Iteranta Emmi

Ūdens atmiņa

Emmi Iteranta

Ūdens atmiņa

ISBN 978-9984-23-626-1

PROLOGS

Tagad viss ir sagatavots.

Septiņas nedēļas katru rītu esmu slaucījusi uz tējas namu vedošā celiņa akmens plāksnes, aizmēžot lapas, kas uz tām sakritušas, un četrdesmit deviņas reizes esmu izraudzījusies no lapām riekšu, ko izkaisīt atpakaļ uz akmeņiem, lai celiņš pārlieku neizskatītos cilvēka slaucīts. Šai ziņā tēvs vienmēr bija nelokāms.

Sauja man reiz teica, ka mums nav jāizdabā mirušajiem. Varbūt patiešām. Varbūt es cenšos izdabāt pati sev. Reizēm nezinu, kāda ir atšķirība. Kā lai es to spētu, ja viņi ir manos kaulos un asinīs, ja no viņiem pāri nav palicis nekas cits, izņemot mani?

Septiņas nedēļas neesmu uzdrīkstējusies iet uz avotu. Vakar attaisīju mājas ūdenskrānu un turēju pie tā metāla mutes ūdensmaisu. Runāju mīļus un runāju ļaunus vārdus, varbūt pat kliedzu un raudāju, taču ūdeni ļaužu bēdas neaizkustina. Tas, ātrumu nedz palēninājis, nedz paātrinājis, plūst zemes tumsā, tur, kur tikai akmeņi dzird.

Caurule manam ūdensmaisam atvēlēja dažus pilienus, varbūt karotes tiesu.

Zinu, ko tas nozīmē.

Šorīt izlēju atlikušo ūdeni no maisa katlā, atnesu no šķūņa uz tējas namu kaltētu kūdru, un noliku līdzās pavardam šķiltavas. Domāju

par tēvu, kura vēlmes nebiju ievērojusi, un domāju par māti, kura tā arī nepieredzēja dienu, kad kļuvu par tējas meistari.

Domāju par Sanju. Cerēju, ka viņa jau ir tur, uz kurieni dodos es.

Viešņa, kuras seja nav sveša, nāk pa celiņu un sniedz man roku, ko esmu gatava saņemt. Kad kopā esam izgājušas pa vārtiem, pasaule neriņķo nedz lēnāk, nedz ātrāk.

Pāri paliek gaisma uz ūdens virsmas vai aizslīdoša ēna.

1 DAĻA ŪDENS SARGĀTĀJI

.Pastāvēt var vien tas, kas mainās.

Vejs Vuluns “Tējas taka” Senās Cjaņas laiku 7. gadsimts

1. nodaļa

Ūdens ir mainīgākais no visiem elementiem. Та tēvs man stāstīja tajā dienā, kad aizveda mani uz vietu, kuras nav. Kaut gan daudzās lietās viņam taisnības nebija, šajā bija, tam ticu joprojām. Ūdens iet līdzi mēnesim un skauj zemi, un tam nav bail mirt ugunī vai dzīvot gaisā. Kad tajā iekāpj, tas ir tikpat tuvu kā paša āda, taču, ja tajā triecas ar pārliecīgu spēku, tas sašķīst gabalos. Reiz, kad pasaulē vēl bija ziemas, aukstas ziemas, baltas ziemas, tādas ziemas, kurās varēja ietīties, uz kurām varēja paslīdēt un no kurām varēja ienākt iekšā siltumā, ļaudis staigāja pa kristalizējušos ūdeni un sauca to par ledu. Esmu redzējusi ledu, taču tikai sīkus cilvēku taisītus gabaliņus. Visu mūžu esmu izsapņojusies, kā būtu staigāt pa aizsalušu jūru.

Ūdens sabiedrotā ir nāve. Tos nevar šķirt vienu no otra, un ne vienu, ne otru nevar šķirt no mums, jo galu galā no tiem abiem mēs esam taisīti: no ūdens mainīguma un nāves tuvuma. Ūdenim nav nedz sākuma, nedz gala, bet nāvei ir abi divi. Nāve ir abi divi. Reizēm nāve izplatās, paslēpta ūdenī, un reizēm ūdens nāvi padzen, taču tie vienmēr ir kopā, pasaulē un mūsos.

Arī to iemācījos no tēva, taču tagad ticu, ka tikpat labi būtu to iemācījusies bez viņa.

Varu izvēlēties savu sākumu.

Varbūt izvēlēšos savu galu.

Sākums bija tā diena, kad tēvs mani aizveda uz vietu, kuras nekad nav bijis.

Bija pagājušas divas nedēļas, kopš biju nokārtojusi savu imatrikulācijas eksāmenu, kas ir obligāts visiem pilsoņiem tajā gadā, kad viņi kļūst pilngadīgi. Man bija labas sekmes, taču visu laiku bija skaidrs, ka arī turpmāk būšu tēva mācekle, nevis došos uz pilsētu studēt. Та bija izvēle, ko uzskatīju par savu pienākumu, un tāpēc varbūt nemaz nebija izvēle. Taču izskatījās, ka mani vecāki ir apmierināti, un arī es pati nebiju nelaimīga, un tolaik nekam citam nekādas nozīmes nebija.

