlietu man, kamēr nebūšu piekritis viņa noteikumiem. Protams, man šis priekšlikums šķita bezjēdzīgs.

— ka jūs atbildējat?

— centos pierunāt viņu atvērt kasti. Kaut jūs būtu viņu redzējis! Viņš sāka mani biedēt, Pendergasta kungs. Viņš uzvedas ka vājprātīgs.

Pendergasts pamāja ar galvu. Ka ta?

— viņš iesmējās ka traks un paziņoja, ka es esot palaidis garām visas dzīves lielāko izdevību. Solījās vest kasti uz Londonu, kur it kā pazīstot kādu kolekcionāru.

— visas dzīves lielāko izdevību? Ko viņš, jūsuprāt, domāja?

— viņš muldēja kaut kādas blēņas par pasaules pārveidošanu. Pazzescou .

— vai jūs zināt, pie kura kolekcionāra Londona viņš gatavojas doties?

— viņš nenosauca vārdu, bet es pazīstu vairākumu no tiem. Viņš kaut ko uzrakstīja uz papīra lapiņas un pasniedza to Pendergastam. Te ir daži, ar ko saki.

— kāpēc viņš atnāca pie jums?

Morins noplātīja rokas. Kāpēc jūs atnācat pie manis, Pendergasta kungs? Es esmu pazistamakais Āzijas senlietu speciālists ltalijā.

— Jā, tas tiesa. Nevienam nav tādu senlietu ka jums jo neviens nav tāds blēdis kā jūs.

— tā arī ir atbilde, Morins ne bez lepnuma secinaja.

Skaļi un uzstājīgi ieskanējās durvju zvans, tad vēlreiz, pēc tam atskanēja dauzīšanas pie durvīm. Polizia! Atskanēja neskaidra balss.

— Lavinija? Iesaucas Morins. Lūdzu, saki policistiem paldies un suti viņus projām. Es pats tiku gala ar iebrucēju. Viņš atkal pievērsās Pendergastam. Vai esmu apmierinājis jūsu ziņkāri?

— jā, paldies.

— ceru, ka tagad šie dokumenti no jūsu portfeļa nenonāks nevelamās rokās.

Pendergasts atvēra portfeli. No tā izslīdēja kaudzīte vecu avīžu.

Morins raudzījās uz viņu, nosarka, bet tad viņa seja pēkšņi parādījās smaids. Jūs esat tāds pats blēdis ka es.

— velnu izdzen ar belcebulu.

— jūs to visu izgudrojāt, vai ne?

Pendergasts aizcirta portfeli. Jā, tikai izņemot piebildi par Višnu ar galminiekiem. Taču gan jau jūs atradīsiet kādu bagātu biznesmeni, kas to nopirks un priecāsies par to, neko nenojauzdams.

paldies. Tā es arī gatavojos darīt. Tad viņš piecēlās un pavadīja Pendergastu līdz durvīm.

8

Kroidona, drūma rūpniecības rajona Londonas dienvidu nomale, salijušo ielu asfalts blāvi spīdēja. Pulkstenis bija divi nakti, unAloizijs Pendergasts stāvēja uz jaunas kairas ielas un tamvortas stūra. Pa šoseju a23 joņoja mašīnas, pa Londonas-Sauthemptonas dzelzceļa sliedem aizrībēja vilciens. Kvartala stūrī slējās neglīta viesnīcas ēka septiņdesmito gadu stila ar sodrējos un mitruma nomelnējušu cementa fasadi. Pendergasts sakartoja cepuri, savilka ciešāk ap kaklu burberry lietusmēteļa apkakli, pasita paduse chaptnan ādas somu un tuvojās viesnīcas stikla durvīm. Tas bija aizslēgtas, un viņš nospieda zvana pogu. Pēc brīža slēdzene iedūcās, un durvis atvērās.

Viņš iegāja spoži apgaismota vestibila, kur oda pēc sīpoliem un cigarešu dūmiem. Grīdu klāja notraipīts poliestera paklājs zili zeltainas krāsās, bet sienas zeltainas tapetes ar ūdensdrošu pārklājumu. Skaļruņos skanēja dziesmas struwberry fims forever instrumentālā versija. Telpas gala pie reģistratūras letes gaidīja saīdzis klerks ar gariem, vienā galvas pusē mazliet paspurušiem matiem.

Numuru, lūdzu. Pendergasts nenolaida meteļa apkakli un stāvēja ta, lai seja būtu ena. Viņš runāja rupja balsi ar Midlendas akcentu.

— jūsu vārds?

— Krouters.

— Klerks pastūma Pendergastam anketu, un tas ierakstīja izdomātu vārdu un adresi.

— apmaksas veids?

Pendergasts izņēma no kabatas mārciņu banknošu žūksni un samaksaja skaidra naudā.

Klerks aši uzmeta viņam skatienu. — Bagaža?

— sasodītā aviolīnija to pazaudēja.

Klerks pasniedza viņam atslēgas karti un pazuda dibentelpa droši vien, lai atkal liktos gulēt. Pendergasts paņēma karti un devās uz liftiem.

Viņš aizbrauca līdz ceturtajam stāvam, kur atradās viņa numurs, taču neizkāpa no lifta. Kad durvis atkal aizvērās, viņš palika stāvam nekustigajā kabīnē. Viņš izņēma no somas mazu magnētisko karšu nolasīšanas ierīci, novilka par to savu karti un iegaumēja ciparus, kas parādījās mazajā LcD ekrānā. Pēc brīža viņš ievadīja dažus citus ciparus, vēlreiz lēni novilka karti, tad ielika ierīci atpakaļ somā. Pēc tam nospieda septītā stāva pogu un sāka braukt augšup.

Durvis atvērās ar dienasgaismas lampām spoži apgaismota gaitenī. Tas bija tukšs, uz grīdas visa garuma stiepās tas pats zili zeltainais paklājs, gar abam sienam rindojas numuru durvis. Iznācis no lifta, Pendergasts ātri aizsoļoja līdz septiņsimt četrpadsmita numura durvīm un apstājās, lai ieklausītos. Iekša bija klusums, gaisma izslēgta.

Viņš ielika durvis savu atslēgas karti, iedegās zaļa gaismiņa, atskanēja kluss pīkstiens, un durvis pavērās. Viņš uzmanīgi atvēra tas un iegājā, aši aizverot durvis aiz sevis.

Ja paveiktos, viņš varētu vienkārši sameklēt kasti un aizlavīties projām, nepamodinot iemītnieku. Taču viņš nejutās īsti droši. Viņš bija ievācis ziņas par Džordanu Ambrosu. Šis vīrs bija nācis no augstākas vidusšķiras ģimenes Bolderā, Kolorado štata. Viņš bija meistarīgs snovbordists, alpīnists un kalnu velosipēdists, kas savulaik pameta koledžu, lai uzkāptu septiņas virsotnes. Ar šādu sasniegumu iēkarot visu septiņu kontinentu augstākas virsotnes varēja palepoties tikai pāris simti cilvēku visa pasaulē. Ambrosam tas prasīja četrus gadus, pēc tam viņš kļuva par labi apmaksatu profesionālu alpīnistu un vadīja ekspedīcijas uz everestu, k2 un trim masam. Ziema viņš pelnīja naudu, filmējoties videoklipos ar ekstremiem sniega dēļa trikiem, un saņēma arī procentus no ieguldījumiem. Daulagiri ekspedīcija bija labi organizēts un pienācīgi finansēts mēģinājums apgūt līdz šim neuzvarēto šī kalna rietumu sienu vienu no nedaudzajām pasaulē palikušajam neiēkarotājam trasēm sātriecošu divpadsmit tūkstoš pēdas augstu stāvu klinti, ko klāj nedroši akmeņi un ledus, kur bieži plosās lavīnas, spēcīgi vēji un dienas un nakts temperatūras starpība ir piecdesmit līdz sešdesmit grādi. Trīsdesmit divi alpīnisti jau bija gājuši bojā, mēģinot to iēkarot, un Ambrosa grupa šim skaitām pievienoja vēl piecus. Viņi netika pat līdz pusceļam uz virsotni.

Ambrosa izglābšanās bija reta veiksme. Tas, ka viņš tika līdz klosterim, bija ne vairāk, ne mazāk ka īsts brīnums.

Taču viss klosterī notikušais bija viņam pavisam neraksturīgs vispirms jau zadziba. Naudas Ambrosam netrūka, un līdz šim viņam tā bija visai vienaldzīga. Viņš nebija kolekcionārs. Neinteresējās par Budismu vai kādiem citiem garīgiem meklējumiem. Viņš bija godīgs cilvēks ar izcilu pratu. Viņa galvenais mērķis dzīve, varētu pat teikt apsēstība bija kapšana kalnos.

Kāpēc viņš nozaga Agozjenu? Kāpēc vadāja to līdzi pa visu Eiropu, nemēģinādams pārdot, bet gan uzsākt kaut kādu sadarbību. Kāds bija šis "sadarbības" mērķis? Kāpēc viņš atteicās radīt Agozjenu? Un kāpēc nebija sazinajies ar piecu bojāgājušo alpīnistu savu tuvu draugu ģimenēm? Sada nciba ir smags alpīnisma ētikas pārkāpums.

Visa Džordana Ambrosa rīcība pēc nokļūšanas klosterī bija pilnīgi neraksturīga viņam. Un tas ivndergastam lika nopietni raizēties.

Izgājis cauri priekštelpai, viņš pagriezās un iegāja tumšaja islaba. Nāsis uzreiz iecirtas asiņu metāliskā smaka, un caur aizkariem ieplūstošajā asaja ielas laternu gaisma varēja saskatīt uz grīdas gulošu ķermeni.

Pendergastu pārņēma vilšanas un sarūgtinājums. Ceretais vieglais atrisinājums nebija lemts.

Cieši ietinies lietusmētelī un atslajis cepuri galva, viņš pasniedzas un ar cimdotu roku ieslēdza gaismu.

Tas bija Džordans Ambross.

Pendergasta sarūgtinājums pieņēmās spēkā, ieraugot līķa stāvokli. Tas gulēja uz muguras, plati iepletis rokas, mute bija vaļa, un zilas acis nedzīvi blenza griestos. Mazs lodes caurumiņš piere ar pulvera pēdām un apdegumu liecināja, ka viņam iešauts no tuva attālumā ar divdesmit otra kalibra ieroci. Izejas brūces nebija, tātad divdesmit otra kalibra lode bija palikusi galvaskausa, nogalinot vīrieti acumirkli. Taču izskatījas, ka slepkavam ar to vien nepietika viņš bija uzklupis upurim ar nazi, tikai sava prieka pēc graizot, durot un plosot to. Tas nemaz nebija raksturīgi veselam sapratam un arī parastam slepkavam ne.

Ātri pārmeklējis istabu, Pendergasts pārliecinājās, ka Agozjens ir pazudis.

Viņš atgriežas pie līķa. Brutalaja pēcnāves eksekūcija ar nazi upura drēbes bija pamatīgi sagraizītas, bet vairākas pa pusei uz āru izvilktas kabatas liecinājā, ka slepkava pirms uzbrukuma ar nazi pārmeklējis nogalināto. Uzmanīgi cenzdamies pēc iespējas mazāk kustināt līķi, Pendergasts no aizmugures kabatas izvilka nogalinātā maku. Tas bija pilns ar naudu to slepkava nebija paņēmis. Pendergasts secināja, ka drīzāk ļaundaris gribējis pārliecināties, vai nav palikusi kāda rakstiska piezīme par šo liktenīgo tikšanos.

Aģents ielika maku soma. Tad atkāpās un vēlreiz nopētīja istabu, ievērodams visu. Viņš redzēja asins pēdas uz paklāja, uz gultas, asins šļakatas uz ceļasomas.

Ambross bija labi ģērbies uzvalka ar kaklasaiti, it kā gaidīdams svarīgu viesi. Istaba bija kartiga, gulta rūpīgi saklāta, vannasistabā salikti tualetes piederumi. Uz galda stāvēja jauna viskija pudele un divas gandrīz pilnas glāzes. Pendergasts nopētīja aprasojumu uz glaz.es sāniem, iemērca pirkstu un nogaršoja dzērienu, lai noteiktu, cik daudz tagad jau izkusušā ledus laja bija. Spriežot pēc viskija atšķaidījuma pakāpes un glāžu temperatūras, viņš pieņema, ka dzeriens ticis ieliets pirms četrām vai piecām stundām. Abas glazēs bija noslaucītas, pirkstu nospiedumu uz tam nebija.

Atkal viņu parsteidza slepkavas dīvaini pretrunīgā rīcība.

Nolicis somu uz gultas, viņš izņēma no tās dažas meģenes un pinceti, notupas uz grīdas un paņēma asiņu, šķiedru un matu paraugus. To pašu viņš atkārtoja arī vannasistaba, cerēdams, ka varbūt slepkava to izmantojis. Taču šis ļaundaris bija visai piesardzīgs, turklāt lētās viesnīcas pavirši uzkopts numurs ir pavisam neizdevīga vieta lietisko pierādījumu vākšanai. Tomēr viņš centīgi meklēja pirkstu nospiedumus uz durvju rokturiem un citam virsmām, pat zem galda ar ugunsizturīgās plastmasas pārklājumu, taču pārliecinājās, ka visas virsmas ir rūpīgi noslaucītas. Mitrs plankums uz grīdas stūri pie durvīm liecināja, ka tur kāds bija nolicis pilošu lietussargu un pēc tam to atkal paņēmis.

Lietus bija sācis līt deviņos un norimis ap vienpadsmitiem.

Pendergasts atkal notupas uz grīdas pie līķa, iebāza roku aiz uzvalka, lai noteiktu ķermeņa temperaturu. Spriežot pēc līķa temperatūras, dzērieniem un lietus līšanas laika, nāve bija iestājusies ap desmitiem.

Pendergasts uzmanīgi parvela nedzīvo ķermeni uz sāniem. Paklājs zem tā bija sagraizīts, jo nazis, izduroties cauri ķermenim, bija iedūries grīda. Izņēmis savu nazi, viņš izgrieza paklāja gabalu, pacēla to uz augšu un nopētīja iegriezumus finiera grīda, izmērot tos ar sava naža asmeni. Tie bija "pārsteidzoši dziļi.

Atkāpies pie durvīm, Pendergasts pēdējoreiz pārlaida skatienu istabai. Tur vairs nekā nebija, ko redzēt. Vispārīgos vilcienos notikušais bija skaidrs slepkava ap desmitiem bija ieradies uz norunātu tikšanos; nolicis slapjo lietussargu stūri, bet slapjo lietusmēteli uz krēsla; Ambross bija ielejis divas glazēs viskija no īpaši šim gadījumam pirktas pudeles; atnācējs bija izņēmis divdesmit otra kalibra magnum, pielicis to Ambrosam pie pieres un ielaidis tam lodi smadzenēs. Tad viņš parmeklējis līķi un istabu. Tad mežonīgi un neprātīgi sagraizījis un sadūris upuri ar nazi. Bet pēc tam, joprojām it kā sāglabajot mieru, noslaucījis visus pirkstu nospiedumus, paņēmis Agozjenu un devies projām.

Grūti iedomāties, kāpēc lai slepkava tā rīkotos.

Viesnīcas darbinieki atradis līķi tikai ap izrakstīšanas laiku vai vēlāk. Pendergaslam bija pietiekami daudz laika pazust.

Viņš izslēdza gaismu, izgāja no numura un nobrauca ar liftu uz vestibilu. Piegāja pie reģistratūras letes un pāris reizes skaļi piezvanīja. Pēc krietna brīža atslaja samiegojies klerks ar vēl vairāk sagulētiem matiem.

— kas noticis? Viņš jautāja.

— mans draugs Džordans Ambross ir apmeties septiņsimt četrpadsmitaja numura.

Klerks caur kreklu pakasīja kaulainos sānus. Un?

— viņam šovakar ap desmitiem bija apmeklētajs. Vai jūs viņu atceraties?

— kaut ko tādu nevar tik viegli aizmirst, atbildēja klerks. Ap desmitiem atnāca vīrietis un teica, ka viņam ir tikšanas ar kungu septiņsimt četrpadsmitaja numura.

— kā viņš izskatījās?

— viņam bija asiņains apsējs uz vienas acs un arī citi pārsēji. Galva cepure, mugura lietusmetelis, jo ārā līņāja. Es viņu tuvāk nenopētīju, nebija nekādās patikas.

— augums?

— apmēram… vidējs.

— balss?

Klerks paraustīja plecus. Laikam amerikaņu akcents. Diezgan augsta balss. Runāja klusi. Neteica neko daudz.

— kad viņš aizgāja?

— neredzeju viņu aizejot. Sēdēju birojā, rakstīju papīrus.

— viņš jūs nelūdza izsaukt taksometru?

— nē.

pastastiet, kā viņš bija ģērbies.

— lietusmēteli tāpat ka jus. Kas bija kājas, neredzēju.

— vai viņš atbrauca ar mašīnu vai ar taksometru?

Klerks paraustīja plecus un atkal pakasijas.

— paldies, pateicas Pendergasts. Es tagad uz pāris stundām iziešu. Lūdzu, izsauciet man taksometru no jūsu parastas centrāles.

Klerks paklausīja. Kad atgriezīsieties, piezvaniet pie durvīm, -viņš par plecu noteica, atgriezdamies pie "papīru rakstīšanas".

Pendergasts nostājās ārpusē. Pēc kādam piecām minūtēm piebrauca taksometrs. Viņš iekāpa.

— uz kurieni? Jautā ja šoferis.

Pendergasts izņēma simt mārciņu banknoti. Pagaidam vēl nekur. Vai varu uzdot jums dažus jautā jumus?

— jūs esat policists?

— nē. Privātdetektīvs.

— īsts Šerloks, ko? Šofera sarkana seja atplauka priecīga satraukuma. Viņš paņēma banknoti. Paldies.

— kāds vīrietis aizbrauca no viesnīcas šovakar piecpadsmit pāri desmitiem vai ap pusvienpadsmitiem, droši vien ar kādu no jūsu taksometriem. Man jaatrod vadītājs.

— skaidrs. Šoferis paņēma rācijas mikrofonu un kaut ko pateica. Saruna ilga dažas minūtes, tad viņš nospieda kādu pogu un pasniedza mikrofonu Pendergastam. Sadabūju jūsu šoferi.

Pendergasts paņēma mikrofonu. Jūs esat vadītājs, kurš šovakar apmēram divdesmit pāri desmitiem uzņēma pasažieri pie bekingemšlras darza viesnīcas?

— jā, es, atbildēja piesmakusi balss ar koknejiešu akcentu.

— kur jūs esat? Vai es varu jūs satikt?

— braucu atpakaļ uz Sauthemptonu pa m3.

— skaidrs. Vai varat aprakstīt šo pasažieri?

— patiesību sakot, kungs, šim vīram viena acs izskatījās pabriesmīgi. Uz tas bija apsējs, no kura sūcas asinis, es nemaz negribēju pārāk tuvu skatīties uz tādu postažu, ja saprotat, ko es domāju.

— vai viņš kaut ko nesa?

— lielu, garu kartona kasti.

— akcents?

— amerikāņu, dienvidnieku vai tamlīdzīgs.

— vai tā varētu būt parģerbusies sieviete?

Atskanēja čerkstoši smiekli. Tagad ir tik daudz visādu ērmu, ka droši vien varētu būt arī tā.

— vai viņš nosauca savu vārdu vai samaksaja ar kredītkarti?

samaksaja skaidra nauda un neteica ne pušplēsta vārda visu ceļu protams, kad bija pateicis, uz kurieni jabrauc.

— uz kurieni jūs viņu aizvedat?

— uz Sauthemptonu. Uz piestātni.

— uz piestātni?

-— jā, kungs. Uz "Britāniju".

— uz "Polārzvaigznes" jauno okeāna laineri?

— tieši tā.

— viņš bija tā pasažieris?

— tā šķiet gan. Lika man izlaist viņu pie muitas ēkas, un roka viņam bija tādā ka biļete.

— vai viņš nevarēja būt no kuģa komandas?

Atkal čerkstošie smiekli. Diez vai. Šis takša brauciens viņam izmaksaja divsimt mārciņās.

— citas bagažas, izņemot kasti, viņam nebija?

-— nē, ser.

— vai vēl ko neparastu viņa neievērojat?

Šoferis brīdi padomāja. — Viņš savādi oda.

— oda?

— ta, it kā strādātu tabakas veikalā.

Pendergasts brīdi klusēja un pardomāja. Vai jūs gadījuma nezināt, kad "Britānija" dodas jūra?

— Es tā dzirdēju, ka pusdienlaikā, līdz ar paisumu.

Pendergasts atdeva mikrofonu šoferim un iegrima domas. Tieši tāja brīdi iezvanījās viņa mobilais tālrunis.

— Viņš atvēra vāciņu. Jā?

— te Konstansa.

Pendergasts pārsteigts izslējās sēdekli. — Kur tu esi?

— Briseles lidosta. Tikko izkāpu no beznosēšanās reisa no Honkongas. Aloizij, mums jāsatiekas. Man ir ļoti svarīgas ziņas.

— Konstansa, tu piezvanīji tieši laikā. Klausies uzmanīgi. Ja tu vari tikt līdz Hītrovai četrās stundās vai ātrāk, es tevi sagaidīšu lidosta. Vai varēsi četras stundas, ne minūti ilgāk? Ja nē, tad man būs jadodas ceļā bez tevis.

— centīšos. Bet uz kurieni tu gribi braukt? Kas notiek?

— mēs dosimies jūrā.

9

Melnais Londonas taksometrs joņoja pa m3 šoseju ar ātrumu simt četrdesmit kilometri stunda, apdzenot visus vieglos un smagos auto. Tāluma, pelēkās pilsētas ainavas vidu slējās Vinčesteras katedrales smagnējais kremkrāsās tornis.

Pendergasts, sēdēdams aizmugures sēdekli blakus Konstansai, ieskatījās pulksteni. Mums jābūt Sauthemptonas osta pēc piecpadsmit minūtēm, viņš teica šoferim.

— tas nav iespējams.

— jums par to būs vēl piecdesmit mārciņās.

— nauda nepārvērtīs taksometru par lidmašīnu, ser, atbildēja šoferis.

Tomēr taksometrs vēl vairāk uzņēma ātrumu, riepas nokauca, nogriežoties uz dienvidu virziena maģistrāles a335 uzbrauktuves. Vinčesteras priekšpilsētas drīz nomainīja zaļas ainavas. Garām nozibēja Komptona, Šoforda un Oterborna.

pat, ja mēs pagusim līdz kuģa iziešanai jūra, beidzot ieminējās Konstansa, ka mēs tiksim uz klāja? Sori lasīju Le Momle, ka visas kajītes esot rezervētas jau mēnešiem iepriekš. Avīžnieki to sauc par vispieprasītāko pirmo braucienu kopš "Titanika".

Pendergasts nodrebinajās. Diezgan neveiksmīgs salīdzinājums. Taču ir sagadījies ta, ka esmu sagadajis mums gluži pieņemamas vietas. Tjūdoru apartamentus divstāvu luksusa kajīti kuģa pakaļgala. Tur ir arī treša guļamistaba, ko mēs varēsim izmantot ka darbistabu.

ka tev tas izdevās?

šo kajīti bija pasūtījis Protero kungs ar kundzi no Pērtas Austrālijā. Viņi bija ar mieru apmainīt šis biļetes pret vēl lielākiem apartamentiem "Britānijas" pasaules kruizā šoruden, turklāt saņemot arī nelielu naudas kompensāciju. Pendergasts atļāvās skopi pasmaidīt.

Taksometrs pārjoņoja m27 krustojumam, tad sāka paleninat gaitu, jo, tuvojoties Sauthemptonai, satiksme kļuva blivaka. Viņi izbrauca caur drumu rūpniecisku rajonu, tad caur vairākiem vienādiem ķieģeļu dzīvojamo namu kvartaliem, virzoties tuvāk vecā pilsētas centra ielu labirintam. Viņi nogriezās pa kreisi uz maršleinu, pēc tam uzreiz pa labi uz stacijas terasi, lielais automobilis veikli līkumoja satiksmes straume. Ietves bija pilnas ar cilvēkiem, daudzi ar fotoaparātiem rokas. Tāluma skanēja priecīgi saucieni un aplausi.

— saki, Konstansa, ko tu tādu uzzināji, kas lika tev tādā steiga atstāt klosterī?

— to var pateikt ātri. Viņa pieklusināja balsi. Es izpildīju tavu lūgumu. Ievācu ziņas.

Pendergasts arī ierunājās klusāk. Un ka tiek "ievāktās ziņas" Tibetas klosterī?

Konstansa apvaldīja rugtu smaidu. Tieša uzbrukuma.

— un ka tas būtu?

— iegāju iekšeja klosterī un noprasīju mūkiem skaidri un gaiši.

— saprotu.

— tā bija vienīga iespēja. Taču… savāda karta šķita, ka viņi jau bija mani gaidījuši.

— turpini.

— viņi bija neticami atsaucīgi.

— tiešam?

— jā, tikai es īsti nesaprotu, kāpēc. Iekšeja klostera mūki tiešam nezina, kas ir šī senlieta un kas to izgatavojis. Iarna Tubteņs nemeloja. Šo relikviju no Indijas atveda kāds svētais virs, lai paslēptu to augstājos Himalaju kalnos.

— un?

Konstansa vilcinājās. Taču tev mūki nepateica to, ka viņi zina Agozjena mērķi.

— un kāds tas ir?

— acīmredzot tas ir instruments, ar ko atriebties pasaulei, šķīstīt to, viņi teica.

— vai viņi deva kādu norādi par to, ka var izpausties šī "atriebība" un "šķīstīšana"?

— par to viņiem nav ne jausmas.

— kad tam jānotiek?

— tad, kad zeme pārāk dziļi mirks savtība, alkatība, neželiba un ļaunuma.

— tad jau labi, tad mums nav, no ka baidīties, Pendergasts ar rugtu ironiju atteica.

mūks, kurš bija galvenais runātājs, teica, ka viņiem neesot nodoma atbrīvot šo spoku. Viņi ir tā sargi, kuri gada, lai tas neizlaužas pirms laikā.

Pendergasts brīdi padomaja. Šķiet, kāds no brāļiem nebija ar viņu vienisprātis.

— kā tā?

Pendergasts pievērsa viņai pelēko acu dedzīgo skatienu. Es pieņemu, ka viens no mūkiem bija nospriedis, ka pasaule ir gatava šķīstīšanai. Un viņš palīdzēja Džordanam Ambrosam nozagt Agozjenu un pēc tam atbrīvot tā spoku pasaule.

— kāpēc tu tā doma?

— tas taču ir skaidrs. Agozjens tika ļoti labi sargāts. Es pavadīju klosterī vairāk nekā gadu un pat neuzzināju par tā esamību. Ka tad pavisam nejaušs ienācejs, alpīnists, kas nav pat ieradies mācīties, pēkšņi spēj to atrast un nozagt? Tas varēja notiki tikai tad, ja kāds no mūkiem vēlējās, lai Agozjens tiktu nozagts. Lama Tubteņs apgalvojā, ka viņš ir pārliecināts ne pie viena no mūkiem tas neesot. Taču tas nenozīme, ka viens no mūkiem nevarēja palīdzēt svešiniēkām to paņemt.

— bet, ja šis artefakts tiešam ir tik briesmīgs, ka viņi saka, kurš gan vēlētos tīši uzsutīt to pasaulei?

— interesants jautājums. Kad nogādāsim Agozjenu atpakaļ klosterī, būs jāsameklē vainīgais mūks un stingri viņam tas janoprasa. Pendergasts brīdi padomāja. Es brīnos, kāpēc mūki vienkārši neiznīcina ja šo priekšmetu. Varēja to sadedzināt.

— tas bija mans pēdējais jautājums viņiem. Mūki ļoti nobijās un teica, ka tas neesot iespējams.

— interesanti. Taču tagad pie darba. Mūsu pirmais uzdevums būs dabūt pasažieru sarakstu ar to iēkapšanas laiku.

— tu doma, ka slepkava ir pasažieris?

— esmu gluži pārliecināts. Visai komandai un apkalpojošajam personālām bija jābūt uz kuģa jau ilgi pirms Ambrosa nāves. Man šķiet zīmīgi tas, ka viņš nomaskejas ar asiņaino apsēju pirms došanas pie Ambrosa.

— kāpēc? Viņš maskējas, lai viņu nevarētu izsekot un apsūdzēt nozieguma.

— es šaubos, vai, dodoties uz viesnīcu, viņš gatavojas kādu nogalināt. Nē, Konstansa, slepkava nomaskejas vēl pirms tam, kad uzzināja, ko Ambross piedāvā, un tas nozīmē, ka viņš ir sabiedrība pazīstams cilvēks, kurš nevelējas tikt pamanīts.

Saruna partruka, jo taksometrs bija apstājies karalienes doka pakaje. Pendergasts izlēca no auto, Konstansa viņam sekoja. Pa kreisi bija muitas kontroles ēka, pa labi trokšņains pavadītāju un ziņkārīgo pūlis, televīzijas kameras un reportieri. Visi plivinaja lielbritānijas karogus, svieda konfeti un skaļi klaigāja. Šo troksni vēl papildinaja orķestris.

Bet visam pāri slējās "Britānija". Tai līdzās niecīga izskatījās ne tikai osta, bet, šķiet, pat visa pilsēta. Kuģa melnais korpuss balstīja sniegbalti mirdzošu virsbūvi ar vismaz divpadsmit klājiem, kas lepojas ar stikla apdari, balkoniem un mahagonija apšuvumu. Neko tik milzīgu un iespaidīgu Konstansa vēl nebija redzejusi vai spējusi iztēloties. Varenais kuģis šķita metam ēnu par visu tuvāko apkaimi platformas ceļu, bamna wharf eku, ocean villuge jahtu piestātni.

Taču šī ēna kustējās. Dobji skanēja kuģa taures. Ostas strādnieki bija atraisījuši troses un atvilkuši iēkapšanas trapu. Augstu vīrs galvas simtiem cilvēku stāvēja pie klāja margam vai uz neskaitāmajiem balkoniņiem, fotografēdami, vicinadami karodziņus un madami sveicienus pavadītajiem. Ar pēdējo pērkondimdošo taures pūtienu "Britānija" lēni, svinīgi un nenovēršami sāka virzīties projām no krasta.

lūdzu, atvainojiet, kungs, teica šoferis. Es centos, cik varēju, bet…

izņemiet somas, Pendergasts viņu partrauca. Tad viņš cauri ziņkārīgo pūlim metas uz apsardzes posteņa pusi. Konstansa vērojā, ka viņš apstājās tikai uz mirkli, lai parādītu policistiem savu žetonu, tad viņš steidzas tālāk, garām orķestrim, televīzijas kameram uz paaugstinajumu, kur stāvēja liela svarīgu personu grupa un droši vien arī "Polārzvaigznes" augstākā vadība. Visi jau pamazam gatavojas izklīst viri tumšos uzvalkos sarokojas un kapa nost no paaugstinajuma.

Izspraucies caur šikāku amatpersonu pūli platformas pakaje, Pendergasts ievēroja kādu vīni goda vieta paaugstinajuma centra druknu kungu ar melnkoka spieķi un baltu neļķes ziedu pie bāložpelēka uzvalka. Saņemdams blakus stāvētāju apsveikumus, šis vīrs bija acīmredzami pārsteigts un apjucis par Pendergasta neaicinato iejaukšanos. Ar nepacietības un aizkaitinājuma izteiksmi seja viņš kādu brīdi uzklausīja aģenta teikto. Tad viņš sarauca pieri un sāka nikni purināt galvu. Kad Pendergasts turpināja dedzīgo apvārdošanu, dniknais vīrs izslējās, tumši piesarka un sāka vicināt rokas, vispirms rādot ar pirkstu uz kuģi, tad uz Pendergastu. Ap viņiem sāka drūzmēties apsardze, aizsedzot tos apkārtējo skatieniem.

Konstansa gaidīja pie taksometra, šoferis viņai līdzas. Viņš pat nebija pulejies izņemt bagažu, un Konstansa par to nebrīnījās "Britānijas" milzīgais siluets turpināja slīdēt projām, lēni, bet pamazam uzņemot apgriezienus. Nakama apstašanas būs tikai Ņujorka, okeāna otra puse pēc septiņām dienam un sešām naktīm.

Kamēr viņa vērojā, kuģa taure ieskanējās vēlreiz. Pēkšņi tā priekšgala sāka mutuļot lielas ūdens strūklas. Konstansa neticeja savam acīm gandrīz vai izskatījās, ka kuģis palēnina gaitu. Viņa paraudzījas atpakaļ uz Pendergasta pusi. Aģents atkal bija redzams, viņš stāvēja līdzās vīram ar neļķi, kurš runāja pa mobilo tālruni. Tagad šī vīra seja bija tumši violeta krāsā.

Konstansa atkal pievērsa uzmanību kuģim. Acis viņu nevīla kuģa priekšgala piesturešanas ierīces bija mainījušas virzienu, un "Britānija" lēni slīdēja atpakaļgaita uz. Piestātnes pusi. Apdullinoša klaigašana visapkārt šķita pierimstam, un ļaudis vēroja notiekošo arvien lielākā apjukuma.

Ka tevi jupis, nomurmināja šoferis. Tad viņš apgāja apkārt taksometram, atvēra bagažnieku un sāka ņemt ārā ceļasomas.

Pendergasts pamāja Konstansai, liekot iet uz apsardzes posteni. Viņa spraucas caur muldošo puli, šoferis sekoja pa pēdam. Piestātne strādnieki steidzīgi gatavojas zemākā iēkapšanas trapa uzstādīšanai. Orķestris pieklusa, tad apņēmīgi atsaka spēlet.

Kuģa taure atkal nodārdējā, un pie kuģa melnajiem sāniem tika pievirzīts traps. Pendergasts izveda Konstansu caur drošības pārbaudi, un abi kopā sāka aši soļot gar piestātni.

nesteidzies, Konstansa, viņš mierinājā, viegli satverdams viņas elkoni un paleninadams gaitu līdz pastaigas solim. Izbaudīsim šo brīdi mūs gaida vislielakals okeāna laineris pasaule un vairāk nekā četri tūkstoši pasažieru un komandas locekļu.

ka tev tas izdevās? Konstansa jautājā, kad viņi uzkāpa uz klāja.

eliota kungs, "Polārzvaigznes līnijas" direktors, man ir sirsnīgs paziņa.

vai tiešam? Konstansa neticīgi jautāja.

ja vēl pirms desmit minūtēm nebija, tad tagad ir noteikti. Iepazinušies mēs esam, un viņš tagad ir noskaņots visai sirsnīgi

Vai drīzāk sirdīgi.

bet aizkavēt iziešanu jūra? I ikt kuģim atgriezties piestātnē?

kad es paskaidroju, cik izdevīgi viņam būs uzņemt mūs uz klāja un cik ļoti neizdevīgi personiski viņam būtu mums atteikt -, eliota kungs ar lielāko prieku bija gatavs palīdzēt. Pendergasts paraudzījās augšup uz kuģi un atkal pasmaidīja. Vai zini, Konstansa, ņemot vērā apstākļus, man šķiet, ka šis ceļojums būs gluži ciešams un varbūt pat patīkams.

10

"britānijas" kruiza direktoram Rodžeram Meilzam viens no pirmajiem un vissvarīgākajiem lēmumiem šajā ceļojuma bija izvēlē, pie kura galda vakariņot pirmajā vakara. Tas bija delikāts jā, ļoti delikāts, ko vēl vairāk apgrūtināja fakts, ka šis bija pasaulē lielākā okeāna lainera pirmā brauciena pirmais vakars.

Tiešam grūts jautājums.

Kā kruiza direktoram viņam bija pienākums ne tikai zināt visu pasažieru vārdus un vēlmes, bet arī uzturēt ar tiem vislabākās attiecības. Vienmēr. Ja viņš vakariņu laika pazustu, tas liktu pasažieriem domāt, ka viņš tos neciena, ka tas viņam ir tikai darbs.

Tas nebija tikai darbs.

Bet ko lai dara, ja pasažieru sarakstā ir gandrīz trīs tūkstoši vārdu un vakariņošana notiks astoņas ēdamzālēs trijos piegājienos?

Meilzs lauzīja galvu gan ša, gan ta. Vispirms viņš izvēlējās restorānu tas būs "Oskars" kino tematikai veltītais restorāns. Tā bija skaista dekoratīvā stila telpa, kur vienu sienu pilnība veido venēcijas stikla aizkars, aiz kura atrodas izgaismots ūdenskritums. Ūdens čalošana bija iecerēta ka fona skaņa, kas parsteidzoša karta pazemina apkārtēja trokšņa līmeni. Divas no pārejām sienam bija klātas ar īstam zelta plāksnītēm, bet pēdējā bija no stikla ar skatu uz tumšo okeānu. Šis nebija pats lielakais restorāns uz kuģa tas gods pienācās "karaļa kronim" trijos lepnos stāvos -, taču tam bija visstilīgākais interjers.

Jā, tas būs "Oskars". Protams, otraja piegājiena. No pirmās maiņas edajiem jaizvairas par katru cenu tie parasti bija kaut kādi kretīni, kuri, lai cik bagāti kļuvuši, nespēja atmest barbarisko parādumu vakariņot pirms septiņiem.

Nākamais jautājums galds. Protams, tas būs viens no tā saucamajiem "formālajiem" galdiem tie ir lieli galdi, kur viesi pēc vēlēšanās var ievērot vecmodīgo tradīciju sēdēt norādītas vietas, lai iepazītos ar svešiniekiem ka okeāna laineru slavas laikos. Protams, formalais ģērbšanas stils. Vairākumam ļaužu tas nozīmēja melnus smokingus. Bet Meilzs etiķetei pievērsa īpašu uzmanību un vienmēr uzposās balta smokinga.

Pēc tam bija jaizraugas sava galda viesi. Rodžers Meilzs bija izvēlīgs, un viņam bija pietiekami daudz kaprīžu un aizspriedumu, kas bija jāņem vērā. Nepieņemamo viesu saraksts bija garš, tā sākumā atradās uzņēmumu vadītāji, visi, kas saistīti ar vērtspapīru tirgiem, teksasieši, resni cilvēki, zobārsti un ķirurgi. Tīkamako viesu vidū bija aktrises, dižciltīgie ar tituliem, mantinieces, televīzijas sarunu šovu vadītāji, aviolīniju stjuarti, mafijas darboņi un tie, kurus viņš sauca par "noslēpumainajiem" cilvēki, kurus nevarēja iedalīt kāda kategorija -, ja vien tie bija intriģējoši, ļoti bagāti un stilīgi.

Stundām ilgi būries ap viesu sarakstu, viņš beidzot izraudzījās, viņaprat, izcilu pirmā vakara galda biedru kompāniju. Vakariņu sabiedrību savam galdam viņš, protams, izvēlēsies katru dienu līdz brauciena beigām, bet šis vakars bija īpašs. Tas būs neaizmirstams mielasts. Neapšaubami tā būs lieliska izklaide. Un izklaides Meilzam jūras braucienos vienmēr bija vajadzīgas, jo galvenais no viņa daudzajiem noslēpumiem bija tas, ka viņš tā arī nebija iemācījies peldot un šausmīgi baidijas no atklāta okeānā.

Tā nu viņš ar lielām cerībām un arī trīsam sirdi ieradās pie zelta rotātās "Oskara" ieejas, terpies tūkstoš dolāru vērta hickey freetmn smokinga, ko bija iegādājies tieši šim ceļojumam. 1 xirvis viņš uz brīdi apstājās, ļaujot visiem aplūkot viņa eleganti tērpto stāvu. Sirsnīgi uzsmaidījis visiem klātesošajiem, viņš devās pie sava lepna galda.

Viesiem ierodoties, viņš sveica tos ar rokasspiedieniem, laipniem vārdiem, žestiem un smaidiem. Pedējie ieradas abi "noslēpumainie" kungs vārda Aloizijs Pendergasts ar savu "aizbilstamo" šis vārds Meilza iztēlē uzbura dažādas burvīgi neķītras iedomas. Pendergasts viņu ieinteresēja tāpēc, ka par viņu tik uzkrītoši trūka jebkādu ziņu, turklāt viņam bija izdevies pēdēja brīdi apmesties viena no lepnajam kajītēm kuģa pakaļgala tjudom apartamentos par piecdesmit tūkstošiem mārciņu -, lai gan visas biļetes bija izpardotas jau pirms vairākiem mēnešiem. Un turklāt šis vīrs bija gandrīz par pusstundu aizkavējis došanos jūrā. Ka viņš to dabūja gatavu?

Ļoti intriģējoši.

Kad viesis nāca tuvāk, Meilzs vēlreiz un uzmanīgāk nopētīja to. Svešinieka izskats viņam patika. Šis vīrs bija smalks, aristokrātisks un pārsteidzoši izskatīgs. Viņš bija tērpies lepna fraka ar orhidejas ziedu pie atloka. Viņa seja bija biedējoši bāla, it kā viņš atveseļotos no nāvējošas slimības, tomēr viņa slaidais augums un pelēkas acis izstaroja enerģiju un dzīvessparu, kam nebija nekā kopīga ar fizisku vājumu. Viņa sejas vaibsti bija stingri ka praksitela12 marmorā cirsti. Viņš virzījās caur ļaužu burzmu graciozi ka kaķis uz uzklātā pusdienu galda.

Taču vēl pārsteidzošākā bija Pendergasta tā saucama aizbilstama. Viņa bija īsta skaistule, taču no jau kāda banali musdieniga izpratne nē, viņai piemita viduslaiku daiļums gluži ka persefonei slavenaja roseti glezna, tikai ar taisniem, moderni apgrieztiem matiem. Viņa bija tērpusies 7.ac posčn vakarkleita, ko Meilzs jau bija pamanījis un apjūsmojis viena no veikaliem sv. Džeimsa arkadē uz 6. Klāja tā bija visdārgākā no visam. Interesanti gan, ka viņa bija nopirkusi kleitu pirmajām vakaram turpat uz kuģa, nevis izvēlējusies kādu no savas garderobes.

Viņš ātri nokartojā, lai Pendergasts nokļūtu viņam blakus, bet Konstansa pretī. Otra puse Pendergastam sēdēja palbergas kundze. Meilzs bija uzaicinajis viņu tāpēc, ka viņa bija šķīrusies no diviem angļu vīriem, bet pēc tam apprecejusi amerikani gaļas fabrikantu, kurš dažus mēnešus pēc kazam nomira, atstājot sievai simts tūkstošus dolāru.,tas lika Meilza iztēlei drudžaini sarosīties. Taču, aplūkojot šo sievieti, viņš jutās vilies, jo viņa nemaz neatgādinaja cerēto vulgāro bagātību mednieci.

Viņš izvietoja arī pārējos jaunu, smalku angļu baronetu ar sievu francūzieti; impresionisma mākslas darbu tirgotāju; grupas suburbun ljīwttmowers solisti ar draugu; rakstnieku un dzīves bauditaju viktoru delakrua un vēl dažus, kuri, ka Meilzs cerējā, veidos burvīgi jautni sabiedrību. Viņš gribēja uzaicinat arī kinozvaigzni Bredoku vailiju, kura jaunākajai filmai okeāna vidu tiks rīkota pirmizrāde, taču viņa aktiera slava bija sākusi balēt, un Meilzs nolēma atlikt viņu uz otro vakaru.

Sedinadams viesus, Meilzs veikli iepazistinaja tos citu ar citu, lai paglābtos no vulgārām iepazīšanās runām pēc apsēšanās. Drīz visi bija iekārtojušies, un tika pasniegts pirmais ēdiens pankūkas romanova gaume. Kādu brīdi viesi bezrūpīgi tērzējā, kamēr viesmīļi lika uz galda šķīvjus un leja pirmās šīvakara vīna glazēs.

Meilzs spēra pirmo soli. Pendergasta kungs, vai es saklausu ņūorleānas akcentu? Viņš lepojas ar savu talantu iesaistīt sarunas arī vislielākos klusētājus.

cik gudrs novērojums, atbildēja Pendergasts. Bet vai es aiz jūsu britu akcenta saklausu tādu ka kvmsas rokevejas nomales pieskaņu?

Meilzs juta, ka smaids viņa seja sastingst. Ka šis svešinieks varēja nojaust kaut ko tādu?

nebaidieties, Meilza kungs, es esmu īpaši pētījis akcentus, tāpat kā dažus citus jautājumus. Mana profesija tas labi noder.

skaidrs. Meilzs iemalkoja vernāceiu, lai noslēptu pārsteigumu, un tūdaļ mainīja sarunas temu. Vai jūs esat valodnieks?

Pendergasta pelēkajās acis pazibēja smieklu dzirksts. Nē, nepavisam. Es esmu detektīvs.

Meilzam tas bija jau otrais pārsteigums viena vakara. Cik interesanti! Jūs gribai teikt kā Šerloks holmss?

apmēram.

Meilza galva iešāvās nepatīkama doma. Un vai jūs… pašlaik kaut ko izmeklējat?

bravo, Meilza kungs!

Daži viesi jau ieklausijas viņu saruna, un Meilzs īsti nezināja, ko teikt. Viņš sāka nervozēt. Nu ko, viņš bezrūpīgi secinaja. Es zinu, kurš ir vainīgais mastarda kungs pieliekamajā kambarī. Ar svečturi.

Kamēr klausītāji pieklājīgi iesmejās, viņš atkal mēģināja novirzīt sarunu no bīstamām tēmām. Grīnas jaunkundze, vai jūs esat redzējusi roseti gleznu "persefone"?

Sieviete pievērsa viņam skatienu, un viņu pārņēma nelāga priekšnojautā. Šajās acīs bija kaut kas pavisam dīvains. Esmu.

manuprat, jūs esat līdzīga glezna attēlotajai sievietei.

Viņa joprojām raudzijās uz Meilzu. Vai man jājūtas glaimotai par salīdzinājumu ar pazemes valstības valdnieka mīļāko?

Šī ērmīgā atbilde, izteikta tik nopietni, un viņas veclaicīgi skanīga balss samulsinaja Meilzu. Taču viņš meistarīgi prata izkļūt no bīstamam situācijām sarunās, tāpēc uzreiz atrada atbildi.

Plutons iemīlēja persefoni, jo viņa bija tik skaista un dzīvibas pārpilnā tāpat kā jūs.

un tāpēc plutons nolaupīja viņu un ievilka pazemē, lai padarītu par savu mīļāko.

jā, dažiem vienmēr veicas! Meilzs pārlaida skatienu viesiem, kas uzņēma viņa nelielo asprātību ar atzinīgiem smiekliem. Viņš ar atvieglojumu pamanīja, ka pat Grīnas jaunkundze pasmaidīja.

Ierunājās mākslas darbu tirgotājs Laionels broks: jā, jā, es zinu šo gleznu gluži labi. Tā, šķiet, atrodas teila galerija.

Meilzs pateicīgi pievērsās brokam. Jā.

diezgan vulgārs darbs, ka jau visiem prerafaelītiem. Modele bija džeina morisa, roseti labāka drauga sieva. Gleznošana bija tikai iegansts, lai viņu pavestu.

pavešana, ierunājās Grīnas jaunkundze. Viņa pievērsa savādo acu skatienu Meilzam. Vai jūs, Meilza kungs, esat kādu pavedis? Jums kā grezna okeāna lainera kruīza direktoram droši vien ir bagātīgas iespējas.

man ir savi mazi noslēpumi, viņš atbildēja, atkal iesmiedamies. Šis jautājums bija daudz tiešāks nekā viņš bija pieradis. Viņš nolēma nekad vairs neaicinat Grīnas jaunkundzi pie sava galda.

tālu esmu es no sevis paša, savādas domās klīstu un ieklausos, gaidot zīmi, deklamēja irīna.

Visi pārsteigti klusēja.

cik burvīgi, pirmoreiz ierunājās gaļas rūpnieka atraitne Emīlija Dalbergas kundze. Viņa bija pārsteidzoši aristokrātiskā sieviete, ģērbusies ar seniem dārgakmeņiem rotātā kleitā, slaida un labi saglabājusies savos gados, turklāt nodomāja Meilzs viņa izskatījas un runāja tieši tāpat kā baronese fon šredere filma "mūzikas skaņas". Kas to sarakstījis, darga?

roseti, atbildēja Grīna. Šo dzejoli viņš veltīja persefonei.

Broks pievērsa Konstansai pelēko acu skatienu. Vai jūs esat mākslas vesturniece?

nē, viņa atbildēja. Es esmu pedante un obskurante.

Broks iesmējās. Man pedanti un obskuranti šķiet burvīgi, viņš smaidīdams paziņoja un pieliecās tuvāk Konstansai.

vai jūs arī esat pedants, doktor brok?

ko lai saka… viņš iesmējās. Droši vien daži varētu saukt mani par tādu. Man ir līdzi daži eksemplāri no manas jaunākās monogrāfijās par karavadžo. Aizsūtīšu vienu uz jūsu kajīti, tad varēsiet spriest pati.

Viesi pieklusa, kad pie galda pienāca uniformā tērpies stalts vīrs ar sudrabainiem matiem. Viņš bija slaids un atlētisks, un zilās acis zem formas cepures moži staroja. Laipni lūdzu uz klājā, viņš teica.

Visi sveica viņu.

kā sokas, Rodžer?

viss ir labākajā kārtībā, Gordon. Tieši pēc kursa.

atļaujiet stādīties priekšā. Staltais vīrs apveltīja visus sēdētājus ar sirsnīgu smaidu. Mans vārds ir Gordons Lesērs, un es esmu "Britānijas" kapteiņa palīgs. Viņam bija apburošs liverpuliešu akcents.

Atskanēja atzinīga murdoņa.

-ja jums ir kādi jautājumi par kuģi, esmu jūsu rīcībā. Viņš atkal pasmaidīja. Kā garšo vakariņas?

Visi dedzīgi apgalvoja, ka lieliski.

jauki. Mēs par jums rūpēsimies labi, to es apsolu.

man ir tāds jautājums, ierunājās Dalbergas kundze. Es dzirdēju, ka "Britānija" esot vislielākais kruiza kuģis pasaulē. Cik daudz lielāks tas ir par "karalieni mēriju-2"?

mūsējais ir piecpadsmit tukstošus tonnu smagāks, trīsdesmit pēdas garāks, par desmit procentiem ātrāks un divreiz skaistāks. Turklāt, Dalbergas kundze, atļaušos izlabot šis nav kruiza kuģis. Šis ir okeāna laineris.

es nezināju, ka ir kāda atšķirība.

milzīga atšķirība! Kruiza kuģa mērķis ir pats kruizs. Bet okeānā lainera uzdevums ir parvadāt cilvēkus saskaņā ar grafiku, "Britānijai" ir dziļāka iegrime un smailāks priekšgals nekā kruiza kuģim, un tas spēj attīstīt iespaidīgu ātrumu pāri trīsdesmit mezgliem jeb vairāk nekā trīsdesmit piecas jūdzes stundā. Priekšgalam jābūt daudz izturīgākām nekā kruiza kuģim un labi jaturas pretī viļņiem, lai varētu šķērsot okeānu visos laika apstākļos. Kruiza kuģis bēg no vētras. Mēs nemainam kursu tikai laužamies tai cauri.

-tiešam? Brīnījās Dalbergas kundze. Vai mēs varētu pieredzēt vētru?

ja laika ziņas ir pareizas, mēs pieredzēsim vētru kaut kur pie ņufaundlendas piekrastes. Viņš uzmundrinoši pasmaidīja. Nav ko baidīties. Tas būs jautri.

Kapteiņa palīgs atsveicinājās no viesiem un devās atkārtot šo priekšnesumu pie blakus galda, pie kura bija sasēduši trokšņaini interneta biznesa miljardieri. Meilzs atviegloti uzelpoja, kad šie zviedzošie ēzeļi uz brīdi pieklusa, lai noklausītos kapteiņa palīga runu.

vislabākais kapteiņa palīgs visā flotē, paziņoja Meilzs. Mums ir ļoti paveicies. Tā viņš teica vienmēr. Un, patiesību sakot, Lesērs bija lāga vīrs. Atšķirība no citiem kapteiņu palīgiem, kuri parasti bija lepni, augstprātīgi un skaudīgi par to, ka nav kapteiņi.

viņš izskatās pēc pola makartnija, tikai sirmāks, ieminējās paionels broks. Vai gadījumā nav viņa radinieks?

tas ir tikai akcenta deļ, paskaidroja Meilzs. Un jūs neesat pirmais, kas to pamanījis. Viņš piemiedza aci. Nesakiet to viņa klātbūtnē. Diemžel jāteic, ka mūsu kapteiņa palīgs nav the beatles cienītājs.

Tika pasniegts galvenais ēdiens kopā ar citu vīnu, un viesi sāka runāt vēl skaļāk un visi reizē. Meilza radars modri darbojas.

Viņš bija izkopis spēju vienlaikus runāt pats un vēl arī ieklausiīties vairākās citās sarunās. Tā bija noderīga prasme.

Dalbergas kundze pievērsās Pendergastam. Jūsu aizbilstama ir neparasta jauna sieviete.

jā, tas tiesa.

kur viņa ir studējusi?

pašmacības ceļā.

Pie blakus galda kāds skaļi iesmējās. Tas bija skots Blekberns, interneta biznesa brīnumdaris, ar diviem pieglaimīgiem drauģeļiem un citiem pudeles brāļiem, visi terpušies havajiešu kreklos, platās biksēs un sandalēs, klaji pārkāpjot kuģa noteikumus un pirmā vakara ģērbšanās etiķeti. Meilzs nepatikā nodrebinājās. Katra brauciena noteikti bija vismaz viena šādā skaļu, bagātu biznesmeņu grupa. Ļoti prasīgi. Anketas liecināja, ka Blekberns ar draugiem bija devies vīnu tūrē uz bordo apgabalu un iztērējis tur miljoniem dolāru, iegādājoties veselus vīna pagrabus. Un, kā jau miljardieriem pieņemts, viņu prasības bija pārspīlētās un ekscentriskas Blekberns bija pieprasījis, lai viņa lepno numuru šim septiņu dienu braucienam iekārto ar viņa līdzpaņemtiem mākslas priekšmetiem, senlietām un mēbelēm.

Dalbergas kundze joprojām runāja ar Pendergastu. Un kā viņa kļuva par jūsu aizbilstamo?

Grīnas jaunkundze iejaucās sarunā. Mans pirmais aizbildnis doktors lengs atrada mani pamestu bāreni klīstam pa Ņujorkas ielām.

ak, kungs! Nevarēju iedomāties, ka mūsdienas vēl notiek kaut kas tāds.

kad doktors lengs tika noslepkavots, mani pieņēma viņa radinieks Aloizijs.

Izdzirdot pieminam slepkavību, visi pieklusa.

cik traģiski, noteica Meilzs. Man ļoti žēl.

jā, tas ir traģisks stāsts, vai ne, Aloizij?

Meilzs saklausīja viņas balsī izaicinošu pieskaņu. Viņai kaut kas bija aiz ādas. Cilvēki ir līdzīgi aisbergiem liela to būtības daļa, sevišķi neglītākā, ir paslēpta zem ūdens.

Dalbergas kundze silti uzsmaidīja Pendergastam. Vai es pirmīt dzirdēju, ka jūs esat privātdetektīvs?

Ak, nē, nodomāja Meilzs. Tikai ne to.

pašlaik, jā.

un kā jūs teicāt, ko jūs izmeklējat?

to gan es neteicu.

izmeklējat? Izbijies iejautājās mākslas tirgonis broks. Viņš laikam nebija dzirdējis sarunas sākumu.

cik burvīgi noslēpumi! Dalberga pasmaidīja un uzlika plaukstu uz Pendergasta rokas. Man patīk noslēpumi. Pendergasta kungs, vai jūs lasāt romānus par slepkavībām?

es nelasu romānus. Man tie šķiet bezjēdzīgi.

Dalberga iesmējās. Es tos dievinu. Un man ienāca prata, ka "Britānija" varētu būt lieliska vieta slepkavībai. Viņa pievērsās Meilzam. Ka jūs domājāt, Meilza kungs?

man nav iebildumu pret slepkavību, ja vien nevienam nav jācieš. Šī asprātība izpelnījās atzinīgus smieklus, un Meilzs atkal varēja uzslavēt sevi par prasmi ievirzīt sarunu vieglā, izklaidējoša gultnē, ka to prasa saviesīga etiķete.

Pendergasts paliecās uz priekšu. Nevaru apsolīt slepkavību ceļojuma laikā, viņš paziņoja medaini saldā balsī. Taču vienu varu teikt droši uz šī kuģa ir slepkava.

11

Pendergasts, atlaidies uz dīvāna apartamentu salonā, šķirstīja "Britānijas" iespaidīgo vīnu karti. Plakana ekrāna televizoram bija ieslegts kuģa informācijas kanāls, un klusa balss slavēja kuģa labumus, komentējot ekrāna radītos attēlus.

"Britānija" ir izcils, vecajas tradīcijas ieturets kuģis, -stāstīja inteliģenta balss ar britu akcentu. Elegantas kāpnes, plašas publiskas telpas, divas balles zāles, astoņi restorāni, trīs kazino un pieci peldbaseini. Divtūkstoš septiņsimt pasažieri, tūkstoš sešsimt apkalpes locekļi, kopēja tonnaža simt sešdesmit pieci tūkstoši. Kajīšu platības ziņa šis ir visērtakais kuģis okeāna, un pasažieru un apkalpes locekļu skaita attiecība ir labāka nekā jebkuram citam no greznajiem kuģiem. Vairāki piedāvājumi ir unikāli un atrodami tikai "Britānija" piemēram, astoņus stāvus augstais lielais ātrijs, sēdam sutispa, smalkas iepirkšanas galerijas rīdžentstntas un sv. Džeimsa arkādes, kinoteātris "Belgravia" ar tūkstoš vietām un apsildamais baseins, kas izveidots pēc pompejā ātrāktās romiešu pirts parauga. Kuģis var lepoties ar kristālā un zelta mirdzošo karaļa džordža balles zāli, kas ir lielākā peldoša balles zāle. Šī kuģa garums ir lielāks par empire state building augstumu, un tā taures pūtiens ir dzirdams piecpadsmit judžu attālumā. Atbilstoši "titanika" un citu senlaiku dižo kuģu tradīcijām "Britānija" ir bagātigi rotāta pulēta koka apšuvumiem gan iekšpusē, gan ārpusē, ko veido miljoniem tīkkoka, mahagonija, ciedra, sveķkoka, iroko un dižskabarža dēlīšu…

Kajītes otrajā stāvā atvērās durvis. Konstansa iznāca no savas istabas un nāca leja pa kāpnēm.

Pendergasts izslēdza televizoru un nolika vīnu karti. Nevarēju pat iedomāties, ka šī kuģa vīna pagrabs ir tik bagātigs, viņš ierunājās. Tur glabājās simt piecdesmit tūkstoši pudeļu. Īpaši iespaidīga ir pirms 1960. Gada ražotu pauillac izvēle.

Kad Konstansa pienāca, viņš pacēla skatienu. Viņa bija nomainījusi vakartērpu pret bali dzeltenu kleitu. Jaunie tērpi tev piestāv, viņš uzslavēja.

— tu palīdzēji tos izvēlēties, Konstansa atbildējā, apsezdāmas krēsla viņam pretī.

— tu šovakar izturējies diezgan asi, viņš ieminējās.

— tu arī.

— es cenšos atmaskot slepkavu. Bet ko darīji tu?

Konstansa nopūtās. Atvaino, ja uzvedos neciešami. Pēc klostera visa šī greznība mani nomāc.

— dzīvot pasaule, het nehut no tas, Pendergasts citēja senu Budistu gudrību.

— es tagad labprāt būtu mājas un pie kamīna lasītu grāmatu. Tas viss… viņa norādīja visapkārt, …ir kaut kas bezjēdzīgs.

— atceries, ka mēs esam darbā.

Konstansa nemierīgi pagrozījās krēsla un neatbildēja.

Pendergasts bija ievērojis, ka viņa aizbilstama dažu pēdējo no dēļu laikā ir pārvērtusies. Klosterī pavadītais laiks bija darījis īstus brīnumus. Viņš priecājās, redzot, ka Konstansa arī šeit, uz kuģa turpina Čungžaņ mācības. Katru ritu viņa cēlās četros un stundu meditējā, arī pēcpusdienas meditēja un ievēroja mērenību ēdienu un dzērienu izvēle. Un pats galvenais bija zudis viņas mulsums un izklaidība. Konstansa bija kļuvusi dzīvākā, rosīgākā un daudz vairāk pievērsa uzmanību apkārtējai pasaulei, nekā tas bija laika kopš viņa braļa nāves. Viņiem uzticētais nelielais uzdevums, risinamais noslēpums bija piešķīris viņas dzīvei jaunu jēgu. Pendergasts no sirds cerejā, ka jauna sieviete veiksmīgi atgūstas pēc briesmīgajiem notikumiem marta un fiveršemas klīnika pārciestās procedūras. Viņa vairs nebija jasargā no apkārtējiem cilvēkiem. Drizak jau jasak domāt, vai, ņemot verā viņas aso izturēšanos vakariņu laika, aizsardzība nav vajadzīga citiem.

— ko tu domā par mūsu vakariņu biedriem? Viņš jautāja.

— diemžel neko daudz. Ja nu vienīgi par Dalbergas kundzi viņai piemīt tads neviltots patiesums. Viņa, šķiet, ir tevi ieskatījusies.

Pendergasts nolieca galvu. Es neesmu vienīgais, kurš atstāja iespaidu. Viņš ar galvas mājienu norādīja uz nelielu manuskriptu ar nosaukumu "karavadžo gaismēnu noslēpums" uz sanu galdiņa. Redzu, ka doktors Broks nekāvejas ne mirkli, nosūtot tev savu garadarbu.

Konstansa nicīgi paraudzijās uz manuskriptu.

— tomēr, par spīti viņu trūkumiem, manuprat, daži no mūsu galda biedriem var izrādīties noderīgi, viņš turpināja. Piemēram, Meilza kungs. Viņam gan ir vērīga acs neko Nepālaiž garām.

Konstansa pamāja ar galvu, un abi brīdi klusēja.

— tātad, viņa beidzot ierunājās, mainot sarunas temu, tas zaglis un slepkava nogalināja Džordanu Ambrosu ar maza kalibra pistoli. Pēc tam bezjedziga neželiba apstrādāja līķi ar nazi.

— jā.

— bet visa pareja rīcība, ka tu to raksturoji, rūpīga kabatu pārbaude, pirkstu nospiedumu noslaucīšana nemaz ar to nesaskan.

— tieši tā.

— neatceros nevienu šādu precedentu izlasitajas gramatas.

— es arī ne. Ja nu vienīgi kādu dīvainu lietu, kuru ne pārāk sen izmeklēju kanzasā.

Pie durvīm pieklauvējā, un Pendergasts gaja atvērt. Gaitenī stāvēja kajītes stjuarte.

— nāciet iekša, Pendergasts aicinājā, pamajot ar roku.

Stjuarte viegli pakniksēja un ienāca. Viņa bija tieva pusmūža sieviete ar melniem matiem un dziļi iegrimušam melnam acīm. Atvainojiet, viņa ierunājās ar austmmEiropas akcentu. Es gribēju pajautāt, vai nevaru jums kaut ka palīdzēt.

— Nē, paldies. Mums pašlaik nekā netrūkst.

Paldies, ser. Es vēlāk atnakšu sagatavot gultas. Atkal viegli pakniksējusi, sieviete izslīdēja no istabas.

Pendergasts aizvēra durvis un atgriežas uz dīvāna.

— ko mēs šovakar darīsim? Jautāja Konstansa.

— izklaides pasakumu piedāvājums ir bagātigs. Vai tev ir kādās īpašas vēlmes?

— varbūt varētu pamacīties.

cik garlaicīgi! Starp citu, pirms kaut ko uzsākt, ir japaveic kāds darbiņš. Viņš norādīja uz lielu izdruku blakus vīnu kartei. Uz šī kuģa ir divi tūkstoši septiņi simti pasažieru, un tikai septiņas dienas slepkavas atrašanai un Agozjena atgūšanai.

— vai tas ir pasažieru saraksts?

Pendergasts pamāja ar galvu. Tieši no kuģa datu bāzes. Norādīts arī vecums, dzimums, nodarbošanas un iēkapšanas laiks. Ka teicu iepriekš, komandas locekļus jau esmu atmetis.

— ka tu to dabūji?

— pavisam vienkārši. Uzmeklēju kādu no zemaka līmeņa datortehniķiem un uzdevos par "Polārzvaigznes" revidentu, kas vērtē komandas darbu. Viņš uzreiz, pakalpīgi sagadaja sarakstu. Es jau esmu paspējis tīri labi sašaurinat aizdomas turamo loku. Viņš izvilka no kabatas papīra lapu.

— Turpini.

Viņš ar garu, ballu pirkstu norādīja saraksta. Slepkavība tika pastrādāta ap desmitiem, taksometrs ieradas osta pusvienos nakti, tātad slepkava uzkāpa uz kuģa drīz pēc tam. Tas vien ļauj atmest tūkstoš četrsimt septiņdesmit sešus vārdus.

Pirksts atkal pieskārās papīram. Slepkava ir vīrietis.

— ka tu to vari zināt? Noprasīja Konstansa, it kā šāds pieņemums aizvainotu viņas sievietes lepnumu.

— viskija pudele. Tāds vīrietis ka Ambross diez vai būtu izvēlējies šo dzērienu, ja viešņa būtu sieviete. Un arī naža dūrieni cauri visam ķermenim un vēl gandrīz collas dziļuma finiera grīdā. Tam bija nepieciešams liels spēks. Turklāt Ambross bija alpīnists izcila fiziskā forma, ne tik viegli pievarējams upuris. Tas liek domāt, ka mūsu slepkava ir spēcīgs, veikls, atrs un vīrietis.

— nestrīdēšos.

Pirksts slīdēja tālāk pa sarakstu. To pašu iemeslu pēc varam noteikt vecuma robežu pāri divdesmit, zem sešdesmit pieciem gadiem. Uz šāda kuģa tam ir liela nozīme. Turklāt viņš neceļo kopā ar sievu. Asiņaina slepkavība, brauciens taksometra, maskēšanas, kapšana uz kuģa ar Agozjenu šadas darbības raksturīgas vīrietim, kuru neapgrūtina sieva. Arī slepkavības neprātīgā neželiba, sadistiska bauda stipri vien norāda uz vientuļu vīrieti. Tātad vientuļš vīrietis noteikta vecuma grupa atkrīt vēl tūkstoš divpadsmit vārdi. Atliek divsimt divpadsmit.

Pirksts atkal virzījās tālāk. Visi pierādījumi liecina, ka Ambross sazinājās ar pazīstamu kolekcionāru, varbūt ne gluži Āzijas senlietu speciālistu, tomēr kolekcionāru. Turklāt šī cilvēka seju sabiedrība varētu pazīt. Tagad mums paliek divdesmit seši.

Viņš pacēla skatienu uz Konstansu. Slepkava ir gudrs. Iedomājies sevi viņa vieta. Viņam jānogādā neērta kaste uz kuģa, neizraisot aizdomas. Viņš nevarēja tulil pat kapt uz klāja tad viņu noteikti atcerētos. Un turklāt pēc slepkavības viņš bija nošķiedies ar asinīm. Viņam vajadzēja kaut kur droša vieta parģerbties un nomazgāties. Ko viņš darīja?

Devās uz viesnīcas istabu, iesaiņoja Agozjenu liela koferi un kapa uz. Kuģa lielākās drūzmas laikā.

-tieši tā. Un tas varēja būt šorīt ap deviņiem.

Konstansa skumji pasmaidīja.

Pendergasts pacēla pirkstu no saraksta. Tad mums atliek tikai astoņi aizdomas turāmie šeit. Un ir kāda neparasta sagadīšanas divi no tiem bija pie mūsu galda. Viņš pastūma papim pāri galdam. Konstansa izlasīja vārdus.

Laionels broks. Broka galerijas Ņujorka, rietumu piecdesmit septitaja iela, īpašnieks. Vecums piecdesmit divi gadi. Ievērojams impresionistu un postimpresionistu gleznu tirgotājs.

Skots Blekberns, gramnet, inc. Prezidents un izpilddirektors. Vecums četrdesmit viens gads. Silīcija ielejas miljardieris. Kolekcionē Āzijas mākslu un divdesmita gadsimta gleznas.

Džeisons lembs. Agawemnon.com izpilddirektors. Vecums četrdesmit divi gadi. Tehnoloģiju magnats. Viens no viņa uzņēmuma galvenajiem investoriem ir Blekberns. Kolekcionē ķīnas porcelānu un japānas gravīras un gleznas.

Terenss Kalderons, telemobile x solutions izpilddirektors. Vecums trīsdesmit četri gadi. Tehnoloģiju magnats, Blekbērna draugs. Kolekcionē franču senlietas.

Hdvārds Smekers, lords Klaivbergs, slavens laupitajs. Vecums divdesmit četri gadi. Kolekcione senas rotaslietas, zelta un sudraba traukus, relikvarijus un mākslas darbus.

Klods Dalass, kinoaktieris. Vecums trīsdesmit viens gads. Kolekcionē p&amp;amp;gt;parta darbus.

Fēlikss Streidžs, Ņujorkas Metropolitēna muzeja grieķu un romiešu mākslas nodaļas vadītājs. Kolekcionē grieķu un romiešu senlietas.

Viktors delakrua, rakstnieks un dzīves baudītājs. Vecums trīsdesmit seši gadi. Kolekcionē visdažādākos mākslas darbus.

Pendergasts pasniedzas un parsvitroja pēdējo vārdu. Šo varam atmest uzreiz.

kāpēc?

vakariņas es pamanīju, ka viņš ir kreilis. Slepkava bija labrocis.

Konstansa paraudzijās viņa. Tu jau esi atmetis divtūkstoš sešsimt deviņdesmit trīs aizdomas turamos un vēl pat neesi licis lieta gudrību.

ar pēdējiem septiņiem būs grūtāk tikt gala. Tāpēc mums jarikojas atsevišķi, ja vēlamies uzvarēt. Viņš uzmeta skatienu Konstansai. Es veikšu izmeklēšanu augšējos klājos, pasažieru un kuģa virsnieku vidu. Tev vajadzētu papētīt apakšējos klājos.

apakšējos klājos? Ja jau slepkava nav apkalpes loceklis, kāpēc tad pulēties?

apakšējie klāji ir vislabāka vieta, kur uzzināt baumas un tenkas par pasažieriem.

bet kāpēc es?

tev ir labākas izredzes piedabūt komandas locekļus ninat.

un kas tieši man ir jāmeklē?

viss, kas, tavuprāt, šķiet noderīgs. Un konkrēti kaste. Garena, neerta kaste.

Viņa brīdi klusēja. Un ka es tikšu leja?

gan jau atradīsi iespeju. Pendergasts uzlika roku uz viņas elkoņa. Taču man tevi jabrīdina, Konstansa, es šo slepkavu nesaprotu. Un tas man liek raizeties. Tāpēc esi uzmanīga.

Viņa pamāja ar galvu.

nerīkojies uz savu galvu. Novēro un pēc tam nāc pie manis. Sa runāts?

jā, Aloizij.

tādā gadījumā medības, ka medz. Teikt, ir sākušās. Vai nosvinēsim to ar glāzi veca, laba portvīna? Pendergasts atkal paņēma vīnu karti. Ka noprotu, pašlaik liela cieņa ir tūkstoš deviņsimt piecdesmit piektā gada laizlor.

Konstansa atmeta ar roku.

paldies, man nav noskaņojuma portvīnam, bet tu gan neatsakies.

12

Huanita Santamarija stūma istabenes ratiņus pa divpadsmita klāja eleganto zeltaino paklāju, savilkusi lūpas neapmierinātā grimase un raudzīdamās taisni uz priekšu. Ar tīru veļu un smaržīgam ziepenri smagi piekrautie ratiņi čīkstēdami ripoja pa biezo grīdsegu.

Kad viņa nogriezās ap gaiteņa stūri, pretī nāca kāda pasažiere labi kopta sieviete ap sešdesmit ar violeti tonetiem matiem. Atvainojiet, darga, sieviete ierunājās. Vai šis ir īstais ceļš uz šunspa?

-jā, atbildēja istabene.

un vēl kas. Es vēlētos aizsūtīt kapteinim pateicības vēstuli. Kāds bija viņa vārds?

jā, Huanita neapstadāmas atkārtoja.

Priekšā, gaiteņa gala, bija vienkāršās bruņas durvis. Huanita pa tam iestūma ratiņus saimniecības telpa. Viena puse bija sakrauti lieli brezenta maisi ar netīro veļu un lielas plastmasas mucas ar izlietotajiem numuru apkalpošanas traukiem, kas gaidīja nogadašanu kuģa apakšstavos. Pa labi bija vairāki kravas lifti. Piestūmusi ratiņus pie tuvakājām lifta durvīm, Huanita pastiepa roku un nospieda pogu.

Viņas pirksts tikko manāmi drebēja.

Lifta durvis klusi nošņācās un atvērās. Huanita iestūma ratiņus kabīne un pagriezās pret vadības paneli. Atkal pasniedzas, lai nospiestu pogu. Taču šoreiz viņa vilcinājās, truli raudzidāmas uz paneli. Viņa kavējas tik ilgi, ka lifta durvis atkal aizvērās un tas palika nekustīgi uz vietas šahta, beidzot, pavisam lēni, ka hipnozes vara, viņa nospieda c klāja pogu. Lifts iedūcās un sāka braukt lejup.

C klāja galvenais laba borta gaitenis bija šaurs un smacīgs, ar zemiem griestiem. Atšķirība no tukša divpadsmita klāja gaiteņa šeit valdīja rosība un burzma izsūtāmie, istabenes, krupjē, barmēnes, tehniķi, stjuarti, manikires, elektriķi un neskaitāmi citi darbarūķi skraidīja šurpu turpu dažādos uzdevumos un pienākumos, kas bija lepna okeāna lainera ikdienas neatņemama sastāvdaļa. Huanita iestūma ratiņus šī skudru pūžņa vidu, tad apstājās un paraudzījās apkārt, it kā būtu apmaldījusies. Daudzi, garām steidzoties, uzmeta viņai niknus skatienus šaura gaiteņa vidu novietotie ratiņi uzreiz izraisīja sastrēgumu.

li, tu! Piesteidzās pikta sieviete uzraudzes uniformā. Seit nedrīkst vest ratiņus, tūlīt ved tos augšā uz saimniecības daļu!

Huanita neatbildējā, stavēdama ar muguru pret sievieti. Uzraudze sagrāba viņu aiz pleca un pagrieza atpakaļ. Es teicu, aizvac tos… pazinusi Huanitu, viņa aprāvās.

Santamarija? Viņa iesaucas. Ko, elle, tu te meklē? Tev līdz maiņas beigām vēl piecas stundas. Tūlīt pat velcies augšā uz divpadsmito klāju!

Huanita klusējā, novērsusi skatienu.

-tu dzirdi? Brauc augšā, kamēr neesmu ierakstījusi tev rājienu un atvilkusi dienas algu. Tu…

Uzraudze apklusa. Viņu samulsinaja Huanitas stingā sejas izteiksme un tukšais, trulais skatiens.

Pametusi ratiņus gaiteņa vidu, Huanita pagāja garām uzraudzei un nedrošiem soļiem spraucas caur burzmu. Uzraudze ka apstulbusi lūkojas viņai nopakaļ.

Huanitas miteklis bija nomācoši šauru kajīšu džungļi kuģa pakaļgala tuvuma. Lai gan mašīntelpa atradās trīs klājus zemāk, bija jūtama dobja vibrācijā, un dīzeļdegvielas smaka indēja gaisu ka sērga. Tuvojoties kajītei, viņas soļi kļuva vēl gausaki. Citi apkalpes locekļi, iēdami garām, bieži pagriezās atpakaļ un bažīgi noraudzījās, sievietes dīvaina skatiena un rēgainas sejas izteiksmes pārsteigti.

Huanita nedroši apstājās pie savas kajītes durvīm. Pagāja minute, vēl viena. Pēkšņi durvis atvērās no iekšpuses, un iznāca melnigsnejā, tumšmataina sieviete. Viņa bija ģērbusies "haidparka" septītā klāja neformālā restorānā viesmīles formastērpa. Ieraudzījusi Huanitu, viņa strauji apstājās.

-Huanita, meitiņ! Viņa iesaucās ar haiti akcentu. Tu mani nobiedēji.

Huanita joprojām klusēja. Raudzījas garām sievietei, it kā neredzētu to.

Huanita, kas noticis? Tu tik jocīgi skaties, it kā būtu redzejusi spoku.

Pēkšņi Huanitas urīnpūslis neiztureja spiedienu. Dzeltenas urīna tercītes šļakstot plūda gar kājām un krājās peļķe uz linoleja grīdas.

Sieviete viesmīles tērpa palēca atpakaļ. Ci!

Skaļais uzsauciens atmodināja Huanitu. Stiklaino acu skatiens atdzīvojas. Pievērsās durvis stāvošajai sievietei. Tad tas lēni, pavisam lēni nopētīja viņas seju, kaklu, kur vienkāršā ķedite karājās zelta medaljons. Uz tā bija attēlota daudzgalvaina čūska zem stilizētas saules stariem.

Pēkšņi Huanitas acis iepletās. Strauji izstiepusi rokas, it kā lai atgaiņatos, viņa paspēra grīļīgu soli atpakaļ gaiteni. Viņas mute pavērās ka biedejoša sārta ala.

Tad atskanēja kliedzieni.

13

Rodžers Meilzs soļoja pa "meifeiras kazino" lepno paklāju, smaidīdams un madams sveicienus. "Britānija" tikai nepilnas piecas stundas bija starptautiskajos ūdeņos, bet kazino jau valdīja dzīva rosība spēļu automatu šķindoņa, bluckjack un ruletes dīleru un kauliņu spolētāju balsis apslāpēja mūziku, kas skaņoja "karaļa kroni" ceturta klāja priekšgala. Gandrīz visi apmeklētāji bija ģērbušies smokingos un melnas vakarkleitas vairākums bija atsteigušios šurp tūlīt pēc svinīgajam pirmajām vakariņam, nemaz nepūloties pārģērbties.

Viņu uzrunāja kokteiļu viesmīle, nesdama ar šampanieša glāzēm nokrautu paplati. Labvakar, Meilza kungs! Vai velaties kādu glāzi?

Nē, paldies, darga.

Turpat līdzās spēlēja diksilenda orķestris, vēl vairāk pastiprinot drudžainās jautrības noskaņu. "meifeira" bija skaļākais no "Britānijas" trim kazino, un Meilzam tas šķita sātriecošs piemērs alkatībai un naudas varai par cilvēkiem. Jūras brauciena pirmajā vakara vienmēr valdīja lielakais neprāts neviens vēl nebija sajutis liela zaudējuma auksto dušu. Piemiedzis ar aci viesmīlei,

Meilzs devās tālāk, uzmetot skatienu galdiem. Vīrs katra galda griestos bija neuzkrītoši ierīkots neliels dūmakaina stikla kupols, gandrīz paslēpts aiz mirdzošajam kristālā lustrām. Telpas noformējums bija deviņpadsmitā gadsimta beigu Londonas stila ar samtu, celkoksni un seniem misiņa kalumiem. Telpas vidu slējās dīvaina bali rožaina ledus skulptūra lords nelsons, visai nepiedienīgi terpies toga.

Nonācis līdz kazino baram, Meilzs pagriezās pa labi un apstājās pie durvīm bez uzraksta. Izņēmis no kabatas caurlaides karti, viņš parvilka to par nolasīšanas ierīci, un durvju slēdzene atvērās. Aši paraudzījies pa labi un pa kreisi, viņš veikli ieslīdeja iekša, atstājot ārpuse troksni un kņadu.

Telpa aiz durvīm nebija griestu lampu. To apgaismoja simtiem mazu videoekrānu, kas bija ierīkoti visas četras sienās. Katrs no tiem radīja no griestiem filmētu kazino skatu galdus, spēju automātus, kasierus. Šis bija "meifeiras kazino" novērošanas centrs, kur darbinieki modri novēroja spēlmaņus, krupjē, kāršu dīlerus un naudas izmaksatajus.

Divi tehniķi, sēdēdami krēslos uz ritenišiem, lūkojas ekrānos, kas meta rēgaini zilganu atblazmu viņu sejas. Viņiem aiz muguras stāvēja kazino menedžeris viktors Hentofs, arī pievērsis skatienu monitoriem. Turpmākās sešas dienas viņš lielāko daļu laika pavadīs, skraidīdams no viena kazino uz citu, un ilgajos gados, raugoties ekrānos, viņa acis šķita uz visiem laikiem piemiegušas un krunciņām rotātās. Dzirdot ienakam Meilzu, viņš pagriezās.

Rodžer, viņš to uzrunāja piesmakuša balsi, pastiepdams roku.

Meilzs izņēma no kabatas aizzīmogotu aploksni.

laidies, pateicās Hentofs. Ar resnu pirkstu atplēsis aploksni, viņš izvilka vairākas papīra lapas. Ak dievs, viņš brīnījās, pāršķirstīdams tas.

daudz augļu zemos zaros, ieminējās Meilzs. Gatavi novākšanai.

vai pastastisi īsuma?

protams. Līdztekus pārejiem pienākumiem Meilzam bija .1 ri slepeni jāsniedz kazino darbiniekiem ziņas par potenciāliem liela mēroga spēlmaņiem vai viegliem mērķiem, lai tos varētu īpaši uzraudzīt un aprūpēt. Vestlejas grāfiene ir atgriezusies ka aita uz cirpšanu. Vai atceries, kas notika "okeānijas" pirmajā braucienā?

Hentofs izbolīja acis pret griestiem. Nespēju noticēt, ka viņa atgriezīsies pēc kaut ka tada.

viņai ir vajība uz pirmajiem braucieniem. Un uz bakara kāršu dīleriem. Un vēl te ir…

Pēkšņi Hentofs vairs neskatījās uz Meilzu. Viņš raudzijās par kmiza direktora plecu. Tajā paša mirkli Meilzs sajuta, ka troksnis telpa ievērojami pieņēmies spēkā. Pagriezies, lai sekotu Hentofa skatienam, viņš ar patiesam šausmam pamanījā, ka viņa vakariņu viesis Pendergasts kaut ka iekļuvis novērošanas centra un tagad aizver aiz sevis durvis.

Meilza kungs, ierunājās Pendergasts. Šeit jūs esat.

Nelaga nojautā pieņēmās spēkā. Kruiza direktors reti kļūdījās

Vakariņu viesu izvēlē, bet Pendergasta un viņa "aizbilstamas" uzaicināšana bija kļūme, ko viņš nekad vairs neatkārtos.

Pendergasts pārlaida skatienu monitoru rindām. Jums te ir tiešam jauki skati.

ka jūs te iekļuvat? Noprasīja Hentofs.

pikai ar nelielu viltību. Pendergasts pieticīgi atmeta ar roku.

-ser, jūs nedrīkstat te palikt. Pasažieriem šeit ieeja aizliegta.

man ir tikai pāris lūgumu Meilza kungam, pēc tam tūlīt iešu projām.

Kazino menedžeris paraudzijās uz Meilzu. Rodžer, tu pazīsti šo pasažieri?

mēs kopā vakariņojam. Ka varu jums palīdzēt, Pendergasta kungs? Meilzs ar laipnu smaidu apjautājās.

-tas, ko es jums teikšu, ir konfidenciāls, paziņoja Pendergasts.

Ak, nē, nodomāja Meilzs, nemaldīgi nojaušot, ka sekos kaut kas nelāgs. Viņš cerējā, ka Pendergasts neturpinās vakariņu laika uzsāktās drūmas runas.

es neesmu ieradies uz "Britānijas" tikai atpūsties un elpot svaigu gaisu.

vai tiešam?

es izpildu kāda drauga lūgumu. Saprotiet, kungi, manam draugam ir kaut kas nozagts kāds ļoti vērtīgs priekšmets. Un tas pašlaik ir pie kāda no šī kuģa pasažieriem. Mans nodoms ir atgūt šo priekšmetu un atdot to likumīgajam īpašniēkām.

vai jūs esat privātdetektīvs? Jautāja Hentofs.

Pendergasts brīdi padomājā, un viņa bālajas acis atspīdēja miv

Nitoru gaisma. Jā, varētu teikt, ka mana izmeklēšana ir privātā.

tātad jūs darbojaties pats uz savu roku, secinaja Hentofs. Kazino menedžeris nespēja noslēpt nicīguma pieskaņu šajos vārdos. Ser, man vēlreiz jalūdz jūs aiziet.

Pendergasts pārlaida skatienu ekrāniem, tad atkal pievērsās Meilzam. Jūsu pienākums, Meilza kungs, ir zināt kaut ko par katru pasažieri.

jā, un tas man sagada prieku, atbildēja Meilzs.

lieliski. Tad jūs esat īstais cilvēks, kurš varēs man sniegt ziņas, kas palīdzes uzmeklēt zagli.

diemžel mēs nedrīkstam izpaust ziņas par pasažieriem, Meilzs atbildēja daudz vesaka toni.

bet šis cilvēks var būt bīstams. Lai iegūtu šo priekšmetu, viņš izdarīja slepkavību.

-tad šo jautājumu risinās mūsu drošības dienests, paziņoja Hentofs. Es ar prieku ieteikšu jums vērsties pie apsardzes vadītājā, kurš uzklausīs jus, pierakstīs un saglabas jūsu sniegto informāciju.

Pendergasts papurinaja galvu. Diemžēl.es nevaru iesaistīt šajā izmeklešana zemaka līmeņa personālu. Diskretums ir arkarligi svarīgs.

kas ir šis priekšmets? Noprasīja Hentofs.

diemžēl neko konkrētu nevaru pateikt. Tā ir ļoti vērtīga Āzijas senlieta.

un ka jūs zināt, ka tā atrodas uz. Šī kuģa?

Atbildes vieta Pendergasta lūpas savilkās tikko manama smaida.

Pendergasta kungs, Meilzs ierunājās tādā balsi, kāda mēdza apvārdot īpaši agresīvus pasažierus. Jūs nevēlaties teikt, ko īsti meklējat. Nevēlaties teikt, kāpēc domājat, ka tas atrodas uz. Šī kuģa. Jūs neesat ieradies oficiālā uzdevuma un turklāt tagad mēs esam starptautiskajos ūdeņos. Tagad likuma pārstāvji ir mūsu pašu drošības dienests asv un britu likumi vairs nav spēka. Man ļoti žēl, bet mēs nevaram atļaut jums veikt izmeklēšanu vai kaut ka jums palīdzēt. Gluži pretēji mēs nopietni ņemsim ļauna, ja jūsu izmeklēšana traucēs mūsu viesiem. Lai atteikums nebūtu tik sāpīgs, viņš veltīja Pendergastam sirsnīgu smaidu. Nešaubos, ka jūs saprotat.

Pendergasts lēni pamāja ar galvu. Es saprotu. Viegli paklanījies, viņš pagriezās, lai aizietu. Uzlicis roku uz durvju roktura, viņš apstājās.

— ceru, ka jūs zināt, viņš bezrūpīgi ieminējās, ka jūsu kazino aktīvi darbojas kāršu skaititaju grupa. Viņš piešķieba galvu uz ekrānu rindu pusi.

Meilzs pārlaida tiem skatienu, taču bez īpašas apmācības novērošana viņš ekrānos redzēja tikai vīriešu un sieviešu burzmu pie kāršu galdiem.

par ko jūs runājāt? Asi noprasīja 1 fentofs.

par kāršu skaitītajiem. Turklāt tie ir augsti profesionāli un labi organizēti, ja jau tik veiksmīgi izvairas no pieķeršanas.

kādas muļķības! Atteica Hentofs. Mēs neko tādu neesam pamanījuši. Vai tā ir kāda spēle?

viņiem tā nav spēle, atbildēja Pendergasts. Vismaz ne tādā nozīmē, kāda jūs to vēlētos.

Kādu brīdi Pendergasts un kazino menedžeris raudzījās viens otram acis. Tad Hentofs, pikti nošņacies, pievērsās vienam no tehniķiem. Kāds ir pašreizējais rezultāts?

Tehniķis pacēla klausuli un ātri piezvanīja. Tad pievērsās Hentofam. "meifeira" zaudē divsimt tūkstošus mārciņu, ser.

kur pie ruletes galda?

pie huckjuck galdiem, ser.

Hentofs steigšus pievērsa skatienu ekrāniem un brīdi lūkojas tajos. Tad atkal uzrunāja Pendergastu. Kuri tie ir?

Pendergasts pasmaidīja. Ak! Diemž.el viņi tikko aizgāja.

cik izdevīga brīdi! Un kādu kāršu skaitīšanas metodi viņi lieto?

izskatījās, ka viņi izmanto kādu "sarkana-7" vai "k-o" variantu. Grūti pateikt droši, jo es taču īpaši nepētīju ekrānus. Turklāt viņiem laikam ir labs piesegs, ja jau viņi iepriekš nav noķerti. Citādi jums datu bāzē būtu policijas fotogrāfijās un sejas atpazīšanas skeneri būtu viņus pamanījuši.

Klausoties Hentofa seja arvien tumšāk piesarka. Ka jūs varat to visu zināt?

ka jau jūs teicāt… Hentofa kungs, vai ne? Es esmu detektīvs, kas darbojas uz savu roku.

Krietnu brīdi visi klusēja. Abi tehniķi sēdēja ka sastinguši, neuzdrošinoties atraut skatienu no ekrāniem.

nav šaubu, ka jums, Hentofa kungs, šajā lieta noderētu palīdzība. Un es ar prieku to sniegtu.

apmaiņa pret palidzibu jūsu nelielās problēmas risināšana, Hentofs ironiski secinaja.

tieši tā.

Atkal iestājas saspringts klusums, beidzot Hentofs nopūtas. Ak dievs! Un ko īsti jums vajag?

man ir liela ticība Meilza kunga spējam. Viņš var piekļūt visu pasažieru datiem. Viņa pienākums ir draudzīgi tērzēt ar viesiem, uzdot jautājumus, vākt ziņas. Viņš lieliski varēs man palīdzēt. Lūdzu, neraizējieties, Meilza kungs, par pasažieru traucēšanu. Mani interesē tikai daži no tiem. Piemēram, es velētos zināt, vai kāds no šiem dažiem ir nodevis kaut ko glabāšana centrālajā seifa, vai viņu kajītēs ir liegta ieeja apkalpojošajam personālām… tamlīdzīgi jautājumi. Tad viņš atkal pievērsās i lentofam. Un varbūt man būs vajadzīga arī jūsu palīdzība.

-kāda?

ka lai to pasaka… ieeļļot riteņus.

Hentofs paraudzījās uz Pendergastu un Meilzu.

es padomašu par to, nomurmināja Meilzs.

jūsu pašu laba ceru, atbildēja Pendergasts, ka nedomāsiet pārāk ilgi. Pirmajās piecas stundas zaudēt divsimt tūkstošus mārciņu tā ir bīstama zīme. Viņš smaidīdams pagriezās un, neteikdams vairs ne vārda, izslīdēja no novērošanas centra.

14

Konstansa grina klīda pa lepno veikalu un salonu valstību uz sestā klājā, ko dēvēja par sv. Džeimsa arkadi. Lai gan jau bija pāri pusnaktij, "brilanijas" pasažieri pat nedomāja doties pie miera. Grezni tērpti pāri staigajā, vērodami skatlogus vai klusi tērzēdami. Lielas vāzes smaržoja svaigu ziedu pušķi, kaut kur tālumā caur smiekliem un sarunu troksni skanēja stigu kvarteta mūzika. Gaisa vēdīja ceriņu, lavandas un šampanieša aromats.

Konstansa lēni pagāja garām vinu baram, juvelieru veikalam un mākslas galerijai, kura par astronomiskam cenām piedāvāja miro, kle un dali darbus ar autoru parakstiem. Galerijas durvis sirma večiņa ratiņkresla raja jaunu gaišmatainu sievieti, kas viņu veda. Ieraugot jauno sievieti, Konstansa apstājās svešinieces nodurtais skatiens un nomāktā sejas izteiksme, kas liecinaja par dziļi slēptam skumjam, bija tik pazīstami.

Aiz sv. Džeimsa arkades greznas divviru durvis veda uz lielo ātriju milzīgu, astoņus stāvus augstu telpu paša kuģa sirdi. Konstansa piegāja pie margam, paraudzijās uz augšu, tad uz leju. Pavērās pārsteidzošs skats uz terasveida balkoniem, mirdzošam lustrām un neskaitāmiem izgaismotiem panoramas liftiem, ko rotāja vitrāžās un kristāli. Lejā, restorānā "karaļa kronis" uz otra klājā, cilvēki sēdēja uz sarkaniem ādas dīvāniņiem, mielodamies ar paltusu duvras gaume, austerēm"kokfellera gaume un liellopa steiku. Viņiem apkārt rosījās viesmīļi un vīna viesmīļi, vieni, pasniegdami delikatesem piekrautus šķīvjus, otri bijīgi pieliekušies, lai uzklausītu viesu prasības. Arī uz treša un ceturta klāja balkoniem ar skatu uz ātriju bija galdiņi. Sudraba galda piederumu šķindoņa un sarunu murdoņa saplūda ar neskaidru mūzikas skaņu viļņiem.

Šis bija īsts greznības un bagātības šūpūlis, milzīga peldoša pilsēta, kurai līdzīgu pasaule vēl nebija redzējusi. Taču Konstansu tas nemaz neaizkustinaja. Drīzāk šī izmisīga dzīšanas pēc baudam viņai šķita atbaidoša. Cik ļoti šī drudžainā rosība, alkatīgā patērēšana un pārmērīga pieķeršanas pasaulīgam lietam atšķiras no dzīves klosterī! Viņa ilgojas atgriezties tur.

Dzīvot pasaulē, bet nebūt no tās.

Pagriezusi muguru margam, viņa aizgāja līdz tuvakājām liftam un brauca uz divpadsmito klāju. Tas gandrīz pilnībā bija atvēlēts pasažieru mājokļiem, tāpēc tas bija daudz mierīgāks, lai gan tāpat lepojas ar greznību ar bieziem austrumu paklājiem un eļļa gleznotam ainavam zeltītos rāmjos. Konstansa soļoja tālāk. Priekšā bija gaiteņa pagrieziens taisna leņķi pa kreisi. Tieši pretī bija durvis uz viņas kajīti tjudoru apartamentiem, kas atradās kuģa pakaļgala kreisaja stūri. Viņa jau sāka meklēt durvju atvēršanas karti, bet tad sastinga.

Kajītes durvis bija pusvirus.

Viņas sirds uzreiz sāka mežonīgi dauzīties, it kā būtu gaidījusi tieši šādu pavērsienu. Pendergasts nebūtu rīkojies tik nevērīgi tas noteikti bija kāds cits. Tas nevar būt viņš viņa nodomāja. Nevar but. Es redzeju, kā viņš krīt. Redzeju, ka nositas. Ar pratu viņa saprata, ka šim bailēm nav nekāda pamata, tomēr nespēja nomierināt pēkšņi tik drudžainos sirdspukstus.

Pasniegusies somiņa, viņa izņēma plānu kārbiņu, atvēra to un izcēla no samta polsterējuma spožu skalpeli. To bija dāvinājis viņš.

Turēdama asmeni gatavība, viņa klusi ielavijas kajīte. Tas galvenais salons bija ovāls ar milzīgu logu divu stāvu augstuma un ar skatu uz melnajiem Atlantijas okeāna ūdeņiem dziļi leja. Ivis pa kreisi veda uz mantu glabāšanas telpu, pa labi uz istabu, ko viņa un Aloizijs izmantoja par darbistabu. Salonu blāvi apgaismoja nelielas spuldzītes. Ārā, aiz loga, mēnesnīca sudrabaini apspīdēja okeāna viļņus, rotājot kuģa ceļu ar dārgakmeņiem. Gaisma varēja saskatīt dīvānu, divus atzveltnes krēslus, ēdamtelpu, nelielas klavieres. Labaja un kreisaja puse izliektas kāpnes veda augšā. Pa kreisi uz. Pendergasta, pa labi uz Konstansas guļamistabu. Klusi paspērusi vēl vienu soli uz priekšu, viņa pastiepa kaklu un paraudzijās augšup.

Viņas istabas durvis bija pavērtas. Zem tam spīdēja bali dzeltena gaisma.

Konstansa ciešāk satvēra skalpeli. Tad lēni un nedzirdami šķērsoja salonu un sāka kāpt augšā pa kāpnēm.

Vakara gaita okeāna viļņi pamazam pieņēmās spēkā. Kuģa lena šūpošanās, kas vēl nesen bija tikko manama, tagad bija skaidri sajūtama. Vīrs galvas, tālu priekšā atskanēja gari stiepts, sērīgs kuģa svilpes pūtiens. Ar vienu roku turoties pie margam, Konstansa lēni, piesardzīgi lika soļus uz pakāpieniem.

Nonākusi uz kāpņu laukumiņa, viņa piegāja pie durvīm. No istabas nebija dzirdama neviena skaņa. Viņa apstājās. Tad ar spēku atgrūda vaļa durvis un metas iekša.

Atskanēja izbiļa sauciens. Konstansa pagriezās skaņas virziena, turēdama skalpeli izstiepta roka.

Ta bija kajītes stjuarte, tumšmatainā sieviete, kas iepriekš bija ienākusi pieteikties. Viņa stāvēja pie grāmatplaukta, acīmredzot lasīdama gramatu, kuni pārbīli nupat bija nometusi. Tagad viņa raudzijās uz Konstansu ar pārsteigumā, izmisuma un baiļu izteiksmi sejā. Viņa nespēja atraut skatienu no spožā skalpeļa.

ko jūs te meklējat? Noprasīja Konstansa.

Sieviete ilgi nespēja atjēgties no pārsteiguma. Atvainojiet, jaunkundz. Lūdzu, es tikai ienācu sagatavot gultas… viņa taisnojas neveiklājā austrumEiropas izruna. Ar šausmam seja viņa joprojām raudzijās uz skalpeļa asmeni.

Konstansa ielika skalpeli atpakaļ kārbiņā, bet to somiņa. Tad pasniedzās pēc talruņa līdzās gultai, lai izsauktu apsardzi.

nē! Iesaucas sieviete. Lūdzu! Viņi mani pametis nakamāja ostā, atstas Ņujorka, bet ka es no turienes tikšu mājas!

Konstansa vilcinājās, turēdama roku uz klausules. Viņa piesardzīgi nopētīja sievieti.

lūdzu, piedodiet, sieviete turpināja. Es ienācu sagatavot gultu, nolikt uz spilvena šokoladiti. Un tad ieraudzīju… ieraudzīju… viņa norādīja uz nokritušo gramatu.

Konstansa paraudzījās uz to. Viņai par lielu pārsteigumu, tas bija plāns sejumiņš "ahmatovas dzeja".

Konstansa pati īsti nesaprata, kāpēc paņēma līdzi šo gramatu. Viņu sapinaja ar to saistītas atmiņas un tas mantojums. Tagad bija grūti pat raudzīties uz to. Varbūt viņa veda to līdzi tāpat kā grēku nožēlotajs nesa ērkšķu jostu cerība, ka sāpes palīdzes izpirkt kļudīšanas grēku.

juma patīk ahmatova? Viņa jautāja.

Sieviete pamāja ar galvu. Es nedrīkstēju ņemt līdzi uz šejieni gramatas. Man to pietrūkst. Un tad, kārtojot jūsu gultu, es ieraudzīju… jūsu gramatas. Viņa norija siekalas.

Konstansa joprojām domīgi vēroja viņu. Es iededzu visdārgākās sveces, viņa citēja ahmatovu. Citu pēc citas, lai svētītu šo nakti.

Neatraudama skatienu no Konstansas, sieviete atbildēja: kopā ar tevi, kas neatnāca, es gaidu jauna gada dzimšanu.

Konstansa atkāpās no telefona.

mājās, baltkrievijā, es mācīju ahmatovas dzeju, paskaidroja stjuarte.

vidusskola?

Sieviete papurinaja galvu. Universitāte. Protams, krievu valodā.

-jus esat profesore? Konstansa pārsteigtā jautāja.

biju. Es zaudēju darbu tāpat kā daudzi citi.

un tagad jūs strādājāt uz kuģa… par istabeni?

Sieviete skumji pasmaidīja. Šeit tādu ir daudz. Cilvēki zaudē darbu. Mūsu pašu valstis nav daudz darba vietu. Visur valda korupcija.

jūsu ģimene?

maniem vecākiem bija zemnieku saimniecība, bet valdība to atņēma piesārņojumā dēļ. No černobiļas. Indīgie izgarojumi plūda uz rietumiem. Desmit gadus es universitāte pasniedzu krievu literaturu. Bet tad zaudēju šo amatu. Vēlāk uzzināju par darbu uz lielajiem kuģiem. Pieteicos un saku strādāt, sutu naudu uz mājām, viņa skumji pašūpoja galvu.

Konstansa apsēdas tuvakaja krēsla. Ka jūs sauc?

Marija Kazuļina.

Marija, es esmu ar mieru aizmirst šo privāto lietu neaizskaramības pārkāpumu. Bet par to es vēlētos jūsu palīdzību.

Sievietes acis pazibēja bažas. Ka gan es varētu jums palīdzēt?

es vēlētos laiku pa laikam iegriezties apakšējos klājos, aprunāties ar strādniekiem, ar stjuartiem, dažādiem apkalpes locekļiem. Uzdot dažus jautājumus. Jūs varētu mani ar viņiem iepazīstināt, aizbilst labu vārdu.

jautājumus? Sievietes balsi iezagās nemiers. Jūs strādājāt kuģniecība?

Konstansa papurinaja galvu. Ne. Man ir pašai savi iemesli, tie ir personiski. Nav saistīti ar parvadajumu firmu vai kuģi. Atvainojiet, ja pašlaik neko sīkāk nevaru paskaidrot.

Marija Kazuļina, šķiet, mazliet nomierinājās, tomēr vēl šaubijas. Tā es varu iekļūt nepatikšanas.

es rīkošos ļoti piesardzīgi. Gribu tikai patērzēt, uzdot dažus jautājumus.

kādus jautājumus?

par dzīvi uz kuģa, par kādiem neparastiem notikumiem, tenkas par pasažieriem. Un par to, vai kāds kajītēs nav redzējis kādu noteiktu priekšmetu.

par pasažieriem? Tā gan nav laba doma.

Konstansa vilcinājās. Kazuļinas kundze, es pateikšu jums, kāds ir mans mērķis, ja jūs apsolīsiet nevienam to neizpaust.

Mirkli šaubījusies, istabene pamāja ar galvu.

es meklēju kaut ko, kas ir paslēpts uz šī kuģa. Kādu senlietu, svētu un ļoti retu. Es cerēju, ka varētu iepazīties ar apkalpojošo personālu un mēģināt uzzināt, vai kāda kajītē nav redzēts kaut kas līdzīgs.

un kas tā ir par senlietu? Ka tā izskatās?

Konstansa brīdi klusēja. Tā ir gara šaura koka kaste, ļoti sena, ar savādiem uzrakstiem.

Marija apdomāja dzirdēto. Tad izslējās. I,abi, es jums palīdzēšu. Viņa pasmaidīja tādā ka priecīga satraukuma. Strādāt uz kruiza kuģa ir frrirvnigi. Tā būs patīkama pārmaiņa. Un jūsu mērķis ir labs.

Konstansa pastiepa roku, un Marija to paspieda.

Tad stjuarte nopētīja viņu. Es jums sadabūšu tādu pašu formastērpu. Viņa norādīja uz savu apģērbu. Pasažieru drebēs jūs leja nedrīkstat rādīties.

paldies. Ka es varu ar jums sazināties?

līs došu ziņu jums, atbildēja Marija. Viņa pietupas, pacēla gramatu un atdeva to Konstansai. Ar labu nakti, jaunkundz.

Konstansa uz brīdi satvēra viņas plaukstu, tad iespieda tajā gramatu. Ņemiet to. Un, lūdzu, nesauciet mani par jaunkundzi. Mans vārds ir Konstansa.

Kautrīgi pasmaidījusi, Marija devās pie durvīm un izgāja no kajītes.

15

Flotes dienesta pavadītajos gados kapteiņa palīgs Gordons sers bija redzējis daudzus komandtiltiņus no admiralitātes kuteriem līdz iznicinātājiem un kruizu kuģiem. Taču "Britānijas" komandtiltiņš atšķiras no tiem visiem. Tas bija klusāks, ultramoderns, plašs un nemaz neatgādinaja kuģa vadības telpu

tik daudz tur bija datoru ekrānu, elektronisku konsoļu, meraparatu un printeru. Itin viss uz šī komandtiltiņa bija visjaunāko un izcilāko tehnoloģiju piemers. Drīzāk, nodomāja Lesērs, tas atgādinaja francijas atomelektrostacijas vadības telpu, ko viņš bija apmeklējis pagājušaja gada. Tagad stūres maju dēvēja par "integrēto komandtiltiņa sistēmas darbstaciju", bet kāršu galds bija "centrālā navigācijas konsole". Pats stūres rats bija grezns mākslas darbs no mahagonija un nospodrinātā misiņa, taču ierīkots tikai tāpēc, ka to vēlējās redzēt pasažieri, kuri šeit viesojas. Stūrmanis šim ratam pat nepieskārās, un Lesērs brīžiem šaubījās, vai tas vispār darbojas. Sturesvirs kuģi vadīja ar četrām kursorsvīram

— katru savam ārējam motoram un vēl divām, kuras vadīja priekšgala un sānu dzenskrūves. Galvena motora jauda tika regulēta ar droseļu komplektu, līdzīgi ka reaktīvajas lidmašīnas. Tas viss vairāk atgādinaja augstākā līmeņa datorspēli nekā kuģa komandtiltiņu ierastāja izpratnē.

Zem lielo logu rindas, kas stiepās no kreisa līdz labajam bortam, desmitiem datoru darbstaciju uzkraja un parraidija visu iespējamo informāciju par kuģi un tā apkārtni par motoriem, ugunsdzēsības iericēm, hermētiskumu, komunikācijām; tur bija arī sinoptiskas kartes, satelītu displeji un neskaitāmi citi rādītāji. Tur bija arī divi kāršu galdi ar rūpīgi novietotam jūras kartēm, kuras, šķiet, neviens nelietoja.

Neviens, izņemot Lesēru.

Viņš ieskatījās pulksteni divdesmit minūtes pāri pusnaktij, paraudzijās ārā pa priekšējiem logiem. Milzīga kuģa spožas gaismas apspīdēja tumšo okeānu simtiem jardu uz visam pusēm, taču pati jūra bija pārāk zemu četrpadsmit klāju attālumā -, tāpēc, ja vien nebūtu jūtama viegla šūpošanās, viņš varētu iedomāties, ka atrodas debesskrāpja augšējā stāvā. Viņi jau sen bija pabraukuši garām lēni pulsējošajai falmutas bākai, drīz pēc tam penzansas bākai. Tagad priekšā atklāts okeāns līdz pat Ņujorkai.

Kopš Sauthemptonas locis, kas bija palīdzējis izvest kuģi no kanāla, bija to atstājis, uz komandtiltiņa atradās visi dežurejošie virsnieki. Pat vēl vairāk. Visi klāja virsnieki vēlējās piedalīties "Britānijas" pasaulē lielākā un lepnākā kuģa pirmā brauciena pirmajā maiņā.

Komandas kapteine Kerola Meisone uzrunāja sardzes virsnieku klusā balsī, kas labi iederējās uz moderna komandtiltiņa. Vigo kungs, kāds ir pašreizējais stāvoklis? Tas bija tīri formāls jautājums, jo mūsdienīgās elektronikas sistēmas pastāvīgi rādīja informāciju ekrānos, kur tā bija redzama visiem. Taču Meisone bija tradīciju piekritēja un ļoti punktuālā.

Virzāmies ar ātrumu divdesmit septiņi mezgli pēc kursa divi pieci divi nulle, satiksme neliela, jūras stāvoklis trešais, vējš ir viegls un no kreisa borta puses. Ir paisuma straume, nedaudz vairāk par vienu mezglu, no ziemeļaustrumiem.

Viens no malējiem novērotājiem vērsās pie sardzes virsnieka. Kuģis labā borta pusē, apmēram četri punkti, ser.

Lesērs ieskatījās ecdis13 ekrānā.

— vai fiksējat to, Vigo kungs? Jautāja Meisone.

— sekoju tam, ser. Lzskatas pēc supertankkuģa, virzās ar ātrumu divdesmit mezgli, attālums divpadsmit jūdzes. Šķērsojošs kurss.

Neviens neuztraucās. Lesērs zināja, ka viņu kuģim ir priekšroka un visiem citiem jādod viņiem ceļš, un otram kuģim, kas bija gadījies priekšā, vēl bija pietiekami daudz laika mainīt kursu.

— ziņojiet man, kad tas mainīs kursu, vigo kungs.

— jā, ser.

Lesēram vienmēr šķita tik savādi dzirdēt, ka sievieti kapteini uzruna "ser", taču viņš zināja, ka tādā ir reglamenta noteikta kārtība gan uz armijas, gan civilajiem kuģiem. Sieviešu kapteiņu taču ir tik maz.

barometrs turpina kristies? Jautāja Meisone.

puspunkts pēdējas trīsdesmit minūtēs.

ļoti labi. Uzturiet pašreizējo kursu.

Lesērs slepus uzmeta skatienu kapteinei. Meisone nekad nerunāja par savu vecumu, bet Lesērs nosprieda, ka viņai varētu būt četrdesmit, varbūt četrdesmit viens gads. Dažkārt ir grūti noteikt vecumu cilvēkiem, kuri visu dzīvi pavada jūrā. Kapteine bija gara, slaida, un viņai piemita savdabīga lietišķa un nopietna pievilcība. Viņas seja bija mazliet piesarkusi droši vien no uztraukuma pirmajā braucienā kapteines amatā. Īsos brūnos matus viņa bija paslēpusi zem formas cepures. Lesērs vērojā, ka viņa staiga pa komandtiltiņu, ieskatās kādā ekrānā, klusi uzruna kādu komandas locekli. Daudzējādā ziņā viņa bija ideala komandiere mierīga un savaldīga, nevis sīkumaina vai uzstājīgā, prasīga, bet ne kundziska. Viņa no padotajiem gaidīja daudz, bet arī pati strādāja centīgāk par visiem. Turklāt viņai piemita īpašs starojums uzticamības un profesionālismā magnētisms, ar kādu ir apveltīti tikai paši labākie virsnieki. Komanda viņu cienījā, un tas bija pelnīti.

Viņai nemaz nebija jabūt uz komandtiltiņa, arī Lesēram ne. Taču visi vēlējās piedalīties pirmā brauciena pirmās nakts sardze un verot, ka Meisone komandē. Viņai pienācās visas tiesības būt "Britānijas" pavelniecei. Taču notika citādi, un tas bija bēdīgi, ļoti bēdīgi.

Pēkšņi atvērās durvis un ienāca komodors Katers. Noskaņojums uz komandtiltiņa acumirklī mainījās. Augumi saspringa, sejas sastinga. Dežurējošais sardzes virsnieks savilka pārgudru sejas izteiksmi. Tikai Meisone ne aci nepamirkšķināja. Atgriezās pie navigācijas konsoles, paraudzijās pa logu, klusi uzrunāja stūrmani.

Katera loma vismaz teorētiski bija drīzāk ceremoniāla. Viņš bija kuģa pārstāvis pasažieru acīs. Viņš, protams, bija kuģa komandieris, taču uz okeāna laineriem komodors reti iegriezās uz komandtiltiņa. Kuģa ikdienas vadība tika uzticēta komandas kapteinim.

Taču tagad izskatījās, ka šis brauciens varētu būt citāds.

Komodors Katers spēra soli uz priekšu. Pagriezās uz vienas kājas, tad, salicis rokas aiz muguras, apstaigaja komandtiltiņu uz vienu, tad uz otru pusi, pētot monitorus. Viņš bija neliela auguma vīrs ar iespaidīgu miesasbuvi, tēraudpelēkiem matiem un gaļīgu seju, kas pat šajā blāvajā apgaismojumā bija tumši sārta. Viņa formastērps vienmēr bija nevainojami spodrs.

— Viņi nemaina kursu, sardzes virsnieks teica Meisonei. Līdz sadursmei deviņas minūtes. Virzās pēc nemainīga kursa un tuvojās.

Iestājās neliela spriedze.

Meisone pienāca un ieskatījās ecdis. Radist, izsauciet viņus sešpadsmitajā kanāla.

— kuģis man priekšā pa labi, ierunājās radio inženieris. Kuģis man priekšā pa labi, izsauc "Britānija", vai dzirdat?

Atbildes vietā tikai fona troksnis.

— kuģis man priekšā pa labi, vai dzirdat?

Klusumā pagāja minūte. Katers stāvēja ka pienaglots, salicis rokas aiz muguras, un, neteikdams ne vārda, vēroja notiekošo.

— tas joprojām nemaina kursu, sardzes virsnieks ziņoja Meisonei. Līdz sadursmei astoņas minūtes, un tas virzās tieši pa sadursmes kursu.

Lesēru biedeja apziņa, ka abi kuģi tuvojās viens otram ar kopējo ātrumu četrdesmit četri mezgli apmēram piecdesmit jūdzes stundā. Ja supertankkuģis drīz nesāks mainīt kursu, stāvoklis kļūs bīstams.

Meisone pieliecās pie ecdis un cieši ieskatījās tajā. Pēkšņi visu komandtiltiņu pārņēma nemiers. Lesēram tas atgādinaja kāda karaliskas flotes virsnieka teikto: kuģošanā ir deviņdesmit procenti garlaicības un desmit procenti šausmu. Nekāda vidusceļa nebija. Viņš paraudzijās uz Kateru, kura sejas izteiksme bija neizdibināmā, tad uz Meisoni, kas saglabāja mieru.

— ko, ellē, viņi dara? Pukojās sardzes virsnieks.

— neko, Meisone vēsi atteica. Tur jau tā nelaime. Viņa spēra soli uz priekšu. Vigo kungs, es uzņemos izvairīšanas manevra vadību.

Vigo atkāpās ar neslēptu atvieglojumu sejā.

Viņa pievērsās stūrmanim. — Stūri pa kreisi divdesmit grādus.

— klausos, stūri pa kreisi divdesmit…

Pēkšņi Katers partrauca stūrmaņa pavēles apstiprinājumu. Kapteine Meisone, mūsu kuģim ir priekšroka.

Meisone pacēla galvu. Jā, ser. Taču tā supertankkuģa manevretspeja ir gandrīz nulle, un tas varbūt jau ir pārāk tuvu, lai…

— kapteine Meisone, es atkārtoju mūsu kuģim ir priekšroka.

Uz komandtiltiņa iestājās saspringts klusums. Katers pagriezās pret stūrmani. Turēt kursu divi piecrdivi.

— klausos, ser, uz divi pieci divi.

Lesērs priekšgala labaja puse varēja saskatīt tankkuģa gaismas, kas kļuva arvien spožākās. Viņš juta, ka uz pieres izspiežas sviedri. Protams, viņiem bija priekšroka un otram kuģim jādod viņiem ceļš, taču dažkart ir jārēķinās ar apstākļiem. Tankkuģim varbūt ieslegts autopilots un komanda aizņemta ar citiem darbiem. Ko var zināt varbūt viņi kopkajīte skatas pornofilmas vai piedzērušies guļ uz grīdas.

dodiet svilpes signālu, pavēlēja Katers.

Nakts klusumu paršķela "Britānijas" varena svilpe, kas bija dzirdama vairāk nekā piecdesmit judžu attālumā. Pieci pūtieni briesmu signāls. Abi komandtiltiņa novērotāji savos posteņos modri raudzijās binokļos. Spriedze kļuva neizturama.

Katers pieliecas pie rācijās. Kuģi, kas šķērso mums ceļu priekšā pie laba borta, izsauc "Britānija". Mums ir priekšroka, jums jamaina kurss. Vai saprotat?

— Tikai fona šņākoņa.

Svilpe iēkaucas atkal. Supertankkuģa gaismas jau bija saskatāmas ka atsevišķi punktiņi. Lesērs pat varēja saskatīt tankkuģa komandtiltiņa logus ka neskaidru apgaismotu joslu.

— kapteini, ierunājās Meisone, pat ja tagad viņi mainītu kursu, es šaubos, vai…

— līdz sadursmei četras minūtes, ziņoja sardzes virsnieks.

Velns un elle, mēs saskriesimies, Lesērs nodomājā, pats nespēdams tam noticēt.

Uz komandtiltiņa iestājās biedējošs klusums, "Britānijas" svilpe atkal raidīja trauksmes signālu.

— tas maina kursu pa labi, ziņoja novērotājs. Tas maina, ser!

Atskanēja supertankkuģa svilpe, ar trim īsiem pūtieniem vēstot par ārkārtas atkapšanas manevru, sen jau bija laiks, nodomāja i ,esērs.

— saglabāt kursu, pavēlēja Katers.

Lesērs raudzijās uz ecdis. Mokoši lēni arpa vektoru radars parreķinaja supertankkuģa kursu. Ar milzīgu atvieglojumu viņš apjautā, ka briesmas tūlīt būs garām supertankkuģis pabrauks garām gar labo bortu. Visi uz komandtiltiņa atviegloti uzelpojā, atskanēja balsu murdoņa, daži klusi nolamājas.

Katers, saglabajot pilnīgu mieru, pievērsās komandas kapteinei. Kapteini Meisone, vai drīkstu jautāi, kāpēc jūs samazinajat ātrumu līdz divdesmit četriem mezgliem?

— Gaidama vētra, atbildēja Meisone. Kompānijās noteikumi prasa, ka pirmajā vakara pasažieriem jāļauj pierast pie atklātas jūras…

— Es zinu, ko prasa šie noteikumi, Katers viņu partrauca. Viņš runāja lēni, klusā balsī, kas nezin kāpēc bija daudz iedarbigak nekā uzkliegšana. Palieliniet ātrumu līdz trīsdesmit mezgliem.

— klausos, ser, stūrmanis atbildēja bezkaislīgi ka robots. Palielinu ātrumu līdz trīsdesmit mezgliem.

— Vigo kungs, varat atkal pārņemt sardzi.

— klausos, ser.

Katers joprojām raudzijās uz Meisoni. Runājot par noteikumiem man kļuvis zināms, ka viens no šī kuģa virsniekiem šovakar redzēts iznakam no kāda pasažiera kajītes.

Viņš bndi klusējā, ļaujot spriedzei pieaugt.

— nav svarīgi, vai tas ir saistīts ar seksuālu deku. Mēs visi zinām, kādi ir noteikumi par biedrošanos ar pasažieriem.

Turēdams rokas aiz muguras, viņš lēni pagriezās un ieskatījās seja kairam virsniekām, hdz atkal nonāca pie Meisones.

— vai drīkstu atgādinat jums, ka šis nav nekāds mīlas kuģis? Šādā uzvedība netiks paciesta. Pasažieru nepiedienīgās izdarības lai paliek uz viņu pašu sirdsapziņas. Mana komanda nedrīkst atļauties neko tamlīdzīgu.

Lesērs pārsteigts ieraudzījā, ka Meisones seja piesarkusi vēl košak.

Nevar but, viņš nodoma ja. Tai nu kurš pārkāptu noteikumus, bet ne jau viņa.

Atvērās komandtiltiņa durvis, un ienāca drošības dienesta vadītājs Patriks Kempers. Pamanījis Kateru, viņš devās pie ta. Ser, es…

Ne tagad, atbildēja Katers. Kempers apstājās un apklusa.

Uz visiem lielajiem kruiza kuģiem, kur Lesērs bija dienejis, kapteiņa galvenais pienākums bija draudzēties ar pasažieriem, sēdēt goda vieta lepnas, līksmas vakariņās pie kapteiņa galda un pārstāvēt kuģa komandu attiecības ar viesiem. Komandas kapteinis, pēc ranga būdams otrais, vadīja visu kuģa ikdienas darbību. Taču Katers bija slavens ar savu nicīgo attieksmi pret saviesīgiem pienākumiem un laikam bija nolēmis saglabāt šo parādumu arī, pirmoreiz būdams kapteiņa loma. Viņš bija veca kaluma virsnieks, bijušais karaliskas flotes komodors, nācis no dižciltīgas ģimenes un, ka šķita Lesēram, izsities uz augšu pāri savam spējam. Pirms dažiem gadiem "Olimpijas" kapteiņa postenis bija ticis Katera niknakājām sāncensim, un tas viņam bija ļoti ķeries pie sirds. Viņš bija licis lieta visas pazīšanas augstas aprindas, lai iegutu "Britānijas" kapteiņa amatu, kas pēc nopelniem pienācās Meisonei, un tagad viņa nodomi bija skaidri. Viņš darīs visu iespējamo, lai panāklu, ka šis "Britānijas" pirmais brauciens kļūst par viņa karjeras spožāko vainagu arī pārspējot "Olimpijas" ātruma rekordu okeāna šķērsošana. Vētra viņu neaptures, Lesērs dnimi nodomājā, drīzāk vēl vairāk uzkurinās viņa apņēmību. Kruiza kuģi bēg no vētras, bet okeāna laineris, okeāna laineris, laužas tai cauri un iztur.

Lesērs paraudzijās uz Meisoni. Viņa raudzijās ārā pa priekšējiem logiem, mierīga un savaldīga. Tikai ātri gaistošais sārtums seja liecinaja par pārciestu satraukumu. Pagaidam, izmēģinājumā brauciena laika un arī šodien, dodoties ceļa, viņa bija uzņēmusi kapteiņa kritiku un netaktiskumu mierīgi un labvēlīgi. Viņa, šķiet, pat nebija ņēmusi ļauna to, ka nekļuva par pilntiesīgu "Britānijas" pavelnieci. Varbūt viņa jau bija pieradusi pie jurnieku vidu valdoša vīriešu šovinisma un uzaudzējusi biezu adu. Lielo kuģu kapteiņu amats laikam bija vienīgais civilizetaja pasaule vēl atlikušais vīriešu bastions. Meisone noteikti zinaja nerakstīto likumu, ka pasažieru kuģu nozare vēl joprojām saglabājās tā saucamie griesti lai cik kompetenta būtu sieviete, viņu nekad neiecels par liela lainera pavelnieci.

— ātrums zem korpusa trīsdesmit mezgli, ser, paziņoja stūrmanis.

Katers pamāja ar galvu un pievērsās drošības dienesta vadītājam. — Klausos jūs, Kempera kungs.

Mazais, apaļīgais vīriņš ierunājās. Par spīti viņa izteiktajam Bostonas akcentam un neslēptajam amerikanismam, Lesērs Kempera saskatīja radniecīgu dvēseli. Varbūt tāpēc, ka abi bija nākuši no strādnieku rajoniem ostas pilsētas katrs sava Atlantijas okeāna krasta. Kempers savulaik bija policists un nošāva narkotirgoni, kurš mērķēja uz viņa pārinieku. Kempers tika pasludināts par varoni, tomēr aizgāja no dienesta. Laikam nespēja to pārdzīvot. Tomēr viņš bija sasodīti labs apsardzes vadītājs, lai gan viņam mazliet trūka pašapziņas. Lesērs domājā, ka tas vēl joprojām ir cilvēka nošaušanas atstatas sēkas.

— Kapteini, mums ir problēma kazino.

Katers pagrieza muguru Kemperam un ierunājās, it kā veršoties pie tukša gaisa. Kempera kungs, kazino nav būtiski svarīgi kuģa darbībai. Ar to tiks gala kapteiņa palīgs. Pat neuzmetis skatienu Lesēram, Katers atkal pievērsās sardzes virsniekām. Ja esmu jums vajadzīgs, vigo kungs, zvaniet. Lepni izsoļojis cauri telpai, viņš pazuda durvīs.

— "šis nav nekāds mīlas kuģis", nomurmināja Lesērs. Vecais liekulis!

Meisone vēsi, bet bez rūgtuma atbildēja: — komodors Katers visu pateica pareizi.

— jā, ser. Lesērs ar draudzīgu smaidu pievērsās Kemperam.

— Kempera kungs, stāstiet, kas noticis kazino.

— šķiet, ka pie hackjack galdiem uzdarbojas kāršu skaitītāju banda.

— ak, dievs!

— vispirms "meifeira" zaudēja divsimt tukstošus, pēc tam "Koventgardena" simt lukstošus.

Lesēram pārskrēja drebuļi tieši šadi gadījumi visvairāk aizkaitinas firmas vadību. Vai jūs tos pazinat?

— mēs zinām, kas ir laimētāji, taču nezinām, kuram vienkārši veicas un kurš skaita kārtis. Viņi darbojas grupa spēlētāji un skaititaji. Skaititaji nespēle, tikai vēro un rada signālus saviem spēlētājiem. Ka jau zināms, tieši viņi ir bandas smadzenes.

— patiesība nezinu gan. Tā nevar būt sagadīšanas?

— diez vai. Hentofs raizējas, ka var sanakt tāpat kā ar tiem masačusetsas tehnoloģiju institūta studentiem, kas pirms dažiem gadiem aptīrīja i asvegasu par trim miljoniem.

Lesēra nelabums pieņēmās spēka. Viņš nodomājā, ka "Britānija" nav i asvegasa, kur pieķertu kāršu skaititaju var pātriekt. Šeit visi pasažieri ir samaksajuši par braucienu. Un pasažieru kuģu kompānijas liek lielas cerības uz azartspēļu peļņu. Skandals kazino var laupīt citiem pasažieriem velmi spēlet. Taču kaut kas bija jādara. Veiksmīgs pirmais brauciens un ierašanās Ņujorka, slavas dziesmu sagaidītiem, korporācijai neko nenozīmes, ja kazino būs cietis smagus zaudējumus. Galvenais ir nauda tā bija vienmēr un arī būs vienmēr.

— ko jūs iesākāt darīt? Viņš jautāja.

— zināt, ser, bija tads… Kempers vilcinājās. Tads neparasts pasažieris. Bagāts kungs, kas uzdodas par privātdetektīvu. Tieši viņš pirmais pamanīja kāršu biežu darbošanos. Viņš piedāvāja palīdzību vainīgo personu atrašana.

— un par kādu atlīdzību?

— redziet, ser… Kempers stomījās. Viņš esot ieradies uz kuģa sameklēt kādu artefaktu, kurš, ka viņš apgalvo, esot nozagts viņa klientam. Ja mēs viņam sniegsim ziņas par personām, ko viņš tur aizdomas, viņš mums palīdzes ar kāršu biežiem… viņš apklusa.

— ko mēs varam zināt, steidzīgi ieninajas Lesērs. Varbūt tā tomēr ir sagadīšanas un līdz vakara beigām "meifeira" jau būs laimējusi simt tukstošus. Nogaidīsim vēl pāris stundas, lai redzētu, vai zaudējumi turpinās. Un, lai ko jūs darītu, lūdzu, rīkojieties klusi. Nekādās melodrāmās.

— Jā, ser.

Lesērs vēroja Kemperu aizejam. Viņš sajuta žēlumu pret apsardzes priekšnieku un arī pret sevi pašu. Ak dievs, kaut varētu atgriezties karaliskajā flote, kur nav kazino, kāršu biežu un neirotisku pasažieru!

16

tu atkal sataisīji vannas ūdeni pārāk karstu, pukojas vecā dāma, un viņas griezīga balss kajīte skanēja pārāk skaji. Un pielēji pārāk maz vannas eļļas.

Inge Larsena pulējās uzstīvēt divreiz smagakajai sirmgalvei mugura naktskreklu. Atvainojiet, kundze, viņa nomurmināja.

un cik reizes tev jasaka? Kundze turpināja klaigai, kad zīda un kokvilnas naktsterps beidzot saudzīgi apslēpa krunkaino un ļengano vecīgo adu. Ejot projām pēc vakariņam, tu noliki manu somiņu ratiņkresla labaja pusē. Tā jāliek kreisaja. Kreisajā!

— labi, kundze. Saviebusies, sajūtot vecīgo kaulaino pirkstu ciešo tverienu uz. Pleca, viņa pasniedza sirmgalvei spieķi. Un uzreiz saņēma ar to sāpīgu sitienu pa pirkstu kauliņiem. — Stāvi taisni, skuķe! Vai gribi, lai es pakritu?

— nē, kundze. Inge novērsa skatienu. Raugoties acis savai darba devējai, viņa tikai izsauktu jaunus pārmetumus.

tu gan esi vissliktākā pavadonē, kādas man bijušas. Un vari man ticēt, es tas esmu redzējusi vairāk nekā vajag. Ja nenāksi pie prata, būs tev jādod vilka pase.

— lūdzu, piedodiet, kundze, ka nevaru izdarīt jums pa prātam, atbildēja Inge.

Pagāja pusstunda, lidz izdevās apguldīt veco sievieti gulta, pareizi novietot un ievīstīt sega viņas kājas, uzsmērēt losjonu un rokam un krēmu uz sejas, izsukāt un saspraust matus, un ka nākas uzbužinat spilvenus.

— tagad esi tik laba un uzvedies klusi, čerkstoša balss pavēlēja. Tu zini, cik grūti man ir aizmigt.

— labi, kundze.

— un atstāj durvis vaļā. Man ir caurs miegs, un nekad nevar zināt, kad man var ievajadzeties tavu palīdzību.

— labi, kundze. Cik vien uzmanīgi un klusi spēdama, Inge izlavijas no guļamistabas un apsēdas uz krēsla viesistaba. Turpat uz dīvāna bija arī viņas guļvieta. Vecā kundze uzstājā, lai Inge vienmēr agri no rīta novāc savu gultas veļu un saklāj to tikai pavisam veļu nakti. Viņu, šķiet, kaitināja tas, ka arī kopējai pienākas naktsmiers.

Inge gaidīja, tikko uzdrošinadāmas paelpot, kamēr večiņa gulta kaut ko pikti murmināja un bubinaja zem deguna. Pamazam viņa pieklusa un elpa kļuva ramaka. Inge sēdēja un ieklausijas, līdz atskanēja skaļa krakšana. Lai ko veca tiepša apgalvotu, viņa gulēja lača miegā un nakti nekad nemodas.

Tad Inge ļoti piesardzīgi piecēlās no krēsla un zaglīgi aizlavijas garām atvērtajam guļamistabas durvīm. Krakšana netraucēti turpinājās. Pa ceļam uz kajītes durvīm viņa pagāja garām spogulim un apstājās tikai uz mirkli, lai pārliecinātos, ka izskatās pieklājīgi. Viņai pretī raudzījās nopietna jauna sieviete ar taisniem gaišiem matiem un skumjam, gandrīz izbiedētām acīm. Viņa aši pārlaida plaukstu par matiem. Tad uzmanīgi atvēra kajītes durvis un izgāja gaiteni.

Soļodama pa eleganto gaiteņa paklāju, viņa gandrīz uzreiz sāka justies labāk. Skumjas izgaisa ka tumšās ēnas saules gaisma. Nonākusi līdz centrālajam kāpnēm, viņa nokapa līdz kuģa pastaigu klājiem. Šeit bija daudz jautrak cilvēki smejas un terzeja. Vairāki vīrieši uzsmaidījā, kamēr viņa soļoja gar veikaliem, kafejnicam un vīna bariem. Lai gan Inge bija kautrīga un jutās mazliet neveikli, viņa bija glīta un zviedriskā izcelsme bija skaidri redzama.

Viņa jau divus mēnešus strādāja pie vecas dāmas, un tas bija pavisam citādi nekā viņa bija domājusi. Agri zaudējusi vecākus, viņa bija pavadījusi bērnību klostera skolu noslēgtībā. Kad pienāca laiks meklēt darbu, viņa nolēma kļūt par pavadoni damam ar klosterim piesaistītas aģentūras starpniecību. Tā šķila lieliska izvēle. Viņa nevainojami runāja angliski, un skola sniedza viņai teicamu raksturojumu. Viņai nebijā, kur dzīvot, bet, kļūstot par pavadoni, darba devēja nodrošinātu viņai mājokli un uzturu. Un vēl vairāk ceļojot kopā ar bagātu damu, viņa varētu apskatīt pasauli, par ko tik bieži bija sapņojusi.

Taču īstenība viss izrādījās pavisam citādi. Darba devēja raja viņu uz katra soļa. Inge neatcerejas nevienu laipnu vārdu no viņas mutes. Nomoda būdama, vecā dāma pieprasīja nepārtrauktu uzmanību un lika nekavējoties izpildīt katru velmi un kaprīzi. Inge nedrīkstēja atkāpties no viņas ne soli. Viņa jutās ka ieslodzīta cietumā un saskaņa ar ilgumu notiesātā uz diviem gadiem. Vienīgie brīvie brīži bija vēlu nakti, kad kundze bija aizmigusi, bet modās viņa vienmēr rītausma, kašķīga un untumaina.

Inge staigaja pa greznajam telpām, izbaudīdama mūziku, sarunu čaloņu, skatus un smaržas. Viņai bija bagātiga iztēle nomoda sapņi bija vienīgais glābiņš no ikdienas -, taču "Britānija" parspeja cerēto. Neko tik skaistu viņa vēl nebija redzejusi. Viņa apstājās pie lepna kazino durvīm un palūkojas, ka bagātie un varenie spēle un dižojas greznos tērpos. Šad i skati palīdzēja aizmirst diena pārciestās elles mokas.

Viņa vēl brīdi uzkavējas durvis. Tad atguvas no aizsapņošanas un devās tālāk. Tagad jau bija vels, ļoti vēls, un viņai vajadzēja kaut nedaudz pagulēt. Veca kundze nekad neļāva snaust dienas laika vai ņemt atpūtas pārtraukumus. Taču rītvakar viņa atkal atnaks šurp, lai baudītu neaizmirstamus skatus bet tie savukart rosinās iztēles sapņus un fantazijas, kas ļava pārciest dienas. Sapņus par laikiem, kad arī viņa būs tik bagāta, lai varētu ceļot tādā greznība un elegance, bez nabadzības vai nežēlības spaidiem, kad viņai būs vīrs un daudz skaistu tērpu. Un, lai cik bagāta viņa kādreiz kļus, viņa vienmēr uzrunas savus kalpotājus pieklājīgi un izturēsies pret tiem laipni, neaizmirstot, ka arī viņi ir cilvēki.

17

Īpašais aģents Pendergasts klusi slīdēja pa "Britānijas" greznajam publiskājām telpām, ar sudrabainajam acīm ievērojot visus sīkumus, iegaumējot kuģa plānojumu. Viņš jau trīs stundas staigāja pa saloniem, spa centriem, restorāniem, krogiem un kazino, arkadem un plašam, augstam kinozālēm. Ģērbies eleganti pašūta melna uzvalka, viņš labi iederējās smokingos tērpto viesu vidū, izceļoties tikai ar gaišajiem matiem un bālo sejas krasu.

Viņš zināja, ka arī meklētais cilvēks ir nomoda un izklaidējas. Četros no rīta viņš beidzot to atrada, bezmerķīgi klīstam pa septīto klāju, augstāko no kopīgajiem klājiem, caur salonu un galeriju labirintu uz kuģa vidusdaļas pusi. Tieši viņiem vīrs galvas bija gandrīz tūkstoš simt pasažieru kajītes, l ai atpelnītu tik liela un grezna kuģa būvēšanas milzīgos izdevumus, "Polārzvaigzne" bija samazinajusi vienvietīgo un divvietīgo kajīšu skaitu, ierīkojot visas kajītes ar skalu uz juru ka plašus un dārgus apartamentus ar balkoniem. Taču balkonu deļ šie apartamenti bija jānovieto pēc iespējas augstāk kuģa virsbūvē, tālāk no ūdens virsmas un šļakatam. Tāpēc visas kopējas telpas atradās uz zemakajiem klājiem.

Cilvēku uz klājiem jau bija mazāk. Kuģis smagnēji šūpojas lēnos, dziļos viļņos, ikreiz vairāku minušu ilguma. Viļņi nāca no velras centra tālu uz austrumiem. Iespējams, ka daudzi pasažieri jau sāka nožēlot vakariņas notiesātas bagātigas porcijas. Šķiet, ka arī viņa izsekojamais bija viens no tiem.

Pendergasts apstājās un ieskatījās salokamāja kuģa plana, kuru bija izraibinājis ar rūpīgam piezimem. Paraudzījies apkārt, viņš atrada meklēto izeju uz promenades klāju. Lai gan arī uz citiem "Britānijas" klājiem bija ārējie laukumi, kopīgie balkoni un atklātie peldbaseini, tikai septītajam klājam bija promenade, kas stiepās visapkārt kuģim. Un tieši uz turieni devās viņa izsekojamais atvēra durvis un izgāja svaiga gaisa.

Pie durvīm Pendergasts no sudraba blašķes iedzēra malku burbona, pirms norīšanas brīdi paskalinaja to mutē, tad atvēra durvis un izgāja ārā. Tur viņš uzreiz sajūtas ka nokļuvis vētras nagos. Vējš brazas sejā, izrava kaklasaiti no žaketes un aizlidinaja par plecu. Lai gan klājš atradās astoņus stāvus vīrs jūras līmeņa, gaiss bija pilns ar sīkam ūdens lasitem. Pagāja kāds brīdis, līdz viņš saprata, ka tas nav tikai tuvojošās vētras deļ kuģis brauca ar ātrumu vismaz trīsdesmit mezgli stunda, kas pat bezveja laikā saceltu šļakatas uz vaļēja klāja. Ka teica kapteiņa palīgs Lesērs kruiza kuģis bēg 110 vētras. Mēs nemainām kursu tikai laužamies tai cauri.

Viņš ieraudzīja izsekojamo stāvam pie margam kādu piecdesmit jardu attālumā, aizvēja. Pendergasts sāka soļot pie viņa, pacēlis roku līksma sveiciena.

— Džeisons? Džeisons Lembs?

— Vīrietis pagriezās. Kas ir? Viņa seja šķita zaļgana.

Pendergasts pieskreja klat un satvēra viņa roku. Ak dievs, tas esi tu! Man jau šķita, ka pazinu tevi pie vakariņu galda! Ka sviežas, vecais? Viņš purinaja lemba labo roku, liela sajūsma pieķeroties arī pie kreisas un pievelkot viņu tuvāk.

— labi, labi. Džeisona lemba izskats gan par to nemaz neliecināja. Atvainojiet, bet vai es jūs pazīstu?

— Pendergasts! Aloizijs Pendergasts! Astoņdesmit ceturtais gads, riverdeila! Pendergasts apmeta roku lembam ap pleciem, sirsnīgi apkampa viņu, iepūšot seja pamatīgu burbona dvaku. Lembs it kā sastinga, sāka grozīties, pūloties atbrīvoties no uzmācīgā, smakojoša apkampiena.

— neatceros nevienu Pendergastu, viņš neticīgi iebilda.

— beidz! Džeison, atceries vecos labos laikus! Dziedāšanas klubu, studentu basketbolu! Nākamais apskaviens, vēl spēcīgāks.

Lembs to vairs nevarēja paciest. Ar milzu piepūli viņš mēģināja izrauties no aģenta dzelžainā tvēriena.

— vecumdienas atmiņa sāk zust? Pendergasts draudzīgi saspieda Lemba augšdelmu.

Lembs beidzot atbrīvojās, papurinaja roku un pakāpas soli atpakaļ. Paklau, Pendergast, varbūt labāk ej atpakaļ uz savu kajīti un izguli dzērumu. Man nav ne mazākas nojausmas, kas tu tads esi.

— vai tā kāds izturas pret senu draugu? Pendergasts žēli iečīkstējas.

— varu pateikt vēl skaidrak. Kraties projām, vecīt! Pagājis viņam garām, Lembs pazuda durvis, joprojām jūras slimības mocīts.

Pendergasts atspiedas pret margam, klusu, bet nevaidamu smieklu lēkmes pārņemts. Pēc brīža izslējās, noklepojas, sakārtoja uzvalku un kaklasaiti, ar zīda mutautiņu noslaucīja rokas un, nicīgi saviebies, ar manikiretajiem pirkstiem nopurinaja no žaketes neredzamus putekļus. Kuģa šūpošanās bija jūtama arvien vairāk, kamēr viņš cīnījās pret vēju, ar vienu roku turēdamies pie margam.

Viņš paraudzijās augšup uz tukšo balkonu rindām. Tas šķita visai ironiski tik daudzi "Britānijas" pasažieri maksaja krietni augstāku cenu par kajīti ar balkonu, bet kuģa parmerigais ātrums neļāva to izmantot.

Gājiens visa kuģa garuma prasīja gandrīz desmit minūtes. Beidzot viņš apstājās pakaļgala, kur bija salīdzinoši mierīgāk. Piegājis pie margam, viņš raudzijās uz kuģa saceltajiem viļņiem. Četras baltu putu joslas niknu, tumšu bangu vidu. Vēja un viļņu saceltas smalkas šļakatas sāka sabiezet viegla dūmaka, ietinot kuģi rēgaina mīkla miglas plīvura.

Kuģa taure žēlabaini iēkaucas, un Pendergasts pagriezās, domīgi atspiedies pret margam. Uz klājiem viņam vīrs galvas greznos apartamentos atpūtas divtūkstoš septiņsimt pasažieri. Bet dziļi viņam zem kājām, zem ūdens līmeņa mitinājās tūkstoš sešsimt vīrieši un sievietes, kuru uzdevums bija aprūpēt šos pasažierus un izpildīt katru to kaprīzi.

Vairāk nekā četrtūkstoš cilvēku un viņu vidu bija dīvainais slepkava ar noslēpumaino senlietu, kuras deļ viņš nogalināja cilvēku.

Patveries aizvējā, Pendergasts izņēma no kabatas sarakstu, sameklēja tintes pildspalvu un lēni parsvitroja džeisona pemba vārdu. Izliekoties par piedzerušu jaunības draugu, pārbaudījis šī vīra fizisko formu, viņš pārliecinājās, ka Lembs ar savam karnajam rokam un vārgo ķermeni nebūtu spējis pievāret Ambrosu, kur nu vēl tik nežēlīgi apstrādāt hķi ar nazi.

Vel atlikuši seši.

Taure iēkaucas atkal. Pendergasts uz mirkli sastinga. Pēc tam izslējās un uzmanīgi ieklausijas. Viņam šķita, ka atskanēja kliedziens, ko apslapēja skaļais taures pūtiens. Viņš vairākas minūtes stāvēja klausīdamies. Taču vienīga skaņa bija vēja brāzmās. Ciešāk ietinies žakete, Pendergasts devās uz durvju pusi, lai patvertos kuģa tikamāja siltuma. Bija laiks doties pie miera.

18

Blāvi saules stari spraucas caur miglu pie austrumpuses ap varšņa, apspīdot kuģi ar dzeltenīgi balu rītausmas blāzmu. Kapteiņa palīgs Gordons Lesērs iznāca no admirāļu kluba un aizsoļoja pa desmita klāja laba borta gaiteņa lepno paklāju. Pie liftiem stāvēja daži pasažieri, un viņš tiem moži novēlēja labu ritu. Pasažieri ar galvas mājienu atbildēja sveicienam, izskatīdamies mazliet nomocījušies. Lesērs, kurš vairāk nekā divdesmit gadus nebija pazinis jūras slimību, centās just tiem līdzi, taču īsti nespēja. Kad pasažieriem piemetas jūras slimība, tie kļūst kaprīzi. Un šorīt viņi bija sasodīti kaprīzi.

Īsu brīdi viņš atļavas pasapņot par karalisko kara floti. Par spīti viņa parasti draudzīgajam un sabiedriskājām raksturam, Lesēram sāka apnikt kruiza kuģu arišķīgais dzīvesveids sevišķi izlepušo pasažieru kaprīzes, kuri, nolēmuši "izbaudīt visu, par ko samaksajuši", metas nesalīgas ēšanas un dzeršanas orģijas, azartspēlēs un izvirtības. Un amerikaņi vienmēr runa visādās stulbibas par viņa līdzību ar polu makartniju. Taujā, vai viņš neesot mūzika radinieks. Ne vairāk radniecības ka karalienei elizabetei ar viņas korgijiem. Varbūt vajadzēja sekot teva pēdas tirdzniecības flotē. Tad varētu strādāt uz jauka, mierīga kravas kuģa, kur nebūtu neviena pasažiera.

Viņš skumji pasmaidīja pie sevis. Kas viņam lecies? Brauciens tikko sācies, vēl daudz par agru ļauties šadam domam.

Soļodams tālāk uz kuģa pakaļgala pusi, viņš izņēma rāciju, ieslēdza kuģa frekvenci un nospieda raidīšanas pogu. Tūkstoš četrdesmit sestā kajīte, pareizi?

— jā, ser, rācija ieskanējās Kempera Bostonas akcents. Evereda kungs. Džeralds Evereds.

— sapratu. Lesērs ielika rāciju atpakaļ kabata. Pie kajītes durvīm viņš apstājās, noklepojas, sakartoja uniformu, tad pacēla roku un vienreiz pieklauvēja.

Durvis uzreiz atvēra vīrietis pāri četrdesmit. Lesērs aiz ieraduma uzreiz ievēroja viņa izskatu vēderiņš, paplani mati, dārgs uzvalks, kovboju zabaki. Viņš neizskatījās ne jūras slimības mocīts, ne kaprīzs. Viņš izskatījās nobijies.

— Evereda kungs? Viņš uzrunāja vīrieti. Es esmu kapteiņa palīgs. Ka noprotu, jūs vēlējāties runāt ar kādu no vadības?

— ienāciet, aicināja Evereds un aizvēra aiz. Viņa durvis. Lesērs pārlaida skatienu kajītei. Sienas skapis bija atvērts, tajā karājās gan uzvalki, gan kleitas. Vannasislaba uz grīdas mētājās dvieļi tas nozīmējā, ka istabene vēl nebija uzkopusi šo kajīti. Taču gulta nezin kāpēc bija rūpīgi saklāta. Tas nozīmējā, ka nakti neviens nav gulējis. Uz spilvena bija kovboju cepure.

— mana sieva ir pazudusi, Evereds paziņoja ar smagnēju teksasas akcentu, kas Lesēru nemaz nepārsteidza.

— cik ilgi?

viņa vakar vakara neatgriezās kajīte. Es gribu, lai kuģis tiek pārmeklēts.

Lesērs steigšus savilka seju sirsnīgas līdzjūtības grimase. Man ļoti žēl, Evereda kungs. Mēs darīsim visu, kas ir mūsu spēkos. Vai drīkstu uzdot jums dažus jautājumus?

Evereds papurinaja galvu. Jautājumiem nav laikā. Es jau tā esmu gaidījis pārāk ilgi. Jums janko meklēšana!

Evereda kungs, ja mēs uzzinātu ko vairāk, tas mums ļoti palīdzētu. Eudzu, apsēdieties.

Evereds brīdi vilcinājās. Tad apsēdas uz gultas malas un sāka bungot ar pirkstiem pa ceļgaliem.

Lesērs apsēdas tuvakaja atzveltnes krēsla un izņēma piezīmju bloknotu. Viņš bija ievērojis, ka pierakstīt dzirdēto ir noderīgi tas nomierinoši iedarbojās uz. Cilvēkiem. Jūsu sievas vārds?

— Sarlina.

— kad jūs viņu pēdējoreiz redzējāt?

— vakar vakara ap pusvienpadsmitiem. Varbūt ap vienpadsmitiem.

— kur?

— šeit, mūsu kajīte.

— vai viņa kaut kur izgāja?

— ja. Vīrietis nedaudz samulsa.

— uz kurieni viņa devās?

— to es īsti nevaru pateikt.

— vai viņa neteica, ka grib iet iepirkties, uz kazino vai vēl kaut kur?

Evereds vilcinājās. — Saprotiet, mums bija tads neliels strīds.

Lesērs pamāja ar galvu. Ak, tad tādā tā nelaime. Vai tā bija gadījies arī iepriekš, Evereda kungs?

— kas bija gadījies iepriekš?

— tas, ka jūsu sieva pēc strīda aiziet.

Vīrietis rūgti iesmējās. Pie velna, ja. Vai tad tā nenotiek ar visiem?

Lesēram tā nekad nebija gadījies, taču to viņš labāk noklusēja. Vai viņa arī iepriekš ir palikusi projām visu nakti?

— nē, nekad. Viņa vienmēr pārnāca mājas ar asti kājstarpā. Tā es to saucu. Viņš noslaucīja pieri ar kabatas lakatiņu. Bet tagad, manuprat, jums laiks ķerties pie meklēšanas.

Lesērs zināja, ka viņam piesardzīgi jaatruna pasažieris no meklešanas. Patiesība bija tada, ka "Britānija" bija pārāk liela, lai to pilnība pārmeklētu. Un, pat ja viņi gribētu to darīt, šim darbam pietrūka cilvēku. Pasažieri pat nespēja iedomāties, cik mazskaitliga ir šī okeāna lainera apsardze.

— atvainojiet, ka jautāju, Evereda kungs, viņš ierunājas pēc iespējas saudzīgak, bet vai jūs ar sievu… parasti satiekat labi?

— kāda, pie velna, tam saistība ar manas sievas pazušanu? Vīrietis sašutuma gandrīz pieleca no gultas.

Evereda kungs, mums jaapsver visas iespējas. Varbūt viņa kaut kur sēž atpūtas salonā, joprojām dusmodāmas.

— par to jau es runāju ejiet un atrodiet viņu!

— tā mēs arī darīsim. Paziņosim viņas vārdu skaļruņos. Lesērs jau gluži labi bija sapratis šo gadījumu. Tuvojoties pusmužam, pārim iestājusies laulības krīze. Viņi dodas ceļojuma ar kuģi pāri okeānam, cerība atsvaidzinat attiecības. Varbūt vīrs tika pieķerts mīlas dēka birojā, vai sieva ļavas kardinajumam papriecāties ar kaimiņu. Tā nu viņi devās romantiska jūras brauciena, lai salīgtu mieru, taču tā vieta atkal uzsaka kašķi okeāna vidu.

Evereds pikti sarauca pieri. Tas bija tikai strīds, nekā nopietna. Viņa nekad nav palikusi projām visu nakti. Sasodīts, sauciet savus ļaudis un sāciet…

Evereda kungs, Lesērs veikli viņu partrauca. Vai neņemsiet ļauna, ja teikšu kaut ko? Lai jūs nomierinātu.

— ko tad?

es jau daudzus gadus strādāju uz pasažieru kuģiem. Esmu pierēdzejis daudzus šādus gadījumus. Pāris sastrīdas, viens aizcērt aiz sevis durvis. Tas nav tāpat kā mājas. Si ir "Britānija", vislielākais pasažieru kuģis pasaulē. Te ir simtiem, tūkstošiem lietu, kas varēja piesaistīt jūsu sievas uzmanību. Varbūt viņa ir kāda kazino tie ir atvērti visu nakti. Varbūt spa centra. Vai iepērkas. Varbūt kaut kur apsēdusies atputinat kājas un aizmigusi uz kuģa ir divi duči atpūtas salonu. Vai varbūt viņa satika kādu paziņu -sievieti vai…

Lesērs taktiski nepabeidza teikumu, taču zināja, ka tā nozīme ir skaidra.

vai ko? Jūs izsakat pieņēmumu, ka mana sieva satika citu vīrieti? Evereds drūma pusmuža vīra sašutuma pielēca no gultas.

Lesērs arī piecēlās un sirsnīgi pasmaidīja. Evereda kungs, jūs mani parpratat. Neko tamlīdzīgu es negribeju teikt. Es tikai vēlos paskaidrot, ka esmu pieredzējis simtiem šādu gadījumu un vienmēr viss beidzas labi. Vienmēr. Jūsu sieva tikai devusies izklaidēties. Mēs parraidisim dažus paziņojumus skaļruņos un lūgsim viņu sazinaties ar jums. Apsolu jums, ka viņa atgriezīsies. Vai zināt ko varbūt pasūtiet brokastis kajītē divām personām? Varu saderet, uz ko vien vēlaties, ka viņa būs klat, vēl pirms tas liks pasniegtas. Es atsutišu uz firmas rēķina pudeli vmve cliciļuvt.

Evereds smagi elpojā, pulēdamies nomierināties.

bet pagaidam vai jums ir kāda sievas fotogrāfijā, ko jūs varētu man aizdot? Mums, protams, ir jūsu dokumentu foto no iekāpšanas kartēm, bet vienmēr ir labāk, ja ir vairāki attēli. Es tos iedošu mūsu apsardzes darbiniekiem, lai viņi zina, kam pievērst uzmanību.

Evereds pagriezās un iegāja vannasistaba. Lesērs dzirdējā, ka viņš atvelk rāvējslēdzēju, čabinas un rakņajas pa somu. Pēc brīža viņš iznāca ar fotogrāfiju roka.

— jums nav par ko raizēties, Evereda kungs, "Britānija" ir viena no drošakājām vietām pasaule.

Vīrietis nikni ieskatījās viņam acis. — Ļoti ceru, ka jums ir taisnība.

Lesērs ar pūlēm pasmaidīja. Tagad pasūtiet brokastis diviem. Un lai jums jauka šī diena. Viņš izgāja no kajītes.

Nonācis gaiteni, viņš apstājās, lai aplukotu fotogrāfiju. Viņš pārsteigts atklājā, ka Kvereda kundze ir itin glīta. Ne nu gluži ka kinozvaigznē, tomēr gards kumosiņš vismaz gadus desmit jaunāka par viru, slaida, blonda, ar lielisku figuru, tērpusies divdaļīga peldkostīma. Tagad viņš vairs nešaubijas, kas noticis kundzīte noskaitusies uz viru, satikusi kādu citu un likusies ar to gulta. Viņš pašūpoja galvu. Šie greznie okeāna laineri ir ka lieli peldoši priekanami. Tikko cilvēki tiek projām no cietzemes, ar viņiem notiek kaut kas dīvains viņi sāk uzvesties ka īsti izvirtuļi. Evereda kungs varētu ilgi negudrot un rīkoties tāpat uz kuģa netrūka bagātu atraitņu…

To iedomājies, Lesērs klusi iesmējās. Tad ielika fotogrāfiju kabata. Viņš noteikti to aizsūtīs apsardzei Kempers un viņa puiši bija seksīgu sieviešu cienītāji un pazinēji, tāpēc noteikti ar prieku uzmetis aci Everedas kundzes apaļumiem.

19

Drošības dienesta priekšnieka kabinets atradās centrālaja drošības kompleksa uz a klājā, telpu labirinta ar zemiem griestiem. Jautājot ceļu, Pendergasts vispirms pagāja garām sargā postenim, pēc tam rindai aizturēšanas kameni, ģērbtuvei un dušām, līdz nonāca liela, apaļa telpa, kur vairākos desmitos ekrānu tika rādīti attēli, ko parraidija simtiem, varbūt pat tūkstošiem novērošanas videokameru, kas bija izkaisītas pa visu kuģi. Trīs garlaicības mākti apsardzes virsnieki izklaidīgi raudzijās plakana paneļa ekrānos. Telpas dziļumos bija aizvērtas durvis ar koka imitācijās apdari un uzrakstu "Kempers". Pendergasts ievērojā, ka izslavētie pulētas cēlkoksnes apšuvumi apakšējos klājos nav atrodami.

Viņš pieklauvēja.

— Ienāciet! Atsaucās balss no iekšpuses.

Pendergasts iegāja un aizvēra aiz sevis durvis. Patriks Kempers sēdēja aiz rakstamgalda ar telefona klausuli pie auss. Viņš bija drukns maza auguma vīrs ar lielu, smagnēju galvu, gaļīgam ausīm, brūniem matiem un tādu ka nepelnīta aizvainojuma izteiksmi sejā. Kabinets bija neparasti tukšs ja neskaita ierāmetu "Britānijas" fotogrāfiju un dažus "Polārzvaigznes" reklāmās plakatus, tajā nebija gandrīz nekādu mēbeļu vai rotājumu. Pulkstenis uz sienas aiz Kempera muguras radīja tieši divpadsmit dienā.

Kempers nolika klausuli. — Piesēdiet.

— paldies. Pendergasts apsēdas viena no cietajiem krēsliem pretī rakstamgaldam. Jūs vēlējāties mani redzēt?

Aizvainojuma izteiksme Kempera seja padziļinājās. Ne gluži. To pieprasīja Hentofs.

Pendergasts sarāvās, dzirdot viņa akcentu. Tātad kazino menedžeris ir piekritis izpildīt manu nelielo lūgumu? Jauki. Es ar lielāko prieku izpalīdzēšu arī viņam vakarā, kad kāršu blēži ķersies pie darba.

— to varesiet saskaņot ar Hentofu.

— cik laipni!

Kempers nopūtas. Man tāpat jau rūpju pāri galvai. Tāpēc ceru, ka varēsim to nokārtot ātri. Ko tieši jums vajag?

— piekļuvi kuģa centrālajam seifam.

Drošības dienesta priekšnieka pagurums acumirkli izgaisa.

— nemaz neceriet!

— ak tā bet es domāju, ka mēs esam vienojušies.

Kempera seja parādījās neticība. Pasažieri nedrīkst pat ieiet seifā, kur nu vēl okšķerēt tajā.

Pendergasts atbildēja rāmā garā: nav grūti iedomāties, kas notiktu ar drošības dienesta šefu, kurš pieļāvis, ka kazino cieš miljons dolāru zaudējumu nieka septiņu dienu brauciena laikā. Lai gan par kazino atbildīgais ir Hentofs, tomēr, ja runa ir par drošību, tad ripos jūsu galva.

Abi vīrieši krietnu brīdi raudzijās viens otrā. Tad Kempers aplaizīja lūpas. Centralajam seifam var piekļūt tikai kapteiņa palīgs, komandas kapteinis un komodors, viņš klusi paziņoja.

tad iesaku piezvanīt kādam no viņiem pēc jūsu izvēlēs.

Kempers vēl minūti raudzijās Pendergastam acis, pēc tam, nenovēršot skatienu, pacēla klausuli un piezvanīja. Saruna bija īsa un klusa. Noliekot klausuli, Kempera sejas izteiksme nebija kļuvusi priecīgākā. Kapteiņa palīgs mūs gaidīs tur.

Līdz centrālajam seifam bija jāiet piecas minūtes, tas atradās vienu stāvu zemāk, uz B klāja, īpaši nodrošinātā kuģa daļā, kur bija izvietotas arī galvenās vadības sistēmas un serveru komplekss, kas darbinaja kuģa iekšejo datortīklu. Šeit, zem ūdens līnijas, bija vairāk jūtama dīzeļa motoru vibrācija. Kapteiņa palīgs jau gaidīja pie apsardzes posteņa īsts kuģa komandiera paraugs ar sudraboti sirmiem matiem un spodrā uniformā.

— šis ir Pendergasta kungs, bez lielas sajūsmas paziņoja Kempers.

Lesērs pamāja ar galvu. Mēs vakar tikāmies. Pie Rodžera Meilza galda.

Pendergasts ironiski pasmaidīja. Slava iet man pa priekšu, pateicoties krietnā Meilza kunga pūlēm. Kungi, situācija ir šāda: klients ir nolīdzis mani atrast viņam nozagtu priekšmetu. Par šo priekšmetu es zinu tikai trīs lietas: tas ir unikāls Tibetas artefakts, tas atrodas kaut kur uz šī kuģa, un tā pašreizējais īpašnieks, kurš arī, starp citu, atrodas uz šī kuģa, ir noslepkavojis cilvēku, lai to iegūtu.

Viņš viegli uzsita pa žaketes krūšu kabatu. Mana aizdomās turamo sarakstā ir triju pasažieru vārdi, kuri, pēc Meilza kunga ziņām, nodevuši kaut ko glabāšana kuģa seifā. Es vēlētos ātri pārlaist skatienu šīm lietām, ja atļausiet.

— kāpēc? Noprasīja Kempers. Katrā kajītē ir ierīkots savs seifs. Ja jūsu teiktais atbilst patiesībai, zaglis turēs laupījumu tur.

— šis priekšmets ir vairāk nekā četras pēdas garš. Tāpēc tas ir pārāk liels kajīšu seifiem, izņemot tikai vislielāko luksusnumuru seifus.

Lesērs sarauca pieri. Tad īsuma lai būtu tā. Pendergasta kungs, jūs drīkstat skatīties, bet nedrīkstat nekam pieskarties.

— Kempera kungs, lūdzu, paaiciniet kādu no saviem vīriem. Es vēlētos, lai būtu trīs liecinieki.

Pagājuši garām sargā postenim, viņi devās prom pa īsu gaiteni, kura gala bija durvis bez uzraksta. Kapteiņa palīgs pasniedzās kabatā, izvilka atslēgu tērauda ķēdē un atslēdza durvis. Kempers atvēra durvis, un viņi iegāja.

Nelielaja telpa visu aizmugures sienu aizņēma masīvas, apaļas pulēta tērauda seifa durvis. Lesērs gaidījā, kamēr telpa ienāk viens no apsardzes vīriem. Tad, izņēmis no kabatas vēl vienu atslēgu, viņš ievietoja to seifa durvju slēdzenē. Pēc tam ielika caurlaides karti nolasīšanas ierīcē durvju sānos. Tad Lesērs piespieda plaukstu pie skenera līdzās karšu nolasīšanas ierīcei. Slēdzene metāliski nodunējā, un virs durvīm iedegās sarkana gaisma.

Lesērs piegāja pie liela, apaļa šifra slēdža seifa durvju talākaja mala. Aizsedzis slēdzi no pārējo klātesošo skatieniem, viņš vairākas reizes pagrieza to pa kreisi un pa labi. Sarkano gaismu virs durvīm nomainīja zaļa. Kapteiņa palīgs pagrieza durvju vidū ierīkotu riteni, pavilka to uz savu pusi, un masivās durvis atvērās.

Seifa iekšieni apspīdēja ūdeņaini zaļgana gaisma. Telpa bija apmēram divpadsmit kvadrātpēdas liela. Telpas dziļumā aiz tērauda aizkara bija bīdāmos plauktos plecu augstuma sakrautas metāla kastes. Abas sānu sienas klāja seifu durvis dažas no tam bija diezgan lielas, to priekšējie paneļi bālaja gaisma blāvi spīdēja. Katram durvīm vidu bija atslēgas caurums, un tieši virs tā tērauda iegravēts numurs.

— seifs pilns ar seifiem, teica Pendergasts. Ļoti iespaidīgi.

— tieši tā, piekrita Lesērs. Ko mēs meklējam?

Pendergasts izvilka no kabatas sarakstu. Pirmais ir pievārds

Roberts Smekers, lords Klaivbergs. Viņš uz mirkli apklusa, tad lasīja tālāk. Šķiet, ka, iztērējis mantotas bagātības, viņš ķeras pie radošiem paņemieniem iztikas pelnīšana. Draudzējas ar bagātniekiem, ceļo kopā ar tiem uz Monako, Santropēzu, Kapri un Smaragdu Krastu. Tur, kur viņš apgrozās, mēdz pazust dārglietas. Neviena no rotaslietam, ko viņš it kā ir nozadzis, nav atrasta, un viņam vienmēr ir izdevies izvairīties no soda. Visi doma, ka viņš dārgakmeņus sagriež un dārgmetālus pārkausē stieņos.

Kapteiņa palīgs piegāja pie datora, kas atradās pie tuvākās sienas, un nospieda dažus taustiņus. Tas būs divsimt trīsdesmit sestais numurs. Viņš piegāja pie neliela seifa. Tas nav pietiekami liels jūsu pieminētajam priekšmetam.

— varbūt tas ir samazinats, sagriežot vai salokot. Vai jūs varētu atvērt?

Tikko manāmi sakniebis lūpas, Lesērs ievietoja atslēgu slēdzenē un pagrieza to. Durvis atvērās, atklājot skatienam lielu alumīnija koferi ar šifra slēdzi.

— interesanti, noteica Pendergasts. Viņš brīdi pagrozījās atvērto durvju priekšā, gandrīz, atgādinot kaķi. Tad pasniedzās un ar garu, tievu pirkstu sāka ļoti piesardzīgi grozīt slēdzi.

— acumirkli! Iesaucās Kempers. Es teicu neaiztieciet neko…

— ak! Pendergasts pacēla kofera vāku. Iekšā bija daudz alumīnija folija un celofānā ietītu ķieģelīšu, katrs pārklāts ar biezu vaska kārtu.

— ak, mans dievs! Noelsās Kempers. Es ceru, kas tas nav tas, pēc kā izskatās. Izņēmis no kabatas nazi, viņš izdūra to caur vaska un folijas slāņiem un pavilka, atsedzot graudainu baltu pulveri. Pastiepis roku, viņš pamērcēja pulveri pirksta galu un nogaršoja to.

— kokains, viņš paziņoja.

— izrādās, nomurmināja Pendergasts, ka labais lords Klaivbergs pārgājis uz jaunu un vēl ienesīgāku darbības veidu.

— ko mēs darīsim? Jautāja Lesērs, raudzīdamies uz balto pulveri.

— pagaidam neko, atbildēja Kempers, aizvērdams koferi un pagriezdams slēdzi. Varat man ticēt, šī krava nekur tālu netiks.

Mēs pa radio paziņosim ASV muitai. Kad ienāksim ostā, Klaivbergs izņems savu bagažu un tiks aizturēts ostā ārpus kuģa.

— ļoti labi, piekrita Lesērs. Bet ka mēs paskaidrosim, kāpēc atvērām…

— nekas nebūs japaskaidro, drūmi atteica Kempers. Atstājiet detaļas manā ziņā.

— kāda veiksme! Moži ierunājās Pendergasts. Izskatās, ka jums ļoti paveicas, ka es nācu jums līdzi.

Neviens šim viedoklim nepievienojās.

— nākamais manā sarakstā ir kinoaktieris Klods Dalass.

Lesērs pamanīja, ka Kempers sāk svīst. Ja kāds to uzzinās… viņš pievērsās datoram, neturpinot šo domu. Astoņsimt divdesmit otrais numurs.

Viņi piegāja pie lielākā seifa. Daudzsološi, nomurmināja Pendergasts.

Lesērs ar savu atslēgu atslēdza seifu. Tajā atradās vairāki veci, lieli koferi ar uzlīmēm Riodežaneiro, Puketa un Goa. To aizbīdņu bultas sargāja dūres lieluma piekaramas slēdzenes.

— hmm, norūca Pendergasts. Viņš noliecās pie koferiem, domīgi berzēdams zodu.

Pendergasta kungs, brīdinaja drošības šefs.

Pendergasts pastiepa abas kalsnās rokas, vienā turēdams mazu, spožu rīku. Viņš aptaustīja slēdzeni, pagrozīja to pirkstos. Slēdzene noklikšķēja un atvērās.

Dalasa kungam vajadzētu nomainīt šo slēdzeni, viņš secinaja. Un, pirms Kempers un Lesērs paguva iebilst, viņš noņēma slēdzeni, atbīdīja bultu un atvēra kofera vāku.

Paša virspuse rēgojas gumijas tērps un vairākas zirga astru pātagas, ķēdes, rokudzelži, virves un dažādas nenosakāma pielietojuma metāla un ādas ierīces.

— interesanti gan, noteica Pendergasts un pasniedzās koferi, šoreiz Lesērs neteica neko, un Pendergasts izvilka likras supermena apmetni un tērpu ar kājstarpē izgrieztu caurumu. Viņš to rūpīgi nopētīja, noņēma kaut ko no pleca, ielika to mēģenē, kas it kā uzradās nezin no kurienes un tapai āri pazuda, tad atlika tērpu atpakaļ. Diez vai ir vērts parbaudīt Dalasa kunga pārejās lādes.

— tas noteikti nav nepieciešams, vēsi noteica Lesērs.

— un pēdējais, paziņoja Pendergasts, ir Fēlikss Streidžs, Metropolitēna muzeja grieķu un romiešu nodaļas vadītājs. Viņš atgriežas no diezgan nepatīkama brauciena uz. Itāliju, kur varasiestades viņu iztaujaja par dažiem muzeja izdarītiem iepirkumiem astoņdesmitajos un deviņdesmitajos gados, kas bija nelikumīgi iegūtas senlietas.

Lesērs ilgi un stingri ielūkojas Pendergastam acīs. Tad atkal pievērsās tastatūrai. Piecsimt deviņdesmit septītais numurs, viņš teica. Pirms atvērt seifu, vienosimies šādi. Nelieciet klāt rokas. Lai rīkojas Veidla kungs. Viņš norādīja uz apsargu. Ja jūs atversiet kādu šajā seifa esošo bagažas vienību, jūsu meklešanas operācijā uzreiz liks izbeigta. Vai sapratat?

— pilnīgi, aģents miermīlīgi atbildēja.

Lesērs piegāja pie seifa labas puses sienas apakšēja rinda, kas bija viens no lielakajiem visa glabātava. Brīdi pameklējis īsto atslēgu, viņš nometās ceļos, atslēdza un atvēra tērauda durvis. Iekša atradās trīs zemas, masīvas koka kastes. Seifs bija diezgan dziļš, un blāvajā apgaismojuma grūti bija skaidri saskatīt tā saturu.

Pendergasts brīdi nekustīgi stāvēja, lūkodamies uz kastēm. Tad pagriezās un izvilka no kabatas skrūvgriezi. Veidla kungs?

Apsargs jautājoši paraudzijās uz Kemperu. Tas īsi pamāja ar galvu.

Veidls paņēma skrūvgriezi, atskrūvēja kastes sānu malu pavisam astoņas skrūves, tad noņēma to. Iekša bija burbuļplēves un putuplasta iesaiņojums. Pavelkot nost iesaiņojuma materiālus, parādījās grieķu vāzes sāns.

Pendergasts izņēma no kabatas mazu lukturīti un iespīdinaja atvērtajā kastē. Hmm. Izskatās, ka tā ir grieķu vāze. Šķiet, īsta. Laikam doktors Streidžs ķeries pie vecajiem trikiem un kontrabandas ceļa ieved muzejam senlietas. Viņš izslējās, ielika lukturīti atpakaļ kabatā. Atkāpās no seifu durvīm. Kungi, pateicos jums par man veltīto laiku un pacietību.

Lesērs pamāja ar galvu. Kempers neteica neko. Un tagad atvainojiet mani, ja atstāšu jūs steigā. To teicis, viņš paklanijās, pagriezās un izgāja no seifa.

Braukdams liftā uz divpadsmito klāju, Pendergasts izņēma no kabatas sarakstu. Nosvītroja Klaivbergu un Dalasu. Streidžu gan nenosvītroja.

20

Konstansa Grīna kopā ar Mariju Kazuļinu soļoja pa lepno gaiteni. Viņa juta neierastu satraukumu noslēpumu, mānīšanās un detektīva gaitu patīkamas trīsas.

— jums šī forma lieliski piestāv, Kazuļina sava neveiklajā izrunā nočukstēja.

— paldies, ka atnesat to uz manu kajīti.

— tas nebija grūti. Lai nu kas, bet šie formastērpi mums ir pārpilnībā. Varbūt tikai netīras veļas ir vairāk.

— nekad nebiju redzējusi šādas kurpes.

— darba kurpes. Tādas valka medmāsas. Tām ir mīksta zole kā krosenēm.

— krosenēm?

— vai tas nav īstais vārds? Brīnījās Marija. Tagad atcerieties jūs esat kajīšu stjuarte un nedrīkstat runāt ar pasažieriem to drīkst tikai, strādājot viņu kajītēs. Garām ejot, neskatieties nevienam acis. Atkāpieties pie malas un skatieties grīda.

— sapratu.

Marija soļoja pa priekšu līdz stūrim, tad iegāja pa durvīm bez uzraksta. Aiz tam bija vēlas telpa un divi kravas lifti. Marija piegāja pie liftiem un nospieda pogu braukšanai lejā. Ar ko jūs gribat runāt?

— ar cilvēkiem, kuri uzkopj lielas luksuskajītes divstāvu un trīsstāvu.

— tie arī labāk runa angliski, tāpat kā es.

Lifta durvis atvērās, un viņas iegāja kabīnē. Daži strādājošie nemaz neruna angliski? Jautāja Konstansa.

Marija nospieda C klāja pogu, un lifts sāka braukt lejup. Lielākā daļa apkalpojoša personāla nerunā angliski. Firmai tas ir pa prātam.

— lētāks darbaspēks?

— jā. Un, ja mēs nevaram sava starpa sarunaties, tad nevaram apvienoties. Protestēt pret darba apstākļiem.

— kas vainas darba apstākļiem?

— pati redzēsiet, Grīnas jaunkundze. Bet jums jābūt ļoti piesardzīgai. Ja jūs pieķers, mani atlaidīs un Ņujorkā izsēdinās no kuģa. Jums jaizliekas par ārzemnieci, jarunā lauzītā angļu valodā. Mums jaatrod jums tāda valoda, ko neviens cits nezina, lai nevarētu iztaujāt. Vai jūs protat vēl kādu valodu?

— ja. Itāliešu, franču, latiņu, grieķu, vācu…

Marija iesmējās, šoreiz no sirds. Pietiek! Man šķiet, vāciešu apkalpes vidu nav. Jūs būsiet vāciete.

Durvis atvērās uz C klājā, un viņas izkāpa. Uzreiz bija redzama pasažieru un apkalpes klāju atšķirība. Šeit nebija ne paklāju uz grīdas, ne gleznu pie sienas, ne cēlkoksnes apdares. Tas drīzāk izskatījās pēc slimnīcas gaiteņa šaura, nospiedoša metāla un linoleja valstība. Griestu paneļos paslēptas dienasgaismas spuldzes meta asu, nemīlīgu gaismu. Gaiss bija smacīgs un netīkami silts, dažādu dvaku pārpilns ceptas zivis, veļas mīkstinātājs, motoreļļa. Šeit arī vairāk bija jūtama motoru dobja duna. Šurpu turpu savas darba gaitas šaudījās komandas locekļi vieni formastērpos, citi T kreklos vai netīros treniņtērpos.

Marija soļoja pa priekšu pa šauro gaiteni. Abas puses bija numurētas durvis bez uzrakstiem, ar koka imitācijas apdari. Šis ir kopmītņu klājs, čukstēja Marija. Manas istabiņas kaimiņienes strādā lielajās kajītēs, varēsiet parunāt ar viņām. Teiksim, ka jūs esat mana draudzene, ko es satiku veļas mazgātavā. Atcerieties, jūs esat vāciete un angliski runājat slikti.

— atcerēšos.

— mums vajag kādu iemeslu, kāpēc jūs uzdodat jautājumus.

Konstansa brīdi padomāja. Varbūt teikt, ka es strādāju mazajās kajītēs un gribētu tikt pie labāka darba?

— labi. Tikai neizrādiet pārmērīgu dedzību šeit katrs gatavs iedurt otram dunci mugura, lai iegūtu darbu ar labākam dzeramnaudam.

— sapratu.

Marija vēlreiz nogriezās ap stūri, tad apstājās pie kādam durvīm. Šī ir mana istabiņa, viņa paziņoja. Esat gatava?

Konstansa pamāja ar galvu. Marija dziļi ievilka elpu un atvēra durvis.

Telpa bija šaura ka cietuma kamera, kādas četrpadsmit reiz desmit pēdas liela. Pie tālākas sienas bija ierīkoti seši nelieli sienas skapīši. Nebija ne krēslu, ne galdu, nedz arī durvju uz vannasistabu. Pie kreisās un labas puses sienas bija ierīkotas pieticīgas guļamlavas trijos stāvos. Katras guļvietas galvgali bija mazs plauktiņš ar naktslampiņu. Paraudzījusies apkārt, Konstansa pamanījā, ka uz katra no šiem plauktiņiem bija sakrautas gramatas, tuvinieku fotogrāfijās, sakaltēti ziedi, žurnāli trūcīga un skumja lāviņās iemītnieces privātā valstība.

— jūs te dzīvojat sešas? Viņa neticīgi jautāja.

Marija pamāja ar galvu.

— es nevarēju iedomāties, ka var būt tādā šaurība.

— tas vēl nav nekas. Jums vajadzētu redzēt, ka izskatās uz D klājā, kur guļ NKP personāls.

— NKP?

— "nav kontakta ar pasažieriem". Cilvēki, kuri mazgā veļu, uzkopj motortelpas, gatavo ēdienu. Marija pašūpoja galvu. Kā cietumā. Viņi neredz dienasgaismu, neieelpo svaigu gaisu pat četru menešu garumā. Strādā sešas dienas nedēļā, desmit stundas dienā. Saņem no divdesmit līdz četrdesmit dolāriem diena.

— bet tas taču ir mazāk par minimālo algu!

— minimālo algu kur? Mēs esam nekurienē jūras vidu. Algu likumi šeit nav spēka. Kuģis reģistrēts Libērijā. Viņa paraudzījās apkārt. Manas kaimiņienes ir ēdnīca. Atradīsim viņas tur.

Atkal viņas līkumoja pa šaurajiem, pēc sviedriem dvakojošajiem gaiteņiem Marija pa priekšu, Konstansa cieši pa pēdam. Apkalpes ēdamtelpa atradās kuģa vidu, tā bija liela telpa ar zemiem griestiem. Apkalpes locekļi, visi formastērpos, sēdēja pie gariem kafetērijas galdiem, nodūruši skatienus šķīvjos. Iestājusies rindā, Konstansa paraudzījās apkārt, un viņu nepatīkami pārsteidza telpas trūcīgais izskats, kas tik ļoti atšķiras no pasažieru greznajiem restorāniem un saloniem.

— tads klusums, viņa nobrīnījās. Kāpēc cilvēki nesarunājās?

— visi noguruši. Un arī satriekti par Huanitu. Istabeni, kas sajuka prātā.

— sajuka prātā? Kas notika?

Marija pašūpoja galvu. Tas nav nekāds retums, tikai parasti tas notiek ilga brauciena beigas. Huanita sajuka prātā… izplēsa pati sev acis no pieres.

— ak dievs! Vai jūs viņu pazinat?

— mazliet.

— vai viņai varēja būt kādi sarežģījumi dzīve?

— mums visiem ir savi sarežģījumi, Marija nopietni atbildēja. Citādi mēs te nestrādātu.

Viņas izvēlējās pusdienas no nepievilcīgā piedāvājumā treknas vārītās sālītas liellopu gaļas šķeles, ūdeņaini kāposti, saķepuši rīsi, lipīgs gaļas un kartupeļu sacepums, pliekana izskata dzeltenas biskvītkūkas, un Marija veda Konstansu pie galdiņa, kur divas viņas istabas biedrenes gurdeni tiesaja savas porcijas. Marija viņas iepazistināja jauna tumšmataina grieķiete vārda Nika un pusmuža filipiniete Lurdesa.

— es tevi iepriekš neesmu redzējusi, Nika neskaidrā izruna ieminējās.

— es strādāju uz astotā klāja, Konstansa atbildēja, neaizmirstot vācu akcentu.

Sieviete pamāja ar galvu. Tev jauzmanas. Šī nav tava ēdnīca. Nerādies viņai acis. Viņa norādīja uz druknu maza auguma sievieti ar kuplu balinatu matu ērkuli, kas stāvēja tālākaja stūri un bargi vēroja telpu.

Sievietes tērzēja savāda valodu jucekli, kam pievienoti daudzi angļu vārdi laikam tā bija "Britānijas" apkalpojoša personālā vietēja sarunvaloda. Visvairāk runas grozījās ap istabeni, kura sajuka prātā un sakropļoja pati sevi.

— kur viņa ir tagad? Jautāja Konstansa. Vai viņu evakueja no kuģa?

— pārāk tālu okeāna, lai atlidotu helikopters, atbildēja Nika. Viņu ieslēdza medpunktā. Un tagad man jātīra puse no viņas kajītēm. Viņa nikni saviebas. Es jau zināju, ka Huanita iekulsies nelaimē. Viņa visu laiku pļāpāja, stāstīja, ko redzējusi pasažieru kajītēs, bāza degunu, kur nevajag. Laba istabene neko neredz, neko neatceras, tikai dara savu darbu un tur muti ciet.

Konstansa iedomājās, vai Nika pati kādreiz ievēro pēdējo no šiem noteikumiem.

Nika turpināja: ko viņa vakar pie pusdienām stāstīja! Par to luksuskajīti, kur gulta bija ādas siksnas un atvilktnē vibrators. Kas viņai ļāva līst atvilktnē? Ziņkārība pie laba gala nenovedīs. Un tagad man jātīra puse no viņas kajītēm. Īsts Jonasa kuģis.

Pikti sakniebusi lūpas, viņa atlaidās pret krēsla atzveltni un lepni sakrustoja rokas uz krūtīm.

Galda biedrenes piebalsoja un piekrītoši pamāja.

Klausitaju uzmundrināta, Nika atbrīvoja rokas un ierunājās atkal. Kāda pasažiere arī ir pazudusi. Vai dzirdējāt? Varbūt izlēca par bortu. Es jums saku īsts Jonasa kuģis!

Konstansa steidzīgi iejaucas, lai apturētu Nikas vārdu plūdus.

Marija teica, ka tu strādā lielajās kajītēs, viņa teica. Laimīga

— man ir tikai parastās.

— laimīgā? Nika neticīgi paraudzījās viņa. Man ir divreiz vairāk darba.

— bet dzeramnaudas ir lielākas, vai ne?

Nika saviebās. Tieši bagātie dod vismazākās dzeramnaudas. Un vienmēr sūdzas, nekas šiem nav gana labs. Tas trakais trīsstāvu numurā šodien lika man trīs reizes nākt atpakaļ un par jaunu saklāt šim gultu.

— Ta gan bija īsta veiksme! Trīsstāvu luksusnumuri bija tikai divi, un viena no tiem bija apmeties viens no Pendergasta aizdomas turamo saraksta interneta biznesa miljardieris. Tas bija Blekberna kungs? Viņa jautāja.

Nika papurinaja galvu. Ne. Blekberns ir vēl sliktāks! Viņam ir pašam sava istabene, tā arī gādā veļu. Šī izturas pret mani tik nicīgi, it kā es būtu viņas kalpone. Tagad man jāuzkopj arī tas trīsstāvu luksusnumurs, pateicoties Huanitai.

— viņš ir paņēmis līdzi savu istabeni? Brīnījās Konstansa. Kāpēc?

— viņš visu paņēmis līdzi! Savu gultu, savus paklājus, savas statuetes, savas gleznas, pat savas klavieres. Nika pašūpoja galvu. Fu! Neglītas mantas!

— kā, lūdzu? Konstansa izlikās nesaprotam šo vārdu.

— bagāts un traks, Nika atkal nolamājās grieķu valodā.

— un kāds ir viņa draugs Terenss Kalderons blakus kajīte?

— tas? Viņam nav ne vainas. Dod labās dzeramnaudas.

— tu uzkop arī viņa numuru? Vai viņš arī paņēmis līdzi savas mantas?

Nika pamāja ar galvu. Dažas. Daudz senlietu. Franču. Ļoti skaistas.

— jo bagātāki viņi ir, jo riebīgāki, iemnajas Lurdesa. Viņas angļu valoda bija nevainojama, tikai ar vieglu akcentu. Vakar vakara es biju viena kajīte…

— ei, tu! Aiz muguras atskanēja bargs uzbļāviens. Konstansa pagriezās un ieraudzīja, ka tur stāv uzraudze, iespiedusi dūres masīvajos sānos, un nikni raugās uz viņu.

piecelies! Pavēlēja uzraudze.

— vai jūs runājāt ar mani? Jautāja Konstansa.

— es teicu piecelies!.

Konstansa mierīgi piecēlās.

— es tevi līdz šim neesmu redzējusi, sieviete draudīgi paziņoja. Ka tevi sauc?

— Rilke, atbildēja Konstansa. Lēnija Rilke.

— kur tu strādā?

— astotā klāja kajītēs.

Uzraudzes uzblīdušajā sejā parādījās ļauna prieka izteiksme. Tā jau es domāju. Tu taču zini, ka nedrīksti te pusdienot. Ej atpakaļ leja uz D klāja kafetēriju, kur ir tava vieta.

— kāda starpība? Konstansa rāmi apjautājas. Ēdiens te nemaz nav labāks.

Uzraudzes sejā ļauno prieku nomainīja apjukums. Ak tu, nekaunīgā kuce… un viņa iecirta Konstansai pļauku pa labo vaigu

Konstansai nekad mūža vēl neviens nebija cirtis pļauku. Uz mirkli viņa sastinga. Tad instinktīvi paspēra soli uz priekšu, cieši sažņaugusi saujā dakšiņu. Redzot viņas kustības, uzraudzes acis iepletās. Viņa paspēra soli atpakaļ.

Konstansa lēni nolika dakšiņu uz galda. Viņa atcerējās Mariju un solījumu nesagādāt viņai nepatikšanas. Viņa paraudzijās lejup. Marija, šausmās nobālējusi, raudzijās uz viņām. Abas pārejās sievietes bija nodūrušas skatienus šķīvjos.

Pie citiem galdiem atsākās ķīviņa laika pieklusušās gurdenās sarunas. Konstansa vēlreiz paskatijas uz uzraudzi, lai iegaumētu tās seju. Tad, juzdama, kā vaigs svilst ugunis, atkāpās no galda un izgāja no ēdnīcas.

21

Atstājot Kempera askētisko kabinetu, kapteiņa palīgs Gordons Lesērs sajuta arvien pieaugošu nemieru. Pazudusi pasažiere nebija atradusies, un viņas vīrs pieprasīja tikšanos ar visiem augstākajiem virsniekiem. Komodors Katers pēdējas astoņas stundas bija ieslēdzies savā kajītē nelāgās omas uzplūdos, un Lesērs pat nedomāja viņu traucēt ne Evereda, ne kāda cita dēļ. Tāpēc viņš norīkoja sardzē savu vietnieku un pieaicināja uz tikšanos arī komandas kapteini Kerolu Meisoni.

Evereds šauraja telpa soļoja šurpu un turpu, piesarcis, runāja trīcoša balsi. Izskatījās, ka viņš ir uz sabrukuma robežas. Ir jau pāri četriem pēcpusdienā, viņš stāstīja Kemperam. Pagājušas astoņas sasodītas stundas, kopš es jums ziņoju par sievas pazušanu.

Evereda kungs, ierunājās drošības dienesta šefs Kempers. Kuģis ir liels, un viņa var būt daudz kur…

— to jūs visi jau teicāt, Evereds pacēla balsi. Viņu vēl nav atgriezusies. Es dzirdēju paziņojumus skaļruņos tāpat kā visi. Redzēju viņas bildi televīzija. Viņa nekad tā nerīkotos, nepaliktu tik ilgi projām, nesazinoties ar mani. Pieprasu, lai pārmeklē kuģi!

— varat mums ticēt…

pie velna, neticu vairs! Varbūt viņa ir kaut kur pakritusi, savainojusies, nespēj pasaukt palīga, netiek pie telefona. Varbūt viņa… viņš apklusa, ar plaukstas virspusi nikni norausa asaru. Jums jasazinas ar krasta apsardzi, ar policiju, jaizsauc viņi šurp…

Evereda kungs, klusi ierunājās komandas kapteine Kerola Meisone, Lesēram par lielu atvieglojumu pārņemdama sarunas vadību. Mēs esam Atlantijas okeāna vidu. Pat, ja šeit būtu policijas vai krasta apsardzes jurisdikcijā, taču tādas nav, viņi nevarētu tikt pie mums. Jums jātic man, kad es saku, ka mums ir izstrādātās un pārbaudītas procedūras rīcībai šādos gadījumos. Gandrīz par visiem simts procentiem varam pieņemt, ka viņa kāda iemesla pēc nevēlas, lai viņu atrod. Jāņem vērā arī iespējamība, ka viņa varbūt pašlaik nav viena.

Evereds ar trīcošu pirkstu pikti norādīja uz Lesēru. Es no rīta teicu viņam, ka mana sieva nav tāda. Un neļaušu viņu apvainot ne jums, ne kādam citam.

— es nevienu neapvainoju, Evereda kungs, Meisone rāmi un savaldīgi iebilda. Es tikai saku, ka nav iemesla uztraukties. Varat man ticēt saskaņā ar statistiku uz šī kuģa jūs esat lielākā drošībā nekā savas mājas. Drošība mums ir ļoti svarīga un, ņemot vērā šī gadījuma nopietnību, mēs uzsāksim kuģa pārmeklēšanu. Nekavējoties. Es pati to vadīšu.