Stāvējām dārzā aiz tējas nama, kur palīdzēju tēvam izkārt žāvēties tukšos ūdensmaisus. Daži joprojām atradās man uz rokas, taču lielākā daļa ar muti uz leju jau karājās metāla statīva āķos. Saules gaisma plīvuraini sijājās cauri to caurspīdīgajai virsmai. Ūdens lāses lēnām ritēja pa to iekšpusi, līdz pēdīgi nopilēja zālājā.

- Tējas meistaram ir īpaša saikne ar ūdeni un nāvi, - tēvs teica, meklēdams plaisas vienā no maisiem. - Tēja nav tēja bez ūdens, un arī tējas meistars bez tējas nav tējas meistars. Tējas meistars veltī savu dzīvi citu apkalpošanai, taču kā viesis tējas ceremonijā pats piedalās tikai reizi, tad, kad jūt tuvojamies nāvi. Viņš liek savam sekotājam sagatavot pēdējo rituālu un, tēju padzēris, viens pats tējas namā gaida, kad nāve uzspiedīs savu roku viņam uz sirds un apstādinās to.

Tēvs nometa maisu zālītē, kur jau mētājās daži citi. Ūdensmaisus salabot ne vienmēr izdevās, taču tie bija dārgi - kā viss, kas taisīts no kārtīgas plastmasas, tāpēc lielākoties bija vērts vismaz mēģināt.

- Vai kāds kādreiz ir kļūdījies? - es jautāju. - Domājis, ka nāve tuvojas, kaut gan tās laiks vēl nebija pienācis?

- Ne mūsu dzimtā, - viņš atbildēja. - Esmu dzirdējis par meistaru, kas lika dēlam sagatavot pēdējo tējas rituālu, kura beigās atgūlās

tējas namā uz grīdas, bet pēc divām dienām aizgāja atpakaļ uz savu māju. Kalpi viņu noturēja par rēgu, un viens nomira no sirdslēkmes. Tējas meistars aplami bija iztulkojis kalpa nāvi par savējo. Kalpu sadedzināja, un meistars nodzīvoja vēl divdesmit gadu. Taču parasti tā nenotiek.

Zvēlu dunduram, kurš bija nolaidies man uz rokas. Tas aizspindzēja prom īstajā brīdī. Kukaiņu cepures pieres lente žņaudza un kņudināja, taču es zināju, ka cepures novilkšana pievilinās vēl vairāk kukaiņu.

- Bet kā tad var zināt, ka tuvojas nāve? - es vaicāju.

- To vienkārši zina, - tēvs atbildēja. - Tāpat kā cilvēks zina, ka mīl, vai tā, kā sapnī ir zināms, ka otrs cilvēks telpā ir pazīstams, kaut gan seja ir sveša. - Viņš paņēma no manis pēdējos ūdensmaisus. - Atnes no tējas nama lieveņa divus kvēllukturus un sagatavo lietošanai.

Brīnījos, kam viņam lukturi, jo bija vēl agra pievakare un šajā gadalaikā pat naktis nenoslīcināja sauli, kas šūpojās pie horizonta. Apgāju apkārt tējas namam un no solapakšas paņēmu divus lukturus. Vienā kūņojās stīva kvēlmuša. lekratīju to ērkšķogu krūmā. Kvēlmušām vislabāk patīk ērkšķogās, tāpēc purināju krūmu zarus virs atvērtajiem lukturiem, līdz gan vienā, gan otrā bija riekšava miegaini rāpojošu mušu. Aizvēru lukturu vākus un aiznesu lukturus tēvam.

Viņš bija uzcēlis mugurā tukšu ūdensmaisu. Viņa sejas izteiksme aiz kukaiņu cepures bija noslēgta. Sniedzu viņam lukturus, taču viņš paņēma tikai vienu.

- Noria, man ir laiks tev kaut ko parādīt, - viņš teica. - Nāc līdzi.

Cauri izžuvušajam purvam, kas pletās aiz mājas, aizgājām līdz fjella pakājei un kāpām augšup pa nogāzi. Ceļš nebija garš, tomēr biezi sviedri pielīmēja matus pie galvas ādas. Kad nonācām tajā augstumā, kur sākas akmenājs, noņēmu no galvas kukaiņu cepuri. Vējš bija tik stiprs, ka dunduru un knišļu nebija tikpat daudz kā ap māju.