Komandas kapteines klusā nopietnā balss un mierinošie vārdi iedarbojās. Evereds vēl arvien bija piesarcis un smagi elpoja, tomēr pēc brīža viņš norija siekalas un pamāja ar galvu. Tieši to jau es pūlos panākt no paša rīta.

Kad Evereds bija aizgajis, trīs kuģa virsnieki stāvēja klusēdami. Beidzot drošības dienesta priekšnieks smagi nopūtās un pievērsās Meisonei. Ko darīsim, kapteini?

Meisone domīgi raudzijās uz aizvērtajam durvīm. Vai mēs kaut ka varam sadabūt ziņas par Evereda kundzes psihisko veselību?

Klusums.

— jūs taču nedomājāt…? Jautāja Kempers.

— tas nav izslēgts.

— saskaņa ar likumu mums būtu jāvēršas pie viņas vīra, paskaidroja Kempers. To es ļoti nevēlētos darīt, kamēr neesam pārliecināti, ka viņas… vairs nav uz kuģa. Sasodīts! Mums jau pietiek galvassapju ar apkalpes noskaņojumu tas jukušās istabenes dēļ. Ceru, ka mēs viņu atradīsim.

Meisone pamāja ar galvu. Es arī. Kempera kungs, lūdzu, organizējiet otra līmeņa meklēšanu. Viņa paraudzījās uz Lesēru. Gordon, es vēlētos, lai jūs personiski sadarbotos ar Kempera kungu.

— protams, ser, atbildēja Lesērs. Iekšeji viņš nepatikā nodrebēja. Otrā līmeņa meklēšana nozīmējā, ka jāpārmeklē visas sabiedriskas telpas, visas apkalpes mājvietas un visas kuģa telpas apakšējos klājos tātad viss, izņemot pasažieru kajītes. Pat, mobilizējot visus apsardzes darbiniekus, tas prasīs visu dienu vai varbūt vairāk. Un dziļi kuģa iekšienē ir tādas telpas, kuras nemaz nevar pienācīgi pārmeklēt.

— atvainojiet, Gordon, Meisone piebilda, redzot viņa sejas izteiksmi. Taču mums tas ir jādara. Tāda ir kārtība.

Tāda ir kārtība, viņš īgni nodomāja. Un patiesība tas viss arī nebija nekas vairāk tikai formalitāšu izpilde. Pasažieru kajītes drīkst pārmeklēt tikai trešā līmeņa meklešanā, bet tādu drīkst veikt tikai pēc komodora Katera personiska rīkojuma. Ne uz viena kuģa, kur Lesērs bija strādājis, šādā meklešana nebija veikta, pat tad nē, kad kāds bija pārlēcis par bortu. Un tieši to, pēc Lesēra domam, arī bija nostrādājusi Everedas kundze izlekusi. Pašnāvības jūra notiek daudz biežāk, nekā pasažieri spēj iedomāties. Un jo īpaši lielu, slavenu kuģu pirmajos braucienos, jo daži ļaudis vēlas aiziet no dzīves ar lepnu žestu. Rūgta ironijā, jo kruiza kuģu firmas dara visu iespējamo, lai noklusētu šādus gadījumus un noslēptu tos pat no pārejiem pasažieriem. Tāpēc Everedas kundze varbūt nemaz nav atstājusi šo pasauli ar lepnu žestu, bet gan vienkārši nogrimusi aizmirstībā okeāna dzīlēs piecsimt jūdzes iepakaļ kuģim…

Lesēra domas pārtrauca klauvējiens pie durvīm. Viņš pagriezās un ieraudzīja tajās stāvam apsargu. Kempera kungs, ser?

— jā? Atsaucas Kempers.

— ser, apsargs nervozi iesāka. Divi jaunumi. Viņš nogaidoši apklusa.

— kas ir? Nošņācās Kempers. Neredzi, man ir apspriede?

— tā istabene, kas sajuka prātā… viņa… izdarīja pašnāvību.

— kā?

— kaut ka atbrīvojas no saitēm un… viņš apklusa.

— un ko?

— noplēsa no gultas koka malas asu skaliņu un iedūra sev acs dobumā, līdz pat smadzenēm.

Iestājās klusuma brīdis, kamēr visi pūlējās aptvert dzirdēto. Kempers pašūpoja galvu.

Kempera kungs, ierunājās Lesērs, manuprat, jums vajadzētu aprunaties ar pasažieri, kura kajīti viņa pēdējo tīrīja pirms prāta aptumšošanas. Varbūt kaut kas nepatīkams notika, negadījums vai… reiz uz kruiza kuģa kāds pasažieris brutāli izvaroja istabeni, kas bija atnākusi uzkopt kajīti.

— es to izdarīšu, ser.

— rīkojieties piesardzīgi.

— protams.

Iestājās klusums. Tad Kempers atkal pievērsās nervozajam apsargam. Vai ir vēl kas?

— jā, ser.

— nu? Kas tas ir? Kempers pikti noprasīja.

— jums vajadzētu kaut ko apskatīt.

— ko tad?

Apsargs vilcinājās. Labāk jums uzreiz redzēt savam acīm. Tas var būt saistīts ar pazudušo pasažieri.

— kur tas ir? Meisone viņu asi partrauca.

— uz atklātā klāja, uz pakaļgala pusi no sv. Džeimsa veikalu arkādes.

— rādiet ceļu, pavēlēja Meisone. Mēs iesim visi.

Kempers devās uz durvju pusi, tad atskatijās uz, Lesēru. – jūs nāksiet, ser?

— jā, Lesērs negribīgi atbildējā, ļaunas priekšnojautas pārņemts.

Klājs bija vēss un mitrs. Pasažieru nebija, nedaudzie varonīgie, kuri uzdrošinājās doties svaigā gaisā, parasti izvēlējās septītā klāja promenādi vienu stāvu augstāk, kas stiepās apkārt visam kuģim. Brāzmainais vējš trieca šļakatas no kuģa priekšgala augstu gaisā, un Lesēra formastērps ātri vien piemirka.

Apsargs veda viņus pie margām. Tas ir tur leja. Viņš norādīja pāri malai.

Lesērs kopā ar Kemperu un Meisoni piegāja pie margām. Viņš paraudzijās uz ūdens virsmu septiņus klājus zemāk. Tas nikni mutuļoja gar kuģa gludajiem sāniem.

— kas mums ir jāredz? Jautāja Kempers.

— tur, ser. Es to tikko pamanīju, veicot kuģa korpusa vizuālu apskati. Vai redzat to koka apšuvuma bojājumu zem apakšējām margam, mazliet pa kreisi no tās teknes?

Stingri turēdamies pie margam, Lesērs pārliecas tālāk un vērīgi ieskatījās. Tad viņš to pamanīja sešas collas garu skrāpējumu uz tīkkoka apšuvuma, kas aizsedza klāju savienojuma šuvi.

— ser, ja tas bojājums būtu tur bijis vakar pirms došanas ceļa, es būtu to pamanījis. To es zinu droši.

viņam taisnība, piekrita komandas kapteine. Šis kuģis ir pārāk jauns, lai būtu tā saskrambāts. Viņa ieskatījās uzmanīgāk. Un, ja nekļūdos, kaut kas ir pieķēries pie noplēstās daļas, gandrīz tādā paša krāsā kā koks.

Lesērs piemiedza acis. Korpusa labo bortu klāja bieza pēcpusdienas ena, taču viņš, šķiet, arī to pamanīja.

Meisone pievērsās apsargām. Pamēģiniet to aizsniegt.

Apsargs pamāja ar galvu un nogūlās uz vēdera. Lesers un Kempers turēja viņu aiz kājām, kamēr viņš pabāza galvu zem margam un pasniedzas ar roku pāri malai. Piepūlē ņurdēdams, viņš taustijās apkārt ar roku. Kad Lesērs nodomāja, ka nu jau ir izmircis līdz ādai, apsargs iesaucas: dabūju!

Abi virsnieki uzvilka viņu atpakaļ uz klāja, un apsargs pieslējās kājas, kaut ko uzmanīgi turēdams saujā. Visi trīs virsnieki sastājas viņam cieši apkārt, un viņš lēni atpleta plaukstu.

Uz viņa delnas gulēja neliels gaišu pavedienu kušķis, samudžināts un šļakatās izmircis. Lesērs dzirdējā, ka Meisone strauji ievelk elpu. Tajā mirkli viņš pamanīja, ka vienā galā visi pavedieni turas pie kaut ka līdzīga mazam ādas gabaliņam. Ar šausmam viņš saprata, ka tie nav nekādi pavedieni, bet gan mati pēc visa spriežot, platīnblondi cilvēka mati.

— Kempera kungs, Meisone klusi un savaldīgi jautāja. Vai jums ir pazudušas sievietes fotogrāfija?

Kempers izņēma nelielu kabatas portfeli, atvēra, izvilka fotogrāfiju un pasniedza komandas kapteinei. Viņa to pacēla, uzmanīgi aplūkoja, tad pievērsa skatienu matiem apsarga sauja.

— velns pārāvis, viņa nomurmināja.

22

Īpašais aģents Pendergasts iznāca no savas kajītes, aizvēra durvis un aizsoļoja pa gaiteni. Viņš bija eleganti uzposies melnā smokingā, kas, tāpat kā viņa apņēmīga gaita šādā laika astoņos vakarā, katram novērotājam liktu domāt, ka viņš dodas vakariņas.

Taču Pendergasts šoreiz iztiks bez vakariņām. Maltītei paredzēto laiku viņš izmantos kādam darbam.

Nonācis pie liftiem, viņš nospieda pogu braukšanai uz augšu. Kad durvis atvērās, viņš iekāpa un nospieda trīspadsmitā klāja pogu. Jau pēc nepilnam trīsdesmit sekundem viņš sparīgā gaitā soļoja pa citu gaiteni uz kuģa priekšgala pusi.

Vairākums pasažieru bija vakariņas vai kazino, vai arī skatijās šovu. Pendergasts satika tikai divus cilvēkus istabeni un kajīšu stjuartu, beidzot gaitenis asi pagriezās vispirms pa labi, pēc tam pa kreisi, nonākot līdz priekšgala šķērsojošajam gaitenim. Tas bija daudz īsāks, un pa kreisi no viņa bija tikai divas durvis tas veda uz diviem karaliskajiem apartamentiem.

Pendergasts piegāja pie pirmajām durvīm ar uzrakstu "Ričarda II apartamenti" un pieklauvēja. Kad neviens neatbildēja, viņš izņēma no somas elektromagnētisku karti. Tā ar viļņotu vadiņu bija pievienota pie somā paslēpta plaukstdatora. Viņš ievietoja karti durvju slēdzenē, aplūkoja rādītāju ierīces mazajā ekrāniņā, tad ierakstīja tastatūrā skaitļu virkni. Atskanēja kluss pīkstiens, un durvju slēdzenes gaismas diodes sarkano krasu nomainīja zaļa. Aši paraudzījies atpakaļ gaitenī, viņš ieslīdēja pa durvīm, aizvēra tās aiz sevis un apstājās, uzmanīgi ieklausīdamies. Viņš jau bija pārliecinājies, ka Laionels Broks vakariņo. Luksuskajīte šķita tukša, klusa un tumša.

Izvilcis no kabatas mazu lukturīti, viņš devās iekšā. Četri karaliskie apartamenti nebija tik lieli ka divstāvu un trīsstāvu luksusnumuri, tomēr tie bija pietiekami plaši katrs aizņēma pusi no divpadsmita un trīspadsmitā klāja un bija ar skatu uz kuģa priekšgala kubriku. Klāja plānā Pendergasts bija izpētījis, ka šajas kajītēs ir liela viesistaba, ēdamistaba, virtuvite, tualete un divas guļamistabas, ko savieno vannasistaba.

Viņš izgāja cauri viesistabai, gaismodams ar lukturīti visapkārt. Telpa šķita gandrīz neapdzīvota, nesen to bija uzkopusi istabene. Papīrgrozs bija tukšs. Vienīga pamanīta dīvainība uz ādas dīvāna bija spilvens ar svaigi mainītu spilvendrānu. Pasažieru sarakstā bija teikts, ka Broks šajā numura mitinās viens. Varbūt viņš cieš no hemoroīdiem.

Vienīga zīme, kas liecināja, ka šeit kāds dzīvo, bija neatverta Taittinger pudele augstā spainītī ar pusizkusušu ledu.

Uzvilcis lateksa cimdus, viņš izskatīja sānu galdu un rakstamgalda atvilktnes un atrada tikai kuģa literatūru un televizora un DVD atskaņotaja tālvadības pultis. Tad noņēma no sienam gleznas, palūkojas aiz katras no tām, bet neko neatrada. Piegājis pie liela loga kuģa priekšgala, viņš klusi atvilka aizkaru. Tālu, tālu leja "Britānijas" priekšgals šķēla putojošos viļņus. Laiks kļuva arvien vējaināks, un kuģa lēnā šūpošanās bija vēl vairāk jūtama.

Atkāpies no loga, Pendergasts devās uz virtuviti. Izskatījās, ka tā netiek lietota acīmredzot Broks ietureja maltītes kāda no kuģa daudzajiem restorāniem, ledusskapi bija tikai vēl divas šampanieša pudeles. Pendergasts veikli pārmeklēja atvilktnes, bet atrada tikai galda piederumus un glāzes. Tad viņš devās ātri aplūkot ēdamistabu un tualeti. Pēc tam mēteļu sienas skapi. Nekur nekā interesanta.

Atgriezies viesistaba, viņš apstājās un ieklausijās. Visapkārt valdīja klusums. Viņš ieskatījās pulksteni - ceturksnis pāri astoņiem. Broks sāka vakariņot "Karaļa kronī" astoņos, tātad neatgriezīsies vēl vismaz pusotru stundu.

Guļamistabas bija labā klāja pusē. Vienas durvis bija atvērtas, otras aizvērtas. Pendergasts piegāja pie atvērtajam durvīm, atkal ieklausījās, tad gāja iekša. Guļamistaba bija diezgan līdzīga viņējai plata gulta ar greznu baldahīnu, divi naktsgaldiņi, drēbju skapis, rakstamgalds ar krēslu, sienas skapis un durvis, kas, bez, šaubam, veda uz vannasistabu. Bija skaidrs, ka Broks guļ tieši šajā istabā.

Istabas rūpīgai pārmeklēšanai vajadzēja piecpadsmit minūtes. Tagad jau ātrāk viņš pārgāja uz blakus esošo vannasistabu un aši pārlūkoja tualetes piederumus. Arī tur neizdevās uzzināt neko jaunu, ja nu vienīgi pārliecināties, ka Broka iecienītais odekolons ir Floris elite.

Vannasistabas tālākajā galā bija neliela ģērbtuve, no kuras durvis veda uz otru guļamistabu. Pendergasts sniedzas pēc durvju roktura, nolēmis šai telpai tikai pavirši pārlaist skatienu arvien vairāk izskatījās, ka, ja Broks ir vainojams kāda noziegumā, tad pierādījumi jāmekle kaut kur citur, nevis uz "Britānijas".

— Durvis bija aizslēgtas.

Pendergasts izbrīna sarauca pieri. Izgājis viesistaba, viņš paraustīja otras durvis uz šo guļamistabu. Tās arī bija aizslēgtas.

— Ļoti interesanti.

Viņš pietupās un izpētīja slēdzeni lukturīša gaismā. Tā bija pavisam vienkārša, tātad nesagādās lielas grūtības. Pasniedzies kabatā, viņš izvilka mūķīzeri, kas atgādinaja mazu stiepļu zobu suku. Ielika to atslēgas cauruma, un jau pēc brīža ar klusu klikšķi slēdzene padevās. Satvēris rokturi, viņš pavēra durvis uz tumšo istabu.

— pakusties un būsi līķis, tumsa atskanēja skarba balss.

Pendergasts sastinga.

No aizdurves iznāca vīrietis ar ieroci roka. Guļamistabas dziļuma atskanēja miegaina sievietes balss. Kert, kas noticis?

Atbildes vieta vīrietis pamāja Pendergastam ar ieroci, iznāca pa durvīm, aizvēra un aizslēdza tas aiz sevis. Viņš bija tumšmatains, ar pūtīšu retam sejā, ar melnīgsnēju ādu, glīts tādā ka gangsteru stilā, ļoti muskuļains. Viņam bija cīkstoņa stāja, taču varenais augums netraucēja kustēties ātri un viegli. Viņš nebija stjuarts viņam mugura bija tumšs uzvalks, nevis formastērps, un žakete uz platajiem pleciem bija kā uzspīlēta.

— tātad, vecīt, kas tu esi un ko te meklē? Noprasīja Kerts.

Pendergasts pasmaidīja un norādīja uz krēslu pie dīvāna. -

— Vai drīkstu? Šodien visu dienu esmu uz kājām.

Vīrietis stāvēja, nikni noraudzīdamies, ka Pendergasts apsēžas un ērti iekārtojas, eleganti sakrustojot kājas.

— es tev uzdevu jautājumu, sūdabrāli.

Pendergasts izvilka šampanieša pudeli no kūstoša ledus, notecināja ūdeni no tas sāniem, tad ar veiklu kustību izvilka korķi. Līdzās stāvēja divas tukšas glazēs. Viņš pielēja abas pilnas līdz malām.

— vai vēlaties pievienoties?

Vīrietis pacēla ieroci. Man sāk zust pacietība. Tev ir lielas nepatikšanas, un tas arvien vairāk pastiprinās.

Pendergasts iedzēra malciņu. Tad jau mēs esam līdzīga stāvokli. Ja jūs apsēstos, mēs varētu to mierīgi apspriest.

— man nav nepatikšanu. Tev gan. Tev ir lieli sūdi.

es ļoti labi apzinos savas nepatikšanas. Tās sagādajat jūs. Stāvat mana priekšā un mērķējat ar ieroci man galva, turklāt sākat zaudet savaldību. Jā, tas tiešam nav patīkami. Pendergasts iedzēra vēl un nopūtās. Lielisks.

tev vēl ir pēdēja iespēja pateikt, kas tu tāds esi, pirms es izšķaidu tavas smadzenes pa sienu.

pirms jūs to darat, vai drīkstu norādīt, ka jums ir daudz nopietnākās nepatikšanas nekā man?

tiešam? Un kādas, pie velna, tās būtu?

Pendergasts pamāja ar galvu uz guļamistabas pusi. Vai Broka kungs zina, ka jūs esat atvedis uz viņa kajīti dāmu?

Vīrietis mazliet samulsa. Broka kungam nav nekādu iebildumu pret manam dāmām.

Pendergasts savilka uz augšu uzacis. Varbūt ir. Varbūt nav. Taču vēl ļaunāk būtu, ja jūs mēģinātu kaut ko "izšķaidīt" pa sienu tad jūs nonāktu visa kuģa uzmanības centrā. Ja īpaši paveiktos, jūs tiktu cauri ar apsūdzību slepkavībā, bet, ja nē, tad sienas tapetes rotātu jūsu smadzenes. Es arī esmu apbruņots.

Svešinieks atkal apjuka. Es saucu kuģa apsardzi.

Pendergasts iedzera vēl vienu malciņu. Jūs neesat visu pietiekami apdomajis, Kerta kungs.

Muskuļainais nikni pavicināja ieroci. Džonsons. Kertiss Džonsons. Nevis Kerta kungs.

-atvainojiet, Džonsona kungs. Pat ja Broka kungs tiešam neiebilst, ka jūs darba laika izklaidējaties ar dāmām, tomēr, ja izsauksiet kuģa apsardzi, radīsies jautājumi par kravu, ko Broka kungs glabā guļamistabā, kuru jūs izmantojat ka mīlas ligzdiņu. Turklāt jūs nezināt, kas es esmu un kāpēc esmu šeit. Varbūt es pats esmu no kuģa drošības dienesta. Tātad, ka jau teicu, Džonsona kungs, nepatikšanas ir mums abiem. Es ceru, ka mēs varam tas atrisināt saprātīgi un abpusēji izdevīgi. Viņš lēni iebāza divus pirkstus smokinga kabatā.

— turi rokas tā, lai var redzēt.

Pendergasts izvilka pirkstus, satvēris tajos nelielu žūksnīti jaunu simtdolaru banknošu.

Svešinieks stāvēja viņa priekšā, sažņaudzis ieroci gaļīgajā plaukstā, piesarcis un apjucis.

Pendergasts pašūpoja naudas zīmes. Nolaidiet ieroci.

Vīrietis paklausīja.

— nāciet, paņemiet to.

Džonsons pasniedzas, paķēra naudu un iebāza kabatā.

-Džonsona kungs, mums jarīkojas ātri, lai es tiktu projām līdz Broka kunga pārnākšanai.

— pazūdi ellē no šejienes! Kusties!

— jūs paņemat manu naudu un tomēr dzenat mani projām? Cik nepieklājīgi!

Pendergasts, skaļi nopūties, piecēlās, pagriezās, it kā lai aizietu, bet tad zibenīgā ātrumā iesvieda šampanieša glāzi Džonsona sejā un vienlaikus neticami veikli iebelza ar kreiso dūri pa viņa plaukstas locītavu. Pistole atsitas pret paklāju un aizslīdēja līdz istabas vidum. Kad Džonsons iekliedzas un metas tai pakaļ, Pendergasts nogāza viņu, pielika pie auss sava Irs Baer 1911 stobru un uzspieda ceļgalu uz muguras lejasdaļas.

— padodieties, Džonsona kungs. Padodieties!

Pēc krietna brīža Pendergasts piecēlās. Varat celties.

Džonsons pieslējās sēdus, berzēdams ausi, tad uzrausās kājās. Viņa seja bija niknumā satumsusi.

Pendergasts ielika savu ieroci kabatā, aizgāja pēc Džonsona pistoles, pacēla to un pagrozīja rokas. Valters PPK. Jūs laikam esat Džeimsa Bonda cienītājs. Varbūt mums tomēr ir mazāk kopīga nekā es biju iedomājies. Viņš pasvieda ieroci Džonsonam, tas pārsteigts noķēra to. Turēja rokā, nesaprazdams, ko darīt.

— esiet prātīgs un nolieciet to.

Džonsons ielika ieroci makstī.

— tagad, Pendergasts laipni paskaidrojā, izvēle ir šāda. Jūs varat kļūt par manu draugu, izdarīt man pavisam niecīgu pakalpojumu un nopelnīt vēl vienu tūkstoti. Vai arī varat turpināt spītēties pārprastā uzticībā nicinamājam tipam, kurš jums tik maz maksa un, uzzinājis par šo pārkāpumu, atlaidis jūs uz karstam pēdam un nekad vairs jūs neatcerēsies. Kā tad būs, Džonsona kungs?

Muskuļainais kādu brīdi izbrīnā raudzijās uz Pendergastu, tad īsi pamāja ar galvu.

— lieliski. Atveriet guļamistabas durvis, mans jaunais draugs. Nedrīkst kavēties ne mirkli.

Džonsons pagriezās, piegāja pie guļamistabas durvīm un atslēdza tās. Pendergasts sekoja viņam istaba.

— Kert, kas, elle, notiek? Gulta gulēja sieviete ar kuplu matu ērkuli, savilkusi palagus līdz zodam.

— saģērbies un tinies prom!

— bet manas drēbes ir otrā istabas pusē, viņa žēlojās. Man nekā nav mugura.

— mums par to nospļauties, rupji atcirta Džonsons. Pazūdi!

— tu esi kretīns, vai zini?

Viņš pavicinaja ieroci. Kusties!

Sieviete izlēca no gultas, nošūpojot smagās krūtis, paķēra drēbes un iespruka vannasistabā. Kretīns! Viņa uzbļāva vēlreiz.

Pendergasts paraudzijās apkārt. Ka viņš bija uzminējis, guļamistaba bija pārvērstā par noliktavu. Istabas lielāko daļu aizņēma sešas lielas koka kastes ar uzrakstiem "plīstošs".

— vai jūs zināt, kas ir tajas kastes?

— nav ne jausmas, atbildēja Džonsons.

— bet jūs nolīga tās sargāt?

— tieši tā.

Pendergasts brīdi staigaja šurpu un turpu kastu priekšā. Tad notupās pie tuvākās un izņēma no kabatas skrūvgriezi.

— ei, ko jūs darat?

— gribu tikai paskatīties. Mēs visu atstāsim, kā bija. Neviens neko neuzzinās. Viena mirkli viņš bija noskrūvējis kastes galu, atsedzot zaļu filcu un polsterējamu. Viņš ar nazi uzmanīgi iegrieza cauri vairākiem polsterejuma, filca un putuplasta lokšņu slāņiem, atsedzot statīvu ar tādām kā eļļas gleznam. Spriežot pēc ta, ka pārējo kastu forma un izmērs bija tieši tāds pats, Pendergasts nosprieda, ka tajās arī ir gleznas.

Viņš ar lukturīti pa iegriezumu apgaismoja kasies iekšieni. Pavisam bija astoņas gleznas, visas bez rāmjiem. Cik varēja saskatīt, tie visi bija mazāk pazīstamu impresionistu Šarla Teofila Angrana, Gistāva Kaibota darbi. Bija arī divas vācu ekspresionistu šķiet, Javlenska un Pehšteina gleznas. Acīmredzot gleznas bija paredzētas Broka galerijai piecdesmit septitajā ielā.

Lai gan Pendergasts uzreiz pazina katra gleznotāja stilu, viņš nepazina nevienu no pašam gleznam vismaz tik, cik tas bija saskatāmas. Labakaja gadījuma tie bija kādi mazāk zināmi mākslinieku daiļrades piemēri.

Atkal pasniedzies somā, viņš izņēma nelielu ādas futrāli, atvilka rāvējslēdzēju un nolika to uz grīdas. No tā viņš izņēma dažādus instrumentus juveliera lupu, knaibles, skalpeli un salika uz tuvākās kastes. Tiem sekoja mēģenes ar aizbažņiem.

Džonsons bažīgi pamīņājās no vienas kājas uz otru. Lai ko, elle, tu tur darītu, vecīt, labāk pasteidzies.

— nomierinieties, Džonsona kungs. Jūsu darba devējs vēl tik drīz neatgriezīsies no vakariņām. Es jau gandrīz esmu beidzis.

Notupies pie tuvākas kastes, Pendergasts pievērsa uzmanību Javlenska gleznai. Paņēmis pinceti, viņš noplēsa dažus audekla pavēdienus griezuma vietā. Pēc tam ar knaiblēm un skalpeli nokasīja mazu dzeltenas krāsās piciņu paša gleznas malā un ielika to mēģenē. Tad viņš tāpat apstrādāja arī Pehšteina un pārejās gleznas.

Viņš ieskatījās pulksteni. Bez piecpadsmit deviņi.

Viņš pārkārtoja iepakojumu, lai paslēptu iegriezumu, pieskrūvēja kastes galu, tad smaidīdams piecēlās. Džonsona kungs, viņš teica, atvainojiet, ka izjaucu jūsu vakaru.

— jā, bet jūs tā arī nepateicāt, kas jūs esat un ko meklējat.

— un neteikšu arī, Džonsona kungs.

Viņi iegāja viesistaba, un Pendergasts pievērsās jaunajam draugam. Mums ir laiks vēl vienai glāzei. Viņš piepildīja glāzes, Džonsons savējo iztukšoja vienā elpas vilcienā un nolika uz galda. Pendergasts malkoja lēnāk, tad izvilka no kabatas vēl vienu naudas žuksnīti.

— ka jau solīju, viņš paziņoja.

Džonsons klusēdams paņēma naudu.

— jūs to godam nopelnījat. Pendergasts pasmaidīja, viegli paklanijās un ātri devās projām.

23

Atgriezusies kajītē, Konstansa atrada Pendergastu buramies ap ķīmiskam analīzēm. Viņa vēroja, ka viņš iemērc vates piciņu caurspīdīga šķidrumā un pēc tam pieskārās ar to meģene ieliktajam krāsās gabaliņam. Krāsa uzreiz kļuva melna.

To pašu parbaudi viņš veica arī pārējām mēģenēm. Beidzot viņš pacēla galvu. Labvakar, Konstansa!

— Vai kaut ko atradi?

Viņš norādīja uz mēģenēm. Un ka vēl! Visi šie krāsas paraugi uzrāda nepieņemamu svina saturu. Mūsu Laionelam Broka kungam brīvajā guļamistabā ir sešas kastes ar impresionistu gleznām, un, ja arī pārejās ir tādas pašas kā šīs, tad tās visas ir viltojumi. Broks acīmredzot pasūta kādam Eiropas gleznu viltotājam visai talantīgam izgatavot mazāk pazīstamu mākslinieku darbu atdarinājumus, kurus viņš neuzkrītoši tirgo kopā ar īstiem slavenu mākslinieku darbiem. Jaatzīst, ka diezgan asprātīgs plāns kurš gan apšaubīs mazpazīstamu mākslinieku darbu autentiskumu, ja tos pārdod tirgotājs, pie kura var iegādāties pašu slavenāko mākslinieku izcilākos darbus, kuru īstums ir neapšaubāmi pieradīts.

tiešam asprātīgi, piekrita Konstansa. Bet man šķiet, ka tads cilvēks neriskēs ar visu vienas Tibetas senlietas dēļ.

— tieši tā. Varam viņu izsvītrot. Nočaukstēja papīrs, Pendergasts sameklēja sarakstu. Es izsvītroju arī Lembu viņš ir īsts vārgulis un mikstmiesis.

— ka tu to parbaudiji? Izlikies par ārstu?

— Brr! Par to labāk nerunāsim. Vēl no saraksta es izsvītroju Klodu Palasu un lordu Klaivbergu, kurš ir pārāk aizņemts ar narkotiku kontrabandu. Streidžs nelegāli ieved vairākas ārkārtīgi vērtīgas un gluži īstas grieķu vāzes, un, lai gan tas varbūt mazina iespējamību, ka viņš ved arī Agozjenu, pavisam izslēgt no aizdomas turamajiem mēs viņu nevaram. Tātad mums atliek trīs Blekberns, Kalderons un Streidžs. Viņš pievērsa sudrabaino acu skatienu Konstansai. Ka tavs piedzīvojums apakšējos klājos?

— es satiku sievieti, kura uzkopj Blekberna trīsstāvu numuru. Par laimi vismaz mums -, viņa pārņēma šo darbu no kādas citas istabenes, kura neilgi pēc došanas jūra it kā esot pārcietusi nervu sabrukumu un padarījusi sev galu.

— tiešām? Pendergasta interese uzreiz pieauga. Uz kuģa bija pašnāviba?

tā runa. Viņa darba dienas vidu pēkšņi esot partraukusi strādāt, atgriezusies savā kajītē un zaudējusi prātu. Vēlāk iedūrusi sev acī asu koka skaidu un mirusi.

cik dīvaini! Un sieviete, kura uzkopj Blekberna trīsstāvu numuru, ko viņa saka?

viņš esot paņēmis līdzi savu istabeni un tā izrīko kuģa istabeni ka liela kundze. Blekberns arī licis uz brauciena laiku iekārtot numuru ar viņa paša mēbelēm un mākslas darbiem.

— droši vien tur ir arī viņa Āzijas mākslas kolekcija.

— jā. Tā pati istabene, kuru es satiku, uzkopj arī Kalderona kajīti, kas atrodas blakus. Viņš esot paņēmis līdzi daudz franču senlietu. Kalderons esot tikpat jauks, cik Blekberns neciešams, esot iedevis viņai labu dzeramnaudu.

— lieliski. Pendergasta skatiens uz brīdi bija vērsts kaut kur tālumā. Lēnam viņš atgriežas īstenība.

Blekberns, bez šaubam, saraksta ir pirmajā vietā. Pasniedzies kabatā, Pendergasts izvilka vēl vienu naudas zīmju žuksnīti. Tev ir uz laiku jasamainās vietām ar kuģa istabeni, kas norīkota Blekberna un Kalderona kajītes. Tiec iekša, kad tur neviena nav.

— bet Blekbērns neielaidīs kuģa istabeni, ja nebūs klāt viņa paša istabene.

tas nav svarīgi ja tevi pieķers, vienmēr var aizbildināties ar birokrātijas klūdu. Tu zini, ko meklēt. Es ieteiktu tev iet šovakar vēlu vakarā esmu ievērojis, ka Blekberns aizraujas ar bakara spēli un droši vien būs kazino.

-labi, Aloizij.

— ak, jā lūdzu, atnes man viņa atkritumus.

Konstansa uz mirkli izbrīnā savilka uzacis. Tad pamāja ar galvu un pagriezās uz kāpņu pusi, lai ietu parģerbties vakariņam.

— Konstansa?

Viņa pagriezās atpakaļ.

— lūdzu, esi uzmanīga. Blekberns ir viens no galvenajiem aizdomas turamajiem un tas nozīme, ka viņš var būt nežēlīgs, pat psihopatisks slepkava.

24

Skots Blekberns apstājās pie "Oskara" ieejas, lai aizpogātu gieves &amp; ilaivkes pēc pasūtījuma šūta uzvalka žaketi, sakartotu bāli violeto kaklasaiti un nopētītu restorāna zāli. Pulkstenis bija bez piecpadsmit deviņi, un otras maiņas vakariņas ritēja pilnā sparā. Slaidi, eleganti viesmīļi ārzemnieki iesteidzās, nesdami galveno ēdienu traukos ar apaļiem sudraba vākiem, nolika tos uz galda, katrs nostājās aiz muguras kādam no viesiem un tad visi reize veikli nocēla vākus, parādot gardumus.

Savilcis lūpas ļaunā smīna, Blekberns aizsoļoja pie sava galdiņa. Abi viņa ceļabiedri jau bija savas vietas un, ieraugot viņu, iztapīgi piecēlās. Pareizi darīja Blekberns viņu uzņēmumos bija ieguldījis vairākus simtus miljonu un bija to valdes loceklis. Uz galda jau bija divas tukšas burgundieša pudeles līdz ar izmētātām atliekām no aukstājam uzkodām un pirmā ēdiena neliela putna, varbūt fazāna vai baloža. Apsedies viņš paņēma un aplūkoja vienu pudeli.

Richebourg domaine de lu romanee-conti 78, viņš izlasīja. Jūs gan, draugi, uzdzīvojat. Viņš ieleja atlikumu savā glāzē. Bet man atstājat tikai nogulsnes!

Lembs un Kalderons pakalpīgi iesmējās, un Lembs pamāja viesmīlim. Atnesiet vēl vienu pudeli no mūsu privātā pagraba, viņš pavēlēja. No jau atvērtajam kastēm.

-tūlīt, ser. Viesmīlis aizslīdēja nedzirdami kā sikspārnis.

kam par godu? Apjautājas Blekberns.

tāpat vien, nolēmām mazliet papriecāties, atbildēja Lembs, iztaisnodams šauros, sagumušos plecus, Blekberns ievēroja, ka draugs vairs nav tik slimīgi bāls ka iepriekš. Laikam vārgulis sāk pierast pie jūras.

kāpēc gan ne? Piekrita Blekberns. Šis ceļojums izvēršas pat vēl interesantāks nekā cerēts. Vakar vakara satiku senu draudzeni, un viņa bija atsaucīga ļoti atsaucīga. Vismaz sākumā.

Šos vārdus abi draugi uzņēma ar skaļiem smiekliem.

— bet pēc tam? Jautāja Lembs, ziņkāri paliekdamies uz priekšu.

Blekberns iesmējās un atmeta ar roku. Es nemaz nezinu, kas bija jautrak izdrāzt to sievišķi vai pēc tam iekaustīt. Mežonīgā kaķene!

Atkal skaļi rēcieni.

Klusi piesteidzas viesmīlis ar pudeli un tīru glāzi, un Lembs norādījā, lai tas ielej Blekbernam nogaršot. Blekberns saskalinaja šķidrumu glāzē, aši pasmaržoja, atkal saskalinaja, tad iebāza glāze degunu un ieelpoja aromata buķeti. Pēc tam atlaidas krēsla, pievērtam acīm, izbaudot aromatu. Pēc brīža pacēla glāzi pie lūpām, iedzera mazu malciņu, paturēja to uz mēles, ievilka ar lūpām gaisu, ļaujot tam burbuļot vīna, un tikai tad norija. Paveicis šo rituālu, viņš nolika glāzi un ar rokas mājienu aizraidīja viesmīli projām.

— ko teiksi? Lembs nepacietīgi jautāja.

— izcils.

Viņi atviegloti uzelpoja.

Blekberns atkal pacēla glāzi. Man ir kāds paziņojums.

Abi draugi pievērsa viņam ziņkārus skatienus.

— piepildiet glāzes.

Viņi ar prieku paklausīja.

kā jau zināt, kopš pārdevu Gramnet par diviem miljardiem, es kādu laiku mētājos apkārt, meklēdams kaut ko jaunu, ar ko paniekoties. Un tagad laikam esmu to atradis.

— vai vari kaut ko pastastīt par to? Jautāja Kalderons.

Blekberns lepni ieturēja ilgu pauzi.

— tas ir saistīts ar interneta virtuālo datu bāzu caurskatīšanu un meklešanu tajās. Viņš pasmaidīja. Pārdodot Gramnet, es paturēju tiesības uz savu patentēto attēlu kompresijas algoritmu. Es varu piegādāt attēlus visiem lietotajiem, un tie izskatīsies simtreiz labāk nekā citiem piedāvātājiem.

bet google jau gadiem ilgi cenšas izstrādāt attēlu uzlabošanas tehnoloģiju, ieminējās Lembs. Taču ka neizdodas, tā neizdodas.

Es izmantošu citu tehnoloģiju vecmodīgu smagu roku darbu. Man ir tūkstošiem programmētāju un pētnieku, kas ir gatavi vergot cauram diennaktīm. Es izveidošu vislielāko multimediju datu bazi visa internetā.

-kā?

attēlus var aprīkot ar saitēm tāpat kā interneta lapas. Lietotāji, kuri meklē attēlus, virzās no viena līdzīga attēla pie nakamā. Neanalizējot metadatus vai attēlus analizējot saites. Kad attēli nonākuši tava datu bāzē, var apkopot miljardiem, triljoniem saišu, ko izveidojuši lietotāji. Pēc tam es savakšu pašus attēlus visaugstākaja izšķirtspēja un ar algoritmu un matemātisko parakstu palīdzību saspiedīšu tos. Man ir ducis serveru kompleksu, kas stāv dīkā, gaidot, kad tos piepildīs ar šādiem datiem.

bet attēlu autortiesības? Kā tiksi gala ar tam?

pie velna autortiesības! Tas jau ir mirušas. Šis ir internets. Informācijai jābūt brīvi pieejamai. Visi citi jau tā dara kāpēc lai es nevarētu?

Draugi bijīgi pieklusa.

— un vēl kā kronis visam man ir paslēpts dūzis. Viņš pacēla glāzi un iekrekšķejas gardos smieklos. Un kāds dūzis!

Tad viņš iedzera trīssimt dolārus vērtu vīna malku un bezgalīgā baudā aizvēra acis.

— Blekberna kungs? Viņam līdzās atskanēja klusa, godbijīga balss.

Blekberns pagriezās, sapīcis par traucējumu šādā brīdi. Viņam aiz muguras stāvēja vīrietis necilā uzvalkā. Viņš bija neglīts, maza auguma un runāja ar Bostonas akcentu.

Blekberns sarauca pieri. Kas jūs esat?

— mans vārds ir Patriks Kempers. Es esmu "Britānijas" drošības dienesta priekšnieks. Vai drīkstu aprunaties ar jums zem četrām acīm?

— drošības dienesta? Ko tas viss nozīmē?

— nebaidieties, tā ir tikai standarta procedūra.

— mani draugi drīkst dzirdēt visu, ko jūs teiksiet.

Kempers brīdi vilcinājās. Labi. Vai neiebildisiet, ja piesēdīšu? Ātri pārlaidis skatienu restoranam, viņš apsēdas labajā pusē Blekbernam.

— no sirds atvainojos, ka iztraucēju jūs vakariņas. Kempera Bostonas akcents jau sāka krist Blekbērnam uz nerviem. Viņš izskatījās un runāja ka policists. Noteikumi prasa, lai es jums uzdotu dažus jautājumus. Runa ir par mūsu darbinieci, kas tika norīkota uzkopt jūsu kajīti. Huanitu Santamariju.

— istabene? Blekberns sarauca pieri. Man ir pašam sava istabene, un viņas uzdevums ir uzraudzīt jūsu personāla darbu.

-Santamarija divreiz uzkopa jūsu kajīti. otra reize bija brauciena pirmās dienas vakara, ap pusdeviņiem, kad viņa iegāja sagatavot jūsu gultas. Vai atceraties, ka viņa bija atnākusi uz jūsu kajīti?

— vakar vakara pusdeviņos? Blekberns atlaidās krēsla un iemalkoja vīnu. Neviena tur nebija. Mana istabene bija medpunktā, mocījās ar jūras slimību un vēma kā traka. Turklāt es devu stingrus norādījumus, lai neviens bez uzraudzības neieiet mana kajīte.

— atvainojos par to, ser. Bet vai jūs nezināt, kas varēja vakar vakarā notikt kajīte? Kāds negadījums, varbūt viņa kādu satika? Varbūt viņa kaut ko saplēsa vai… nozaga?

— kāpēc jautājat vai tad viņai pēc tam kaut kas notika?

Drošībnieks vilcinājās. Patiesībā, jā. Santamarijas kundze neilgi pēc jūsu kajītes atstašanas parcieta nervu sabrukumu. Vēlāk viņa izdarīja pašnavību. Taču neviens, kas viņu pazina, piemēram, istabiņas kaimiņienes, nebija pamanījušas neko tadu, kas liecinātu par draudošu nelaimi.

— tā jau vienmēr sāka par masu slepkavam un pašnāvniekiem. Blekberns ļauni pasmīnēja.

— viņas arī teica, ka Santamarijas kundze uz darbu devusies labā garastavoklī.

— nevaru jums palīdzēt, atteica Blekberns, skalinadams vīnu glāzē un paceldams to pie deguna, lai ieelpotu aromatu. Kajīte neviena nebija. Nekas nebija ne saplēsts, ne nozagts. Ticiet man, es to zinātu. Es savas mantas uzmanu.

— varbūt viņa varēja kaut ko redzēt vai aiztikt? Kaut ko tādu, kas varēja viņu nobiedēt?

Blekberns pēkšņi sastinga vīna baudīšanas rituāla vidū, pacēlis glāzi pusceļā pie mutes. Pēc krietna brīža viņš nolika glāzi neiemalkojis.

Blekberna kungs? Neatlaidas Kempers.

Blekberns pagriezās un paraudzijās uz viņu. Itin nekā, viņš atbildēja klusa un vienaldzīga balsi. Nekā tur nebija. Un, ka jau teicu, arī neviena cilvēka. Mana istabene bija medpunkta, es vakariņas. Tam, kas notika ar to sievieti, nav nekādās saistības ar manu numuru. Viņai tur nemaz nebija jābūt.

— skaidrs, Kempers pieceldamies noteica. Tā jau es domāju. Taču jūs jau zināt, kārtība paliek kārtība. Ja es neizdarītu visu pēc noteikumiem, "Polārzvaigzne" man to nepiedotu. Viņš pasmaidīja. Kungi, nerunāsim vairs par to. Pateicos jums par pacietību un vēlu jauku vakaru. Pamājis ar galvu katram no sēdētajiem, viņš aši aizsoļoja projām.

Lembs noraudzījās, ka drošības dienesta šefs lavierē starp galdiņiem, tad pievērsās Blekbernam. Ko teiksi par to, skot, vecīt? Tumši noslēpumi apakšējos klājos! Viņš savilka seju melodramatiska grimase.

Blekberns nealbildeja.

Pie galdiņa pieslīdēja viesmīlis. Vai drīkstu iepazīstināt jūs ar šefpavara īpašajiem piedāvājumiem?

— lūdzu! Man jāatgūst divas dienas nokavētais. Un Lembs saberzēja rokas.

Blekberns pēkšņi pielēca kājas, bīstami strauji atgrūžot krēslu.

— Skot? Kalderons noraizējies paraudzijās viņa.

— neesmu izsalcis, atteica Blekberns. Viņš bija nobālējis.

— paklau, Skotij, ierunājās Lembs. Pagaidi! Uz kurieni tu iesi?

— uz kajīti. Un, neteicis vairs ne vārda, Blekberns pagriezās un izgāja no restorānā.

25

— tas gan izklausās briesmīgi, teica laipnais, pievilcīgais svešinieks. Vai tas varētu kaut ka līdzēt, ja es aprunatos ar veco dāmu?

— ak, nē, atbildēja Inge, pārbijusies no šādā ierosinājumā. Nē, lūdzu, nevajag. Nav jau nemaz tik ļauni. Es jau esmu pieradusi.

— kā vēlaties. Ja pārdomāsiet, dodiet man ziņu.

— jūs esat ļoti laipns. Man palīdz arī tas vien, ka varu ar kādu parunat. Tad viņa apklusa un koši piesarka.

Nekas tāds Ingei Larsenai vēl nebija atgadījies. Pieradusi dzīvot noslēgtībā, viņa bija ārkārtīgi kautrīga, bet tagad pēkšņi izkrata sirdi svešam cilvēkām, ko satikusi tikai pirms stundas.

Lielais pulkstenis zeltīta ietvara pie čatsvortas salona tapetem rotātās sienas radīja bez piecām minūtēm desmit. Tālākaja stūrī klusi spēlēja stīgu kvartets, un ļaudis pastaigajas pāros, saķērušies rokas. Salonu apgaismoja neskaitāmas smalkas svecītes, piepildot to ar maigi zeltainu blāzmu. Ingei šķita, ka neko tik skaistu viņa vēl nekad nebija redzējusi.

Varbūt šis telpas brīnumaina noskaņa un vēla vakara stunda ļava viņai aizmirst piesardzību. Bet varbūt viņu bija apbūris jaunais draugs stalts, pašpārliecināts, tads, kas iedveš uzticību.

Apsedies dīvāna tālākajā galā, svešinieks laiski sakrustoja kājās. Jūs visu laiku esat dzīvojusi klosteros?

— gandrīz. Kopš sešu gadu vecuma. Tad mani vecāki gāja bojā autokatastrofa.

— un citu radu jums nav? Brāļi vai māsas?

Inge papurinaja galvu. Neviena. Tikai vecais tēvocis, kurš aizsūtīja mani uz klostera skolu Līvedalē, nevis uz valsts skolu. Bet tagad viņš vairs nav starp dzīvajiem. Man ir dažas skolas laiku draudzenes. Viņas man ir gandrīz ka ģimenes locekles. Un vel, protams, ir mana darba devēja. Mana darbu devejā, viņa nodoma ja. Kāpēc es nevarētu strādāt pie kaja tik jauka cilvēka? Viņa gribēja kaut ko teikt, tad aprāvās, sajūtot, ka atkal piesarkst.

— jūs gribējāt kaut ko teikt?

Inge bikli iesmējās. Nē, neko.

— lūdzu, sakiet, es labprāt to uzklausīšu.

— es tikai… viņa atkal samulsa. Jūs esat tik svarīga persona. Tik daudz sasniedzis… es jums izstāstīju par sevi un tagad… cerēju kaut ko uzzināt arī par jums.

— nekā interesanta nav, atskanēja diezgan strupa atbilde.

ka nu ne! Es ļoti labprāt uzzinātu, ka jums izdevās to sasniegt, gūt tādus panākumus. Jo… es arī vēlētos kādreiz… viņa apklusa, neatrodot īstos vārdus.

Uz brīdi iestājās klusums.

— atvainojiet, Inge steigšus taisnojas. Es nedrīkstēju jautāt. Atvainojiet. Viņa pēkšņi sajutās neveikli. Ir jau vēls man tiešam jāiet gulēt. Vecā dāma, par kuru es rūpējos ja viņa pamodīsies, tad nobīsies, neatrodot mani.

— muļķības, atbildēja svešinieks, atkal tikpat laipni ka iepriekš. Es ar prieku izstāstīšu jums savu dzīvesstāstu. Iziesim pastaigāt pa klāju te ir smacīgi.

Inge gan nekādu lielu smacīgumu nejuta, tomēr neko neteica, un viņi devās uz liftu un uzbrauca četrus stāvus augstāk, uz septīto klāju. Bs jums kaut ko parādīšu. To jūs noteikti nebūsiet redzējusi, paziņoja jaunais draugs, vedot ingi pa gaiteni garām šajā velaja stunda jau tukšajam restoranam "haiparks" pie smagām lūkas durvīm. Te var iziet ārā.

Inge pirmo reizi bija uz atklāta klājā, bija diezgan vēsi, vējš gaudoja ap kuģi, un sīkas šļakatas apsmidzinaja viņas galvu un plecus. Skats bija elpu aizraujošs. Draudīgi tumši mākoņi zibēja gar citrondzeltenu mēness ripu. Milzīgais kuģis apņēmīgi šķēla smagos viļņus. Gan augšā, gan leja neskaitāmu logu un luku gaisma pārvērtā ūdens šļakatas izkausēta zelta dūmaka. Tas bija neticami romantiski.

— kur mēs esam? Viņa izdvesa.

uz promenades klāja. Nāciet, es jums kaut ko parādīšu. Svešinieks pieveda Ingi pie margām paša kuģa pakaļgalā. Šādas tumšās naktis var redzēt, ka ūdens dzīlēs spīd planktons. Paskatieties tas ir kaut kas neticams.

Cieši turēdāmas pie margam, Inge pārliecās tam pāri. Jūra bija dziļi lejā, viļņi putodami mutuļoja ap kuģa pakaļgalu. Un tiešam tumšajās dzīles spīguļoja neskaitāmas sīkas gaismiņas, it kā okeāns būtu atdzīvojies un kuģa iekustinātie ūdeņi uz mirkli būtu uzplaukušu pērļainā mirdzuma.

— brīnišķīgi, viņa čukstējā, drebinādamās vēsajā gaisā.

Maiga roka apskava viņas plecu un pievilka viņu tuvāk.

Inge pretojas tikai īsu mirkli. Tad ļava, lai svešinieks piekļauj viņu sev klāt, patīkama siltuma. Raudzidāmas uz pasakaino spīdumu jūras viļņos, viņa juta, ka svešinieks ar otru roku apņem viņas otru plecu. Tvēriens kļuva ciešāks.

Un tad ar vienu nesaudzīgu rāvienu šis rokas viņu pacēla gaisā un parmeta pāri margam.

Car ausim nošalca vējš, un pēkšņi viņa ar apdullinošu triecienu iegāzās ledainajā ūdenī.

Apstulbusi saltajā peldē un apdullusi no sitiena spēka, viņa sāka izmisīgi ķepuroties. Tad izlauzās līdz ūdens virsmai, jūtot, ka piemirkušas drēbes un kurpes velk lejup, un izbāza galvu no ūdens, sprauslādama un ar rokam tverdama gaisu, it kā pūloties uzrāpties debesis.

Īsu mirkli viņa apjukuma iedomājās, kāpēc iekritusi varbūt margas salūza -, bet tad apziņa noskaidrojās.

— Es neiekrītu. Mani iemeta.

Šī domā viņu bezgalīgi pārsteidza. Tas nevar būt. Viņa šausmās paraudzijās apkārt, instinktīvi kustēdāmas, lai nenogrimtu. Milzīga kuģa pakaļgals ka mirdzošs tornis jau attālinājās nakts tumsā. Viņa atvēra muti, lai kliegtu, bet viļņi uzreiz piešļāca to pilnu ar ūdeni. Viņa pūlējās irties, lai noturētos uz ūdens, klepoja. Ūdens bija stindzinoši auksts.

— palīgā! Viņa iekliedzas, bet balss bija tik vārga un aizžņaugta, kā pati tikko spēja to sadzirdēt caur vēja brāzmām, motoru troksni un skaļo ūdens šalkoņu. Virs galvas varēja neskaidri saklausīt kaiju ķērcienus, kas pavadīja kuģi dienu un nakti.

Tas bija ļauns sapnis. Citādi nevarēja būt. Un tomēr ūdens bija tik auksts, tik neizturāmi auksts. Viņa izmisīgi kārpījās, bet rokas un kājas bija svina smagumā.

Viņa bija izsviesta no kuģa.

Viņa šausmās raudzijās uz strauji sarūkošo gaismu puduri. Spožaja gaismas blāzma, milzigajā karaļa Džordža II balles zāles logā vēl varēja saskatīt mazus punktiņus cilvēkus.

— palīgā! Viņa mēģināja pavicinat roku, bet pakļuva zem ūdens un ar pūlēm atkal izlauzās virspusē.

Nomet kurpes. Peldi.

Muļķīgās laiviņas ar zemajiem papēžiem, ko lika valkāt darba devēja, izdevās nomest vienā mirklī, bet no tā nebija nekāda labuma. Viņa pat vairs nejuta savas pēdas. Viņa izdarīja dažus vārgus vezienus, bet peldēt bija bezcerīgi. Tik tikko pielika spēka noturēt galvu virs ūdens.

"Britānija" sāka izgaist naksnigajā miglā, kas pletās zemu vīrs ūdens virsmas. Gaismas kļuva blāvākās. Kaiju kliedzieni apklusa. Pamazām pierima arī kuģa pakaļgala sacelto viļņu zaļgano burbuļu šalkoņa. Ūdens kļuva melns, bezgalīgi dziļš un melns.

Gaismas pazuda. Pēc brīža arī motoru troksnis izgaisa klusuma.

Viņa šausmās raudzījās pazudušo gaismu virzienā. Visapkārt bija melna tumsa. Viņa baidījās novērst skatienu, it kā šis virziens būtu viņas pēdējā cerība. Tumšie jūras ūdeņi draudīgi viļņojas. Mākoņu grēdu vidu uz mirkli parādījās mēness. Migla virs ūdens virsmas sudrabaini ievizējās, tad atkal satumsa, kad mēness ieslīdēja mākoņos. Viņa juta, ka viļņi viņu paceļ un nolaiž, paceļ un nolaiž.

Kamēr viņa pūlējās kaut ko saskatīt miglā un tumsa, viņai virs galvas sašķīda liels vilnis, nospiežot viņu zem ūdens. Viņa savicināja rokas, lai izrautos virspusē. Visapkārt bija melna nebūtība tikai akla tumsa un drausmīgs, neizturams aukstums.

Taču, izmisīgi cīnoties, niknais aukstums šķita mazliet atslābstam, to nomainīja neizprotams siltums. Viņa vairs nejuta rokas un kājas. Sekundes aizritēja, un viņas kustības kļuva gausākas un prasīja neiedomājamu gribas piepūli. Viņa vēl joprojām visiem spēkiem pūlējās palikt virs ūdens, bet viss augums vilka lejup ka smags enkurs. Viņa sāka apjaust, ka nemaz nav iekritusi jurā, bet gan aizmigusi guļ savā gultā. Tas viss bija tikai ļauns murgs. Viņu pārņēma dziļš atvieglojums. Gulta bija tik mīksta, silta un tīkama, viņa pagriezās uz sāniem un juta, ka iegrimst siltajā tumsā. Viņa nopūtās un pēkšņi sajuta uz krūtīm kaut ko cietu un smagu, kā lielu slogu. Apziņa atkal ielaužas vārga apjausma viņa tomēr negulēja gultā. Tas nebija sapnis, viņa tiešam grima ziemeļAtlantijas bezgalīgajās dzīlēs, ar pēdējiem spēkiem aizturot elpu.

Mani noslepkavoja, prātā atausa pēdēja doma, un viņa laidās lejup, nopūtas vēlreiz, izpūšot no plaušam pēdējo gaisa dvesmu klusa šausmu nopūta, kas bija daudz sāpīgāka par visskaļāko kliedzienu.

26

Piecpadsmit minūtes pāri vienpadsmitiem Kempers iegāja kuģa galvenajā apsardzes centrālē. Pa pusvirus atstatajam durvīm viņš dzirdēja novērošanas telpā dzīvas sarunas un tādus ka uzmundrinošus uzsaucienus. Satvēris rokturi, viņš atvēra durvis.

Apaļas telpas sienas klāja simtiem videoekrānu, un katrs no tiem radīja kādas novērošanas kameras uzņemto attēlu. Visi dežurejošie apsargi bija sadrūzmejušies ap vienu ekrānu un, smiedamies un uzjautrinadamies, pat nepamanīja priekšnieka ienākšanu. Viņu sejas apspīdēja zilgana gaisma no daudzajiem mirgojošajiem monitoriem. Telpa oda pēc sasmakušas picas, un stūrī mētājās kaudze taukainu kastu.

— jā, večiņ, ņem dziļāk!

— līdz pat saknēm.

— maza večiņa no Pasadenas!

Apsargi vienā balsī noelsas, daži iesvilpās un iesmējās. Viens nekaunīgi sašūpoja gurnus. Aiziet! Jāj nu, kovboj!

Kempers piesoļoja pie viņiem. — Kas, ellē, te notiek?

Apsardzes vīri atrāvas no ekrāna, kurā bija redzams, ka miesas kuplu pasažieru pāris pustumša, nomaļa gaiteni nododas vetrainiem mīlas priekiem.

— ak dievs! Kempers pagriezās. Veidla kungs, vai jūs gadījuma nebūtu šis maiņas vecākais? Viņš pārlaida skatienu visiem apsargiem, kas bija sastinguši komiska miera stājā.

— jā, ser.

mums ir pazudusi pasažiere, pašnāvība apkalpē, kazino cieš milzu zaudējumus, bet jūs te vērojat viagras šovu? Jums tas šķiet smieklīgi?

— nē, ser.

Kempers pašūpoja galvu.

— vai man to…? Veidls radīja uz monitora izslēgšanas slēdzi.

— nē. Katra kameras parraides izslēgšana tiek reģistrēta, un tas izraisīs liekus jautājumus. Jūs tikai… novērsiet skatienus.

To dzirdot, kāds nespēja novaldīt smieklus, un arī Kempers negribot pievienojas. Labi, pietiek. Papriecājāties, un viss. Tagad atgriezieties savos posteņos.

Viņš aizsoļoja cauri monitoru telpai uz savu mazo kabinetu. Pēc brīža iezvanījās vietējais tālrunis.

— pie jums ieradies Pendergasta kungs.

Kempers uzreiz saīga. Pēc mirkļa privātdetektīvs ienāca pa durvīm.

— jūs arī atnācāt paskatīties šovu?

— šis kungs ir studējis "kamasutru". Ja nemaldos, šo pozu sauc par "krējuma kulšanu".

— mums nav tik daudz laika, atbildēja Kempers. Šovakar "Koventgārdena" atkal jau zaudējusi divsimt tukstošus. Es cerēju, ka jūs mums palīdzēsiet.

Pendergasts apsēdās un sakrustoja kājas. Tāpēc arī esmu ieradies. Vai varu aplūkot šīvakara laimētāju fotogrāfijas?

Kempers pasniedza viņam neskaidru uzņēmumu kaudzīti. Pendergasts tos ātri paršķirstija. Interesanti. Cita grupa, nevis tā pati, kas vakar vakara. Tā jau es domāju.

— un ko tas nozīmē?

— tas ir liels un labi sagatavots noziedzīgs grupējums. Spēlētāji mainās katru vakaru. Svarīgākie ir vērotāji.

— vērotāji?

Kempera kungs, jūsu naivums mani pārsteidz. Lai gan sistēma ir sarežģīta, tās principi ir vienkārši. Vērotāji slēpjas pūlī, modri uzrauga spēli pie augsto likmju kāršu galdiem.

— un kas, ellē, ir šie vērotāji?

— Tie var būt visdažādakie cilvēki vecā dāma pie izdevīgā vietā novietota spēļu automāta, iereibis biznesmenis, kas skaļi runā pa mobilo telefonu, pat pumpains pusaudzis, kas kāri seko spēlei. Vērotāji ir ļoti labi apmācīti un bieži prot tēlot dažādas lomas, lai noslēptu savas darbības. Viņi skaita kārtis, bet paši nespēle.

— un spēlētāji?

vienam vērotājam var būt piesaistīti divi līdz četri spēlētāji. Vērotāji seko visam pie galda izspēlētajām kārtīm un "skaita" tas. Parasti tas nozīme negatīvu skaitļu piešķiršanu zemakājām kārtīm un pozitīvu desmitniekiem un dūžiem. Viņiem jaatceras tikai viens skaitlis pašreizējais skaitīšanas rezultāts. Kad atlikušo vērtīgāko kāršu attiecība pret zemākajām pārsniedz noteiktu punktu, veiksme uz brīdi nosveras par labu spēletajiem. Bluckjack spēlē augstas vērtības kārtis nav izdevīgas dīlerim. Vērotājs, pamanot šādu situāciju, dod norunātu signālu kādam no saviem spēlētajiem, un tas piesēžas pie šī galda un sāk spēlēt uz lielam likmēm. Ja viņš jau ir pie šī galda, tad uzreiz paaugstina savas likmes. Kad attiecība atkal nonāk līdz normālām līmenim vai zem ta, vērotājs dod signālu spēlētajam atstāt šo galdu vai pazeminat likmes.

Kempers nemierīgi sagrozijas. — Un ka to var apturēt?

— vienīgais drošais pretpasakums ir atklāt vērotājus un patriekt viņus.

— to mēs nedrīkstam.

— protams, tāpēc viņi ir šeit, nevis Lasvegasa.

— ka vel?

— apvienot kārtis astoņu komplektu "kurpes" un pirms atkārtotas sajaukšanas dalīt tikai trešdaļu no "kurpes".

— mēs dalam kārtis no četru komplektu "kurpes".

— tas ir vēl viens iemesls, kāpēc jūs piesaistat blēžus. Jūs varētu tos uzreiz apturēt, ja pavēlētu kāršu dīleriem sajaukt kārtis katru reizi, kad pienāk jauns spēlētājs vai kāds no esošajiem spēlmaņiem pēkšņi paaugstina likmes.

— izslēgts. Tas palēninātu spēli un samazinatu peļņu. Turklāt iebilstu pieredzejušakie spēlētāji.

— bez šaubam. Pendergasts paraustīja plecus. Protams, neviens no šiem pretpasakumiem neļaus jums atgūt zaudēto naudu.

Kempers paraudzijās viņa ar apsarkušam acīm. Vai ir iespējams to atgūt?

-   varbūt.

- mēs nedrīkstam darīt neko tadu, kas būtu saistīts ar blēdībām.

-   jus nedrīkstat.

- mēs nedrīkstam arī ļaut jums to darīt, Pendergasta kungs.

-   Kempera kungs, Pendergasts aizvainotā balsi atjautāja. Vai es teicu, ka gatavojos blēdīties?

Kempers neatbildēja.

— kāršu skaititaji mēdz izmantot noteiktu sistēmu. Parasts spēlmanis metīs mieru spēlei, ja sāks ciest lielus zaudējumus, bet profesionāls blēdis gan ne. Viņš zina, ka agri vai vēlu kāršu attiecība atkal mainīsies. Tas ir izdevīgi mums. Pendergasts ieskatījās pulkstenī. Pusdivpadsmit. Tātad vēl trīs stundas labāka spēles laika. Kempera kungs, esiet tik laipns un piešķiriet man pusmiljons dolāru kredītu.

— jūs teicāt pusmiljonu?

— es ļoti negribētu, lai pietrūkst naudas brīdī, kad sāk veikties.

Kempers saspringti aizdomājās. — Vai jūs atgūsiet mūsu naudu?

Pendergasts pasmaidīja. — Pacentīšos.

Kempers norija siekalas. — Labi.

— lieciet Hentofa kungam brīdināt savus darbiniekus, ka mana spēle varbūt būs dīvaina vai pat aizdomīga, taču vienmēr paliekot likuma robežās. Es apsēdīšos uzreiz pa kreisi no dīlera un apmēram pusi visu partiju izlaidīšu, tāpēc, lūdzu, neļaujiet saviem ļaudīm likt man pārsēsties, pat ja es nespēlešu. Hentofam jāliek dīleriem piedāvāt man pārcelt kārtis katrā izdevīgā brīdī, sevišķi tad, kad es tikko būšu apsēdies. Es izlikšos, ka daudz dzeru, tāpēc gādājiet, lai ikreiz, kad pasūtīšu džinu ar toniku, man atnes tikai toniku.

-   labi.

vai būtu iespējams pie kāda no augsto likmju galdiem noņemt maksimalo likmju robežu?

- jūs domājāt vispār neierobežot likmju summu?

- jā. Tā varētu nodrošināt, lai bieži pieveršas tieši šim galdam, un naudu atgūt izdotos daudz ātrāk.

Kempers juta, ka pār pieri rit sviedru lāsīte. Jā, to var izdarīt.

— un, visbeidzot lieciet Hentofa kungam norīkot pie tā galda kāršu dīleri ar mazām rokām un tieviem pirkstiem. Jo mazāk pieredzējušu, jo labāk. Lieciet novietot spēles beigu kārti augstu "kurpe".

— vai drīkstu jautāt, kāpēc?

— nedrīkstat.

Pendergasta kungs, ja mēs jūs pieķersim blēdoties, situācija būs ārkārtīgi nepatīkama abam pusēm.

— es neblēdīšos dodu jums savu vārdu.

— kā iespējams ietekmēt spēles gaitu, ja neviens no spēlētājiem pat nepieskaras kārtīm?

Pendergasts noslēpumaini pasmaidīja. Ir tādas iespējas, Kempera kungs. Un vēl kas. Man būs vajadzīga asistente viena no jūsu kokteiļu viesmīlēm, neuzkrītoša, piesardzīga un gudra, kas nesīs man dzērienus un būs gatava izpildīt dažus, kā lai pasaka? Neparastus uzdevumus, ko es viņai varētu dot. Tie jāveic, neuzdodot jautājumus un nevilcinoties.

— kaut nu tas izdotos!

Pendergasts brīdi klusēja. Protams, ja viss izdosies veiksmīgi, es vēlēšos vēl kādu palīdzību no jūsu puses.

— protams, atbildēja Kempers.

Pendergasts piecēlās, pagriezās un izslīdēja no kabineta monitoru telpā. Pirms durvju aizvēršanas Kempers dzirdēja viņa laisko dienvidnieka balsi: ko neteiksi šī jau ir apadravjas poza. Un viņu vecuma!

27

Veca sieviete tukstoš trīsdesmit devitajā kajītē miegā pagriezās un kaut ko nomurmināja.

Pēc brīža viņa pagriezās vēlreiz un ieņurdējās jau īgnāk. Kaut kas viņai traucēja gulēt klauvēšana, skaļa, uzstājīga.

Viņa atvēra acis.

Inge? Viņa iesaucas čerkstoša balsi.

Atbildes vietā atskanēja vēl viens klauvējiens.

Sieviete pastiepa kaulaino roku un pieķeras pie tērauda stieņa, kas stiepās virs gultas galvgaļa. Lēni, ar milzu piepūli viņa pieslējās sēdus. Viņa tikko bija redzējusi sapni, jauku sapni, kaut ko par Tv šovu monty hall, durvīm numur divi un vazelīnu. Viņa aplaizīja sausās lūpas, mēģinot atcerēties ko vairāk, bet sapnis jau bija izgaisis no atmiņas.

— kur ir tā skuķe? Viņa purpinājā, nelāgās priekšnojautās pārņemtā.

Dauzīšanas turpinājās. Skaņa nāca kaut kur no ārpuses.

No neskaitāmajiem satīna un vissmalkakas kokvilnas slāņiem iznira sakaltusi roka. Tā paņēma zobu protēzes no šķīvīša uz naktsgaldiņa un iesēdināja tās mutē uz bālajām smaganām. Tad roka sniedzās tālāk, taustijās, meklēja, līdz satvēra spieķa rokturi. Krekšķēdama un pukodamās sirmgalve pieslējās kājas. Kuģis manāmi šūpojās, un viņa, ar vienu roku turēdāmas pie sienas, steberēja uz guļamistabas durvju pusi.

— Inge? Viņa sauca.

Viņu pārņēma bailes. Viņa nespēja samierināties ar savu atkarību no citiem, viņa to tiešam nespēja paciest, pašas nevarība viņu biedēja un apkaunoja. Visu mūžu viņa bijusi neatkarīga, bet tagad pienākušās drūmas vecumdienas, tādā pazemojoša atkarība no citu žēlastības.

Ieslēgusi gaismu, viņa paraudzījās apkārt, cenzdāmas valdīt bailes. Kur palikusi tā sasodīta skuķe? Ka šī uzdrīkstējās pamest viņu vienu! Ja nu viņa pakristu? Ja uznāktu sirdslēkme? Viņa apžēlojas par nabaga meiteni, pieņema to darba, un kāda ir pateicība? Tikai necieņa, neuzticība, nepaklausība. Tagad Inge droši vien amizējas ar kādiem zemaka ranga kuģa kalpotajiem. Šis nu bija pēdējais piliens tikko kuģis pienāks Ņujorka, viņa to meitieti pātrieks, bez brīdinājumā, bez rekomendācijām. Lai liek lieta savu koķetēšanas prasmi, lai tiktu atpakaļ uz Zviedriju, palaistuve tāda!

Tikusi līdz durvīm, sirmgalve apstājās atvilkt elpu, smagi atspiedusies pret durvju aplodu. Tagad dauzīšanās bija skaļāka tā nāca no kajītes ārdurvīm. Tagad bija dzirdama arī balss.

— Pīter! Klau, Pit! Neskaidra balss skanēja no gaiteņa aiz durvīm.

— kas ir? Iesaucas vecā dāma. Kas tur ir? Ko jums vajag?

Dauzīšanās apklusa. Pit, laid iekšā. Uzstāja šļupstoša balss.

— Mes negaidīsim visu nakti.

Pit, vecais, velcies šurp! Aiz durvīm atskanēja vēl viena iereibusi balss. Vai atceries tās meičas, ko mēs šovakar satikam "Trafalgarā"? Pēc tam, kad tu aizgāji, viņas atgriezās kluba. Un mēs visu laiku tempjam šampi. Tagad viņas ir mana numura, galīgi pillā. Nāc, vecīt, tagad tava kārta papriecāties. Un tai blondajai ir tādas ciskas…

Vecā dāma nodrebēja patiesā sašutumā. Viņa stingrāk pieķeras durvju aplodai. Lieciet man mieru! Viņa uzblāva, cik skaļi spēdama. Vācieties prom!

— kas ir? Pirmā balss pārsteigti atjautāja.

— es teicu, ejiet prom!

Klusums. Smiekliņi. Velns! Ierunājās otra balss. Rodz mēs sajaucam numurus.

— nevar but. Es atceros, ka viņš teica tūkstoš trīsdesmit devītais.

— es zvanu apsardzei! Iespiedzas vecā dāma.

Gaitenī aiz durvīm atskanēja skaļi smiekli, pēc tam soļi, kas attālinājās.

Smagi elpodama, sirmgalve atravas no durvju aplodas, atspiedas pret spieķi un nopētīja istabu. Viss skaidrs guļvieta uz dīvānā nemaz nebija saklāta. Pulkstenis pie sienas radīja pusdivpadsmit. Viņa bija pamesta. Likteņa varā.

Leni pagriezusies, viņa ar pūlēm stebereja atpakaļ uz guļamistabu, sirdij smagi dauzoties. Apsēdas uz gultas, rūpīgi noliekot spieķi blakus. Tad, pagriezusies pret naktsgaldiņu, pacēla talruņa klausuli un nospieda nulles taustiņu.

— kuģa operatore, atsaucās laipna balss. Kā varu jums palīdzēt?

— savienojiet ar apsardzi, pieprasīja sirmgalve.

28

Anha Minha pamanīja lielo spēlmani uzreiz pēc tā ierašanās pie "Meifeiras" kazino Hluckjack galdiem. Pendergasta kungs tā viņu nosauca Hentofa kungs. Melnajā smokingā viņš izskatījās pēc apbedīšanas biroja vadītāja, un Anha pat viegli nodrebēja, kad viņš apstājās kazino durvis un pārlaida bālo acu skatienu pustumšajai, eleganti iekārtotajai telpai, l.aikam viņš tiešam ir īpašs spēlmanis, ja jau Hentofa kungs norīkojis Anhu viņam par personisko kokteiļu viesmīli, un interesanti, kas tie par neparastājiem uzdevumiem, kuni izpilde arī būs viņas pienākums.

— vai vēlaties kaut ko iedzert, ser? Viņa pienākdama apjautājas.

— džinu ar toniku, lūdzu.

Atgriezusies ar dzēriena glāzi tikai toniku, ka pavēlēts -, viņa ieraudzīja, ka savādais viesis pie augsto likmju galda sarunājas ar ļoti glīti koptu jaunu, gaišmatainu kungu. Viņa piegāja un pacietīgi gaidīja ar paplāti rokā.

— …un tā, stāstīja lielais spēlmanis, tagad jau ar pavisam citādu akcentu, es iedevu tam tipam divdesmit divus tūkstošus, sešsimt desmit dolārus skaidrā naudā, skaitot to simtniekos pa vienai banknotei viens, divi, trīs, četri, bet pie piektās parādījās divdesmitnieks, un es sapratu, ka esmu piešmaukts. Simtnieku paciņas vidu bija sabāzti divdesmitnieki! Pie velna, cik es biju nikns! Divdesmitnieki, desmitnieki un pat daži piecinieki un vieninieki.

— atvainojiet, jaunais džentlmenis, pēkšņi sadusmojies, atbildēja. Mani nemaz neinteresē jūsu stāsti par simtniekiem, divdesmitniekiem un sazin ko vēl. Viņš ātri devās projām, drūmi saviebies, kustinadams lūpas, it kā kaut ko saspringti domājot.

Pendergasts smaidīdams pievērsās Anhai. — Paldies. Viņš paņēma glāzi, nometa uz paplātes piecdesmitnieku un vēlreiz pārlaida skatienu telpai.

— vai vēl kaut ko vēlaties, ser?

— jā. Viņš viegli norādīja ar skatienu. Vai redzat to sievieti? To dūšīgo platajā kleitā, kas staigā ap augsto likmju galdiem? Es vēlētos veikt nelielu eksperimentu. Izmainiet šo piecdesmitnieku, aiznesiet viņai uz paplātes veselu kaudzi dažādu banknošu un monētu un sakiet, ka tā ir izdodama nauda par viņas pasūtīto dzērienu. Viņa iebildīs, ka nekādu dzerienu nav pasūtījusi, bet jūs izliecieties, ka nesaprotat, un sāciet skaitīt naudu. Skaitiet tā, lai skaļi nosauktu pēc iespējas vairāk skaitļu. Ja viņa ir tā, ko es domāju, tad viņa sadusmosies tāpat ka jaunais vīrietis, ar kuru es tikko runāju. Bet jūs saglabājiet mieru.

— jā, ser.

— paldies.

Anha piegāja pie kasiera un izmainīja piecdesmit mārciņas dažādās naudas zīmes un monētas. Salikusi tās uz paplātes, viņa piegāja pie sievietes plataja kleitā.

— kundze, jūsu nauda.

— kas? Sieviete iztraucēta pievērsa viņai niknu skatienu.

— izdodama nauda. Desmit mārciņas, piecas mārciņas, divas vienas mārciņas…

— es nepasūtīju dzerienu. Sieviete steidzīgi mēģināja iet projām.

Anha sekoja viņai. — Jūsu izdodama nauda. Desmit mārciņas

— Un trīs vienmārciņas kopā ir trīspadsmit, divdesmit pieci pensi…

Sieviete nikni nošņācās. — Vai nedzirdējāt? Es nepasūtīju nekādus dzērienus!

Anha turpināja viņu vajāt.—  Dzēriens maksaja sešas mārciņas un septiņdesmit piecus pensus, jāizdod trīspadsmit mārciņas un divdesmit pieci pensi…

— tu, stulba nejēga! Sieviete dusmās uzsprāga, tumši piesarkusi, pagriezdāmas pret viesmīli, noplivinot košo tērpu.

— lūdzu, atvainojiet. Anha Minha atkāpās ar naudas paplāti, sievietes nikno skatienu pavadīta. Atgriezusies pie bara, viņa ieleja glāzē uz ledus toniku un pielika citrona šķēlīti. Viņa pamanīja Pendergastu, staigajot ļaužu pūlī un izklaidīgi raugoties apkārt.

— jūsu dzēriens, ser!

Viņš paraudzījas pretī, un Anhai šķita, ka viņa acis pazibēja smieklu dzirkstītes. Viņš ierunājās klusi un steidzīgi: jūs ātri mācāties. Tagad redzat vīrieti pie galda pa labi, blakus dīlerim? Uzlejiet viņam šo dzērienu. Man vajadzīga viņa vieta. Veikli!

Saņēmusi drosmi, Anha devās pie norādīta galda. — Jūsu dzēriens, ser!

— paldies, bet es ne…

Viņa sašūpoja paplāti, un glāze apgāzās, iekrītot tieši vīrietim klēpi.

Viņš pielēca kājās. — Dieva dēļ…!

— lūdzu, piedodiet, ser!

— mans jaunais smokings!

— piedodiet! Lūdzu, piedodiet!

Paķēris no kabatas mutautiņu, vīrietis slaucīja no drēbēm šķidrumu un ledus gabaliņus. Pendergasts pieslīdēja, gatavībā ieņemt viņa vietu.

— lūdzu, piedodiet! Atkārtoja Anha.

— lai nu paliek! Viņš pievērsās galdam. Saskaitiet man, es aizeju.

Savācis žetonus, viņš pikti metās projām, un Pendergasts tūdaļ ieslīdēja viņa krēslā. Dīlere sajauca kārtis, nolika komplektu uz galda un pasniedza Pendergastam pārcelšanas karti. Viņš ielika to komplektā, dīlere pārcela kārtis un piepildīja "kurpi", ievietojot spēles beigu kārti neparasti dziļi.

Anha Minha turējās tuvuma, domādama, kādas vēl neprātibas Pendergasts liks viņai darīt.

Aloizijs Pendergasts, plati smaidīdams, pārlaida skatienu galdam. — Kā mums visiem šovakar klājas? Vai labi veicas? Ķīnietis, kas sēdēja tālāk, viņa mērķis, neko neatbildēja. Divas pusmūža sievietes, līdzīgas kā māsas, kas sēdēja starp viņu un ķīnieti, piesardzīgi pamāja ar galvu.

— vai dalat mums šovakar labas kārtis? Viņš apjautājas dīlerei.

— cenšos, maza auguma sieviete mierīgi atbildēja.

Pendergasts pārlaida skatienu zālei un pamanīja, ka dāma platajā kleitā, kas tikko izlikās pļāpājām pa mobilo, tagad vēroja viņu galdu. Lieliski.

— es jūtu, ka man šoreiz veiksies. Pendergasts ielika likmju aplī desmit tūkstošu mārciņu žetonu, tad nometa priekšā vēl vienu ka dāvanu dīlerei.

Abas sievietes brīdi noraudzījās uz viņa žetoniem, tad pievienoja savas pieticīgākās likmes katra pa tūkstotim. Ķīnietis iestūma likmju aplī savu žetonu, arī tūkstoti.

Dīlere sadalīja kārtis.

Pendergasts nogaidīja ar diviem astoņniekiem. Abas sievietes spēlēja, un ķīnietis izvilka divpadsmit un zaudēja ar bilžaino kārti. Dīlere trijos piegājienos izvilka divdesmit un savāca visu viņu naudu.

Pienāca viesmīle ar kokteiļa glāzi, un Pendergasts iedzēra krietnu malku. — Nepaveicās, viņš norūca, nolika glāzi uz paliktņa un izdarīja nākamo likmi.

Tika izspēlēti vēl vairāki gājieni, bet tad Pendergasts neizdarīja likmi.

— jūsu likme, ser?

— es šo partiju izlaidīšu, atbildēja Pendergasts. Viņš pagriezās un uzrunāja Anhu Minhu. Atnesiet vēl vienu džinu ar toniku, viņš nošļupstēja. Tādu sausāku.

Viesmīle aizsteidzas.

Ķīnietis atkal izdarīja likmi, šoreiz piecus tūkstošus. Viņa nogurušās, pavecās sejas izteiksme nemaz nemainījās. Šoreiz viņš palika pie piecpadsmit, dīlere radīja seši, un dīlere zaudēja.

Spēle virzījās dziļāk "kurpē". Ar acs kaktiņu Pendergasts redzeja, ka pie blakus galda laimēja vēl viens no aizdomas turamajiem spēletājiem, kuram palīdzēja blondais jauneklis vērotājs. Tāpēc japanāk, lai šī galda spēlētājs zaudētu vairāk un to kompensētu. Kāršu virknē, ko viņš bija izsekojis jaukšanas laikā, vairs nebija tālu, un tas solīja dažus pārsteigumus.

Vērotāja platajā kleitā laikam arī bija sekojusi kāršu jaukšanai. Tagad, kad spēle tuvojās izsekotas virknes sākumām, skaits Pendergasta prāta jau bija krietni plus vienpadsmit. Mērķa spēlētājs ieslidinaja likmju aplī žetonu kaudzīti piecdesmit tūkstošus.

Atskanēja satraukta murdoņa.

— pie velna, ja jau viņš tā, tad es arī! Paziņoja Pendergasts un nolika piecdesmit tūkstošus. Piemiedzis ar aci ķīnietim, viņš pacēla glāzi. Par mums, draugs!

Dāmas lika katra pa tūkstotim, un kārtis tika sadalītas.

Pendergasts palika pie astoņpadsmit.

Ķīnietis izvilka, prasīja vēl vienu kārti pie divpadsmit, kad dīlere radīja pieci pamata stratēģijas pārkāpums! -, un tad izvilka astoņnieku.

Skatitāji noelsas.

Sievietes izvilka vairākas zemas vērtības kārtis, un viena zaudēja. Tad dīlere atklāja savas kārtis trīs, pieci, seši, pieci deviņpadsmit, ķīnietis laimēja.

Tika izspēlētas vēl dažas partijas, un lielākā daļa kāršu nāca no "kurpes" zemākās daļas. Pendergasta skaits kāpa arvien augstāk. Vairāki desmitnieki un arī lielākā daļa dūžu vēl nebija izdalīti. Turklāt tikai tagad sākas kāršu virknē, ko viņš jaukšanas laika bija tik rūpīgi izsekojis, liekot lieta labas novērošanas spējas un izcilo atmiņu. Tas, kā arī slepena ieskatīšanās kārtīs jaukšanas laikā, ļāva viņam precīzi zināt septiņu kāršu atrašanas vietu šajā virkne un tīri labi uzminēt par daudzām citām. Dūžu skaitīšanas rezultāts bija trīs, tātad komplekta vēl bija trīspadsmit, un diviem no tiem viņš zināja vietu. Tā arī būs viņa liela izdevība, ja viņš pratis to izmantot. Viss bija atkarīgs no spējas kontrolēt no spēles izejošo kāršu plūsmu.

Šī partija viņam būs jāzaudē, un ar četrām kārtīm.

Viņš lika tūkstoti.

Ķīnietis lika simt tūkstošus.

Skatitaji atkal noelsas.

Pendergastam tika iedalīti četrpadsmit.

Ķīnietim tika iedalīti piecpadsmit, dīlerei desmit.

Pendergasts paņēma kārti. Pieci; tātad kopā deviņpadsmit. Dīlere gatavojas turpināt, bet Pendergasts teica: dodiet man vēl vienu.

Zaudējums.

Skatitāji klusi ieķiķinājās, sačukstējās, kāds nicīgi iesmējās. Pendergasts iedzēra malku no glāzes. Paraudzījās uz ķīnieti un uztvēra tā skatienā pēkšņi pazibējušu nicinājumu.

Ķīnietis paņēma kārti, un viņam iedalīja astoņnieku - zaudējums. Dīlere savāca viņa simt tukstošus.

Veicot ātru aprēķinu, Pendergasts secināja, ka skaits tagad ir divdesmit, bet patiesība vēl augstāks. Kaut kas nedzirdēts. Dīlere bija izlietojusi septiņdesmit piecus procentus no "kurpes", un vēl joprojām bija izspēlēti tikai trīs dūži, bet pārējie bija uzkrājušies atlikušajās kārtīs. Šadai kombinācijai nespēj pretoties neviens kāršu skaitītājs. Ja ķīnietis ievēros Kellija kritērijus bet tā viņš darīs, ja vien viņam ir kaut cik prāta -, viņš liks lielu likmi. Ļoti lielu. Pendergasts zināja, ka spēles ietekmēšanas noslēpums tagad būs prasme apturēt labas kārtis, bet sliktas sūtīt projām. Traucēklis bija tikai abas sievietes un ķīnietis viņu saņemtās kārtis, viņu spēle un visi ar to saistītie iespējamie sarežģījumi.

— dāmas un kungi? Dīlere aicināja izdarīt likmes.

Pendergasts lika simt tūkstošus. Ķīnietis pastūma žetonu kaudzīti -divsimt piecdesmit tūkstoši. Abas dāmas lika katra pa tūkstotim, saskatijas un iesmējās.

Pendergasts pacēla roku. Vēl nedaliet. Man vajag vēl vienu dzērienu, es citādi nevaru.

Dīlere uztraucas. — Jūs gribat apturēt spēli?

— man vajag iedzert. Ja nu es zaudēšu?

Ķīnietis šķita neapmierināts.

Dīlere uzmeta jautājošu skatienu zāles pārzinim, kas grozījās turpat netālu. Tas apstiprinoši pamāja ar galvu.

— labi. Taisam mazu pārtraukumu.

oficiante! Pendergasts uzsita gaisā knipi.

Minha pakalpīgi piesteidzās. — Jā, ser?

— dzērienu! Viņš iesaucas, sniedza piecdesmitnieku, bet tad ļāva tam nokrist uz grīdas. Kad Minha pieliecas, lai paceltu naudu, Pendergasts pieleca kājas. Nē, nē, es pats!

Kad viņu galvas bija tuvu kopa, Pendergasts čukstēja: — dabūjiet prom no galda tās abas dāmas. Tūlīt!

— jā, ser.

Pendergasts izslējās ar naudaszīmi roka. — Te tā ir! Varat paturēt atlikumu, tikai neuzdrošinieties rādīties bez dzēriena!

— jā, ser, Anha aizsteidzas.

Pagāja viena minūte, divas. Uzzinājuši par augstājam likmēm, apkārt bija sapulcējušies ziņkārīgie. Skatītāju un vēl jo vairāk ķīnieša nepacietība pieauga. Visi skatieni bija pievērsti ļodzigajiem žetonu tornišiem uz zaļā filca.

Atskanēja izsauciens: — dodiet ceļu! Drūzmai cauri izspraucas kazino menedžeris Hentofs. Viņš apstājās pie abam sievietēm pie Pendergasta galda, saulaini uzsmaidīja tām un iepleta rokas.

— Džozija un Helena Robertsas? Šodien ir jūsu laimīga diena!

Viņas saskatijas. — Tiešam?

Viņš aplika rokas sievietēm ap pleciem un piecēla viņas kājas.

Vienreiz dienā mēs rīkojam nelielu loteriju automātiski tiek ievadīti visi kajīšu numuri. — Jūs laimējat!

— ko mēs laimējam?

— deviņdesmit minūtes masažas pie Raula un Horhes, tabakas SPA procedūras, kosmētikas dāvanu grozu un kasti veuve clicijuot! Viņš ieskatījās pulksteni. Ak, vai! Ja nepasteigsimies, nokavēsim Raulu un Horhi! Mēs jūs visur meklējām!

— Bet mēs tikko…

— jāpasteidzas! Balva jaizmanto tajā pašā dienā. Šeit jūs vienmēr varat atgriezties. Viņš pamāja dīlerei. Saskaitiet viņam.

— ar likmēm uz galda, ser?

— es teicu, saskaitiet viņām!

Dīlere apmainīja žetonus, un Hentofs, apkampis abas māsas, veda viņas cauri drūzmai. Pēc mirkļa ieradas Anha Mihna ar dzērienu.

Pendergasts iztukšoja glāzi un ar troksni nolika to uz galda. Tad smaidīdams pārlaida skatienu galdam. — Labi, esmu iestiprinājies.

Dīlere pamāja ar roku, aicinādama izdarīt pēdējas likmes, tad izdalīja kārtis. Pendergasts saņēma divus dūžus un sadalīja divas kombinācijās. Ķīnietis saņēma divus septiņniekus un arī sadalīja. Dīleres virsēja kārts bija dāma.

Ķīnietis lika jaunu žetonu kaudzi pret sadalīto kombināciju. Tagad galda bija likti piecsimt tūkstoši. Pendergasts pievienoja savu otru likmi, palielinot kopīgo summu līdz divsimt tūkstošiem.

Dīlere iedalīja Pendergastam divas kārtis karali un kalpu. Divi blackjack.

Skatitaji sāka aplaudēt, bet tulīt apklusa, kad dīlere pievērsās ķīnietim un iedalīja pa vienai kārtij uz katru septiņnieku.

Vēl divi septiņnieki, kā jau Pendergasts bija gaidījis. Žēl, ka mēs nespēlējam pokeru! Viņš iezviedzas.

Ķīnietis atkal sadalīja septiņniekus citas izvēles viņam nebija un negribīgi lika vēl divas žetonu kaudzītes. Tagad viņa priekšā uz galda bija miljons mārciņu.

Dīlere izdalīja četras kārtis kalpu, desmitnieku, dāmu, dūzi.

Skatitaji gaidīja, bija iestājies pilnīgs klusums.

Dīlere atklāja savu slēpto kārti tas bija desmitnieks.

Skatitaji visi vienā balsi nopūtas, apjaušot, ka tikko pieredzējuši, ka spēlmanis zaudē miljonu mārciņu. Šoreiz neviens neaplaudēja, atskanēja tikai satraukta murdoņa, un ļauna prieka noskaņa bija gluži vai taustama.

Pendergasts piecēlās no galda, paņēma savu laimestu un atkal piemiedza ar aci ķīnietim, kurš ka sastindzis raudzījās, ka viņa miljonu vērtie žetoni tiek aizvākti, saskaitīti un kārtīgi sakrauti. Vieni vinnē, otri zaudē, aģents teica, līksmi nograbinot savus žetonus.

29

Iziedams no kazino, viņš pamanījā, ka Hentofs raugās viņa, izbrīna iepletis muti.

Īsi pirms pusnakts ienākdams komandtiltiņā, kapteiņa palīgs Lesērs uzreiz sajuta tur valdošo spriedzi. Komodors Katers bija atgriezies, stāvējā, sakrustojis resnas rokas uz platajam krūtīm, ar neizdibināmu izteiksmi gaļīgajā, sārtaja sejā. Pārējie dežurējošie virsnieki, klusēdami un saspringti, stāvēja savos posteņos.

Taču spriedzes cēlonis nebija tikai Katera ierašanās. Lesērs mokoši skaidri zinājā, ka otra līmeņa meklēšanā neizdevās atrast lveredas kundzi. Viņas vīrs bija kļuvis pavisam nevaidams, skraidīja šurpu un turpu, rīkodams scēnas un apgalvodams, ka viņa sieva nekad nebūtu lēkusi par bortu, ka viņa ir noslepkavota vai tiek turēta ka ķīlniece. Viņa izturēšanas satrauca citus pasažierus, un sāka izplatīties baumas. Turklāt drausmīga un neizskaidrojama istabenes pašnāviba bija nopietni izbiedējusi apkalpi. Lesērs bija neuzkrītoši pārbaudījis Blekberna alibi un pārliecinājies, ka miljardieris tiešam bija vakariņas, bet viņa personiska istabene medpunktā.

Kamēr Lesērs apdomāja šos jautājumus, vadības telpa ienāca nākamās maiņas sardzes virsnieks nomainīt iepriekšējo. Kamēr abi apspriedas, Lesērs piegāja pie vadības darbstacijas, kur komandas kapteine Meisone parbaudīja elektroniskas ierīces. Viņa pagriezas, pamāja ar galvu un atkal turpinaja darbu.

— kurss, ātrums un apstākļi? Katers jautāja jaunajam sardzes virsniekām. Tas bija tīri formāls jautājums Lesērs bija pārliecināts, ka komodors zina atbildes, un, pat ja nezinātu, viss vajadzīgais bija redzams ECD1S kāršu ploteros un laika ziņu paneļos.

— pozīcija četri deviņi grādi, piecdesmit komats trīsdesmit sešas minūtes ziemeļu platuma un nulle viens divi grādi četrdesmit trīs komats nulle astoņas minūtes rietumu garuma, virzāmies pa kursu divi četri viens, ar ātrumu divdesmit deviņi mezgli, atbildēja sardzes virsnieks. Jūras stāvoklis četri, vējš divdesmit līdz trīsdesmit mezgli no laba borta un aizmugures, viļņu augstums astoņas līdz divpadsmit pēdas. Atmosfēras spiediens 29,96 un krītas.

— iedodiet mūsu pozīcijas izdruku.

— jā, ser. Sardzes virsnieks nospieda dažus taustiņus, un no miniatūra printera konsoles malā sāka slīdēt ārā plana papīra lapa. Katers noplēsa to, uzmeta tai skatienu un ielika nevainojami sagludinatas uniformas kabata. Lesērs zināja, ko Katers darīs savā kajītē salidzinas to ar attiecīgo "Olimpijas" pozīciju pagājušajā gada, kad tika sasniegts šķērošanas ātruma rekords.

Aiz lielajiem logiem komandtiltiņa priekšpusē vētras fronte tuvojās un viļņi bija kļuvuši draudīgi augsti. Vētra apņēma plašu apgabalu un pārvietojās lēni, tāpēc pavadīs viņus gandrīz visu brauciena laiku, "Britānijas" asais priekšgals ka nazis šķēla viļņus, metot gaisa milzīgas, putainas šļakatas, kas paceļas piecdesmit pēdu augstuma, lai pēc tam krītot apšļaktu pakaļgala atklātos klājus. Kuģis lielajos viļņos smagi šūpojās.

Lesērs pārlaida skatienu kuģa sistēmu paneļiem. Viņš ievērojā, ka stabilizatori tiek darbinati tikai daļēji, upurējot pasažieru komfortu lielāka ātruma deļ, un saprata, ka tads droši vien bijis Katera rīkojums.

— kapteine Meisone, atskanēja Katera balss.

— viņš tūlīt būs klāt, ser.

Katers neatbildēja.

— šajos apstākļos iesaku nopietni apsvērt…

— es vispirms uzklausīšu viņa ziņojumu, Katers viņu partrauca.

Meisone atkal apklusa. Lesērs saprata, ka ienākot kļuvis par liecinieku strīdam.

Atkal atvērās vadības telpas durvis un ienāca drošības dienesta priekšnieks Kempers.

— beidzot esat klat, Kempera kungs, noteica Katers, neskatīdamies uz viņu. Ziņojiet, lūdzu.

— pirms apmēram četrdesmit minūtēm mums piezvanīja, iesāka Kempers. Pavecā dāma no tūkstoš trīsdesmit devītās kajītes ziņoja, ka pazudusi viņas pavadone.

— un kas ir šī pavadone?

— jauna zviedriete vārda Inge Larsena. Viņa ap deviņiem nolika gulēt veco kundzi un pēc tam it kā pati arī devās pie miera, bet tad, kad daži iereibuši pasažieri pārskatīšanas pēc pieklauvēja pie vecas dāmas kajītes durvīm, viņa pamodas un atklāja, ka Larsenas jaunkundzes nav. Mēs uzreiz sakam viņu meklēt, bet pagaidam neesam atraduši.

Komodors Katers lēni pagriezās pret drošības dienesta priekšnieku. Un tas ir viss, Kempera kungs? Kapteine Meisone apgalvoja, ka tas esot kaut kas nopietns.

— ser, tā ka šī ir jau otra pazušana, mēs domājām…

— vai es skaidri neesmu licis saprast, ka pasažieru izdarības man nerūp?

— ser, es nebūtu jūs traucējis, taču, ka jau teicu, mēs paziņojam viņas vārdu skaļruņos, rūpīgi pārmeklējām visas publiskas telpas. Nekā.

— viņa droši vien ir kopā ar kādu vīrieti. Katers atkal smagnēji pagriezās uz logu pusi.

— kā teica Kempera kungs, šī ir jau otra pazušana, teica Meisone. Manuprāt, tas bija pietiekami svarīgi, lai pievērstu tam jūsu uzmanību, ser.

Katers neatbildēja.

— un, kā Kempera kungs ziņoja iepriekšējā reize, kad mēs izmeklējam pirmo pazušanu, mēs pie borta apdares zem kreisa borta atklātā klāja atradam matu un ādas paraugus, kas atbilda…

— tas neko nepierāda, tie varēja uzrasties arī no citurienes. Katers nepacietīgi un nicīgi atmeta ar roku. Un, pat ja viņa izlēca kas par to? Jūs tikpat labi kā es zināt, ka kuģis okeāna vidu ir īsts pašnāvnieku perēklis.

Lai gan Lesērs zināja, ka pasažieru pazušana jūrā nav nekāds retums un kuģošanas firmas dara visu, lai to noklusētu, Katera nežēlīga atbilde parsteidza pat Meisoni. Komandas kapteine vismaz pusminūti klusēja, tad noklepojas un ierunājās atkal.

— ser, viņa dziļi ievilka elpu, mums jāņem vērā iespējamība, ka abas pazušanas liecina, ka uz kuģa klāja ir maniaks.

— un kas man, jūsuprāt, būtu jādara?

— es ar visu cieņu ieteiktu mainīt kursu un doties uz tuvāko ostu.

Katers pirmoreiz paraudzijās uz Meisoni, un viņa acis kvēloja ka ogles sārtajā, asinsvadu tikliem klātajā sejā. Viņš ierunājās lēni, ledaini saltā balsī. Es uzskatu šo ieteikumu par neapdomātu un pilnīgi nepieņemamu, kapteini Meisone. Šī ir "Britānija".

Kuģa nosaukums tika pasludināts ar tādu uzsvaru, it kā tas visu izskaidrotu.

Atbildot Meisones balss skanēja klusi un savaldīgi. — Jā, ser. Neteikdama vairs ne vārda, viņa pagāja garām Kateram un izgāja no komandtiltiņa.

— apnicīgās sievietes, Katers pusbalsī nomurmināja. Tad izņēma no kabatas izdruku un vēlreiz to apskatījā, kļūdams vēl drūmāks. Pat nesalīdzinot pašreizējo pozīciju ar "Olimpiju", viņš ar to nebija apmierinats. Ignorējot sardzes virsnieku, viņš uzrunāja stūrmani: palieliniet ātrumu līdz pilnai gaitai.

— Klausos, ser, pilnu gaitu.

Lesērs pat neatvēra muti, lai iebilstu. Viņš zināja, ka no tā nebūtu nekāda labuma, itin nekāda.

30

Tieši divdesmit minūtes pēc divpadsmitiem Konstansa Grīna iznāca no istabeņu telpas uz devītā klājā, labā borta pusē kuģa pakaļgala, un devās uz Penshērsta trīsstāvu numura pusi, stumdama ratiņus ar darba piederumiem. Viņa bija pavadījusi istabeņu telpā gandrīz divas stundas, izlikdāmas strādājām, salocīdama un atkal atlocīdama gultas veļu, kārtodama mutes skalošanas līdzekļu un šampunu pudelītes, visu laiku gaidīdama, kad skots Blekberns izies no kajītes, lai dotos uz kazino. Taču durvis visu vakaru stūrgalvīgi palika aizvērtas. Beidzot, tikai pirms brīža, Blekberns bija iznācis, aši ieskatījies pulksteni un aizsteidzies pa gaiteni uz liftu.

Konstansa apstadinaja ratiņus pie kajītes durvīm, sakartoja savu istabenes formastērpu un saņēma drosmi, tad izvilka no kabatas Pendergasta iedoto karti un ielika to slēdzenē. Slēdzene alspraga vaļa, viņa atvēra durvis un, cik vien klusi spēdama, ieripinaja kajītē arī ratiņus.

Uzmanīgi aizvērusi durvis, viņa apstājās un paraudzījās apkārt. Penshērsts bija viens no diviem "Britānijas" trīsstāvu luksusnumuriem divtūkstoš septiņsimt kvadratpedas plašs, ērts un lieliski iekārtots. Guļamistabas atradās augšējos stāvos, bet salons, ēdamistaba un kalpones virtuvite bija viņas priekšā.

Atnes viņa atkritumus, bija pavēlējis Pendergasts. Konstansa ieskatījās vērīgāk.

Viņa nezināja, cik ilgi Blekberns uzkavēsies kazino ja viņš devās uz turieni -, taču bija jārēķinās ar to, ka laika nav daudz. Viņa ieskatījās pulkstenī pusviens. Apskatei viņa atvēlēs piecpadsmit minūtes.

Viņa stūma ratiņus pa priekštelpas parketa grīdu, ziņkārīgi raudzidāmas apkārt. Lai gan kajītē bija tādā pati smalku koka paneļu apdare ka viņas un Pendergasta numura, citādā ziņā tie bija pilnīgi atšķirīgi, Blekberns gandrīz visas brīvas virsmas bija izrotājis ar savas kolekcijas priekšmetiem. Uz grīdas bija izklāti Tibetiešu zīda un jaku vilnas paklāji, pie sienām karājās kubistu un impresionistu gleznas smagos rāmjos. Tālāk, salona viena stūrī, stāvēja krāšņās mahagonija bosendorfer klavieres. Uz vairākiem galdiem un grāmatplauktiem pie vienas sienas bija izvietotas lūgšanu dzirnavas, rituālu ieroči, dekoratīvas zelta un sudraba lādītes, ka arī daudz dažādu skulpturu. Vīrs gāzes kamīna karājās liela un sarežģīta Mandala. Tai līdzās klusinātajā apgaismojumā blāvi spīdēja smags tīkkoka skapis.

Atstājusi ratiņus, viņa devās cauri salonam pie skapja. Domīgi pieskārās pulētajam kokam, tad atvēra durvis. Skapi bija ievietots masīvs tērauda seifs, kas aizņēma gandrīz visu tā tilpumu.

Konstansa soli atkāpās un vērtējoši nopētīja seifu. Vai tas ir pietiekami liels Agozjenam?

Jā, viņa nosprieda, tas ir pietiekami liels. Viņa aizvēra skapi un, izņēmusi no priekšauta kabatas drāniņu, noslaucīja durvju malas, kur bija pieskārusies. Viens uzdevums izpildīts. Viņa vēlreiz paraudzijās apkārt, lai iegaumētu visu, kas redzams Blekberna plašaja un eklektiskajā kolekcija.

Atgriežoties pie ratiņiem, viņa apstājās kāpņu pakaje. Augšā atskanēja kāds troksnis pavisam kluss, bet skaidrs. Viņa palika nekustīgi stāvam un ieklausījās. Tas atskanēja atkal neskaidrs krāciens, kas nāca no atvērtam guļamistabas durvīm nakamāja stāva.

Tātad numura kāds ir. Droši vien Blekberna privātā istabene. Tas visu sarežģīs.

Satvērusi ratiņu rokturi, viņa stūma to cauri priekštelpai, uzmanīdāmas, lai slota un grīdas suka turētājā nesāktu grabēt. Novieto jusi ratiņus salona vidu, viņa ātri apstaigaja telpu, iztukšodama papīrgrozus un pelnulraukus urā atkritumu maisa, ko bija piekārusi pie ratiņiem. Atstājusi ratiņus turpat, viņa ieskrēja ēdamistaba un virtuvītē, arī tur savākdama gružus. Nekā daudz gan nebija, ko ņemt acīmredzot, Blekberna istabene bija rūpīgi pastrādājusi.

Atgriezusies salona, Konstansa apstājās, lai padomātu. Viņa neuzdrošinājās iet augšstāvos pēc atkritumiem tad pamostos istabene un saceltu traci. Pašu svarīgāko viņa jau bija uzzinājusi Blekberna seifa izmēru un atrašanas vietu, ka arī guvusi atru ieskatu viņa kolekcija. Varbūt tagad labāk iet projām.

Taču vilcinādāmas viņa pamanīja kaut ko savādu. Lai gan galdu virsmas un mākslas darbi bija spodri un tīri un papīrgrozos bija tikai niecīgi atkritumi, uz grīdas bija neparasti daudz putekļu, sevišķi pie grīdlīstem gar sienām. Šķita, ka Blekberna čakla istabene tomēr neprot rīkoties ar putekļsūcēju. Konstansa pietupas un parvilka ar pirkstu par managonija grīdlīsti. Tie pat nebija putekļi, bet gan zāģu skaidas.

Viņa paraudzijās uz putekļsūceju, kas karājās pie ratiņiem. Ja viņa to ieslēgs, tad noteikti pamodinās istabeni. Lai tā būtu. Viņa piegāja pie ratiņiem, noņēma putekļsūcēju no āķa, nomainīja tā putekļu maisu. Piegājusi pie tuvākās salona sienas, viņa notupas, ieslēdza putekļsūceju un vairākas reizes ātri novilka pa grīdas malu, cenzdāmas savākt pēc iespējas vairāk putekļu.

Gandrīz tajā paša brīdi augšstāva kaut kas nodunēja. Kas tur ir? Atskanēja miegaina sievietes balss. Kas tur ir?

Izlikdāmas troksni neko nedzirdot, Konstansa pārgāja otrā istabas pusē, atkal notupās un vairākas reizes novilka ar putekļsūceju gar grīdlīstu augšmalu, pēc tam pa priekštelpas paklāju, meklēdama matus un šķiedras.

Pēc brīža balss atskanēja atkal, šoreiz skaļāk. Ei! Ko jūs darat?

Konstansa piecēlās, izslēdza putekļsūcēju un pagriezās. Uz apakšēja pakāpiena stāvēja maza auguma, apaļīga sieviete ap trīsdesmit gadiem ar sarkanu seju, ietinusies liela frotē dvielī un piespiedusi to sev klat ar tuklu roku. Ko jūs darat? Viņa vēlreiz noprasīja.

Konstansa pakniksēja. Atvainojiet, kundze, ka pamodinaju, viņa ar vācu akcentu atbildēja. Istabene, kura parasti kopj šo numuru, cieta negadījumā. Tagad es esmu viņas vietā.

— ir jau pāri pusnaktij! Sieviete iesaucas griezīga balsi.

— atvainojiet, kundze, bet man lika uzkopt šo numuru, tiklīdz tas būs tukšs.

— Blekberna kungs deva īpašus rīkojumus, lai šajā numura vairs nenāktu istabenes!

Taja brīdi no ārpuses atskanēja kāds troksnis tika ievietota karte, slēdzene noklikšķēja un atvērās. Istabene noelsas, piesarka un metas augšā pa kāpnēm uz savu istabu. Pēc mirkļa durvis atvērās, un iesoļoja Blekberns ar sarullētam avīzēm roka.

Konstansa vēroja viņu ka sastingusi ar putekļsūcēju roka.

Blekberns apstājās un lūkojas uz viņu, arvien vērīgak. Tad mierīgi pagriezās, divreiz aizslēdza durvis, izgāja cauri priekštelpai un nometa avīzes uz sānu galdiņa.

— kas jūs esat? Viņš noprasīja, joprojām stāvēdams ar muguru pret Konstansu.

— atvainojiet, ser, es esmu jūsu istabene, viņa atbildēja.

— istabene?

— jūsu jaunā istabene, viņa turpināja. Huanita… meitene, kas uzkopa jūsu numuru… viņa cieta negadījuma. Un tagad man uzdeva…

Blekberns pagriezās un paraudzijās viņā. Konstansa vairs nespēja izteikt ne vārda. Šī vīrieša sejas izteiksme un skatiena bija kaut kas biedējošs tik stingra un nelokāmā apņēmība ka nospodrināts tērauds, kam piejaucēs tādas kā bailes vai pat izmisums.

Viņa mēģināja vēlreiz. Atvainojiet par vēlo stundu. Man tagad jāuzkopj gan savas, gan viņas kajītes, un grūti ar visu tikt galā. Es domāju, ka te neviena nav, citādi nebūtu…

Pēkšņi vīrietis zibenīgi pastiepa roku un sagrāba viņas plaukstas locītavu. Nežēlīgi saspiedis to, viņš pievilka Konstansu sev klāt. Viņa sāpes sarāvās.

— nemuldi, viņš ierunājās klusā, draudošā balsī. Es vēl šovakar devu skaidrus rīkojumus, lai neviens neuzkoptu manu numuru, tikai mana kalpotaja. Un viņš saspieda roku vēl stingrāk.

Konstansa apvaldīja vaidu. Lūdzu, ser. Man neviens neko neteica. Ja nevēlaties, lai jūsu numuru uzkopj, es iešu projām.

Blekberns raudzijās viņā, un viņa novērsa skatienu. Viņš saspieda roku vēl stingrāk, līdz Konstansai šķita, ka viņš to salauzis. Tad viņš brutāli atgrūda viņu. Konstansa nokrita uz grīdas, nometot putekļsūcēju uz paklāja.

— vācies pie velna! Viņš norūca.

Konstansa piecelās, pacēla putekļsūcēju un nogludinaja priekšautu. Pagāja garām Blekbernam, piekāra putekļsūcēju pie ratiņiem un aizstūma ratiņus cauri salonam uz durvīm. Atslēdza durvis, izstūma ārā ratiņus un izgāja gaiteni, zaglīgi pametot pēdējo skatienu uz Blekbernu, kurš jau kāpa augšā pa kāpnēm, bļaudams uz savu istabeni par sveša cilvēka ielaišanu numurā.

31

Uz tjudoru apartamentu ēdamistabas pulēta ķirškoka galda mētājas pavisam neiederīgas drazas. No liela caurspīdīga atkritumu maisa bija izbērti dažādi gruži, saburzīti papīri, saņurcītas salvetes, cigāru pelni. Pendergasts ka ziņkārīgs kaķis staigaja apkārt galdam, salicis rokas aiz muguras, reizēm noliekdamies, lai aplūkotu kaut ko tuvāk, bet nepastiepdams roku un nekam nepieskardamies. Konstansa sēdēja turpat līdzās uz dīvāna, pārģērbusies viena no elegantajām, kuģa veikalos iegadatajam kleitām, un vēroja viņu.

— tu saki, viņš tevi nogāza uz grīdas? Pendergasts pār plecu nomurmināja.

— jā.

— kāds rupeklis! Viņš atkal apgāja apkārt galdam, tad apstājās un paraudzijās uz Konstansu. Tas ir viss?

— augšējos stāvos es nevarēju uziet. Tos sargāja istabene. Atvaino, Aloizij.

— nevajag atvainoties. Tas tik un tā nebija pats svarīgākais. Galvenais ir tas, ka mēs tagad zinām viņa seifa lielumu un atrašanas vietu. Un tu tik lieliski raksturoji viņa kolekciju. Žel gan, ka Agozjens laikam nebija izlikts apskatei. Viņš iebāza roku kabatā, izvilka lateksa cimdu pāri, uzvilka tos un sāka pētīt atkritumus. Pacēla no galda tukšu zeltera pudeli, aplūkoja un nolika malā. Tai sekoja vairākas ķīmiskās tīrītavas zīmītes, cigara gals ar pelniem, saburzīta vizītkarte, netīra kokteiļu salvete, salauzts kompaktdiska vāciņš, uz pusēm pārplēsts kuģa buklets, kokteiļu maisamais kociņš, tukša swan vestu kastīte un pusducis izlietotu koka sērkociņu. Pendergasts to visu pārcilāja ļoti rūpīgi. Nolicis pie malas pēdējo priekšmetu, viņš atkal sāka riņķot ap galdu, salicis rokas aiz muguras, un brīžiem apstājās, lai aplūkotu dažas lietas ar lupu. Pēc tam ar klusu nopūtu izslējās.

— noglabāsim to visu tādā vietā, kur neatradis uzkopēja, viņš nosprieda. Varbūt vēlāk vajadzēs ielūkoties vēlreiz. Viņš novilka cimdus un nometa tos uz galda.

— ko tagad? Jautāja Konstansa.

— tagad jaatrod iespēja ielūkoties seifā. Vēlams tad, kad paša Blekberna nav klat.

— tas varētu būt grūti. Šķiet, kaut kas ir viņu iebiedējis. Viņš nelabprāt atstāj kajīti uz ilgāku laiku un nelaiž, nevienu iekšā.

— ja tas būtu kāds cits, tad es teiktu, ka viņu iebiedejusi divu pasažieru pazušana, par ko tu man stāstīji. Taču ne jau Blekberna kungu. žēl, ka ātrāk nesašaurinajam meklējamo personu loku. Vakar es būtu varējis samērā viegli izpētīt viņa kajīti. Viņš paraudzījās uz Konstansu. Un mēs nedrīkstam aizmirst arī to, ka, lai gan Blekberns varbūt ir galvenais aizdomās turamais, mums ir jaaplūko arī Kalderona un Streidza kajītes, kaut vai tādēļ vien, lai varētu viņus atmest.

Viņš piegāja pie bufetes, ieleja mazu mēriņu kalvadosa un apsēdas uz dīvāna. Viegli saskalinaja dzintardzelleno šķidrumu, pasmaržoja, iedzēra mazu malciņu un nopūtas ar baudu, bet ar nožēlas pieskaņu. Paldies tev, mīļā, viņš teica. Man ļoti žēl, ka Blekberns tev uzbruka. Drīz vien es likšu viņam to nožēlot.

— man tikai žēl, ka… tad Konstansa pēkšņi apklusa.

— kas ir?

— gandrīz aizmirsu. Es atnesu no viņa kajītes vēl kaut ko. Ar putekļsuceju savacu savādu putekļu paraugus.

— kāpēc savādu?

— zinot, ka viņam ir istabene, kas dzīvo turpat, un viņš, bez šaubam, ir visistākais tirāns, man šķita jocīgi, ka viesistaba ir tik putekļaina.

— putekļaina? Atkārtoja Pendergasts.

Konstansa pamāja ar galvu. Visvairāk to bija gar sienam, zem paneļiem. Izskatījās pat drīzāk pēc zāģu skaidām.

Pendergasts pielēca kājās. Konstansa, kur ir tas putekļsucēja maisiņš?

— tur, pie durvīm…

Tikko viņa bija paspējusi to pateikt, aģents metas pie durvīm, paķēra maisiņu, paņēma no virtuves skapīša tīru šķīvi un atgriezās pie galda. Tad viņš sāka darboties īpaši piesardzīgi. Izņēmis no kabatas saliekāmo nazi, viņš uzmanīgi pargrieza maisiņu un izbēra tā saturu uz šķīvja. Uzlicis uz vienas acs juveliera lupu, viņš sāka ar naža asmeni atdalīt putekļus, it kā pētīdams katru graudiņu atsevišķi.

— vai zini, Konstansa, viņš murmināja, noliecies par galdu, tikai pāris collas no tā virsmas, šķiet, ka tev taisnība. Tas ir zāģu skaidas.

— palikušas vēl no būvdarbu laikiem?

— nē. Svaigas zāģu skaidas. Un, ja šis ir tas, ko es domāju… viņš satvēra kaut ko ar mazu pinceti un izslējās, tad mums nebūs jānopūlas ar Kalderonu un Streidžu.

Konstansa raudzijās uz Pendergasta bālo, satraukto seju. Viņa nespēja pat iedomāties, kāda nozīme varētu būt zāģu skaidam.

Konstansa piecēlās un pienāca tuvāk, kamēr aģents steidzīgi meklēja pelnutrauku un sērkociņu. Tad viņš pamāja, aicinot pienākt vēl tuvāk. Pincetē, ko Pendergasts turēja virs pelnutrauka, viņa varēja saskatīt sīciņu, spīdīgu brūnu kristaliņu.

— skaties uzmanīgi, pieteica Pendergasts. Tas nebūs ilgi. Tad viņš aizdedzināja sērkociņu, nogaidīja mirkli, līdz noplok lielākā sēra liesma, pēc tam pielika liesmu kristālam.

Viņi vēroja, ka tas pincetē uzliesmo un kūp. Tad tikai uz īsu mirkli Konstansa sajuta gaisa vieglu aromātu pikantu muskusa un mirru aromatu, eksotisku, savādi reibinošu un nekļūdīgi pazīstamu.

— es zinu šo smaržu, viņa čukstēja.

Pendergasts pamāja ar galvu. Gsalrigčongas iekšejā klostera smarža. Īpašs vīraks, ko izgatavo tikai tur un izmanto, lai atbaidītu neparasti rijīgos kokgraužus.

— kokgraužus? Atkārtoja Konstansa.

— jā.

Viņa pievērsās nelielajai kaudzītei uz galda. Tu doma, ka šīs zāģu skaidas…

— Tieši tā. Daži no šiem kokgraužiem acīmredzot nokļuvuši uz kuģa kopā ar kasti, kura glabājās Agozjens. Blekberns izdarījis īstu lāča pakalpojumu "Polārzvaigznei", ievazājot tos uz kuģa. Viņš pievērsa Konstansai satraukuma starojošu skatienu. Mēs esam atraduši vainīgo. Tagad atliek tikai izvilināt viņu no midzeņa un piekļūt seifam.

32

Skots Blekberns piegāja pie savas kajītes ārdurvīm un ārpuse piekara zīmi "netraucēt", pēc tam stingri aizbultēja tas no iekšpuses. Uzkāpis divus kāpņu posmus līdz savai garderobei, viņš norāva kaklasaiti, novilka žaketi un kreklu, nosvieda kakta, lai istabene pakar, tad novilka arī bikses. Kādu brīdi pastāvēja pie liela spoguļa, kustinadams muskuļus un izklaidīgi apbrīnodams savu torsu, pēc tam no aizslēgtas atvilktnes izvilka safrana krāsās zīda mūka tērpa komplektu. Viņš lēnam ietērpās uzvilka vispirms apakšējo, tad vidējo, visbeidzot virsējo kārtu. Smalkais zīds slīdēja par augumu ka dzīvsudrabs. Viņš sakārtoja visas ieloces, parlika par plecu apmetni, atstājot kailu vienu atlētisko plecu un roku.

Viņš iegāja sava privātajā viesistaba, aizvēra durvis un nostājās istabas centrā, savas Āzijas mākslas darbu kolekcijas vidū, dziļi iegrimis domas. Viņš zināja, ka ir jānomierinās, viņu bija pārāk satraucis viss šovakar pie vakariņu galda dzirdētais. Tātad vakar viņa kajīte bijusi kāda istabene. Un tūlīt pēc tam sajukusi prāta un padarījusi sev galu. Drošības dienesta šefs iztaujāja viņu it kā tikai kārtības labad. Tomēr šovakar viņš sava numura pieķēra vēl vienu kuģa istabeni, par spīti stingrajiem rīkojumiem viesnīcas pārvaldniekam un saimniecības daļas vadītajai. Vai tā bija sagadīšanas?

Vai arī kāds viņu izspiego? Vai viņa gaitas, viņa darbības, viņa pirkumi tiek izsekoti?

Nesaudzigaja kāpienā augšup pa silikona ielejas hierarhijas kāpnēm Blekberns sen jau bija iemācījies uzticēties ļaunām priekšnojautām. Viņš bija pārliecinājies, ka tad, ja intuīcija vēsta, ka viņam uzglun kāds ienaidnieks, parasti tā arī ir. Turklāt šeit, ieslodzīts uz kuģa, bez ierastas daudzpakāpju drošības sistēmas, viņš bija īpaši apdraudēts. Viņš bija dzirdējis baumas, ka pasažieru vidū esot kāds privātdetektīvs, ekscentrisks tips vārda Pendergasts, kas meklē zagli un slepkavu.

Vai šis maitasgabals izspiego viņu?

Neko nevarēja droši zināt, bet, jo vairāk viņš par to domāja, jo ticamak tas šķita. Viņš nevarēja atļauties riskēt likmes bija pārāk augstas. Ar šo ienaidnieku jo, ja nojautā viņu nevīla, citādi to nevarēja nosaukt būs jātiek gala īpašā veida.

Ļoti īpašā veidā.

Viņš izslēdza visas gaismas un stāvēja tumsā, saasinot uztveri. Vispirms viņš uzmanīgi ieklausijās, sadzirdot katru niecīgāko skaņu no tikko jaušamas motoru dunoņas dziļi tērauda korpusa līdz, vēja un jūras viļņu gaudošanai; lietus grabinašanos aiz loga; istabenes šņukstēšanu guļamistaba; neskaidrus soļus gaiteni. Pēc tam viņš pievērsās savam sajūtām baso kāju pieskārienam biezajam paklājam, sandalkoka un vaska smaržai istaba, sajūtai, ko izraisa kuģa lēnā un smagnēja šūpošanās.

Viņš ieelpoja, izelpoja, bija uz laiku japadzen trīs ienaidnieki - naids, iekāre un apjukums. Japānāk miers. No šiem trim visspēcīgākais ienaidnieks bija naids, kas tagad bija gandrīz nosmacējis Blekbernu sava uzvarošajā apskavienā.

Dzelžaini savaldīdams sevi, viņš piegāja pie molberta, kas stāvēja pie tālākas sienas. Uz tā kaut kas bija atbalstīts un apsegts ar pārsietu vissmalkākā zīda pārklāju. Viņš pieļāva muļķīgu kļūdu, jau no paša sākuma neglabājot to seifā, taču viņš negribēja slēpt aiz atslēgas to, kas bija tik bieži nepieciešams. Savai istabenei viņš bija devis visstingrākos rīkojumus nepacelt pārklāju un neskatīties zem ta. Un viņš zināja, ka istabene paklausīs gadiem ilgi viņš bija meklējis, līdz atrada tik uzticamu kalponi, kurai nepiemita ne iztēle, ne ziņkārība, bet tā pirmā kuģa istabene tā, kura padarīja sev galu, laikam ieskatījās aiz zīda aizkara. Tagad, ja viņa aizdomas bija pamatotas un šis Pendergasts meklēja tieši to, arī seifs vairs nebūs pietiekami drošs. Visiem zināms, cik viegli uzlaužami ir viesnīcu seifi, un droši vienu arī kuģa seifi, pat lielākie, nav labāki. Tie bija paredzēti sīku zaglēnu aizbaidīšanai, bet ne vairāk,

— Būs jaatrod labāka slēptuve.

Uzmanīgi novērsis skatienu, viņš saudzīgi pacēla zīda pārsegu un novietoja dārgo priekšmetu istabas vidu. Ar ceremoniālu rūpību sakārtoja uz lielas sudraba paplātes trīsdesmit sešas sviesta sveces un nolika senlietas priekšā, lai labāk to apgaismotu, visu laiku novērsis skatienu. Viņš ielika aromatisko nūjiņu saišķus divos grezni rotātos zelta biķeros un novietoja tos abas puses dargumam.

Sviesta sveces mirgoja, piepildot telpu ar īpašu, viļņojošu, zeltainu gaismu. Pēc tam viņš sveču priekšā izklāja nošūtu zīda paklājiņu un apsēdās uz tā lotosa pozā. Aizvēris acis, viņš sāka kaut ko skandēt tā bija savāda, klusa, zema dūkoņa, kura uzmanīgs klausitajs sadzirdētu vienu un to pašu skaņu virknes atkārtošanu bez sākumā un gala. Telpu pildīja sviesta sveču siltais, dzīvnieciskais aromats, bet skandēšana te pieņēmās spēkā, te pieklusa, radot savādo Tibetiešu polifonijas efektu, kas pazīstams ar nosaukumu sygyt spēju ar vienu balsi vienlaikus izdziedat divas notis. Šis mākslas pamatlicēji bija tenjo mūki, pie kuriem arī viņš bija to mācījies.

Pēc pusstundas ilgas skandēšanas un sēdēšanas ar aizvērtām acīm trīs ienaidnieki bija pazuduši, aizdzīti. Blekberna prāts bija brīvs no naida un iekāres un spēja uztvert vajadzīgo. Viņš pēkšņi plati atvēra acis un cieši paraudzijās uz sveču apgaismoto maģisko relikviju.

Viņš jutās ka saņēmis elektriskas strāvas triecienu. Viņa ķermenis saspringa, muskuļi izspiedās, dzīslas uz kakla savilkās, miega artērija pulsēja. Taču skandešana nepierima, tā turpinājās arvien ātrāka tempa, pārejot augstākos reģistros, sasniedzot tādu skaņas intensitāti, kas nemaz vairs nelīdzinājās cilvēka balss parastajiem toņiem.

Viņš skatijās, skatijās un skatijās. Telpu sāka pildīt savāds aromāts - šķebīga trūdu smaka, līdzīga pūstošām suņusēnēm. Gaiss it kā sabiezēja, to sāka pildīt dūmi, kas saplūda kopā kādas četras pēdas viņam priekšā, sablīvējoties ka tumšs, staipīgs biezenis blīva, gandrīz stingra masa. Un tad…

Tā sāka kustēties.

33

Šajā ceļojumā tik daudz kas ir pirmoreiz, nodomāja Betija Džondrova no parādaishilsas Arizonas štata, gaidīdama kinoteātra "Belgravia" zeltitaja vestibila ar programmas gramatiņu roka. Vakar viņa kopā ar dvīņumāsu villu bija aizgajusi uz sejona sunspa izveidot jauki saskaņotus tetovējumus uz dibena viņai taureniti, Villai kameni. Rīdžentstrita viena no kuģa divām lepnākajām iepirkšanās arkadem viņas bija iegādājušās kaju sprādzes ar īstiem briljantiem un tagad uzlika tās katru vakaru. Kas varētu noticēt, domāja Betijā, ka viņam abam ir astoņi bērni un tagad jau ir vienpadsmit sprigani mazbērni? Paldies dievam, ka viņas vienmēr rūpējās par savu izskatu, atšķirība no daudzam vidusskolas klasesbiedrenem. Betija īpaši lepojas ar to, ka sešdesmit trīs gadu vecuma viņai vēl der vidusskolas izlaiduma kleita tas uzlaikošanas rituālu viņa nepagurusi atkārtoja katru gadu izlaiduma balles gadadiena.

Viņa atkal paraudzijās apkārt un ieskatījās pulksteni. Jau gandrīz viens nakti. Kur tā Villa iekritusi? Viņa pirms kādas pusstundas aizgāja nopirkt baterijas fotokamerai. Varbūt vēl agrāk.

Tieši Villa visvairāk karoja satikt kinozvaigzni Bredoku vailiju. Viens no šī brauciena spožākajiem piedāvājumiem un viens no iemesliem, kāpēc viņas to izvēlējās, bija vailija jaunākās šausmu filmas pirmizrādes solījums okeāna vidu. Tā bija paredzēta desmitos, taču Bredoku vailiju, ka vēstīja baumas, vetrainaja laika bija pievārējusi neliela jūras slimība.

Viņa atkal nopētīja publiku, bet Villa joprojām nerādījās. Ja viņa tūlīt neieradīsies, Betijai būs vienai jātiēkas ar vailiju. Viņa izvilka no somiņas pūdernīcu, aplūkoja spogulīti savu seju, viegli pieskārās ar mutautiņu lupu kaktiņiem, tad aizcirta pudernicu un ielika atpakaļ somiņa.

Pēkšņa rosība skatitaju pulciņa ārmala vēstījā, ka gaidīšana nav bijusi veltīga. Bredoks vailijs bija klat uzcirties lepna tumši zila bleizerā un kremkrāsās bikses, iesoļoja vestibila vairāku kuģa virsnieku pavadībā. Viņš izskatījās vesels ka rutks.

Ieraudzījis sieviešu bariņu, viņš nāca pie tam, plati smaidīdams. Labvakar, dāmas! Viņš sveicinaja un pasniedzas krūšu kabatā pēc pildspalvas, kamēr sievietes, ķiķinadāmas un sarkdāmas, pastiepa viņam pretī filmas programmiņas. Vailijs spraucas cauri pubtikai, uzrunādams visus, parakstīdams programmiņas un pozēdams fotogrāfijām. Dzīvē viņš bija pat vēl glītāks nekā uz ekrāna, Betija vēl brīdi vilcinājās, cerība, ka masa uzradisies pēdēja brīdi, bet tad jau vailijs stāvēja viņas priekšā.

— pēdējā, bet ne mazsvarīgakā, viņš šķelmīgi piemiedza ar aci, satvēra viņas plaukstu savējas un silti to saspieda. Man jau teica, ka ar šo kuģi ceļo dažas patiesi burvīgas dāmas. Es viņiem neticēju līdz šim brīdim!

— ko jūs, vailija kungs, Betija ar draisku smaidu atbildēja. Jūs jokojat. Man ir seši mazbērni, vai zināt.

Viņa acis izbrīna iepletās. Seši mazbērni? Kas to būtu domājis? Tad viņš atkal piemiedza ar aci.

Betija Džondrova nezināja, ko atbildēt. Nosarkusi līdz matu saknēm, viņa pirmoreiz pēdējā pusgadsimta laika atkal sajūtas ka nevainīga, samulsusi, apjukusi skolniecite, kuras roku satvēris futbola komandas kapteinis.

— Es jums uzrakstīšu veltījumu. Vailijs paņēma no viņas programmiņu, ar lepnu žestu uzšņāpa savu parakstu un devās tālāk, pēdējoreiz pamadams pielūdzejam.

Betija pacēla programmiņu un aplūkoja uzrakstīto. "visjaukakajai draiskajai vecmāmuļai mīla un franču skūpsti, Breds Vailijs."

Viņa turēja programmiņu trīcošas rokas. Liktenis bija lēmis, ka šis bija viens no skaistakajiem brīžiem viņas dzīve. Kad Villa to ieraudzīs…

Vailijs bija pazudis, un.vestibilu sāka pildīt sapucejušies skatitaji. Betija atguvas no sapņiem jāiet aizņemt divas labas vietas, un veicīgi! Lai gan Villa nokavēja tikšanos ar Bredoku, viņa vēl varēja paspēt uz pirmizrādi.

Viņa parādīja kontrolierim savu iepriekš rezervēto biļeti, iegāja zālē, atrada ļoti labu vietu paša priekšā un nolika uz, blakus esoša krēsla savu somiņu, "Belgravia" kinozāle bija iespaidīga telpa, kas aizņēma lielāko daļu kuģa priekšgala no otra līdz piektajam klājam, svinīgi tumša, gaumīgi rotata ar zilam un dzeltenam neona gaismam, ar mīkstiem, ērtiem sēdekļiem, platu skatuvi un lielu balkonu. Drīz vien, par spīti vēlajai stundai, ietilpīga zāle ar piecsimt vietām bija pilna. Jau pēc brīža gaismas nodzisa, un Bredoks vailijs smaidīdams parādījās uz skatuves priekškara priekšā, viena prožektora spožaja gaisma. Viņš teica dažus vārdus par filmu, pastāstīja pāris joku par uzņemšanas grupas darbu Ņujorka, pateicas dažādiem producentiem, aktieriem, scenārijā autoram, režisoram un spēcefektu dizaineram. Aizsūtīja pubtikai gaisa skupstu un nogaja no skatuves. Zāle atskanēja aplausi, uz, priekškara parādījās izgaismots 20th century fox logotips, un priekškars atvērās.

Skatitaji noelsas. Betija Džondrova pielika roku priekšā mutei. Tieši ekrāna priekšā karājās izcils butaforiju mākslas meistardarbs filmas projektora apgaismota pārsteidzoši reālistiskā sievietes līķa figūra, no kuras pilēja asinis. Skatitaju vidu atskanēja satraukta murdoņa, redzot šo baiso pārsteigumu, kas laikam bija īpaši paredzēts pirmizrādes noskaņas uzkurināšanai. Figūra bija paslēpta aiz priekškara un pēc tam atklala, lai pārbiedētu publiku. Tā bija apbrīnojami reālistiskā pat pārāk.

Parādījās filmas nosaukums "vivisektors", un burti rēgojās tieši uz ķermeņa, uz krūtīm, kas tiešam izskatījās ka prāta jukuša ķirurga apstrādātas. Publika apbrīna noelsas par šādu asprātīgu, bet reize arī atbaidošu akcentu.

Betija pēkšņi paliecās uz priekšu. Butaforiska līķa apģērbs šķita dīvaini pazīstams ar asinīm nošķaidītā vizuļojošā zīda kleita, melnas laiviņas, īsie, gaišie mati…

Pieķērusies pie priekšējās rindas sedekļa atzveltnes, viņa pietrūkās kājās.

Villa! Viņa iesaucas, radīdama ar roku. Ak, mans dievs! Tā ir Villa! Mana māsa! Kajs viņu noslepkavojis! Ar griezīgu kliedzienu, kas parskaneja visu zaļi, viņa bezsamaņa atkrita krēsla. Attēls uz ekrāna nodrebēja, tad satumsa. To redzot, skatitaji pielēca kājās un, panika kliegdami, grūstīdamies, metas uz izejas durvju pusi.

34

Tuvojās dienasvidus, un Patriks Kempers gaidīja kuģa medpunktā, saņemdams spēkus gaidamājam pārbaudījumam. Viņš bija domājis, ka trīsdesmit gadu laika kruizu kuģu drošības dienesta viņš jau redzejis visu. Arī slepkavību. Taču tas bija kas vēl ļaunāks par slepkavību. Piecsimt pasažieri bija piedzīvojuši kaut ko neizsakāmi drausmīgu. Uz kuģa bija sākusies panika, un ne tikai pasažieru, bet arī zemāko klāju apkalpojoša personālā vidu, kurus jau bija pārbiedējusi pašnāviba.

Tagad viņam bija jāpieņem atbaidošs fakts uz "Britānijas" klāja bija slepkava maniaks, bet viņam nebija pat minimālu resursu cīņai ar to. Kad viņš Bostonā dienēja policijā, tur bija īpašas grupas, kas nodarbojās ar lietisko pierādījumu vakšanu malu un šķiedru speciālisti, toksikologi, pirkstu nospiedumu speciālisti un ballistikas eksperti, ka arī dns ekspertu grupas, šeit viņam nebija resursu. Nujuh . Un apsardzes vīru vidu bija tikai viens bijušais policists, kas savulaik dienējis gaisa kara bāze vācijā.

Pa kreisi no viņa stāvēja komandas kapteine Kerola Meisone, par laimi, apbrīnojami mierīga. Otra puse bija Lesērs, kurš izskatījās vairāk satriekts. Kuģa galvenais mediķis spējīgs, bet pavecs internists no Džona Hopkinsa slimnīcas, kuram darbs uz kuģa patika tāpēc, ka tas ir viegls un ar nelielu slodzi, izskatījās visvairāk izsists no līdzsvara.

Komodors Katers enerģiski iesoļoja medpunktā, ka vienmēr, spodrā uniformā, ar granītcietu sejas izteiksmi. Kempers slepus ieskatījās pulksteni tieši divpadsmit.

Katers lieki nekavējas. — Kempera kungs? Ziņojiet!

Kempers noklepojas. — Upuris ir Villa Berkšira no tempas Arizonas štata. Nesen kļuvusi par atraitni, ceļoja kopā ar masu Betiju Džondrovu. Izskatās, ka viņa nogalināta ar vienu mačetes cirtienu šis ierocis ir skatuves rekvizīts, kas glabājās aizslēgtā skapīti aiz skatuves.

Katers sarauca pieri. — Skatuves rekvizīts?

— jā. Mēs vēl nezinām, vai slepkava to uzasinaja vai vienkārši atrada tādu neviens nez kāpēc neatceras, kāda bija mačete. Viņu nogalināja tieši aiz skatuves tur atrasts liels daudzums asiņu. Nāves iestašanas varēja būt pusstundu vai divdesmit minūtes pirms priekškara pacelšanas vismaz tad Berkširas kundze pēdējoreiz redzēta dzīva. Nogalinājis upuri, slepkava ar skatuves trīšiem pacēlis uz āķiem uzkārto ķermeni. Šķiet bet tas ir tikai pieņemums -, ka noziedznieks ievilinājis upuri aizkulisēs nogalinājis ar vienu cirtienu un ātri pakāris. Viss process varēja ilgt tikai dažas minūtes.

— ievilinājis aizkulises?

— tā ir slēgta teritorijā, kur nepiederošiem ieeja aizliegta. Slepkavam bija atslēga. Un es saku "ievilinājis" tāpēc, ka grūti iedomāties, kāpēc lai kāds pasažieris bez iemesla ietu uz turieni.

— vai ir aizdomas turāmie?

— vēl nav. Mēs iztaujajam masu, un viņa pateica tikai to, ka viņas abas bija norunājušās tikties pie kinoteatra kādu laiku pirms sākumā, cerība dabut Bredoka vailija autografu. Uz kuģa viņas nevienu citu nepazina un nebija ne ar vienu iepazinušas viņa teica, ka abu mērķis bija pavadīt laiku divata, nevis satikt vīriešus vai apgrozīties sabiedrība. Viņa apgalvo, ka viņam nav ienaidnieku un uz kuģa nav notikuši nekādi starpgadījumi vai konflikti. Īsi sakot šķiet, ka Berkširas kundze ir nejauši izvēlēts upuris.

— vai ir kādas izvarošanas vai seksuālās vardarbības pazīmes?

— kapteini, es neesmu ārsts.

Katers pievērsās galvenajām mediķim. - doktor Grendin?

Ārsts noklepojās. — Kapteini, tas tiešam ir briesmīgi, tads trieciens mums visiem…

— vai ir kādas izvarošanas vai seksuālās vardarbības pazīmes? Katers sausi atkārtoja.

— jums jasaprot, ka mums šeit uz kuģa nav vajadzīga aprīkojuma sekcijas veikšanai un man nav tādas kvalifikacijas. Mana apmācība tiesu medicīnā ir minimālā un sen novecojusi. Mēs ievietojam līķi saldētava, lai varētu veikt apskati, kad nonāksim osta. Es neesmu to detalizēti izpētījis, jo šadas manas darbības vēlāk varētu tikai sarežģīt tiesu medicīnas ekspertu darbu.

Katers raudzijās uz ārstu ar neslēptu nicīgumu. — Parādiet man līķi.

Šo prasību ārsts uzklausīja, neticīgi klusēdams.

— labi, bet es jūs brīdinu, ka izskatās nelāgi…

Doktor, paturiet pie sevis komentārus, kas neattiecās uz lietu.

— jā, protams. Ārsts ļoti negribīgi atslēdza durvis kabineta aizmugure, un visi iegāja šaura telpa, kas kalpoja par kuģa morgu. Telpa stipri oda pēc ķimikālijām. Pie tālākas sienas bija deviņas nerusoša tērauda atvilktnes līķu glabāšanai. Deviņas šķita varbūt pārāk daudz, taču Kempers labi zināja, ka cilvēki bieži mirst uz kuģiem, sevišķi, ņemot vērā kruīzu kuģu pasažieru vidējo vecumu un tieksmi ceļojuma laika nodoties pārmērībām ēšana, dzeršana un seksuālās izlaidības.

Ārsts atslēdza vienu no vidējam durtiņām un izvilka atvilktni ar puscaurspidigu līķa maisu. Kempers varēja saskatīt tajā kaut ko sārtu. Viņa kuņģis sāka sažņaugties nelabuma.

— atveriet to.

Kempers jau bija apskatījis līķi, tiesa gan, droši nezinot, ko īsti meklēt. Viņš nepavisam nevelejās redzēt to vēlreiz.

Ārsts negribīgi sāka vilkt vaļa rāvējslēdzēju. Komodors pasniedzas un strauji atrāva to, atsedzot kailo ķermeni. Skatieniem pavērās milzīga brūce krūšukurvi, kas sniedzas cauri sirdij. Uzplūda stipra formalīna smaka.

Kempers norīstījās.

Viņiem aiz muguras atskanēja kāda pieklājīgā balss. Atvainojiet, dāmas un kungi.

Kempers pagriezās un nespēja noticēt savam acīm, ieraugot durvis Pendergastu.

— kas, elle, tas tāds? Noprasīja komodors.

Kempers piesteidzas pie ienāceja. Pendergasta kungs, šī ir ļoti slepena tikšanas, un jums nekavējoties jāiet projām!

— tiešam? Pendergasts laiski pārjautāja.

Kempera nelabumu nomainīja dusmas. Šis bija pēdējais piliens viņa pacietības kausā. Pendergast, es jūs vairs nebrīdināšu…

Viņš aprāvās pusvārdā, vaļēju muti. Pendergasts bija izņēmis maku, atvēris to un rādīja zeltītu PBL žetonu. Kempers neticīgi raudzijās uz to.

— kāpēc jūs nepavadat šo cilvēku ārā no šejienes? Jautāja komodors.

Kempers nezināja, ko atbildēt. Itin neko.

— es cereju, ka šajā ceļojuma izdosies palikt incognito, paskaidroja Pendergasts. Taču izskatās, ka pienācis laiks piedāvāt jums palīdzību, Kempera kungs, šoreiz profesionālu palīdzību. Bēdīgā patiesība ir tāda, ka šādas lietas ir mana specializācija. Paslīdējis garām Kemperam, viņš piegāja pie līķa.

— Kempera kungs, es jums teicu dzeniet šo cilvēku ārā!

— komodor, man ļoti žēl, bet viņš laikam ir federalais aģents…

Kempers atkal nespēja atrast īstos vārdus.

— viņam šeit nav jurisdikcijas, atcirta komodors. Mēs esam starptautiskajos ūdeņos uz britu kuģa, kas reģistrēts Libērijā.

Pendergasts izslējās. — Tas tiesa. Es saprotu, ka man šeit nav oficiālu pilnvaru un viss atkarīgs tikai no jūsu atļaujas. Taču es būtu ļoti pārsteigts, ja jūs atteiktos no manas palīdzības, ņemot vēra to, ka nevienam no jums nav ne mazākas jausmas, ko iesākt ar šo. Viņš pamāja ar galvu uz līķa pusi. Kā tas izskatīsies, ja vēlāk naks gaisma, ka kuģa virsnieki atteicās no FIB īpaša aģenta palīdzības, kurš ir labi apmacīts pierādījumu vakšana un liesu ekspertīzes darba? Viņš vēsi .pasmaidīja. Ja jūs pieņemsiet manu palīdzību, tad vismaz vēlāk būs kāds, kam uzvelt vainu, vai ne?

Viņš paraudzijās apkārt.

Visi klusēja.

Pendergasts salika rokas aiz muguras. — Doktor? Jums jānoņem upurim vagīnas, anālās atveres un mutes uztriepes un jāpārbauda, vai nav spermas.

— uztriepes, ārsts klusi atkārtoja.

— jums droši vien ir vates kociņi un mikroskops, vai ne? Tā jau es domāju. Un jūs noteikti zināt, ka izskatās spermas šuna? Pievienojiet vienu pilienu h'.onin y, lai tas labāk parādītos. Pēc tam vaginas un analas atveres apvidus rūpīga vizuālā apskate jāraugas pēc zīmīgiem pietūkumiem, apsarkumiem vai savainojumiem. Ļoti svarīgi ir pēc iespējas ātrāk uzzināt, vai šis ir seksuālā rakstura noziegums vai… kaut kas cits. Paņemiet arī asins analīzi un veiciet alkohola parbaudi asinīs.

Viņš pagriezās. — Kempera kungs? Es jums ieteiktu nekavējoties uzvilkt upurim uz plaukstām plastmasas maisiņus un cieši nosiet uz plaukstu locitavam ar gumijas saitēm, ja upuris pretojās uzbrucējam, aiz nagiem var būt ādas vai matu paliekas.

Kempers pamāja ar galvu. — Izdarīšu.

— vai jūs saglabājāt upura apģērbu?

— jā. Aizzīmogotos plastmasas maisos.

— lieliski. Pendergasts pagriezās un uzruna ja visus klātesošos. Ir japasaka daži nepatīkami fakti. Ir pazuduši divi cilvēki, un tagad šī slepkavība. Es uzskatu, ka pazušana ir saistīta ar šo slepkavību. Es atrodos uz šī kuģa ar uzdevumu atrast nozagtu priekšmetu, kura zādzība arī izraisīja slepkavību. Es nepavisam nebrīnītos, ja visos četros noziegumos būtu vainojama viena un tā pati persona. Īsi sakot, visi pierādījumi norāda uz to, ka uz kuģa ir sērijslepkava.

— Pendergasta kungs… Kempers gribēja iebilst.

Pendergasts pacēla roku. Ļaujiet man pabeigt, lūdzu. — Uz kuģa ir sērijslepkava, kura nežēlība pieņēmās spēkā. Pirmos divus upurus viņš vienkārši izmeta par bortu, bet šo vairs ne. Šī rīcība jau ir daudz dramatiskaka un vairāk līdzinās iepriekšējai slepkavībai, kuru es izmeklēju. — Kāpēc? Tas vēl janoskaidro.

Visi klusēja.

— kā jūs jau norādījāt, slepkavam bija aizkulišu durvju atslēga. Taču nevajag kļūdaini pieņemt, ka viņš ir komandas loceklis.

— kurš teica, ka tas ir komandas loceklis…? Iesāka Kempers.

Pendergasts atmāja viņam ar roku. Neuztraucieties, Kempera kungs. Ja es nekļūdos, tad slepkava nav komandas loceklis. Taču viņš varēja izlikties par tādu un kaut ka iegūt dienesta telpu durvju atvēršanas karti. Ka darba hipotēzi es varētu ieteikt, ka Villa berkšīra tika ievilinātā aizkulises, piesolot tikšanos ar Bredoku vailiju. Tas liek pieņemt, ka slepkava bija pārģērbies par kādu augsta ranga personu.

Viņš pievērsās komodoram. — Kur mēs atrodamies, ja drīkstu uzdot šo jautājumu?

Komodors drūmi raudzījās viņa, tad pievērsās Kemperam. Vai jūs ļausiet šim… pasažierim pārņemt visu kuģa drošības dienesta darbu? Viņa balss bija cieta ka tērauds.

— nē, ser. Bet es ar visu cieņu ieteiktu pieņemt viņa palīdzību. Viņš… jau ir mums izpalīdzējis.

— jūs pazīstat šo cilvēku un esat jau izmantojis viņa pakalpojumus?

— jā, ser.

— kādā jomā?

— Kazino, atbildēja Kempers. — Viņš palīdzēja mums likt gala ar kāršu blēžiem. Kempers nepiemineja, ka Pendergasts šajā pasākumā laimēja vairāk nekā ceeturtdaļmiljonu mārciņu, un šī nauda vēl nav atgūta.

Komodors nicīgi atmeta ar roku, it kā lai pēkšņi norobežotos no risināmās problēmas. Labi, Kempera kungs. Jūs jau zināt, ka es ka šī kuģa komandieris neiesaistos jautājumos, kas nav saistīti ar kuģošanu. Viņš aizsojoja līdz durvīm un atskatijas. Es jūs brīdinu, Kemper. Tagad tas ir uz jūsu pleciem. Tas viss. Tad viņš pagriezās un pazuda.

Pendergasts paraudzijās uz Meisoni. — Vai drīkstu jautāt, kāda ir "Britānijas" pašreizējā atrašanas vieta? Un cik tālu ir tuvākā cietzeme.

— mēs esam apmēram tūkstoš divsimt kilometrus uz austrumiem no flāmu raga, tūkstoš astoņsimt kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Sentdžonas ņufaundlenda.

— tuvākā osta ir Sentdžona?

— tagad jā, atbildēja Meisone. Vēl pirms dažam stundām tā būtu bijusi golveja īrija. Mēs esam okeāna vidu.

— Žēl gan, nomurmināja Pendergasts.

— kāpēc? Jautāja komandas kapteine.

— jo es esmu pārliecināts, ka slepkava uzbruks atkal. Drīz.

35

Būdams Aberdinas bankas un tresta izpilddirektors, Gevins Bruss bija pārliecinājies ne bez drūma gandarījuma -, ka viņam ir liela pieredze vadības pārņemšanā grūtās situācijās un stingras kārtības iedibināšana. Savas karjeras laika viņš bija pārņēmis ne vairāk, ne mazāk ka četras neveiksmīgas bankas, nostādījis tas atkal uz kājām un laidis apgrozība to bagātības. Pirms tam viņš bija dienejis karaliskajā kara flotē, piedalījies karadarbība Folklendu salas, un šī pieredze viņam lieti noderēja. Taču tik dīvaina un biedējošā situācija ka šoreiz viņš vēl nekad nebija nonācis.

Bruss ceļoja kopā ar diviem citiem Aberdmas bankas un tresta pārstāvjiem Nailzu Velču un Kventinu Šarpu, arī bijušajiem flotes virsniekiem, kas tagad bija eleganti ģērbti Sitijas stila baņķieri. Viņš bija ar šiem vīriem strādājis kopā daudzus gadus un zināja, ka tie ir krietni un uzticami. Šo ceļojumu viņi bija saņēmuši ka dāvanu no klientes fmilijas Dalbergas pateicība par sniegtajiem pakalpojumiem. Mūsdienas vairākums bagāto klientu uzskata, ka baņķieris ir viņiem pateicību parāda, bet Emīlija saprata, cik svarīgi ir uzturēt veclaicīgi labas, abpusējas uzticības pilnas attiecības. Un Bruss godam attaisnoja šo uzticību, palīdzot viņai divas sarežģītas laulības šķiršanas un grūta mantojuma lieta. Pats būdams atraitnis, viņš augsti vērtēja šis dāmas uzmanību un dāvanu.

Žēl gan, ka tagad viss pavērsās tik nelāgi.

Pēc biedējošā pārsteigumā kinoteātri iepriekšējā vakara, ko viņš redzēja pats savam acīm, Bruss uzreiz saprata, ka kuģa vadība šajā situācijā ir bezpalīdzīga. Viņiem ne tikai nebija ne jausmas, ka izmeklēt slepkavību vai atrast vainīgo, viņi, šķiet, nespēja pienācīgi reaģēt uz paniku un bailēm, kas sāka pārņemt kuģi, turklāt ne tikai pasažierus, bet, ka Bruss sarūgtinats bija pamanījis, arī apkalpojošo personālu. Viņš pietiekami ilgi bija dienējis uz kuģiem, lai zinātu, ka jūrniekiem piemīt īpaša māņticībā, "Britānija" bija kļuvusi trausla un neaizsargāta, un viņš bija pārliecināts, ka vēl viens trieciens izraisīs vispārēju haosu.

Tāpēc viņš pēc pusdienām kopā ar Velču, Šarpu un Dalbergas kundzi, kura uzstājā, ka vēlas piedalīties, izstrādāja rīcības plānu pēc visiem noteikumiem. Tagad, soļojot draugiem pa priekšu pa lepnajiem gaiteņiem, Bruss jau sāka justies mierīgāk, zinot, ka viņi uzsāks plana īstenošanu.

Neliela grupa devās augšup caur visiem klājiem, līdz nonāca gaiteni, kas veda uz komandtiltiņu. Tur viņus apturēja nervozs apsargs ar stiklainam acīm un paspurušiem matiem.

— mēs esam ieradušies pie komodora Katera, paziņoja Bruss, pasniegdams savu vizītkarti.

Apsargs paņēma karti, aplūkoja to. Vai drīkstu vaicat, kādā jautājumā, ser?

— saistībā ar neseno slepkavību. Pasakiet, ka mēs esam noraizējušos pasažieru grupa un veļamies nekavējoties viņu satikt. Mirkli vilcinājies, viņš kautrīgi piebilda: atvaļināts karaliskas kara flotes kapteinis.

— jā, ser. Vienu mirkli, ser.

Tad apsargs aizsteidzās, aizvērdams un aizslēgdams aiz sevis durvis, Bruss nepacietīgi gaidījā, sakrustojis rokas uz krūtīm. Pagaja piecas minūtes, līdz apsargs atgriezās.

— ser, nāciet, lūdzu, līdzi.

Bruss ar pārējiem sekoja apsargām cauri lūkai uz daudz vienkāršāku kuģa sektoru ar linoleja grīdām, pelēki krāsotām sienam ar koka imitācijās apdari un dienasgaismas spuldžu apgaismojumu. Pēc brīža viņi nonāca askētiski iekārtotā apspriežu telpa, kur pa vienīgo logu rindu pavērās skats uz bezgalīgu, vētras plosītu okeānu labā borta pusē.

— lūdzu, apsēdieties. Tūlīt varesiet runāt ar komandas kapteini Meisoni.

— mēs lūdzam tikšanos ar kuģa komandieri, atbildēja Bruss. Tas būtu komodors Katers.

Apsargs bažīgi pārlaida plaukstu par matiem. Komodors pašlaik ir aizņemts. Atvainojiet. Komandas kapteinis ir otra augstāka amatpersona.

Bruss jautājoši paraudzijās uz saviem pavadoņiem. Vai uzstāsim?

— tas diemžel neko nelīdzēs, ser, atbildēja apsargs.

— nu tad lai būtu komandas kapteinis.

Viņi neapsēdās. Pēc brīža durvis parādijās sieviete spodrā uniformā, zem cepures paslēptiem matiem. Pārvarējis izbrīnu, ieraugot sievieti, Bruss bija patīkami pārsteigts par viņas mierīgo un nopietno izturēšanos.

— lūdzu, sēdieties, viņa aicināja un nevilcinoties apsēdas galda galā arī šo sīkumu Bruss nepalaida garām un atzinīgi novērtēja.

Baņķieris uzreiz ķērās pie galvena. Kapteine Meisone, mēs esam vienas no lielakājām lielbritānijas bankam klienti un pārstāvji to es saku tikai tādēļ, lai pārliecinātu jūs par mūsu uzticamību. Es pats esmu bijušais karaliskas kara flotes kapteinis,Viņas majestates dienesta uz kuģa "Saseksa". Mēs esam ieradušies, jo uzskatam, ka kuģim draud briesmas, ar ko komanda, iespējams, nevarēs tikt gala.

Meisone klausījās.

— pasažieri ir ļoti noraizējušies. Kā jūs droši vien jau zināt, daži sākuši ieslēgties savās kajītēs. Visi runa par to, ka uz kuģa klāja ir sērijslepklava Džeks Uzšķērdējs.

— to es labi zinu.

— gadījuma, ja nebūsiet pamanījusi, arī komanda ir izbiedēta, iejaucas Emīlija Dalberga.

— arī šis problēmas mums ir zināmās, un mēs rīkojamies, lai situāciju labotu.

— vai tiešam? Jautāja Bruss. Tādā gadījumā, kapteine Meisone, vai drīkstu jautāt, kur ir kuģa drošības dienests? Līdz šim viņi ir bijuši praktiski neredzami.

Meisone paraudzijās acis katram pēc kārtas. Runāšu atklāti. Iemesls, kāpēc drošības dienests nav redzams, ir tads, ka tajā tiešam ir maz darbinieku vismaz salīdzinājuma ar "Britānijas" lielumu. Mēs daram visu iespējamo, taču kuģis ir ļoti, ļoti liels un uz klāja ir četri tūkstoši cilvēku. Visi mūsu drošības dienesta darbinieki strādā cauru diennakti.

— jūs teicāt, ka darat visu iespējamo, bet kāpēc tad kuģis nav pagriezts atpakaļ? Mums nav pilnīgi nekādās citas izvēlēs ka vien pēc iespējas ātrāk atgriezties osta.

To dzirdot, kapteine Meisone šķita noraizējusies. Tuvākā osta ir Sentdžona Ņufaundlenda, tāpēc, ja mēs izlemtu mainīt kursu, tad dotos uz turieni. Taču mēs nemainīsim kursu. Mēs turpināsim ceļu uz Ņujorku.

Brusu tas parsteidza. — Kāpēc?

— tadi bija komodora rīkojumi. Viņam ir… pamatoti iemesli.

— un kādi tie būtu?

— pašlaik mēs virzāmies gar perifēriju lielai ziemeļrietumu virziena vētrai, kas plosās virs lielā sēkļa. Mainot kursu uz Sentdžonu, mēs iekļusim tieši vētras centra. Turklāt, mainot kursu uz Sentdžonu, mums būtu jāšķērso i.abradora straume jūlija aisbergu sezonas laika, bet tas, lai gan nav bīstami, liktu mums samazina! Ātrumu. Un, visbeidzot, šī kursa maiņa ļautu mums ietaupīt tikai vienu dienu. Komodors uzskata, ka piestāt Ņujorka būtu pareizak, ņemot vērā… ņemot vērā likumsargāšanas resursus, kas mums, iespējams, būs vajadzīgi.

— uz kuģa atrodas maniaks, teica Emilija Dalberga. Tās "vienas dienas" laikā var tikt nogalināts vēl kāds.

— un tomēr tādi ir komodora rīkojumi.

Bruss piecēlās. Tad mēs uzstājām, ka vēlamies runāt tieši ar viņu.

Kapteine Meisone arī piecēlās, un tajā brīdi profesionālisma maska it kā noslīdēja, un Bruss pamanīja viņas seja noguruma un dziļu skumju izteiksmi. Komodoru pašlaik nedrīkst traucēt. Man ļoti žēl.

Bruss nikni raudzijās viņā. — Mums arī ir žēl. Varat nešaubīties, ka komodora atteikšanas tikties ar mums nepaliks bez sekām. Ne tagad, ne vēlāk. Mēs nepacietisim necieņu.

Meisone pastiepa roku. — Brusa kungs, es atzīstu, ka jūsu viedoklis ir saprātīgs, un darīšu visu iespējamo, lai paziņotu komodoram visu jūsu teikto, bet mēs atrodamies jūra uz kuģa, kuģim ir komandieris, un šis komandieris ir pieņēmis lēmumu. Jūs kā bijušais kapteinis noteikti sapratīsiet, ko tas nozīme.

Bruss izlikās nemanam pastiepto roku. Jūs kaut ko aizmirstat. Mēs esam ne tikai jūsu pasažieri un klienti -, bet arī jūsu atbildības objekti. Ir iespējams rīkoties, un mēs esam nolēmuši to darīt. Un, aicinot savus pavadoņus sekot, viņš pagriezās un izgāja no apspriežu telpas.

36

Pols Bitermens izkāpa no lifta, sagrīļojas un pieķeras pie nospodrinātajam hromētajam margam. "Britānija" šūpojas viļņos, bet tā bija tikai puse nelaimes bitermenu mocīja pārāk bagātigas vakariņas apvienojuma ar deviņām glazem augstāka labuma šampanieša.

Joprojām turēdamies pie margām, viņš nopētīja eleganto devītā klāja gaiteni, pulēdamies apjēgt, kur atrodas. Pacēlis roku pie mutes, viņš atraugājās, sajūtot mute pretīgu! Kaviara, trifeļu, brilē krēma un sausa šampanieša garšu maisījumu. Viņš izklaidīgi pakasijās. Kaut kas te neizskatījās lāgā.

Pēc kāda brīža viņš apjēdza savu kļūdu. Viņš nebija ka parasti iekāpis kreisa borta liftā, bet gan šampanieša reiboni iemaldījies laba borta lifta un nokļuvis kuģa pretēja pusē. Nekās, tur var viegli līdzēt. Kaut ko greizi dungodams, viņš sameklēja kabata deviņsimt sešdesmit pirmās kajītes durvju karti. Atlaidis margas, viņš, mazliet nedroši grīļodamies, devās, viņaprat, pareizaja virziena, taču pamanījā, ka kajīšu numuri mainas uz nepareizo pusi.

Viņš apstājās, pagriezās, atkal atraugajas, šoreiz pat nepūloties aizsegt muti ar roku, tad sāka soļot pretēja virziena. Viņa galva tiešam bija miglas pilna, un, lai to noskaidrotu, viņš mēģināja atsaukt atmiņa notikumus, kas pirmoreiz visu piecdesmit trīs gadu laika noveda viņu līdz tadam reibuma stāvoklim.

Viss sākas agra pēcpusdiena. Kopš pamošanas viņš mocījās ar jūras slimību, nespēja ieest ne kumosu, un nevienas no kuģa aptiēka nopērkamājam bezrecepšu zālēm itin nemaz Nepalīdzēja. Tad beidzot viņš devās uz kuģa medpunktu, kur ārsts parakstīja skopolamma plāksteri. Pielīmējis to aiz vienas auss, ka ārsts bija ieteicis, viņš atgriezās kajīte un likās nosnausties.

Vai nu tāpēc, ka iepriekšējo nakti viņš bija slikti gulējis, vai arī plāksterim bija miega zaļu iedarbība, bet pols bitermens pamodas piecpadsmit pāri deviņiem vakara, atpestīts no jūras slimības, ar izžuvušu muti un necilvecigi izsalcis. Viņš bija nogulējis savu ierasto vakariņu laiku astoņos, bet, ātri piezvanot administratoram, rezerveja vietu pēdēja tā vakara ēdienreizē pusvienpadsmitos "kensingtongārdenā".

Izrādījās, ka "Kensingtongārdenā" Bitermenam ir pat ļoti pa prātam. Šis restorāns bija modernāks, jaunekligaks un stilīgāks nekā diezgan garlaicīgais iestādījums, kur viņš bija ieturejies līdz šim. Tur bija dažas patiesi burvīgas sievietes, ko paverot, un ēdiens bija lielisks. Pārsteidzošā karta restorāns nebija pārpildīts, drīzāk pustukšs. Izbadējies viņš pasūtīja dubultporciju liellopu filejas un to notiesaja. Slapju remdēšanai nepietika ar veselu pudeli šampanieša, tāpēc pakalpīgais vīnu viesmīlis laipni pasniedza vēl vienu.

Pie blakus galdiņa viņš dzirdēja savādas runas. Kāds pāris ar raižpilnām sejām kaut ko stāstīja par līķi, kas esot kaut kur uzradies. Paikam viņš bija nogulējis tiešam svarīgu nolikumu. Lēni un piesardzīgi lavierēdams pa devītā klāja gaiteni, viņš nolēma rīt noteikti uzzināt visu par to.

Taču tagad bija radušies jauni sarežģījumi. Kajīšu numuri mainījās pareizajā virziena deviņsimt piecdesmit ceturtais, deviņsimt piecdesmit sestais -, bet tie visi bija para numuri.

Viņš apstājās, atkal pieķēries pie gaiteņa sienas margam, un mēģināja sakopot domas. Tā viņš nekad neatradis deviņsimt sešdesmit pirmo kajīti. Tad viņš skaļi iesmējās. Pol, veco zen, tu nemaz nedomā ar galvu! Viņš bija izkāpis no lifta laba borta pusē, bet kajītes ar nepara numuriem ka viņējā visas atrodas pie kreisa borta. Kā viņš varēja to aizmirst? Jaatrod šķērsojošais gaitenis. Viņš atkal devās ceļa, mazliet šūpodamies, miglaino pratu atsvēra patīkama sajuta, soļojot ka pa mākoņiem. Viņš nolēma tas nekās, ka viņš ir diakons, šampanieti vajag dzert biežāk. Protams, vietējo šo ceļojumu viņš bija laimējis ymca loterija un par savu skolotājā algu nevarēja atļauties augstāka labuma franču dzerienu.

Priekšā pa kreisi viņš pamanīja partraukumu durvju rinda ieeju viena no kuģa centrālajiem vestibiliem. No turienes viņš nokļūs kreisā borta gaiteni un sava kajīte. Viņš ietenterēja pa durvīm.

Vestibila bija divi lifti un tiem pretī ērts atpūtas stūrītis ar ozolkoka grāmatplauktiem un atzveltnes kresliem. Šajā vēlajā stunda vestibils bija tukšs. Bitermens apstājās un paostīja gaisu. Te oda kaut ka savādi it kā pēc dūmiem. Uz mirkli dzēruma svētlaime pagaisa viņš bija piedalījies pietiekami daudzas drošības apmācības, lai zinātu, ka ugunsgrēks uz kuģa ir vislielākās briesmas. Taču šī smaka bija citādākā. Tā bija drīzāk pēc vīraka, pēc aromatiskājām nūjiņām, ko viņš reiz bija pasmaržojis Nepāliešu restorānā sanfrancisko ķīniešu kvartalā.

Tagad jau lēnak viņš izgāja cauri vestibilam uz kreisa borta gaiteni. Visapkārt valdīja klusums, un viņš varēja sadzirdēt un sajust kuģa dīzeļmotoru smago dunu dziļi lejā. Šeit aromats bija stiprāks daudz stiprāks. Savādajai muskusa smaržai piejaucās citas, smagakas, daudz netikamakas smakas it kā sapelējušas sēnes un vēl kaut kas, ko viņš neprata noteikt. Viņš apstājās, saraucis pieri. Tad, atskatījies uz vestibilu, izgāja kreisa borta gaiteni.

Un apstājās ka sastindzis, acumirkli atžirdzis no reiboņa.

Tālāk priekšā bija smakas avots tumšu jumu mākonis, kas aizšķērsoja gaiteni. Taču dūmi bija pavisam citādi nekā tie, ko viņš jebkad bija redzējis. Tie bija savādi necaurspīdīgi, blīva, tumši peleciga krāsā, ar ribām līdzīgam ārējām maļam, kas viņam nezin kāpēc ar lielu nepatiku atgādinaja gultas veļu.

Pols Bitermens skaļi ievilka elpu. Kaut kas te nebija lagā nepavisam nebija lāga.

Dūmi taču parasti plūst gaisa, vijoties un mainoties, gar malām izšķīstot plānās strēlēs, bet šis mākonis tikai karājās gaisā, cilvēka auguma, savādi nekustīgs un naidīgs, it kā apdraudot viņu. Tā forma bija tik līdzena un vienmērīga, it kā to veidotu cieta, organiska viela. Smaka bija tik spēcīga, ka viņš tikko spēja paelpot. Tas bija kaut kas neiedomājami svešāds.

Viņš juta, ka sirds pēkšņi sāk bailes sisties straujak. Vai viņš to iztēlojas, vai arī biezajam mākonim tagad bija arī cilvēka forma? Tam bija taustekļi, kas izskatījās pēc rokam; mucai līdzīga galva ar seju, ērmīgas kājas, kas kustējās, it kā dejojot… ak dievs, tas līdzinājās nevis cilvēkām, bet dēmonam…

Un tad biedēklis lēni pastiepa ķeburainas rokas un, atbaidoši viļņodamies, sāka lēni virzīties viņam pretī.

— Nē! Viņš iekliedzas. Nē! Ej prom! Ej prom!

Tam sekojošie izmisīgie kliedzieni lika uzreiz atverties visam kajīšu durvīm devītā klāja kreisa borta pusē. Iestājās īss, saspringta klusuma mirklis. Un tad šausmu izsaucieni, spiedzieni, paģibuša cilvēka ķermeņa bukšķis uz paklājā, steidzīga durvju aizciršana. Bitermens neko no tā visa nedzirdēja. Visa viņa uzmanība, visa viņa būtība bija pievērsta briesmonim, kas slīdēja tuvāk, arvien tuvāk…

Un tad tas jau bija garām.

37

Lesērs raudzījās te uz Hentofu, te uz Kemperu. Viņš bija sarūgtināts, ka komodors uzkrāvis viņam uz kakla šo problēmu. Viņš taču bija kuģa virsnieks, nevis kāds kazino kalpotajs. Turklāt problēmu ne tikai neizdevās atrisinat, tā arvien vairāk pieņēmās spēkā. Tā ka bija notikusi vismaz viena, bet, iespējams, pat trīs slepkavības, viņam bija jarisina daudz nopietnāki un bīstamāki jautājumi. Viņš atkal pievērsa skatienu Hentofam un Kemperam.

— noskaidrosim, vai es esmu to pareizi sapratis, viņš ierunājās. Jūs sakat, ka šis Pendergasts panāca, lai bieži pie kāršu hlackjuck galda zaudē miljonu mārciņu, turklāt pats laimēja gandrīz trīssimt tūkstošus.

Hentofs pamāja ar galvu. Tā apmēram ir, ser.

— manuprāt, viņš jūs aptīrīja, Hentofa kungs.

— nē, ser, Hentofs iebilda, un viņa balsij bija ledaina pieskaņa. Pendergastam bija jālaimē, lai panāktu, ka viņi zaudē.

— paskaidrojiet!

— vispirms Pendergasts izsekoja kāršu jaukšanu — tā ir metode, kad novēro pilnu "kurpi" spēles gaitā, iegaumējot dažu svarīgāko kāršu vai to grupu atrašanas vietu un pēc tam vizuāli sekojot tam jaukšanas laikā. Viņš pamanījās arī saskatīt apakšējo kārti un, tā ka viņam piedāvāja pārcelt, varēja ievietot šo kārti komplektā tieši tur, kur pats gribēja.

— tas gan diez vai ir iespējams.

— tas ir labi zināmās, tiesa gan, visai sarežģītas metodes. Šis Pendergasts, šķiet, apguvis tās labāk nekā vairākums citu.

— tas joprojām neizskaidro, kāpēc Pendergastam bija jālaimē, lai liktu viņiem zaudēt.

— zinot noteiktu kāršu atrašanas vietu un apvienojot to ar skaitīšanas sistēmu, viņš varēja kontrolēt kārtis, kuras tiek izdalītas pārejiem spēlētājiem, vai nu iesaistoties spēle vai izlaižot kādu partiju, vai arī ņemot nevajadzīgas kārtis.

Lesērs domīgi pamāja ar galvu, apdomājot dzirdēto.

— viņam bija jāaptur labas kārtis, lai ļautu sliktajām nonākt pie citiem spēlētājiem. Lai liktu pārejiem zaudēt, viņam bija jālaimē.

— sapratu, nīgri atbildēja Lesērs. Un tagad jūs gribat zināt, ko iesākt ar viņa laimestiem?

— tieši tā.

Lesērs brīdi padomāja. Viss bija atkarīgs no tā, kā reaģēs komodors Katers, uzzinājis par to un agrāk vai vēlāk tas nonāks līdz viņam. Atbilde nebija patīkama. Un, kad par to padzirdēs korporācijā, būs vēl ļaunāk. Tā vai citādi viņiem bija jaatgūst šī nauda.

Viņš nopūtas. Visu mūsu nākotnes vārdā šajā uzņēmumā jums ir jaatgūst šī nauda.

— kā?

Lesērs novērsa nogurušo skatienu. Kā varat.

Pēc pusstundas Kempers soļoja pa divpadsmitā klāja grezno gaiteni, Hentofs viņam nopakaļ, jūtot, ka miesu zem tumša uzvalka sāk pārklāt lipīgi sviedri. Viņi apstājās pie tjudoru apartamentu durvīm.

jūs droši zināt, ka šis ir piemērots laiks? Jautāja Hentofs. Ir vienpadsmit vakarā.

Lesērs gribēja, lai mēs nekāvejamies, atbildēja Kempers. Vai ne? Tad viņš pastiepa roku un pieklauvēja.

— ienāciet! Atsaucas tāla balss.

Viņi iegāja un ieraudzīja Pendergastu un jauno sievieti, kas ceļoja kopā ar viņu, Konstansu Grīnu, viņa braļameitu vai ko tamlīdzīgu sēžam salonā, pieklusinātā apgaismojumā, pie galda, kur bija redzamas lepnas maltītes atliekas.

— Ā, Kempera kungs. Pendergasts piecēlās un atstūma šķīvi ar krešu salatiem. Un Hentofa kungs. Es jau jūs gaidīju.

— gaidījāt?

— protams. Mūsu darījums vēl nav pabeigts. Lūdzu, sēdieties.

Kempers diezgan neveikli iekārtojās uz tuvējā dīvāna. Hentofs izvēlējās krēslu un uzmanīgi nopētīja aģentu Pendergastu un Konstansu Grīnu, it kā mēģinot noteikt viņu īstas attiecības.

— vai drīkstu piedāvāt jums glāzi portvīna?

— nē, paldies, atbildēja Kempers. Pēc neveikla klusuma brīža viņš turpināja: es vēlējos vēlreiz pateikties jums par kāršu biežu pārmācišanu.

— ņemiet par labu. Vai izmantojat manus ieteikumus, kā neļaut viņiem atkal laimēt?

— jā, paldies.

— vai iedarbojās?

— nekļūdīgi, atbildēja Hentofs. Ikreiz, kad zāle ienāk vērotājs, mēs sūtām kokteiļu viesmīli uzsākt ar viņu kādu nenozīmīgu sarunu, vienmēr pieminot skaitļus. Tas viņus padara trakus, bet viņi tur neko nevar līdzēt.

— lieliski. Pendergasts pievērsa Kemperam jautājošu skatienu. Vai ir vēl kas?

Kempers paberzēja deniņus. Vispār ir… jautājums par naudu.

— jūs domājāt šo naudu? Un Pendergasts norādīja uz rakstamgaldu, kur Kempers tikai tagad pamanīja ar gumijas lenti apņemtas biezas aploksnes.

— ja šis ir jūsu kazino laimests, tad jā.

— un kāds jautājums ir par to?

— jūs strādājāt mūsu labā, Kempers ieminējās, jau iepriekš saprazdams, cik neveikls ir šāds arguments. Tāpēc laimests pienākas jūsu darba dēvējam.

— es neesmu nevienam padots darbinieks, Pendergasts ar ledainu smaidu atbildēja. Protams, ja neskaita federālo valdību.

Pelēko acu vērīgais skatiens lika Kemperam justies arvien neērtāk.

— Kempera kungs, turpināja Pendergasts, jūs noteikti apzināties, ka es šo laimestu ieguvu likumīgi. Visas metodes, ko es lietoju, kāršu skaitīšana, jaukšanas izsekošana un citas ir likumīgas. Pajautājiet Hentofa kungam. Man pat nebija jaizmanto jūsu piedāvātais kredīts.

Kempers raudzijās uz Hentofu, un tas bēdīgi pamāja ar galvu.

Aģents atkal pasmaidīja. Tātad vai tā ir atbilde uz jūsu jautājumu?

Kempers iedomājas, ka tas viss būs jāziņo Kateram, un atguva apņēmību. Nē, Pendergasta kungs. Mēs uzskatām, ka šī laimētā nauda pieder kazino.

Pendergasts piegāja pie rakstamgalda. Paņēma vienu aploksni, izvilka biezu mārciņu banknošu žūksni un laiski pāršķirstīja tās. Kempera kungs, viņš ierunājās, stāvēdams ar muguru pret apmeklētājiem, parasti es pat neiedomātos palīdzēt kazino atgūt naudu no spēlmaņiem, kuri to apspēlē. Manas simpātijās piederētu otrai pusei. Vai zināt, kāpēc es jums palīdzēju?

— lai panāktu, ka mēs palīdzam jums.

— tas tikai daļēji atbilst patiesībai. Tāpēc, ka man bija aizdomas, ka uz kuģa atrodas bīstams slepkava, un kuģa drošības labad man viņš jaatklāj ar jūsu palīdzību pirms viņš vēl kādu nogalinā. Diemžēl viņš joprojām ir vienu soli man priekšā.

Kempers sadrūma vēl vairāk. Viņš nekad neatgūs naudu, viss šis brauciens bija īsta katastrofa, un visā vainos viņu.

Pendergasts pagriezās, atkal paršķirstīja naudu. Galvu augšā, Kempera kungs! Varbūt jūs abi tomēr atgūsiet savu naudu. Es esmu gatavs pieprasīt apsolīto nelielo palīdzību.

Nezin kāpēc Kempera tas nemaz neiepriecināja.

— es vēlos pārmeklēt skota Blekberna kunga kajīti un seifu. Šim nolūkam man vajadzēs kajītes seifa atvēršanas karti un trīsdesmit minūtes laikā.

— Klusums. To mēs laikam varētu.

— ir kāds āķis. Blekberns pašlaik ir paslēpies savā kajītē un negrib nākt ārā.

— kāpēc? Vai baidās no slepkavas?

Pendergasts atkal pasmaidīja skopi un ironiski. Diez vai, Kempera kungs. Viņš kaut ko slēpj, un man tas ir jāatrod. Tāpēc viņš ir jaizvilina ārā.

— jūs nevarat prasīt, lai mēs ar varu izdzītu pasažieri no kajītes.

— izdzīt ar varu? Cik rupji! Daudz smalkaks veids, ka izdabūt viņu ārā, būtu, izsludinot ugunsgrēka trauksmi devītā klāja laba borta kuģa pakaļgala sektorā.

Kempers sarauca pieri. Jūs gribat, lai es izsludinu viltus ugunsgrēka trauksmi? Nekādā gadījumā!

— bet tas ir jādara.

Kempers brīdi padomāja. Varētu sarīkot ugunsdrošības apmācības.

— ja tas būs tikai apmacības, viņš neatstas kajīti. Viņu izkustinās tikai obligātās evakuacijas pavēle.

Kempers parvilka plaukstu par mitrajiem matiem. Ka viņš svīda! Varbūt es varētu iedarbināt ugunsgrēka trauksmes signālu laja gaiteni?

Šoreiz ierunājās Konstansa Grīna. — Nē, Kempera kungs, viņa iebilda savāda senlaicīgā izrunā. — Mēs esam rūpīgi izpētījuši šo jautājumu. Jums jaiedarbina centrālizēts trauksmes signāls. Uzlauztu signalizacijas pulti gaiteni pārāk ātri atradis. Mums ir nepieciešamas trīsdesmit minūtes Blekberna numura. Un jums uz laiku jāatslēdz ūdens smidzināšanas sistēma, ko var paveikt tikai ar centrālizētās ugunsdrošības sistēmas palīdzību.

Kempers piecēlās, Hentofs steidzīgi viņam sekoja. Tas nav iespējams. Kaut ko tādu prasīt ir īsts neprāts. Ugunsgrēks ir pats briesmīgākais, kas var notikt uz kuģa, ja neskaita grimšanu. Kuģa virsniekām tīši iedarbinat ugunsgrēka trauksmi… tas būtu krimināls pārkāpums, varbūt pat smags noziegums. Dieva dēļ, Pendergasta kungs, jūs kā pib aģents taču saprotat, ka es nedrīkstu neko tādu darīt! Ir jābūt kādai citai iespējai!

Pendergasts pasmaidījā, šoreiz, skumji. — Citas iespējas nav.

— es to nedarīšu.

Pendergasts pāršķirstīja banknošu paciņu. Kempers varēja pat sajust to smaržu pēc sarasojuša metāla.

Kempers raudzījās uz naudu. Es nevaru to darīt.

Brīdi valdīja klusums. Tad Pendergasts piecēlās, piegāja pie rakstāmgalda, atvēra augšējo atvilktni, ielika banknotes, tad sameta tajā arī pārejās aploksnes. Lēni un rūpīgi aizvēris atvilktni, viņš pagriezās pret Hentofu un pamāja ar galvu. Tiksimies kazino, Hentofa kungs.

Atkal iestājās klusums, šoreiz ilgāks.

— jūs gatavojaties… spēlēt? Hentofs nedroši iejautājās.

— kāpēc ne? Pendergasts paplēta rokas. Mēs taču esam atpūtas braucienā. Un jūs zināt, ka man patīk bluckjuck. Es domāju, ka varētu iemācīt to arī Konstansai.

Hentofs bažīgi paraudzijās uz Kemperu.

— mani slavē, ka es ātri visu mācoties, ieminējās Konstansa.

Kempers atkal parvilka plaukstu par mitrajiem matiem. Viņš juta, ka no padusēm plūst straumītes. Viss kļuva arvien sliktāk un sliktāk.

Spriedze pieauga. Beidzot Kempers skaļi izputa elpu. Būs vajadzīgs laiks, lai to sagatavotu.

— es saprotu.

— centīšos panākt vispārēju ugunsgrēka trauksmi devītajam klājam rīt desmitos no rīta. Tas ir labākais, ko varu solīt.

Pendergasts īsi pamāja ar galvu. Tādā gadījumā būs vien jagaida. Cerēsim, ka līdz tam laikam situācijā vēl būs… kontrolējama.

— kontrolējama? Ka to saprast?

Taču Pendergasts tikai viegli paklanījās katram no apmeklētajiem un atgriezās pie vakariņu galda.

38

Medija Edmondsone pusnakti klīda pa trešā klāja gaiteni, nogarlaikojusies līdz izmisumam. Šis ceļojums kopā ar vecvecākiem bija dāvana viņas sešpadsmitajā dzimšanas dienā, un tobrīd tā šķita gluži veiksmīga doma. Taču neviens nebija mediju brīdinājis, kas viņu sagaida, šis kuģis taču bija peldoša elle. Visas īsti jautrajas vietas diskotēkās un klubos, kur izklaidējas divdesmitgadīgie, viņai ieeja bija liegta, bet šovi, kurus viņa drīkstēja apmeklēt, šķiet, piesaistīja tikai simt gadus vecu publiku. "anlonio brīnumaina rēvija", blue man group un Maikls Bublē, kas atdarina Frenku Sinatru, tas taču bija īsts izsmiekls. Viņa jau bija noskatījusies visas filmas, baseini bija slēgti vētrainā laika dēļ. Ēdiens restorānos bija pārāk smalks, bet arī uz picu un hamburgeru ēstuvēm iet negribējās, jo viņa jutās nelāgi. Un nebija nekā, ko darīt, vienīgi sēdēt garlaicīgās salonu komēdijās kopā ar astoņdesmitgadīgiem večukiem ar dzirdes aparātiem ausīs.

Vienīgais interesantais notikums bija tas ērmīgais pakārtais līķis kinoteātrī "Belgravia". Tas gan bija joks visas vecās grezeles ar spieķīšiem spiedz, un brēc, večuki sēž, mutes iepletuši, biezas uzacis savilkuši, kuģa virsnieki un matroži skrien ka apsviluši.

Lai ko arī visi neteiktu, viņa bija pārliecinātā tas bija tikai triks, butaforijā, kaut kāds reklāmās gājiens jaunajai filmai. Īstenība cilvēkus tā nemaz nenogalinā, tā notiek tikai filmās.

Viņa pagāja garām kuģa jautrākā kluba "Trafalgara" zelta un zaļa stikla mirdzošajai ieejai. Tumšajā zālē dārdēja skaļa hausmūzika. Viņa apstājās un ielūkojās. Slaidi jaunieši koledžas studenti un jaunie profesionāļi griezās trakā dejā dūmu un gaismas zibšņu vidū. Ārpuse pie durvīm, ka jau pienākas, stāvēja ārā sviedējs slaids, glīts un smokinga ģērbies, tomēr ārā sviedejs, kura mērķis ir neļaut medijai un viņas vienaudžiem iekļūt klubā un papriecāties.

Viņa nīgri soļoja tālāk pa gaiteni. Lai gan klubi un kazino bija ļaužu pilni, daļa publikas, kas parasti grozījās vestibilos un veikalos, bija pazudusi. Laikam ieslēgušies kajītēs, palīduši zem gultām. Cik stulbi! Viņa izmisīgi cerējā, ka komandanta stunda, par ko viņa bija dzirdējusi baumas, netiks ieviesta. Tad viņai būtu beigas. Tas taču galu gala bija tikai triks, vai ne?

Viņa nobrauca ar liftu vienu klāju zemāk, pastaigaja gar rīdžentstntas arkades dārgajiem veikaliem, uzkāpa pa kāpnēm. Vecvecāki jau bija likušies gulēt, bet viņa vēl nepavisam nebija nogurusi. Viņa jau veselu stundu bezmērķīgi klīda pa kuģi, vilkdama kājas pa paklāju. Nopūtusies viņa izņēma no kabatas austiņas, ielika ausīs un ipod pleijeri sameklēja džastina timberleika albumu.

Viņa piegāja pie lifta, iekāpa kabīnē un, aizvērusi acis, uz labu laimi nospieda kādu pogu. Lifts nedaudz pabrauca uz leju, apstājās, un viņa izkāpa vēl vienā no kuģa neskaitāmajiem gaiteņiem, tikai mazliet šaurākā nekā tie, kuros viņa parasti uzturējās. Pagriezusi mūziku skaļāk, viņa aizslāja tālāk, nogriezās ap stūri, ar kājas spērienu atgrūda vaļā durvis, uz kuram bija uzraksts, ko viņa nepapūlējās izlasīt, noskrēja leja vienu kāpņu posmu un klaiņoja tālāk. Sekoja nākamais pagrieziens, un viņai pēkšņi radās sajūta, ka viņai kāds seko.

Viņa apstājās, lai paraudzītos, bet gaitenī neviena nebija. Viņa paspēra dažus soļus atpakaļ un palūkojās ap stūri. Nekā.

Droši vien kāds kuģa troksnis. Šeit, lejā, tas milzenis dunēja un vibrēja kā ellīgs skrejceļa trenažieris.

Viņa klīda vien tālāk, slīdēdama gar vienu sienu, tad, atspiežoties ar elkoni, pārsviedās pie pretējas un slīdēja tālāk. Iīdz Ņujorkai vēl četras dienas. Viņa nespēja sagaidīt, kad beidzot būs mājās un atkal satiks draugus.

Pēkšņi atkal uzmācās sajuta, ka viņai kāds seko.

Viņa strauji apstājās, šoreiz izņēma austiņas. Paraudzījās apkārt, bet tuvuma joprojām neviena nebija. Un vispār kur viņa īsti atradās? Kaut kāda ar paklājiem izklātā gaiteni, kuram abas puses bija durvis uz tādām kā privātām apspriežu telpām. Tas bija dīvaini tukšs ka izmiris.

Viņa nepacietīgi atmeta matus no pieres. Jēziņ, viņa jau kļūst par tādu pašu zaķpastalu ka vecie ļautiņi. Ieskatījusies pa durvju logu kāda telpa, viņa ieraudzīja garu galdu ar datoriem tā bija interneta telpa. Viņa iedomājās, ka varētu ieiet un paklejot tiklā, tomēr nosprieda, ka nav vērts visas interesantākās lapas noteikti būs bloķētas.

Griezdāmas atpakaļ, viņa ar acs kaktiņu pamanīja kustību un redzēja kādu pazudam ap stūri viņai aiz muguras. Šoreiz nebija nekādu šaubu.

— Ei! Viņa uzsauca. Kas tur ir?

Neviens neatbildēja.

Varbūt tikai kāda istabene tas uz kuģa čum un mudž. Medija soļoja tālāk, tagad jau ātrāk, turēdama austiņas roka. Turklāt šis kuģa nostūris bija pārāk drūms, labāk atgriezties augšā, kur ir veikali. Iēdama viņa meklēja kādu shēmu, kura būtu norādīta viņas atrašanas vieta. Taču laja paša brīdi viņa atkal cauri kuģa troksnim nešaubīgi dzirdēja soļu švīkstēšanu uz paklāja.

Kaut kāds stulbums. Viņa sāka iet vēl ātrāk, pagriezās ap stūri, tad vēlreiz, joprojām neatrodot ne shēmu, ne arī kādu pazīstamu telpu tikai bezgalīgus gaiteņus. Tad pamanījā, ka paklāja vieta zem kājām tagad ir linolejs.

Viņa apjautā, ka iegājusi kāda no tam kuģa telpām, kur pasažieriem nav atjauts ieiet, palaidusi garām uzrakstu "ieeja aizliegta". Varbūt tas bija uz durvīm, kuras viņa atspēra ar kaju. Taču viņa negribēja griezties apkārt un iet visu to gabalu atpakaļ neparko.

Tagad aiz muguras nepārprotami skanēja soļi, nu jau drošāki, paātrinoties un palēninoties līdz ar viņas gaitu. Vai viņai sekoja kāds jukušais? Varbūt jasak skriet viņa bez pūlēm varēja aizmukt no katra jukuša. Nonākusi pie sanu durvīm, viņa iespruka pa tam un nokapa pa metāla kāpnēm, nokļūstot vēl viena gara gaiteni. Viņa dzirdēja aiz. Muguras soļu klaudzoņu uz metāla pakāpieniem.

Tad viņa metas skriet.

Gaitenis asi pagriezās, un tā gala bija durvis ar sarkanu uzrakstu - Tikai mašīnistiem

Viņa satvēra rokturi. Aizslēgts. Viņa panikā pagriezās, aizturot elpu. Gaiteni atbalsojās skrienoši soļi. Viņa izmisīgi vēlreiz nospieda durvju rokturi, raustīja durvis, saucot, lai atver. Pleijeris izslīdēja no kabatas un nemanīts nokrita tālāk uz grīdas.

Viņa atkal pagriezās, izbailes raudzidāmas apkārt pēc vēl kādām durvīm, izejas, vienalga kāda glābiņā.

Skrējēja soļi nāca tuvāk, vēl tuvāk un tad pēkšņi aiz stūra parādījās cilvēka stāvs.

Medija pārbīli atravas, gandrīz iekliedzas, bet tad, ciešāk paraudzijusies uz nācēju, no atvieglojuma sāka šņukstēt. Paldies dievam, ka jūs… viņa izdvesa. Es jau domāju… man kāds seko. Esmu apmaldījusies. Pilnīgi. Ka es priecājos, ka satiku jūs…

Nazis parādījās tik zibenīgi, ka viņa pat nepaguva iekliegties.