Debesis bija tīras un nekustīgas. Saule svilināja ādu. Tēvs bija apstājies, varbūt izvēlēdamies ceļu. Pagriezos, lai atskatītos. Lejā bija redzams tējas meistara nams ar dārzu, nevienmērīgi zaļš plankums izdegušas zālienes un kailu akmeņu blāvajā ainavā. Ciema nami bija izklaidus pa ieleju, kuras otrā pusē slējās Alvinvāras (jells. Tālu aiz tā nogāzēm, tur, kur atradās apūdeņotās teritorijas, varēja izšķirt tumši zaļa egļu meža strēmeli. Tālāk tajā pašā virzienā bija jūra, taču tā no šejienes nebija saskatāma pat pašā skaidrākajā laikā. Pretējā virzienā bija Mirušā meža mudžekļainais, lēnām kalstošais stumbru biezoknis. Vēl manā bērnībā tur bija auguši daži bērziņi, kas nesniedzās augstāk par manu vidukli, un reiz es tur biju salasījusi veselu riekšavu brūkleņu.

Gar akmenāja malu veda taciņa, un tēvs nogriezās uz tās. Šajā pusē fjella nogāze bija pilna ar alām. Bērnībā šeit bieži biju spēlējusies. Joprojām atcerējos, kā māte mani reiz atrada, kad es spēlēju kalnu troļļus kopā ar Sanju un pāris citiem bērniem. Māte uzkliedza tēvam, kurš bija aizmirsis mani pieskatīt, un visu ceļu uz mājām mani rāva, sagrābusi aiz delma. Veselu mēnesi nedrīkstēju rotaļāties ar ciema bērniem. Tomēr arī pēc tam vienmēr, kad māte devās darba braucienos, es kopā ar Sanju biju slepeni lavījusies uz alām, un mēs bijām spēlējušas pasaules pētniekus un piedzīvojumu meklētājus, un Jaunās Cjaņas slepenos aģentus Vidusjūras tuksnesī. Alu bija desmitiem, ja ne simtiem, un, mūsuprāt, bijām tajās izvandījušas visu, kas bija vandīšanas vērts. Meklējām slepenas ejas un paslēptus dārgumus, tādus kā vecās grāmatās vai komunikatorstāstos, taču nekad neatradām neko citu, izņemot raupju, sausu akmeni.

Tēvs apstājās pie kaķa galvai līdzīgas alas mutes un, ne vārda neteicis, ielīda iekšā. Atvere bija zema. Ceļgali cauri bikšu plānajam audumam berzējās pret klinti, un bija grūti dabūt iekšā lukturi un kukaiņu cepuri. Gaiss alā bija vēss un nekustīgs. Lukturi sāka blāvi blāzmot, jo kvēlmušas tumsā iedzeltenīgi iezalgojās.

Ala man bija zināma. Kādu vasaru bijām ar Sanju par to stīvējušās, jo viņa gribēja šo alu izmantot kā Jaunās Cjaņas Totāli Svarīgās Pasaules Apceļotāju Centrālās biedrības štābu. Man šķita, ka te ir par daudz neizmantojamas telpas, jo lcjpusē ala krasi pazeminājās, un, manuprāt, tā bija ari pārāk tālu no mājām, lai veiksmīgi izdotos slepus atnest ēdienu. Galu galā bijām izvēlējušās mazāku alu, kas atradās tuvāk manas ģimenes namam.

Tēvs līda uz alas dibengalu. Redzēju, kā viņš apstājas un iegrūž roku tieši sienā - tā man izskatījās -, un redzēju viņa rokas kustību. Klints virs viņa klusītēm iešņirkstējās, un tajā atvērās melns caurums. Ala tajā vietā bija tik zema, ka, viņam pieslējoties sēdus, galva atradās atveres augstumā, un viņš ielīda iekšā, paņemdams līdzi lukturi. Pēc tam ieraudzīju viņu skatāmies uz mani no atveres otras puses.

- Vai nāksi? - viņš jautāja.

Aizrāpoju līdz alas galam un aptaustīju sienu tajā vietā, kur biju redzējusi viņu nez kā atveram lūku. Kvčlluktura šūpīgajā gaismā saskatīju tikai raupju akmeni, taču tad mani pirksti atrada šauru, plauktam līdzīgu veidojumu, aiz kura bija plata plaisa, kurā atradās maza slepena svira. Klints veidola dēļ plaisu bija gandrīz neiespējami ieraudzīt.

- Vēlāk izskaidrošu, kā tas viss darbojas, - tēvs teica. - Tagad nāc šurp.

Sekoju viņam cauri lūkai.

Virs alas bija otra ala, vai, pareizāk sakot, tunelis, kas, šķiet, ienira tieši fjella dzīlēs. Tuneļa griestos virs ieejas bija metāla caurule un tai līdzās - prāvs āķis, un par to abu izmantojumu man nebija ne jausmas. Sienā bija divas sviras, un vienu no tām tēvs pagrieza. Akmens vāks aizvērās. Lukturu blāzma tuneļa pilnīgajā tumsā pieņēmās spožumā. Tēvs noņēma savu kukaiņu cepuri un uz muguras nesto ūdensmaisu un nolaida abus uz grīdas.

- Cepuri vari atstāt šeit, - viņš teica. - Tagad tev to nevajadzēs.