39

Lesērs stāvēja komandtiltiņa aizmugure, viņam līdzās Meisone. Viņš vērojā, ka komodors Katers, salicis rokas aiz muguras, soļo šurpu un turpu darbstacijas priekšā, gar plakana paneļa ekrānu rindu, liekot soļus uzmanīgi un apdomīgi. Soļojot pāri telpas vidum, viņa siluets aizsedza pēc kartas katru ekrānu. Taču viņš raudzījās tikai taisni uz priekšu, nepievērsdams uzmanību ne ekrāniem, ne sardzes virsniekām, kurš, izstumts no posteņa, nelaimīgs stāvēja mala.

Lesērs paskatijas uz radara un laika apstākļu displejiem. Kuģis virzījās gar lielas, neparastas, pulksteņa rādītāju virziena vērstas vētras sistēmas dienvidu periferiju. Labi bija tas, ka vējš pūta no mugurpuses, bet slikti tas, ka no aizmugures sekoja viļņi. Stabilizatori jau pirms stundas bija izvilkti pilnība, taču kuģis joprojām gausi un nelāgi šūpojās, sagādājot pasažieriem vēl lielāku diskomfortu. Viņš vēlreiz paraudzijās uz ekrāniem. Viļņu augstums bija trīsdesmit pēdas, vēja ātrums četrdesmit mezgli, radara radījumi bija izkliedeti. Tomēr kuģis droši virzījās uz priekšu. Lesērs, par spīti visam, sajuta lepnumu par to.

Viņam līdzās klusi parādijās Kempers, kura seja displeju gaismas bija rēgaini bāla. Viņš izskatījās bezgala noraizējies.

— ser, mums jāparunā, viņš klusi noteica.

Lesērs paraudzijās uz Meisoni un norādīja ar skatienu. Viņi sekoja Kemperam ārā uz vienu no segtajiem komandtiltiņa spārniem. Lietus šaltis bungoja pa logiem. Arā valdīja melna tumsa.

Kempers klusēdams pasniedza Lesēram papīra lapu. Kapteiņa palīgs palūkojas uz to trūcīgajā apgaismojumā. Dievs žēlīgais! Pazuduši vēl astoņpadsmit cilvēki?

— jā, ser, bet tālāk jūs redzesiet, ka sešpadsmit jau atradušies. Cilvēks iziet no kajītes uz desmit minūtēm, bet vīrs vai sieva jau ziņo apsardzei. Svarīgākais ir tas, ka pasliktinās noskaņojums uz kuģa. Pasažierus arvien vairāk pārņem panika. Bet mani darbinieki jau ir pārslogoti.

— kas ir tie divi, kas nav atradušies?

— viena ir sešpadsmitgadīga meitene par viņu ziņoja vecvecāki. Otra sieviete, kas vieglā formā sirgst ar alcheimera slimību.

— cik ilgi viņas jau ir pazudušas?

— meitene trīs stundas. Vecā dāma kādu stundu.

— vai, jūsuprāt, tas ir iemesls nopietnam raizēm?

Kempers vilcinājās. Par veco damu ne. Viņa droši vien apmaldījusies, varbūt kaut kur aizmigusi. Bet meitene… jā, par viņu es raizējos. Mēs vairākkart izziņojam viņas vārdu skaļruņos, parmeklējam publiskas telpas. Un vēl ir arī šis. Viņš pasniedza Lesēram kārtējo papīra lapu.

Kapteiņa palīgs izlasīja to, arvien lielākas neticības pārņemts. — Velns un elle, vai tas ir tiesa? Viņš norādīja ar pirkstu rakstītajā tekstā. Kuģī klaiņo briesmonis?

— seši cilvēki no devītā klāja ziņoja, ka redzējuši to. Kaut kāds… pat nezinu, kas. Kāda figūra, kas ietīta dūmos vai veidota no bieziem dūmiem. Apraksti ir dažādi. Cilvēki ir ļoti apjukuši.

Lesērs pasniedza lapu atpakaļ Kemperam. — Tās ir muļķības.

— tas tikai liecina par pieaugošo histēriju. Bet man tā ir bīstama zīme, ļoti bīstama. Masveida histērija uz lainera Atlantijas okeāna vidu? Man nav personāla, kas tiktu ar to galā. Mēs jau esam pārslogoti.

— vai ir kāda iespēja uz laiku pārcelt apsardzē citus kuģa darbiniekus? Atraut dažus spējīgus jaunākos inženierus no ikdienas pienākumiem?

— to aizliedz noteikumi, pirmoreiz ierunājās komandas kapteine Meisone. To varētu atļaut tikai komodors Katers.

— vai mēs varam vērsties pie viņa ar lūgumu?

Meisone paraudzījās uz komandtiltiņa vidu, kur staigaja Katers. -šis nav īstais brīdis kaut ko lūgt komodoram, viņa savaldīgi paskaidroja.

— varbūt varētu slēgt kazino un pārcelt Hentofa darbiniekus uz apsardzi?

— korporācijā mūs par to pakārtu. No kazino nak četrdesmit procenti peļņas. Un turklāt šie darbinieki ir krupjē, kāršu dīleri un zāles pārziņi neko citu viņi nav mācījušies. Tikpat labi varētu iecelt par apsargiem viesmīļus.

Atkal ilgs klusums.

— paldies par ziņojumu, Kempera kungs, teica Meisone. Tas būs viss.

Kempers pamāja ar galvu un aizgājā, atstājot Lesēru un Meisoni uz komandtiltiņa sparna vienus.

— kapteini Meisone? Lesērs beidzot iejautājās.

— jā, Lesēra kungs? Komandas kapteine pievērsās viņam, un blāvais apgaismojums vēl vairāk izcēla rūpju rievas viņas sejā.

— atvainojiet, ka atkal atgriežos pie tā paša jautājuma, bet vai ir vēlreiz apspriesta iespēja mainīt kursu uz Sentdžonu?

Šim jautājumam sekoja ļoti ilgs klusums, gandrīz veselu minūti. Beidzot Meisone atbildēja: oficiālā līmenī nav.

— ser, vai būtu pārāk nekaunīgi jautāt, kāpēc ne?

Lesērs redzēja, ka Meisone rūpīgi domā atbildi. Komodors šajā jautājumā jau izteica stingrus rīkojumus, viņa beidzot teica.

— bet ja nu pazudusi meitene… ir vēl viens upuris?

— neizskatās, ka komodors būtu gatavs mainīt savu viedokli.

Lesērs sajuta uzbangojam dusmas. Atvainojiet, kapteini, ka izsakos tik tieši, bet uz šī kuģa klīst brutāls slepkava. Ja var ticēt tam Pendergastam, ļaundaris jau ir nogalinājis trīs cilvēkus. Pasažieri ir pārbijušies līdz nemaņai, puse no tiem slēpjas savās kajītēs, bet pārējie piedzeras salonos un kazino. Un tagad, šķiet, sākas masu histērija, runas par spoku uz kuģa. Mūsu drošības dienesta priekšnieks jau gandrīz atzinies, ka nespēj kontrolēt situāciju. Vai jūs nedomājat, ka šādos apstākļos nopietni jaapsver iespēja mainīt kursu?

— mainot kursu, mēs nonāktu dziļāk vētrā.

— to es zinu. Bet es labāk pārciestu ziemeļaustrumu vēju nekā satrakojušos pūli pasažierus un arī komandu.

— mūsu domas nav svarīgas, vēsi atteica Meisone.

Par spīti viņas tonim, Lesērs redzeja, ka pēdējais arguments ir licis kapteinei aizdomāties. Kuģa virsnieki ļoti labi apzinājās, ka ir mazākumā. Tāpat kā ugunsgrēks atklātā jūrā, pasažieru nemieri vai kaut kas vēl ļaunāks par nemieriem vienmēr bija visbīstamākais drauds.

— jūs esat komandas kapteine, viņš uzstāja. Otrā augstāka amatpersona. Jums ir vislabākās iespējas ietekmet komodoru. Tā vairs nedrīkst turpināties jums viņš jāpierunā mainīt kursu.

Meisone pievērsa viņam nogurušu skatienu. Lesēra kungs, vai jūs nesaprotat? Neviens nevar panākt, lai komodors Katers maina savas domas. Tas arī viss.

Lesērs, smagi elpodams, raudzijās viņā. Tas bija kaut kas neticams, neiedomājams. Viņš ielūkojas komandtiltiņa telpa. Katers joprojām soļojā, norobežojies no visas pasaules, ar sastingušu sejas izteiksmi ka masku. Lesēram tas atgādināja kapteini kvigu filma "kaina dumpis"15 , kas noslēdzies stūrgalvīga nolieguma, kamēr kuģi neglābjami pārņem arvien lielāks haoss. Ser, ja būs vēl viena slepkavība… viņš nepabeidza teikumu.

Meisone atbildēja: Lesēra kungs, ja būs vēl viena slepkavība lai dievs nedod! -, tad mēs atgriezīsimies pie šī jautājuma.

— atgriezīsimies pie šī jautājuma? Godīgi sakot, ser, kāda jēga no runašanas? Ja būs vēl…

— tad tā vairs nebūtu tukša runāšana. Es domāju rīcību saskaņa ar piekto punktu.

Lesērs bija pārsteigts. Piektais punkts paredz kapteiņa atcelšanu, atrodoties jūra, ja viņš nepilda savus pienākumus.

— vai tiešam jūs iesakāt…

— tas ir viss, Lesēra kungs.

Lesērs vēroja, ka Meisone pagriezās un aizsoļo atpakaļ uz komandtiltiņa centru, apstājoties, lai apspriestos ar stūrmani tik mierīgi, it kā nekas nebūtu noticis.

Piektais punkts. Meisonei gan ir duša. Ja līdz tam nonāks, lai notiek. Šis brauciens ātri vien bija kļuvis par ciņu un ne tikai par drošu "Britānijas" darbību, bet arī par izdzīvošanu.

40

Kempers iznāca no centrālā datoru un datu apstrades kompleksa uz b klāja un devās uz. Tuvākajiem liftiem. Viltus trauksmes sagatavošana bija prasījusi gandrīz visu nakti. Ellīgi grūti bija pārslēgt kuģa drošības sistēmu, neatstājot pēdas, un īpaši sarežģīti atslēgt smidzinātājus. Vēl ne tik sen, viņš drūmi nodomājā, vienīgās okeāna lainera elektroniskas sistēmas bija radars un ko munikacijas. Tagad izskatījās, it kā viss sasodītais kuģis būtu saslēgts lielā datortīkla sistēma. Cluži ka milzīgs peldošs dators.

Lifts pienāca, Kempers iekāpa un nospieda devītā klāja pogu. Kāds neprāts izziņot ugunsgrēka trauksmi Atlantijas okeāna vidu, vētra, uz nervu spriedzes pārņemtā kuģa, kur komandieris labākaja gadījuma stūrgalvīgi noliedz acīmredzamo, bet sliktākaja ir zaudējis pratu. Ja kāds par to uzzinās, viņš ne tikai zaudēs darbu, bet droši vien arī sapūs cietuma. Viņš pats nesaprata, ka gan Pendergastam izdevās viņu pierunāt.

Tad viņš iedomājās par korporāciju un atcerējās, kāpēc piekritis.

Lifta durvis atvērās uz devītā klāja. Kempers izkāpa un ieskatījās pulksteni bez desmit minūtēm desmit. Salicis rokas aiz muguras, ar možu smaidu seja viņš aizsojoja pa laba borta gaiteni, sasveicinadamies ar pasažieriem, kuri atgriežas no brokastīm. Devītais klājš bija viens no greznākajiem kuģa klājiem, un viņš no sirds cerejā, ka smidzinātāji pēkšņi nesāks darboties, spītējot viņa milzīgajam pūlēm. Tā būtu katastrofa, kas "Polārzvaigznei" izmaksātu pārāk dārgi, sevišķi ņemot vērā to, ka dažas kajītes un apartamentus iekārtojuši paši pasažieri ar vertigiem mākslas darbiem, gleznam un skulpturam.

Viens no lepnākajiem piemeriem bija tieši Blekberna trīsstāvu luksusnumurs.

Viņš bezrūpīgi atkal ieskatījās pulksteni. Deviņi un piecdesmit astoņas minūtes. Hentofs ar apsargu būs devītā klāja gaiteņa tālākajā galā, gatavi rīkoties.

Auuuu! Trauksmes sirēna elegantajā gaiteni ieķērcās ka aizsmakusi vārna, tai sekoja ierakstīts paziņojums sulīga balsi ar angļu akcentu:

Uzmanību! Šī ir ugunsgrēka trauksme. Visiem pasažieriem nekavējoties atstāt klāju. Kuģa personālam doties uz pulcēšanas punktiem. Lūdzu, ievērojiet norādījumus, kas atrodas kajīšu durvju iekš mise, vai kuģa virsnieku rīkojumus. (izmanību! Šī ir ugunsgrēka trauksme. Visiem pasažieriem…

Abas gaiteņa puses steidzīgi atvērās kajīšu durvis. Cilvēki druzmēdamies skrēja ārā, vieni apģērbušies, citi naktstērpos vai t kreklos. Savādi gan, nodomāja Kempers, cik ātri viņi reaģeja it kā būtu kaut ko gaidījuši.

— kas notiek? Kāds iejautājās. Kas ir?

— ugunsgrēks? Bez elpas, gandrīz panika izdvesa cita balss. Kur?

— ļaudis! Iesaucas Kempers, steigdamies pa gaiteni. Uztraukumam nav pamata! Lūdzu, atstājiet kajītes un dodieties uz priekšu. Pulcējieties priekšgala salona! Nevajag baidīties, nevajag krist panika. I,ūdzu, visi virzieties uz priekšu…

— Uzmanību! Šī ir ugunsgrēka trauksme…

No kādas kajītes ka lode izlidoja dūšīga sieviete plandoša naktskrekla un sagrāba Kemperu ar gāļigam rokam. Ugunsgrēks? Ak, mans dievs! Kur?

— kundze, neuztraucieties! Lūdzu, dodieties uz priekšgala salonu. Viss būs labi.

Viņam apkārt sastājas vēl vairāki cilvēki. Kur mums jāiet? Kur deg?

— dodieties uz priekšgala pusi un pulcējieties salona! Kempers izspraucas cauri drūzmai. No Blekberna trīsstāvu numura vēl neviens nebija iznācis. Viņš redzeja, ka Hentofs un apsargs steidzas šurp, garām pasažieriem.

— pepijs! Mans pepijs! Kāda sieviete metas preli ļaužu straumei, uzgrudas Kemperam, tad pazuda sava kajīte. Apsargs gribēja viņu apturēt, bet Kempers papurinaja galvu. Pēc mirkļa sieviete atkal izmetas gaiteni ar sunīti rokas.

— pepij! Paldies dievam!

Kempers paraudzijās uz kazino menedžeri. Penshersta apartamenti, viņš nomurmināja. Mums jāgādā, lai tur neviens Nepāliek.

Hentofs nostājās lidzas durvīm, bet apsargs ar duri piebungoja pie spīdīgas koka virsmas. Ugunsgrēka evakuacija! Visi ārā!

Klusums. Hentofs uzmeta skatienu Kemperam, tas pamāja ar galvu. Apsargs izvilka visu durvju atvēršanas kārti un novilka par slēdzeni. Durvis pavērās, un abi viri iegāja iekša.

Kempers gaidīja pie durvīm. Pēc brīža viņš dzirdēja iekša skaļas balsis. No kajītes izskrēja sieviete istabenes formastērpā un aizsteidzas pa gaiteni. Tad pie durvīm parādijās Blekberns apsargā pavadība.

— novāc rokas, tu, cūka! Viņš iebļāvās.

— atvainojiet, ser, tadi ir noteikumi, atbildēja apsargs.

— nav nekāda sūda ugunsgrēka! Es pat nesaožu dūmus!

— tādi ir noteikumi, ser, piebalsoja Kempers.

— vismaz aizslēdziet durvis, dieva deļ!

— ugunsdrošības noteikumi paredz, ka ugunsgrēka gadījuma visam durvīm jāpaliek vaļā. Tagad, lūdzu, dodieties uz priekšgala salonu, kur sapulcējušies pārējie pasažieri!

— es neatstašu savu kajīti neaizslegtu! Blekberns izrāvās no sargā tveriena un mēģināja iespraukties atpakaļ kajīte.

— ser! Paziņoja Hentofs, satverdams viņu aiz žaketes. Ja nonāksiet līdzi, mēs būsim spiesti jūs aizturēt.

— aizturēt, ko tu neteiksi! Blekberns atvēzējās pret i ientofu, bet tas izvainjas. Blekberns metas uz durvīm, Hentofs automātiski stājas viņam ceļa, un abi uzvalkotie kungi saķērušies nogāzās uz grīdas. Atskanēja plīstošu drēbju švirkstoņa.

Piesteidzās Kempers. Rokudzelžus!

Apsargs aši izņēma plastmasas rokudzelžu pāri un, kamēr Blekberns, piespiedis Hentofu pie grīdas, mēģināja piecelties, prasmīgi apturēja viņu, satvēra viņa rokas un saslēdza tas aiz muguras.

Blekberns, dusmās trīcēdams, izrāvās. — Vai jūs zināt, kas es esmu? Jūs par to samaksasiet! Viņš pulējās pieslieties sodus.

Kempers uzruna ja viņu. Blekberna kungs, mēs ļoti labi zinām, kas jūs esat. Tagad, lūdzu, klausieties uzmanīgi. Ja jūs mierīgi nedosieties uz priekšgala salonu, es jūs taisna ceļa aizsutišu uz aresta telpu, kur jūs paliksiet līdz izkapšanai krasta, kad tiksiet nodots vietējam varasiestādēm un apsūdzēts par uzbrukumu.

Blekberns nikni raudzijās viņa, smagi elpodams, dusmas ieplestam nasim.

— vai arī ja jūs nomierināsieties un paklausīsiet rīkojumiem, es tūlīt noņemšu rokudzelžus, un mēs aizmirsīsim jūsu nepamatoto uzbrukumu kuģa personālām. Ja šī izrādīsies viltus trauksme, jūs jau pēc trīsdesmit minūtēm varesiet atgriezties sava kajīte. Ka tad būs?

Vel pāris reizes smagi ievilcis elpu, Blekberns nolieca galvu.

Kempers pamāja apsargam, un tas noņēma rokudzelžus.

— aizvediet viņu uz. Salonu. Pusstundu neļaujiet nevienam iet projām.

— jā, ser.

— pēc tam, ja atskan atsaukšanas signāls, visi var atgriezties savās kajītēs.

— klausos, ser.

Apsargs aizveda Blekbērnu pa tagad jau tukšo gaiteni, atstājot Kemperu un Hentofu vienus. Paldies dievam, smidzinātāji nebija sākuši darboties. Grūtais sagatavošanās darbs nebija veltīgs. Ieradas ugunsdzēsēji, vilka šļūtenes, apstaigaja kajītes, meklēdami uguni, un aizejot aizslēdza katru pārbaudīto telpu. Pai gan arvien vairāk izskatījās, ka tā bijusi viltus trauksme, viņiem viss bija jādara pēc noteikumiem.

Kempers paskatijas uz Hentofu un klusi ieminējās: tagad mums arī vajadzētu iet projām. Mēs nedrīkstam šeit atrasties, kad Pendergasts…

— nemaz nesakiet! Un Hentofs aizsteidzās pa gaiteni, it kā bēgdams no briesmām.

41

Kuģa pretējā gala, septiņus klājus zemāk, Emīlija Dalberga iznāca no kafejnīcas "soho", vieglas brokastīs iebaudījusi tēju ar plāceņiem, un tagad devās uz tuvējo arkadi ar nosaukumu "ridžentstrita". Šī darga veikalu arkade viņai patika labāk nekā otra "sentdžeimsa" uz sestā klāja. Koridors bija ierīkots ka īsta iela Londona pirms simts gadiem, tiešam apbrīnojami nostrādāts laternu stabi ar īstam gāzes laternam, bruģētas šķērsielas ar maziem, elegantiem apģērbu veikaliem abas puses. Viņa bija atnakusi tieši laika atšķirība no kazino un klubiem, kas bija atvērti dienu un nakti, rīdžentstritas veikaliem bija noteikts darba laiks. Pulkstenis bija desmit, un veikalus tikko sāka vert vaļa iedegas gaismas, pārdevēji atvilka metāla režģus.

Desmit. Vēl kaut ka jānosit pusotra stunda, tad būs laiks tikties ar Gevinu Brūsu, lai plānotu turpmāko rīcību.

Dalberga aizslīdēja garām pirmajām veikalam, nopētīdama skatloga izliktas preces. Viņa labi pazina īsto Rīdžentstrītu, bet šeit veikali bija pat vēl dārgāki nekā tur. Interesanti, viņa domājā, ieskatīdāmas veikala loga, kas maksas tūkstoš simt mārciņās par pūpēdim līdzīgu kokteiļkleitu austeru krāsā, ja Londona to var dabūt trīsreiz lētāk? Nokļūstot uz okeāna lainera, cilvēki nezin kāpēc vairs nespēj sapratīgi domāt.

Izklaidīgi smaidīdama, viņa devās tālāk. Savāda karta, par spīti panikai, apjukumam un trauksmei, kas smagi nospieda kuģa pasažieru sirdis, viņa pēkšņi bija aizdomājusies par eleganto Pendergasta kungu. Viņa to nebija satikusi kopš pirmās dienas vakariņam, tikai vienreiz garāmejot pamanījusi kazino, taču viņas domas atkal un atkal pievērsās šim vīrietim. Viņa bija nodzīvojusi piecdesmit vienu gadu, bijusi preceta trīs reizes, un katrs nākamais vīrs bijis bagātaks par iepriekšējo, taču vēl nekad nebija satikusi nevienu tik intriģējošu vīrieti ka Aloizijs Pendergasts. Un pats divainakais bija tas, ka viņa pat nespēja skaidri pateikt, kas tieši ir viņu apbūris. Taču viņa zināja jau no pirmā mirkļa, kad viņu skatieni satikas, kad viņš bilda pirmos vārdus sava medainaja balsi…

Viņa apstājās, lai aplūkotu cornelli svīteri ar spīguļiem, domas kavēdāmas neskaidri sapņainas un saldkaislās pagatnes atmiņas, līdz atkal atgriežas īstenība. Pirmie divi viri bija angļu aristokrāti, vecmodīgu zemes īpašnieku dzimtu pēcteči, un viņus aizbiedēja sievas neatkarība un asais prāts. Trešais vīrs amerikaņu gaļas rūpniecības magnāts beidzot bija viņai līdzvērtīgs dzīvesbiedrs, taču viņu laupīja sirdslēkme pēc īpaši vētrainas mīlas nakts. Viņa bija cerējusi uz kuģa atrast piemerotu ceturto viru dzīve bija īsa, un viņa izmisīgi baidijas vecumdienas palikt viena ar zirgiem -, taču briesmīgās slepkavības izraisītas panikas deļ izredzes bija gauži sarukušas.

Nav liela bēda. Kad viņa atgriezīsies Ņujorka, tur būs gugenheima balle, žurnāla elle ballītes, Metropolitēna kluba dineja un neskaitāmi citi pasakumi, kuros satikt piemērotu vīrieti. Varbūt, viņa nodomājā, tomēr nāksies pazeminat savas prasības… bet tikai mazliet.

Bet varbūt arī ne. Viņa bija pārliecinātā, ka, piemēram, attiecība uz Pendergasta kungu viņai nebūtu japazemina prasības. Vismaz tik pārliecinātā, cik tas iespējams, neizģērbjot vīrieti.

Viņa pārlaida skatienu laiski klīstošajiem pasažieriem. To bija mazāk nekā parasti bez šaubām, vētraina laika, cilvēku pazušanas un slepkavību dēļ. Bet varbūt visus mocīja paģiras iepriekšeja vakara novērotais alkohola patēriņš restorānos, klubos un baros bija viņu pārsteidzis.

Viņa tuvojās vēl vienam elegantam veikalam, pēdējam šajā arkade, kuram pašlaik vera vaļa sleģus. Viņa stāvējā, garlaikoti vērodama, ka metāla loksne uzrullējas uz augšu ar briesmīgu troksni kas istāja Rīdžentstrīta šķiet burvīgs, uz kuģa ir vienkārši atbaidošs -, un ar patīkamu pārsteigumu ieraudzīja neliela kažokādu veikala skatlogu. Viņa pati kažokādas nevalkājā, taču prāta novērtēt elegantus modelētāju mākslas darbus. Viens no pardevejiem skatloga steidzīgi piekārtoja garu zuki kažoku, kas bija mazliet sašķiebies uz vecmodīga pīta manekena. Viņa apstājās, lai apbrīnotu ar bārkstīm bagātīgi rotāto apģērba gabalu. Tik biezs, ka pasurgatu no aukstuma pat sibīrijas gulaga, viņa smaidot nodomāja.

Kamēr viņa vērojā, pārdevējs raustīja un kartoja kažoku arvien piktāk, līdz attapas, ka tas ir nepareizi aiz.pogals. Pārspīlēta nosodījuma izbolījis acis pret debesim, viņš atpogāja kažoku un pavēra to vaļā. No manekena pēkšņi izšļācās biezs, sirupains šķidrums, kam sekoja tads ka sarkanbaltas virves gabals. Pārdevējs, laikam sajutis uz rokam mitrumu, pacēla tas pie sejas. Tas bija sarkanas klalas ar biezu, sarkanu šķidrumu, kas varēja būt vienīgi asinis.

Asinis…

Emīlija Dalberga aizsedza muti ar plaukstu. Pārdevējs, satriekts daudz vairāk, lēca atpakaļ, paslīdēja svaigajā asins peļķē uz grīdas un zaudēja līdzsvaru. Viņš iekliedzas, pieķērās pie manekena un apgāza to. tad pardevejs, kažoks un manekens sakrita vienā kaudzē, kažoks plaši pavērās, atklājot skatienam līķi.

Tomēr nē, Emīlija Dalberga saprata, tas nebija līķis, vismaz ne vesels liķis, bet tikai iekšējo orgānu mudžeklis, sarkans, balts un dzeltens, kas karājās un slīdēja ārā no pila manekena rumpi izgriezta robaina cauruma. Šausmas iepletusi muti, viņa raudzijās, neticēdama savam acīm, nespēdama paklisteties. Viņa bija redzējusi pietiekami daudz asiņainu skatu, vīram zem rokas staigadama pa ģimenes gaļas fabriku, tāpēc uzreiz, zināja, ka šis iekšas nepieder lopiem. Ne liellopu iekšas ir lielākas. Tas bija pavisam kas cits…

Un pēkšņi viņa sajuta, ka atkal spēj kusteties. Kad viņa pagriezās un mazliet nedrošā gaita aizsoļoja pa rīdžentstntas šķērsielu, viņai aiz muguras atskanēja kliedzieni. Taču Emīlija Dalberga neatskatijas ne reizi.

42

Trīs minūtes pāri desmitiem devītā klāja tukšaja gaiteni pavērās elektrības sadales skapja durvis. Trauksmes sirēnas ķērkšana bija apklususi, tas vieta skaļruņos skanēja ierakstītais paziņojums, atkārtojoties atkal un atkal. No vienas puses bija dzirdāmas ugunsdzēsēju balsis, kas attalinajas, bet no otras neskaidras priekšgala salona trokšņa atskaņas. Īsu mirkli vilcinājies, Pendergasts iznira no tumša elektrības sadales skapja ka zirneklis no slēpņa. Viņš aši paraudzījās uz vienu, tad uz otm pusi, nopētot krāšņiem paklājiem un tapetēm rotāto gaiteni. Tad veikli ka kaķis metas uz priekšu, atvēra Penshērsta apartamentu durvis, iespruka iekša, aizvēra durvis un aizslēdza drošo slēdzeni.

Kādu brīdi viņš nekustīgi stāvēja pustumšaja priekštelpa. Salona aizkari tumša ja un vetrainaja rīta bija aizvilkti, un telpa iekļuva tikai vārga gaismiņa. Bija dzirdama attālā kuģa motoru duna un lietus un vēja plosīšanas aiz loga. Viņš ievilka elpu, saasinot visus jutekļus. Tad viņš sajuta tikko jaušamu aromatu, ko bija pieminējis taksometra šoferis, pēc vaska, dūmiem, sveķiem. Šo smaržu viņš atcerējas no Gsalrigčongas iekšēja klostera.

Viņš ieskatījās pulksteni divdesmit četras minūtes.

Penshersta apartamenti bija viens no diviem lielakajiem kuģa numuriem, kas vairāk atradina ja elegantu savrupmaju nekā kuģa kajīti ar trim guļamistabam un vingrošanas zaļi augšējos stāvos un salonu, virtuvi, ēdamistabu un balkonu apakšstavā. Stāvus savienoja vītņu kāpnes. Viņš devās tālāk tumšaja salonā. Ēnas blāvi spīdēja sudrabs, zelts, tirkīzs un laka. Pendergasts ieslēdza gaismas un uz mirkli apžilba, ieraugot apbrīnojamo un eklektisko kolekciju, kas pavērās skatienam, braka un pikaso agrīnas kubisma gleznas, brīvi sajauktas ar Āzijas glezniecības un skulptūras meistardarbiem no Indijas, dienvidaustrumĀzijas, Tibetas un Ķīnas, bija arī citi dārgumi galds ar agrīnam angļu reljefi kaltām sudraba un zelta tabakdozem, vairākas vitrīnas ar senas grieķijas monētām, ka arī savāda kolekcija tādas ka romiešu togu saspraudes un jostas.

Kopuma kolekcija raksturoja tas īpašnieku ka cilvēku ar vērīgu aci, nevainojamu gaumi un milzīgi biezu naudas maku. Un vēl vairāk to bija izveidojis kultūras pazinējs ar labu izglītību un kritisku skatījumu, tads, kura intereses un zināšanas tālu pārsniedz ikdienas darījumu cilvēka līmeni.

— Vai tiešām, brīnījās Pendergasts, tas ir tas pats cilvēks, kurš tik nežēlīgi un nevajadzīgi sakropļoja Džordana Ambrosa nedzīvo ķermeni? Viņš atkal nodomājā, cik ļoti Ambrosa slepkavība šķita psiholoģiski neiederīga un absurda.

Viņš uzreiz devās pie liela tīkkoka skapja salona tālākajā galā, kura Konstansa bija atradusi kajītes seifu. Atvēris skapi, viņš izņēma Kempera iedoto magnētisko kārti un ielika slēdzenē. Pēc mirkļa seifa durvis klusi noklikšķēja un pavērās.

Viņš atvēra durvis līdz galam un ieskatījās seifa. No tā uzreiz izplūda spēcīgs sveķu un dumu aromats. Seifa atradās tikai viens priekšmets gara, taisnstūraina koka kaste ar izbalējušiem Tibetiešu uzrakstiem.

Viņš saudzīgi izcēla kasti, sajūtot, cik viegla tā ir. Kukaiņu saēsta koksne bija poraina un trausla ka sakaltis sūklis, no katra pieskārienā tā drupa un bira putekļi. Atbīdījis seno vara bultu, viņš piesardzīgi atvēra vaku, kas viņa rokas izjuka. Uzmanīgi nocēlis vaka gabalus, viņš ieskatījās kaste.

Tā bija tukša.

43

Iedūcās komandtiltiņa durvju zvans, liecinot, ka vadības telpa kāds ienācis. Pēc mirkļa durvis parādījās Kempers. Lesērs bija satriekts, ieraugot drošības dienesta priekšnieku, viņa seja bija pelēka, mati salipuši šķipsnas, drēbes saburzītas. Izskatījās, it kā viņš nedēļu nebūtu gulējis.

— kas noticis, Kemper? Viņš jautāja un neviļus paraudzijās uz komodoru Kateru, kurš joprojām neatstāja komandtiltiņu. Katers atkal soļoja šurpu un turpu. Kuģi vadīja autopilots programmatūras, mehanikas un satelītu tehnoloģijas apvienojums īsts jūrniecības inženiertehnoloģiju brīnums, kas spēja drošāk noturēt kursu nekā labākais stūrmanis, turklāt ievērojami ietaupot degvielu. Nelaime tikai tada, nodomāja Lesērs, ka autopilotam joprojām uzstādīts kurss uz Ņujorku.

— atrasta pazudusi meitene, Kempers nomāktā balsi paziņoja. Vismaz daļa no viņas.

Iestājās īss klusums. Mēģinot aptvert dzirdēto, Lesēram pārskrēja šausmu drebuļi.

— daļa no viņas, viņš beidzot atkārtoja. Rīkle pēkšņi bija izkaltusi.

— cilvēka ķermeņa daļas iekšējie orgāni bija sabāzti manekenā vienā no Rīdžentstrītas veikaliem. Ap to pašu laiku viena no manam meklētāju grupām atrada asins traipus, salauztu rokassprādzi un… citas asiņainas atliekas pie pirmā klāja margam, kreisā borta pusē, pakaļgalā.

— tātad līķis izmests par bortu, Lesers klusi secinaja. Tas bija ļauns sapnis murgs. Citādi nevarēja būt.

— tā izskatās, ser. Meitenes ipod pleijeris tika atrasts uz B klājā, pie durvīm, kas ved uz mašīntelpām. Jadoma, ka slepkava uzbruka viņai tur, aizveda vai aiznesa viņu uz vaļējo pirmo klāju, nogalināja, uzšķērda un izmeta par bortu, paturot dažas… trofejas. Tās savukart viņš aiznesa uz Ridžentstritas kažokādu veikalu un sabāza manekenā.

— vai pasažieri jau to zina?

— jā. Runas izplātās ātri. Viņi to uzņem sāpīgi.

— cik sāpīgi?

— es pieredzēju vairākas histērijas lēkmes. Kāds vīrietis Koventgardenas kazino bija jasavalda ar varu. Es jau jūs brīdināju, cik bīstama var būt histērija. Es ieteiktu, lai komodors izsludina 1SPS kodeksa16 pirmā līmeņa trauksmi un jūs nekavējoties gādājat par komandtiltiņa drošības uzlabošanu.

Lesērs pievērsās otrajam kapteiņa palīgam. Aktivizējiet drošības sistēmas visam komandtiltiņa piekļuves durvīm. Ieeja tikai ar autorizāciju.

— jā, ser.

Tad viņš atkal pievērsās drošības dienesta priekšniekam. Es apspriedīšu ar komodoru ISPS kodeksu. Vai ir kādas norādes uz vainīgo?

— nekādu. Ja neskaita to, ka slepkava pārsteidzoša kārtā spēj iekļūt dažādas kuģa vietās mašīntelpās, Rīdžentstrītas kažokādu veikalā.

— Pendergasts domā, ka slepkava kaut kur sadabūjis durvju atvēršanas drošības karti.

— vai galveno atslēgu, piebilda Kempers. Tās tika izgatavotas desmitiem.

— motīvs?

— varbūt uzdarbojas vājprātīgs sociopāts. Vai arī ļaundaris, kam ir noteikts mērķis.

— mērķis? Kāds?

Kempers paraustīja plecus. Nezinu. Varbūt izraisīt uz kuģa paniku?

— bet kāpēc?

Kad drošības dienesta priekšnieks nezināja, ko atbildēt, Lesērs pamāja ar galvu. Paldies, Kempera kungs. Vai jūs, lūdzu, pavadīsiet mani, kad ziņošu to komodoram?

Kempers norija siekalas un pamāja ar galvu. Lesērs devās uz komandtiltiņa centru un nostājās ceļā soļojošajam komodoram. Komodor Kater?

Katers apstājās un lēni pacēla masivo galvu. Kas ir, Lesēra kungs?

— Kempera kungs tikko ziņoja par vēl vienu slepkavību uz kuģa. Nogalināta jauna meitene.

To dzirdot, Katera acis uz mirkli iezibējās, tad atkal apdzisa. Viņš paraudzījās uz drošības dienesta priekšnieku. Kempera kungs?

— ser! Sešpadsmitgadīga meitene šorīt agri tika nogalināta uz pirmā klāja. Dažas viņas ķermeņa daļas tika ievietotas manekenā viena no Rīdžentstrītas veikaliem. Šī ziņa izplatās pa visu kuģi, un pasažieri krīt panika.

— vai jūsu darbinieki veic izmeklēšanu?

— mani darbinieki, ser, ir pārslogoti līdz pēdējam, pūloties nodrošināt kārtību, uzklausot ziņojumus par cilvēku pazušanu un mierinot pasažierus. Visu cieņu, ser, bet mums nav nekādas iespējas vākt pierādījumus, nopratināt aizdomās turamos vai veikt izmeklēšanu.

Katers joprojām raudzijās viņā. Vai vēl kas, Kempera kungs?

— es ieteiktu pasludināt uz kuģa ISPS kodeksa pirmā līmeņa trauksmi.

Komodors uz brīdi pievērsa skatienu Lesēram, pēc tam uzrunāja sardzes virsnieku. Vortingtona kungs? Viņš jautāja. Kāds ir aptuvenais laiks līdz Ņujorkai?

— pašreizēja ātrumā un virzienā sešdesmit sešas stundas, ser.

— līdz Sentdžonai?

— divdesmit trīs stundas, ser, saglabajot pašreizējo ātrumu.

Vadības telpa iestājās ilgs klusums. Elektronisko displeju blāvajā gaisma Katera acis iespīdējās. Viņš atkal pievērsās drošības dienesta priekšniekam.

— Kempera kungs, izsludiniet pirmā līmeņa trauksmi. Slēdziet divus kazino un pusi naktsklubu. Izvelieties arī veikalus un bārus, kuros parasti ir vismazāk apmeklētaju. Norīkojiet to darbiniekus kārtības uzturēšanai uz kuģa, ciktāl to atļauj viņu prasmes un spējas. Slēdziet spēļu zāles, veselības klubus, kinoteātrus un SPA un arī to darbiniekus norīkojiet kārtības uzturēšanai, cik vien tas iespējams.

— jā, ser.

— aizzīmogojiet visas telpas, kur varētu atrasties šī un pārējo noziegumu pierādījumi. Es aizliedzu visiem tajas ieiet, arī jums.

— tas jau ir izdarīts, ser.

Katers pagriezās. — Lesēra kungs, komandanta stunda no desmitiem vakara līdz astoņiem rīta paliks spēkā līdz piestāšanai krastā. Šajā laikā visiem pasažieriem jaatrodas savās kajītēs. Pārkārtojiet restorānu vakariņu laikus, lai pēdējā maiņa beidz ēst pusdesmitos.

— jā, ser.

— jaatceļ visa apkalpošana numuros un citi pakalpojumi pasažieriem. Uzkopšana jāveic pēc minimālā grafika. Visiem komandas locekļiem jaatrodas savās kajītēs, kad tie nav dežūrā vai kopkajitē. Bez izņemumiem. Lesēra kungs, jūs gādāsiet, lai uz kuģa pēc iespējas mazāk notiktu nesvarīga personālā kustība.

— jā, ser.

— jūs paziņosiet pasažieriem par ārkārtas stāvokli saskaņā ar starptautiskajiem kuģu un ostu drošības noteikumiem un paskaidrosiet manus rīkojumus. Pārkāpēji tiks bargi sodīti, šiem noteikumiem nebūs nekādu izņēmumu, lai cik arī bagāta vai… ietekmīga persona pasažieris būtu vai izliktos.

Iestājās ilgs klusums. Lesērs gaidīja vissvarīgāko rīkojumu.

— tas būs viss, Lesēra kungs.

Taču Lesērs nekustējās. Komodor Kater, atvainojiet, ka atgādinu, bet jūs taču mainīsiet kursu uz Sentdžonu?

Katers pievērsa viņam ledainu skatienu. — Nē.

— kāpēc nē, ser? Lesērs norija siekalas.

— neesmu radis izskaidrot savus lēmumus padotajiem virsniekiem.

Lesērs vēlreiz norija siekalas, neveiksmīgi cenzdamies atbrīvoties no kamola kakla. — Komodor, vai drīkstu…

Katers viņu partrauca. — Lesēra kungs, izsauciet uz komandtiltiņu komandas kapteini un palieciet savā kajītē līdz turpmākiem rīkojumiem.

— jā, ser.

— tas būs viss. Kempera kungs, jūs arī varat atstāt komandtiltiņu. Un, neteicis vairs ne vārda, Katers apgriezās uz, papēža un atsāka soļošanu.

44

Pendergasts uzmanīgi un saudzīgi pacēla pret gaismu drūpošo kasti. Ielicis vienā acī juveliera lupu, viņš sāka ar pinceti pārcilāt gružus kastes dibenā, beigtus kukaiņus, sveķu daļiņas, zāģu skaidas, šķiedras un dažus paraugus ielika mazās mēģenēs, ko izņēma no žaketes kabatam. Beidzis darboties, viņš uzlika kastei vāku, rūpīgi saliekot kopā gabalus, tad ievietoja kasti atpakaļ seifā tieši tajā pašā zāģu skaidu četrstūrī, kur tā bija stāvējusi iepriekš. Viņš aizvēra seifu, ar karti aizslēdza to, tad aizvēra tīkkoka skapi un atkāpās.

Viņš ieskatījās pulkstenī. Atlikušas deviņpadsmit minūtes.

Blekberns bija paslēpis mīklaino senlietu kaut kur citur savā kajītē.

Pendergasts pārlaida skatienu salonam, nopētot pēc kartas katru priekšmetu. Daudzus, kuri bija lielāki par kasti, varēja atmest uzreiz. Taču bija daudz citu, kuri, lai gan ne pārāk ērti, tomēr ietilptu tajā. Pārāk daudz, lai pagūtu tos pienācīgi izpētīt ceturtdaļstundas laikā.

Viņš uzgāja augšstāvā un parmeklēja guļamistabas, vannasistabas un vingrošanas telpu. Viņš ievēroja, ka Blekberns pārkārtojis tikai salonu. Augšstāvā istabās atstāts sākotnējais noformējums, ja neskaita zīda gultas pārklājus ar izšūtu lielu, uzkrītošu monogrammu "B".

Atgriezies salonā, viņš apstājās tā vidū un atkal pārlaida sudrabaino acu skatienu visiem mākslas priekšmetiem. Pat, atmetot visus, kas nav no Indijas vai Tibetas un ir jaunāki par divpadsmito gadsimtu, joprojām atlika pārāk daudz. Dzelzs rituāla pīķis ar zelta un sudraba rotājumiem; masīvs zelta phur-hu duncis ar trīssturainu asmeni un rokturi mūka mutes veidā; vairākas garas lūgšanu dzirnavas ar smalkiem ziloņkaula griezumiem un sudraba kalumiem un mantru skulptūrām; sudraba dorže rituālā piederums ar tirkīza un koraļļu rotājumiem; arī vairākas senas tankus un Mandalu gleznas.

Tie visi bija apbrīnojami retumi. Bet kurš ja vispār kāds bija Agozjens, briesmīgā, aizliegtā relikvija, kas attīrīs zemi no cilvēkiem kā no sārņiem?

Viņa skatiens pievērsās brīnumainajām tunkas gleznām pie sienam Tibetiešu dievību un dēmonu attēlojumam bagātigos zīda brokāta ietvaros, ko izmantoja meditacijai. Pirmais bija izsmalcināts Bodisatvas Avalokitešvaras līdzjūtības Budas atveidojums. Tam līdzās negantais dēmons Kalaziga ar ilkņiem, trim acīm un galvas rotu no galvaskausiem griezās trakā dejā uguns liesmu vidū. Pendergasts ar lupu izpētīja visas tankus gleznas, tad katrai no malas izrāva zīda diegu un izpētīja arī to.

Pēc tam viņš piegāja pie lielākās Mandalas, kas karājās virs gāzes kamīna. Tā bija tiešam satriecoša; sarežģīts, metafizisks kosmosa attēlojums, kas vienlaikus bija arī apgaismību sasnieguša Budas iekšējās pasaules atveidojums, ka arī tempļa vai pils shematisks attēls. Mandalas ir iecerētas ka meditācijās objekti apceres rosinašanai, to proporcijas ir brīnumaini līdzsvarotas prāta attīrīšanai un nomierināšanai. Raugoties uz. Mandalu, cilvēks kaut uz īsu brīdi var izjust tukšumu, kas ir apgaismības pamata.

Šī bija tiešam apbrīnojama Mandala. Raugoties tajā, Pendergasta skatiens ka apburts pievērsās tas centram, un viņš sajuta tas izstaroto pazīstamo noskaņu mieru un brīvību no pieķeršanās.

Vai tā bija Agozjens? Nē, tā nebija ne briesmīga, ne draudoša.

Viņš ieskatījās pulkstenī. Blekberns atgriezīsies pēc divpadsmit minūtēm. Nebija laika pētīt katru mākslas darbu atsevišķi. Tāpēc aģents atkal atgriezās istabas vidu un nostājās tur, domās iegrimis.

Agozjens bija šajā telpā par to viņš bija pārliecināts. Taču tikpat droši viņš zinaja arī to, ka, turpinot meklēšanu, viņš tikai izšķiedis dārgo laiku. Viņš atcerejas Budistu teicienu kad pārstāsi meklēt, tad atradīsi.

Viņš apsēdas uz Blekberna mīksta dīvāna, aizvēra acis un lēni, mierīgi atbrīvoja prātu no domām. Kad prāts bija nomierinājies, kad viņš vairs neraizējās par Agozjena atrašanu, viņš atkal atvēra acis un aplūkoja istabu, saglabājot mieru un neko nedomājot.

Taja brīdi viņa skatiens pievērsās izcilai Žorža Braka gleznai, kas bija neuzkrītoši novietota stūrī. Viņš neskaidri atcerējās, ka šis franču kubista agrīnais mākslas darbs nesen tika pārdots christif izsole Londonā, kur to iegādājās kāds nezināms pircējs.

Sēdēdams uz dīvāna, viņš mierīgi un ar baudu aplūkoja gleznu.

Septiņas minūtes.

45

Lesērs partvera komandas kapteini Meisoni, ienākot pa komandtiltiņa ārējo drošības ieeju. Ieraugot kapteiņa palīga sejas izteiksmi, viņa apstājās.

— kapteini Meisone… viņš iesāka un aprāvās.

Meisone paraudzijās viņā, nezaudējot savaldību. Viņa joprojām šķita mierīga un nopietna, mati rūpīgi paslēpti zem formas cepures, neviena šķipsna nebija izslīdējusi. Tikai viņas skatiens pauda bezgalīgu nogurumu.

Meisone pa iekšējam durvīm ielūkojas vadības telpā, ar ātru, profesionālu skatienu novērtējot situāciju, tad atkal pievērsās Lesēram. Vai velaties kaut ko man teikt, Lesēra kungs? Viņas balss tonis bija uzsvērti neitrāls.

— vai dzirdējāt par šīsdienas slepkavību?

— jā.

— komodors Katers atsakās mainīt kursu uz Sentdžonu. Mēs joprojām dodamies uz Ņujorku. Tas prasīs vairāk nekā sešdesmit piecas stundas.

Meisone neatbildēja. Lesērs pagriezās, lai ietu projām, bet tad sajuta uz pleca viņas plaukstu. Viņš bija pārsteigts kapteine vēl nekad nebija viņam pieskārusies.

— virsniek Lesēr, viņa teica. Nāciet man līdzi runāt ar komodoru.

— ser, mani izraidīja no komandtiltiņa.

— varat uzskatīt, ka esat atjaunots amatā. Un, lūdzu, uzaiciniet uz komandtiltiņu otro un trešo kapteiņa palīgu un arī Helsija kungu, galveno mašīnistu. Man viņi būs vajadzīgi kā liecinieki.

Lesērs juta, kā sirds iepukstas straujāk. — Klausos, ser.

Bija vajadzīgas tikai piecas minūtes, lai neuzkrītoši sameklētu abus jaunākos kapteiņa palīgus un Helsiju un atgrieztos uz komandtiltiņa. Meisone sagaidīja viņus pie drošības ieejas. Viņai pār plecu Lesers redzējā, ka komodors joprojām soļo šurpu un turpu gar logiem. Viņa gaita bija kļuvusi vēl lēnāka, viņš spēra soļus īpaši apdomīgi, nodūris galvu, neievērojot itin neko sev apkārt. Sadzirdējis kādu ienākam, viņš beidzot apstājās un pacēla skatienu. Lesērs zināja, ka Katers uzreiz ir pamanījis, ka visi komandtiltiņa virsnieki sastājušies rindā viņam aiz muguras.

Katera duļķaino acu skatiens pievērsās Meisonei, Lesēram un atkal Meisonei. — Kapteini, ko šeit mekle kapteiņa palīgs? Es viņu izraidīju.

— es lūdzu viņu atgriezties uz komandtiltiņa, ser.

Iestājās ilgs klusuma brīdis.

— un šie pārējie virsnieki?

— es uzaicināju arī viņus.

Katers joprojām raudzijās Meisonei acis. — Kapteini, jūs neievērojat subordināciju.

Mirkli nogaidījusi, Meisone atbildēja: — komodor Kater, ar visu cieņu lūdzu jūs pamatot savu lēmumu saglabāt kursu uz Ņujorku, nevis nogriezties uz Sentdžonu.

Katera skatiens kļuva bargāks. To mēs jau izrunājām. Šādā kursa maiņa ir nevajadzīga un nepamatota.

— atvainojiet, ser, bet vairākums virsnieku un jāpiebilst, ka arī cienījamu pasažieru delegācija domā citādi.

— es atkārtoju: jūs neievērojat subordināciju. Tāpēc es jūs atceļu no amata. Katers pievērsās diviem apsardzes virsniekiem, kas dežureja pie komandtiltiņa ieejas. Pavadiet kapteini Meisoni projām no komandtiltiņa.

Abi virsnieki pienāca pie Meisones. — Lūdzu, ser, nāciet mums līdzi, teica viens no viņiem.

Meisone izlikās viņus nemanot. — Komodor Kater, jūs neesat redzējis to, ko redzēju es. Ko redzejam mēs. Uz šī kuģa klāja ir četri tūkstoši trīs simti pārbiedētu cilvēku; pasažieri un komandas locekļi. Drošības dienesta darbinieku ir pārāk maz, lai tiktu gala ar šādā mēroga ārkārtas situāciju, to Kempera kungs godīgi atzīst. Turklāt situācija strauji pasliktinās. Es uzstāju, lai mēs mainam kursu uz tuvāko pieejamo ostu Sentdžonu. Jebkāds cits kurss apdraudēs kuģi un būs uzskatams par pienākumu nepildīšanu saskaņa ar jūras kodeksa piekto punktu.

Lesērs tikko spēja paelpot. Viņš gaidīja dusmu izvirdumu vai vēsu, nicīgu atraidījumu kapteiņa Blaija17 garā. Taču Katera rīcība bija pavisam negaidīta. Viņa saspringtais ķermenis it kā atslāba, viņš pienāca un atbalstijās pret konsoli, sakrustojot rokas. Visa viņa izturēšanas pēkšņi pārvērtās.

— kapteini Meisone, mēs visi esam izsisti no līdzsvara. Viņš paraudzijās uz Lesēru. Varbūt es pārāk asi atbildēju jums, Lesēra kungs. Ne jau velti kuģim ir komandieris, kura pavēles nedrīkst apšaubīt. Mums nav laika atļauties tādu greznību ka savstarpējus cīniņus, skaidrošanos, balsošanu kā komitejā. Taču šajos apstākļos es paskaidrošu savu lēmumu. Paskaidrošu vienreiz un tikai vienreiz. Ceru, ka jūs… viņš paraudzijās uz virsniekiem un galveno mašīnistu, un viņa balsi atgriežas skarbums, …klausīsieties uzmanīgi. Jums visiem jāpieņem sena un laika gaitā pārbaudīta kārtība, ka lēmumus uz šī kuģa pieņem komandieris, pat tādus lēmumus, kuri ir dzīvības un nāves jautājums, kā tas ir šoreiz. Ja būšu kļūdījies, tas tiks izlemts, kad nokļūsim ostā.

Viņš izslējās taisni. Līdz Sentdžonai ir divdesmit divu stundu brauciens, bet tikai tad, ja mēs saglabāsim šādu ātrumu. Mainot kursu, mēs dosimies tieši vētras centrā. Viļņi vairs nebūs aiz muguras, bet gan no sāniem, bet vēlāk, kad šķērsosim Lielo Sēkli, pretī. Labākajā gadījumā mums izdosies noturēt divdesmit mezglu ātrumu. Pēc šādiem aprēķiniem, līdz Sentdžonai jau ir jabrauc trīsdesmit divas, nevis divdesmit divas stundas un arī tikai tad, ja vētra nepieņemsies spēka. Es drīzāk teiktu, ka mēs nonāktu Sentdžona tikai pēc četrdesmit stundām.

— tas tomēr ir veselu dienu ātrāk…

Kapteinis pacēla roku, un viņa seja satumsa. — Atvainojiet. Taču, dodoties taisnā virzienā uz Sentdžonu, mēs nokļūtu bīstami tuvu austrumu sēklim un Maitasputnu klintīm. Tāpēc būs janosaka kurss apkārt šiem šķeršļiem, zaudējot vēl vismaz pāris stundas. Tātad četrdesmit divas stundas. Lielais sēklis ir pilns ar zvejas kuģiem, un daži lielākie pārstrādes kuģi pārlaidis vētru piekrastē, izmetuši enkurus, nekustīgi, tāpēc mums vienmēr būs jāmanevrē, apbraucot tos. Samazinot ātrumu par diviem mezgliem un ņemot vērā manevriem vajadzīgo laiku, mēs zaudējam vēl dažas stundas. Lai gan jau ir jūlijs, aisbergu sezona vēl nav galā, un no Labradora straumes perifērijas ziemeļos no austrumu sēkļa pienāk ziņas par maziem, bīstamiem aisbergiem. Vēl viena stunda zaudēta. Tātad līdz Sentdžonai nav divdesmit divas stundas, bet gan četrdesmit piecas.

Viņš ietureja dramatisku pauzi.

"Britānija" tagad ir kļuvusi par nozieguma vietu. Visi pasažieri un komandas locekļi ir aizdomās turāmie. Tur, kur mēs piestāsim krasta, kuģi aiztures likumsargāšanas iestādes un neatbrīvos, kamēr netiks paveikta kuģa apskate un nopratināti visi pasažieri un komanda. Sentdžona ir maza, provinciāla pilsētiņa uz salas Atlantijas okeāna ar niecīgu policijas iecirkni un mazu jātnieku policijas nodaļu. Viņiem ne tuvu nav nepieciešamo resursu efektīvai un profesionālai pierādījumu vākšanai. "Britānija" aizkavēsies Sentdžonā nedējam ilgi, varbūt pat mēnesi vai ilgāk, ar visu komandu un pasažieriem, sagādājot korporācijai simtiem miljonu dolāru lielus zaudējumus. Cilvēku pūļi no kuģa pārpludinās mazo pilsētiņu.

Viņš pārlaida skatienu klusējošajiem klausītajiem un aplaizīja lūpas.

turpretī Ņujorka ir visi līdzekļi pienācīgās kriminālās un ekspertu izmeklēšanas veikšanai. Pasažieriem sagādātas neērtības būs minimālās, un kuģis, visticamāk, tiks atbrīvots jau pēc dažām dienam. Vissvarīgakais; izmeklēšana tiks veikta visaugstākaja līmeni. Slepkava tiks atrasts un sodīts. Katers lēni aizvēra un atkal atvēra acis. Redzot šo gauso, savādo grimasi, Lesēram pārskrēja drebuļi. Kapteini Meisone, ceru, ka esmu izteicies pietiekami skaidri?

— jā, Meisone atbildēja ledaini saltā balsī. Taču atļaujiet, ser, norādīt uz to, ko jūs nepieminējāt, slepkava četru dienu laikā nogalināja četrus cilvēkus. Vienreiz dienā kā pēc pulksteņa. Jūsu piedāvātās liekas divdesmit četras stundas līdz Ņujorkai nozīme vēl viena cilvēka nāvi. Nevajadzīgu nāvi. Nāvi, kas būs uz jūsu sirdsapziņas.

Iestājās draudošs klusums.

— un kāda nozīme pasažieru neertībām? Turpināja Meisone. Vai kuģa dīkstāvei osta? Vai miljonu dolāru zaudējumiem? Kāda nozīme tam visam, ja uz spēles ir cilvēka dzīvība?

— pareizi! Lesērs piekrita skaļāk nekā pats bija vēlējies. Viņš pat bija pārsteigts, dzirdot savu balsi. Taču viņam sirds bija pilna; slepkavības, kuģa birokrātijā, nebeidzamās runas par korporācijas peļņu tas viss vairs neļāva klusēt. Uzreiz skaidrs, par ko ir runa, par naudu. Tā ir galvenais. Cik lieli būtu korporācijās zaudējumi, ja kuģis uz dažām nedēļām iestrēgtu Sentdžonā. Vai mēs tagad taupīsim korporācijas naudu vai glābsim cilvēku dzīvības?

Lesēra kungs, iebilda Katers. — Jūs iejaucaties…

Bet Lesērs viņu partrauca. — Klausieties! Šīsdienas upuris bija sešpadsmitgadīga meitene! Dieva dēļ bērns, kas ceļoja kopā ar vecvecākiem. Nolaupīta un noslepkavota! Un ja nu tā būtu jūsu meita? Viņš pievērsās pārejiem. Vai mēs pieļausim, lai tas notiek atkal? Ja dosimies pa komodora Katera noteikto kursu, mes, visticamak, nolemsim vēl vienu cilvēku drausmīgai nāvei.

Lesērs redzēja, ka pārejie virsnieki piekrītoši maj ar galvu. Korporācijai neviens nejuta līdzi, Meisone bija trāpījusi mērķi. Galvena mašīnista Helsija sejas izteiksme palika neizdibināma.

— komodor, ser, jūs man neatstājat citu iespēju, Meisone turpināja klusi un savaldīgi, taču ar nesātricināmu pārliecību. Jums jamaina kurss, vai arī es būšu spiesta izsludināt ārkārtas rīcību saskaņa ar piekto punktu.

Katers raudzijās viņā. Tas būtu ļoti neieteicami.

— es pati vismazāk vēlos to darīt. Taču, ja jūs turpināsiet noliegt sapratīgu risinājumu, jūs man neatstāsiet citu iespēju.

— nemuldi! Šis vārds, tik neiederīgs no komodora puses, visiem uz komandtiltiņa bija ka sitiens sejā.

— komodor? Jautāja Meisone.

Taču Katers neatbildeja. Viņš raudzijās pa vadības telpas logiem kaut kur bezgalīgās tāles, bez skaņas kustinadams lūpas.

— komodor? Atkārtoja Meisone.

Atbildes nebija.

— labi. Meisone pievērsās virsnieku grupai. Kā "Britānijas" otra augstāka vadošā persona es izsludinu piekto punktu pret komodoru Kateru par pienākumu nepildīšanu. — Kas man pievienosies?

Lesēra sirds dauzijās ta, it kā gribētu izlauzties no kruškurvja. Viņš paraudzījās apkārt, sastopot pārējo izbiedētos un nogaidošos skatienus. Tad viņš spēra soli uz priekšu.

— es, viņš paziņoja.

46

Pendergasts turpinaja raudzīties uz brāķa gleznu. Viņa apziņas dzīlēs sāka rasties šaubas, kāds neskaidrs, urdošs jautājums, kas pamazam aizpildīja radīto tukšumu. Pavisam lēnām tas kļuva par apzinātu domu.

Glezna izskatījās kaut ka savādi.

Tas nebija viltojums. Nebija ne mazāko šaubu par tās īstumu, tā bija tā pati glezna, kas pirms pieciem mēnešiem bija pārdotā christie's ziemas izsolē. Tomēr kaut kas tai nebija kārtība. Pirmkārt, bija mainīts rāmis, bet tas vēl nebija viss…

Piecēlies no dīvāna, viņš piegāja pie gleznas, apstājās dažu collu attālumā no tās virsmas, tad lēni atkāpās, visu laiku cieši vērodams mākslas darbu. Un tad pēkšņi nāca apjausma trūka daļas attēla. Glezna bija zaudējusi pāris collas labaja pusē un vismaz trīs collas augšpusē.

Viņš nekustīgi stāvēja un vēroja gleznu. Viņš bija pārliecināts, ka izsolē glezna tika pārdota vesela. Tas varēja nozīmēt tikai vienu gleznu sabojajis Blekberns kādu viņam vien zināmu iemeslu dēļ.

Apdomājot šo dīvaino rīcību, Pendergasta elpa palēninājās. Kā gan mākslas darbu kolekcionārs varēja sakropļot gleznu, par ko pats samaksajis vairāk nekā trīs miljonus dolāru?

Viņš noņēma gleznu no sienas un apgrieza otrādi. Audeklam nesen bija pielikta jauna pamatne, ka jau vajadzētu būt, samazinot tas izmērus. Viņš pieliecas un paostīja audeklu, sajūtot līmes kaļķaino smaržu. Pavisam svaiga daudz jaunāka par pieciem mēnešiem. Viņš uzspieda ar nagu uz audekla. Līme bija tikko nožuvusi. Audekls bija līmēts pirms pāris dienām.

Viņš ieskatījās pulkstenī piecas minūtes.

Tad viņš veikli nolika gleznu uz biezā paklājā, izņēma no kabatas saliekāmo nazi, ielika asmeni starp audeklu un apakšrāmi un piesardzīgi uzspieda, atsedzot audekla iekšpusi. Parādījās sena, tumša zīda auduma strēmele.

Gleznai bija izveidota dubulta pamatne, un aiz tas kaut kas bija paslēpts. Kaut kas tik vērtīgs, ka Blekberns bija ar mieru sagraizīt trīs miljonus vērtu gleznu, lai to paslēptu.

Viņš ātri nopētīja viltus pamatnes kārtu. To stingri novilktu turēja spiediens starp audeklu un apakšrāmi. Lēni un uzmanīgi Pendergasts izvilka gleznas audeklu no vienas rāmja malas un atbrīvoja pamatni, pēc tam atkārtoja to pašu pārejas trijās malas. Atstājot gleznu guļam uz paklāja, viņš ar diviem pirkstiem satvēra atbrīvotos pamatnes stūrus un pacēla tos.

Starp viltus un īsto pamatni bija paslēpts gleznojums uz zīda, kas bija pārklāts ar zīda auduma gabalu. Pendergasts pacēla to izstieptas rokas attālumā, tad nolika uz paklāja un noņēma zīda pārklāju.

Uz mirkli aizrāvās elpa un apziņa pagaisa. It kā pēkšņa vēja brāzma būtu aizpūtusi no prāta smagus putekļus, atstājot to kristaltīru. Prāta spējam atgriežoties, attēls sāka parādīties apziņa. Tā bija ļoti sena Tibetiešu Mandala pārsteidzoši, satriecoši, neaptverāmi sarežģīta. Tas bija fantastisks, satraucoši izsmalcināts viļņojošu, savītu ģeometrisku līniju sakopojums ar zelta un sudraba mirdzumu, satraucoša, izirstošu krasu palete uz melnas bezgalības fona. Tā bija gluži kā galaktika, kura miljardiem zvaigžņu riņķo ap rotējošu centru, bezgalīgi blīvu un varenu debesu ķermeni…

Pendergasts juta, ka viņa skatienu nēparvarāmi piesaista šī dīvainā zīmējuma centrs. Pievērsies tam, viņš atklāja, ka vairs nespēj atraut skatienu. Viņš mēģināja to darīt ar nelielu piepūli, tad jau ar lielāku, brīnīdamies par savāda attēla spēju sagūstīt viņa acis un prātu. Tas notika tik ātri un zaglīgi, neļaujot viņam sagatavoties. Šķita, ka Mandalas centrā attēlotais melnais caurums ir dzīvs, tas pulsē, atbaidoši rāpo pretī, pavērās ka neķītra atvere. Šķita, it kā līdzīgs melnais caurums būtu atvēries arī viņa pieres vidu un neskaitāmie miljardi atmiņu, iespaidu, uzskatu un viedokļu, kas veido viņa neatkārtojamo personību, tiek sagrozīti un pārveidoti, viņa dvesele tiek izvilkta no ķermeņa un iesūkta Mandalā, kur viņš saplūdīs ar to un tā kļūs par daļu no viņa. Viņš it kā tika pārveidots par apgaismību sasnieguša Budas metafizisko ķermeni… tikai tas gan nebija Buda.

Tas arī bija biedējošais, neizskaidrojamais, neizbēgamais ļaunums.

Šī bija kāda cita universālā būtne, Anti-Buda, vistīrākā ļaunuma fiziskais iemiesojums. Un tas bija šeit, kopā ar viņu, šajā gleznā. Šajā telpā…

Un viņa galvā…

47

Lesēra balss apklusa, to nomainīja vēja gaudošana aiz loga, lietus lašu bungošana pie stikliem un pīkstieni un signāli, kas pavadīja elektronisko ierīču un radara darbību.

Visi klusēja. Lesēru pēkšņi sagrāba panika. Viņš bija riskējis, metis izaicinājumu, pievienojoties Meisonei. Šī rīcība varēja izvērsties par karjeras beigām.

Tad beidzot soli uz priekšu spēra dežurējošais virsnieks, skarbs, vecs jūras vilks. Nodūris skatienu, salicis rokas uz krūtīm, viņš bija īsts nelokāmas drosmes iemiesojums. Noklepojies viņš ierunājās: komandieris pirmām kartam ir atbildīgs par uz kuģa esošo cilvēku komandas un pasažieru dzīvībām.

Katers, smagi elpodams, raudzijās viņā.

— Es esmu kopā ar jums, kapteini Meisone. Mums jānogādā šis kuģis ostā.

Beidzot virsnieks pacēla skatienu un pievērsās Kateram. Komodors viņu uzlūkoja ar tādu niknumu, kas iedarbojās gandrīz ka sitiens. Dežurējošais virsnieks atkal nolaida skatienu, taču neatkāpās.

Tad uz priekšu panāca otrais kapteiņa palīgs, viņam sekoja divi jaunāki virsnieki. Galvenais mašīnists Helsijs, neteikdams ne vārda, paspēra soli uz priekšu. Viņi stāvēja cieša grupa komandtiltiņa vidu, nervozi, nemierīgi, vairīdamies no komodora zvērojošā skatiena. Drošības dienesta priekšnieks Kempers stāvēja ka sastindzis, ar raižpilnu izteiksmi gaļīgajā sejā.

Kapteine Meisone pagriezās un uzrunāja viņu vēsā un lietišķā balsi: šī ir tiesiska rīcība saskaņa ar piekto punktu. Kempera kungs, ir nepieciešama jūsu piekrišana. Jums jāizlemj tūlīt. Ja nepievienosieties mūsu paziņojumam, tas nozīmes, ka jūs esat komodora pusē. Tādā gadījumā mēs dosimies uz Ņujorku, un jums būs jauzņemas atbildība par visam sekām.

— es… Kempers vārgi iesāka.

— tas ir dumpis, paziņoja Katers čerkstošā balsi, klusi un draudīgi. — Visparastakais dumpis. Kemper, ja pievienosieties tam, jūs būsiet vainīgs dumpja celšanā, atrodoties jūra, bet tas ir kriminālnoziegums. Es gādāšu, lai jūs saņemat visbargāko sodu. Nekad mūža jūs vairs nespersiet soli uz kuģa klāja. Tas attiecās uz jums visiem.

Meisone paspēra soli uz Kempera pusi, un viņas balss tikko jaušami atmaiga. — Ne savas vainas pēc jūs esat nokļuvis starp divām ugunīm. No vienas puses iespējama apsūdzība dumpja celšanā. No otras iespējama apsūdzība bezdarbībā, kas izraisījusi slepkavību. Dzīve ir skarba, Kempera kungs. Izvēlieties.

Drošības dienesta priekšnieks elpoja smagi un drudžaini. Viņa skatiens šaudijas no Meisones pie Katera un visapkārt, it kā meklējot glābiņu. Tāda nebija. Tad viņš steidzīgi ierunājās: — mums jātiek ostā pēc iespējas ātrāk.

— tas ir viedoklis, nevis lēmums, Meisone mierīgi aizrādija.

— es… esmu jūsu pusē.

Meisone pievērsa pētījošo acu skatienu komodoram.

— jūs esat apkaunojums uniformai un tūkstošgadīgam jūrniecības tradicijām! Ieaurojas Katers. Tas nenotiks!

— komodor Kater, paziņoja Meisone, jūs tiekat atstādinats no kuģa vadības saskaņā ar jūras tiesību kodeksa piekto punktu. Došu jums vienu iespēju atstāt komandtiltiņu ar godu. Pēc tam pavēlēšu jūs aizvadīt projām.

— jūs… jūs, lapsu mātīte! jūs esat dzīvs piemērs tam, ka sievietēm nav vietas uz kuģa komandtiltiņa! Un Katers ierēcies metas virsu kapteinei un sagrāba viņas formastērpa atlokus, pirms divi apsargi paguva viņu apturēt. Viņš pretojas, lādēdamies un rēkdams ka lācis, līdz sargi viņu nogāza uz grīdas un saslēdza rokudzelžos.

— brūnā kuce! Tu sadegsi elles ugunis!

Tika izsaukti apsargi no cita posteņa, un tikai ar lielam grūtībām izdevās savaldīt komodora. Beidzot viņu aizveda, bet perkondimdoša balsi izkliegti apvainojumi vēl ilgi atbalsojās gaiteni, līdz iestājās klusums.

Paraudzījies uz Meisoni, Lesers pārsteigts ieraudzīja viņas seja vāji slēptu uzvaras prieku. Viņa ieskatījās pulksteni. Paziņojums, kas jaieraksta kuģa žurnālā. Pulksten desmitos un piecdesmit minūtēs pēc griničas laika "Britānijas" vadība pargaja no komodora Katera pie komandas kapteines Meisones. Viņa pievērsās Kemperam. Kempera kungs, man būs vajadzīgas visas atslēgas, paroles un piekļuves kodi kuģim un visam elektroniskājām un drošības sistēmām.

— klausos, ser.

Tad viņa pievērsās stūrmanim. — Bet tagad, lūdzu, samaziniet ātrumu līdz, divdesmit četriem mezgliem un nosakiet kursu uz Sentdžonu Ņufaundlenda.

48

Durvis klusi atvērās. Konstansa piecēlās no dīvāna, strauji ievelkot elpu. Pendergasts ieslīdēja pa durvīm, piegāja pie neliela bariņa, izņēma kādu pudeli un aplūkoja tas etiķeti. Ar klusu paukšķi izvilka korķi, sameklēja glāzi un bezrūpīgi ieleja šeriju. Paņēmis līdzi glāzi un pudeli, viņš apsēdas uz dīvāna, nolika pudeli uz galdiņa un, ērti atlaidies, sāka pret gaismu pētīt dzēriena krasu.

— vai atradi? Jautāja Konstansa.

Viņš pamāja ar galvu, joprojām vērodams šerija krāsu, tad iztukšoja glāzi viena malka. Vētra pieņēmusies spēkā, viņš ieminējās.

Konstansa paraudzijās uz balkona stikla durvīm, ko klāja sīkas ūdens lāsītes. Blīvais lietus plīvurs vairs neļāva saskatīt jūras virsmu visapkārt bija tikai bezgalīga pelēka dūmaka, bet tālāk melna tumsa.

— stāsti! Viņa centās neizrādīt satraukumu. Kas tas ir?

— sena Mandala. Aģents ieleja vēl vienu glāzi un pacēla to pret Konstansu. Vai gribi pievienoties?

— nē, paldies. Kāda Mandala? Kur tā bija paslēpta? Šis vilcināšanas spēlītēs bija neizturamas.

Pendergasts lēni ar baudu iemalkoja dzērienu un izputa elpu. Mūsu ļaundaris bija paslēpis to aiz braka gleznas. Lai paslēptu aiz tas Agozjenu, viņš bija apgriezis gleznu mazāku un ielicis jauna rāmi. Tik skaists braka darbs no viņa agrīna kubisma perioda, neglabjami sabojats. Zel gan. Turklāt viņš to paslēpis pavisam nesen. Laikam uzzinājis par istabeni, kas sajuka prāta pēc viņa kajītes uzkopšanas. Un varbūt pat viņš nojautā, ka es to meklēju. Kaste bija seifā. Acīmredzot viņš uzskatījā, ka seifs nav pietiekami droša vieta un izrādās, ka viņam bija taisnība. Vai varbūt gribējā, lai tā vienmēr būtu pieejama.

— kā tā izskatās?

— Mandala? Parastais savstarpēji savienotu kvadrātu un apļu sakārtojums no četrām pusēm agrīnajā Kādampas stilā, pārsteidzoši sarežģīts taču diez vai var kādu interesēt, izņemot kolekcionārus un bariņu māņticīgu Tibetas mūku. Konstansa, vai tu, lūdzu, varētu apsēsties? Nav ērti sarunāties, ja otrs stāv kājas.

Konstansa paklausīja. — Tas ir viss? Tikai sena Mandala?

— tu esi vīlusies?

— es domāju, ka mums ir darīšana ar kaut ko neparastu. Varbūt pat… viņa vilcinājās. Nezinu. Varbūt pat ar pārdabisku spēku.

Pendergasts sausi iesmējās. Šķiet, ka tu būsi pārāk burtiski uzņēmusi klostera mācības. Viņš atkal iemalkoja šeriju.

— kur tā ir? Viņa jautāja.

— pagaidam atstāju turpat. Pie viņa tā ir drošība, un tagad mēs zinām, kur tā ir. Paņemsim to no viņa ceļojuma beigas, pēdēja brīdī, kad viņam vairs nebūs laika pretoties.

Konstansa atlaidas pret dīvāna atzveltni. — Es kaut ka nespēju noticēt. Tikai glezna…

Pendergasts atkal ielūkojās glāzē. Mūsu mazais labdarības uzdevums ir gandrīz paveikts. Atliek tikai atņemt Blekbernam nolaupīto senlietu, bet tas, ka jau teicu, ir tīrais nieks. Esmu jau gandrīz visu izdomājis. Ceru, ka nevajadzēs viņu nogalināt, lai gan, manuprat, tas nebūtu nekāds lielais zaudējums.

— nogalināt? Ak dievs, Aloizij, tik tālu gan nevajadzētu nonākt!

Pendergasts izbrīna savilka uzacis. — Tiešam? Es domāju, ka tu jau būsi pie tā pieradusi.

Konstansa piesarkusi raudzijās viņa. — Ko tu runā?

Pendergasts pasmaidīja un atkal novērsa skatienu. — Piedod, Konstansa, tas bija netaktiski. Nē, mēs nenogalināsim Blekbernu. Atradīsim kādu citu iespeju atņemt viņa dārgo rotaļlietu.

Iestājās ilgs klusums, kamēr aģents malkoja šeriju.

— vai esi dzirdējis baumas par dumpi? Apjautājas Konstansa.

Pendergasts neko tādu nebija dzirdējis.

— Marija man tikko pastāstīja. Vadību it kā esot pārņēmusi komandas kapteine, un tagad mēs dodamies uz Ņufaundlendu, nevis uz Ņujorku. Uz kuģa valda panika. Tiek noteikta komandantstunda, un divpadsmitos… viņa ieskatījās pulksteni. Pēc stundas būs kaut kāds svarīgs paziņojums.

Pendergasts nolika tukšo glāzi un piecēlās. — Esmu noguris pēc visiem šiem pūliņiem. Iešu nosnausties. Vai tu parūpēsies, lai trijos, kad piecelšos, būtu gatavas brokastis olas benedikta gaume un hojicha zaļa tējā, svaiga un karsta?

To pateicis, viņš aši devās augšā pa kāpnēm uz guļamistabu. Pēc mirkļa durvis aiz viņa aizvērās, un klusi noklikšķēja slēdzene.

49

Lesērs jau stundu bija pavadījis pēcpusdienas sardzē. Viņš stāvēja pie integrētās komandtiltiņa darbstacijas, ncskaitāmo ecģis kursa noteicēju un vektoru radaru priekšā, sekojot kuģa gaitai pāri Lielajam Sēklim uz Sentdžonu. Satiksme jūra nebija intensīva tikai daži lieli kuģi bija patvērušies no vētras tāpēc varēja ātri tikt uz, priekšu.

Pēc vadības pārņemšanas uz komandtiltiņa valdīja dīvains klusums. Kapteini Meisoni laikam nospieda jaunas atbildības nasta. Kopš Katera atstādināšanas viņa nebija atstājusi komandtiltiņu, un Lesērs iedomājās, ka viņa droši vien paliks tur līdz pat piestāšanai ostā. Viņa bija paaugstinajusi ārkārtas stāvokli līdz ISPS trauksmes otrajam līmenim, pēc tam viņa aizraidīja no komandtiltiņa visus, atstājot tikai pašus nepieciešamākos cilvēkus dežurējošo virsnieku, stūrmani un tikai vienu sardzes vīru. Lesērs pārsteigts apjauta, cik pareizs bija šis lēmums tagad uz komandtiltiņa valdīja miers, klusums un koncentrēšanas darbam, kas nebija iespējama lielākā ļaužu drūzma.

Viņš iedomājas, ko par šo piektā punkta izsludināšanu teiks korporācija un kā tas ietekmēs viņa karjeru. Protams, nelabvēlīgi.

Viņš mierināja sevi ar domu, ka citas izvēlēs nebija. Viņš rīkojas pareizi, un tas bija galvenais. Tas arī ir labākais, ko cilvēks sava dzīve var paveikt. Ka to uztvēra citi, to viņš nespēja ietekmēt.

Lesēra pieredzējušais skatiens pārslīdēja lielajiem elektronisko ierīču ekrāniem Trimble Navtruc un Northstar 941x Dgps, četriem dažādiem elektronisko karšu komplektiem, žirokompasam, radaram, ātruma reģistriem, radio navigācijas sistēmai un eholotem. Jūrniekiem, kuri kuģojuši tikai pirms kādiem desmit gadiem, šis komandtiltiņš šķistu ka sveša valstība. Tomēr Lesērs vēl joprojām pie navigācijas galda zīmēja kuģa kursu uz papīra ka vecajos laikos ar smalkiem misiņa navigācijas instrumentiem, paralēlajiem lineāliem un cirkuļiem, ko bija saņēmis mantojumā no tēva. Viņš reizēm pat noteica kuģa atrašanas vietu pēc saules vai kādas zvaigznes. Tas bija lieki, taču ļāva viņam sajust svarīgo saikni ar gadsimtiem senajām jūrniecības tradicijam.

Viņš paraudzijās uz ātruma un kursa rādītājiem. Kā parasti, kuģi vadīja autopilots, un Lesēram bija jaatzīst, ka "Britānijai" ir lieliska gaita, par spīti trīsdesmit pēdas augstiem sānu viļņiem un četrdesmit līdz piecdesmit mezglu vējam. Tiesa gan, diezgan ilgu laiku bija japacieš netīkama šūpošanās, taču viņš varēja iedomāties, cik daudz ļaunāk tas būtu uz mazāka kruiza kuģa. "Britānijas" ātrums bija divdesmit divi mezgli labāks nekā cerēts. Viņi nonāks Sentdžona ātrāk nekā pēc divdesmit divām stundām.

Viņš jutās patiesi atvieglots, redzot, cik mierīgi Meisone pārņēmusi vadību. Pusdienlaika paziņojumā visa kuģa skaļruņos viņa rāmi pavēstīja, ka komodors atstādināts no amata un vadību pārņēmusi viņa. Klusa, mierinoša balsi viņa izziņoja otra līmeņa ISPS kodeksa ārkārtas stāvokli un paskaidroja, ka mainīts kurss uz tuvāko ostu. Viņa lūdza pasažierus pašu drošības dēļ pēc iespējas visu laiku uztureties savās kajītēs, saglabājot mieru. Atstājot kajītes, lai dotos uz maltītēm, viņa ieteica pārvietoties grupas vai divatā.

Lesērs ieskatījās arpa radara ekrānā. Pagaidam viss labi. Ledus līdz šim nebija manīts, un nedaudzie kuģi, kas vēl atradās uz Lielā Sēkļa, bija pietiekami tālu no viņu kursa. Viņš ar ICDIS slēdzi nomainīja rādījumu uz divdesmit četrām jūdzem. Viņi tuvojās punktam, kur autopilots veiks kursa korekciju, kas ļaus izvairīties no Maitasputnu klintīm aizvēja pusē. Pēc tam būs taisns gabals līdz Sentdžonas ostai.

Vadības telpā ienāca Kempers.

— kāda ir situācijā uz pasažieru klājiem? Jautāja Lesērs.

— tik laba, cik iespējams, ser. Viņš vilcinājās. Es ziņoju korporācijai par vadības maiņu.

Lesērs norija siekalas. — Un?

— tikai nikna klaigāšana, bet vēl nekādās oficiālās reakcijas. Viņi aizsūtīja veselu baru FIB aģentu sagaidīt mūs Sentdžona. Vispār viņi ir nobijušies. Visvairāk raizējas par sliktu publicitati. Kad žurnālisti uzodis to visu… viņš apklusa un pašūpoja galvu.

Karšu ploteris klusi iezvanījās, ziņojot, ka sasniegts pagrieziena punkts. Kamēr autopilots automatiski pieskaņojas jaunajam virzienam, Lesērs sajuta vieglu vibrāciju jaunais kurss bija nedaudz izmainījis kuģa leņķi pret viļņiem, un šūpošanās kļuva stiprākā.

— jaunais kurss divi, divi, nulle, Lesērs klusi paziņoja komandas kapteinei.

— jaunais kurss apstiprināts divi, divi, nulle.

Vējš sitas komandtiltiņa logos. Varēja saskatīt tikai dūmaka ietīto kuģa priekšgalu, bet tālāk pletās pelēka bezgalība.

Meisone pagriezās. — Lesēra kungs?

— jā, kapteini.

Viņa klusi ierunājās: — es raizējos par Kreika kungu.

— galveno radistu? Kāpēc?

— neesmu pārliecinātā, vai viņš tiek gala ar uzdevumu. Man šķiet, ka viņš ir ieslēdzies radio telpa.

Viņa pamāja ar galvu uz durvīm komandtiltiņa dziļuma. Lesērs bija pārsteigts viņš reti bija redzējis tas aizvērtas.

— Kreiks? Es pat nezināju, ka viņš ir uz komandtiltiņa.

— man jāpārliecinās, ka visi virsnieki darbojas ka vienota komanda, turpināja kapteine. Plosās vētra, uz kuģa ir vairāk nekā četri tūkstoši pārbiedētu pasažieru un komandas locekļu, un priekšā vēl daudz parbaudijumu, līdz nokļūsim Sentdžona. Mēs nevaram atļauties domstarpības vai konfliktus virsnieku vidu. Tikai ne tagad.

— jā, ser.

— man vajadzīga jūsu palīdzība. Negribu sacelt lielu troksni, bet gan mierīgi aprunaties ar Kreika kungu divatā. Varbūt viņš pievienojās mums, jo bija nobijies.

— izklausās saprātīgi, ser.

— kuģi vada autopilots, līdz Maitasputnu klintīm vēl četras stundas. Es vēlētos lūgt jūs atbrīvot komandtiltiņu, lai varētu parunat ar Kreiku mierīgos apstākļos. Īpaši svarīgi, manuprat, ir, lai Kempera kungs atstatu komandtiltiņu.

Lesērs vilcinājās. Noteikumi prasīja, lai uz komandtiltiņa vienmēr atrastos vismaz divi virsnieki.

— es pagaidam pārņemšu sardzi, paskaidroja Meisone. Un Kreiku var uzskatīt par otru virsnieku tātad noteikumi netiks pārkāpti.

— jā, ser, bet vētras laikā…

— es saprotu jūsu šaubas, atbildēja Meisone. — Man vajag tikai piecas minūtes. Nevēlos, lai Kreika kungs nodoma, ka viņam uzklup vesels bars. Atklāti sakot, es mazliet raizējos par viņa emocionālo līdzsvaru. Izdariet to klusi un nesakiet nevienam, kāpēc.

Lesērs pamāja ar galvu. — Klausos, ser.

— paldies, Lesēra kungs.

Lesērs piegāja pie novērotāja. — Iznāciet uz mirkli gaiteni kopā ar mani. Viņš pamāja ar galvu stūrmanim. Jūs arī.

— bet…

— kapteines pavēle.

— klausos, ser.

Lesērs piegāja pie Kempera. — Kapteine uz dažam minūtēm pārņem sardzi. Viņa vēlas, lai mēs atstājam komandtiltiņu.

Kempers pārsteigts paraudzijās viņa. — Kāpēc?

— pavēle. Lesērs paziņoja stingra balsi, cerēdams, ka turpmāki jautājumi nesekos. Viņš ieskatījās pulksteni piecas minūtes, laika atskaite sakas. Viņi izgāja gaiteni pie komandtiltiņa durvīm, kuras Lesērs aizvēra, bet neaizslēdza.

— ko tas viss nozīme? Noprasīja Kempers.

— kuģa darīšanas, Lesērs atbildēja vēl bargaka toni.

Viņi stāvēja klusēdami. Lesērs ieskatījās pulksteni. Vēl divas minūtes.

Gaiteņa tālākajā galā atvēras durvis un iznāca kāds cilvēks. Lesers neticeja savam acīm tas bija Kreiks. Es domāju, ka jūs esat radio telpa, viņš teica.

Kreiks paraudzījās uz kapteiņa palīgu ka uz jukušu. — Es tikai tagad eju pieteikties sardzē, ser.

— bet kapteine Meisone…

Viņu partrauca kluss trauksmes signāls un mirgojoša sarkana gaisma. Komandtiltiņa durvis atskanēja klikšķi.

— ko, ellē, tas nozīme? Noprasīja stūrmanis.

Kempers raudzijās uz mirgojošo sarkano gaismu vīrs durvīm. Ak dievs, kāds ir noteicis treša līmeņa ISPS kodeksa ārkartas stāvokli!

Lesērs satvēra komandtiltiņa durvju rokturi un mēģināja to pagriezt.

— trauksmes gadījuma tas automātiski tiek aizslēgtas, paskaidroja Kempers. Komandtiltiņš tiek noslēgts.

Lesērs juta, ka asinis dzīslas sastingst kapteine Meisone uz komandtiltiņa bija viena. Viņš piegāja pie durvju mikrofona. — Kapteini Meisone, runa Lesērs. Atbildes nebija.

— Kapteini Meisone! Treša līmeņa trauksme! Atveriet durvis!

Atbildes joprojām nebija.

50

Pulksten pusdivos Rodžers Meilzs pavadīja bariņu kašķīgu desmitā klāja pasažieru uz vēlāko pusdienu maiņu restorānā "Oskars". Vairāk nekā stundu viņš bija atbildējis uz jautājumiem vai drīzāk izvairījies no atbildēm par to, kas noliks, kad viņi nonāks ņufaundlenda. Ka viņi nokļūs mājas? Vai tiks atmaksata nauda? Viņam pašam neviens nekā nebija teicis, viņš nezinaja nenieka, neko nevarēja paskaidrot un tomēr viņu bija pierunājuši palīdzēt uzturēt "drošību", lai ko arī tas nozīmētu.

Nekas tāds ar viņu vēl nekad nebija noticis. Dzīve uz kuģa viņam vislabāk patika tieši tāpēc, ka viss bija iepriekš paredzams, bet šajā ceļojuma viss bija sagriezies kājām gaisa. Un viņš juta, ka ilgi vairs nespēs izturēt.

Viņš soļoja pa gaiteni, savilcis seju krampjaina smaida. Pasažieri aiz muguras skaļas, ķildīgas balsis apsprieda tos pašus apnicīgos jautājumus, ko viņš jau bija uzklausījis visu dienu, par izdevumu atmaksašanu, tiesas darbiem, nokļūšanu mājas. Iedams viņš jula kuģa gauso šūpošanos un centās neskatīties lielajos laba borta logos, kas stiepās gar vienu gaiteņa malu. Viņam bija apriebies lielus, vēja gaudošana, viļņu dobja dunoņa pret kuģa sāniem.

Patiesība jūra viņu biedēja jau sen, un viņam nekad nesagadaja prieku skatīties ūderu no kuģa klājā, pat laba laika nē, jo jūra vienmēr izskatījās tik dziļa un auksta. Un bezgalīga tik ļoti, bezgalīgi plaša. Kopš sāka pazust pasažieri, viņu ik nakti mocīja murgi, ka viņš iekrīt tumšajos Atlantijas okeāna ūdeņos, bezpalīdzīgi kuļas pa viļņiem, redzēdams, ka kuģa gaismas izgaist dūmaka. Viņš ikreiz pamodas savandltos palagos, izmisuma klusi šņukstēdams.

Vēl drausmīgāku nāvi viņš nespēja iedomāties. Nespēja.

Viens no vīriešiem aiz muguras piesteidzas pie viņa. — Meilza kungs?

Meilzs pagriezās, Nepalēninot gaitu, ar to pašu stīvo smaidu sejā. — Jā, kungs…?

— Vendorfs. Bobs Vendorfs. Paklausieties man piecpadsmitaja datuma Ņujorka ir svarīga tikšanās. Man jazina, kā mēs no Ņufaundlendas nokļūsim Ņujorka.

— Vendorfa kungs, es nešaubos, ka kompānija par visu parūpēsies.

— sasodīts, tā nav nekāda atbilde! Un vēl kas ja jūs domājāt, ka mēs dosimies uz Ņujorku ar kuģi, jūs smagi maldaties. Es vairs nekad mūžā nesperšu kaju uz kuģa klāja! Es gribu lidot, un pirmajā klase!

Pasažieri aiz muguras piekrītoši piebalsoja. Meilzs apstājās un pagriezās. Starp citu, kompānijā jau sāk rezervēt lidojumus. Neko tādu viņš nebija dzirdējis, bet šobrīd bija gatavs sastāstīt nezin ko, lai tikai dabūtu nost no kakla šos idiotus.

— visiem trim tūkstošiem pasažieru? Priekšā izspraucas sieviete, vicinadama kaulainas, krunkainas rokas, ko rotāja neskaitāmi gredzeni ar dārgakmeņiem.

— Sentdžonā ir starptautiska lidosta. Vai tiešam? Par to Meilzam nebija ne jausmas.

Sieviete turpināja žēloties atbaidoši griezīgā balsī. Atklāti sakot, noklusēšana ir neciešama. Mēs par šo ceļojumu samaksajam lielu naudu. Mēs esam pelnījuši zināt, kas noliek!

Tu esi pelnījusi spērienu pa vecīgo pakaļu, kundzīt! Meilzs joprojām smaidīja. — Kompānija…

— un ka būs ar kompensāciju? Iejaucas cita balss. Cerams, jūs nedomājāt, ka mēs maksāsim naudu par šādu attieksmi…

— kompānija parūpēsies par katru, solīja Meilzs. Tikai, lūdzu, esiet pacietīgi. Viņš ātri pagriezās, lai paglābtos no turpmākiem jautā jumiem… un tad viņš to ieraudzīja.

Tas bija kāds rēgs parādiba, līdzīga blīvam dūmu mākonim gaiteņa līkumā. Tas tuvojās viņiem, atbaidoši līgodamies. Meilzs apstājās ka sastindzis un raudzījas uz. Parādibu. Tā atgādinaja tumšu, draudīgu miglu, tikai šķita veidota no tādā ka auduma ar neskaidru, izplūdušu rakstu, vidu tumšāku ar blāviem, netīriem spīdūmiem. Tuvojoties uz rega virsmas ceļas un viļņojas izciļņi ka muskuļi.

Meilzs nespēja parunat, nespēja pakustēties. Tātad tā ir patiesība, viņš nodomāja. Bet tas nav iespējams. Tas nav iespējams…

Rēgs tuvojās viņam, apņēmīgi slīdēdams un viļņodams. Pasažieri aiz muguras neveikli apstājās. Kāda sieviete šausmās noelsās.

— kas, pie velna? Iesaucas kāda balss.

Pasažieri atkāpās, saspiedas cieši kopa, atskanēja baiļu kliedzieni. Meilzs nespēja atraut skatienu no rēga, nespēja pakustēties.

— tā ir kāda dabas parādiba, skaļa balsi paziņoja Vendorfs, it kā cenzdamies pārliecināt pats sevi. Kā lodveida zibens.

Rēgs grīļodamies nāca arvien tuvāk.

— ak dievs!

Meilzs dzirdēja, kā ļaudis aiz muguras sākt atkapties un panika metas begt. Kliedzienu un bļāvienu jūklis attālinājās gaiteni un pieklusa. Meilzs joprojām nespēja ne pakustēties, ne runāt. Viņš bija palicis viens ka piēkalts pie grīdas.

Kad rēgs tuvojās, viņš saskatīja kaut ko tā iekšienē. Tas bija kāds mazs, neglīts, plēsīgam dzīvniekam līdzīgs apveids ar mežonīgi šaudīgām acīm…

— Nē, nē, nē, nēēēē….

Meilzs klusi ievaidējas. Kad rēgs pienāca tuvāk, viņš sajuta mitruma un pelējuma dvingu, pretīgu dubļu un pūstošu sēņu smaku… rīkle sakapis kamols aizžņaudza vaidu, kad rēgs paslīdēja garām, nepievēršot viņam uzmanību, uzdvešot drēgnu pagraba dvaku.

Kad Meilzs attapās, viņš gulēja uz grīdas, raudzīdamies uz noliekušos apsargu, kas sniedza viņam ūdens glāzi.

Viņš atvēra muti, lai kaut ko teiktu, bet no rīkles izlauzas tikai vārgs seciens.

— Meilza kungs, jautāja apsargs, ka jutāties?

Meilzs iegārdzās kā pārdurtu dūdu plēšas.

Meilza kungs, ser?

Meilzs norīstījās, pavēra sastingušos žokļus. — Tas… bija… šeit.

Pasniedzas spēcīga roka, satvēra viņa žaketi un piecēla viņu sēdus.

— jūsu pavadītie pasažieri paskrēja man garām histērija. Lai kas arī tas būtu, ko jūs redzējāt, tas jau ir projām. Mēs pārmeklējām visus tuvākos gaiteņus. Tā nekur nav.

Meilzs paliecās uz priekšu, mokoši norīstījās, tad, it kā pūlēdamies atbrīvoties no atmiņām par biedējošo rēgu, izvēmās uz biezā, zeltainā paklāja.

51

— kapteini Meisone! Lesērs nikni nospieda durvju mikrofona izziņota treša līmeņa trauksme. Lūdzu, atbildiet!

— Lesēra kungs, ieminējās Kempers, viņa ļoti labi zina par treša līmeņa trauksmi. Viņa pati to aktivizēja.

Lesērs pagriezās un pārsteigts paraudzijās. — Droši zināt?

Kempers pamāja ar galvu.