Eja veda lejup fjclla dzīlēs. Ievēroju, ka metāla caurule turpinās gar ejas malu. Taisni iet man nebija iespējams, un arī tēva galva reizēm aizskāra griestus. Klints zem kājām bija negaidīti gluda. Mana luktura gaisma aizķērās krunkās uz tēva jakas muguras, un tumsa aizķērās sienu iedobumos. Ieklausījos zemes klusumā mums visapkārt, citādā nekā virszemes klusums. Tas bija blīvāks, nekustīgāks. Pamazām tā centrā sāku izšķirt stieptu, pieaugošu skaņu, kas bija pazīstama un tomēr sveša. Nekad agrāk nebiju to dzirdējusi brīvu, plūstam tikai no sava svara un gribas. Tā bija tāda pati kā lietus, kas sitas logos, vai no tovera uz priedes saknēm izliets peldes ūdens, taču šī skaņa nebija piejaucēta vai šaura, nebija savažota cilvēka izkaltās robežās. Tā mani ietina un vilka dziļāk, līdz bija tikpat tuvu kā sienas, tikpat tuvu kā tumsa.

Tēvs apstājās, un lukturu gaismā ieraudzīju, ka esam pienākuši pie atveres, kas savieno tuneli un citu alu. Šalkoņa bija varena. Tēvs pagriezās, lai paskatītos uz mani. Kvēlmušu gaisma ņirbēja viņa sejā kā ūdenī, un viņam aiz muguras dziedāja tumsa. Gaidīju, ka viņš ko teiks, taču viņš tikai atkal uzgrieza muguru un iegāja alā. Sekoju viņam.

Centos priekšā kaut ko saskatīt, taču lukturu gaisma tālu nesniedza. Tumsa mūs sagaidīja dunēdama.Та bija kā sakarstoša tējas ūdens šņākoņa dzelzs katla dibenā, tikai stiprāka, kā tūkstošiem vai desmit tūkstošiem katlos tad, kad ūdens nupat sācis vārīties un tējas meistars zina, ka ir laiks to noņemt no uguns, citādi tas kā tvaiki pazudīs nebūtībā. Sajutu uz sejas kaut ko vēsu un mitru. Tad nokāpām pa dažiem pakāpieniem, kvēlmušu gaisma beidzot sasniedza skaņu, un es pirmo reizi ieraudzīju slepeno avotu.

Ūdens plūda no klints zaigojošās strūklās un šaltīs, un vizošās lentēs, milzīgās plāksnēs, kas, trāpīdamas dīķī alas dibenā, sašķaidīja tā virsmu. Tas šļācās un riņķoja ap akmeņiem, savijās un ietinās pats sevī, mutuļoja un dejoja, un atkal atšķetinājās. Ūdens virsma trīsēja no kustības spēka. Šaurs strautiņš čalinājās no dīķa uz klintsradzes pusi,

pie kuras bijām ienākuši pa durvīm, un pazuda zem tās. Klints sienā virs ūdens līmeņa ieraudzīju kaut ko, kas izskatījās pēc balta traipa, un tālāk pie sienas - sviru. Tēvs mudināja mani iet uz priekšu, pie dīķa malas.

- Pagaršo, - viņš teica.

Iebāzu pirkstus ūdenī un sajutu tā spēku. Tas kustējās pret manu roku kā elpa, kā dzīvnieks, kā otra cilvēka āda. Ūdens bija auksts, daudz aukstāks nekā jebkas, pie kā biju pieradusi. Pirkstus nolaizīju piesardzīgi, tā, kā man kopš maziem gadiem bija mācīts: nekad nedzer ūdeni, ko vispirms neesi pagaršojusi.

- Tas ir salds, - es teicu.

Luktura gaisma tēva sejā sakrokojās, kad viņš pasmaidīja, un tad lēnām smaids izsusēja.

- Tev ir septiņpadsmit gadu, un tu esi pilngadīga un pietiekami veca, lai saprastu to, ko grasos tev stāstīt, - viņš teica. - Šīs vietas nav. Šis avots izsīka jau sen. Та vēstīts nostāstos, un tam tic arī tie, kam zināmi citādi nostāsti, tādi, kuri vēstī, ka šis avots fjella sirdī reiz deva ūdeni visam ciemam. Atceries to. Šī avota nav.

- Atcerēšos, - es viņam teicu, taču tikai vēlāk sapratu, kādu solījumu esmu devusi. Klusums nav nedz tukšs, nedz bezvielisks, un tas nav vajadzīgs, lai savažotu piejaucētas lietas. Bieži tas slēpj spēkus, kam ir vara sadragāt visu.

Atgriezāmies pa tuneli. Kad nonācām pie ieejas lūkas, tēvs paņēma ūdensmaisu, kuru bija tur atstājis, un uzkāra uz griestu āķa. Pārliecinājies, ka maisa atvere ir vaļā, viņš pagrieza sviru tuneļa sienā. Izdzirdēju elektrisku skaņu, līdzīgu tai, kas nāk no virtuves aukstum-ierīcēm, un citādu šņākoņu, kā metālā sagūstītu. Pēc mirkļa no griestiem tieši ūdcnsmaisā ar varenu šalti sāka līt ūdens.

- Vai tu to visu izveidoji? - es vaicāju tēvam. - Varbūt māte? Vai viņa to izplānoja? Un jūs būvējāt kopā?

- Neviens īsti nezina, kas šo būvējis, - viņš teica. - Taču tējas meistari vienmēr ticējuši, ka tas bijis kāds no viņiem, varbūt pirmais, kurš tc apmetās, pirms pazuda ziemas un pirms sākās kari. Tagad atceras tikai ūdens.

Viņš pagrieza abas sviras. Ūdens strūkla palēninājās un aprāvās, un lūka atkal atvērās.

- Ej pa priekšu, - tēvs teica.

Izslīdēju pa atveri. Tēvs cieši aiztaisīja ūdensmaisu un piesardzīgi nolaida alā, kur es to paņēmu pretī. Kad lūka bija aizvērta, ala atkal izskatījās tikai pēc alas bez noslēpumiem.

Dienasgaismā kvēlmušu blāzma strauji izblāvēja. Kad ienācām savā pagalmā, māte zem auduma nojumes pacēla skatienu no smagas grāmatas, no kuras viņa izrakstīja piezīmes. Tēvs pasniedza savu lukturi man. Kad viņš ar ūdensmaisu uz muguras gāja uz tējas namu, uz akmens plāksnēm ņirbēja lapu ēnas. Grasījos viņam sekot, taču viņš teica: - Tagad ne.

Stāvēju uz vietas, katrā rokā pa lukturim, un klausījos, kā kvēl-mušas sitas pret to saulē uzkarsušajām stikla sienām. Lukturu vākus atjēdzos attaisīt tikai tad, kad māte ierunājās.

-Tu atkal esi apsvilusi saulē, - viņa teica. - Kur jūs ar tēvu bijāt?

Kvēlmušas uzspurdza gaisā, un es redzēju, kā tās pazūd krūmos.

- Vietā, kuras nav, - es teicu un tajā brīdī skatījos uz viņu, un zināju, ka viņa zina, kur esam bijuši, un ka arī viņa ir tur bijusi.

Māte neko neteica, tobrīd ne, taču miers no viņas sejas pagaisa.

Vēlu vakarā, kad gulēju savā istabā zem kukaiņu tīkla un skatījos uz nakts saules oranžo gaismu priedēs, dzirdēju, kā viņa virtuvē ilgi runā ar tēvu. Viņu vārdus nespēju izšķirt, un tomēr saklausīju tajos tumšu, asu šķautni, kas ietiecās pat manos sapņos.

2. nodaļa

Zeme vēl dvašoja nakts aukstumu, kad palīdzēju tēvam salādēt ieplīsušos ūdensmaisus helipēda zemajā piekabē. To apskrambātie plastmasas sāni rīta saulē spīdēja. Nostiprināju ap ūdensmaisiem platas siksnas un, kad biju pārliecinājusies, ka maisi turas pietiekami droši, uzmetu plecā savu jūraszāļu somu, un apsēdos uz helipēda sēdekļa.

- Dodies pie Jukaras, - tēvs teica. - Viņš iedos atlaidi. - Jukara bija ciema vecākais plastmasnieks un tēva draugs. Es viņam vairs neuzticējos kopš tā laika, kad viņa labotie maisi pagājušā gadā bija atkal saplīsuši jau pēc pāris lietošanas reizēm, tāpēc neko neteicu, tikai pamāju ar galvu tā, ka to varēja uztvert par piekrišanu.-Un neesi prom visu dienu, - tēvs turpināja. - Mums rīt nāks viesi. Man būs vajadzīga tava palīdzība tējas nama uzkopšanā.

Sāku mīt pedāļus, lai helipēds iekustētos. Viena no saules baterijām bija saplīsusi, un motors niķojās, tāpēc man nācās nomīties gandrīz visu putekļainā ceļa gabalu cauri zeltainzaļi līganajam mežiņam, kas ieskāva māju. Tikai mazliet pirms mežmalas ritenis iemurrājās klusu un līdzeni. Piesardzīgi pagriezu riteni un piekabi uz platākā ciema ceļa, bloķēju pedāļus un ļāvu kājām uz tiem atpūsties, kamēr helipēds palēnām virzījās uz ciemu. Rīta gaiss vēsi skārās pie manām kailajām rokām, un dunduru vēl nebija daudz. Novilku kukaiņu

cepuri un lāvai gaisam strāvot man sejā kopā ar sauli. Debesis bija kaili zilas un sausas, zeme bija nekustīga, un es redzēju, kā mazi dzīvnieki lauku putekļos meklē ūdeni.

Kad biju pabraukusi garām dažiem namiem ciema nomalē, nonācu krustojumā. Ceļš uz Jukaras darbnīcu nošķīrās uz kreiso pusi. Apstājos un mirkli svārstījos. Tad turpināju ceļu pa labi, līdz ieraudzīju pazīstamo, aplupušo zilo žogu.