Kapteiņa palīgs atkal pagriezās pret durvīm. — Kapteini Meisone! Viņš iekliedza mikrofona. Kas jums noticis?

Atbildes nebija. Viņš sāka dauzīt durvis ar dūri.—  Meisone!

Viņš pievērsās Kemperam. — Kā tur var tikt iekša?

— nevar, atbildēja drošības dienesta priekšnieks.

— un ka vēl var! Kur ir avarijas atvēršanas sistēma? Kapteinei Meisonei kaut kas noticis!

— komandtiltiņš ir aizsargāts tāpat kā lidmašīnas pilota kabīne. Kad iekšpuse tiek iedarbinats trauksmes signāls, telpa tiek noslēgta. Pilnigi. Neviens nevar iekļūt ja to neielaiž no iekšpuses.

— ir jābūt manuālajai ārkārtas atvēršanai!

Kempers papurinaja galvu. — Nav nekā tada, kas ļautu tur iekļūt teroristiem.

— teroristiem? Lesērs neticīgi raudzījās uz Kemperu.

— protams. Jaunajos 1sps noteikumos tiek prasīti daudzi dažādi pretterorisma pasakumi uz kuģa. Pasaulē lielākais okeāna laineris ir ļoti uzkrītošs mērķis teroristiem. Jūs pat nevarat iedomāties, kādas drošības sistēmas mums ir uz kuģa. Varat man ticēt tur nevar iekļūt, pat ar spridzekļiem ne.

Lesērs, smagi elpodams, atslīga pret durvīm. Kaut kas neaptverams. Vai Meisone pārcietusi sirdslēkmi? Zaudējusi samaņu? Viņš pārlaida skatienu raižpilnajam, apjukušajam sejām, kas raudzījās viņa. Gaidot rīkojumus, lēmumus.

— sekojiet man uz rezerves komandtiltiņu, viņš teica. Tur novērošanas kameras parādis, kas notiek.

Viņš kopā ar pārejiem aizsteidzas pa gaiteni un atvēra durvis uz metāla kāpnēm. Lēkdams ik pa diviem pakāpieniem, viņš noskrēja vienu stāvu zemāk, atrava vēl vienas durvis, tad aizjoņoja pa gaiteni, garām matrozim, kas mazgaja grīdu, līdz nonāca pie durvīm, kas veda uz rezerves komandtiltiņu. Viņiem ienākot, dežurants, kas tur vēroja novērošanas kameru rādījumus, pārsteigts pacēla skatienu.

— pārslēdziet uz komandtiltiņa kamerām, pavēlēja Lesērs. Visām

Dežurants ievadīja datora dažas komandas, un uzreiz nelielajos videoekrānos parādījās seši dažādi komandtiltiņa skati.

— tur viņa ir! Iesaucas Lesērs, atvieglojuma gandrīz saļimdams. Kapteine Meisone stāvēja pie stūres, ar muguru pret kameru, izskatīdāmas tikpat mierīga un savaldīga kā viņu nesenas sarunas laikā.

— kāpēc tad viņa nedzirdēja, kad mēs viņu saucam? Viņš nesaprata. Un dauzīšanos pie durvīm?

— viņa dzirdēja, atbildēja Kempers.

— bet kāpēc tad…? Lesērs aprāvas. Viņš pēkšņi sajuta tikko jaušamas izmaiņas milzīga kuģa vibrācijā un viļņu virziena. Kuģis griezās.

— kas, pie velna?

Taja paša brīdi kuģis nodrebēja, nepārprotami liecinot par motora ātruma palielinājumu ievērojamu palielinājumu.

Viņš juta, ka sirdi sažņaudz ledaina roka. Viņš paraudzijās uz ekrānu, kur tika radīts kurss un ātrums, vēroja ņirbošas skaitļu virknes, līdz tas apstājās pie jaunajiem virziena un kursa radījumiem. Tieši divsimt grādi, ātrums pakāpeniski palielinas.

Tieši divsimt grādi… Lesērs aši ielūkojās kāršu ploterī, kas darbojas blakus esošajā plakana paneļa monitora. Tur viss bija redzams skaistas, košās krāsās mazais kuģa simbols, tā kursa taisna līnijā, sēkļi un liela sēkļa klintis.

Viņa kājas saļodzījās.

— kas ir? Jautāja Kempers, vērīgi raudzīdamies Lesēra sejā. Tad viņš sekoja kapteiņa palīga skatienam monitorā.

— kas…? Kempers atkal ievaicajas. Ak dievs. Viņš uzmanīgāk ieskatījās lielaja ekrānā. Jūs taču nedomājat…?

— kas noticis? Ienakdams noprasīja Kreiks.

kapteine Meisone palielinājusi ātrumu, atbildēja Lesērs, un paša balss viņam šķita plakana un nedzīva. Un mainījusi kursu. Taisna ceļa pretī Maitasputnu klintīm.

Viņš atkal pievērsās videoekrānam, kura bija redzama kapteine Meisone pie stūres. Viņa bija mazliet pagriezusi galvu, tā ka profila bija saskatāma seja ar tikko jaušamu smaidu lupās.

Aiz durvīm, gaiteni, Lī Ngs partrauca linoleja grīdas mazgašanu, lai ieklausītos uzmanīgāk. Tur notika kaut kas svarīgs, bet tad balsis pēkšņi apklusa. Turklāt viņš droši vien visu parprata. Vainīga valodas barjera par spīti cītīgam mācībām, viņa angļu valodas prasme bija visai vārga. Sešdesmit gadu vecuma grūti apgul jaunu valodu. Un vēl visi tie jūrniecības termini, kas nebija iekļauti viņa letaja vjetnamiešu angļu vārdnīcā.

Viņš atkal ķeras pie slotas un lupatas. Klusumu aiz atvērtajam rezerves komandtiltiņa durvīm nomainīja satrauktu balsu jūklis. Lī Ngs pielavijas tuvāk, noliecis galvu, stumdīdams slotu plašos puslokos un uzmanīgi ieklausīdamies. Balsis bija skaļas, satrauktas, un tagad Lī sāka apjaust, ka nav pārpratis.

Slotas kats grabēdams nokrita uz grīdas. Lī Ngs paspēra soli atpakaļ, tad vēl vienu. Pagriezās, sāka iet projām, tad metas skriešus. Kara laika bēgšana daudzkart bija izglābusi viņa dzīvību bezcerīgas situācijās. Taču tagad skriedams viņš apjautā, ka šoreiz nav tā ka bija kara nebijā, kur glābties, nebija drošas slēptuvēs džungļos aiz pēdējā risu lauciņa.

Viņš atradās uz kuģa. Te nebija, kur bēgt.

52

Konstansa Grīna uzmanīgi noklausijās vadību pārņēmušās kapteines paziņojumu skaļrunī un atviegloti uzelpoja, dzirdot, ka kuģis beidzot maina kursu uz Sentdžonu. Viņu mierināja arī ziņa par stingro drošības pasākumu ieviešanu uz kuģa. Neviens vairs neizlikās, ka šis vēl joprojām ir izpriecu brauciens tagad galvenais bija drošība un izdzīvošana. Varbūt, viņa nodomāja, karma lika šiem bagātajiem un izlepušajiem ļaudīm savam acīm skatīt dzīves īstenību.

Viņa ieskatījās pulkstenī. Bez piecpadsmit divi. Pendergasts teica, ka gribot gulēt līdz trijiem, un Konstansa viņam netraucēs. Viņam noteikti bija vajadzīga atpūta, kaut vai tādēļ, lai izkļūtu no dīvainas omas, kas šķita viņu pārņēmusi. Viņa nebija redzējusi, ka Pendergasts gulētu dienā vai dzertu alkoholu no rīta.

Konstansa iekārtojās uz dīvāna ar Monteņa eseju sējumu, lai uz brīdi aizmirstu raizes. Taču, tikko viņa sāka iejusties elegantaja franču valodas plūduma, atskanēja kluss klauvējiens pie durvīm.

Viņa piecēlās un piegāja pie tam.

— Te Marija. Atveriet, lūdzu!

Konstansa atvēra durvis, un istabene ieslīdeja kajīte. Viņas allaž spodrais formastērps bija netīrs un mati izspuruši.

— Marija, piesēdiet, lūdzu! Kas notiek?

Marija apsēdas un pārlaida plaukstu par pieri. — Tur ārā ir īsts durdoms.

— kas, lūdzu?

— kā to sauc angliski trako nams? Klausieties, man ir jaunumi. Briesmīgi jaunumi. Apakšējos klājos visi par to vien runa. Es lūdzu Dievu, kaut tā nebūtu patiesība.

— kas tas ir?

— visi runā, ka kapteine, kas pārņēmusi vadību, kapteine Meisone ieslēgusies uz komandtiltiņa un stūre kuģi tieši uz klintīm.

— ko?

— uz klintīm. Maitasputnu klintīm. Runa, ka mēs uzskriesim uz tam jau pēc nepilnam trim stundām.

— man tas izklausās pēc histēriskam baumām.

— varbūt, atbildēja Marija. Taču šoreiz visa komanda tam tic. Un kaut kas svarīgs notiek uz rezerves komandtiltiņa virsnieki slaiga iekša, ārā, liela rosība. Ak, jā, un atkal ir parādījies tas… kā viņu sauc… spoks. Šoreiz to redzejuši vairāki pasažieri un arī kruiza direktors.

Konstansa uz mirkli sastinga. Kuģis nodrebēja, šķērsojot kārtējo milzu vilni, un savādi salīgojas. Tad viņa atkal pievērsās Marijai. Lūdzu, uzgaidiet.

Viņa uzgāja augšstavā un pieklauvēja pie Pendergasta guļamistabas durvīm. Parasti viņš atsaucās uzreiz, tik skaidri un mierīgi, it kā nemaz nebūtu aizmidzis. Šoreiz atbildes nebija.

Viņa pieklauvēja vēlreiz. — Aloizij?

Aiz durvīm atskanēja klusa, vienaldzīga balss. — Es lūdzu pamodinat mani trijos.

— noticis kaut kas ārkārtējs, tev tas jazina.

Ilgs klusums. — Nesaprotu, kāpēc tas nevarētu pagaidīt.

— nevar, Aloizij.

Ilgs klusums. — Tūlīt būšu lejā.

Konstansa atgriezas viesistaba. Pēc krietna brīža parādījās Pendergasts, ģērbies melnās uzvalka biksēs, neaizpogata balta, iestivinata krekla, pārmetis par roku melnu uzvalka žaketi un kaklasaiti. Nosviedis žaketi uz krēsla, viņš paraudzijās apkārt. — Kur ir olas benedikta gaume un tēja? Viņš noprasīja.

Konstansa pārsteigta raudzijās viņā. — Apkalpošana numuros ir atcelta. Ēdieni tiek pasniegti tikai noteiktos laikos.

— Marija noteikti varēs kaut ko sarūpēt, kamēr es skūšos.

— mums nav laika ēšanai, Konstansa noskaitās.

Pendergasts iegāja vannasistaba, atstājot durvis vaļa, novilka no bāla, slaida auguma kreklu, uzmeta to uz dušas aizkara stieņa, atgrieza krānu un sāka ziepēt seju. Izņēma garu bardas nazi un sāka to asinat. Konstansa piecēlās, lai aizvērtu durvis, bet aģents ar rokas mājienu viņu apturēja. Es gribu ātrāk dzirdēt, kas tad bija tik svarīgs, lai partrauktu manu snaudu.

— Marija stāsta, ka kapteine Meisone tā, kura pārņēma vadību, kad Katers atteicas mainīt kursu, esot viena ieslēgusies uz komandtiltiņa un virza kuģi tieši uz klintīm.

Bārdas nazis apstājās uz Pendergasta garā, bālā žokļa. Pagāja gandrīz pusminūte. — Tad viņš atsaka skūšanos. Un kāpēc viņa tā dara?

— to neviens nezina, laikam zaudējusi prātu.

— zaudējusi prātu, atkārtoja Pendergasts. Tad viņš atsaka rīkoties ar bārdas nazi, kaitinoši lēni un rūpīgi.

— un turklāt, turpināja Konstansa, atkal parādījies tas spoks, tā saucamais dūmu rēgs. Šoreiz to redzējuši vairāki cilvēki, tostarp arī kruiza direktors. Gandrīz šķiet, it ka… viņa aprāvās, nezinādama, ka labāk to pateikt, pēc tam atmeta šo domu. Droši vien viņa iztēlojas pārāk daudz.

Pendergasts turpināja skūties klusuma, ko partrauca tikai attālā vētras šalkoņa un gaudošana, un dažas balsis gaiteni. Konstansa un Marija gaidīja. Beidzot aģents bija noskuvies. Viņš noskalojā, noslaucīja un aizvēra bardas nazi, nosusinaja un noslaucīja seju, uzvilka un aizpogaja kreklu, ielika zelta aproču pogas, aplika kaklasaiti un veikli to sasējā, lad ienāca viesistaba.

— uz kurieni tu iesi? Konstansa jautāja, noskaitusies, bet arī mazliet nobijusies. Vai tev ir kāda nojausma, kas te notiek?

Viņš paņēma žaketi. — Tu gribi teikt, ka pali vēl neesi sapratusi?

— protams, neesmu! Konstansa sāka zaudēt pacietību. Tikai nesaki, ka tev gan viss ir skaidrs?

— protams. Uzvilcis žaketi, viņš devās uz izeju.

— kas?

Pendergasts pie durvīm apstājās. — Ka jau es sākumā pieņemu, viss ir saistīts Agozjena zādzība, Džordana Ambrosa slepkavība, cilvēku pazušana un slepkavības uz kuģa, bet tagad arī vājprātīgā kapteine, kas ved kuģi uz klintīm. Viņš īsi iesmējās. Un kur nu vēl jūsu "dūmu rēgs".

— kā? Konstansa nepacietīgi jautāja.

— tu zini visu to pašu, ko es, un skaidrot ir tik apnicīgi. Turklāt tagad vairs nav svarīgi nekas nav svarīgi. Viņš ar rokas mājienu norādīja uz istabu. Ja tas, ko tu saki, atbilst patiesībai, lad tas viss drīz nogrims mužsenajas dūņās Atlantijas okeāna dibena. Bet pašlaik man ir kas svarīgs darams. Atgriezīšos pēc nepilnas stundas. Varbūt pa to laiku tu varētu sadabūt pavisam vienkāršās brokastis olas benedikta gaumē un tēju?

Viņš aizgāja.

Konstansa vēl ilgi noraudzijās uz aizvērtajām durvīm, lad viņa lēni pagriezās pret Mariju. Kādu brīdi viņa neteica neko.

— jā? Iejautājās Marija.

— man jums jalūdz kāds pakalpojums.

Istabene gaidīja.

— atvediet ārstu, un pēc iespējas drīzāk.

Marijas skatiena pazibēja raizes. — Vai jūs esat slima?

— nē. Bet man šķiet, ka viņš gan.

53

Levins Bruss ar domubiedriem, kurus viņš bija sācis dēvēt par savu komandu, sēdēja astotā klāja centrālajā salonā, apspriezdami kuģa pašreizejo stāvokli un savu turpmāko rīcību. Agrajā pēcpusdienā uz "Britānijas" valdīja neparasts klusums. Lai gan komandanta stunda bija noteikta tikai naktis, daudzi pasažieri laikam bija patvērušies savās kajītēs, baidīdamies no slepkavas vai noguruši pēc spriedzes pilnā rīta cēliena.

Bruss sagrozijās krēslā. Lai gan gājiens pie komodora Katera bija neveiksmīgs, viņš priecājās, ka šis komandieris tika atcelts no amata, bet viņa ieteikumi ņemti verā. Viņš uzskatīja, ka savā ziņā viņa iejaukšanās bija ietekmējusi notikumu gaitu.

Katers nebija īstais vīrs šajā postenī. Šādus kapteiņus Bruss bija labi iepazinis sava dienesta laika karaliskajā kara flotē. Tie bija komandieri, kuri neprata atšķirt sturgalvību no neatlaidības un jauca aklu sekošanu priekšrakstiem ar gudrību. Haosa apstākļos šādi vīri bieži kļuva bezpalīdzīgi. Jaunā kapteine labi tika galā ar vadības pārņemšanu, viņam patika arī šīs sievietes uzruna pasažieriem un komandai. Ļoti profesionālā, ļoti saprātīga.

— mēs dodamies tieši vētrai zobos, ieminējās Nailzs Velčs, pamājot ar galvu uz ūdens šaltīm aiz logiem.

— es negribētu to pārciest uz mazāka kuģa, atbildēja Bruss. Šis lielais gan ir apbrīnojami stabils.

— ne tā kā iznicinātājs, uz kura es dieneju Folklendu karā, piebilda Kventins Šarps. Tas gan varēja raustīties un lēkat.

— brīnos, ka kapteine šādos apstākļos palielinājusi ātrumu, teica Emīlija Dalberga.

— nevaru viņu par to nosodīt, atbildēja Bruss. Es viņas vietā arī gribētu aizdabūt šo Jonasa kuģi līdz ostai pēc iespējas ātrāk, un pie velna pasažieru komfortu. Lai gan es tomēr mazliet samazinatu apgriezienus. Viļņi dauza kuģi ne pa jokam. Viņš paraudzijās uz Dalbergu. Starp citu, Emilij, vēlos uzslavēt jūs par to, cik labi nomierinājāt to histērisko meiteni. Viņa bija jau ceturtais cilvēks stundas laika, kuru jūs vedat pie prāta.

Dalberga eleganti sakrustoja kājas. Gevin, mēs visi te esam tā paša iemesla deļ palīdzēt uzturēt kārtību un darīt visu iespējamo kopēja mērķa labā.

— jā, bet man tas nebūtu izdevies. Tik satriektu es laikam nevienu vēl nebiju redzējis.

— es tikai klausīju savām mātes jūtām.

— jums taču nav bērnu.

— tas tiesa. Dalberga viegli smaidīja. Bet man ir laba iztēle.

Gaitenī atskanēja steidzīgi soļi un satraukta klaigāšana.

— kaut tas nebūtu kartējais žūpu bars! Nomurmināja Šārps.

Balsis tuvojās, un parādijās satrauktu pasažieru grupa ar stipri iereibušu vīrieti priekšgalā. Viņi bija izretojušies visa gaiteņa platumā un bungoja pa kajīšu durvīm, saucot to iemītniekus sev līdzi.

— vai dzirdējāt? Neskaidra balsi sauca grupas vadonis. -Dzirdējāt? Pārējie turpināja dauzīties pie durvīm un saukt visus ārā no kajītēm.

Bruss izslējās krēslā.

— vai kaut kas noticis? — asi iejautājās Dālberga.

Iereibušais vīrs apstājās, viegli šūpodamies. Mēs dodamies pretī katastrofai!

Atskanēja izbiedētas balsis. Vīrietis savicinaja rokas. — Kapteine sagrābusi komandtiltiņu! Viņa grib uztriekt kuģi uz liela sēkļa!

Sekoja satraukti jautājumi un izsaucieni.

Bruss piecēlās. — Ser, šādi apgalvojumi uz kuģa ir musināšana. Lūdzu, pamatojiet tos!

Vīrietis paraudzījās viņa ar miglainam acīm. — Pamatošu. Es tevi pašu pamatošu, vecīt. Par to runā viss kuģis, visa komanda.

— tas tiesa! Iesaucas kāda balss aizmugurē. Kapteine viena ieslēgusies uz komandtiltiņa. Noteikusi kursu uz Maitasputnu klintīm!

— kādas muļķības! Iebilda Bruss, tomēr, dzirdot pieminam Maitasputnu klintis, sajūtās nelāgi. Viņš tas labi atcerējās no saviem jūrnieka laikiem platās klinšainu, ilkņiem līdzīgu sēkļu virknes, kas slējās virs okeāna virsmas. Nopietns drauds kuģiem.

— tā ir taisnība! Iesaucas iereibušais vīrs un savicinaja roku tik sparīgi, ka gandrīz zaudēja līdzsvaru. Viss kuģis par to runā!

Bruss redzeja, ka cilvēkus sāk pārņemt panika. Draugi, viņš stingrā balsī ierunājās. Tas ir pilnīgi neiespējami. Uz šādā kuģa komandtiltiņa nekad, nekad nedrīkst atrasties tikai viens cilvēks. Un noteikti ir tūkstoš iespējas pārņemt kuģa vadību, piemēram, no mašīntelpas vai rezerves komandtiltiņa. Es zinu es savulaik biju komandieris karaliskajā kara flote.

— tagad viss ir citādi, vecais muļķi! Iebļāvās piedzērušais. Šis kuģis ir pilnība automatizēts. Kapteine sadumpojās, pārņēma vadību un tagad nogremdēs kuģi!

Kāda sieviete izskrēja priekšā un pieķērās pie Brusa žaketes. Jūs dienējāt flote! Dieva deļ, jums kaut kas jādara!

Bruss atbrīvojas no viņas tvēriena un pacēla rokas. Viņš prata iedvest autoritati, un izbiedētā klaigāšana pierima.

— lūdzu! Viņš iesaucās. Visi apklusa.

— mēs, mana komanda noskaidrosim, vai šīm baumām ir kāds pamats, viņš turpināja.

— ir!

— klusumu! Viņš nogaidīja. Un, ja ir, tad mēs rīkosimies to es apsolu. Bet pagaidam jums visiem japaliek tepat un jagaida rīkojumi.

— ja es atceros pareizi, ieminējās Dalberga, admirāļu kluba uz desmitā klāja ir monitors, kas rada kuģa pozīciju, šķērsojot okeānu, ka arī kursu un ātrumu.

— lieliski, atbildēja Bruss. Tur mēs iegūsim neatkarīgu apstiprinājumu.

— un ko pēc tam? Iespiedzās sieviete, kas bija tvērusies pie Brusa pēc palīdzības.

Bruss pievērsās viņai. — Ka jau teicu, palieciet tepat un iesakiet visiem citiem rīkoties tāpat. Palīdziet visiem saglabāt mieru un neļaujiet izplatīt baumas panika mums ir vismazāk vajadzīga! Ja šis runas atbilst patiesībai, mēs palīdzēsim pārejiem virsniekiem atgūt kuģa vadību. Un ziņosim jums par visu.

Tad viņš pagriezās pret saviem draugiem. — Vai iesim paskatīties?

Viņš ātrā solī devās tiem pa priekšu uz kāpņu pusi. Kaut kāds neprāts, kas to izdomājis? Tā taču nevar būt patiesība…

Vai tomēr?

54

Rezerves komandtiltiņš bija pārpildīts, un ik brīdi tur kļuva arvien karstāk. Lesērs bija izsaucis uz ārkārtas apspriedi visus strukturvienibu vadītājus, un jau bija ieradušies viesnīcas pakalpojumu un izklaides jomas vadītāji, ka arī galvenais kasieris, bocmanis un galvenais stjuarts. Lesērs ieskatījās pulksteni, noslaucīja pieri un jau simto reizi palūkojas uz kapteines Meisones muguru centrālaja videoekrānā. Viņa stāvēja pie stūres, taisni izslejusies un mierīga, neviena malu šķipsna nebija izslīdējusi no formas cepures. Viņi bija aplukojuši "Britānijas" kursu galvena ja navtrac c,ps kāršu ploterī. Tur nu tas bija košas elektroniskas krāsās virziens, ātrums un… Maitasputnu klintis.

Viņš vēroja pie stūres mierīgi stāvošo kapteini. Kaut kas viņai bija noticis, kādi veselības traucējumi triēka, narkotikas, varbūt īslaicīgs apziņas zudums? Kas norisinājās viņas galva? Viņas rīcība bija gluži pretēja visiem kuģa kapteiņa pienākumiem.

Viņam līdzās Kempers, uzlicis austiņas, darbojas ar novērošanas darbstaciju. I,esers piebikstīja viņam, un drošības dienesta priekšnieks noņēma austiņas.

— Kemper, vai jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka viņa mūs dzird? Viņš jautāja.

— visi kanāli ir vaļā. Man austiņas pat pienāk signāls.

Lesērs pievērsās Kreikam. — Vai ir vēl kādas atbildes uz. Mūsu palīga saucieniem?

Kreiks pacēla skatienu no radioiekārtas un satelīta telefona. Jā, ser. Atsaucas asv un kanadas krasta apsardze. Tuvakais ir krasta apsardzes kuģis "sers vilfreds Grenfells" no Sentdžonas ostas sešdesmit astoņus metrus garš piekrastes patruļas kuģis ar deviņiem virsniekiem, vienpadsmit komandas locekļiem, sešpadsmit guļvietām un vēl desmit kuģa hospitāli. Viņi atrodas uz pārtveršanas kursa un sasniegs mūs kādas piecpadsmit jūras jūdzes uz austrumiem ziemeļaustrumiem no Maitasputnu klintīm ap… pulksten piecpadsmitiem četrdesmit piecām. Cits neviens kuģis nav pietiekami tuvu, lai sasniegtu mūs pirms aprēķināta… hmm sadursmes laikā.

— kāds ir viņu plāns?

— viņi vēl izstrādā variantus.

Lesērs pievērsās trešajam kapteiņa palīgam. Izsauciet doktoru Grendinu. Man vajadzīgs mediķa viedoklis par to, kas notiek ar Meisoni. Un pajautājiet Meilzam, vai pasažieru vidu nav kāds psihiatrs. Ja ir, tad sauciet šurp.

— klausos, ser.

Pēc tam Lesērs uzrunāja galveno mašīnistu. Helsija kungs, jums personiski jadodas uz mašīntelpu un jāatvieno autopilots. Ja nepieciešams, parcertiet kabeļus, sadauziet ar veseri vadības pultis. Visļaunākaja gadījuma dezaktivejiet vienu no arejiem motoriem.

Mašīnists pašūpoja galvu. Autopilots ir nodrošināts pret uzbrukumiem. Tas ir izveidots pilnīgi neatkarīgs no visam manualajam sistēmām. Pat, ja izdotos dezaktivet vienu no arejiem motoriem bet tas nav iespējams -, autopilots kompensētu tā trūkumu. Ja nepieciešams, kuģis var darboties ar vienu ārējo motoru.

— Helsija kungs, nesakiet, ka 1as nav iespējams, kamēr neesat izmēģinājis.

— klausos, ser.

Lesērs pievērsās radistam. — Meģiniet izsaukt Meisoni viip frekvenču rācijās sešpadsmitajā kanāla.

— klausos, ser. Radists paņēma augsto frekvenču rāciju un nospieda raidīšanas pogu. Radists komandtiltiņam, radists komandtiltiņam, lūdzu, atbildiet.

Lesērs norādīja uz videoekrānu. — Redzat? Viņš iesaucas. Iedegas zaļā uztveršanas gaisma. Viņa mūs dzird skaļi un skaidri!

— to es visu laiku jums saku, atbildēja Kempers. Viņa dzird katru vārdu.

Lesērs pašūpoja galvu. Viņš pazina Meisoni daudzus gadus. Viņa bija īsta profesionāle itin visa mazliet pastiva, stingru noteikumu piekritēja, ne pārāk sirsnīga, tomēr vienmēr nevainojami lietišķa. Viņš izmisīgi lauzīja galvu. Ir jābūt kādai iespējai sazināties ar viņu aci pret aci. Cik neciešami, ka viņa visu laiku stāv, pagriezusi muguru pret viņiem.

— Ja viņš varētu ieskatīties Meisonei acis, varbūt izdotos parunat ar viņu sapratīgi. Vai vismaz saprast, kas notiek.

Kempera kungs, viņš ierunājās, zem komandtiltiņa logiem stiepjas sliede logu mazgašanas ierīču piestiprināšanai. Tā ir, vai ne?

— jā, laikam gan.

Lesērs paķēra no krēsla žaketi un uzvilka mugura. Es eju uz turieni.

— traks esat, vai? Satraucas Kempers. Tas ir simt pēdu augstumā virs klāja.

— es gribu ieskatīties viņai acīs un noprasīt, ko viņa ir pasākusi.

— jūs nokļūsiet tieši vētra…

Kapteiņa otrais palīg Vortington, jūs paliekat par atbildīgo, līdz es atgriezīšos. Un Lesērs metas ārā pa durvīm.

Lesērs stāvēja uz trīspadsmita klāja novērošanas platformas pie priekšgala margam, raudzīdamies augšup uz komandtiltiņu, vējš plosīja viņa drēbes, lietus kapāja seju. Komandtiltiņš atradās kuģa visaugstākajā vietā, virs tā slējās tikai skursteņi un masti. Abi komandtiltiņa spārni stiepās tālu abu bortu pusēs, to gali stiepās pāri kuģa korpusam. Zem blāvi apgaismoto logu rindas viņš ar pūlēm varēja saskatīt sliedi - collu biezu misiņa cauruli, kas bija piestiprināta pie tērauda kronšteiniem, apmēram sešu collu attālumā no kuģa virsbūves. Šauras redeļu kāpnes veda augšup no platformas uz kreisa borta spārnu, kur tas savienojas ar sliedi, kas stiepās apkārt komandtiltiņa apakšmalai.

Viņš streipuļodams pārgāja pāri klājam pie kāpnēm, mirkli vilcinājās, tad satvēra metāla pakāpienu plecu augstuma, pieķerdamies tik cieši ka slīcējs. Viņš atkal mirkli vilcinājās, juzdams, ka roku un kāju muskuļi saspringst, gaidot šo pārbaudījumu.

Nolicis kāju uz apakšējā pakāpiena, viņš pievilkās pie kāpnēm. Viņu apšļāca smalkas šļakatas, un viņš pārsteigts sagaršoja sālsūdeni šeit, vairāk nekā divsimt pēdas virs ūdens līmeņa. Okeāns nebija redzams lietus un šļakatu plīvurs bija pārāk biezs - taču varēja dzirdēt viļņu dunoņu un just to smagos triecienus pret kuģa korpusu. Izklausijās, it kā to dauzītu kāds nikns, ievainots jūras dievs. Šajā augstumā kuģa kustība bija īpaši skaidri sajūtama, un katra gausā, biedejošā šūpošanās mokoši atbalsojās viņa ķermenī.

Vai riskēt? Kemperam taisnība tas ir īsts neprāts. Taču, pat uzdodot sev šo jautājumu, viņš jau zinaja atbildi. Viņam bija jaieskatas kapteinei acīs.

No visa spēka satvēris metāla redeles, viņš uzrausas uz. Kāpnēm, uzmanīgi likdams rokas un kājas. Vējš plosījās tik mežonigi, ka brīžiem viņš bija spiests aizvērt acis un taustīties augšup. Viņa raupjas jūrnieka rokas tvēra ar abrazīvo krasu krāsotos metālā stieņus ka skrūvspīles. Kuģis sašūpojas uz kāda īpaši liela viļņa, un Lesēram šķita, ka viņš karājas tukšuma un smaguma spēks velk viņu lejā, lejā, jūras elles katla.

Vienu roku, tad otru…

Pēc gluži vai bezgalīga kāpiena viņš nonāca pie augšējas sliedes un pasniedzās tā, ka galva bija logu augstuma. Viņš ielūkojās iekšā, taču, būdams pārāk tālu uz kreisa borta spārna, varēja saskatīt tikai blāvu elektronisko ierīču spīdumu.

Vajadzēs apiet apkārt līdz vidum.

Komandtiltiņa logi bija mazliet slīpi uz ārpusi. Virs tiem bija augšēja klāja mala ar šauru sliedi. Gaidīdams mierīgāku atelpu starp vēja brāzmām, Lesērs uzvilkās augšā un satvēra augšējo ap mali, pārvietodams kājas uz apakšējās sliedes. Viņš tā stāvēja krietnu bndi, sirdij izmisīgi dauzoties, juzdamies tik neaizsargāts. Piespiedies pie komandtiltiņa logiem, izstieptam rokam un kājām, viņš vēl asak sajuta kuģa šūpošanos.

Viņš trīcēdams dziļi ieelpoja, vienreiz, otrreiz. Tad sāka virzīties gar logiem ar nosalušajiem pirkstiem pieķeries pie augšējās apmales, saņemdams visus spēkus līdz ar katru vēja brāzmu. Viņš zināja, ka komandtiltiņš ir simt sešdesmit pēdas plats, tātad bija jānoiet pa sliedi astoņdesmit pēdas, līdz nonāks pretī darbstacijai un stūrei.

Viņš virzījās gar logiem, uzmanīgi slidinadams kājas. Sliede nebija apstrādāta ar abrazīvo krāsu, jo uz tas nebija paredzēts atrasties cilvēkiem, tāpēc tā bija velnišķīgi slidena. Viņš virzījās lēni, uzmanīgi, lielāko daļu svara balstīdams uz rokam, rausdamies pa slideno sliedi, ar pirkstiem stingri turēdamies pie augšēja klāja apmales sliedes krāsotās malas. Spēcīga vēja brāzma sagrāba viņu, atraujot kājas no sliedes, un kādu brīdi viņš, šausmu pārņemts, karājas virs mutuļojošas pelēkas bezgalības. Viņš steigšus atguva atbalstu zem kājām, tad atkal mazliet nogaidījā, drudžaini kampdams gaisu, sirdij dauzoties, nejūtot sastingušos pirkstus. Pēc brīža viņš piespieda sevi turpināt ceju.

Beidzot viņš bija nonācis komandtiltiņa centra. Un tur viņa bija kapteine Meisone stāvēja pie stūres, mierīgi lūkodāmas uz viņu.

Viņš raudzījās pretī, pārsteigts par to, cik normāli viņa izskatās. Viņa pat nešķita izbrīnīta, ieraugot šeit Lesēru ka rēgu vētras ietērpā, karajamies gaisā ārpusē pie komandtiltiņa logiem.

Ar kreiso roku stingrāk pieķēries pie augšējas sliedes, viņš ar labo piesita pie loga stikla. — Meisone! Meisone!

Viņa ieskatījas Lesēram acīs, taču kaut kā izklaidīgi.

— ko jūs darat?

Viņa neatbildēja.

— sasodīts, Meisone, runu ar mani! viņš iebelza ar dūri pa stiklu tik stipri, ka iesāpējās roka.

Bet kapteine tikai raudzijās viņā.

— Meisone!

Beidzot viņa atkāpās no stūres un pienāca pie loga. Viņas balss caur stiklu un vētras troksni bija tikko sadzirdama. — Jautājums drīzāk ir ko jūs te darat, Lesera kungs?

— vai jūs nesaprotat, ka mēs dodamies tieši uz sadursmi ar Maitasputnu klintīm?

Atkal viņas lūpas pavīdēja smaida atblāzma. Viņa kaut ko teica, bet Lesers vētras gaudoņa to nedzirdeja.

— es jūs nedzirdu! Turēdamies pie klāja apmales, viņš iedomājās, ka drīz pirkstiem pietrūks spēka un viņš iegāzīsies mežonīgajās vētras bangās.

— es teicu, viņa pienāca tuvāk pie stikla un ierunājās skaļāk, ka labi zinu to.

— bet kāpēc?

Smaids beidzot izlauzas brīvība, iemirdzoties ka saule ledus gabala. — Tas ir īstais jautājums, vai nē, Lesēra kungs?

Viņš piespiedās pie stikla, pūlēdamies nenokrist. Viņš zināja, ka ilgi noturēties neizdosies.

— kāpēc? Viņš iekliedzas.

— jautājiet korporācijai.

— bet jūs… nevar būt, ka jūs to darat tīši!

— kāpēc ne?

Viņš apvaldīja sevi, lai neuzkliegtu, ka viņa ir zaudējusi pratu. Bija jārunā apdomīgi, jacenšas izprast viņas motīvus, pārliecināt viņu. Dieva deļ, jūs taču negribat noslepkavot četrus tukstošus cilvēku!

— man nav nekāda naida pret pasažieriem vai komandu. Taču es iznīcināšu šo kuģi.

Lesērs vairs nesaprata, vai viņa seja ir slapja no lietus vai asaram. — Klausieties, kapteini! Ja jūsu dzīve ir kādi  sarežģījumi, problēmas ar kompāniju, mēs to visu varam nokārtot, bet tā… uz klāja ir tūkstošiem nevainīgu cilvēku, daudz, sieviešu un bērnu, bs jūs lūdzu, nedariet to! Lūdzu!

— cilvēki mirst katru dienu.

— vai tas ir kāds teroristu uzbrukums? Es domāju… viņš norija siekalas, pūlēdamies atrast kādu neaizvainojošu raksturojumu. Vai jūs parstāvat kādu… politisku vai reliģisku uzskatu?

Viņas smaids palika tikpat vēss un savaldīgs. — Ja jau jautājat, tad atbilde ir nē. Tikai personiski.

— ja velaties iznicināt kuģi, vispirms apstādiniet to! Vismaz ļaujiet mums nolaist ūdeni glābšanas laivas!

— jūs lieliski zinai, ka pat tad, ja es tikai palēnināšu kuģa ātrumu, radīsies iespēja nolaist spēcvienibas grupu, kas mani sagrābs. Bez šaubam, puse pasažieru aizsūtījuši e-pasta ziņas uz ārpasauli. Noteikti jau tiek gatavota verieniga operācijā. Nē, Lesēra kungs, ātrums ir mans sabiedrotais, un "Britānijas" galamerķis ir Maitasputnu klintis. Viņa ieskatījās autopilota karšu ploterī. Pēc simt četrdesmit deviņām minūtēm.

Viņš atkal sāka dauzīt ar duri pa stiklu. — Nē! No šis piepūles viņš gandrīz nogāzās. Pūlēdamies atgūt līdzsvaru, viņš tvērās pie sliedes, aplauzdams nagus pret tas pārklājumu, un bezpalīdzīgi noraudzijās, ka kapteine atgriežas pie stūres un pievērš skatienu vētras plosītajām tālēm.

55

Dzirdot atveramies durvis, Konstansa piecēlās sēdus. Gaiteni atskanēja panikas troksnis saucieni, kliedzieni, steidzīgi soļi. Pendergasts ienāca un aizvēra aiz sevis durvis.

Viņš ienāca salonā, nesdams uz pleca kaut ko lielu un smagu. Kad viņš pienāca tuvāk, Konstansa redzēja, ka tas ir ziloņkaula krāsas brezenta maiss, cieši aizvilkts ar auklu. Aģents apstājās pie virtuves durvīm, nometa nesamo, nopurināja putekļus no rokam un ienāca viesistaba.

— vismaz uzvārīji tēju, viņš nopriecājās, ieliedams sev tasi tējas un apsezdamies tuvākajā ādas atzveltnes krēsla. Lieliski.

Konstansa vēsi paraudzijās viņa. — Es joprojām gaidu, kad tu pastāstisi savu teoriju par notiekošo.

Pendergasts lēni, izgaršojot iedzēra malku tējas. — Vai zināji, ka Maitasputnu klintis ir viens no bīstamakajiem draudiem kuģošanai Atlantijas okeāna ziemeļos? Tik bīstamas, ka pēc "Titānika" nogrimšanas visi vispirms domāja, ka kuģis uzskrējis uz tām.

— cik interesanti! Konstansa raudzijās uz aģentu, kas mierīgi sēdēja atzveltnes krēslā, malkodams tēju, it kā katastrofa nemaz nedraudetu. Tad viņa iedomājās varbūt nedraud arī.

— tev ir plāns, viņa teica. Tas nebija jautājums, bet secinājums.

— ir gan. Un, ja tā padoma, tad laikam ir īstais laiks iepazīstināt tevi ar tā detaļam. Tā tiks ietaupīts laiks vēlāk, kad varbūt būs jareaģe ātri.

Viņš atkal ar baudu iemalkoja tēju. Tad nolika tasi, piecēlās un devās uz. Virtuves pusi. Atvilcis vaļa brezenta maisu, viņš izvilka no tas kādu lielu priekšmetu, atkāpās viesistaba un nolika to uz grīdas.

Konstansa ziņkāri nopētīja šo jaunumu. Tas bija garens, stingrs baltas gumijas un plastmasas konteiners, apmēram trīs līdz četras pēdas liels, aizspradzets ar neilona siksnām. Uz tā virspuses bija vaira kas brīdinājumā uzlīmes. Kamēr Konstansa vēroja, aģents atsprādzēja neilona siksnas un noņēma virsējo plāksni. Konteinera atradās cieši salocīta ierīce no dzeltena, atstarojoša poliuretana.

— automātiski piepūšams plosts, Pendergasts paskaidroja. Parasti saukts par "izdzīvošanas burbuli". Aprīkots ar sol.as b pakam, epi radiobaku, segām un pārtikās krājumu. Tads atrodas uz katras no "Britānijas" glabšanas laivam. Es… tā sakot, atļāvos vienu paņemt.

Konstansa raudzijās te uz Pendergastu, te uz glābšanas ierīci.

— ja kuģa virsnieki nespes apturēt kapteini, viņi varbūt mēģinās nolaist ūdeni glabšanas laivas, skaidroja aģents. Šādā ātrumā tas būs bīstami, varbūt pat neprātīgi. Bet, no otras puses, risks būs minimāls, ja mēs laidīsimies ūdenī ar šo no kuģa pakaļgala. Protams, evakuācijas laika jāievēro piesardzība.

— evakuācijas? Atkārtoja Konstansa.

— acīmredzot, tas būs jādara no kāda klājā, kas ir zemu vīrs ūdens virsmas. Viņš paņēma no galdiņa kuģa bukletu un izņēma glancetu "Britānijas" fotogrāfiju. Es ieteiktu šo vietu. Viņš norādīja lielu logu rindu zemu vīrs ūdens kuģa pakaļgala. Karaļa džordža balles zāle. Šādos ārkārtas apstākļos tā droši vien būs tukša. Mēs varētu ar krēslu vai galdu izsist logu un laisties ūdeni. Plosts, protams, būs jānes uz turieni maisa, lai nepiesaistītu uzmanību. Viņš brīdi padomāja. Visprātīgak būtu nogaidīt kādu pusstundu. Tad mēs nokļūtu pietiekami tuvu avarijas vietai, lai mūs atrastu glabšanas kuģi, bet ne tik tuvu, lai mūs aizkavētu pēdēja brīža panika. Ja laidīsimies ūdeni no kāda balles zāles sānu loga šeit vai šeit, mēs paglābsimies no lielakajiem kuģa pakaļgala viļņiem. Viņš nolika fotogrāfiju un apmierinats nopūtās, priecādamies par savu plānu.

— tu teici mēs, Konstansa lēni ierunājās. Tas nozīme tikai mēs abi.

Pendergasts pārsteigts pāraudzijās viņa. Jā, protams. Bet neraizējies tas burbulis kaste izskatās mazs, bet, pilnība piepūsts, būs gana ērts. Tas ir paredzēts četriem cilvēkiem, tāpēc mums tur būs pietiekami ērti.

— Konstansa neticīgi raudzījās viņa. Tu iesaki mums glābties pašiem un atstāt visus pārējos droša navē?

Pendergasts sarauca pieri. Konstansa, neruna ar mani tādā toni.

Viņa piecēlās, sašutuma pārņemtā. — Tu… viņa nikni nošņācās. Nozagi to plostu no glabšanas laivas… tu negāji meklēt iespēju novērst katastrofu vai glābt "Britāniju". Tu tikai gatavojies glābt savu adu!

— tā nu ir sagadījies, ka esmu šai ādai diezgan stipri pieķēries. Un lieki būtu atgādinat tev, Konstansa, ka es piedāvāju glābt arī tavu ādu.

— tas nemaz nav tavā garā, Konstansa noteica, pārsteigumā, neticības un dusmu pārņemtā. Šis atbaidošais egoisms. Kas tev noticis, Aloizij? Kopš atgriešanas no Blekberna kajītes tu izturies kaut kā… savādi. Kā svešinieks.

Pendergasts ilgi noraudzījās viņa. Klusēdams uzlika vaku plastmasas konteineram. Tad piecēlās un spēra soli uz priekšu.

— Apsedies, Konstansa, viņš klusi pavēlēja. Un kaut kas viņa balsī kaut kas savāds, pavisam svešāds lika viņai nekavējoties paklausīt, par spīti dusmām, sašutumam un neticībai.

56

Lesērs apsēdās pie galda apspriežu telpa līdzās rezerves komandtiltiņam. Viņš joprojām bija izmircis līdz ādai, taču aukstuma drebuļu vietā juta smacējošu karstumu sasvīdušo augumu ciešā ielenkumā. Pusducim cilvēku paredzēta telpa bija pārpildītā ar virsniekiem un komandieriem, un citi vēl nāca klat.

Lesērs negaidīja, kamēr visi atradis vietas, viņš piecēlās, uzsita ar pirkstu kauliņiem pa galdu un sāka runāt.

— es tikko runāju ar Meisoni, viņš paziņoja. Viņa apstiprinajā, ka vēlas pilnā ātrumā uztriekt "Britāniju" uz Maitasputnu klintīm. Lidz šim mums nav izdevies ielauzties uz komandtiltiņa vai apturēt autopilotu. Man arī nav izdevies atrast ārstu vai psihiatru, kurš būtu spējīgs noteikt Meisonei diagnozi vai ieteikt kādu pierunāšanas metodi, kas varētu uz viņu iedarboties.

Viņš paraudzijās apkārt.

— man bija vairākas sarunas ar "Grenfella" vienīga tuvumā esošā glabšanas kuģa kapteini. Citi kuģi civilie un krasta apsardzes mainījuši kursu. Tie nesasniegs mūs pirms aprēķinātā sadursmes brīža. Kanādas krasta apsardze nosūtījusi arī divas lidmašīnas novērošanai un saziņai. Viņiem ir gatavība arī helikopteru flote, bet pagaidam mēs vēl esam pārāk tālu, lai mūs varētu sasniegt no krasta ar helikopteriem. No turienes nekādu glābiņu nevaram sagaidīt. Un "Grenfells" nekādi nespēj uzņemt četrtūkstoš trīssimt evakuējamus cilvēkus.

Viņš apklusa un dziļi ievilka elpu. — Mēs atrodamies vētrā ar četrdesmit pēdas augstiem viļņiem un četrdesmit līdz sešdesmit mezglu vēju. Bet vissmagaka problēma ir kuģa ātrums attiecība pret juru divdesmit deviņi mezgli. Viņš aplaizīja lūpas. Ja kuģis nekustētos, mums būtu daudz iespeju pārvietot cilvēkus uz "Grenfellu", uzņemt uz klāja spēcvienības grupu. Bet divdesmit deviņu mezglu ātruma nekas tads nav iespējams. Viņš paraudzijās apkārt. Tāpēc man ir vajadzīgas idejas, un tūlīt pat.

— vai nevarētu apturēt motorus? Kāds iejautājās. Sabojāt tos.

Lesērs paraudzījas uz galveno mašīnistu. — Helsija kungs?

Mašīnists dusmīgi saviebas. — Mums ir četri dīzeļa motori, ko pastiprina divas general electric im250u gāzes turbīnas. Apturiet vienu dīzeļa motoru, un nenotiks nekas. Apturiet divus un labāk apturiet arī turbīnas, lai neizraisītu saspiestas gāzes sprādzienu.

— tātad vispirms jaaptur gāzes turbīnas? Jautāja Lesērs.

— ser, tie ir augstspiediena motori ar rotācijas ātrumu trīstūkstoš sešsimt apgriezieni minūtē. Katrs mēģinājums aiztikt šo briesmoni, kad tas darbojas ar lieliem apgriezieniem, būtu… pašnāvība. Tas varētu izraut caurumu kuģa dibena.

— varbūt pārcirst vārpstas? Ieminējās kāds virsnieks.

— vārpstu nav, atbildēja mašīnists. Katrs ārējais motors ir patstāvīga virzoša sistēma. Dīzeļmotori un turbīnas ražo elektrību, kas darbina arējos motorus.

— aizsprostot zobparvadus? Minēja Lesērs.

— es jau skatījos. Kustības laika tie nav pieejami.

— varbūt vienkārši partraukt visu elektrības padevi motoriem?

Galvenais mašīnists sarauca pieri. — To nevar. Tā paša iemesla dēļ, kāpēc nostiprināts komandtiltiņš un autopilots, bailēs no teroristu uzbrukuma. Iekšlietu ministrijas ģēniji sadomāja izveidot tādu kuģi, kuram teroristi nespetu neko padarīt, ja vēlētos to sabojat vai pārņemt tā vattibu. Lai kas arī notiktu, viņi gribējā, lai uz komandtiltiņa ieslēgtie virsnieki varētu nogādāt kuģi osta, pat ja visas pārējās tā telpas sava varā pārņēmuši teroristi.

— runājot par komandtiltiņu, ieminējās vēl kāds virsnieks, varbūt varētu izurbt caurumu durvis un iesuknēt iekšā gāzi? Kaut ko tādu, kas piepildītu visu telpu un izspiestu gaisu? Pie velna, virtuve ir vairāki CO2 baloni. Varētu apdullināt Meisoni.

— un ko tad? Autopilots turpinātu darboties.

Īsu brīdi atkal valdīja klusums. Tad ieklepojas it nodaļas vadītājs Hufnagels, briļļains vīrs laboratorijas uzsvārci. Autopilots ir tādā pati datorprogramma ka jebkura cita, viņš klusi ierunājās. Tajā var ielauzties vismaz teoretiski. Ielauzties un pārprogrammēt to.

Lesērs strauji pagriezās pret viņu. — Kā? Tam ir ugunsmuris.

— katram ugunsmūrim var izlauzties cauri.

— uzdodiet to savam labākajam specam šajā jomā tūlīt pat!

— tas būs Penners, ser. It šefs piecēlās.

— ziņojiet man pēc iespējas drīzāk.

— klausos, ser.

Lesērs vērojā, ka Hufnagels atstāj apspriežu telpu. — Vai ir vēl kādi ieteikumi?

— vai armija nevarētu kaut ko darīt? Jautāja trešais kapteiņa palīgs Kroulijs. Viņi varētu atlidot ar iznicinātājiem, sašaut komandtiltiņu ar raķeti. Vai no zemūdenes palaist torpēdu, lai apturētu dzenskrūves.

— mēs apspriedam šo iespēju, atbildēja Lesērs. Raķeti nav iespējams pietiekami precīzi notēmēt. Tuvumā nav nevienas zemūdenes, un, ņemot vērā mūsu ātrumu, neviena nevar mūs panākt vai pārtvert.

— vai ir kāda iespēja nolaist ūdeni glābšanas laivas? Jautāja kāda balss aizmugure.

Lesērs pievērsās bocmanim Liu. Ir iespēja?

— trīsdesmit mezglu ātrumā, lielos viļņos… ak dievs, es to nespēju iedomāties.

— mani neinteresē, ko jūs varat iedomāties. Ja pastav kaut niecīgāka iespējā, jums tā ir jaizskata.

— jā, ser. Fs noskaidrošu, vai tas ir iespējams. Bet, lai to paveiktu, man būs nepieciešama visa ārkārtas palaišanas komanda bet viņi visi ir aizņemti.

Lesērs nolamājās. Viņiem tik ļoti trūka pieredzējušu matrožu. Toties uz kuģa bija visi iespējamie nejēgas no krupjē līdz masieriem un salonu dziedātājiem. Visi ka lieks balasts. Kur ir tas vīrs, kurš bija te atnācis, ka viņu sauc? Bruss. Viņš ir bijušais kara jūrnieks, un viņa draugi arī. Piesaistiet viņu palīga.

— bet viņš ir vecs vīrs, pāri septiņdesmit, iebilda Kempers.

— Kempera kungs, es pazīstu septiņdesmitgadigus bijušos kara jurniekus, kuri spētu jūs pievārēt divos raundos. Viņš atkal pievērsās Kroulijam. Rīkojieties!

No durvju puses atskanēja kāda balss ar skotu akcentu: mani nav jāmeklē, Lesēra kungs. Bruss spraucas cauri drūzmai. Gevins Bruss, jūsu rīcībā.

Lesērs pagriezās. Brusa kungs. — Vai jums ir zinama mūsu pašreizēja situācijā?

— jā, ir.

— mums jazina, vai šādos apstākļos un šāda ātruma var no laist ūdenī glabšanas laivas. Vai jums ir pieredze šajā joma? Šīs ir jauna veida glābšanas laivas brīvā kritienā.

Bruss domīgi paberzēja zodu. Tās laivas būtu jāapskata tuvāk. Viņš vilcinājās. Tās varētu palaist pēc sadursmes.

— mēs nevaram gaidīt līdz sadursmei. Atsitoties pret sekli ar trīsdesmit mezglu ātrumu… pusi pasažieru tāds trieciens nogalinās vai ievainos.

To dzirdot, visi apklusa. Pēc brīža Bruss lēni pamāja ar galvu.

Brusa kungs, es pilnvaroju jūs un jūsu grupu ša jaulajuma risinašanai. Jums palīdzes bocmanis Liu kungs un irešais kapteiņa palīgs Kroulijs. Viņi pilnība parzina kuģa atstāšanas kārtību.

— klausos, kapteini.

Lesērs pārlaida skatienu klātesošajiem. Un ir vēl kas. Mums ir vajadzīgs komodors Katers. Viņš pazīst šo kuģi labāk nekā mēs visi un… viņš vienīgais zina skaitļu kombināciju treša līmeņa trauksmes atcelšanai. Es saukšu viņu atpakaļ uz komandtiltiņu.

— kā kuģa komandieri? Jautāja Kempers.

Lesērs vilcinājās. Vispirms uzzināsim, ko viņš par to saka. Viņš ieskatījās pulkstenī.

— Astoņdesmit deviņas minūtes.

57

Kapteine Kerola Meisone stāvēja pie komandtiltiņa darbstacijas, mierīgi raudzīdāmas Northstur 941x DGPS karšu plotera ar programmu infonav 2.2. Trīsdesmit divas collas lielajā ekrānā. Tas gan ir īsts elektronikas brīnums, viņa nodomājā, kas aizstājis visas prasmes, matematiku, pierēdzi un dziļo intuīciju, kas kādreiz bija nepieciešama kuģa vadīšanai un nāvigācijai. Ar šo ierīci "Britāniju" varētu vadīt pat apķērīgs divpadsmitgadīgs bērns izmantojot lielo, krāsaino karti, kura attēlots mazs kuģītis, uz priekšu novilkta līnijā, kas rāda kuģa kursu, ar ērtam atzīmēm par tā paredzēto atrašanas vietu ar desmit minušu intervāliem, ka arī punktiem katrai kursa maiņai.

Viņa paraudzījās uz autopilotu. Vēl viens brīnums tas pastāvīgi uzraudzīja kuģa ātrumu ūdenī, tā ātrumu attiecība pret zemi, motora apgriezienus, jaudu, stūres un arēja motora lāpstiņu leņķus un veica neskaitāmas izmaiņas tik smalkas, ko nespetu pamanīt pat vispierēdzejušakie virsnieki. Autopilots spēja noturēt kuģa kursu un pastavigu ātrumu labāk nekā visprasmigakais kapteinis, turklāt ietaupot degvielu. Tāpēc noteikumi prasījā, lai autopilots tiktu izmantots visur, izņemot iekšējos vai piekrastes udeņus.

Pirms desmit gadiem uz šādā kuģa komandtiltiņa obligāti būtu jaatrodas vismaz trim labi apmācītiem virsniekiem, bet tagad pietika ar vienu… turklāt pat viņai gandrīz nekā nebija ko darīt.

Viņa paraudzijās uz Lesēra navigācijas galdu ar papīra kartēm, paralēlajiem lineāliem, kompasiem, zīmuļiem un marķieriem, un sekstanta futrāli. Miruši instrumenti, mirušas prasmes.

Apgājusi apkārt komandtiltiņa darbstacijai, viņa atgriežas pie stūres un uzlika roku uz eleganta mahagonija stūres rata. Tam bija tikai dekoratīva nozīme. Pa labi atradās stūrmaņa konsole, kur tika veikta īsta stūrēšana, sešas nelielas, ar pirkstiem kustināmās svīras, kuras reguleja divus nekustīgus un divus rotējošus arējos motorus un motoru droseles. Ar trīssimt sešdesmit grādu leņķi rotējošajiem pakaļgala arejiem motoriem kuģis bija tik labi manevrējams, ka spēja piestāt osta bez velkoņa palīdzības.

Viņa parvilka plaukstu par stūres gludo, lakoto koka virsmu un pacēla skatienu uz pelēko mākoņu sienu aiz loga. Vējš bija pieņēmies spēka, lietus bija pierimis, un tagad viņa redzēja kuģa priekšgalu šķeļot milzīgus, četrdesmit pēdas augstus viļņus, lielas šļakatas un putas šļacoties pār klājiem ka paleninatu ballu eksploziju mākoņus.

Viņa juta tādu mieru, tik pilnīgu tukšumu, kas nebija salīdzināms ne ar ko līdz šim piedzīvotu. I.ielakt) daļu savas dzīves viņa bija pavadījusi, mocīdāmas pašpārmetumos, mazvērtības kompleksos, šaubas, dusmas un izmisīga godkāre. Tagad tas viss bija zudis viņa bija laimīgi atbrīvojusies. Pieņemt lēmumu bija tik viegli ka vēl nekād, un arī pēc tam nesekoja mokošas šaubas un nožēla, kas allaž pavadīja visus viņas lēmumus. Viņa bija pieņēmusi lēmumu iznicināt kuģi, izlēmusi to pavisam mierīgi un bez emocijām, un tagad atlika tikai to īstenot.

Kāpēc? Jautāja Lesērs. Ja viņš pats nevarēja uzminēt, kāpēc, tad viņa pat nedomāja to atklāt. Viņai iemesls bija acīmredzams. Vēl nekad neviena sieviete nebija bijusi liela okeāna lainera kapteine. Cik muļķīgi bija ceret, ka viņa būs pirmā, kas lauzis šo iesīkstējušo tradīciju! Viņa zinaja un tā nebija tikai tukša lielība ka ir daudz spējīgāka nekā vairākums kolēģu. Viņa bija ar izcilību beigusi ņukaslas jūras akadēmiju, un viņas atzīmes bija vienas no augstākājām akadēmijas vēsturē. Viņas reputācija bija ideālā bez mazākas šaubu ēnas. Viņa pat nebija apprecejusies, par spīti vairākam lieliskām iespējam, jo nevēlējās, lai rastos lieki jautājumi par grūtniecības alvaļinajumu. Rūpīgi viņa bija dibinājusi vajadzīgās pazīšanas kompānijā, meklējusi īstos padomdevējus, tomēr visu laiku cenšoties neizrādīt karjeristes tieksmes. Viņa bija visos sīkumos apguvusi labāko kapteiņu lietišķo, profesionālo, bet vienlaikus arī cilvēcisko izturēšanos un vienmēr patiesi priecājusies par kolēģu panākumiem.

Viņa bija bez pūlēm virzījusies augšup pa karjeras kāpnēm, kļūstot par otro, tad pirmo kapteiņa palīgu, pēc tam par komandas kapteini. Jā, ļaunas meles kaut ko melsa, izteica netīkamas piezīmes, bija arī nevelama seksuālā uzmācībā no augstāku virsnieku puses, taču viņa ar to visu tika gala pārliecinoši, neceļot paniku, nesūdzoties, izturoties pret dažiem nekrietniem un nekaunīgiem virsniekiem maksimali korekti un ar cieņu, izlikdāmas nedzirdam viņu aizvainojošas un vulgārās piezīmes un neķītros piedāvājumus. Viņa uzņēma šo rupekļu izlecienus ar izcilu humora izjutu, it kā tas būtu spožas asprātības.

Kad pirms četriem gadiem ūdeni tika nolaista "Okeānijā", uz tās komandiera godu pretendēja trīs komandas kapteiņi viņa, Katers un treils. Izraudzīts tika treils vismazāk spējīgais no trijotnes, turklāt ar noslieci uz iedzeršanu. Katers, kurš bija labāks kapteinis, nedabūja šo amatu asa un noslēgtā rakstura dēļ. Bet viņa nenoliedzami daudz spējīgākā par abiem pārējiem tika apieta. Kāpēc?

Viņa bija sieviete.

Un tas vēl nebija visjaunākais. Visi viņas kolēģi toreiz juta līdzi Kateram, lai gan daudzi šo viru necieta. Visi viņam čukstēja ausi, ka viņš netaisnīgi noniecināts, ka šis amats pienācās viņam, ka kompānijā kjudijusies, un visi solījā, ka nakamreiz gan viņš tiks par komandieri.

Viņai neviens neko tādu neteica. Neviens viņai nejuta līdzi. Visi pieņemu, ka, būdama sieviete, viņa nemaz negaidīja šo paaugstinajumu, turklāt nemaz netiktu ar to gala. Lielākā daļa šo jurnieku bija kopā dienējuši karaliskaja kara flote, kas viņai ka sievietei bija liegts. Neviens pat nenojautā, kādu sāpīgu pazemojumu viņa parcieta, zinadama, ka ir vislabākā no trim kandidatiem ar augstāko dienesta pakāpi un labāko reitingu.

Viņai vajadzēja saprast jau toreiz.

Un lad parādījās "Britānija". Vislielākais, visgreznākais jebkad radītais okeāna laineris. Kompānijai tas izmaksaja gandrīz miljardu mārciņu. Un tagad viņa bija pirmā kandidate. Komodora amats pienācās viņai gandrīz automatiski..

Taču tas tika piešķirts Kateram. Turklāt, it kā lai vēl vairāk bērtu sali viņas brūces, viņai ka kauls sunim lika pasviests komandas kapteines amats.

Katers nebija muļķis. Viņš lieliski saprata, ka komodora gods pienācās viņai. Katers zināja arī, ka viņa ir labāka kapteine. Un par to viņš Meisoni ienīda. Viņš jutās apdraudēts. Vēl pirms uzkāpšanas uz klāja viņš izmantoja katru izdevību, lai Meisoni pazemotu, piesietos par katru sīkumu. Un tad viņš skaidri lika saprast, ka, atšķirība no daudziem citiem laineru kapteiņiem, viņš nedoma pavadīt laiku, pļāpājot ar pasažieriem un vakariņojot ar tiem pie kapteiņa galda. Viņš bija nolēmis iekārtoties uz komandtiltiņa, izspiežot Meisoni no vietas, kas likumīgi pienācās viņai.

Un viņa pati tūlīt ielika Kateram rokas ieročus viņas pazemošanai. Pirmais disciplīnas pārkāpums visa viņas dzīve un tas notika, vēl pirms "britānija" bija atstājusi ostu. Laikam viņa zemapziņa jau toreiz nojautā, ka nekad nebūs liela kuģa kapteine.

Cik savādi, ka Blekberns bija nolēmis doties "Britānijas" pirmajā braucienā. Šis vīrietis savulaik bija viņu bildinājis, bet viņa bija to atraidījusi savu godkārīgo karjeras plānu dēļ. Ironiski bija arī tas, ka desmit gados, kas bija pagājuši pēc viņu attiecību pārtraukšanas, viņš bija kļuvis par miljardieri.

Viņi pavadīja kopā trīs brīnumainas stundas, un katrs mirklis bija ka iededzināts viņas atmiņa. Viņa kajīte bija pasakaina. Viņš bija piepildījis salonu ar saviem iemīļotākajiem mākslas darbiem miljoniem dolam vērtam gleznam, skulptūrām, retam senlietām. Viņš pats visvairāk jūsmoja par kādu Tibetas gleznu, kuru tikko bija iegādājies laikam tajā paša dienā -, un, prieka un lepnuma pārņemts, viņš izņēma jaunieguvumu no kastes un izklāja uz salona grīdas, lai parādītu viņai. Viņa ka apstulbusi, ka valodu zaudējusi raudzījās uz to, nometas četrrāpus, lai ieskatītos tuvāk, lai ar acīm un pirkstiem izpētītu visas sikakas, smalkākās detaļas. Sī glezna ievilka viņu sevi un uzspridzināja viņas apziņu. Un kamēr viņa ka apžilbuši, gandrīz samaņu zaudējot, lūkojās glezna, Blekberns pacēla viņas svārkus, norava biksītes un ietriecas viņa kā satrakojies erzelis. Šādu seksu viņa vēl nekad nebija izjutusi un nekad neaizmirsīs visas sajūtas, katru sīkāko sviedru lasīti, aizžņaugto vaidu, katru tvērienu un miesas pieskārienu. Tikai iedomājoties to, viņu atkal pārņēma iekāres trīsas.

— Žēl gan, ka tas nekad vairs neatkārtosies.

Jo pēc tam Blekberns sarullēja brīnumaino gleznu un ielika atpakaļ kastē. Vēl joprojām mīlas prieku saldkaisles pārņemtā, viņa lūdza neslēpt to, lūdza ļaut viņai vēlreiz uz to palūkoties. Viņš pagriezās un, protams, ieraudzīja viņas karo skatienu. Viņa acis uzreiz pārvērtās par maziem, ļauniem, alkatīgiem punktiem. Viņš ņirdzīgi nosmejas, paziņoja, ka vienreiz viņa to ir redzējusi un ar to pietiek. Un tad tikpat strauji ka uzbudinājums Meisoni pārņēma nevaidāmas, mežonīgas dusmas. Viņi kliedza viens uz otru ar tādu niknumu, kādu viņa līdz šim nebija pat iztēlojusies. Ātrums, kāda jutās bija apmetušas kūleni,"bija biedējošs, bet arī pacilājošs. Un tad Blekberns dzina viņu projām. Ne viņa nekad vairs ar viņu nerunas un nekad neredzēs gleznu.

Un tad liktenis izspēlēja visļaunāko joku. Sadzirdējis viņu kliedzienus, blakus kajītes pasažieris sūdzējās. Kāds redzēja Meisoni izejot no Blekberna apartamentiem. Kāds ziņoja par viņu. Šādu izdevību Katers, protams, nelaida garām. Viņš pazemoja Meisoni uz komandtiltiņa visu pārējo virsnieku priekšā. Viņa nemaz nešaubījās, ka pārkāpums jau ir ierakstīts viņas lieta un par to tiks ziņots kompanijai.

Daudziem virsniekiem un komandas locekļiem, arī precētiem, bija mīlas dēkas uz kuģiem. Tas taču bija tik vienkārši kā makšķerēt akvarija. Bet par viņiem, šķiet, nekad neziņoja jo viņi bija vīrieši. Vīriešiem šādā nciba bija pašsaprotama, tikai diskrēti un bnvaja laika, tāpat kā viņai šoreiz. Bet sievietei ir citādi… vai vismaz tads laikam ir kompānijās uzskats.

Viņas karjera bija pagalam, l.abakaja gadījuma viņa varēja ceret uz kapteines vietu uz kāda neliela, noplukuša kruīzu kuģīša, kas bezmerķīgi klīst pa vidusjuru vai kanbu juru, piebāzts ar resniem, baltadainiem vidusšķiras pensionāriem, kas devušies izbraukuma pieēsties un iepirkties. Viņa nekad vairs neredzēs zilus ūdens plašumus un begs no katras vētras.

Katers. Kāda gan labāka atriebība varētu būt, ja ne atņemt viņam kuģi, sadragāt to un nogremdēt Atlantijas okeāna dzīlēs?

58

Vairākas minūtes Konstansa vēroja, kā Pendergasts soļo šurpu turpu pa tjudoru apartamentu viesistabu. Viņš jau apstājās, lai ko teiktu, taču tad atkal atsāka soļot. Beidzot viņš pievērsās Konstansai. — Tu apsūdzi mani egoistiska rīcība. Velme izglābties uz citu "Britānijas" pasažieru rēķina. Saki, lūdzu, Konstansa, kuru no cilvēkiem, kuri atrodas uz kuģa, tu uzskati par glābšanas vērtu?

Viņš atkal apklusa, gaidīdams atbildi, bet acis rotājās smieklu dzirksts. Neko tādu Konstansa gan nebija cerejusi dzirdēt.

— es tev uzdevu jautājumu, nesaņēmis atbildi, Pendergasts turpināja. Kuru no vulgārā, zemiska pūļa uz šī kuģa klāja tu uzskati par glabšanas vērtu?

Konstansa joprojām klusēja.

Pēc brīža Pendergasts ļauni saviebas. Redzi nu? Tu nevari atbildēt jo atbildes nav.

— tā nav taisnība, iebilda Konstansa.

— taisnība? Tu mani pati sevi. Kas ir taisnība? Jokodams jautāja pilāts un negaidīja atbildi. Jau kopš uzkapšanas uz kuģa tev bija pretīgas bezjēdzīgās pārmērībās, tevi kaitinaja bagāto un izlepušo ļautiņu riebīga pašapmierinatiba. Tu biji sašutusi par kliedzošo nevienlīdzību kalpotāju un apkalpojamo starpa. Tava izturēšanas pirmajā vakara, pienācīgi asas atbildes" šiem neciešami aprobežotajiem mietpilsoņiem, ar kuriem mēs bijām spiesti sēdēt pie viena galda, liecināja, ka tev ir savs noteikts viedoklis par "britāniju". Un tev bija pilnīga taisnība. Tāpēc es jautāju tev vēlreiz, citādos vārdos vai šis kuģis nav īsts peldošs piemineklis cilvēka alkatībai, vulgaritātei un muļķībai? Vai šis atbaidošais izvirtību perēklis nav pelnījis taisnīgu iznicināšanu?

Viņš izpleta rokas, it kā atbilde būtu acīmredzama.

Konstansa apjukusi raudzījās uz Pendergastu. Viņa teiktajam nevarēja nepiekrist. Viņai tiešam bija pretīgas daudzu satikto pasažieru kundziskas manieres un liekuļotā laipnība. Tiešām sapeja sirds, uzzinot par komandas necilvēcīgajiem dzīves un darba apstākļiem. Aģenta vārdi atbalsojās viņas sirdi, atmodinot un pastiprinot dziļi apslēpto naidu pret līdzcilvēkiem.

— nē, Konstansa, turpināja Pendergasts. Mēs esam vienīgie glābšanas vērtie.

Viņa papurinaja galvu. Tu runā par pasažieriem. Bet komanda un apkalpe? Viņi tikai pūlas nopelnīt iztiku. Vai viņi ir pelnījuši nāvi?

Pendergasts atmeta ar roku. Viņi ir tikai mazvērtīgas darba bites, sīkas lāsītes bezgaligaja vienkāršo ļautiņu jūra, kas uzplūst un aizplūst no krasta, neatstājot nekādās pēdas.

— ko tu runa? Tu taču cieni cilvēkus. Tu esi veltījis visu savu mužu citu dzīvību glabšanai.

tad esmu to izniekojis nevajadzīgā, pat bezjēdzīga nodarbe. Vienīgais jautājums, kurā es biju vienisprātis ar savu brāli Diogenu, ir par to, ka antropoloģija ir vismuļķīgākā zinātnes nozare. Iedomājies veltīt visu dzīvi savu līdzcilvēku pētīšanai. Viņš paņēma no galda Broka monogrāfiju, pašķirstīja to un pasniedza Konstansai. Paskaties šo.

Konstansa ielūkojas atvērtajā lappuse, laja bija melnbalta eļļas gleznas reprodukcija skaists jauns eņģelis noliecies par apjukušu vīrieti un vada viņa roku uz manuskripta lappuses.

— "svētais Matejs un eņģelis", viņš paskaidroja. Vai zini to?

Konstansa neizpratne raudzījās viņa. — Jā.

tad tu zini arī to, ka šajā pasaulē nav daudz tik ceļu mākslas darbu. Vai tik brīnumskaistu. Paskaties uz. Piepūles izteiksmi Mateja sejā it kā katrs evaņģelija vārds, ko viņš raksta, nāktu no viņa dvēseles dzīlēm. Un salīdzini to ar rāmo eņģeļa tēlu, kas tam palīdz, brīvi noliekto galvu, rotaļīgi naivo kāju pozu, gandrīz nepiedienīgi juteklisko seju. Paraugies, ka Mateja putekļaina kreisa kāja pavērsta pret mums, tik spēcīga kustība, ka gandrīz laužas ārā no gleznas. Nav nekāds brīnums, ka pasūtītājs atteicās no gleznas! Tomēr, ja eņģelis šķiet sievišķīgs, pieliek tikai paraudzīties uz, tā krašņajiem, varenajiem spārniem, kas uzreiz atgādinas par šis būtnes dievišķumu. Viņš uz brīdi apklusa. Vai zini, Konstansa, kāpēc šis gleznas attēls vienīgais visa monogrāfijā ir melnbalts?

— nē, nezinu.

— jo nav nevienas krāsu fotogrāfijās. Glezna tika iznicināta. Ja šis apbrīnojami ģenialais mākslas darbs gāja bojā bombardēšana otrajā pasaules karā. Ka tev šķiet ja man būtu jāizvēlas ļaut uguns liesmām aprit šo gleznu vai miljoniem nekur nederīgu, tumsonīgu, niecīgu ļautiņu dzīvību, kuras man it kā esot tik svarīgas, ko es izvēlētos? Viņš pastūma attēlu uz Konstansas pusi.

Konstansa šausmās raudzijās uz savu aizbildni. — Kā tu vari teikt kaut ko tik drausmīgu? Un kas tev dod tiesības tā runāt? Kāpēc tu uzskati sevi par kaut ko īpašu?

— dārgā Konstansa! Neiedomājies ne uz mirkli, ka es uzskatu sevi par labāku nekā pareja cilvēce. Man piemīt tieši tie paši iedzimtie grēki ka visai šai sugai. Un viens no šiem grekiem ir savtīgums. Es esmu glabšanas vērts, jo veļos, lai mana dzīve turpinās, un spēju kaut ko darīt, lai to panāktu. Si vairs nav tikai riskanta situācijā mēs pilnā gaita traucamies pretī katastrofai. Un, runājot no praktiska viedokļa, ka gan es varētu glābt šo kuģi? Ka jau katra kuģa bojāejā katrs glabjas ka var!

— vai tu tiešām domā, ka spētu sadzīvot ar apziņu, ka esi pametis visus šos cilvēkus drošai nāvei?

— protams, spētu. Un tu arī.

Konstansa vilcinājās. Es gan šaubos, viņa nomurmināja. Tomēr pašos sirds dziļumos bija jaatzīst, ka aizbildņa vārdiem piemīt mulsinoša pievilcība un tieši tās viņu visvairāk biedeja.

— šie ļautiņi mums neko nenozīme. Gluži ka mirušie, par kuriem raksta avīzēs. Mēs vienkārši atstasim šo peldošo izvirtību perekli un atgriezīsimies Ņujorka. Nodosimies intelektuālām nodarbēm, filosofijai, dzejai, sarunam. Riversaidas ielas astoņsimt deviņdesmit pirmais nams ir lieliski piemērots patvērums, īsta miera osta pārdomām un noslēgtībai. Viņš apklusa. Un vai tad tieši tā nerīkojās tavs pirmais aizbildnis, mans attālāis radinieks Enoks Lengs? Viņa noziegumi bija daudz briesmīgāki nekā mūsu neliela savtības izpausme. Un tomēr tas viņam netrauceja baudīt ikdienas komfortu un prāta gandarījumu. Ilgu, ilgu mužu. Tu zini, ka tā ir patiesība, Konstansa, tu pati biji ar viņu kopā visu laiku. Un viņš atkal pamāja ar galvu, it kā ar šo atgādinājumu pieliekot punktu sarunai.

— jā, tas tiesa. Es biju tur. Un redzēju, ka sirdsapziņas pārmetumi pamazam sāk sagrauzt viņu ka ķirmji satrunējušu koku. Beigas no šī kādreiz tik izcila vīra bija atlikusi tikai nožēlojama ēna, un nāve bija gandrīz atvieglojums… viņa aprāvās. Taču tagad viņa bija izlēmusi viņa zināja, ka Pendergasts ar saviem naidīgajiem apgalvojumiem viņu nepārliecinās. Aloizij, es neticu tam, ko tu saki. Tā ir kāda drausmīga kļūda. Tu vienmēr esi palīdzējis citiem. Iii veltīji tam visu savu darbu un dzīvi.

— tieši tā! Un kāds no tā labums? Ko es no tā esmu ieguvis? Tikai sarugtinājumu, nožēlu, atsvešinašanos, pazemojumu, sāpes un pārmetumus. Ja es aizietu no i ib, tu doma, kāds par to sērotu? Sava ziņa manas nemakulibas dčj mans vienīgais draugs birojā gāja bojā šausmīga nāve. Nē, Konstansa, beidzot es esmu sapratis rūgto patiesību. Visu šo laiku esmu pulējies veltīgi, vēlis akmeni ka Sīzifs, cenzdamies glābt to, ko glābt nav iespējams. To pateicis, viņš atkal atlaidas ādas klubkrēsla un paņēma tējas tasi.

Konstansa satriekta raudzijās viņa. Šis vairs nav tas Aloizijs Pendergasts, kuru es pazinu. Tu esi pārvērties. Kopš atgriešanas no Blekberna kajītes tu izturies arvien dīvaināk.

Pendergasts iemalkoja tēju un nicīgi nosmējās. — Es tev pateikšu, kas notika. Man beidzot nokrita zvīņas no acīm. Rūpīgi nolicis tasi uz galda, viņš paliecās uz priekšu. Tas man parādīja patiesību.

— tas?

— Agozjens. Tiešam apbrīnojams mākslas darbs, Konstansa, Mandala, kura ļauj saskatīt cauri šķietamājam īsto patiesību, kas ir pasaules pamata. Tīru, nesagrozītu patiesību. Tik varenu patiesību, kas spēj salauzt vārgāku pratu, bet mums ar izcilam prāta spējam apveltītiem cilvēkiem tā ir īsta atklasme. Tagad es beidzot esmu iepazinis sevi un vēl svangak zinu, ko vēlos.

— vai neatceries, ko teica mūki? Agozjens ir ļauns, tas ir tumšs atriebības ierocis, kura uzdevums ir šķīstīt pasauli.

— jā. Diezgan neveiksmīga vārdu izvēle, vai ne? Šķīstīt pasauli. Es, protams, neko tādu nedomāju pasākt. Es šo dārgumu novietošu riversaidas ielas nama bibliotēka un līdz pat mūža beigām apcerešu tā skaistumu. Pendergasts atkal atlaidas krēsla un paņēma tējas tasi. Tāpēc ņemšu Agozjenu līdzi uz glābšanas plosta. Un ceru, ka tu arī man pievienosies ja mans plāns tev šķiet pieņemams.

Konstansa norija siekalas. Viņa neatbildēja. Laika atlicis maz. Konstansa, tev jāizlemj, vai esi kopā ar mani… vai pret mani?

Un, dzerot nākamo tējas malku, Pendergasts ar bālajām kaķa acīm pāri tases malai mierīgi raudzijās viņā.

59

Lesērs nolēma, ka viņam jāiet vienam.

Tagad viņš apstājās pie komodora Katera kajītes vienkāršajām metāla durvīm, pulēdamies nomierināties un elpot vienmērīgi. Kad jutās saņemies, cik nu tas bija iespējams, viņš divreiz klusi un ātri pieklauvēja pie durvīm.

Tās atvērās tik ātri, ka Lesērs gandrīz salēcās. Vēl vairāk viņš bija pārsteigts, redzot komodoru civilā apģērbā pelēka uzvalka ar kaklasaiti. Bijušais kuģa komandieris stāvēja viņa priekšā stingri ka klints, vēsi raudzīdamies nevis Lesēram acis, bet drīzāk piere vīrs uzacīm.

— komodor Kater, iesāka Lesērs, esmu atnācis ka kuģa kapteiņa pienākumu izpildītājs… lūgt jūsu palīdzību.

Katers joprojām klusējā, ieurbies ar skatienu Lesēra pierē.

— vai drīkstu ienākt?

— ja vēlaties. Katers pakāpas sāņus. Lesērs pirms tam nebija redzejis komodora kajīti, un tā izrādījās tieši tik askētiska ka varēja sagaidīt, kārtiga, praktiska un bezpersoniska. Tur nebija ne ģimenes fotogrāfiju, ne jūrniecības suvenīru, ne vīrišķīgas dižošanas atribūtu, kas parasti iederas kapteiņa kajītē, cigāru kaste, bārs vai sarkani ādas klubkrēsli.

Katers neaicināja Lesēru apsēsties un arī pats palika stāvam.

— komodor, Lesērs apdomīgi iesāka, cik daudz jūs zināt par pašreizējo situāciju uz kuģa?

— tikai to, ko dzirdēju skaļruņos, atbildēja Katers. Neviens pie manis nav nācis. Neviens nav papūlējies kaut ko man paziņot.

— tad jūs nezināt, ka kapteine Meisone sagrābusi komandtiltiņu, palielinājusi ātrumu un tagad virza kuģi tieši uz Maitasputnu klintīm?

Pēc mirkļa komodors klusi izdvesa atbildi: — nē.

— mēs nevaram izgudrot, ka viņu apturēt. Viņa ir noslēgusi komandtiltiņu, iedarbinot treša līmeņa trauksmi. Apmēram pēc stundas mēs ietrieksimies klintis.

To dzirdot, Katers pakāpas soli atpakaļ, mazliet sagrīļojas, tad atkal nostājās stingri. Viņa seja mazliet nobālēja. Viņš klusēja.

Lesērs ātri pastāstīja par notiekošo. Katers klausijās, nepārtraukdams viņu, ar nemainīgu sejas izteiksmi. — Komodor, teica Lesērs, — tikai jums un komandas kapteinei ir zinama šifra kombinācijā treša līmeņa trauksmes atcelšanai. Pat ja mēs iekļūtu uz komandtiltiņa un apcietinatu Meisoni, mums būtu jaatceļ trauksme, lai varētu rīkoties ar kuģa autopilotu, jūs zināt šos kodus. Tikai jūs un neviens cits.

Klusums. Tad Katers atbildēja: — kompānija zina kodus.

Lesērs saviebās. Viņi apgalvo, ka meklējot tos. Patiesību sakot, korporācijā šajā ziņa valda īsts haoss. Neviens it kā īsti nezina, kur tie ir, un visi rada ar pirkstu cits uz citu.

Kapteiņa seja atgriežas sārtums. Lesērs prātoja, ko tas varētu nozīmēt. Bailes par kuģi? Dusmas uz Meisoni?

— ser, nav runa tikai par kodu. Jūs pārzināt kuģi tik labi ka neviens cits. Mums ir krīzes situācijā, un uz spēles liktas četrtukstoš cilvēku dzīvības. Līdz sadursmei ar Maitasputnu klintīm atlikušas tikai septiņdesmit minūtes. Jūs mums esat vajadzīgs.

— Lesēra kungs, vai jūs aicinat mani atkal pārņemt kuģa vadību? Atskanēja kluss jautājums.

— ja tas ir nepieciešams, tad jā.

— pasakiet to.

— komodor Kater, es jūs aicinu atkal pārņemt "Britānijas" vadību.

Kapteiņa tumšās acis iespidējās. Atkal ierunājoties, viņa klusa balss bija sašutuma pilna. — Lesēra kungs, jūs un pārejie virsnieki esat dumpinieki. Jūs esat viszemiskākie radījumi, kas vien spēruši kaju uz kuģa klāja. Daži ļaunie darbi ir tik briesmīgi, ka tos nevar padarīt par nebijušiem. Jūs sadumpojāties un nodevāt kuģa vadību psihopātes rokās. Jūs ar saviem nodevīgajiem, gļēvajiem, viltīgajiem, vārgajiem, lišķīgajiem pakalpiņiem perinājāt šo sazvērestību pret mani jau kopš iziešanas jūrā. Un tagad sākusies vētras pļauja. Nē, ser, es jums nepalīdzēšu. Ne ar kodiem, ne ar kuģi, un pat nenoslaucišu jūsu puņķaino degunu. Man atlicis tikai viens pienākums ja kuģis grims, es nogrimšu kopā ar to. Visu labu, Lesēra kungs!

Katera seja bija piesarkusi vēl tumšāk, un Lesērs pēkšņi saprata, ka tas nav dusmu, naida vai baiļu sārtums. Ne tas bija uzvaras prieks, neprātīgs, atriebīgs uzvaras prieks.

60

Terpies Tibetas Budistu mūka safrankrāsas apmetni, skots Blekberns aizvilka aizkarus priekšā balkona bīdāmajām stikla durvīm, lai paslēptos no pelēkajiem vētras mākoņiem. Simtiem sviesta sveču pildīja salonu ar ņirbošu zeltainu gaismu, bet divi misiņa kvēpināmie trauki izplatīja izsmalcinātu sandalkoka un pandana ziedu aromatu.

Uz sānu galdiņa uzstājīgi zvanīja telefons. Viņš pikti paraudzijās uz to, tad piegāja un pacēla klausuli.

— kas ir? Viņš strupi noprasīja.

— Skotij? Atskanēja satraukta, aizžņaugta balss. Tas esmu es, Džeisons. Mēs jau stundām ilgi pūlamies tevi sazvanīt! Klau, visi jūk prātā, mums jagatavojas…

— aizver žaunas, Blekberns viņu partrauca. Ja tu vēl man zvanīsi, es tev izplēsīšu rīkli un noskalošu podā. Un viņš uzmanīgi nolika klausuli.

Viņa sajūtas bija tik skaidras, asas un koncentrētas ka vēl nekad. Aiz kajītes durvīm skanēja izsaucieni un lamas, steidzīgi soļi, kliedzieni, jūras viļņu smaga dunoņa. Taču nekas no visa notiekoša neskara viņu, un aizslēgtajā kajīte nekas nevarēja viņu apdraudēt. Šeit viņš bija drošība ar Agozjenu.

Gatavodamies rituālam, viņš domāja par pēdējo dienu savādajiem notikumiem un par to, cik neatgriezeniski mainījusies viņa dzīve. Negaidītais zvans, kas pavēstīja par šo gleznu; pirmā iepazīšanas ar to viesnīcas numura; gleznas atbrīvošana no tas tumsoniga un necienīga īpašnieka; nogadašana uz kuģa. Un tūdaļ pēc tam, tajā paša diena nejauša tikšanas ar Kerolu Meisoni, šī kuģa komandas kapteini. Cik savādi viss dzīve sagadas! Prieka un lepnuma viņš parādīja jauno ieguvumu Meisonei, un sekss pēc tam bija tik mežonīgs un vētrains, ka sātricinaja visus viņa būtības pamatus. Bet tad viņš pamanīja izmaiņas arī sieviete tas bija tādas pašas ka izmaiņas viņa. Viņš saskatīja Meisones acis to pašu nepārprotamo kvēlo alkatību, lepno un biedējošo atteikšanos no vecajiem, neveiklājiem morāles ierobežojumiem.

Un tikai tad viņš apjautā to, ko vajadzēja saprast jau ātrāk, dargais ieguvums jasargā ārkārtīgi rūpīgi. Katrs, kas to ieraudzīs, uzreiz vēlēsies iegūt to sev. Jo Agozjenam šim neticamajam Mandalas visumam ir milzīga vara par cilvēka prātu. Vara, kuru iespējams atbrīvot. Un tieši viņš ka neviens cits ir vispiemērotākais cilvēks, kas to spēj paveikt. Viņam ir kapitals, zināšanas un pats galvenais tehnoloģijas. Ar savu grafiskas informācijās apstrades tehnoloģiju viņš var nogādāt šo attēlu, nezaudējot tā brīnumainas detaļas, visai pasaulei, gūstot milzu peļņu un ietekmi. Izmantojot neierobežoto piekļuvi kapitalam un talantiem, viņš var izpētīt attēla noslēpumus un uzzināt, ka tas spēj tik apbrīnojami ietekmēt cilvēku miesu un garu, un pielietot šis zināšanas citu attēlu veidošanā. Visi cilvēki pasaule vai vismaz visi tie, kuriem ir kāda nozīme, tiks pilnība pārvērsti. Viņam piederēs oriģināls un viņš noteiks, ka tiks izplatītas tā ko pijas. Pasaule kļūs citada tā būs viņa pasaule.

Nelaime tikai tada, ka tas svešinieks zinaja par viņa pastrādāto slepkavību. Detektīvs, kurš noteikti bija sekojis viņam uz kuģa. Virs, kurš ar visiem iespējamajiem līdzekļiem, pat izmantojot kuģa apkalpojošā personālā palīdzību, cenšas atņemt viņam dārgo mantu. To iedomājoties, viņa asinis dzīslas uzbangojā, sirds sāka sisties straujak. Viņš sajuta tik mežonīgu naidu, kas ausis duca un sīca. Blekbernam nebija ne jausmas, ka tas detektīvs uzzinājis par Agozjena Mandalu. Varbūt Ambross vispirms mēģināja pārdot to viņam, varbūt arī detektīvs bija apguvis Tibetiešu mācību, bet galu gala nav svarīgi, ka šis okšķeris par to uzzinājis, jo viņa stundas bija skaitītas, Blekberns jau iepriekš bija redzējis tulpas briesmu darbus, un tas, kuru viņš ar milzu gribasspēku bija izsaucis, bija īpaši viltīgs un spēcīgs. No tādā neviens nespes izglābties.

Viņš dziļi, nemierīgi ievilka elpu. Viņš nedrīkstēja tuvoties Agozjenam šādā dveseles stāvokli, naida un baiļu, un pieķeršanas pārņemts. Centieni piepildīt savas pasaulīgas vēlmes ir ka ūdens nešana uz juru bezgalīga un bezjēdzīga nodarbe.

Dziļi, lēni elpodams, viņš apsēdās, aizvēra acis un iztēlojās tukšumu. Sajutis, ka viļņi apziņa norimst, viņš piecēlās, piegāja pie salona tālākās sienas, noņēma braka gleznu, apgrieza otrādi un pacēla viltus pamatni, atsedzot paslēpto tanka. Uzmanīgi izņēma to un, novērsis skatienu, pakara uz zīda auklas pie zelta aķa, ko pats bija iedzinis tuvakaja siena.

Blekberns apsēdas gleznas priekšā lotosa poza, novietojot labo roku uz. Kreisas, savienojot īkšķus trīsstūra veida. Mazliet nolieca kaklu un pielika meles galiņu pie aukslejam vīrs augšējiem zobiem, skatienu mierīgi pievērsa grīdai. Pēc tam lēni un apdomīgi pacēla skatienu un pievērsās Agozjena Mandalai.

Attēlu brīnumaini apgaismoja uz sudraba šķīvjiem sakartotas sveces, metot uz gleznas virsmas zeltaini dzeltenus atspulgus ka izkausēta metāla blāzmu. Pamazam tikai pamazam viņam atklājas gleznas burvība. Viņš juta, ka gleznas spēks lēni, bet elektrizejoši plūst caur viņu.

Agozjena Mandala bija ka pasaule, atsevišķs visums, tikpat dziļš un sarežģīts ka mūsējais, bezgalīga valstība, kas paslēpta divdimensiju virsma ar četrām maļam. Taču, raugoties uz Agozjenu, attēls tika maģiski atbrīvots no divdimensiju šaurības. Iztēlē tas ieguva citu formu un apveidu attēla savādas, savijušas līnijas pārvērtās par elektrības vadiem, kas raidīja strāvu caur viņa dvēseli. Viņš saplūda ar gleznu, un glezna ieplūda viņa, laiks apstājās, izšķīda un izgaisa pavisam. Mandala pārņēma viņa apziņu un dveseli, pilnība pakļaujot viņu, telpa bez telpas, laiks bez laika, kļūstot reize par visu un neko…

61

Klusumā, kas bija pārņēmis blāvi apgaismoto tjudoru apartamentu salonu, jautās spriedze. Konstansa stāvēja Pendergasta priekšā un vērojā, ka aģents mierīgi iedzer vēl malku tējas un noliek tasi.

— nu, kā būs? Viņš noprasīja. — Laika nav daudz.

Konstansa dziļi ievilka elpu. — Aloizij, es nespēju noticēt, ka tu tik mierīgi te sēdi un izsaki apgalvojumus, kas ir pretruna ar visu, kas tev kādreiz bijis svarīgs.

Pendergasts nopūtas vāji slēptā nepacietība. — Lūdzu, neapvaino manas prāta spējas, turpinot šo bezjēdzīgo strīdu.

— Agozjens ir saindējis tavu apziņu.

— nekā tamlīdzīga! Agozjens ir to atbrīvojis. Attīrījis no garlaicīgiem un aprobežotiem morāles aizspriedūmiem.

— Agozjens ir ļaunuma ierocis. Mūki to zināja.

— tu domā tos mūkus, kuri baidijas palūkoties uz to?

— jā, un viņi bija gudrāki par tevi. Šķiet, ka Agozjens cilvēkām, kurš uz to raugas, spēj laupīt visas labās un krietnas īpašības, un… savaldību. Atceries, ko tas nodarīja Blekbernam, ka viņš noslepkavoja cilvēku, lai to iegutu. Un redzi, ko tas tagad nodara tev.

Pendergasts nicīgi saviebas. — Tas salauž vājāku prātu, bet stipru nostiprina vēl vairāk. Atceries, ko tas nodarīja tai istabenei vai, piemēram, kapteinei Meisonei.

— ko?

— ak, Konstansa, es gan cerēju, ka tu būsi attapīgāka. Protams, Meisone ir to redzējusi kāds cits izskaidrojums varētu būt? Ka to es nezinu, un man ir vienalga. Cilvēku pazušana un slepkavības ir viņas roku darbs viss ļoti rūpīgi iestudēts, lai celtu paniku, panāktu kursa maiņu uz Sentdžonu un varētu uztriekt kuģi Maitasputnu klintīm.

Konstansa pārsteigta raudzijās viņā. Šis pieņēmums šķita neprātīgs bet vai tiešam? Gandrīz par spīti viņas parliecībai, notikumu detaļas sāka nostāties savas vietas.

— taču tas viss vairs nav svarīgi, Pendergasts atmeta ar roku. Kavēties vairs nedrīkst. Tūlīt nāc man līdzi.

Konstansa vilcinājās. — Ar vienu noteikumu.

— un kāds tas būtu, saki, lūdzu?

— vispirms kopā veiksim čungžaņ meditāciju.

Pendergasta skatiena iezagās aizdomas. — Čungžaņ? Kāds absurds! Mums nav laikā.

— ir gan. Mums abiem ir pietiekama garīga sagatavotība, lai ātri sasniegtu stong pa nyid. No ka tu baidies? Ka meditācija padarīs tevi normālu? Tieši tāda bija viņas izmisīgākā cerība.

— kādas muļķības! Atpakaļceļa nav.

— tad meditē kopā ar mani.

Pendergasts brīdi stāvēja nekustīgi. Tad viņa sejas izteiksme atkal pārvērtās. Viņš atkal bija mierīgs, nosvērts, modrs.