Tāpat kā lielākā daļa ciema ēku, Sanjas mājas bija agrākās pasaules laiku vienstāva nams ar vairākām telpām. Pie tā bija dārzs un garāža no tā perioda, kad lielākajai daļai ļaužu vēl bija ātrie agrāko laiku transportlīdzekļi. Uz sienām bija redzamas atkārtotu remontu pēdas. Sanjas vecāki bi ja stāstījuši, ka jumts kādreiz bijis gandrīz gluds un uz tā nav bijis saules paneļu. Man bija grūti iztēloties tādu jumtu.

Kad apstājos pie atvērtajiem vārtiem, priekšpagalmā stāvēja Sanja, kura lādēdamās tukšoja metāla toverī ūdensmaisa atlikušo saturu. Ārdurvis bija vaļā, un cauri durvju atveri sedzošajam kukaiņu tīklam no nama iekšienes strāvoja gandrīz neuztverami klusa komunikatorziņu plūsma. Viņai galvā nebija kukaiņu cepures, un, kad viņa paskatījās uz mani, redzēju, ka viņa nav gulējusi.

- Sasodītais pūšļotājs pārdevis sālsūdeni, - viņa izgrūda un nikni aizbāza melnos matus aiz ausīm. - Es nesaprotu, kā tas varēja notikt, jo vispirms ūdeni pagaršoju, tāpat kā vienmēr, un tas bija dzerams. Vecis plēsa briesmīgu cenu, tāpēc nopirku tikai pusi maisa, taču arī tā nauda tagad vējā.

- Kāda tvertne viņam bija? - es jautāju, stumdama riteni iekšā pa vārtiem pagalmā.

- No tām veco laiku, - Sanja atbildēja. - Liela caurspīdīga tvertne uz paaugstinājuma, pie tās šļūtene, ar kuru viņš lēja ūdeni.

- Dubultšļūtenes blēdis, - es teicu. - Pagājušajā gadā redzēju tādus pilsētā. Paaugstinājumā ir paslēpta otra tvertne, kurā ir sālsūdens. Šļūtenei ir divi iestatījumi: ar vienu šļūtene ņem ūdeni no dzeramā

ūdens tvertnes, bet ar otru - no paslēptās tvertnes. Nogaršot pārdevējs piedāvā no saldūdens tvertnes, taču slepus maina šļūtenes iestatījumu un pārdod sālsūdeni.

Sanja mirkli blenza uz mani un teica: - Stulbā idiote. - Zināju, ka viņa runā par sevi. Par sālsūdeni viņa droši vien bija iztērējusi lielāko daļu no nedēļas budžeta.

- Tā būtu varējis iziet jebkuram, - es teicu. - Tu nekādi nevarēji zināt. Tomēr droši vien vērts palaist apkārt vēsti, lai citi zina uzmanīties.

Sanja nopūtās. - Redzēju, ka tieši pirms vakara tirgus slēgšanas no viņa ūdeni pirka arī citi. Diez vai tas tēviņš vēl ir mūsu pusē. Noteikti jau meklē nākamo idiotu.

Neteicu skaļi, ko nodomāju: vairāk nekā vienreiz biju dzirdējusi savus vecākus runājam - ja blēžu sarodas vairāk, tas, visticamāk, nozīmē, ka laiki kļūs vēl sliktāki. Nebija nekādas nozīmes, cik bieži ko-munikatorziņas atkārtoja, ka visi nemieri ir pārejoši un karš tiek kontrolēts. Reizēm ūdens aptrūkās arī labos laikos, taču lielākoties ļaudis iztika ar savu mēneša ūdens normu, un pūšļotājiem nebija vērts pūlēties un apbraukāt ciemus. Kaut gan ceļojošie ūdens tirgotāji, kas reizēm iebrauca mazajos ciemos, turēja cenas augstas, viņi arī labi zināja, cik apdraudēts ir viņu iztikas veids, un pret dzeršanai nederīga ūdens pārdevējiem neizturējās laipni. Blēži nebija nekas neparasts, taču šis bija jau trešais, kas mūsu ciemā parādījies divu mēnešu laikā. Viņu skaita negaidītais pieaugums pārsvarā nozīmēja, ka pilsētās baumo par striktāku normu ieviešanu, un daļa pūšļotāju pameta pārslogotās pilsētu melnās biržas, lai meklētu mazāku konkurenci un lētticīgākus klientus.

- Vai jums atkal problēmas ar ūdensvadu? - es jautāju.

- Visu to draņķību vajadzētu izrakt un apmainīt pret jaunu, -Sanja teica. - Ja būtu laiks, es to izdarītu pati. Minja pagājušajā nedēļā atkal saslima, neuzdrošinos viņu dzirdīt ar mūsu ūdeni, pat ja tas

uzvārīts.Tēvs apgalvo, ka tam pilnīgi nekas nekaiš, taču man šķiet, ka, gadiem dzerdams netīru ūdeni, viņš vienkārši ticis pie dzelzs vēdera.

Minja bi ja Sanjas divgadīgā māsiņa, slimīga jau kopš dzimšanas. Pēdējā laikā arī meiteņu māte Kira bieži bija nevesela. Nebiju Sanjai stāstījusi, taču reizi vai divas vakara puskrēslā biju redzējusi pie viņu durvīm sēžam svešinieci, kalsnu un tumšu būtni, kas nebija naidīga, taču izskatījās zinām, ka laipni uzņemta netiks itin nekur. Tā bija sēdējusi nekustīga un klusa, pacietīgi gaidījusi, nedz devās iekšā, nedz gāja prom.

Atcerējos, ko tēvs man bija teicis par nāvi un tējas meistariem, un, kad paraudzījos uz Sanju un negulēto stundu ēnām viņas sejā, kas nebija vecāka par manējo, tad, atceroties pie viņas durvīm gaidošo būtni, piepeši iesmeldzās kauli.

Dažas lietas nevajadzētu redzēt. Dažas lietas nav jāpasaka skaļi.

- Vai tu esi prasījusi atļauju ūdensvada labošanai?

Sanja nosprauslojās. - Vai tu iedomājies, ka mums ir laiks gaidīt, kamēr viņi izskatīs atļaujas pieteikumu? Man jau ir gandrīz visas vajadzīgās daļas. Neesmu tikai izdomājusi, kā to izdarīt slepus no ūdens uzraugiem.

Viņa to pateica starp citu, it kā runa būtu par vieglu, ikdienišķu lietu, nevis noziegumu. Iedomājos ūdens uzraugus, viņu nekustīgās sejas aiz zilajām kukaiņu cepurēm, vienmērīgo maršēšanu, kad viņi divatā soļoja pa ciemu, pārbaudot, kā ļaudis izlieto ikmēneša ūdens normu, un piespriežot sodus. Biju dzirdējusi par sišanām un aizturēšanām, un pārmācīšanām, un ciemā sačukstējās arī par sliktākām lietām, taču es nezināju, kā ir patiesībā. Domāju par uzraugu ieročiem: gariem, vizošiem zobeniem, biju redzējusi, kā viņi ar tiem griež metālu, uz ielas spēlēdamies ar vecas sievietes namā konfiscēta pretlikumīga ūdensvada gabaliem.

- Atvedu tev salabošanai, - es ierunājos un sāku taisīt vaļā siksnas ap savu ūdensmaisu kravu. - Nekādas steigas nav. Cik daudz prasīsi?

Sanja, vilkdama pirkstu gar kaudzes malu, saskaitīja maisus. - Darbs pusei dienas. Trīs maisus ūdens.

- Maksāšu četrus. - Zināju, ka Jukara tādu darbu būtu paveicis par diviem maisiem, taču man bija vienalga.

- Ja četrus, tad vienu salāpīšu tūlīt.

- Atvedu vēl kaut ko. - Izņēmu no somas plānu grāmatu. Sanja paraudzījās uz to un sajūsmā izsaucās: - Tu esi lieliska! — Tad viņas seja atkal sadrūma. - Ek, vēl neesmu izlasījusi līdz galam iepriekšējo.

- Tas nekas. Esmu tās izlasījusi vairākkārt.

Sanja grāmatu paņēma it kā negribīgi, taču es redzēju, ka viņa ir apmierināta. Tāpat kā vairumam ciema ģimeņu, arī viņas ģimenei grāmatu nebija. Komunikatorstāsti bija lētāki, un tos, atšķirībā no papīra, varēja nopirkt jebkurā tirgū.

Aiznesām ūdensmaisus apkārt mājai uz Sanjas darbnīcu, ko viņa bija uzcēlusi aizmugures pagalmā. Jumts bija pīts no jūraszālēm, un starp balsta kokiem izstiepti kukaiņu tīkli veidoja trīs darbnīcas sienas. Mājas aizmugures siena bija ceturtā. Sanja mums aiz muguras aizvēra smalkacu tikla durvis un aizšāva bultu, lai gaisa strāva tās neatrautu vaļā.

Izliku ūdensmaisus no klēpja uz ēvclsola darbnīcas vidū. Sanja uzkrāva tiem virsū pārējos un uzlika augšējo maisu uz viena no garajiem galdiem pie stacionārās sienas. Tēvs sūces vietu bija atzīmējis ar biešu krāsu: uz maisa virsmas tās veidols izskatījās kā neregulāra zvaigzne.

Sanja iededza saules degli, un tā vadi oranžsarkani iekvēlojās. Viņa sameklēja zem galda kasti, kurā bija dažāda lieluma plastmasas ielāpu gabali, un izvēlējās vienu no tiem. Vēroju, kā viņa uzmanīgi karsē te ūdensmaisa sūces vietu, te plastmasas ielāpu, līdz abas virsmas bija kļuvušas lipīgi un stigri mīkstas. Sanja uzlika ielāpu uz plīsuma un, pārliecinājusies, ka tas nosedz visu sūces vietu, sāka pieblīvēt līmējumu.