— labi, viņš atbildēja. — Es piekritu. Bet ar vienu noteikumu.

— kādu?

— pirms kuģa atstašanas esmu nolēmis paņemt Agozjenu. Ja čungžaņ meditācijas iznākums nebūs tev pa prātam, tu pati skatīsies uz Agozjenu. Tas tevi atbrīvos tāpat kā mani. Es tev piedāvāju lielu dāvanu, Konstansa.

To dzirdot, viņai aizrāvās elpa.

Pendergasts vēsi pasmaidīja. — Tu nosauci savus noteikumus. Es savējos.

Konstansa vēl brīdi klusēja. Tad beidzot izpūta elpu un ieskatījās aģenta sudrabainajas acis. — Labi, es piekrītu.

Viņš pamāja ar galvu. — Lieliski. Nu tad saksim?

Tad pēkšņi pie kajītes durvīm pieklauvēja. Konstansa piegāja un atvēra. Gaiteni stāvēja noraizējusies Marija.

— atvainojiet, Grīnas jaunkundz, viņa taisnojas. Ārstu nevar atrast. Es meklēju visur, bet cilvēki uz kuģa kļuvuši traki, raud, dzer, laupa…

— tas nekas. Vai jūs varētu izdarīt vēl pēdējo pakalpojumu? Pastāvēt dažas minūtes aiz durvīm un raudzīties, lai neviens mūs netraucētu?

Sieviete pamāja ar galvu.

— liels paldies. Tad, klusi aizvērusi aiz sevis durvis, Konstansa atgriežas viesistaba, kur Pendergasts bija apsedies uz paklājā, sakrustojis kājas, nolicis plaukstas uz ceļiem un mierīgi gaidīja.

62

Otrās klases informācijas tehnoloģiju speciālists Korijs Penners sēdēja monitoru blāzmas apgaismotajā centrālaja serveru telpa uz B klāja.

It nodaļas vadītājs Hufnagels, noliecies par Pennera plecu, caur aizsvīdušajām brillēm raudzījās ekrāna. — Nu, vai varēsi to izdarīt? Viņš jautāja.

Jautājumu pavadīja skābenās elpas dvesma, un Penners saknieba lūpas. — Šaubos. Izskatās tīri spēcīgi aizsargāts.

Klusībā viņš bija pārliecināts, ka varēs. Uz "Britānijas" nebija daudz tādu sistēmu ja vispār kāda bija - kuras viņš nespētu ielauzties, taču nebija ieteicams par to lielīties priekšniekam. Jo vairāk priekšniecība uzzina par savu darbinieku prasmēm, jo smagak tos apkrauj ar darbiem par to viņš bija pārliecinājies no rūgtas pierēdzes. Turklāt viņš negribējā, lai kāds uzzina, ka viņš bnvaja laika piekļūst kuģa slepenajiem datiem. Piemēram, pievēršot īpašu uzmanību "Britānijas" maksas video kanāliem, viņš bija izveidojis tīri jauku personisku dvd filmu kolekciju.

Viņš nospieda dažus taustiņus, un ekrāna parādījās cits logs:

Kuģis "Britānija" centrālas sistēmas

Autonomie pakalpojumi (uzturēšanas režīms) motori

Vadība

Apkure, ventiiacijā, gaisa kondicionēšana

Elektrība

Finanses

Korpuss / stabilizatori

Ārkārtas gadījumi

Penners ar peli sameklēja vadība un no apakšizvelnes, kas parādījās, izvēlējās komandu autopilots. Ekrānā parādījās kļūdas paziņojums: autopilotam uzturēšanas režīms sistēmas darbības iaika nav pieejams.

To jau viņš bija gaidījis. Izejot no izvelņu sistēmas, viņš atvēra komandu atgadni un sāka ātri klabinat taustiņus. Ekrānā parādījās vairāki mazi lodziņi.

— ko tu dari? Jautāja flufnagels.

— piekļūšu autopilotam no diagnostikas puses. Ka tieši viņš panāks šo piekļuvi, viņš neteiks. I lufnagelam viss nav jazina.

Serveru telpas tālākajā galā iezvanījas telefons, un viens no tehniķiem pacēla klausuli. Hufnagela kungs, jums zvana, ser. Tehniķa sejas izteiksme bija saspringta un raižpilna. Penners zināja, ka viņš pats droši vien arī uztrauktos, ja nebūtu tik augstas domas par savam prasmēm.

— nāku. Un Hufnagels aizsteidzas.

— Paldies dievam. Penners aši izņēma no laboratorijas uzsvārča kabatas kompaktdisku, ieslidināja to diskiekārtā un iekopeja datora trīs utilītprogrammas sistēmas procesu novērotāju, kriptogrāfisku analizētāju un heksadecimālo disasembleru. Atkal noglabājis disku kabatā, viņš ekrāna paslēpa programmas fona vēl pirms Hufnagela atgriešanas.

Pēc dažiem peles klikšķiem ekrāna parādījās jauns logs:

Kuģis "Britānija" centrālas sistēmas

Autonomas sistēmas (diagnostikas režīms)

Vh apakšsistēma

Autopilota valdības pamata apakšstruktūra

Viņš nolēma jautāt pirmais, kamēr Hufnagels atkal nesāk viņu iztaujat. — Kad es… tas ir, ja es pārņemšu vadības kontroli, ko pēc tam?

— dezaktivē autopilotu. Piebeidz to pavisam un pārslēdz stūres manualo vadību uz rezerves komandtiltiņu.

Penners aplaizīja lūpas. — Tā taču nav taisnība, ka kapteine Meisone sagrābusi…

— ir gan. Bet tagad ķeries pie darba.

Penners pirmoreiz sajuta tādu ka nemieru. Pārliecinājies, ka procesu novērošanas programma darbojas, viņš izvēlējās autopilotu un noklikšķināja uz pogas "diagnostika". Parādījās jauns logs, un tajā sāka zibēt bezgalīgas skaitļu virknes.

— kas tas?

Penners paraudzijās uz procesu novērošanas programmu un iekšēji nopūtās. Tipisks it šefs, viņš nodomāja. Hufnagels zinaja visus jaunākos modes vārdiņus "platņserveru bloka slodzes līdzsvarošana" un "serveru virtualizacija" un varēja apvārdot virsniekus līdz bezsamaņai, taču nenieka nejēdza no sarežģītas datu sistēmas īstājiem darbības principiem. Skaļi viņš atbildēja: — tie ir autopilota dati, kas tiek radīti realaja laikā.

— un?

— un es tiem mainīšu virzienu, sameklēšu partraukuma steku, pēc tam ar iekšējo trigeru notikumu palīdzību izjaukšu procesu.

Hufnagels gudri pamāja ar galvu, it kā būtu kaut ko no teikta sapratis. Pagāja krietns brīdis, kamēr Penners pētīja datus.

— nu? Satraucas Hufnagels. Darbojies! Mums ir nepilna stunda laikā.

— tas nav tik vienkārši.

— kāpēc ne?

Penners norādīja uz ekrānu. — Paskatieties. Tas nav heksadecimālās komandas. Tas ir šifrētas.

— vai vari noņemt šifru?

Vai lācis var kakāt mežā? Nodomāja Penners. Un pēkšņi viņš apjautā, ka, izspēlējot šo situāciju pareizi, viņš varētu iegūt jauku, dāsnu prēmiju vai varbūt pat paaugstinajumu. Korijs Penners pirmās klases it specs, hakeris varonis, "Britānijas" glābējs.

Tas viņam patika, tas skanēja lepni. Satraukums pārgaja šis darbiņš būs tīrais nieks. — Tas būs grūti, ļoti grūti, viņš atbildēja pienācīgi melodramatiskā tonī. Te ir izmantota nopietna šifrēšanas metode. Vai varat kaut ko par to pastastīt?

Hufnagels papurinaja galvu. — Autopilota kodēšana tika uzdota ka arpakalpojums kādai vācu firmai. Korporācijā nevar atrast ne dokumentus, ne specifikācijas. Bet Hamburgā darba laiks beidzies.

— tad man būs jaanalizē kodēšanas paraksts, lai varētu noteikt, kādu atšifrēšanas stratēģiju pielietot.

Hufnagels vēroja, ka viņš izlaiž autopilota datu straumi caur kriptogrāfisko analizetaju. — Izmantota vietēja aparatūras bāzes šifrēšanas sistēma, viņš paziņoja.

— vai tas ir slikti?

— nē, tas ir labi. Parasti aparatūras šifrēšana ir diezgan vāja, varbūt kāds trīsdesmit divu bitu variants. Ja vien tas nav simetriskas šifrēšanas algoritms vai kāds liela bitu skaita algoritms, es, cerams, varēšu to uzlauzt… tas ir… atšifrēt pēc kāda laiciņa.

— mums nav nekāda laiciņa. Ka jau teicu, mums ir nepilna stunda.

Penners neklausijās viņā, ieurbies ar skatienu analizētāja loga. Par spīti optimismam, viņš sāka apjaust uzdevuma nopietnību. Viņš pēkšņi vairs neraizējās par to, vai priekšnieks redz viņa izmantotos ne pārāk atļautos līdzekļus.

— nu? Mudinaja Hufnagels.

— uzgaidiet, ser. Analizētajs pašlaik nosaka, cik stipra ir šifrēšana. Atkarība no bitu dziļuma es varu veikt sanu kanāla uzbrukumu vai…

Analizētājs beidza darbu, un ekrāna parādījās skaitļu stabiņš. Lai gan serveru telpa bija silti, Penneram pārskrēja auksti drebuļi.

— Jēziņ, viņš nomurmināja.

— kas ir? Uzreiz iejautājās Hufnagels.

Penners ka apstulbis raudzijās uz datiem. — Ser, jūs teicāt, nepilna stundā. līdz… kam tieši?

— lidz "Britānijas" sadursmei ar Maitasputnu klintīm.

Penners norija siekalas. — Un, ja man neizdodas, kāds ir rezerves plāns?

— tas uz tevi neattiecās, Penner. Darbojies tikai!

Penners atkal norīstījās. — Šajā sistēma izmantota eliptiskas līknes kriptogrāfijā. Visjaunākais variants. Tūkstoš divdesmit četru bitu publiskas atslēgas priekšgals ar piecsimt divpadsmit bitu simetriskas atslēgas aizmuguri.

— un? Noprasīja it šefs. Cik daudz laika tas tev prasīs?

Jautājumam sekojošaja klusuma Penners pēkšņi skaidri sadzirdēja kuģa motoru dobjo dunoņu, viļņu sišanos pret kuģa priekšgalu, joņojot pārmērīgā ātruma pretī vētrai, vēja un viļņu attālo šalkoņu, kas bija dzirdama pat caur bezlogu telpas ventilatoru troksni.

— Penner? Sasodīts, cik ilgi?

— tik daudz gadu, cik smilšu graudiņu ir visas pasaules jūru krastos, viņš nočukstējā, un vārdi no šausmām gandrīz aizķērās kaklā.

63

Rēgs, kuram nebija vārda, klīda caur mēmu ēnu valstību. Tas dzīvoja neskaidrā paralēlajā pasaulē, kas atradās pelēkaja josla starp "Britānijas" dzīvo pasauli un tīras domas valstību. Rēgs nebija dzīvs. Tam nebija jutekļu. Tas neko nedzirdējā, neko nesaoda, neko nejuta, neko nedomāja.

Tas zina ja tikai vienu tieksmi - uzbrukt.

Tas lēni, it kā taustīdamies, virzījās pa "Britānijas" gaiteņu labirintiem. Kuģa pasaule tam bija tikai ēna, nereāla ainava, neskaidrs ēnu un klusuma plīvurs, caur kuru jaizkļūst, lai piepildītu savu vēlmi. Laiku pa laikam tas sastapa blāvi spīdošas dzīvas būtnes, bet nepievērsa uzmanību to juceklīgajam kustībām. Šīs būtnes rēgam šķita tikpat svešas kā tas cilvēkiem.

Rēgs neskaidri apjauta, ka tuvojās medījumam. Tas juta, ka šīs dzīvas būtnes aura pievelk viņu ka magnēts. Sekojot klusajam aicinajumam, rēgs zigzagiem virzījās no viena klāja uz citu, pārvietojoties caur tērauda korpusu tikpat viegli ka pa gaiteni, meklēdams, nemitīgi meklēdams to, kura apnšanai un iznicināšanai tas bija izsaukts. Laiks šim rēgam nebija tads pats ka šis pasaules iemītniekiem laiks bija ka vaļīgs tīkls, ko var staipīt, parraut, nomest, ieiet un iziet no ta. Tam bija mūžības pacietība.

Rēgs neko nezināja par būtni, kas to bija izsaukusi. Tā vairs nebija svarīga. Tagad pat izsaucējs vairs nespēja to apturēt rēgs darbojās neatkarīgi. Tam nebija nekādas nojausmas, ka izskatās uzbrukuma mērķis. Tas zinaja tikai vienu - neparvaramu ilgošanos atrast šo būtni, izraut tas dvēseli no šīs pasaules auduma un sadedzinat to ar savu kāri, aprīt to, lai remdētu izsalkumu, bet pēc tam izmest pelnus ārpustelpas tumsā.

Rēgs slīdēja pa pustumšu gaiteni, pelēku pusgaismas tuneli līdz ar slīdošiem dzīvu butņu stāviem, caur smagiem baiļu un šausmu mākoņiem. Šeit medījuma aura bija stiprāka, nu jau pavisam stipra. Rēgs juta uzbruktkāri pieaugam un tiecās pretī cīņas karstumam.

Tulpa jau bija tuvu, pavisam tuvu savam medījumam.

64

Gevins Bruss ar savu nelielo komandu Nailzu Velču, Kventinu Šarpu un Emiliju Dālbergu sekoja Liu un Kroulijam uz kreisā borta durvīm, kas veda uz septīto starpklāju. Uz tām bija rakstīts "glabšanas laivas". Tādā pati izeja atradās arī labā borta pusē. Pie durvīm bija sadrūzmējies ļaužu pūlis, kas, ieraugot nācējus, metās tiem virsū.

— te viņi ir!

— laidiet mūs uz glabšanas laivām!

— skatieties, divi kuģa virsnieki! Grib glābt savu ādu!

Viņi bija aplenkti. Drukna auguma sieviete saburzīta treniņtērpa spiegdama sagrāba Liu.

— vai tā ir taisnība? Viņa ieķērcās. Ka mēs dodamies tieši uz klintīm?

Visi metas uz priekšu, sasvīduši un panikas pārņemti. — Vai ta ir taisnība?

— nē, nē, nē! Iebilda Liu, pacēlis rokas, savilcis seju izmisīgā smaidā. — Šīs baumas ir pilnīgi aplamas. Mēs saskaņa ar kursu dodamies uz…

— viņi melo! Iekliedzās kāds vīrietis.

— ko tad jūs meklējat šeit, pie glabšanas laivam?

— un kāda velna pēc mēs braucam tik ātri? Kuģis nesas uz priekšu kā traks!

Kroulijs skaļi iesaucas, lai pārkliegtu pūli. Klausieties! Kapteine tikai grib nogādāt mūs Sentdžonā pēc iespējas ātrāk.

— jūsu pašu apkalpe sāka pavisam ko citu! Ieaurojās sieviete treniņtērpā, atkal sagrābdama Liu formastērpa atlokus un krampjaini sažņaugdama tos. — Nemelojiet mums!

Gaitenis tagad jau bija ka piebāzis ar satrauktiem pasažieriem, Brusu sāka biedēt viņu nevaldamā izturēšanas.

— lūdzu! Iesaucas Liu, atbrīvodamies no sievietes tvēriena. — Mēs tikko nākam no komandtiltiņa. Viss tiek kontrolēts. Si ir tikai parasta glabšanas laivu pārbaude…

Priekšā izspraucas jauns vīrietis neaizpogātā žaketē, vaļā atrautām krekla pogām. — Nemelo mums, tu, maitasgabals! Viņš metās virsu Liu, bet tas parāvās sāņus. Vīrietis atvēzējās un iegāza ar duri Liu pa deniņiem. — Melis!

Liu sagrīļojās, pielieca galvu, pagriezās un, kad uzbrucējs atkal nāca viņam pretī, ietrieca dūri tam saules pinumā. Vīrietis ievaidējās un smagi nogāzās uz grīdas. Tad uz priekšu metas resns vīrs, ar visu savu masivo augumu gazas virsu liu, bet kāds cits sagrāba bocmani no mugurpuses, Bruss devās palīga un ar spēcīgu sitienu veikli nogaza resni uz grīdas, bet Kroulijs tikmēr savaldīja otru uzbrucēju.

Sabijušies no pēkšņa kautiņa, pasažieri uz mirkli pieklusa un atkāpās.

— atgriezieties savās kajītēs! Smagi elpodams, uzkliedza Liu.

Gevins Bruss spēra soli uz priekšu. Jūs! Viņš norādīja uz sievieti treniņtērpā. Ejiet nost no durvīm! Ātri!

Viņa pavēlošā kapteiņa balss iedarbojās. Ļaudis negribīgi pagāja malā, klusēdami, baiļu pārņemti. Liu izgāja priekšā un atslēdza lūku.

— viņi iet uz glabšanas laivām! Iesaucas kāds vīrietis. Ņemiet mani līdzi! Ak dievs, neatstājiet mani!

Pūlis atguvās no sastinguma, sāka spiesties uz priekšu, atskanēja kliedzieni un lūgumi.

Bruss nogāza no kājām kādu daudz jaunāku vīrieti, kas gribēja ielauzties pa durvīm, un nosargāja tās tik ilgi, kamēr viņa palīgi iespraucas pa tam. Viņi steidzīgi aizslēdza durvis aiz sevis, atstājot otrā puse panikas pārņemto pasažieru baru kliedzot un dauzoties.

Bruss pagriezās. Aukstas šļakatas gazas pār klāju, kas kreisa borta puse bija atklāts pret jūru. Viļņu duna un šalkoņa šeit bija daudz skaļāka, un vējš gaudoja visapkārt.

— jēziņ! Nomurmināja Liu. — Tie ļaudis ir galīgi nojūgušies.

— kur ir drošības dienests? Noprasīja Emīlija Dālberga. — Kāpēc nesavalda pasažierus?

— drošības dienests? Atbildēja Liu. — Mums ir divi duči drošībnieku uz vairāk nekā četriem tūkstošiem pasažieru un komandas locekļu. Sākusies īsta anarhija.

Bruss pašūpoja galvu un pievērsās garajai glabšanas laivu virknei. Tas bija īsts pārsteigums. Savos jūrnieka laikos viņš neko tādu nebija redzējis gara ierinda lielu, pilnībā slēgtu, torpēdām līdzīgu kuģīšu koši oranžā krāsā ar iluminatoru rindām gar sāniem. Tie vairāk atgādinaja kosmosa kuģus nekā laivas. Turklāt tie nebija piekarinati pie celtņiem, bet novietoti katrs uz slīpam sliedem, kas veda lejup, nost no kuģa.

— ka tas darbojas? Viņš jautāja Liu.

— brīvā kritiena glābšanas laivas, paskaidroja bocmanis. Uz naftas platformam un kravas kuģiem tādas tiek izmantotas jau gadiem ilgi, bet "Britānija" ir pirmais pasažieru kuģis, kur tas ierīkotas.

— brīva kritiena glabšanas laivas? Jūs laikam jokojat. Līdz ūdens virsmai ir sešdesmit pēdas!

— pasažicri piesprādzējas sēdekļos, kas ir paredzēti trieciena slapešanai. Laivas hidrodinamiski iekrīt ūdeni ar priekšgalu pa priekšu, pēc tam atkal iznirst. Izniršanas brīdi tas jau ir trīssimt pēdu attāluma no kuģa un peld projām.

— kādi tam ir motori?

— katrai ir trīsdesmit piecu zirgspēku dīzeļmotors, kas spēj attīstīt astoņu mezglu ātrumu, un visas laivas ir pārtikās un ūdens krājumi, apsilde un pat gaisa rezerve desmit minūtēm, gadījumiem, ja uz, ūdens virsmas deg degviela.

Bruss pārsteigts raudzijās uz Liu. Dieva vārds, tas gan ir lieliski! Es domāju, ka mums būs janolaiž vecmodīgas laivas no celtņiem, kas šādos viļņos būtu bīstami. Šis mēs varētu palaist tūlīt pat!

— diemžel tik vienkārši tomēr nav, iebilda Liu.

— kāpēc ne?

— visu sarežģī kuģa ātrums. Trīsdesmit mezgli. Gandrīz trīsdesmit piecas jūdzes stundā…

— es zinu, kas ir mezgls, velns pārāvis!

— nelaime tada, ka mēs nezinām, ka kuģa ātrums var ietekmēt laivas. Noteikumos ļoti stingri prasīts, ka laivas janolaiž, kad kuģis stāv uz vietas.

— mēs palaidīsim izmēģinājumā laivu tukšu.

— tā mēs neuzzināsim, ka sanu triecieni iedarbosies uz pasažieriem.

Gevins Bruss sarauca pieri. — Sapratu. Mums ir vajadzīgs izmēģinājumā trusītis. Ļoti labi. Dodiet man portatīvo rāciju un lieciet mani laiva. Palaidiet to jūrā. Es pateikšu, cik smagi tā atsitas.

Kroulijs papurinaja galvu. — Jūs varat savainoties.

— vai mums ir izvēle?

— mēs nedrīkstam apdraudēt pasažieri, iebilda Liu. Es to izdarīšu.

Bruss raudzijās viņā. Nekādā gadījumā! — Jūs esat bocmanis. Jūsu pieredze ir nepieciešama šeit, augšā.

Liu skatiens šaudījas no Brusa pie Kroulija. — Kritiens var būt smags. Kā braucot mašīnā, kad sānos ietriecas cits auto, kas brauc ar trīsdesmit piecu judžu ātrumu.

— tomēr tas ir ūdens. Nevis mašīna pret mašīnu. Klausieties, kādam ir jākļūst par izmēģinājumā trusīti. Un es savulaik esmu uzņemies vēl lielākus riskus. Ja mani ievainos, vismaz būšu ticis nost no kuģa. Manuprat, man nav ko zaudēt. Neteresim laiku.

Liu vilcinājās. — Tas būtu jādara man.

Bruss sāka zaudēt pacietību. — Liu kungs, cik jums gadu?

— divdesmit seši.

— un jums, Kroulija kungs?

— trīsdesmit deviņi.

— bērni ir?

Abi pamāja ar galvu.

— man ir sešdesmit astoņi. Es esmu labāk piemērots izmēģinājumam, jo mans vecums un veselības stāvoklis vairāk atbilst pārejiem pasažieriem. Jūs esat vajadzīgi uz kuģa. Un arī, viņš piebilda, saviem berniem.

Pēkšņi ierunājās Emīlija Dalberga. — Ar vienu cilvēku laiva izmēģinājumam nepietiek. Vajag vismaz divus.

— jums taisnība, piekrita Bruss. Viņš paraudzijās uz Nailzu Velču. Kā tu domā, Nailz?

— esmu tavā rīcībā, Velčs nekavējoties atbildēja.

— pagaidiet! Iesaucas Dalberga. Es nedomāju tā…

— es zinu, ko jūs domājāt, atbildēja Bruss. — Un es to augsti novērtēju, Emīlij. Bet ko gan teiktu Aberdmas banka un trests, ja es pakļautu briesmām vienu no svarīgākajiem klientiem? To pateicis, viņš paņēma no Liu rāciju, devās pie tuvākā oranža "kosmosa kuģa" pakaļgala lūkas un pagrieza rokturi. Lūka pneimatiskājas eņģes atvērās, klusi nošalcot. Bruss iegāja tumšaja kabīnē, ar galvas mājienu aicinadams Velču sekot. Pēc mirkļa viņš atkal pabāza ārā galvu.

— te jau iekārtots vēl glaunāk nekā greznā jahtā. Kurš kanāls?

— izmantojiet septiņdesmit otro. Laiva ir arī fiksētas augstfrekvenču un SSB rācijās, ka arī radars, karšu ploteris, dziļuma noteicējs, eholote viss vajadzīgais.

Bruss pamāja ar galvu. — Tas labi. Tagad nestāviet tur kā aitu bars. Kad mēs dosim zīmi, sakiet lūgšanu un raujiet to sasodīto sviru!

Un, neteicis vairs ne vārda, viņš aizvēra un nostiprināja lūku.

65

Konstansa Grīna atvēra senu sandalkoka lādīti un izņēma dīvaina, fantastiski sarežģīta mezglā sasietu pelēku zīda auklu. No pirmā skatiena tas atgādinaja kādu mazpazīstamu Eiropas mezglu, ko dēvē par mors du chevap8 , taču šis bija daudz sarežģītāks. Tibetiešu valodā to sauca dgongs atrisinājums.

Atstājot Gsalrigčongas klosterī, viņa bija saņēmusi mezglu ka dāvanu no Čeringa. To astoņpadsmitaja gadsimta bija sasējis kāds cienījams lama, un tas bija paredzēts meditācijām, kas ļautu iznīdēt pieķeršanās, atbrīvoties no ļaunam domam un ietekmēm, ka arī palīdzētu diviem prātiem savienoties. Konstansa bija domājusi ar mezgla palīdzību izdeldēt atmiņas par slepkavību, bet tagad viņa cereja ar to atpestīt Pendergastu no Agozjena ietekmes. Šo mezglu reālajā pasaulē nedrīkstēja atsiet tad tas zaudētu spēku un pārvērstos par parastu zīda auklu. Tas bija vingrinājums tikai prātam un garam.

Kajīte bija tumša, balkona logu aizkari cieši aizvilkti. Marija, nespējusi atrast ārstu, tagad stāvēja pie salona durvīm ar bažu un apjukuma izteiksmi sejā.

Konstansa pievērsās viņai. — Marija, lūdzu, pastāviet ārpusē sardzē. Neļaujiet nevienam mūs traucēt.

Sieviete pamāja ar galvu, pagriezās un ātri izgāja no salona.

Dzirdot durvis aizveramies, Konstansa nolika mezglu uz maza zīda spilvena, kas gulēja uz grīdas, sveču apļa apgaismots. Tad viņa paraudzijās uz Pendergastu. Aģents ar nicīgu smaidu sejā apsēdas vienā pusē mezglam, bet Konstansa pretējā pusē. Mezgls atradās vidū starp viņiem, viens vaļējais auklas gals pret Konstansu, otrs pret Pendergastu. Tas bija garīgs un fizisks simbols, kas nozīmējā, ka dzīve viss ir savstarpēji saistīts un jo īpaši abas būtnes, kas sēž abas mezgla puses.

Konstansa apsēdas īpašā lotosa poza, tāpat darīja arī Pendergasts. Kādu brīdi viņa nekustīgi sēdējā, ļaujot, lai visus locekļus pārņem miers. Pēc tam, neaizverot acis un visu laiku raugoties uz mezglu, viņa paleninaja elpošanu un sirdsdarbību, ka bija mācījuši mūki. Viņa ļava prātam pievērsties šodienai, šim brīdim, atmetot pagatni un nākotni un apturot nemitīgo domu straumi, kas ikdiena plūst caur cilvēka pratu. Atbrīvojoties no liēka iekšeja trokšņa, viņas jutekļi īpaši asi uztvēra tuvāko apkārtni viļņu dunu, triecoties pret kuģa korpusu, lietus bungošanu pa balkona durvīm, svaigi izremontētas telpas smaržu, vieglo vaska sveču aromatu un sandalkoka dvesmu no mezgla. Viņa modri juta pretī sēdētājā klatbutni, ar acs kaktiņu saskatot to ka tumšu siluetu.

Viņas skatiens bija pievērsts mezglam.

Viņa pamazam atbrīvojas no visam ārējām sajūtam. Ārpasaules traucēkļi izgaisa tumsa, ka aizverot sleģus tumša māja. Vispirms pazuda istaba viņai apkārt; tad lielais kuģis, bet pēc tam milzīgais okeāns, kura tas peldēja. Pazuda visas istabas skaņas, smaržas, kuģa smagnējā šūpošanās, viņas pašas ķermeņa sajūtas. Izgaisa arī zeme, saule, zvaigznes, visums… viss pazuda, pagaisa nebūtība. Palika tikai viņa un mezgls, un būtnē, kas sēdēja mezgla otra pusē.

Laiks apstājās. Viņa bija sasniegusi taņ čiņ gha stāvokli - durvis uz pilnīgu tukšumu.

Savāda meditatīva stāvokli, kas sevi apvienoja saasinātu apziņu un pilnīgu brīvību no piepūles un vēlmēm, viņa pievērsa visu uzmanību mezglam. Kādu brīdi tas palika nemainīgs. Pēc tam, lēni ka čūska ātritinoties, mezgls pats sāka atraisīties. Fantastiski daudzveidīgās cilpas un likumi, dziļi iegrimušie un augstu savijušies pavēdieni sāka atbrīvoties, auklas gali ievilkās mezgla, pretēja virziena atkārtojot sarežģītas sasiešanas darbības, kas tika veiktas pirms trim gadsimtiem. Šis bija neizsakami sarežģīts matemātisks process, kas simbolizēja ego atraisīšanu, kam jānotiek, lai būtne varētu sasniegt stong pa nyij tīra tukšuma stāvokli un saplūst ar universālo sapratu.

Viņa bija šeit, arī Pendergasts bija šeit, bet vidu starp viņiem mezgls, kas pats raisījās vaļā. Tas arī bija viss.

Pēc kāda nezināmā laika varbūt pēc sekundes, varbūt pēc tūkstoš gadiem pelēka zīda aukla gulēja viņu priekšā gludā kaudzītē, atsieta un vaļīgi salocīta. Tas vidu atklājās mazs, saburzīts zīda gabaliņš, uz kura senie mūki bija uzrakstījuši lūgšanu.

Konstansa rūpīgi izlasīja lūgšanu. Pēc tam sāka atkārtot to lēni, dziedošā balsī, vēl un vēlreiz….

Skandēdama lūgšanu, viņa vērsa savu apziņu pret auklas brīvo galu, kas atradās viņas pusē. Tajā paša laika viņa juta pretī sēdošās būtnes siltumu, kas tāpat vērš apziņu pret tuvāko brīvo auklas galu.

Skandējot lūgšanu, klusas, melodiskas skaņas atraisīja viņas ego, saudzīgi parraujot visas saites ar fizisko pasauli. Viņa juta, ka apziņas straume pieskārās auklai un virzās pa to, otrā pusē sēdošas būtnes pievilkta, un tieši tāpat pievelk arī pretimsēdētāju. Viņa virzījās pa sarežģītajiem pavēdieniem, tik tikko elpojot, sirdij sitoties gausi, tuvāk, arvien tuvāk… tad viņas domas sastapas un saplūda ar otras būtnes siltumu, un bija sasniegta augstāka stadija.

Viņa pēkšņi bija nokļuvusi kāda vietā, kas bija reizē sveša un pazīstama. Viņa stāvēja uz bruģētas ielas, zem elegantam gāzes laternam, raudzidāmas augšup uz tumšu savrupnamu ar aizslēģotiem logiem. Šis izcilas koncentrēšanas meistardarbs, tīras domas veidojums bija reālāks un taustamaks nekā visi sapņi, ko viņa jebkad bija redzējusi. Viņa juta vesa, mitra naksnīgā gaisa pieskārienu adai, dzirdēja lidojošu kukaiņu spārnu sanešanu, saoda ogļu dumu un sodrēju smārdu. Caur kaltas dzelzs žogu viņa raudzijās augšup uz savrupnamu, pārlaižot skatienu mansarda jumtam, erkera logiem un augšstāva galerijai.

Mirkli vilcinājusies, viņa iegāja pa vārtiem tumša, mīkla dārzā, kur smaržoja pēc novītušam puķēm un malainas augsnes. Viņa devās pa celiņu uz portiku. Divviru durvis bija pavērtas, un viņa iegājā, nokļūstot grezna vestibila. Vīrs galvas karājās kristālā lustra, tumša un draudīga, tas piekariņi klusi šķindējā, it kā vēja sašupoti, lai gan gaiss māja bija mierīgs ka sastindzis. Vienas masīvas durvis veda uz plašu bibliotēku, kur atzveltnes krēsli un dīvāni bija tukši, kamīns izdzisis un auksts. Citas durvis veda uz tādu ka ēdamzali vai varbūt izstāžu zāli, kur valdīja modrības pilns klusums.

Viņa šķērsoja vestibilu, papēžiem klaudzot uz marmora grīdas, un pa platajam kāpnēm uzkāpa otraja stāva. Gaiteņa sienas rotāja gobelēni un neskaidras gleznas, tas stiepās dziļāk mājas tumšaja sirdi, un vietām to partrauca laika gaita nomelnējušas ozolkoka durvis.

Iedama viņa paraudzijās pa kreisi. Viņas priekšā, gara gaiteņa sākumā, kādas durvis bija atvērtas atlauztas, aplodas sadragātas, pa grīdu izmētātās koka skaidas un svina gabali. No melnas durvju mutes uzpluda auksta pagraba smaka pēc pelējuma un lipīgiem beigtiem simtkājiem.

Viņa nodrebēja un steidzīgi pagāja garām šim durvīm. Viņu pievilka nakamas. Viņa jau bija gandrīz klāt.

Viņa pastiepa roku un nospieda durvju rokturi. Klusi nočīkstot, durvis atvērās uz iekšpusi, un viņu apņēma patīkams siltums kā ziemā, ieejot jaukā, majīgā istabā.

Viņas priekšā stāvēja Aloizijs Pendergasts, kā vienmēr, ģērbies melnā, smaidīdams, sakrustojis rokas.

— esi sveicināta, viņš teica.

Istaba bija liela un skaista, ar paneļiem rotātām sienam. Marmora kamīna kurējās uguns, un uz kamīna dzegas senlaicīgs pulkstenis skandēja stundas līdzās vecam šifona traukam un vairākam kristālā glāzēm. Pie sienas piestiprinātā izbāztā brieža galva ar stikla acīm raudzijās pretī pāri rakstāmgaldam, kas bija nokrauts ar ādas vākos iesietam gramatam un papīriem. Ozolkoka grīdu klāja bieza, blīva grīdsega, uz kuras dižojas grezni persiešu paklāji. Istaba bija vairāki ērti atzveltnes krēsli, dažiem no tiem uz sēdekļiem bija atvērtas gramatas. Šī bija ļoti majīga, silta un tīkama istaba.

— nāc, sasildies pie kamīna, viņš aicināja.

Viņa piegāja tuvāk pie kamīna, neatraudama skatienu no Pendergasta. Viņam piemita kaut kas savāds. Kaut kas citādāks. Lai gan nams un istaba bija nenoliedzami īsti un taustami, viņš pats šķita neskaidrs, caurspīdīgs, izplūdis, it kā īsti neatrastos tur.

Durvis aiz viņas aizvērās, klusi nodunot.

Viņš pastiepa roku, un viņa to satvēra. Viņš pēkšņi stingri saspieda viņas plaukstu, viņa mēģināja izrauties, bet vīrietis pievilka viņu sev tuvāk. Viņa galva it kā sašūpojās, piepūtas un izplūda. Āda ieplaisāja, un no iekšienes izlauzās uguns kvēle. Tad viņa seja nolobījās un nokrita liesmojošās stremeles, atsedzot baisu, Konstansai pazīstamu viepli. Tas bija neaprakstamais dēmons Kalaziga.

Viņa raudzijās uz to, nezin kāpēc nebaidīdāmas, juzdama tā siltumu, kas pievilka viņu, reize biedejot un vilinot. Tas šķita viņu piepildām ar uguni ar neparvaramo, visaptverošo uzvaras kvēli, ko viņa juta neprātīgās Diogena Pendergasta vajašanas laikā. Tai piemita tādā tīrība, kas izraisīja bijības trīsas.

— es esmu griba, dēmons teica balsī, kas nebija skaņa, bet doma. Es esmu tīra doma, kas ar uguni šķīstīta no visām cilvēku jūtu atliekām. Es esmu brīvība. Pievienojies man.

Valdzinajuma un riebuma pārņemta, viņa atkal mēģināja izraut roku, bet dēmons to turēja stingri. Tā sejā, baismīga un skaista, pieliecas tuvāk. Tas nav īsts, viņa teica sev, tas ir tikai viņas iedomu auglis, tēls, kas nācis no kādas tankus, ko viņa vērojusi stundām ilgi, un tagad meditācijā atausis atmiņa.

Dēmons Kalaziga vilka viņu uz kamīna pusi. — Nāc! Ugunī! Šķīsti sevi no morāles aizspriedumu nedzīvās čaulas. Tu atdzimsi ka tauriņš no kūniņas, brīva un skaista.

Viņa paspēra soli uz kamīna pusi, apstājās, paspēra vēl vienu soli, gandrīz slidot virs paklāja, siltuma pievilkta.

— jā, ierunājās cita balss. Pendergasta balss. Tā ir labi. Tā ir pareizi. Ej ugunī.

Tuvojoties liesmām, izgaisa smagā vainas apziņa un pazemojošās atmiņas par slepkavību, kas nospieda viņas plecus, to vieta viņu pārņēma sajūsma, tādā sajūsma un ļauns prieks, ko viņa juta, redzot, ka Pendergasta brālis no Ia Sciara kraujas iegāžas liesmojošajās vulkāna dzīlēs. Šo acumirklīgo uzvaras svētlaimi viņai tagad piedāvāja izjust vienmēr, uz visiem laikiem.

Viņai tikai bija jāieiet liesmas.

Vel viens solis. Uguns siltums plūda viņai pretī, ar liesmu mēlēm gandrīz skarot kājas. Viņa atcerējas savu pretinieku pie kraujas malas, viņus abus saķērušos ka baismīga mīlētāju apskaviena, spēkojoties pie liesmojoša tu sciara bezdibeņa malas; savu negaidīto maņu gājienu; Diogena sejas izteiksmi, apjaušot, ka viņi abi kritīs. Viņa sejas izteiksmi tas bija visšausminošākais, visbēdīgākais un reizē iepriecinošākais, ko viņa jebkad pieredzējusi, līksme, raugoties otra cilvēka sejā, kurš skaidri, bez mazākājām šaubam apjautis, ka tūlīt mirs. Ka visas cerības ir zudušas. Un tagad šis rūgtais prieks būs kopā ar viņu uz mužu. Viņa pali pēc savas vēlēšanās varēs to izjust atkal un atkal. Un viņai pat nebūs vajadzīga atriebība ka attaisnojums viņa varēs slepkavot, ko un kur vien gribēs, vēl un vēlreiz izbaudot mežonīgo kvēli, saldkaislo, līksmo uzvaras prieku!

Visas cerības ir zudušas…

Iekliegdamas viņa rāvās ārā no dēmona tvēriena un ar milzu gribasspēka piepūli strauji atbrīvojas no tā. Viņa atrāvās tālāk no uguns, pagriezās un skrēja ārā pa durvīm, un pēkšņi krita, krita cauri mājai, cauri pagrabiem, pazemes katakombām, krita…

66

Vētra plosījās aiz septītā starpklāja atklātajām margām, šļācot šļakatas uz klāja, lai gan tas atradās sešdesmit pēdas vīrs ūdens virsmas. Viļņu duna un vēja gaudošana neļāva Liu sakarīgi domāt.

Pienāca Kroulijs, tikpat izmircis ka Liu. — Vai mēs tiešam to mēģināsim, ser?

— vai jūs varat ieteikt ko labāku? Liu pikti atjautāja. Dodiet savu rāciju.

Kroulijs pasniedza rāciju.

Liu sameklēja septiņdesmit otro kanālu un nospieda raidīšanas pogu. Liu izsauc brūšu, beidzu.

— Brūss klausās.

— kā dzirdat mani?

— pieci uz pieci.

— labi. Piesprādzējieties stūrmaņa vieta pie stūres. Lai Velčs apsēžas otra pusē ejai.

— ir jau izdarīts.

— vai vajadzīgi kādi norādījumi?

— izskatās, ka te jau visi ir.

— glābšanas laiva ir gandrīz pilnība automatiska, turpināja Liu. Motors iedarbojās automatiski pēc trieciena. Tas vedīs laivu taisnā līnijā projām no kuģa. Jums tikai jasamazina apgriezieni līdz stūrēšanas ātrumam tā jūs drīzāk varēs atrast. Vadības panelis jums ka jūrniekam droši vien būs gluži labi saprotams.

— sapratu. Vai uz šis trakas laivas ir epirbw ?

— divas, un tas patiesība ir visjaunākās gp/rb20 , kas parraida jūsu GPS koordinātes. Pēc trieciena gpirb automātiski aktivizē četrsimt sešus un simt divdesmit vienu komats piecus megahercus jums nekas nav jādara. Noskaņojiet laivas rāciju uz sešpadsmito ārkārtas kanālu. Sazinieties ar mani rokas rācijās septiņdesmit otraja kanāla. Jūs paliksiet vieni, līdz kāds jūs atradīs, "Britānija" neapstāsies. Visu laiku abi palieciet piesprādzējušies šādos viļņos jūs krietni pamētās.

— sapratu.

— jautājumi ir?

— nav.

— gatavi?

— gatavi, Brusa balss atbildēja rācijā.

— labi. Palaišanai ir automātiska piecpadsmit sekunžu laika atskaite. Fiksējiet nospiestu raidīšanas pogu, lai mēs varētu dzirdēt, kas notiks. Runājiet ar mani, cik drīz vien spējat pēc atsišanās pret ūdeni.

— sapratu. Nu tad aiziet!

Liu pievērsās brīva kritiena laivu palaišanas vadības panelim. Pavisam bija trīsdesmit sešas glābšanas laivas, pa astoņpadsmit pie kreisa un laba borta, un katrā varēja sasēsties pat simt piecdesmit cilvēki. Pat, palaižot vienu laivu gandrīz tukšu, visiem pārejiem vietas bija gana. Viņš ieskatījās pulksteni. Ja izmēģinājums izdosies, viņiem būs piecdesmit minūtes cilvēku evakuešanai. tas nemaz nebūtu grūti.

Viņš noskaitīja īsu lūgšanu.

Iedarbinot laivu palaišanas procesu, Liu jau uzelpoja brīvāk. Tas noteikti izdosies! Šis sasodītas laivas ir īsts tehnikas brīnums, uzbūvētas tā, lai izturētu sešdesmit pēdu kritienu. Tad jau pārcietis arī lielāku triecienu.

Panelī iedegās zaļa gaisma. Viņš atbrīvoja slēdzi, kas sāka laika atskaiti laivai numur viens, un atvēra vāku. Maza palaišanas svira bija nokrāsota koši sarkana krāsā. Tagad bija daudz vieglāk nekā vecajos laikos, kad glabšanas laivas vajadzēja nolaist ar celtni, kamēr vējš un kuģa gazelešanas tas mežonīgi šūpoja. Tagad pietiek tikai nospiest sviru laiva tiek atbrīvota no turētajiem, noslīd pa sliedēm, gāžas lejup sešdesmit pēdas ar degunu pa priekšu, iegrimst jūra, jau pēc brīža iznirst un peld projām no kuģa. Mācības viņi to bija atkārtojuši daudzas reizes no kritiena līdz izniršanai pagāja tikai sešas sekundes.

— Brus, vai dzirdat mani?

— skaļi un skaidri.

— turieties! Es velku sviru.

Viņš novilka sarkano sviru.

Virs galvas ierīkotajā skaļruni atskanēja sievietes balss. — Līdz glabšanas laivas numur viens palaišanai piecpadsmit sekundes. Desmit sekundes. Deviņas, astoņas…

Atskaite atbalsojās starpklāja metāla sienās. Tad tā bija gala ar skaļu metālisku šķindienu tika atlaisti tērauda turētāji. Laiva uz ieeļļotajam sliedēm slīdēja uz priekšu, sasveras pāri bortam tukšuma, un liu, pārliecies par margam, noraudzījās, ka tā krīt, graciozi ka nirējs, pretī putojošajiem viļņiem.

Laiva atsitas pret ūdeni, saceļot milzīgas šļakatas, daudz lielākās, nekā Liu jebkad bija redzējis apmācības īsts geizers uzšļacas četrdesmit vai pat piecdesmit pēdu augstuma, un brāzmainais vējš plosīja ūdens šaltis un svieda tas projām. Rācija atskanēja skaļa čerkstoņa.

Taču laiva neieurbās ar priekšgalu ūdenī un nepazuda tās inerce apvienojuma ar kuģa lielo ātrumu sasvieda laivu sānis ka akmeni uz dīķa virsmas, un tā vēlreiz atsitas pret ūdeni ar sānu, atkal saceļot šļakatas, un pazuda mutuļojošajos ūdeņos. Tad oranža laiva atkal neveikli uznira, tas korpusa atstarojoša virsma izcēlās uz zaļgana ūdens fona. Troksni rācijā pēkšņi nomainīja nāves klusums.

Emīlija Dalberga sāpīgi noelsas un novērsa skatienu.

Liu raudzījās uz glabšanas laivu, kas strauji attālinājās. Tā nezin kāpēc bija redzama savāda leņķi. Taču tad viņš saprata bija mainījusies laivas forma, korpuss bija iedauzīts. No tā atdalijās oranži un balti gabali, un no plaisas izlauzusies gaisa strūkla sacēla šļakatas pret debesīm. .

Liu ar šausmam apjauta, ka laivas korpuss ir bojāts, pārplīsis gareniski ka sapuvusi melone, un tagad no tās gāžas ārā viss saturs.

— ak dievs… viņš dzirdēja murminām Krouliju. Ak dievs…

Liu satriekts raudzijās uz avarējušo glabšanas laivu. Tā nenostājās uz ķīļa, bet tāpat sāniski šūpojas viļņos, atkal grimstot dziļāk, dzenskrūve veltīgi kūla putojošo ūdeni, un laivas vraks, atstājot aiz sevis eļļas un lūžņu pēdas, sāka pagaist no skata drūmajos pelēkajos viļņos.

Liu paķēra rāciju un nospieda raidīšanas pogu. — Brus! Velč! Izsauc Liu! Atbildiet! Brus!

Taču atbildes nebija ka jau viņš bija gaidījis.

67

Uz rezerves komandtiltiņa par Lesēru gāzās jautājumu lavīna.

— glabšanas laivas! Kāds virsnieks pārkliedza pārējos. Kas notiek ar glabšanas laivam?

Lesērs papurināja galvu. — Vēl nav zināms. Es vēl gaidu ziņu no Liu un Kroulija.

Ierunājās galvenais radists. — Uztveru "Grenfellu" sešdesmit devitaja kanāla.

Lesērs paraudzijās uz viņu. Paziņojiet viņiem pa SSB faksu, lai pārslēdzās uz… septiņdesmit devīto kanālu. Varbūt, pārejot uz nenozīmīgu kanālu, ko parasti izmanto tikai izpriecu laivas lielajos ezeros, viņiem izdosies noslēpt saziņu no Meisones. Viņš no visas sirds cerēja, ka kapteine neparbauda visus VHF kanālus pēc kartas. Tiesa gan, viņa jau redzeja "Grenfella" radara profilu un dzirdēja visas sarunas ārkārtas sešpadsmitajā kanāla.

— kāds ir aptuvenais laiks līdz tikšanās brīdim? Viņš jautāja radistam.

— deviņas minūtes. Pēc brīža viņš piebilda: "Grenfella" kapteinis gaida septiņdesmit devitaja kanāla.

Lesērs piegāja pie VHF konsoles un uzlika austiņas. Viņš klusi ierunājās: — "Crenfell", runa kapteiņa palīgs Lesērs, "Britānijas" komandiera pienākumu izpildītājs. Vai jums ir plāns?

— šis ir smags gadījums, "Britānija", bet mums ir pāris idejas.

— mums ir tikai viena izdevība. Mūsu ātrums ir vismaz par desmit mezgliem lielāks nekā jums, un, kad būsiet mums garām, viss būs cauri.

— sapratu. Mums uz klāja ir b0-105 helikopters, ar kuru varētu nogādāt jums sprāgstvielās, ko mēs parasti izmantojam kuģu korpusu spridzināšanai…

— šādā ātrumā, vētrā un viļņos tas nevarēs nolaisties.

Klusums. — Mēs ceram, ka būs kāds mierīgāks brīdis.

— maz ticams, bet lai putns ir gatavība. Nakamā ideja?

— mēs domājām, ka, braucot garām, mēs varētu pieāķeties "Britānijai" ar velkamo vinču un mēģināt novilkt to no kursa.

— kāda ir vinča?

— septiņdesmit tonnu elektrohidrauliskā vilkšanas vinča ar četrdesmit milimetru stiepļu trosi…

— tā pārtrūks kā diegs.

— droši vien. Vēl viena iespēja nomest boju un pārvilkt trosi par jūsu kursu, cerība salauzt propellerus.

— četrdesmit milimetru stiepļu trose nekādi nespēs apturēt 21,5 megavatu dzenskrūves. Vai jums ir atras glabšanas laivas?

— diemžēl šādos viļņos nav iespējams palaist mūsu divas ātras glabšanas laivas. Un nekādā gadījumā mēs nevaram pienākt jums līdzās, lai uzkāptu uz klāja vai evakuētu jūsējos, jo mēs netiēkām līdzi jūsu ātrumam.

— vēl kādas idejas?

Klusums. — Tas bija viss, ko mēs varējam izdomāt.

— tad laikam būs jarīkojas pēc mana plāna.

— klājiet vaļa!

— jūs taču esat ledlauzis, vai ne?

— "Grenfells" ir nostiprināts pret ledu, taču nav īsts ledlauzis. Mēs dažkārt nodarbojamies ar ledus laušanu, piemēram, pie ieejas ostā.

— ar to pietiks. "Grenfell", jums janosaka tads kurss, kas vestu pret mūsu kuģa priekšgalu lai nošķeltu to nost.

Pēc klusuma brīža sekoja atbilde: — atvainojiet, "Britānija", es laikam jūs nesapratu.

— sapratat gluži labi. Domā ir tādā atverot noteiktas starpsienu lūkas, var appludināt pirmo, otro un trešo priekšējo nodalījumu. Tad priekšgals tiks novilkts uz leju pietiekami daudz, lai gandrīz pilnīgi izceltu dzenskrūves no ūdens. "Britānija" zaudēs kustības spējas.

— jūs prasat, lai mēs jums uztriecamies? Dieva dēļ, pratu esat zaudējis? Tā es varu nogremdēt savu kuģi!

— tā ir vienīga iespēja. Ja jūs tuvosieties pretī mums, dažus punktus uz laba borta pusi, ne pārāk ātri ar kādiem pieciem līdz astoņiem mezgliem -, tad, īsi pirms sadursmes spēcīgi paraujot vienu skrūvi atpakaļ un iedarbinot priekšgala sanskruves, jūs ar savu nostiprināto korpusa priekšpusi varētu nošķelt mūsu priekšgalu, atbrīvoties, un mēs pabrauktu viens otram garām laba borta pusē. Riskanti tas, protams, ir, bet varētu izdoties. Tas ir, ja jums ir pietiekami prasmīgs stūrmanis.

— man jasazinās ar komandpunktu.

— "Grenfell", līdz sadursmes brīdim ir piecas minūtes. Jūs sasodīti labi zināt, ka tik ātri nedabūsiet atļauju. Sakiet skaidri, vai jums ir drosme šadam trikam? Tāds ir īstais jautājums.

Ilgs klusums.

— labi, "Britānija". Mēs mēģināsim.

68

Konstansa strauji atvēra acis, atmostoties viņa viscaur nodrebēja un klusi iekliedzas. Uzreiz atgriezās ārpasaule, kuģis, vētras šūpota kajīte, lietus troksnis, viļņu duna un vēja gaudošana.

Viņa raudzijās uz dgongs. Tas mētājās nekārtīgā kaudze ap saburzīta zīda strēmelīti. Mezgls bija atsiets reālajā pasaulē.

Viņa izbijusies paraudzijās uz Pendergastu. Tajā paša brīdi viņa acis atvērās, un sudrabainas acu zīlītes iemirdzējās sveču gaismā. Viņa sejā parādījās savāds smaids. Konstansa, tu partrauci meditāciju.

— tu gribēji… ievilkt mani ugunī, viņa izdvesa.

— protams.

Konstansu sāka pārņemt izmisums. Viņa ne tikai nespēja izraut Pendergastu no tumsas, bet pati gandrīz tika tajā ierauta.

— es centos atbrīvot tevi no pasaulīgajam saitēm, viņš paskaidroja.

— atbrīvot mani, viņa rūgti atkārtoja.

— jā. Lai ļautu tev kļūt tev pašai brīvai no sentimentu, morāles, principu, goda, tikumu žņaugiem un visiem banalajiem sikumiem, kas tur mūs pieķedetus ka galeru vergus kopā ar citiem nebrīvajiem, kas airējas pretī nebūtībai.

— tā ir Agozjena ietekme, viņa iebilda. Tas laupījis visas morāles un ētikas barjeras. Atbrīvojis visas tumšākās un naidigakas tieksmes. Un to tu piedāvāji arī man.

Pendergasts piecēlās un izstiepa roku. Viņa to nesatvera.

— tu atsēji mezglu, viņa teica.

Aģents ierunājās savāda uzvaras prieka pārņemtā balsi. — Es tam nepieskāros. Ne reizi.

— bet kā tad…?

— es to atsēju ar pratu.

Konstansa neatrāva skatienu no mezgla. — Tas nav iespējams.

— tas ne tikai ir iespējams, bet ir jau noticis, ka redzi.

meditācijā neizdevās. Tu esi palicis tads pats.

— meditācija iedarbojās, dārgā Konstansa. Es esmu pārvērties ievērojami. Pateicoties tavai uzstājīgajai prasībai uzsākt to, es tagad pilnība apzinos Agozjena dāvāto spēku. Tīras domas spēku prāta uzvaru par matēriju. Man tagad ir pieejams milzīga spēka avots, un tev tāpat. Viņa acis dedzīgi mirdzēja. Šis ir izcils pierādījums Agozjena Mandalas spējai pārveidot cilvēka prātu un cilveces domāšanu par varenu ieroci.

Konstansa raudzijās viņā, arvien lielāku šausmu pārņemtā.

— tu gribēji atsaukt mani atpakaļ, Pendergasts turpināja. Gribēji atjaunot manu veco, muļķīgo, pretrunīgo dvēseli. Taču drīzāk tu man palīdzēji tikt vēl tālāk uz priekšu. Tu atveri durvis. Un tagad, darga Konstansa, pienākusi tava karla likt atbrīvotai. Vai atceries mūsu nelielo vienošanos?

Viņa nespēja izteikt ne vārda.

— pareizi. Tagad tava kārta skatīties uz Agozjenu.

Konstansa joprojām vilcinājās.

— kā vēlies. Viņš piecēlās un satvēra brezenta maisu. Es par tevi vairs nerūpēšos. Uzmetis maisu uz pleca, viņš neatskatīdamies devās uz durvju pusi.

Konstansa satriekta apjauta, ka tagad kļuvusi aģentam tikpat vienaldzīga ka visa pārejā pasaule.

— Pagaidi… viņa iesāka.

Viņu partrauca kliedziens gaiteni. Durvis strauji atvērās, un atmuguriski iesteberēja Marija. Aiz viņas Konstansa pamanīja tuvojamies kaut kādu pelēku, rēgainu mākoni.

— No kurienes radušies dūmi? Vai kuģis deg?

Pendergasts nometa maisu un paspēra soli atpakaļ, raudzīdamies parādibā. Konstansa pārsteigta saskatīja viņa sejā apjukumu, pat bailes.

Rēgs aizstājās priekšā durvīm. Marija iekliedzās atkal, bet dūmu mākonis apņēma viņu, apslāpējot kliedzienus.

Kad rēgs nāca iekša pa durvīm, to no aizmugures apgaismoja gaiteņa lampa, un Konstansa arvien lielākā apmulsumā dziļi dūmu makoņa iekšienē saskatīja kādu savādu, nikni zvērojošu būtni ar divām asinssarkanam acīm un trešo pieres vidū dēmonisku radījumu, kas kroplīgi raustījās un ļodzījās… bet varbūt dejoja…

Marija iekliedzās trešoreiz un nokrita uz grīdas, ar blīkšķi sadauzot stiklus, ar neprātīgu skatienu acis, raustīdāmas krampjos. Rēgs jau bija pagājis viņai garām, piepildot salonu ar vēsu drēgnumu un sapuvušu sēņu smaku, tas iedzina Pendergastu stūrī un uzklupa viņam, ielauzās viņā, aprija viņu, un aģents izdvesa aizžņaugtu nāves šausmu un agonijas kliedzienu, kas lika asinīm Konstansas dzīslas sastingt.

69

Lesērs stāvēja pārpildītā rezerves komandtiltiņa vidū, S frekvenču joslas radara ekrāna vērodams, ka tuvojās kuģis. Tas ik brīdi kļuva lielāks, tā fosforescejošais spīdums draudoši izpletās paša ekrāna vidu. Doplera mērījumi radīja, ka apvienotais tuvošanās ātrums ir trīsdesmit septiņi mezgli.

— Divi tūkstoši piecsimt jardi un tuvojās, paziņoja otrais kapteiņa palīgs. Lesērs domās apreķinaja līdz, sadursmei divas minūtes.

Viņš ieskatījās jūtīgākajā x frekvenču joslas radarā, bet tur redzamību aizsedza jūras šļakatas un lietus šaltis. Ātri un klusi viņš pastāstīja pārējiem virsniekiem par savu plānu. Viņš zināja, ka nedrīkst izslēgt iespeju, ka Meisone dzirdēja visu viņa sarunu ar "Grenfella" kapteini. Nebija drošas iespējas bloķēt sakarus ar galveno komandtiltiņu. Tomēr, lai ka arī būtu ja "Grenfells" ir devies uzbrukuma, "Britānijai" būs grūti no tā izvairīties.

Pie Lesēra pienāca galvenais mašīnists Helsijs. — Man ir aprēķini, kurus jūs lūdzat. Viņš runāja klusi, lai pārejie nedzirdētu.

Tātad ir tik ļauni, domāja Lesērs. Viņš paaicināja Helsiju malā.

— šiem skaitļiem, paskaidroja Helsijs, pamata ir pieņemums par tiešu sadursmi ar sēkļa centru, kas arī tiek paredzēta.

— sakiet ātri!

— ņemot vērā trieciena spēku, mēs pieņemam, ka trīsdesmit procenti cilvēku ies bojā un gandrīz visi pārējie tiks smagi ievainoti kaulu luzumi, sasitumi, smadzeņu sātricinājumi.

— sapratu.

— ar savu trīsdesmit piecu pēdu iegrimi "Britānija" vispirms saskarsies ar nelielu sēkli kādu gabalu pirms rifa galvenās daļas. Kamēr galvenas klintis kuģi apstādinās, tas jau būs pārplēsts no viena gala līdz otram. Visi hermētiskie nodalījumi un starpsienas būs vaļā. Aptuvenais nogrimšanas laiks ir nepilnas trīs minūtes.

Lesērs norija siekalas. — vai ir kāda cerība, ka tas var aizķerties uz klintīm?

— tur ir stāvs kritums. Kuģa priekšgals svērsies uz leju un vilks kuģi līdzi ātri.

— lai dievs žēlīgs!

— ņemot vērā ievainoto un bojāgājušo skaitu un "Britānijas" grimšanas ātrumu, nebūs laika uzsākt nekādās kuģa atstašanas procedūras. Tas nozīme, ka nevienam sadursmes brīdi uz kuģa klāja esošam nav izredžu izdzīvot. Tas attiecās ari… viņš brīdi vilcinājās un paraudzijās apkārt, uz personālu, kas atrodas uz rezerves komandtiltiņa.

— tukstoš piecsimt jardi un tuvojās, ziņoja otrais kapteiņa palīgs, neatraujot skatienu no radara. Par viņa seju plūda sviedri. Uz rezerves komandtiltiņa bija iestājies klusums, visi raudzijās uz zaļo plankumu, kas radara ekrāna pletās platuma.

Lesērs bija apsvēris iespēju izziņot vispārēju brīdinājumu pasažieriem, taču nolēma, ka labāk nevajag. Pirmkārt, izziņojot to skaļruņos, viņš izpaustu savu nodomu Meisonei. Turklāt vēl svarīgāk ja "Grenfells" paveiks visu ka nakas, sanu trieciena spēku kuģa priekšgala lielākoties apslapēs "Britānijas" milzīga masa. Trieciens tikai nobiedēs pasažierus vai, sliktakaja gadījuma, nogāzīs dažus no kājām. Šis risks bija jāuzņemas. Tūkstoš divsimt jardi.

70

Rodžers Meilzs dzirdēja steidzīgus soļus un paslēpās devītā klāja gaiteņa stūrī. Garām aizskrēja histērijas pārņemtu pasažieru bars, klaigajot, vicinot rokas, sazin kādas neprātīgās iedomas pārņemti. Viena roka viņš bija sažņaudzis magnētisko atslēgu, nemitīgi taustīdams un berzēdams to kā burvju amuletu. Ar otru roku viņš izvilka blašķi un iedzera lielu malku dārga viskija astoņpadsmit gadus veca macallan -, tad ielika blašķi atpakaļ kabatā. Viena acs jau sāka aizpampt no sitiena, ko viņš bija saņēmis cīniņā ar histērisku pasažieri pie restorāna "Oskars", bija tādā sajuta, it kā sasituma vieta kāds suknetu iekša gaisu, piepušot to arvien vairāk. Baltais krekls un smokings bija notraipīts ar asinīm, kas vēl joprojām pilēja no deguna. Viņš laikam izskalas drausmīgi.

Viņš ielūkojas pulksteni, lidz sadursmei trīsdesmit minūtes, ja tas, ko viņš bija dzirdējis, atbilda patiesībai, un, visticamak, tā arī bija. Viņš paraudzijās apkārt, lai pārliecinātos, vai gaitenis ir tukšs, tad izspraucas no slēptuves. Par katru cenu bija jaizvairas no pasažieriem. Tagad uz "Britānijas" klāja bija ka filma "mušu valdnieks" katrs pats par sevi, bet tieši bagalu kretīnu bars visātrāk mēdz nonākt līdz brutalai rīcībai.

Viņš uzmanīgi lavijas projām pa devītā klāja gaiteni. Lai gan tuvumā neviena nebija, no visam pusēm skanēja attāli kliedzieni, bļāvieni, izmisuma saucieni un šņuksti. Viņš nespēja noticēt savam acīm, ka kuģa virsnieki un drošības dienesta darboņi kaut kur pazuduši, atstājot viesu apkalpošanas personālu satrakota pasažieru pūļa varā. Viņš neko nebija dzirdējis, nebija saņēmis nekādus norādījumus, bija skaidri redzams, ka šādā mēroga katastrofai nekāda glabšanas plana nebija. Kuģis bija pārvērties par īstu elli, kur neko nevarēja uzzināt, bet visdrausmīgākās baumas izplātījās ka meža ugunsgrēks.

Meilzs aizslīdēja pa gaiteni, sažņaudzis sauja atslēgu. Tā bija viņa glābiņš no šis vājprātā valstības, un viņš to liks lieta nekavējoties. Viņš negribeja būt viens no četrtūkstoš trīssimt nelaimīgajiem, kas tiks sašķaidīti ka malta gaļa, kad kuģis uztrieksies uz liela sēkļa bīstamākajām klintīm. Veiksminieki, kuri pārcietis triecienu, nodzīvos divdesmit minūtes ilgāk, kārpīdamies ledaina ūdeni, līdz nosals.

Šaja ballīte viņš nepiedalīsies, liels paldies, bet nē.

Viņš iedzera vēl malku viskija un izslīdēja pa durvīm ar sarkanu uzrakstu "izeja". Noskrēja pa metāla kāpnēm, sparīgi cilājot īsās kājas, tad apstājās kāpņu laukumiņa divus posmus zemāk, lai ielūkotos gaiteni, kas veda uz starpklāju, kur atradās kreisa borta glabšanas laivas. Lai gan gaitenis atkal bija tukšs, izmisušo un nikno pasažieru klaigašana uz šī klāja bija skaļāka. Viņš nespēja saprast, kāpēc netiek palaistas glabšanas laivas. Viņš bija piedalījies glabšanas apmācības un pāris reizes bija nolaidies jūra bnvaja kritiena. Šis laivas bija neticami izturīgas, un kritiens ūdeni, sēžot droši piesprādzētām mīksta sedekli, nebija bīstamāks par braucienu disnejlendas ātrākciju kalniņos.

Kad viņš ap stūri tuvojās ārējam starpklājam, puļa klaigašana pieņēmās spēkā. Tas jau bija gaidams pie aizslēgtajām lūkam bija sapūlējies bariņš pasažieru, kas dauzijas pie durvīm un sauca, lai atver.

Vienīgais ceļš pie kreisa borta glabšanas laivam bija caur šo pūli. Arī labā borta pusē noteikti bija saskrejis vismaz tikpat daudz cilvēku. Viņš devās uz priekšu, joprojām sažņaudzis sauja atslēgu. Varbūt neviens viņu nepazīs.

— skatieties! Kruiza direktors!

— kruiza direktors! Ei, jūs! Meilz!

Pūlis metas viņam pretī. Piedzeries vīrietis ar ugunīgi piesarkušu seju sagrāba Meilzu aiz piedurknes. — Kas, ellē, te notiek? Kāpēc netiek palaistas glabšanas laivas? Viņš parāva Meilza roku. Ko? Kāpēc?

— es pats neko vairāk nezinu! Pārbīli aizžņaugta balsi iesaucas Meilzs, pūlēdamies atbrīvoties. Man neviens nekā nav teicis!

— nemuldi! Viņš iet uz glābšanas laivam tāpat kā tie pirms viņa!

Kāda cita roka sagrāba Meilzu un parāva sāņus. Viņš juta, ka plīst smokinga žakete. — Laidiet mani! Meilzs ieķērcās, spraukdamies uz priekšu. Es neko nezinu!

— stāsti vien!

— mēs gribam tikt glābšanas laivas! Šoreiz jūs mūs neatstāsiet aiz durvīm!

Panikas parņemtais pūlis saklupa ap viņu un raustīja ka bērni, ķīvēdamies par lelli. Skaļi notirkšķeja krekla piedurkne.

— laidiet! Viņš lūdzās.

— jūs, nelieši, neatstasiet mūs noslīkt!

— glabšanas laivas jau ir palaistas, tāpēc neviens no komandas nav manams!

— vai tā ir taisnība, tu, mērkaķi?

— es jūs ielaidīšu, pārbijies iekliedzas Meilzs, pacēlis vīrs galvas atslēgu, ja jūs liksiet man mieru!

Pūlis pierima, apdomājot dzirdēto. Tad kāds ierunājās: — viņš teica, ka ielaidīs mūs!

— Vai dzirdējāt? Laidiet mūs iekšā!

Pasažieri stūma viņu uz priekšu, pēkšņi pierimuši, cerību spārnoti. Ar trīcošu roku Meilzs ielika atslēgu slēdzenē, atgrūda durvis vaļā, metās iekšā, pagriezās un mēģināja aizcirst tās aiz sevis. Tas bija veltīgas pulēs. Pūlis izspraucas cauri, nostumjot viņu pie malas.

Viņš pierausās kājas. Viļņu duna un vēja gaudošana bija apdullinoša. Vīrs bangam bija sabiezējuši lieli, saraustīti miglas blāķi, bet starp tiem vidēja melns, nikni putojošs okeāns. Klāju apskaitīja šļakatu mākoņi, uzreiz izmērcējot Meilzu līdz adai. Viņš pamanīja piu un Krouliju stāvam pie laivu palaišanas vadības paneļa kopā ar kādu pasažieri baņķieri un pārsteigumā raugamies uz saskrejušajiem ļaudīm. Viņiem līdzās stāvēja gaļas rūpnieka atraitne fmilija halberga. Pasažieru pūlis metas pie pirmās brīvās laivas, un Liu un Kroulijs kopā ar baņķieri metas tos apturēt. Atskanēja kliedzieni un bļāvieni, un atbaidošas duru sitienu skaņas. Kroulijam no rokam izkrita rācija un aizslīdēja pa klāju, pazūdot no skata.

Meilzs nogaidīja. Viņš zinaja kārtību. Zināja, ka rīkoties ar iaivam, zinaja to palaišanas secību un neparko negatavojas sēsties tajā kopā ar sātrakotu pasažieru baru. Pūļa un Liu vīru kautiņš kļuva arvien neželīgāks, un pasažieri cīniņa karstuma šķita piemirsuši Meilzu. Viņš pagūs tikt projām, kamēr tie vēl neko nebūs apjēguši.

Liu saplosīta seja bija nopludusi asinīm. Paziņojiet uz rezerves komandtiltiņu! Viņš uzsauca Dalbergai, pirms satrakotais pūlis nogaza viņu no kājām.

Meilzs devās garām kaušļiem uz klāja tālāko galu. Garām iedams, viņš neuzkrītoši nospieda pāris pogas laivu palaišanas panelī. Viņš iekāps laiva, palaidis to un dosies projām. Iedarbosies GPIRB, un līdz vakaram kāds viņu atradīs.

Nonācis pie pēdējas laivas, viņš ar trīcošu roku atvēra vadības paneli un sāka iedarbinat palaišanas mehānismu. Viņš vēroja, kā pūlis spēkojas ar baņķieri un bradā kājām tagad jau nekustīgos Liu un Krouliju. Kāds pagriezās uz viņa pusi. Vēl viens.

— skat! Viņš grib palaist laivu! Maitasgabals!

— pagaidi!

Vairāki pasažieri metas uz viņa pusi.

Meilzs drudžaini nospieda pārejās pogas, un laivas pakaļgala iekāpšanas lūka atvērās hidrauliskajās eņģēs. Viņš metas turp, bet pūlis viņu apsteidza. Sagrāba un atvilka atpakaļ.

— tu, maita!

— laivā pietiek vietas mums visiem! Viņš iespiedzas. Laidiet, idioti! Pa vienam!

— tu pēdējais! Kārns vecs kraķis ar neticamu spēku pagrūda viņu malā un pazuda laivā, viņam sekoja pārejie, kliegdami, asinīm notašķījušies. Meilzs arī mēģināja iekļūt laiva, bet viņu sagrāba un atrāva atpakaļ.

— mērglis!

Paslīdējis uz slapja klāja, viņš pakrita un tika atgrūsts pret klāja margam. Pieķeries pie tam, viņš pieslējās kājas. Tie neatstas viņu ārpus laivas. Viņš neļaus šiem atņemt laivu. Viņš sagrāba vīrieti, kas stāvēja ceļa, nogaza no kājām, atkal paslīdēja. Vīrietis piecēlās un uzbruka viņam, un viņi abi sāka spēkoties, cieši saķērušies, atspiedušies pret margam. Meilzs stingri nostājās uz kājām, turēdamies pie margam, kamēr pūlis drūzmējas un plosījās, pūlēdamies iekļūt iekša pa šauro luku.

— es jums esmu vajadzīgs! Meilzs cīkstēdamies iebļāvās. Es protu to darbinat!

Atgrūdis uzbrucēju, viņš atkal metas uz lūku, bet tajā sakāpušie tagad jau pulējās aizvērt ieeju.

— Es protu to darbināt! Viņš ieķērcās, ar nagiem iegrābies durvis ieklupušo pasažieru muguras.

Un tad tas nolika atbaidošā, drudžainā paātrinajumā kā ļaunā murgā. Šausmu pārņemts, viņš redzējā, ka pagriezās ritenis, noslēdzot lūku. Viņš sagrāba riteni, pūlējās pagriezt to atpakaļ, tad nošķindeja atlaistie turētāji un glabšanas laiva sāka slīdēt lejā pa rampu, raujot līdzi Meilzu un vēl dažus cilvēkus. Viņš tentereja tiem līdzi pa ieeļļotajām metāla sliedēm, bezpalīdzīgs, nespēdams apstāties, līdz piepeši bija nonācis brīvajā kritienā virs melnajiem okeāna viļņiem un meta gaisā kuleņus.

Pēdējais, ko viņš redzēja pirms iekrišanas ūdeni, bija kuģis, kas iznira no dūmakas tieši "Britānijas" priekšā, gatavs to taranēt.

71

Lesērs raudzījās pa rezerves komandtiltiņa priekšējiem logiem. Vējš bija pieņēmies spēkā un lietus pierimis, tagad arī migla sāka izklīst, ļaujot brīžiem saskatīt priekšā trakojošos viļņus. Viņš sasprindzinaja redzi, raizēdamies, ka varbūt jau sāk rēgoties halucinācijas.

Bet tad pēkšņi tas parādījās "Grenfells" iznira no miglas vāla, ar apaļo priekšgalu šķeldams viļņus. Tas nāca tieši pretī "Britānijai".

Ieraugot "Grenfellu", visiem uz rezerves komandtiltiņa esošajiem aizrāvās elpa.

— Astoņsimt jardi.

"Grenfells" metās uzbrukumā. Pēkšņi uzmutuļojošas baltu putu šļakatas tā pakaļgala pie laba borta liecināja par dzenskrūves pagriešanu pretēja virziena. Vienlaikus balti putaina ūdens strūkla priekšgala pie kreisa borta nozīmējā, ka iedarbinātās priekšgala sanskruves. "Grenfella" sarkanais priekšgals sāka griezties uz laba borta pusi, un abi kuģi tuvojās viens otram. Milzīga "Britānija" kustējās daudz ātrāk nekā kanadiešu kuģis.

— turieties! Iesaucas Lesērs, pieķerdamies pie navigācijas galda malas.

Uz "Grenfella" manevru "Britānija" gandrīz nekavējoties reaģeja ar dobju motora rēcienu. Meisone bija pārtraukusi autopilota darbību un rīkojas biedējoši ātri. Kuģis nodrebēja ka zemestrīcē, un klājs sāka sasvērties.

— viņa atvelk stabilizatorus! Kliedza Lesērs, neticīgi raudzīdamies vadības paneli. — Un dievs žēlīgs! Viņa griež pakaļgala arējos motorus par deviņdesmit grādiem uz labo bortu!

— to nedrīkst darīt! Iebļāvās galvenais mašīnists. Viņa noraus ārējos motorus no korpusa!

Lesērs ieskatījās motora rādījumos, izmisīgi pulēdamies aptvert, ko Meisone mēģina panākt. Viņa griež "Britāniju" ar bortu pret "Grenfellu"… tīši… lai tas mums ietriektos tieši sānos, viņš secināja. Uz mirkli viņa iztēle pazibēja šausminoša aina "Britānija" pavērš pret triecienu savu vārīgāko punktu vidusdaļu. Bet tas nebūs taisns trieciens sānos "Britānijai" nebūs laika pagriezties tik tālu. Būs vēl ļaunāk. "Grenfells" ietrieksies sānos četrdesmit piecu grādu leņķi, pa diagonāli pāršķeļot lielāko daļu kajīšu un publisko telpu. Tā būs katastrofa, asiņains slaktiņš.

Lesērs uzreiz saprata, ka Meisone rūpīgi apdomājusi šo atbildes gājienu. Tas būs tikpat iedarbīgs ka kuģa ietriekšana Maitasputnu klintīs, būdama īsta oportuniste, komandas kapteine prāta izmantot izdevīgu gadījumu.

— "Grenfell"! Iekliedzas Lesērs, pārtraucot klusumu rācijā. Grieziet atpakaļ otro skrūvi! Grieziet otrādi pakaļgala sareskrūves! Viņa pavērš bortu pret jums!

— sapratu, atskanēja kapteiņa neticami mierīgā balss.

— "Grenfells" reaģēja nekavējoties, un ap tā korpusu sāka mutuļot ūdens. Kuģis it kā vilcinājās, priekšgala šūpošanās pierima un ātrums samazinajas.

Kuģis viņiem zem kājām sāka drebēt arvien skaļāk un draudīgāk, jo Meisone palielināja rotējošo pakaļgala skrūvju jaudu līdz maksimumam četrdesmit trim tūkstošiem kilovatu, vēršot to deviņdesmit grādu leņķī pret kuģa kustības virzienu. Tas bija vājprātīgs manevrs. Bez stabilizatoriem, lielajos viļņos "Britānija" bīstami sasvērās uz sāniem par pieciem, desmit, piecpadsmit grādiem, pārspējot visus inženieru ļaunākos murgus. Navigācijas instrumenti, kafijas krūzes un citi nenostiprinātie priekšmeti noslīdēja no galdiem un nogāzās uz grīdas. Viri pieturējās, kur vien spēdami, lai nenokristu no kājām.

— Tā dullā mātīte nolaidis klāju zem ūdens! Kliedza Helsijs, zaudēdams pamatu zem kājām.

Vibrācijā pieņemas spēkā, un lainera kreisa puse grima dziļāk okeāna, apakšējais galvenais klājs pakļuva zem ūdens. Viļņi trakoja, dauzot virsbūvi, sniedzoties līdz zemākajām kreisa borta kajītēm un balkoniem. Lesērs neskaidri dzirdēja plīstošu stiklu šķindoņu, ūdens šalkoņu, ieplūstot pasažieru klājos, krītošu priekšmetu troksni. Viņš neuzdrošinājās iztēloties pasažieru šausmas un izmisumu, redzot, ka viss kajītēs gāžas uz kreisa borta pusi, raujot viņus pašus līdzi.

Komandtiltiņš drebēja no motoru mežonīgās dunas, logi grabēja, viss kuģa korpuss no pārpūles vaidēja. Aiz virsbūves priekšgala slējās "Grenfells", kas joprojām draudīgi tuvojās. Glabšanas kuģis turpināja griezties pa kreisi, taču Lesērs redzējā, ka ir jau par vēlu. "Britānija" ar savu pārsteidzošo manevrētspeju bija pagriezusies ar sāniem pret to, un patruļas kuģis ietrieksies tai paša vidū divtūkstoš piecsimt tonnas sastapsies ar simt sešdesmit pieciem tūkstošiem tonnu ar kopīgo ātrumu četrdesmit piecas jūdzes stundā. Tas slīpi pāršķels "Britāniju" ka mednieku harpūna lielu zivi.

Viņš sāka lūgt Dievu.

72

Emīlija Dalberga apstājās atvilkt elpu gaitenī, kas veda no glabšanas laivu klāja. Viņai aiz muguras skanēja satrakotā pūļa kliedzieni un bļāvieni tas tiešam bija nevaldāms pūlis, turklāt slepkavības instinktu pārņemts. Kliedzieniem piebalsoja vēja aurošana un ūdens dārdoņa vaļējās lūkās. Arī daudzi citi pasažieri bija nolēmuši doties uz glabšanas laivām, un tagad jau viņai garām plūda cilvēku straume, nepievēršot viņai uzmanību.

Dalberga bija redzējusi pietiekami daudz, lai saprastu, ka mēģinājums nolaist glābšanas laivas šādā ātrumā ir īsta pašnāvība. Viņa to bija skatījusi savam acīm. Tagad viņas uzdevums bija nogādāt šo svarīgo ziņu uz rezerves komandtiltiņu. Lai par to pārliecinātos, Gevins Bruss un Nailzs Velčs bija ziedojuši savas dzīvības, nebūtībā bija aizgājusi arī vēl viena laiva, pilna ar pasažieriem, tāpēc Emīlija bija stingri nolēmusi paziņot par to.

Viņa devās tālāk, cenzdāmas sameklēt īsto ceļu, bet tad viņai pretī joņoja drukna auguma vīrietis ar sarkanu seju un plati ieplestām acīm, kliegdams: uz glabšanas laivām! Emīlija mēģināja pabēgt sāņus, bet nepaspēja, un vīrietis aizķēra viņu un nogāza uz paklāja. Kad viņa atkal piecelās kājās, vainīgais jau bija pazudis.

Viņa atspiedās pie sienas, atgūstot elpu, glabdāmās no panikas pārņemto ļaužu bariem, kas skrēja uz glābšanas laivu klāju. Viņa bija satriekta, redzot neiedomājamas cilvēku egoisma izpausmes sevišķi bagāto un labklājīgo laužu vidu. Komandas locekļus un apkalpojošo personālu viņa nebija manījusi, skraidot apkārt un klaigājot. Viņai uzreiz ienāca prāta "Titānika" pasažieri, kas sagaidīja savus pēdējos brīžus savaldīgi un ar pašcieņu. Pasaule tiešam bija mainījusies.

Atguvusies viņa turpināja ceļu, turēdāmas tuvāk pie gaiteņa sienas. Rezerves komandtiltiņš atradās kuģa priekšgalā, tieši zem galvenā komandtiltiņa uz trīspadsmitā vai četrpadsmita klāja, viņa īsti neatcerējās. Viņa pašlaik bija uz septītā starpklājā, tātad bija jābrauc augšā.

Viņa devās tālāk pa gaiteni, garām pamestam kafejnīcām un veikaliem, sekojot norādēm uz lielo ātriju, jo zināja, ka tur varēs vislabāk orientēties. Jau pēc dažam minūtēm viņa izgāja caur arku un nonāca pie pusapaļam margam, kur pavērās skats uz plašo astoņstūraino telpu. Pat šajā grūtajā brīdī viņa atkal uzlūkoja to ar apbrīnu: astoņus stāvus augsta, ar stiklotiem liftiem abas puses un neskaitāmiem balkoniņiem, ko rotāja koši ziedi.

Pieturēdamās pie margām, viņa ielūkojas lielajā ātrijā. Pavērās atbaidošs skats. Elegantais restorāns "karaļa kronis" piecus stāvus zemāk bija pārvērties postažā. Uz grīdas mētājās galda piederumi, pusēsti ēdieni, sabradāti ziedi un saplēstas glāzes. Telpa bija izmētāti apgāzti galdi un trauku lauskas. Izskatījās, it kā šeit būtu iebrāzies orkāns. Apkārt mudžēja cilvēki vieni skrēja caur ātriju, bet citi pievāca vīna un stipro dzērienu pudeles. Gaisu pildīja kliedzieni un saucieni.

Stiklotie lifti joprojām darbojas, un viņa steidzas uz tuvāko. Taču tajā brīdi plašo telpu sātricināja skaļš dardiens nikns rēciens no pašam kuģa dzīlēm.

Un tad lielais ātrijs sasvērās uz sāniem.

Vispirms viņa nosprieda, ka tas viņai tikai rādās. Taču, paraudzijusies augšup, viņa redzējā, ka liela lustra sasverusies slīpi. Kad troksnis pieņēmās spēkā, lustra sāka vibrēt, neprātīgi šķindot un džinkstot. Dalberga steidzīgi paslēpās kādā arkā, kad no griestiem sāka gāzties kristālā lausku krusa, apberot galdus, krēslus un margas.

Ak, mans dievs, viņa nodomāja. Kas gan te notiek?

Kuģis sasvērās arvien vairāk, un viņa pieķērās pie misiņa margām, kas bija piestiprinātās pie kolonnas viena arkas pusē. Čerkstot uz grīdas, krēsli un galdi apakšstāva restorānā sāka slīdēt uz vienu pusi, vispirms lēni, pēc tam arvien ātrāk. Pēc brīža atskanēja skaļš blīkšķis sagāzās pudeļu plaukts lepnajā restorāna bārā.

Viņa drudžaini turējās pie margam, nespēdama atraut skatienu no postažas lejā. Tagad izkustējās lepnais steinway koncertflīģelis un sāka ripot, līdz uzgrūdas lielai "Britānijas" marmora figūrai, sašķaidot to sīkos gabalos.

Šķita, ka kuģi savas rokas sagrābis milzis un, par spīti motoru niknajai pretestībai, gāž to uz sāniem. Dalberga turējās pie margām, kamēr kuģis sasveras arvien vairāk, un visdažādakie priekšmeti krēsli, vāzes, galdi, drēbes, glāzes, fotoaparāti, kurpes, somiņas sāka gāzties no balkoniem ātrijā, ar troksni atsitoties lūžņos. Kliedzienu un palīga saucienu jūklī īpaši izceļas griezīgs ķērciens, kas nāca no augšās. Pēc mirkļa no kāda augšēja balkona, joprojām kliegdama, nogāzās drukna sieviete ar blondu matu ērkuli, ģerbusies uzraudzes formastērpā. Viņa ar šausmīgu rībienu ietriecās klavierēs, ziloņkaula taustiņi pašķīda uz visam pusēm, un parrautas stigas nodžinkstēja atbaidoša griezīgu toņu simfonija.

Nočerkstēja metāls, un tuvakais lifts augstajā korpusā nodrebēja, un, apdullinoši nošķindot stikliem, viss milzīgais cilindrs viena mirkli saplīsa, un lauskas sāka krist ka paleninātā filmā, veidojot stikla aizkaru. Lifta vraka tērauda korpuss tika izrauts no vietas un palika karajamies tērauda trosē. Emīlija redzēja lifta kabīne divus cilvēkus, kuri, izmisīgi kliegdami, turējās pie misiņa stieņiem. Kamēr viņa, šausmu pārņemta vēroja, lifta karkass griezdamies neprātīgi nošupojās pāri plašajam ātrijam, tad atsitas pret balkonu rindu pretēja pusē. Cilvēkus lifta kabīne trieciens uzsvieda gaisā, tad tie kūleņojot krita lejā, lejā, līdz beidzot pazuda haosā starp mēbeļu atliekām un citiem lūžņiem, kas bija sadzīti pie "karaļa kroņa" tālākas sienas.

Dālberga visiem spēkiem turējās pie margam, kamēr grīda arvien vairāk nosvērās uz leju. Pēkšņi leja atskanēja citāds troksnis, skaļš kā milzu ūdenskrituma dārdoņā, ko pavadīja ledaini auksta sāļa gaisa šalts, kas gandrīz nopūta viņu no balkona. Pēc tam ātrija zemākajā stāvā ieplūda putojošs ūdens un sāka celties augšup, pilns ar sadragatam mēbelēm, lūžņiem un sakropļotiem cilvēku ķermeņiem. Tajā paša brīdi milzīga lustra, ar skaļu metāla un apmetuma krakšķi, beidzot atrāvās no griestiem. Milzīgais kristāla blāķis gāzās slīpā leņķī, atsitās pret balkoniem pretējā puse, tad kūleņojot krita leja tālākaja ātrija pusē, kaisot uz visam pusēm spožas lauskas kā ledus gabaliņus.

Emīlijai nāsis iesitas saltais, biedējošais jūras smārds. Pamazam, it kā mostoties no miega, viņa sāka apjaust, ka, par spīti drausmīgajam grautiņam, kas norisinās viņas acu priekšā, kuģis tomēr laikam negrimst vismaz pagaidām ne. Tas tikai gāzās uz sāniem un piesmēlās ar ūdeni. Motori joprojām darbojās, un kuģis virzījās uz priekšu.

Dālberga sakopoja gribasspēku, pūlējās nedzirdēt plīstošo stiklu šķindoņu, ūdens dārdoņu un cilvēku kliedzienus. Lai ka viņa vēlētos, viņa nespēja nevienam palīdzēt. Taču viņai noteikti bija jāpaziņo virsniekiem uz rezerves komandtiltiņa, ka glabšanas laivas nedrīkst izmantot, kamēr kuģis atrodas kustība. Paraudzijusies apkārt, viņa netālu pamanīja kāpnes. Uzmanīgi turēdāmas pie margam, viņa, gan rapodama, gan slidodama gar tam, nonāca līdz kapnom, kas bija sašķiebušas biedejoša leņķi. No visa spēka turēdāmas pie kāpņu margam, viņa pa vienam pakāpienam rausas augšup, uz rezerves komandtiltiņu.

73

Īpašais aģents Pendergasts raudzijās uz ērmīgo miglas un tumsas rēgu, kas bija viņam uzklupis, laja pašā mirkli viņš juta, ka kajīte nodreb un sasveras slīpi. Apakša bija jūtama dobjā, spēcīga vibrācijā. Kuģi bija piemeklējusi kāda nopietna nelaime. Viņš krita atmuguriski, paklupa pret atzveltnes krēslu un atsitas pret grāmatplauktu. Kad kuģis sasveras vēl vairāk, no visam pusēm atskanēja skala katastrofas simfonija kliedzieni un brecieni, rīboņa, dārdoņā, dobja viļņu duna pret korpusu. Kad kajīte sasveras biedējošā leņķi, no plaukta viņam uz galvas sāka gāzties gramatas.

Viņš centās nepievērst uzmanību nekam citam ka vienīgi uzbrucējam -savādajai parādibai. Kustīgo dumu vidu bija neskaidri samanama kāda dīvaina būtne izvalbītas sarkanas acis, mute ar asiem ilkņiem, alkatīgi viņam pretī pastieptas rokas ar asiem nagiem. Būtnes izskats pauda uzstājību un mežonīgu izsalkumu.

Viņa prāta pazibēja vairākas domas vienlaikus. Viņš saprata, kas tas ir, saprata, kas to uzburis un kāpēc. Viņš zinājā, ka tagad būs jaciņas ne tikai par dzīvību, bet arī par savu dvēseli. Viņš sakopoja visus spēkus, kad rēgs sagrāba viņu lipīga tverienā, apdullinot ar pretīgu mīkla, sapelējuša pagraba, glumu kukaiņu un trudošu līķu smaku.

Pēkšņi Pendergastu pārņēma miers vienaldzīgais, atbrīvojošais miers, ko viņš tikai nesen bija atklājis. Viņš tika pārsteigts negaidīti, nebija laika sagatavoties, tomēr viņš varēja izmantot milzīgo garīgo spēku, ko viņa prāta bija atbrīvojis Agozjens, un tas viņam ļaus uzvarēt. Šis cīniņš būs jauno spēju parbaude, pirmās ugunskristības.

Rēgs mēģināja iekļūt viņa prata, urbjoties tajā ar mikliem gribas un uzstājības taustekļiem. Pendergasts atbrīvoja pratu no visam domam. Viņš neatstās neko, kur rēgam pieķerties un pieturēties. Galvu reibinošā ātruma viņš panāca vispirms taņ fiņ gha stāvokli durvis uz pilnīgu tukšumu, bet pēc tam stong pa nyid pilnīga tukšuma stāvokli. Rēgs ienāks, bet istaba būs tukša. Nē, patiesībā nebūs arī pašas istabas.

Viņš neskaidri juta, ka uzbrucejs pārmeklē viņa tukšumu, klīst tajā, ļauni spīdinot sarkanas acis ka kvēlojošas cigaretes. Rēgs svaidijas šurpu un turpu, meklējot enkuru, slīkstot ka kaķis bezgalīgas okeāna dzīles. Tas jau bija sakauts.

Rēgs parstāja svaidīties, bet tad zibenīgi ātri apvija aģentam savus lipīgos taustekļus un iecirta zobus tieši viņa prātā.

Pendergastu caururba briesmīgas sāpes. Viņš nekavējoties atbildēja ar prettriecienu. Viņš cīnīsies ar uguni pret uguni, izveidos nepārkāpjamu prāta barjeru. Paslēpsies aiz domu trokšņa mūra, apdullinoša un neparvarama.

Tumšaja tukšuma viņš atsauca simts pasaules svarīgākos filosofus un sāka sarunu ar tiem parmenidu un lrtu, heraklitu un kantu, sokrātu un niči. Uzreiz izraisījās desmitiem dažādu diskusiju par dabu un apziņu, brīvību un tīro pratu, patiesību un skaitļu dievišķumu veidojot īstu intelektuālā trokšņa vētru, kas pletās no apvāršņa līdz apvarsnim. Tik tikko spēdams paelpot, Pendergasts uzturēja šo iluziju ar milzīgu gribasspēka piepūli.

Dialogu šalkoņai pārskrēja neliels vilnītis ka ūdens lase, kas pieskārās melnai ūdens virsmai. Kad tas pletās plašak, tuvākās filosofu balsis apklusa. Sarunu centra izveidojas klusuma lodziņš, ka vētras sirdi. Ēnu rēgs nepielūdzami ieslīdēja pa šo lodziņu, lavīdamies arvien tuvāk.

Pendergasts uzreiz partrauca neskaita mās diskusijas, izmeta no prāta visus sarunu biedrus. Ar milzīgu piepūli viņš atkal atbrīvojas no visām apzinātajām domam. Ja šāds izteikti racionāls paņēmiens nelīdzejā, varbūt līdzēs kaut kas abstraktaks.

Viņš ātri uzbūra iztēlē tūkstoš izcilākās rietumu mākslinieku gleznas. Ļāva, lai tas hronoloģiska secībā cita pēc citas aizpilda viņa apziņu līdz maļam, lika, lai gleznu krāsās, otas triepieni, simboli, apslēptie vēstījumi, nemānāmās vai izteiktas alegorijas parpludina viņa apziņu. Dučo "Maesta", Botičelli "Veneras Dzimšana", Mazačo "Trīsvienība", Fabriano "Pielūgsme", Van Eika "Arnolfini Precības" atkal un atkal pārņēma viņa apziņu, ar savu sarežģītību un apbrīnojamo skaistumu izspiežot visas domas. Viņš turpināja pārcilāt gleznas, arvien ātrāk un ātrāk, līdz nonāca pie mūsdienu māksliniekiem Ruso, Kandinska un Marina. Tad viņš atgriezās sākumā un sāka visu no jauna, virzoties arvien ātrāk, līdz viss saplūda vienā krāsu un formu juceklī, kura mākslas darbi sava bezgaligaja sarežģītība vienlaikus un pilnībā pārņēma visu viņa apziņu, neatstājot brīvu vietu, kur dēmonam pieķerties.

Krāsu ņirboņa sašūpojas, sāka pagaist. Tulpas zemā, neskaidra forma sāka spraukties caur tēlu kaleidoskopu ka tumsas rīkle, kas aprij visu savā ceļā, tuvojoties upura prātam.

Pendergasts vēroja tas tuvošanos, sastindzis ka pele kobras skatiena priekšā. Ar milzu piepūli viņš atbrīvoja domas. Viņš juta, ka sirds tagad sitas daudz ātrāk. Viņš nojautā, cik alkatīgi rēgs iekāro visu viņa butibu, viņa dvēseli. Durnu rēgs izstaroja šo alkatibu ka karstuma vilni. Šī apjausma izsauca panikas trīsas, kas parskrcja visai viņa apziņai.

Uzbrucējs bija daudz stiprāks, nekā viņš spēja iedomāties. Protams, jebkurš cits cilvēks bez brīnumaina garīgas aizsardzības līdzekļa, ko viņš bija licis lietā, būtu padevies tulpam uzreiz un bez cīņas.

Rēgs tuvojās vēl vairāk. Nonācis tuvu izmisumam, Pendergasts meklēja glābiņu absolūtas loģikas valstība, izsaucot sava arvien vairāk sadrumstalotaja prāta tīras matemātikas spriedumus. Tulpa izslīdēja cauri šim aizsargvalnim vēl ātrāk nekā iepriekš.

To nevarēja pieveikt ne ar vienu paņemienu. Varbūt tas tiešam bija neuzvarams…

Un tad pēkšņi viņš visa pilnība apzinājās draudošas briesmas. Rēgs uzbruka ne tikai viņa prātam, bet arī ķermenim. Viņš juta, ka muskuļi raustās nevaidamos krampjos; sirds dauzās ka traka; rokas sažņaudzas dūrēs un atlaižas. Tas bija drausmīgi un biedējoši - uzbrukums gan prātam, gan fiziskājām ķermenim. Arvien grūtāk bija uzturēt atrautību no sava ķermeņa, kas ir tik svarīga atong pa nyid stāvoklim. Viņa rokas un kājas arvien vairāk nonāca tulpas varā, un pūliņi, kas nepieciešami fiziska ķermeņa neievērošanai, kļuva arvien jūtamāki.

Un tad pienāca brīdis, kad tas vairs nebija iespējams. Sabruka visi rūpīgi uzbuvetie aizsargmūri, iztēles celtnes, viltības un stratēģijas. Tagad Pendergasts spēja domāt tikai par izdzīvošanu.

Tagad gara acu priekšā parādījās senais ģimenes savrupnams dofina iela, atmiņu pils, kas līdz šim vienmēr bijusi drošs patvērums. Viņš izmisīgi steidzās uz turieni. Viena elpas vilciena šķērsoja pagalmu, viena ieciena uzskrēja pa ieejas pakāpieniem. Un tad jau viņš bija ieskrejis pa durvīm un aizelsies drudžaini slēdza ciet slēdzenes un ķēdes.

Viņš pagriezās, atspiedis muguru pret durvju aili, un satraukti paraudzijās apkārt. Rošnuara nama valdīja modrs klusums.

Priekšā, gara, ēnaina gaiteņa gala, viņš varēja saskatīt lepno foajē ar izcilo senlietu un mākslas darbu kolekciju, un arī greznas kāpnes, kas veda uz otro stāvu. Vēl tālāk tumsas aizsega slēpās bibliotēka, kur zem planas putekļu kartiņas snauda tūkstošiem ādas vākos iesietu gramatu. Parasti šī iztēles aina izraisīja viņa ramu mieru un prieku.

Pašlaik viņu bija pārņēmušās pirmatnējas vajāta medījuma bailes.

Viņš skrēja caur ēdamzali uz foajē pusi, piespiezdams sevi neskatīties atpakaļ. Nonācis foajē, viņš paraudzījās visapkārt, drudžaini meklēdams kādu slēptuvi.

No mugurpuses uzvēdīja vesa, mitra gaisa dvesma.

Viņa skatiens pievērsās durvju arkai, kas vidēja ka melna ēna tālākas sienas nospodrināto paneļu vidu. Viņš zināja, ka aiz tas ir kāpnes, kas ved uz pagrabu un vēl tālāk uz savrupnama dziļa pagraba bezgalīgajām katakombam un kambariem. Viņš atcerejas simtiem nišu, kapeņu un slepenu eju, kur varēja paslēpties.

Viņš ātri devās uz aizvērto durvju pusi, bet tad apstājās. Domā par slēpšanos tumšā, mitra strupceļa nostūrī kā kaktā iedzītai žurkai, gaidot vajātāju, bija neciešama.

Arvien lielākā izmisuma pārņemts, viņš skrēja pa sētas puses gaiteni, caur vairākam durvīm, līdz nonāca virtuvē. Tai līdzās bija pieputējušu pieliēkāmo un kalpoņu kambarīšu labirints, un viņš joņoja tiem visiem cauri, meklēdams slēptuvi. Veltīgas pulēs. Viņš atkal apstājās, drudžaini elpodams. Rēgs bija turpat, viņš to juta, un tas nenoveršami tuvojās.

Nekavējoties ne brīdi, viņš skrēja atpakaļ uz foajē. Tur viņš vilcinājās tikai mirkli, drudžaini pārlaižot skatienu pulētajiem koka skapīšiem, spožajai lustrai, apgleznotajiem griestiem. Bija tikai viena slēptuve, viens patvērums, kur viņš varētu būt drošība.

Viņš uzskrēja pa lepnajam kāpnēm otraja stāva un, cik vien airi spēdams, aizjoņoja pa augsto galeriju. Nonācis pie atvērtam durvīm pusceļa pa kreisi, viņš metas iekša, aizcirta durvis, steidzīgi pagrieza atslēgu slēdzene un aizbīdīja bultu.

Viņa istaba viņa valstība. Lai gan māja sen jau bija nodegusi ugunsgrēka, viņš šeit vienmēr bija drošība. Si vienīga vieta viņa atmiņu celtnē bija tik labi aizsargāta, ka tajā nespēja ielauzties neviens, pat viņa brālis Diogens.

Kamīna sprēgāja uguns, un uz galdiem kvēloja sveces. Istabu pildīja malkas dūmu smarža. Viņš nogaidījā, pamazām atgūstot mierīgu elpu. Viņu nomierināja šī telpa, tas silta, rama gaisma. Sirdsdarbība pierima. Kas to būtu domājis tikai pirms brīža viņš sēdēja šajā istaba, meditēdams kopā ar Konstansu un apgudams jaunas, neticami varenās gara spējas. Likteņa ironijā, pat neliels pazemojums, bet tas nav svarīgi. Drīz, pavisam drīz briesmas būs garām, un viņš varēs atkal nākt ārā. Viņš bija pārbijies, līdz nāvei pārbijies, un ne velti regs, kurš bija viņam uzklupis fiziskaja pasaule, bija gandrīz pievārējis viņu arī dvēseles valstība. Viņš tik tikko paglābas, lai nezaudetu visu savu dzīvi, atmiņas, dveseli un itin visu, kas raksturo viņu ka cilvēku. Taču šeit naidnieks nespēja ielauzties. Nespējā, nekād, neparko…

Un tad pēkšņi viņš to sajuta tieši pie pakauša vēsu, drēgnu gaisa pūsmu, mitras zemes un slidenu, ložņājošu kukaiņu smaku.

Viņš iekliedzas un pielēca kājas. Tas jau bija šeit, viņa istabā, ļodzīdamies tuvojās viņam, sarkani melnā dēmona seja savilkta atbaidošā smaidā, izpludušās pelēkas rokas sniedzas pretī gandrīz draudzīgā apskavienā, bet ar asiem nagiem…

Viņš atkāpās, un rēgs uzreiz uzklupa viņam, ielauzās viņa nežēligi drausmīgi, izpletās, pārņemot viņu arvien dziļāk, ievelkot, nesatigi ievelkot viņu sevi, līdz viņš juta kādu svešu spēku tik dziļi sevi, ko līdz šim pat nebija apjautis, ieplešoties, atbrīvojoties, izkropļojot viņu… un tad viņš, šausmas nodrebot, saprata, ka cerību vairs nav nekādu cerību.

Konstansa, bailes sastingusi, turējās pie grāmatplauktiem, kamēr Pendergasts gulēja uz grīdas pie sienas, bāls ka nāve, miglas apņemts. Kuģis turpināja sverties uz sāniem, viņai apkārt gazas dažādas lietas, ūdens rēkoņa ārā aiz loga pieņēmās spēkā. Vairākas reizes viņa vēlējās pasniegt aizbildnim palīdzīgu roku, taču nevarēja atrauties no atbalsta, jo kajīte bija bīstami sasverusies un pa gaisu lidoja gramatas un greznumlietas.

Tagad viņa noraudzijās, ka dīvainais un biedējošais regs, kas bija pārklājis Pendergastu ka purva migla, sāka balēt un izirt. Cerība, kas īsaja brīdi, vērojot uzbrukumu, bija zudusi, pēkšņi atgriežas. Pendergasts bija uzvarējis. Tulpa bija sakauts.

Bet tad viņu atkal parņēma šausmas. Viņa pamanījā, ka tulpa neizirst tas iesūcas Pendergasta ķermeni.

Pēkšņi viņa drēbes sāka raustīties un viļņoties, it kā tajas lodātu neskaitāmu tara ka nu bari. Viņa rokas un kājas sakustējas, it kā tas darbinatu kāds svešs spēks. Sejas muskuļi krampjaini sarāvās un sažņaudzas. Viņa acis uz. Mirkli atvērās, raugoties tukšuma, un šajā mirkli viņa to sudrabainajās dzīles saskatīja prātam neaptveramas šausmas un izmisumu.

Kāds svešs spēks…

Pēkšņi Konstansa vairs nemocījās šaubas. Viņa zināja, kas tagad jādara.

Viņa piecēlās, ar pūlēm šķērsoja istabu, tad devās augšā pa bīstami slīpi sasvertajam kāpnēm un iegāja Pendergasta guļamistaba. Nebaidīdāmas no kuģa sagašanas, viņa parmeklēja visas atvilktnes, līdz atrada četrdesmit piektā kalibra ies buer. Viņa izņēma ieroci, parbaudijā, vai tas ir pielādēts, tad atlaida drošinātāju.

Viņa zināja, kādu dzīvi Pendergasts vēlas dzīvot, un arī to, ka viņš vēlas mirt. Ja viņa nespēja viņam palīdzēt citādi, tad vismaz ildzes atstāt šo pasauli.

Ar ieroci roka viņa izgāja no guļamistabas un, cieši turēdāmas pie margam, nokāpa pa slīpajam kāpnēm viesistabā.

74

Lesērs raudzījās uz "Grenfella" sarkani krāsoto, nostiprināto priekšgalu, kamēr kanadiešu kuģis izmisīgi grieza dzenskrūves atpakaļ, pūloties izvairīties no sadursmes ar "Britāniju", kas pilna ātruma devās tam tieši pretī.

Rezerves komandtiltiņa klājs nodrebējā, kad ārejo motoru sistēmas veica smago un bīstamo manevru. Pat neskatoties instrumentos, Lesērs zināja, ka viss ir beidzies abu kuģu kustības trajektorijas varēja noteikt, paraugoties pa logu. Viņš zināja, ka pašreizējais kurss ved uz visbriesmīgāko iespējamo sadursmi. Lai gan "Grenfells" bija samazinajis ātrumu par trim vai četriem mezgliem, pūloties manevret, "Britānija" joprojām traucas pilnā gaitā ar divām fiksētajam dzenskrūvēm, kamēr aizmugures arejie motori, rotējot deviņdesmit grādu leņķi, virzīja kuģi uz sāniem, atvēzējot tā pakaļgalu kā beisbola nūju pretī "Grenfellam".

— Ak, mans dievs, ak dievs, ak dievs… Lesērs dzirdējā, ka galvenais mašīnists, raudzīdamies pa logu, klusi atkārto šos vārdus ka bezgalīgu lūgšanu.

Rezerves komandtiltiņš atkal nodrebēja un sagāzās vēl neprātīgākā leņķi. Iedegās brīdinājumā gaismas signāli, vēstot, ka zemakajos klājos iesmēlies ūdens. Lesērs izdzirdēja jaunas biedējošas skaņas čerkstot un kaucot tika atrautas tērauda plāksnes, kniedes izlēca no vietām, tarkšķot ka automata kartas, kuģa milzīgais tērauda karkass dobji vaidēja.

— ak dievs, atkal izdvesa galvenais mašīnists.

Leja atskanēja dobjš dārdiens, kam sekoja vibrējoša atbalss, it kā kuģa korpuss būtu ieskandināts ka masīvs zvans. Trieciens nogāza Lesēru no kājām, bet, kad viņš pieslējās uz ceļiem, rezerves komandtiltiņu satricinaja otrs dārdiens, atsviežot viņu pret navigācijas galda stūri un pāršķeļot pieri. No sienas nokrita ierameta fotogrāfijā, kur bija redzams, ka ar karalienes elizabetes svētību "Britānija" tiek nolaista ūdeni. Fotogrāfija aizripoja pa grīdu, šķaidot visapkārt stikla lauskas, līdz apstājās tieši Lesēra acu priekšā. Ka ļauna sapni viņš ieraudzīja karalienes smaidošo seju, sveiciena pacelto roku balta cimda, un uz mirkli viņu pārņēma izmisums izmisums par savu neveiksmi. Viņš bija pievīlis karalieni, savu valsti un visu, kas viņam bija svēts. Viņš bija ļāvis briesmonei pārņemt kuģa vadību. Viņš bija pie visa vainīgs.

Pieķēries pie galda malas, viņš pieslējās kājas, juzdams, ka aci ieplūst silta asiņu straumīte. Viņš to notrauca ar niknu rokas vezienu un pūlējās atgūt sajēgu.

Viņš uzreiz apjautā, ka ar kuģi tikko noticis kaut kas svarīgs. Klājš sāka arvien ātrāk iztaisnoties, un "Britānija" turpināja ceļu ne vairs pagriezienā, bet taisni uz priekšu. Atkal atskanēja trauksmes signāli.

— kas, pie velna…? Brīnījās Lesers. Helsij, kas notiek?

Helsijs bija uzrausies kājas un šausmas pārvērstu seju raudzījās uz motoru vadības paneli.

Taču Lesēram vairs nebija vajadzīgi Helsija paskaidrojumi. Viņš pēkšņi saprata, kas noticis "Britānija" bija zaudējusi abus pakaļgala rotējošos ārējos motorus tātad palikusi bez stūres. "Grenfells" jau bija gandrīz tieši priekšā, un līdz sadursmei bija tikai nedaudzas sekundes, "Britānija" bija pārstājusi griezties un tagad virzījās mazākājām kuģim tieši pretī.

Lesērs paķēra rāciju. "Grenfell"! Viņš iekliedzas. Beidziet griezties atpakaļ un iztaisnojiet kursu! Mums zudusi stūres vadība!

Šis brīdinājums bija lieks Lesērs jau redzeja lielus ūdens mutuļus pie "Grenfella" pakaļgala, jo tā kapteinis pats bija sapratis, kas jādara. Kad abi kuģi tuvojās viens otram, "Grenfells" pagriezās paralēli "Britānijas" kursam.

"Grenfells" ar troksni pabrauca garām "Britānijai", abi kuģi bija tik tuvu, ka Lesērs dzirdēja nikni nošalcam viļņus, kas tika saspiesti ka tuneli starp abu kuģu korpusiem. Atskanēja skaļi blīkšķi un metāla čerkstoņa, kad "Grenfella" kreisa borta spārns aizķēra "Britānijas" apakšējo klāju, saceļot milzīgu dzirksteļu virpuli un tad pēkšņi viss bija gala. Abi kuģi bija pabraukuši viens otram garām.

Trauksmes signālus uz rezerves komandtiltiņa pārskanēja nedroši uzvaras saucieni, un Lesērs rācija varēja saklausīt līdzīgas gaviles "Grenfella" pusē.

Galvenais mašīnists ar sviedriem nopludušu seju pievērsās kapteiņa palīgam. — Lesēra kungs, mēs zaudējām abus pakaļgala ārējos motorus, tie tika norauti nost…

— es zinu, atbildēja Lesērs. — Un korpusā ir sūce. Viņu sāka pārņemt uzvaras prieks. Helsija kungs, ļaujiet applūst pakaļgala tilpnēm un nodalījumiem numur seši un pieci. Noslēdziet tilpnes kuģa vidu.

Taču Helsijs nekustējas.

— rīkojieties! Uzbļāva Lesērs.

— nevaru.

— kāda velna pēc ne?

Helsijs iepleta rokas. — Tas nav iespējams. Tilpnes tiek noslēgtas automātiski. Viņš norādīja uz avarijas paneli.

— nu tad atveriet tās! Aizsūtiet leja matrožus, lai viņi atver tilpnes manuali!

— nevaru, Helsijs bezpalīdzīgi atbildēja. Ja tas ir applūdušas, tad nav iespējams. Automātisko noslēgšanu nevar atcelt.

— nolādētu automatizācija! Kāds ir abu pārējo ārējo motoru statuss?

— darba kārtība. Katrs piegādā pilnu jaudu dzenskrūvēm. Bet mūsu ātrums ir krities līdz divdesmit mezgliem.

— un, tā ka abu aizmugures ārējo motoru vairs nav, stūrēšana noliks ar motora jaudu. Lesērs paraudzījās uz sardzes virsnieku. Cik laika hdz Maitasputnu klintīm?

— šādā ātrumā un virzienā trīsdesmit piecas minūtes, ser.

Lesērs raudzijās pa komandtiltiņa logiem uz "Britānijas" priekšgalu, kas joprojām neatlaidīgi šķēla viļņus. Arī divdesmit mezglu ātruma viņiem nebija izredžu. Ko vēl varēja darīt? Viņam nekas vairs nenāca prata.

— es došu rīkojumu atstāt kuģi, viņš teica.

Uz komandtiltiņa iestājās klusums.

— atvainojiet, ser, bet kā? Jautāja galvenais mašīnists.

— ar glabšanas laivam, protams.

— tas nav iespējams! Iesaucas kāda sveša balss. Sievietes balss.

Lesērs pagriezās un ieraudzīja ienakam sievieti no Gevina Brasa komandas Emīliju Dalbergu. Viņas drēbes bija saplēstas un samirkušas. Viņš izbrīnā raudzijās uz sievieti.

— glabšanas laivas nolaist nav iespējams, viņa paziņoja. Gevins un Nailzs Velčs veica izmēģinājumu, un viņu laiva tika sadragata.

— sadragata? Atkārtoja Lesers. Kur ir Liu un Kroulijs? Kāpēc neziņoja man?

— uz glābšanas laivu klāja bija saskrejis pasažieru pūlis, smagi elpodama, paskaidroja Dalberga. Liu un Kroulijam uzbruka. Varbūt viņi ir nogalināti. Pasažieri nolaida vēl vienu laivu. Arī tā tika sadragāta, iekrītot viļņos.

To dzirdot, iestājās nāves klusums.

Lesērs pievērsās galvenajām radistam. Aktivizējiet automātisko kuģa atstašanas ziņojumu!

— ser, jūs dzirdējāt viņu! Ierunājās Kempers. Šis laivas kļūs par peldošiem zārkiem. Turklāt iekāpšanai glabšanas laivas un to palaišanai pat ideālos apstākļos vajadzīgas četrdesmit piecas minūtes. Mums ir tikai trīsdesmit. Mēs uzskriesim uz klintīm, kad pasažieri būs sadruzmejušies uz starpklājiem bet tie ir atklāti, ar tērauda konstrukcijām, būs īsts slaktiņš. Puse parkritis par bortu, pārejie tiks sadauzīti lupatas.

— salaidīsim laivas, cik daudz varēsim, atstāsim tajās līdz triecienam un nolaidīsim pēc tam.

— trieciena spēks var izsist laivas no sliedēm. Tas iesprūdīs slarpklājos, un nolaist vairs nebūs iespējams. Laivas nogrims kopā ar kuģi.

Lesērs pievērsās Helsijam. — Tas tiesa?

Galvenais mašīnists bija nobālējis. — Jā, domāju gan, ser.

— kādas vēl ir iespējas?

— likt pasažieriem slēpties kajītēs un turēties, gaidot triecienu.

— un pēc tam? Kuģis nogrims piecās minūtēs!

— tad visi kāps laivas un laidīsies ūdenī.

— bet es tikko dzirdēju, ka trieciens var izsist laivas no sliedem! Lesērs juta, ka no uztraukuma sāk zust elpa. Viņš piespieda sevi nomierināties.

— divdesmit mezglu ātruma kaitējumi būs mazāki, trieciens vieglāks. Vismaz dažas glabšanas laivas paliks uz sliedem un gatavas palaišanai. Un, tā ka trieciens būs vieglāks, varbūt būs vairāk laika līdz… nogrimšanai.

— varbūt? Ar to nepietiek.

— tas ir viss, kas mums ir, atbildēja Helsijs.

Lesērs atkal izslaucīja asinis no acs un nopurināja tas no pirkstiem. Viņš atkal pievērsās galvenajām radistam. — Parraidiet skaļruņos paziņojumu. Visiem pasažieriem nekavējoties jaatgriežas savās kajītēs. Bez izņēmumiem! Jāuzvelk glabšanas vestes, kas atrodāmas zem gultam. Pēc tam jaapgujas gultas, embrija poza ar pēdam uz priekšu, un jāapsedzas ar segām un spilveniem. Tiem, kuri nevar nokļūt savās kajītēs, jaatrod tuvākais krēsls un jaapsēžas aizsardzības poza ar galvu starp ceļiem un plaukstam savienotam vīrs galvas.

— klausos, ser.

— tūlīt pēc trieciena visiem jaierodas glabšanas laivu palaišanas vietas, tāpat kā apmācības. Līdzi nedrīkst ņemt pilnīgi neko, tikai glabšanas vestes. Sapratat?

— jā, ser. Radists atkal pagriezās pret pulti. Pēc mirkļa iēkaucas sirēna, un skaļruņos atskanēja viņa balss, dodot rīkojumus pasažieriem.

Lesērs pievērsās Emilijai Dālbergai. Tas laikam attiecās arī uz jums. Labāk ejiet uz savu kajīti.

Dālberga skatijas viņam acis. Pēc mirkļa viņa pamāja ar galvu.

— un vēl kas, Dalbergas kundze! Paldies jums.

Viņa atstāja komandtiltiņu.

Lesērs noraudzījās, ka aiz viņas aizvērās durvis. Pēc tam pievērsa drūmu skatienu videoekrānam, kurā bija redzams miglains stūres posteņa attēls. Meisone joprojām stāvēja turpat, ar vienu roku turēdama stūri, bet otru novietojusi uz abam priekšējo ārējo motoru droselēm, regulējot kursu ar nelielam dzenskruvju ātruma izmaiņam.

Lesērs nospieda komandtiltiņu iekšējo radiosakaru raidīšanas pogu. — Meisone? Es zinu, ka jūs mani dzirdat.

Atbildes nebija.

— vai jūs tiešam to darīsiet?

Atbildes vieta sievietes bāla roka pārceļoja no droseles pie neliela slēgta paneļa. Viņa atvēra vāku, pavilka divas svīras, lad atkal atgriezās pie droselēm un pastūma abas līdz galam uz priekšu.

Motori atsaucas ar aizsmakušu rēkoņu.

— Jēzus, izdvesa Helsijs, raudzīdamies uz motoru paneli. Viņa iedarbinājusi gāzes turbīnas ar maksimalo jaudu.

Kuģis strauji ravas uz priekšu. Sirdij pamirstot, Lesērs vēroja, ka ātruma radītājs virzās augšup. Divdesmit divi mezgli. Divdesmit četri. Divdesmit seši.

— kā tas iespējams? Viņš apstulbis jautāja. Mēs taču zaudējam pusi no ārējiem motoriem!

— viņa darbina turbīnas pāri to pieļaujamajām robežām, paskaidroja Helsijs.

— kāds ir to maksimums?

— īsti nezinu. Pašlaik ir pāri pieciem tūkstošiem apgriezienu minūtē… viņš paliecās uz priekšu un, it kā neticēdams, pieskārās skalas stiklam. Un tagad viņa ar maksimalo jaudu darbina visus četrus vurlsilu dīzeļus, novirzot lieko jaudu abiem atlikušajiem ārējiem motoriem.

— vai tie izdegs?

— pie velna, jā. Tikai ne tik drīz.

— cik ilga laika?

— viņa varētu turpināt kādas… trīsdesmit, četrdesmit minūtes.

Lesērs paraudzijās uz karšu ploterī. "Britānijas" ātrums atkal bija gandrīz trīsdesmit mezgli, un līdz Maitasputnu klintīm bija divpadsmit jūras jūdzes. Viņai pietiek, viņš klusi teica, ar divdesmit četrām.

75

Pendergasts nevarīgi gulēja apdullinoša trokšņa pilna tumsa. Viņš bija vēl pēdējoreiz, ar gandrīz pārcilvēciskām pūlēm mēģinājis atbrīvoties, sakopojot visas jaunas prāta spējas, ko bija ieguvis no Agozjena, taču spējas izsīka un ar tam nepietika. Viss bija veltīgi. Tulpa jau bija iekļuvis viņa līdz pat kaulu smadzenem, līdz pat dveseles dzīlēm. Viņš juta sevi mostamies baismīgu svešādību, līdzīgi ka ļaunākajās panikas lekmēs cilvēks vairs nepazīst pats sevi. Kāda naidīga būtne nenovēršami un nepielūdzami bija sākusi viņu aprīt… un gluži ka ļauna murga varā viņš vairs nespēja pretoties. Šādā dvēseles agonija bija daudz briesmīgākā par visnežēlīgāko fizisko spīdzināšanu.

Viņš bija tās varā bezgalīgu, vārdos neaprakstamu mirkli. Bet tad pēkšņi viņu apņēma veldzejoša tumsa.

Cik ilgi viņš tā gulējā, nespēdams ne domāt, ne kustēties, viņš nezināja. Un tad tumsa atskanēja kāda balss. Pazīstama balss.

Vai tev nešķiet, ka mums pienācis laiks izrunāties? Tā jautāja.

Leni, negribīgi Pendergasts atvēra acis. Viņš atradās šaura, pustumša telpa ar zemu, slīpu jumtu. Viena puse bija apmesta siena, aplīmēta ar bērnišķīgam apslēpto dārgumu meklēšanas kartēm, ar kritu un pasteļkrāsām zīmetiem slavenu gleznu nemākulīgiem atdarinājumiem, otra durvis ar aizrestotu lodziņu. Caur režģiem iespraucas bāla pēcpusdienas gaisma, apspīdot putekļu pleksnites, kas rāmi lidinājās gaisā, un padarot šo kluso telpu līdzīgu noslēpumainai zemūdens alai. Uz grīdas bija izmētātās Hovarda Paila, Artura Rensoma un Būta Tarkingtona gramatas. Telpa patīkami smaržoja pēc veciem koka dēļiem un grīdas vaska.

Preti sēdēja viņa brālis Diogens Pendergasts. Viņa augums slēpās dziļās ēnās, bet asie sejas vaibsti blāvajā gaisma bija labi saskatāmi. Abas acis vēl bija gaiši brūnas… kā pirms notikuma.

Šī bija viņu slēptuve mazais kambarītis zem veca nama sētas puses kāpnēm, ko viņi paši bija iekārtojuši un nosaukuši par Platona alu. Tas arī bija viens no pedējiem darbiem, ko viņi paveica kopā, pirms sākas nelaimes.

Pendergasts izbrīna raudzijās uz brāli. — Tu taču esi miris.

— miris, Diogens atkārtoja šo vārdu, it kā izgaršojot. Varbūt esmu. Varbūt ne. Bet tavas atmiņas es vienmēr būšu dzīvs. Un arī šajā mājā.

Tas bija kaut kas negaidīts. Pendergasts brīdi ieklausijas savas izjūtās. Viņš apjautā, ka tulpas sagādātas drausmīgās, urdošas sāpes ir norimušas, vismaz pagaidam. Viņš nejuta neko ne pārsteigumu, pat ne atrautību no realitates. Laikam viņš bija nokļuvis kādas slepenas, paša neapjaustas zemapziņas dzīles.

— tev draud lielas briesmas, turpināja brālis. Varbūt ļaunākas par visu, kas līdz šim tevi piemeklējis. Ar nožēlu jaatzīst, ka šoreiz tās neesmu sagādājis es. Tāpēc jautāju vēlreiz vai tev nešķiet, ka mums pienācis laiks izrunāties?

— es nespēju tam pretoties, teica Pendergasts.

— tieši tā.

— un to nevar nonāvēt.

— taisnība. Tas aizies tikai tad, kad būs paveicis savu darbu. Taču tas nenozīme, ka to nevar savaldīt.

Pendergasts samulsa. — Kā to saprast?

— tu esi lasījis gramatas. Esi apguvis mācības. Tulpas ir neaprēķināmi radījumi, uz ko nevar pajauties.

Pendergasts nesteidzās atbildēt.

— tos var izsaukt kādam noteiktam mērķim. Bet, kad tie ir izsaukti, tie mēdz noklīst no ceļa, sākt rīkoties pēc sava prāta. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc tie var būt tik ļoti, ļoti bīstami, ja tiek izmantoti, tā sakot… bezatbildīgi. Un tieši to tu vari pavērst sev par labu.

— īsti nesaprotu.

— vai man tev viss japasaka priekšā, fruter21 ? Es taču teicu tulpu var pakļaut savai gribai. Ir tikai jāmaina tai mērķis.

— Es neko nespēju mainīt. Es jau cīnījos ar to līdz pat spēku izsīkumam taču tiku sakauts.

Diogens pasmīnēja. — Tieši tavā garā, Aloizij. Tu esi pārāk pieradis, ka viss ir viegli, un tāpēc, sastopoties ar grūtībām, sāc čīkstēt kā niķīgs bērns.

— man jau ir laupīts viss, kas raksturo mani ka cilvēku. Izsūkts ka smadzenes no kauliem. Nekas vairs nav palicis.

— tu maldies. Tev ir noplēsta tikai arēja čaula iedomātais prāta ierocis, kuru tu nesen piesavinājies. Tavas būtības dziļākais kodols ir palicis vismaz pagaidām. Ja tas būtu zudis, neatgriezeniski zudis, tu to justu un tad mēs tagad nerunātu.

— ko es varu darīt? Es vairs nespēju cīnīties.

— tā arī ir tava nelaime. Tu raugies uz to no nepareizas puses, ka uz cīņu. Vai esi aizmirsis visu, kas tev mācīts?

Kādu brīdi Pendergasts neizpratne skatijas uz brāli, lad pēkšņi viņš saprata.

— lama, viņš izdvesa.

Diogens pasmaidīja. — Bravo.

— kā… Pendergasts apklusa, tad turpināja: — kā tu to zini?

— tu pats arī to zini. Tikai uz brīdi biji pārāk… saspringts, lai to saskatītu. Tagad ej un negrēko vairs.

Pendergasts novērsa skatienu no brāļa un paraudzījās uz zeltainas gaismas strēlēm, kas iespraucas caur durvju režģiem. Ar vieglu izbrīnu viņš apjautā, ka baidas, ka neparko nevēlas iziet pa šim durvīm.

Dziļi ievilcis elpu, viņš pavēlēja sev atgrūst durvis vaļā.

Viņam atkal uzklupa alkatīga, plēsonīga tumsa. Atkal atgriezās badīgais, uzmācīgais rēgs, atkal viņš sajuta svešādību sevī, kas ielauzās gan viņa domās, gan ķermenī, saindējot arī jūtas un emocijas, pazemojot viņu daudz dziļāk, nesatigāk un atbaidošāk, nekā viņš spēja iztēloties savos ļaunākajos sapņos. Viņš jutās viens, tik ļoti neiedomājami viens, bez cerībām uz līdzjūtību vai palīdzību un tieši tās šķita pat ļaunāk par sāpēm.

Viņš atkal ievilka elpu, sakopojot pēdējās fiziska un garīga spēka atliekas. Viņš zināja, ka būs tikai viena iespēja pēc tam viņš būs neglabjami zudis, nebūtības aprīts.

Cik vien spēdams, atbrīvojis prātu no domam, viņš novērsa uzmanību no uzbrucēja un atcerējās lamas mācību par vēlmi. Viņš iztēlojas, ka peld ezera ar viegli sāļu ūdeni tieši ķermeņa temperatūrā, nenosakāmā krāsā. Iedomājās sevi nekustīgi guļam ūdeni. Tad un tas bija visgrūtākais viņš pamazam pārstāja pretoties.

— Vai tu baidies no iznīcības, viņš jautāja sev.

Pauze. — Nē.

— Vai uztraucies, ka tevi aprīs nebūtība?

Atkal pauze. — Nē.

— Vai esi ar mieru atteikties no visa?

— Jā.

— Atdot sevi visu?

Tagad jau ātrāk: — jā.

— Tad tu esi gatavs.

Viņa rokas un kājas krampjaini sarāvās un nodrebēja, tad atlaidās. Ar visu savu būtību ik muskuli, ik nervu šķiedru viņš juta, ka tulpa vilcinās. Iestājās savāds, neizsakāms un neaptverams sastinguma brīdis. Tad rēgs pamazam atlaida savu tvērienu.

Un tieši tajā mirklī Pendergasts savā apziņā uzbūra jaunu tēlu vienu, spēcīgu, nenovēršamu.

It kā no tālienes atkal atskanēja brāļa balss: vale, fraterti .

Atkal uz mirkli pazibēja Diogena seja. Tad, tikpat pēkšņi kā parādijies, viņš sāka izgaist.

— pagaidi, sauca Pendergasts. Neaizej!

— man jāiet.

— bet man jazina. Vai tu tiešam esi miris?

Diogens neatbildēja.

— kāpēc tu to darīji? Kāpēc palīdzēji man?

— es to nedarīju tevis deļ, atbildēja Diogens, bet gan sava bērna dēļ. Un viņš pazuda tumsas dzīles ar vieglu, noslēpumainu smaidu uz lūpām.

Konstansa sēdēja klubkrēsla pie Pendergasta kājām. Jau desmit reizes viņa bija pacēlusi ieroci un nomērķējusi viņa sirdi un desmit reizes atkal to nolaidusi. Viņa gandrīz, nepamanījā, ka kuģis atkal izslējās taisni un atsaka traukties uz priekšu lielā ātrumā. Viņas uztvere tas vairs nepastāvēja.

Ilgāk vairs nedrikstēja gaidīt. Bija pārāk nežēligi likt viņam ciest. Aizbildnis taču bija izturējies pret Konstansu labi, tāpēc viņas pienākums bija izpildīt viņa pēdējo gribu, bet, kāda tā ir, viņa nešaubījās. Stingri satvērusi ieroci, viņa atkal apņēmīgi pacēla to.

Pendergasta augums mežonīgi nodrebēja. Pēc mirkļa viņš atvēra acis.

— Aloizij? Viņa iejautājās.

Kādu brīdi viņš nekustējās. Tad tikko manāmi pamāja ar galvu.

Pēkšņi viņa pamanīja dūmu rēgu. Tas bija parādijies pie aģenta pleca. Tas brīdi nekustīgi karājās gaisā. Pēc tam sāka slīdēt te uz vienu, te otru pusi, gandrīz ka suns, meklējot pēdas. Drīz tas sāka virzīties projām.

— netraucē tam, čukstēja Pendergasts. Un uz mirkli Konstansu pārņēma bailes, ka aizbildnis vēl ir briesmīgas pārvērtības vara. Taču tad viņš atkal atvēra acis, paraudzijās viņā, un viņa uzreiz visu saprata.

— tu esi atgriezies, viņa teica.

Viņš pamāja ar galvu.

— kā?

Viņš atbildēja klusi, tikko dzirdami. — Spējas, ko ieguvu no Agozjena, tika sadedzinatas cīniņā. Līdzīgi kā, kausējot tēraudu, tiek sadedzinati visi sārņi. Paliek pāri… īstais.

Viņš vārgi pacēla vienu roku. Nesakot vairs ne vārda, Konstansa nometas uz grīdas un cieši satvēra to.

— ļauj man atpūsties, viņš izdvesa. Divas minūtes, ne vairāk. Pēc tam mums jāiet.

Viņa pamāja ar galvu un ieskatījās pulksteni uz kamīna dzegas. Viņai aiz muguras tulpa slīdēja projām. Viņa pagriezās un noraudzījās, ka tas lēni, bet nepielūdzami mērķtiecīgi slīdēja pāri bezsamaņa guļošajai Marijai, ārā pa kajītes durvīm un pazuda savos mīklainajos ceļos.

76

Lesērs raudzījās pa rezerves komandtiltiņa logiem. Kuģa priekšgals lielā ātrumā šķēla spēcīgos viļņus, tie sitas pret kuģa korpusu, zaļais ūdens ik pa brīdim apšļāca priekšējo kubriku. Migla sāka izklīst, lietus bija gandrīz norimis, un redzamība jau sasniedza gandrīz jūdzi.

Visi klusēja. Lesērs lauzīja galvu, gudrodams kādu glābiņu. Tādā nebija. Viņi varēja tikai verot elektronisko ierīču radījumus, bet nekādi nespēja tos ietekmet. Karšu ploteris radījā, ka Maitasputnu klintis ir divu jūras jūdžu attālumā tieši priekšā. Lesērs juta, ka pa seju plūst sviedri un asinis, kožot acis.

— Līdz sadursmei ar Maitasputnu klintīm četras minutes, paziņoja trešais kapteiņa palīgs.

Sardzes virsnieks stāvēja pie loga un saspringti raudzijās ārā, cieši sažņaudzis roka binokli. Lesērs iedomājās kāpēc gan viņam šķiet tik svarīgi saskatīt klintis. Tik un tā neko vairs nevarēja darīt. Itin neko.

Kempers uzlika roku viņam uz pleca. — Ser, manuprat, jums jādod rīkojums komandtiltiņa personālām ieņemt aizsardzības pozīciju… lai sagatavotos sadursmei.

Lesērs pamāja ar galvu, juzdams, ka sirds pamirsi. Viņš pagriezās un pacēla roku.

— virsnieki un komandtiltiņa personāls, viņš ierunājās. Visi apgulieties uz grīdas embrija poza, ar pēdām uz priekšu, paslēpjot galvu rokas. Sadursme nebūs īslaicīga. Necelieties, kamēr kuģis nav pilnība apstājies.

Sardzes virsnieks jautāja: — ser, vai es ari?

— jūs arī.

Jūrnieki negribīgi un neveikli sagulās uz grīdas aizsardzības pozīcija.

— ser, Kempers uzrunāja Lesēru. Mēs nevaram pieļaut, ka tik kritiska brīdi tiek ievainots kapteinis.

— tūlīt.

Lesērs pēdējoreiz ieskatījās videoekrānā, kas radīja galveno komandtiltiņu. Meisone joprojām mierīgi stāvēja pie stūres ka visparastākaja ikdienas brauciena, vienu roku viegli uzlikusi uz stūres rata, bet ar otru glāstija no cepures izslīdējušu matu cirtu.

Ar acs kaktiņu viņš pamanīja kaut ko aiz komandtiltiņa loga un pievērsa skatienu tam.

Tieši pretī, apmēram jūdzes attālumā no miglas iznira gaišs plankums, kas ātri partapa par robainu baltu joslu zem izplūdušas apvāršņa līnijas. Viņš uzreiz saprata, ka tie ir milzīgie viļņi, kas sitas pret Maitasputnu klinšu ārējo malu. Ar šausmam un apbrīnu viņš vērojā, ka varenie viļņi ceļas un sašķist pret ārējiem rifiem, saceļot šļakatas nelielu debesskrāpju augstuma. Bet aiz mutuļojošo balto udeņu mūra slējās klinšu blāķi ka drūma viņsaules cietokšņa melni, sabrukuši torņi.

Šis bija visbriesmīgākais, ko viņš jebkad bija redzējis ilgajos jūra pavadītajos gados.

— Gulieties, ser! Kempers sauca, gulēdams uz grīdas.

Taču Lesērs vilcinājās. Viņš nespēja atraut skatienu no nenovēršamas bojāejas vēstnešiem. Elli savam acīm redzējis tikai retais, un viņam šis mutuļojošo viļņu raganu katls un robainas klintis bija elle, viņa elle, daudz briesmīgākā par visam uguns liesmām un sēra smaku. Auksta, melna, bezdibeniga elle.

Ko viņi grib piemānīt? Neviens. Nepaliks dzīvs neviens.

Lūdzu, dievs, kaut tas notiktu ātri!

Tad viņš videoekrāna pamanīja kustību. Arī Meisone bija ieraudzījusi klintis. Viņa bija paliekusies uz priekšu, it kā cenzdamās ar gribasspēku vēl vairāk pasteidzināt kuģi pretī bojaejai. Bet tad notika kaut kas dīvains viņa salēcās un pagriezās, izbīlī raugoties uz kaut ko ārpus kameras redzesloka. Tad viņa ar neizsakāmu šausmu izteiksmi seja atkāpās no stūres. Viņa pazuda no ekrāna, un kādu brīdi nekas nenotika. Tad ekrāna parādījās savādi attēla traucējumi, gandrīz līdzīgi dūmu mākonim, kas aizslīdēja tajā paša virziena, kur bija pazudusi kapteine. Lesērs uzsita pa ekrānu, nospriedis, ka tā ir kāda tehniska kļūme, bet tad uz komandtiltiņa frekvenci noregulētajās austiņās atskanēja sirdi plosošs kliedziens - Meisones balss. Viņa atkal parādījās, steberēdama uz priekšu. Mākonis tas tiešam izskatījās pēc dūmiem vijās viņai apkārt, viņa smagi elpoja, ar rokām plosīdama savas drēbes un kaklu. Kapteines cepure nokrita, un brīvība izslīdējušie mati sāka mežonīgi plīvot. Viņas rokas un kājas savādi drudžaini raustījās it kā viņa cīnītos pati ar savu augumu. Lesēram tas biedējoši atgādinaja marioneti, kas pretojas rokai, kura to vada. Joprojām locīdāmas un ļodzīdāmās krampjos, Meisone piegāja pie vadības paneļa. Dūmu makoņa apņemtais augums vēl pēdējoreiz pulējās izrauties brīvībā. Tad Lesērs redzējā, ka viņa pastiepj roku un it kā negribīgi nospiež kādu pogu. Šķita, ka mākonis pārņem viņu vēl dziļāk, ielaužas viņas rīklē, kamēr viņa bezpalīdzīgi cīnījās it kā pret tukšu gaisu, bet rokas un kājas jau raustījās agonijā. Viņa nokrita ceļos, pacēlusi rokas ka lūgšanas karikatūra. Pēc tam kliegdama nogāzās uz grīdas, pazūdot no kameras redzesloka.

Kādu brīdi Lesērs nekustīgi stāvēja, pārsteiguma pārņemts, neticīgi raugoties ekrānā. Tad viņš paķēra rāciju un ieslēdza frekvenci saziņai ar apsargiem, kas dežurēja pie komandtiltiņa durvīm. Lesērs izsauc komandtiltiņa apsardzi. Kas tur, elle, notiek?

— nezinu, ser, atbildēja sargs. Bet treša līmeņa trauksme ir atcelta. Komandtiltiņa durvis tikko atkal atslēgtas.

— ko tad tu, pie velna, gaidi? Iebļāvās Lesērs. — Skrien iekšā un griez, stūri līdz galam pa kreisi, līdz galam pa kreisi, kusties, suņabērns, ātri, ĀTRI!

77

Emīlija Dālberga bija atstājusi rezerves komandtiltiņu un, klausīdama rīkojumam, devās atpakaļ uz savu kajīti. Kuģis, šķiet, joprojām virzījās uz priekšu ar maksimālo ātrumu. Viņa nokāpa pa kāpnēm uz devīto klāju, izgāja pa gaiteni un atkal nonāca uz balkona ar skatu uz lielo ātriju no augstākā stāva.

Viņa apstājās, ieraudzījusi sātriecošo postažu. Ūdens bija aizpludis uz apakšējiem klājiem, atstājot aiz sevis lūžņu kaudzes izmirkušas un salauztas mebeles, vadus, ūdenszāles, koka paneļus, saplēstus paklājus, un tā visa vidu arī dažus nekustīgus cilvēku ķermeņus. Gaiss oda pēc jūras ūdens.

Viņa zināja, ka jāiet uz kajīti un jagatavojas sadursmei. Viņa dzirdēja strīdu uz rezerves komandtiltiņa, noklausijas paziņojumu skaļruņos. Taču tad viņai ienāca prata, ka viņas kajīte šeit, uz devītā klājā, varbūt nemaz nav tik droša vieta. Viņa iedomājās, ka drošāk varētu būt uz kāda no zemākajiem atklātajiem klājiem, tuvāk kuģa pakaļgalam, kur viņa būs vistālāk no trieciena vietas un varbūt vēlāk varēs ielēkt jūrā. Protams, tā bija naiva cerība, taču risks šķita mazāks nekā tikt ieslodzītai kajīte simt divdesmit pēdas virs jūras līmeņa.

Viņa noskrēja leja pa kāpnēm vēl astoņus stāvus, tad izgāja cauri arkai un sāka virzīties uz kuģa pakaļgala pusi, lavierējot caur izmirkušajiem lūžņiem uz liela ātrija grīdas. "karaļa kroņa" elegantās tapetes bija notraipītas un nomelnējušas, un brunā josla uz sienas radīja ieplūdušā ūdens līmeni. Viņa pagāja garām sadauzītajām klavierēm un novērsa skatienu, ieraudzījusi no to korpusa izslejušos salauztu kāju.

Ta ka visi pasažieri bija patvērušies kajītēs, kuģis šķita savādi kluss, izmiris un rēgains. Bet tad viņa izdzirdēja tuvuma kādu skaņu šņukstēšanu un pagriezusies ieraudzīja apmēram vienpadsmit gadus vecu, izmirkušu zēnu bez krekla, paslēpušos lūžņu juceklī. Viņas sirds sažņaudzas līdzjūtībā.

Viņa piegāja pie zēna. — Sveiks, jaunekli, viņa to uzrunāja, cik mierīgi un bezrūpīgi spēdama.

Zēns izbrīna raudzījās viņā, un viņa pastiepa roku. — Nāc man līdzi. Es tevi izvedīšu no šejienes. Mani sauc Emilija.

Zēns satvēra viņas plaukstu, un viņa palīdzēja tam piecelties kājas, tad novilka žaketi un aplika sīkajam augumam. Zēns šausmās drebēja. Viņa aplika roku tam ap pleciem. Kur ir tava ģimene?

— mamma un tētis, viņš ierunājās ar britu akcentu. Es nevaru viņus atrast.

— turies pie manis. Es tev palīdzēšu. Mums nav daudz laika.

Zēns vēlreiz krampjaini iešņukstējās, un tad Emīlija veda viņu ārā no Liela ātrija, garām slegtajiem un pamestajiem Rīdžentstrītas veikaliem, pēc tam pa sānu gaiteni, kas veda uz atklāto klāju. Viņa apstājās avārijas stacijā, paņēma divas glābšanas vestes, un abi tas uzvilka. Tad viņa devās pie izejas durvīm.

— uz kurieni mēs ejam? Jautāja zēns.

— ārā, uz klāja. Tur būs drošāk.

Tikko viņa bija atvērusi durvis un palīdzējusi zēnam iznākt arā, viņu līdz ādai izmērcēja vēja nestas ūdens šļakatas. Virs galvas riņķoja lidmašīnas, nekā nespējot palīdzēt. Cieši turēdama zēna roku, viņa veda to pie margām, nolēmusi doties gar tām uz kuģa pakaļgalu. Motori piepūlē gaudoja un vibrēja, un milzīgais kuģis drebēja ka terjers, purinot zobos žurku.

Viņa pagriezās atpakaļ un paraudzijās uz zēnu. Iesim… viņa iesāka, bet tad vārdi vairs nenāca par lūpām. Pāri zēna plecam, aiz "Britānijas" priekšgala viņa pamanīja baltas, putojošas bangas, kas sitas pret milzīgu draudīgi melnu, zobainu klinšu sienu. Viņa nevilšus iekliedzās. Zēns pagriezās un paraudzijās atpakaļ. Nāvējošā cietokšņa mūris strauji tuvojās. Vairs nebija laika nokļūt kuģa pakaļgalā, nebija laika nekam citam, ka vienīgi turēties un sagatavoties triecienam.

Viņa saklausīja bangu dunoņu pret klintīm, dobju vibrāciju, kas šķita atbalsojamies visā auguma. Viņa apskāva zēnu. Paliksim tepat, viņa izdvesa. Notupsimies pie sienas.

Viņi patvērās pie virsbūves klāja sienas, zēns, atkal raudadams, piekļāvās viņai. Kaut kur virs galvas atskanēja kliedziens, sāpīgs ka vientuļas kaijas sauciens.

Ja viņai tagad būs jāmirst, viņa vismaz saglabās pašcieņu un mierinās vēl kādu cilvēcisku būtni. Viņa pieglauda zēna galvu sev pie krūtīm un, aizvērusi acis, sāka lūgt dievu.

Bet tad motora troksnis pārvērtās. Kuģis sasvērās, un tā gaita izmainījās. Viņa steidzīgi atvēra acis, gandrīz neuzdrošinadāmas cerēt. Taču tā tiešam bija kuģis sāka griezties. Piecēlusies viņa kopā ar zēnu atgriezās pie margām un, neticēdama savam acīm, vēroja, ka draudoša bangu robeža joprojām tuvojās, bet vairs ne tik ātri. Kuģis turpināja mainīt kursu, un arvien augstāki viļņi sitās pret tā korpusu, šļācot gaisa milzīgas ūdens šaltis, taču to starplaikos Dalberga redzēja melnās klintis slīdam garām kuģa priekšgalam tās griezās, griezās -, un tad jau viņi virzījās tam paralēli, un biedējošo balto putu josla paslīdēja garām labā borta pusē, tuvākās klintis gandrīz ar roku aizsniedzamas, bet kuģis peldēja tām garām, ar priekšgalu šķaidot stāvos viļņus.

Un tad pēkšņi pēdējais draudīgais klinšu zobs bija pazudis aiz kuģa pakaļgala, un kuģis devās tālāk, tagad manāmi ienāk. Un motoru gaudoņai un viļņu dunai piebalsoja vēl kāda skaņa sajūsmas gaviles.

Viņa uzrunāja zēnu: vai iesim tagad pameklēt tavu mammu un tēti? Un, ar trīcošām kājām soļojot atpakaļ uz klāja durvīm, Emīlija Dalberga atļāvās atviegloti pasmaidīt.

78

Skots Blekberns sakrustotām kājām sēdēja Penshersta trīsstāvu apartamentu drupās. Kajītes salonā valdīja neiedomājama postaža retās porcelānā figūras, vērtīgie kristālā trauki, izcilās eļļas gleznas, nefrīta un marmora skulptūras, tagad pārvērtušās lūžņos, juku jukām mētājās uz grīdas un bija haotiski atsviestas pie sienas.

Blekberns neko no tā visa nemanīja. Katastrofas trauksmes laiku viņš bija pārlaidis sienas skapī kopā ar savu dārgāko, vērtīgāko, vienīgo īpašumu, piekļāvis to sev un sargādams no briesmām. Un tagad, kad visļaunākais bija garām un kuģis devās uz ostu, par ko viņš ne mirkli nebija šaubījies, viņš atkal bija rūpīgi piekāris dārgo relikviju salonā pie zelta āķa.

Viņa īpašums - tas gan nebija īsti pareizi. Drīzāk viņš piederēja tam.

Ciešāk savilcis mūka tērpu ap atlētisko augumu, viņš apsēdas lotosa pozā uz grīdas Agozjena priekšā, ne uz mirkli neļaudams skatienam pievērsties Mandalai. Viņš bija viens, par laimi, pavisam viens privātā istabene bija pazudusi, varbūt gājusi bojā, viņam bija vienalga un neviens nevarēja iztraucēt viņa saziņu ar bezgalīgajiem un nebeidzamajiem spēkiem. Viņa augums nodrebēja neapzināta prieka, vēl tikai paredzot gaidamo. Tas bija ka narkotika vislieliskākā, pacilajošā, atbrīvojošā narkotika un viņam tās nekad nebūs gana.

Drīz šādu tieksmi izjutīs visa pasaule.

Viņš sēdēja mierīgi, vienlaikus palēninot sirdsdarbību un domas. Beidzot, tik mokoši un reize saldkaisli lēni viņš pamazam pacēla galvu un pievērsa skatienu Agozjena bezgalīgajai brīnumu un noslēpumu valstībai.

Taču šajā brīdi viņa apslēptaja pasaule kaut kas ielauzās. Neizprotams vēsums lika viņam zem zīda apmetņiem nodrebēt. Viņš sajuta kādu smaku piepildām telpu sēņu un meža biezokņu dvingu, kas pilnīgi parmaca sviesta sveču maigo aromātu. Nemiers aizdzina patīkamo gaidu un vēlmju noskaņu. Gandrīz šķita, it ka… bet nē, tas nav iespējams.

Pēkšņi viņš pagriezās un bažīgi paraudzijās par plecu. Neizsakāmās šausmās un izmisumā viņš to ieraudzīja tas nevajāja ienaidnieku, bet gan uzglūnēja viņam gluži taustami sajūtamā badīgā alkatībā. Viņš steidzīgi piecēlās, bet rēgs jau uzklupa viņam, piepildot viņa ķermeni un domas ar savu ugunīgo, nepārvaramo kāri. Viņš kāpās atpakaļ, aizžņaugti iekliegdamies, paklupa pret galdiņu, nogāzās uz grīdas un juta, ka tiek izsūkta viņa dziļākā būtība, ka viņš neglābjami un neatgriezeniski pazūd melnā, draudošā nebūtībā, no kuras vairs nav atpakaļceļa…

Drīz Penshersta trīsstāvu apartamentos atkal iestājās klusums. Gārdzošie kliedzieni un cīņas troksnis izgaisa sāļajā, dūmainajā gaisa. Pagāja minūte, vēl viena. Un tad kāds atslēdza durvis. Ienāca īpašais aģents Pendergasts. Viņš apstājās pie durvīm un ar bālajām acīm nopētīja postažas ainu. Tad, veikli un nekļūdīgi ka kaķis manevrēdams sadragāto mākslas darbu jūklī, viņš iegāja salonā. Skots Blekberns nekustīgi gulēja uz paklāja, viņa rokas un kājas bija sažuvušas un greizi sagriezušās, it kā no viņa ķermeņa būtu izsūkti visi kauli, cīpslas un iekšējie orgāni, atstājot tikai tukšu, ļenganu ādas čaulu. Pendergasts uzmeta viņam tikai paviršu skatienu.

Pārkāpis pāri līķim, viņš tuvojās Agozjenam. Ļoti piesardzīgi novērsis skatienu, viņš pastiepa roku, ka sniegdamies pēc indīgas čūskas. Viņš apklāja gleznu ar zīda pārsegu, rūpīgi aptaustīja visus stūrus, lai pārliecinātos, ka tā ir aizsegta pilnībā. Pēc tam tikai pēc tam viņš pagriezās ar seju pret Mandalu, noņēma to no zelta āķa, uzmanīgi sarullēja un paslēpa padusē. Tad viņš veikli un klusi atstāja kajīti.

79

"Britānijas" drošības dienesta priekšnieks Patriks Kempers stāvēja uz komandtiltiņa un vēroja, ka garām slīd kebota tornis kalna virsotnē pie ieejas Sentdžonas osta. Virs galvas parkšķeja helikoptera spārni, vedot projām no kuģa smagi ievainotos pasažierus. helikopteri lidoja visu laiku, kopš pierima vētra un kuģis bija pienācis pietiekami tuvu krastam. Spārnu troksnis mainījās, kad lidaparats paceļas augstāk un devās projām, uz brīdi parādoties aiz komandtiltiņa loga, tad tas pagriezās un pazuda augstu debesis. Kuģis izskatījās pēc karadarbības zonas, un arī Kempers jutās ka kaujas nomocīts kareivis, kas atgriežas no frontes.

Lielais kuģis izbrauca cauri šaurumam un turpināja palēnināt gaitu, tā divas dzenskrūves griezās drebēdāmas. Lesērs un Sentdžonas ostas locis pūlējas kopīgiem spēkiem novaldīt neveiklo kuģi. Zaudējusi divus rotējošos ārējos motorus, "Britānija" bija kļuvusi neveikla ka peldošs beigta vaļa ķermenis. Vienīga piestātne Sentdžona, kas varēja uzņemt milzīgo kuģi, bija konteineru osta, un tagad tas ar divu velkoņu palīdzību tuvojās galamērķim. Parādijās gara, aprūsejusi platforma ar milzīgu konteineru ceļamkrānu puduri. Piestātni steidzīgi bija atbrīvojis kāds lielais kravas kuģis, kas tagad bija noenkurojies ostā.

Kamēr "Britānija" turpināja griezties uz piestātnes pusi, Kempers nodomāja, ka krastmala izskatās ka katastrofu filmas uzņemšanas laukumā. Tur stāvēja desmitiem avarijas, ātrās palīdzības un ugunsdzēsēju mašīnu, morga un policijas busiņu, kas bija gatavi uzņemt mirušos un ievainotos. Zvēroja starmešu un bākuguņu jūra, tālumā kauca sirēnas.

Kempers bija pārguris līdz nemaņai. Galva dunēja un acis miglojas no miega trūkuma un nemitīga stresa. Tagad, kad pārbaudījums bija gala, viņš sāka apcerēt gaidāmas sēkas izmeklēšanas komisijas sēdes, liecību sniegšanu, tiesas pravas, avīžnieku uzmācību, kaunu un apvainojumus. Protams, vispirms būs jaatrod vainīgais. Kempers labi zināja, ka vaina tiks uzvelta tieši viņam ka drošības dienesta vadītajam un arī Lesēram, kurš bija viens no krietnākajiem cilvēkiem, ar ko viņš bija strādājis kopā. Viņiem būs paveicies, ja izdosies paglābties no kriminālām apsūdzībām, sevišķi Lesēram. Katers bija palicis dzīvs un kļuvis par nesamierināmu ienaidnieku.

Kempers palūkojas uz Lesēra, kurš kopā ar ostas loci bija noliecies pie ecdis, un iedomājās, kas gan pašlaik notiek kapteiņa palīga galvā. Vai viņš apzinājās, kas viņu sagaida? Protams, apzinājas viņš taču nebija muļķis.

Tagad "Britānija" virzījās uz priekšu tikai ar velkoņu spēku, kas to pamazam ieveda piestātnē. Vīrs torņa ostas tālākaja puse gaisa lidinājās preses helikopteri, kas netika ielaisti ostas gaisa telpa, tomēr arī no turienes varēja gluži labi visu nofilmēt. Bez šaubam, smagi cietušas "Britānijas" neveiklā ienākšana ostā jau šajā paša brīdi tika parraidita tiešajā ēterā miljonos televīzijas ekrānu. Šī bija viena no ļaunākājām vai vismaz dīvainakājām kuģu katastrofam jaunāko laiku vēsturē.

Viņš norija siekalas jāsāk pie tā pierast. Ar šādu slavu viņam tagad būs jādzīvo visu atlikušo mūžu Patriks Kempers, drošības dienesta priekšnieks "Britānijas" pirmajā braucienā. Tā viņu pavadīs līdz pat nāves stundai. Ne pārāk glaimojoša slava.

Izmetis no galvas drūmās domas, viņš pievērsa uzmanību kuģa novērošanas kameru videoekrāniem. Visas sistēmas vismaz tika stabilizētas tiesa gan, par pašu kuģi to nevarēja teikt. Viņš varēja tikai iztēloties, ka tas izskatās no ostas puses zemāko klāju logi un balkoni bija viļņu izdauzīti, sestais klājs labā borta pusē pēc sadursmes ar "Grenfellu" atrauts vaļā ka sardīņu karba. Iekštelpas izskatījās vēl ļaunāk. Kamēr kuģis gausi tuvojās Sentdžonai, Kempers bija aplūkojis apakšējos klājus. Viļņi bija saplēsuši visus stiklus kreisā borta puse zemāk par ceturto klāju logus, skatlogus, balkonus. Ūdens bija ielauzies veikalos, restorānos, kazino un gaiteņos, spēcīga straume salaužot visu, sagažot kaudzes un atstājot aiz sevis viesuļvētras cienīgu postažu. Apakšējos klājos oda pēc jūras ūdens, bojātās pārtikas un līķiem. Viņu pārņēma šausmas, ieraugot, cik daudzi cilvēki ir šajā iepludušajā ūdeni noslīkuši vai ka citādi gājuši bojā. Sakropļotie nedzīvie ķermeņi mētājās visapkārt, daži bija drausmīgi iespruduši lūžņu kaudzēs, citi pat karājās pie griestu konstrukcijām. Dzīvību bija zaudējuši vairāk nekā divsimt piecdesmit pasažieri un komandas locekļi, un gandrīz tūkstoš cilvēki bija ievainoti.

Velkoņi lēnam virzīja lielo kuģi uz piestātni. Kempers aiz komandtiltiņa loga dzirdēja tālu sirēnu kaukšanu un skaļruņos izkliegtas komandas avarijas dienesti gatavojas saņemt simtiem ievainoto, kas vēl atradās uz kuģa klāja.

Viņš noslaucīja sviedrus no sejas un atkal pārlaida skatienu drošības sistēmu paneļiem. Nedrīkstēja aizmirst brīnumu, ka tik daudzi no viņiem vēl joprojām ir dzīvi, brīnumu, kas notika uz komandtiltiņa īsi pirms sadursmes ar Maitasputnu klintīm. Šo brīnumu viņš nespēja izskaidrot un nespēs nekad.

Kuģis sprīdi pa sprīdim tuvojās piestātnei. Krasta tika izsviestas lielās troses, un ostas strādnieki nostiprināja tās pie masīviem pietauvošanas pāļiem. Lesērs atrāvās no vektora radara. Kempera kungs, viņš ierunājās pārgurušā balsi. Mēs piestāsim krasta pēc desmit minūtēm. Lūdzu, parraidiet mūsu apspriesto paziņojumu par izkāpšanas kārtību.

Kempers pamāja ar galvu, ieslēdza raidīšanas sistēmu un ierunājās komandtiltiņa mikrofona: uzmanību visiem pasažieriem un komandas locekļiem! Pēc desmit minūtēm kuģis piestās krastā. Pirmie tiks evakueti smagi ievainotie. Atkārtoju: pirmie tiks evakuēti smagi ievainotie. Visiem pārējiem japaliek savus kajītēs vai kinoteātri "Belgravia" un jāgaidu turpmāki norādījumi. Paldies.

Kempers dzirdēja savu balsi komandtiltiņa skaļruņos, bet gandrīz nepazina to. Tā izklausijas ka miroņa balss no viņpasaules.

80

No agra rīta debesim smidzinaja sīkas lietus lāses. Lesers stāvējā, atbalstījies pret tīkkoka margam "Britānijas" priekšgalā un noraudzījās uz milzīgo kuģi. Viņš redzēja tumšās pasažieru straumes, kas plūda uz priekšu pa klājiem, cauri lietus čaboņai dzirdēja to ķildīgas balsis, strīdoties par uzkāpšanas secību uz trapa, jo katrs centās atstāt kuģi pēc iespējas ātrāk. Lielāka daļa ātrās palīdzības mašīnu jau bija aizbraukušas, un bija pienācis laiks izkāpt krasta pasažieriem, kuri nebija cietuši. Par plecu viņš redzēja ostmalā sastājušās autobusu rindas gatavība vest cilvēkus uz tuvākās apkārtnes viesnīcām un vietējo iedzīvotāju brīvprātīgi piedāvātājām mājam.

Kamēr matroži gatavojas atraisīt virvi trapa priekšā, pasažieru skaļās sūdzības un draudi parkliedza komandas locekļu balsis. Lesērs brīnījās, ka gan šiem ļautiņiem vēl pietiek spēka dusmoties. Viņiem taču bija japateicas liktenim, ka palikuši dzīvi.

Pasažieru plūsmas virzīšanai un regulešanai steigā bija ierīkoti nožogojumi ar virvēm, celtniecības lenti un pārvietojamam barjeram. Rindas priekšgalā viņš redzēja Kemperu, kas laikam deva pēdējos rīkojumus saviem drošībniekiem katrs pasažieris bija jānofotografē un japieraksta tā vārds. Tas attiecās uz visiem bez izņēmuma tādi bija karaliskas jātnieku policijas rīkojumi. Pēc tam katram bija jadodas uz norādīto autobusu.

Tas viņiem nepatiks, Lesērs zinaja. Taču korporācijai bija nepieciešama kāda oficiāla izkāpušo pasažieru uzskaite, lai varētu atšķirt pazudušos no ievainotajiem un veselajiem. Fotogrāfijas korporācijai bija vajadzīgas tādēļ, Lesēram tika paskaidrots, lai sveiki un veseli palikušie pasažieri vēlāk neiedomātos iesūdzēt viņus tiesā par neesošiem savainojumiem. Galu galā, pat pēc visa notikušā, pats svarīgākais bija nauda.

Tika atvērti trapa vārti, un tumša pasažieru straume viļņodamās sāka plūst lejā kā juceklīga bēgļu kolonna. Un, protams, tas jau bija sagaidams, pats pirmais nokāpa drukna auguma vīrs netīrā smokingā, pagrūdis nost sievietes un bērnus. Viņš rikšiem metās leja pa rampu, aurodams tā, ka bezvējā viņa balss bija sadzirdama kuģa priekšgala: velns un elle, es gribu runāt ar priekšnieku! Neļaušu sevi fotografēt kā tādu noziedznieku!

Viņš izlauzās caur izkāpšanas komandas vīru rindu trapa apakšgalā, bet palīgā piesauktie Sentdžonas ostinieki un jātnieku policijas virsnieki nekādas vaļības nepieļāva. Viņi aizšķērsoja kašķīgajam vīram ceļu un, kad tas pretojās, uzlika viņam rokudzelžus un aizveda pie malas.

— Novāciet rokas! Vīrs klaigāja. Kā jūs uzdrošināties? Es Ņujorkā pārvaldu divdesmit piecus miljardus dolāru vērtu finanšu fondu! Kas te ir komunistu Krievija, vai?

Viņu ātri vien pavadīja uz tuvuma gaidošo policijas busiņu un iestūma tajā, bet viņš turpināja aurot. Šķiet, ka viņa liktenis pārējiem pasažieriem uzreiz laupīja vēlmi rīkot skandālus.

Lesērs centās neklausīties skaļajās sūdzībās un dusmu izvirdumos. Viņš saprata, kāpēc cilvēki ir sašutuši, un juta tiem līdzi, taču svarīgākais joprojām bija tas, ka šis bija visātrākais veids, ka dabūt tos nost no kuģa. Un vēl taču būs jaatrod sērijslepkava.

Pienāca Kempers, nostājās līdzas, atspiedies pret margam, un no augšās noraudzijās uz ļaužu plūsmu. Viņi brīdi klusēdami stāvējā, noguruši, saprazdamies bez vārdiem. Nekā vairs nebija, ko teikt.

Lesēra domas pievērsās gaidamājai izmeklēšanai. Viņš iedomājās, kā gan spēs izskaidrot tā dīvaina… radījuma uzbrukumu Meisonei viņa acu priekšā. Tas bija kā ļaunais gars vai dēmons. Kopš brīža, kad tas notika, viņš bija neskaitāmas reizes atmiņā pārcilājis šo atgadījumu, taču nekādi nespēja apjēgt, kāda velna būšana tā bija. Ko teikt komisijai? Es redzēju, kā kapteinei Meisonei uzbruk rēgs? Lai ka arī viņš formulētu savu atbildi, visi tik un tā nodomās, ka viņš izvairas stāstīt patiesību, ir zaudējis prātu vai vēl ļaunāk. Nē, viņš nedrīkst teikt patiesību par redzēto. Nekad. Labāk viņš teiks, ka Meisonei uznāca kaut kāda lēkme, varbūt epilepsija, bet visu pārējo noklusēs. Lai tiesu medicīnas eksperti noskaidro, kas noticis viņas ļenganajam, sašļukušajam augumam.

Viņš nopūtās, vērodams, ka bezgalīgās ļaužu rindas gausi virzās uz priekšu smidzinošajā lietū. Tagad viņi vairs nepavisam neizskatījās tik lepni un bagāti tagad viņi bija kļuvuši par bēgļiem.

Viņa domas nenovēršami atkal atgriezās pie redzētā. Varbūt viņš nekādus brīnumus neredzēja varbūt video novērošanas sistēmai bija kāda tehniska kļūme. Tiešām, varbūt tas bija kāds puteklis, uzkritis uz kameras objektīva, simtreiz palielinats un kuģa motoru vibrācijas sašūpots. No stresa un pārgurumā viņam sāka rādīties neesoši mošķi.

Jā, tā tas arī bija. Ka gan citādi.

Bet tad viņš atcerējās uz komandtiltiņa atrasto kapteines Meisones līķi ērmīgu, ļenganu ka maisu, ar putrā sašķaidītiem kauliem…

Viņš uztrūkās no šīm domam, ieraugot tuvojamies pazīstamu stāvu druknu vīru ar spieķi rokā un baltu neļķes ziedu pie elegantas žaketes atloka. Lesēram uzreiz uzmācās nelabums tas bija Lans Eljots, "Polārzvaigznes līnijas" galvenais direktors. Protams, viņš bija ieradies, lai pats personiski vadītu Lesera publisko pazemošanu. Kempers viņam līdzās klusi, aizžņaugti ievaidējās. Lesērs norija siekalas, būs vēl ļaunāk, nekā viņš bija gaidījis.

Eljots pienāca. — Kapteinis Lesērs?

Lesērs izslējās. — Jā, ser.

— es velētos jūs apsveikt.

Tas bija tik negaidīti, ka Lesērs uzreiz nesaprata, vai dzirdējis pareizi. Varbūt tas bija halucinācijas dieva vārds, viņš bija tā pārguris, ka varēja sākt murgot.

— ser? Viņš bažīgi parjautāja.

— pateicoties jūsu drosmei, jūrnieka meistarībai un veselajam saprātam, "Britānija" vēl joprojām turas uz ūdens. Es vēl nezinu visu par notikušo, taču no tā, ko zinu, var spriest, ka viss varēja beigties pavisam citādi. Es vēlējos ierasties un pateikties jums personiski. Un viņš pastiepa roku.

Juzdamies kā sapnī, Lesērs paspieda to.

— ļaušu jums turpināt izkāpšanu. Bet, kad pasažieri būs atstājuši kuģi, varbūt varesiet izstāstīt man visu par notikušo?

— protams, ser.

— un vēl ir jautājums par "Britāniju".

— jautājums, ser? Es īsti nesaprotu.

— kad kuģis būs salabots un sakārtots, tam vajadzēs jaunu kapteini, vai ne? Viegli pasmaidījis, Eljots pagriezās un devās projām.

Pirmais ierunājās Kempers. — Sasodīts, nespēju noticēt, -viņš nomurmināja.

Lesērs arī ar pūlēm spēja noticēt dzirdētajam. Varbūt tas bija tikai "Polārzvaigznes" sabiedrisko attiecību triks uzdot viņus par varoņiem, kas izglābuši vairāk nekā divarpus tukstošu pasažieru dzīvību. Varbūt arī ne. Lai ka būtu, viņš lieki nelauzis galvu. Un labprāt izstāstīs kliotam visu par notikušo -gandrīz visu…

Viņa domas partrauca jātnieku policijas virsnieks.

— kurš no jums ir Kempera kungs?

— es esmu Kempers, atbildēja drošības dienesta priekšnieks.

— ar jums vēlas runāt kāds kungs no FIB.

Lesērs ieraudzīja, ka no virsbūves ēnas parādas slaida auguma vīrietis. Tas bija FIB aģents Pendergasts.

— ko jūs velaties? Jautāja Kempers.

Pendergasts iznāca gaismā. Viņš bija terpies melnā uzvalkā, un viņa seja bija tikpat bāla un izmocīta ka visiem šī neveiksmīga kuģa pasažieriem. Viena roka viņš turēja garenu, šauru mahagonija kasti. Viņam līdzās, pieķērusies pie otras rokas, stāvēja jauna sieviete ar īsiem tumšiem matiem un ļoti nopietnam acīm.

— pateicos jums, Kempera kungs, par šo interesanto ceļojumu. To pateicis, Pendergasts atbrīvoja roku no jaunas sievietes tvēriena un sāka kaut ko meklēt nelielajā ceļasomā.

Kempers pārsteigts raudzijās uz aģentu. Kuģa virsnieki neņem dzeramnaudas, viņš strupi iebilda.

— šo dzeramnaudu gan jūs pieņemsiet, atbildēja Pendergasts, izvilkdams no somas brezenta ietītu paciņu. Viņš pasniedza to Kemperam.

— kas tas ir? Kempers jautājā, paņemdams paciņu.

Pendergasts neko vairs neteica. Tikai pagriezās un kopā ar sievieti atkal pazuda agra rīta krēsla, lai pievienotos aizejošo pasažieru rindām.

Lesērs vēroja, ka Kempers attin brezentu.

— izskatās pēc jūsu trīssimt tūkstoš mārciņām, viņš secinaja, kamēr Kempers pārsteigts noraudzijās uz netīrajam banknošu paciņam.

— Visdivainakais cilvēks, ko jebkad esmu saticis, Kempers klusi pie sevis nomurmināja.

Lesērs to nedzirdēja. Viņa domas atkal bija pievērsušas rēgainajam mākonim, kas bija uzklupis kapteinei Meisonei.

Epilogs

Polunas ieleja beidzot bija atnākusi vasara. Čangpo upe mutuļoja akmeņainajā gultnē, bagātigi saņemot udeņus no kustošajiem augsto kalnu sniegiem. Ielejas plaisas un iedobēs bija saplaukuši ziedi. Vīrs klinšu grēdam lidinājās melni ērgļi, un to spalgie kliedzieni atbalsojās pret milzīgo granīta sienu ielejas augšgala, sasaucoties ar ūdenskrituma dārdoņu pret klintīm. Tālāk slējās trīs varenie milzeņi Daulagiri, anapurna un manaslu, ietinušies mūžīgajos ledājos un sniegos ka trīs salti un nepielūdzami karaļi.

Pendergasts un Konstansa jāja viens otram līdzās pa šauro taku, vedot pavada poniju, kuram uz muguras bija piesieta brezenta ietīta garena kaste.

— cerams, ka nokļūsim tur pirms saulrieta, ieminējās Pendergasts, raudzīdamies uz tikko samanāmo taku, kas vijās augšup pa granīta sienu.

Viņi atkal kādu brīdi jāja klusēdami.

— man tas šķiet tik savādi, atkal ierunājās Pendergasts, ka rietumos, kur tik daudzas jomas panākts liels progress, jautājumos par cilvēka prāta dziļākajiem procesiem vēl joprojām valda viduslaiku tumsonība. Agozjens ir lielisks piemers tam, cik daudz lielāki ir austrumu sasniegumi šajā joma.

— vai tev ir vēl kādi pieņēmumi par to, ka tas iedarbojās?

— patiesību sakot, es nejauši atradu rakstu laikraksta times, kas varētu ieviest zināmu skaidrību. Tas bija par kādu nesen atklātu matemātisku objektu, kas pazīstams ar nosaukumu e8.

— e8?

— to atklāja Masačusetsas tehnoloģiju institūta zinātnieku grupa. Superdators darbojas četrus gadus, atrisinaja divsimt miljardus vienādojumu, lai uzzīmētu tā attēlu turklāt vēl it kā visai nepilnīgu. Avīzē bija tā aptuvena reprodukcijā, un mani pārsteidza tā līdzība Agozjena Mandalai.

— ka tas izskatās?

— visai neaprakstami neticami sarežģīts attēls, ko veido savstarpēji savienotas līnijas, punkti un virsmas, sfēras sfēru iekšienē, kas aizņem gandrīz divsimt piecdesmit matematiskas dimensijas. Zinatnieki apgalvo, ka e8 esot vissimetriskākais iespējamais objekts. Vēl vairāk fiziķi doma, ka e8 varētu būt visuma dziļas iekšējās strukturas attēlojums, laiktelpas patiesa ģeometrija. Grūti noticēt, ka pirms tūkstoš gadiem mūki Indija kaut ka atklāja šo apbrīnojamo attēlu un atveidoja to glezna.

— Es tomēr nesaprotu. Ka cilvēka prāts var mainīties tikai no skatīšanas uz šādu attēlu?

— nevaru droši teikt. Tā ģeometrija kaut ka aktivizē smadzeņu nervu tiklus. Ja velies rada rezonansi. Varbūt mūsu smadzeņu dzīlēs arī ir atspoguļota visuma pamatu ģeometrija. Agozjens ir pārsteidzošs neiroloģijas, matematikas un misticisma apvienojums.

— tiešam apbrīnojami!

— austrumu filosofija un misticisma daudz kas trulajiem rietumnieku prātiem vēl nav aptverams. Bet mēs sākam parvarēt šo atpalicību. Piemēram, harvārda universitātes zinātnieki tikko sākuši pētīt Tibetiešu meditatīvas prakses ietekmi uz pratu un ar lielu pārsteigumu atklājuši, ka tā izraisa paliekošas izmaiņas smadzenes un organisma.

Viņi bija nonākuši pie čangpo upes. Šķērsošanas vieta tā bija sekla un plata, ūdens līksmi čalojā, plūzdams akmeņainaja gultne. Zirgi piesardzīgi spēra soli straume ūn apdomīgi šķērsoja upi. Iznākuši otrā krasta, viņi devās tālāk.

— un dūmu rēgs? Vai tam arī ir kāds zinātnisks izskaidrojums?

Konstansa, visam ir zinātnisks izskaidrojums. Pasaulē nav ne brīnumu, ne maģijas ir tikai zinātne, kas vēl nav atklāta. Dumu regs, protams, bija tulpa jeb "domu forma" būtnē, kas radīta no īpaši sasprindzinātās, koncentrētas iztēles.

— mūki man iemacija dažas tulpu radīšanas metodes, taču brīdināja, ka tas ir bīstami.

— tas ir ārkārtīgi bīstami. No rietumniekiem pirmā šo parādibu aprakstīja franču pētniecē aleksandra davida-nila. Viņa apguva tulpu radīšanas noslēpumus netālu no šejienes, pie manosavaras ezera. Viņa joka pēc gribēja to izmēģināt un iztēlojas mazu, resnu, priecīgu mūku, vārda brālis taks. Sākumā tas pastāvēja tikai viņas prata, bet vēlāk sāka iegūt pats savu apveidu un laiku pa laikam parādījās nometnē, biedēdams pārējos ceļabiedrus. Lād sākas nelaimes zinātniece vairs nespēja valdīt par mūku, un tas sāka pārveidoties par citu būtni, lielāku, slaidaku un daudz ļaunāku. Tas sāka dzīvot pats savu dzīvi, tāpat kā dumu regs. Zinātniece mēģināja to iznicināt, atkal ievelkot sava prata, bet tulpa nikni pretojas, un izcēlās īsta psihiska kaujā, kas gandrīz nogalināja dāvidu-nilu. Tulpu uz. "Britānijas" klāja bija radījis mūsu draugs Blekberns, un tas nogalināja savu rādītāju.

— tad jau viņš bija šis mācības adepts.

— jā. Viņš jaunība ceļoja un studēja sikima. Viņš uzreiz saprata, kas ir Agozjens un ka to var izmantot par lielu nelaimi Džordanam Ambrosam. Agozjena nonākšana pie Blekberna nebija nejaušība. Tā pārvietošanas pasaule nekad nav pakļauta nejaušībai. Varētu pat teikt, ka Agozjens meklēja Blekbernu, izmantodams Ambrosu ka starpnieku, Blekberns ar saviem miljardiem un veiksmīgo interneta biznesu bija vispiemerotakais cilvēks Agozjena attēla izplatīšanai visa pasaule.

Kādu brīdi viņi turpināja ceļu klusēdami. Vai zini, ierunājās Konstansa, tu man tā arī nepaskaidroji, ka uzsūtīji tulpu kapteinei Meisonei.

Pendergasts uzreiz neatbildeja. Sīs atmiņas vēl bija pārāk sāpīgas. Beidzot viņš sāka stāstīt: kad es atbrīvojos no tā gūsta, es izveidoju prāta tikai vienu tēlu agoz.jenu. Varētu teikt, ka es iedvesu šo tēlu tulpam. Devu tam jaunu vēlmi.

— tu mainīji tā upuri.

— pareizi. Kad tulpa atstāja mūs, tas devās meklēt citas dzīvas būtnes, kas arī ir skatījušas uz Agozjenu. Un Meisones gadījuma viņa vismaz netieši bija nolēmusi to iznicināt. Tāpēc tulpa nogalināja tos abus.

— un pēc tam?

— man nav ne jausmas, kur tas palika. Tika apiets pilns aplis, tāpēc varbūt tas atgriezās tur, no kurienes tas lika izsaukts. Vai arī vienkārši izgaisa nebūtībā līdz ar sava radītāja nāvi. Būtu interesanti uzzināt, ko mūki domā par to.

— tad jau galu gala tas izdarīja labu darbu.

— tā varētu teikt taču es šaubos, vai šis radījums vispār saprot, ko nozīme labs darbs, un vai piešķir tam kādu nozīmi.

— tomēr tu ar tā palīdzību izglābi "Britāniju".

— tas tiesa. Un tāpēc man ir mazliet vieglāk ap sirdi par savu kļūdīšanos.

— kļūdīšanos? Kādu?

— pieņemot, ka visas slepkavības ir viena cilvēka pasažiera roku darbs, patiesiba Blekberns nogalināja tikai vienu upuri, turklāt uz sauszemes.

— tik briesmīgi un dīvaini. Šķiet, ka Agozjens atver kādas durvis, atbrīvojot cilvēka dziļi slēptos primitīvākos un nežēlīgākos instinktus.

— jā. Un tas arī man sajauca prātu līdzīgais rokraksts. Es pieņēmu, ka visas slepkavības pastrādāja viens un tas pats cilvēks, lai gan vajadzēja saprast, ka ir divi dažādi slepkavas, kuri darbojas viena un tā paša ļaunā spēka Agozjena ietekme.

Viņi bija nonākuši stāvas klinšu takas pakajē. Pendergasts nokāpa no zirga un lūgšanā uzlika roku uz milzīgā mani akmens. Konstansa sekoja viņa piemēram, tad viņi devās augšup pa taku, vedot zirgus pavada. Beidzot viņi nonāca virsotnē, izgāja caur pamesto ciematu, līdz, apgajuši ap kalna kori, ieraudzīja (isalrigčongas klostera smailos jumtus, torņus un slīpos mūrus. Viņi pagāja garām sīkiem akmeņiem apbirušajai nogāzei, kur saule bāloja kauli, bet maitasputnu tuvuma nebijā, un nonāca pie klostera vārtiem.

Ārējā mūra vārti atvērās, vēl pirms viņi bija pie tiem pienākuši. Viņus sagaidīja divi mūki viens aizveda zirgus, kamēr Pendergasts noņēma ponija nastu. Viņš pasita kasti paduse un kopā ar Konstansu sekoja mūkam pa dzelžiem apkaltajam durvīm tumšajas klostera telpas, kur smaržoja pēc dūmiem un sandalkoka. Pienāca vēl viens mūks ar misiņa svečturi un veda viņus dziļāk klosterī.

Viņi iegāja telpa, kura atradās padmasambhavas tantriska Budas zelta statuja. Mūki jau bija sapulcējušies uz akmens soliem, kur goda viela sēdēja vecais klostera priekšnieks.

Pendergasts nolika kasti uz grīdas un apsēdas uz sola. Konstansa apsēdas viņam blakus.

Čerings piecēlās. — Draugs Pendergast un draugs Grīna, viņš uzrunāja viesus. Sveicam jūs, atgriežoties Gsalrigčongas klosterī. Lūdzu, iedzeriet tēju kopā ar mums.

Tika atnestas un klusējot ar baudu iztukšotas saldas, ar sviestu aizdarītas tējas tases. Tad Čerings ierunājās atkal.

— ko jūs mums atnesat?

— Agozjenu.

— tā nav tā kaste.

— vecā kaste izjuka.

— bet Agozjens?

— iekšā tāds pats kā bijis.

Klusums. Tad ierunājās vecais klostera priekšnieks, un Čerings pārtulkoja. Priekšnieks vēlas zināt, vai kāds uz to skatījās?

— ja.

— cik cilvēku?

— pieci.

— un kur viņi ir tagad?

— četri ir miruši.

— un piektais?

— piektais biju es.

Kad šie vārdi bija pārtulkoti, klostera priekšnieks steidzīgi piecēlās kājas un izbrīnā iepleta acis. Tad piegāja pie Pendergasta, sagrāba viņu ar kaulainajam rokam un ar neticamu spēku piecēla kājās. Viņš cieši ieskatījās aģentam acīs. Krietnu brīdi valdīja klusums, tad sirmgalvis beidzot atkal ierunājās.

— klostera priekšnieks saka, tas esot īsts brīnums, tulkoja Čerings. Tu nodedzināji dēmonu. Tomēr tu esi smagi cietis, jo esi piedzīvojis ļaunuma brīvības baudu un nekad vairs nespēsi aizmirst šo prieku. Mēs tev palīdzēsim, tomēr tu nekad vairs nebūsi tāds ka iepriekš.

— to es zinu.

Klostera priekšnieks paklanijās. Viņš pieliecas, paņēma kasti un iedeva kādam mūkam, kurš to aiznesa projām.

— mēs tev būsim mūžīgi pateicīgi, draugs Pendergast, teica Čerings. Tu paveici cēlu darbu un samaksaji dārgu cenu.

Pendergasts palika stāvot. Diemžēl viss vēl nav beidzies, viņš paziņoja. Jūsu vidū ir zaglis. Šķiet, ka viens no jūsu mūkiem nosprieda, ka pasaule ir gatava šķīstīšanai, un sarīkoja Agozjena zādzību. Mums jaatrod šis mūks un jāgādā, lai viņš vairs tā nedarītu, citādi Agozjens nekad nebūs drošība.

Kad šie vārdi bija pārtulkoti, klostera priekšnieks pagriezās un paraudzījas uz aģentu, izbrīnā pacēlis uzacis. Viņš brīdi vilcinājās. Tad sirmgalvis atkal ierunājās, un Čerings tulkoja. Klostera priekšnieks saka, tev ir taisnība, vēl nekas nav beidzies. Šis ir sakums, nevis beigas. Viņš lūdz mani pastastīt tev kaut ko svarīgu. Lūdzu, apsēdies.

Pendergasts apsēdas, tāpat arī klostera priekšnieks.

— pēc tavas aizbraukšanas mēs uzzinājām, kas un kāpēc izlaida Agozjenu pasaule.

— kas?

— tas bija svētais lama, kas dzīvo siena. Vecais vīrs.

— iemūrētais eremīts?

— ja. Džordans Ambross apbrīnoja šo vīru un sāka runāt ar viņu. Lama ielaida Ambrosu iekšēja klosterī, pierunāja nozagt Agozjenu. Taču ne tādēļ, lai šķīstītu pasauli. Lamam bija cits iemesls.

— un kāds tas bija?

— grūti izskaidrot. Pirms jūsu ierašanās pavasari nomira viņa svētība Ralangs Rinpoče. Viņš bija šī klostera dibinātāja Rinpočes astoņpadsmita inkarnācija. Bez mūsu skolotāja inkarnācijas mēs kā klosteris nevaram turpināt pastāvēt. Un tāpēc, kad mirst kāds Rinpoče, mums jāiet pasaule meklēt viņa reinkarnāciju. Kad atrodam to, atvēdam uz klosterī un audzinam ka nākamo Rinpoči. Tāda vienmēr ir bijusi mūsu kārtība. Kad 1919. Gada mira septiņpadsmitais Rinpoče, Tibeta bija brīva valsts un mēs vēl varējam doties meklēt reinkarnāciju. Bet tagad ir miris astoņpadsmitais Rinpoče, un Tibeta ir okupēta. Tibetas mūkiem brīvi ceļot ir ļoti grūti un bīstami. Ķīnieši apcietina Tibetiešu mūkus, kas devušies šādos uzdevumos, sit tos, reizēm nogalinā. Svētais vīrs sienā zina daudzus dziļus noslēpumus. Viņš zina kādu pareģojumu, kas vēsta kad mēs nevaram doties pasaulē meklēt jaunu Rinpoči, šis jaunais Rinpoče pats atnāks uz Gsalrigčongu. Mēs pazīsim šo Rinpoči, jo tas piepildīs pareģojumu, kas rakstīts klostera dibinašanas svētajā tekstā. Tas ir šāds:

Kad Agozjens ceļos pa rietumu jūru

Un tumsas rats nesīs tumsu,

Ūdeņi uzbangos vētrā

Un uzbruks peldošai pilij,

Rinpoči tu pazīsi pēc tā aizbildņa,

Kas atgriezīsies ar zaļo paru

Par rietumu jūras lielajiem viļņiem

No sagrautas peldošas pils.

— lai parbaudītu šo pareģojumu, svētais vīrs izlaida Agozjenu pasaulē, lai redzētu, kas to atnesīs atpakaļ. Jo vīrs, kas atnesis atpakaļ Agozjenu, ir deviņpadsmitā Rinpočes aizbildnis.

Pendergastu pārņēma pavisam neierasta izjūta bezgalīgs izbrīns.

— jā, draugs, Pendergast, tu esi atvedis pie mums deviņpadsmito Rinpoči. Čerings raudzījās viņā ar vieglu smaidu sejā. Tad viņš pievērsa zīmīgu skatienu Konstansai.

Viņa piecēlās. Aizbildnis… kam? Atvainojiet, bet jūs gribat teikt, ka es esmu Rinpočes reinkarnācija? Tas nav iespējams es piedzimu sen pirms viņa nāves.

Mūka smaids pletās platāks. Es nerunāju par tevi. Es runāju par bērnu, kuru tu gaidi.

Pendergasts apstulba vēl vairāk. Viņš pievērsās Konstansai, kas ar mīklainu sejas izteiksmi raudzījās uz mūku.

— bērns? Jautāja Pendergasts. Bet tu taču devies uz fiveršemas klīniku. Es domāju… nospriedu, ka…

— Jā, atbildēja Konstansa. Es aizgaju uz klīniku. Bet, nokļuvusi tur, sapratu, ka nespēju to izdarīt. Pat zinot, kas bija tevs.

Klusumu partrauca Čerings. Ir kāda sena lūgšana. Tajā teikts: ieved mani visās nelaimēs, tikai pa šo ceļu ejot, es varu pārveidot ļaunumu par labumu.

Konstansa pamāja ar galvu, un viņas plauksta neviļus pārslīdēja mazliet piebriedušajam viduklim. Un tad viņa pasmaidīja reizē kautrīgi un noslēpumaini.

Piezīmes

1 tsumpu tradicionāls Tibetiešu ēdiens apgrauzdēti milti, aplieti ar tēju, masa samīcīta bumbiņas, ko ed, ņemot ar pirkstiem.

"lauku apgleznots vai izšūts Budistu karogs, piekarams pie sienas klosterī vai pie mājas altara.

3 con$tuncy pastavība (angļu vai.). Green zaļš (angļu vai.).

4 kobun ovala japāņu zelta monēta no edo perioda (17.-19. Gs.).

5 kungi ing Tibetiešu taure, kas izgatavota no cilvēka augšstilba kaula. Ar to rituālos tiek aicinati izsalkušie gari un dēmoni.

6 doržf neliels scepteris, ko Tibetiešu lamas reliģisku ceremoniju laika tur labaja roka.

7 rubs goldbergs (reuben garret lucius gouberg, 1883.-1970.) Amerikaņu karikatūrists, pulicera prēmijas laureats politisko karikatūru joma. Vispopulārākās ir viņa karikaturu sērijas, kuras parādītas dīvainas, komplicētas ierīces, kuras veic parastus ikdienas darbus sarežģītos aplinku veidos.

*vuioretto kuģītis (itāliešu vai.).

0 bunteay chhinar apdzīvota vieta (14 ciematd un liels tempļu komplekss kambodžas ziemeļrietumos. Viens no vismazāk apmeklētajiem, izpētītajiem un aizsargātājiem kambodžas vēsturēs pieminekļiem.

10 kupola no cilvēka galvaskausa izgatavots trauks. Hinduisma un Tibetas Budisma to izmanto nikno tantrisko dievību pielūgšana.

11 pazzesco traks, ārprātīgs (itāliešu vai.).

12 prāksitels (praxiteles) slavenakais 4. Gs. P.m.e. Sengrieķu skulptors.

13 јc/)/s (electronic chart display and information system) elektroniska kāršu displeja un informācijās sistēma specifiska navigācijas informācijas sistēma uz datoru baz.es, kas atbilst starptautiskas jūrniecības organizācijas noteikumiem un daž.os ūdeņos var tikt izmantota papīra navigācijas kāršu vieta.

U nada nekas (spāņu vai.).

15 77if caine mutiny -1954. Gada uzņemta amerikaņu filma par dumpi uz izdomātā asv karakuģa "kains" otra pasaules kara laikā. Kapteiņa kviga (queeg) loma hamfrijs bogarts.

Lb /sps kodekss starptautiskais kuģu un ostu iekārtu aizsardzības kodekss (ISPS code international ship and port pacilities securiti/ code).

17 viceadmirālis viljams blaijs (william bligh, 1754.-1817.) Britu karaliskas flotes virsnieks un koloniju parvalditajs. Visvairāk zināms saistība ar dumpi uz kuģa bounti/.

M mors du cheval zirga nāve (franču vai.).

W epirb emergency position-indicating radio beacon radiobaka ārkārtas situāciju pozīciju radīšanai raiditajs, kas nelaimes gadījumos palīdz atrast laivas, lidmašīnas un cilvēkus.

20 gpirb (gps epirb) radiobakas uzlabots, precīzāks variants ar globālās pozicionēšanas iespējam.

21  frater brālis (latiņu vai ).

22  vale, frater ardievu, brāli (latiņu vai.).

Duglass Prestons, Linkolns Čailds

Tumsas rats

Redaktore Liene Akmens Korektore Linda Bidiņa Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīga Sekretāre Ilze Kalēja

"apgāds "kontinents"", lv-1050, rīga, klijas iela 17, talr. 7204130. Apgr. Formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta sia "jelgavas tipogrāfijā" lv-3002, jelgavā, langervaldes iela 1a.

D. Prestons, l. Čailds

Pr 397 tumsas rats/ no angļu vai. Tulk. Aija čerņovska. R., "apgāds "kontinents"", 2008. 448 ipp.

Tibetas klosteris glaba noslēpumainas vērtības, kas notur līdzsvara visu austrumu pasauli.

Pepns okeāna laineris dodas pirmajā brauciena pāri Atlantijas okeānam. Tā luksusa greznība slēpjas draudīgs ļaunums.

Sena Tibetiešu lādē ieslēgta mīklaina relikvijā, ko sargā mūžīgs brīdinājums…

Isbn 978-9984-35-410-1

Rieta grāmatveikals latvijā aicina jūs savas lappuses! Mūsu adrese interneta:

Www.korvtinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Content

Prestons Duglass, et al Tumsas rats

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

Epilogs

Piezīmes