Gaidot pārlaidu acis darbnīcai. Kopš mana iepriekšējā apciemojuma pirms pāris nedēļām Sanja atkal bija sanesusi jaunus plastmasas lūžņus. Garie galdi kā parasti bija pilni ar darbarīkiem, otām, krāsu trauciņiem, koka statņiem, tukšiem kvēllukturiem un visu ko tādu, kam es pat nezināju pielietojumu. Tomēr visvairāk vietas aizņēma koka kastes, kas bija pārpildītas ar plastmasas un metāla lūžņiem. Atrast metālu bija grūtāk, jo visas noderīgās daļas jau pirms gadu desmitiem bija aizvestas uz armijas kausētavām pilsētās, un pēc tam ļaudis metāla kapos bija vākuši visu, kas noderēja kaut jelkādam mērķim.Tagad tur vairs bija atrodami tikai nesalāgojami atsevišķi gabaliņi, kam nebija nekā kopīga citam ar citu.

Toties šķita, ka plastmasas lūžņi nebeigsies nekad, jo agrākās pasaules plastmasa - atšķirībā no mūsējās - gadsimtiem saglabājās nesadalījusies. Lielākā daļa bija tik nekvalitatīva vai ar tik pamatīgiem defektiem, ka to nevarēja pārveidot ne par ko izmantojamu, taču, ja parakās dziļāk, reizēm varēja atrast dārgumus. Labākie atradumi bija agrākās pasaules laiku tehnikas saplīsušās daļas, kopā savijusies plastmasa un metāls, paredzētas tādu lietu darīšanai, kas tagadnes pasaulē vairs darītas netika. Reizēm pamestas ierīces gabals joprojām varēja būt visai labā stāvoklī vai viegli salabojams, un mēs brīnījāmies, kāpēc tas reiz vispār ir izmests.

Vienā pagaldes kastē atradās ieplaisājuši plastmasas trauki: krūzes, šķīvji, ūdens krūka. Zem tiem bija divi melni plastmasas taisnstūri, apmēram to grāmatu lielumā, kādas man bija mājās pašas istabā, dažus centimetrus biezi. Vienā pusē tie bija gludi, taču otrā pusē bija divi apaļi, zobaini caurumi baltām malām. Vienam no taisnstūriem bija nokritusi mala un ārā izlīdusi tumša, spīdīgi gluda lente. Uz plastmasas bija kaut kāds reljefs teksts. Lielākā daļa nebija salasāma, taču trīs burtus es izšķīru: VI IS.

- Kas tie tādi? - es jautāju.

Sanja bija beigusi šuves pieblīvēšanu un pagriezās, lai paskatītos.

- Nav ne mazākās nojēgas, - viņa teica. - Izraku pagājušajā nedēļā. Domāju, ka tās ir kādas agrākās ierīces maināmās daļas, taču neesmu apjēgusi, kam tās izmantotas.

Sanja iekāra ūdensmaisu statīvā. Paies kāds laiks, pirms plastmasa pilnībā sacietēs un šuve atkal turēs. Viņa paņēma no galda apjomīgu auduma mugursomu un uzmeta mugurā.

- Vai gribi piedalīties vākšanā, kamēr ūdensmaiss atdziest? - viņa vaicāja.

Kad bijām nogājušas dažus kvartālus, grasījos nogriezties uz ielas, pa kuru parasti devāmies uz plastmasas kapu. Tomēr Sanja apstājās un teica:

- Neiesim pa turieni.

Zīme manu uzmanību piesaistīja tūlīt. Ielas malā bija koka nams, kura izbalojušais, plaisainais krāsojums reiz bija bijis dzeltens.- Vienam no saules paneļiem uz jumta trūka stūra. Māja ne ar ko neatšķīrās no lielākās daļas ciema namu: tā bija būvēta agrākās pasaules laikā un vēlāk pielāgota tagadējās pasaules apstākļiem. Tomēr pašlaik tā starp krāsu zaudējušajām sienām un noplukušajiem pagalmiem dūrās acis, jo bija vienīgā šis ielas māja, kam uz durvīm bija svaiga krāsa. Uz nolupušās koka virsmas bija uzvilkts koši zils aplis, tik spīdīgs, ka izskatījās vēl mitrs. Agrāk tādu nebiju redzējusi.

- Kas tas tāds? - es vaicāju.

- Šeit nerunāsim, - Sanja sacīja un vilka mani prom. Redzēju, kā no kaimiņu nama iznāca kaimiņš. Viņš vairījās skatīties uz iezīmēto namu un pielika soli, kad vajadzēja iet tam garām. Izņemot viņu, iela bija pilnīgi tukša.

Sekoju Sanjai uz apkārtceļu. Viņa pameta skatienu uz visām pusēm un, tā kā neviens nebija redzams, čukstēja:

- Nams tiek uzraudzīts. Aplis uz durvīm parādījās pagājušajā nedēļā. Tā ir zīme par smagu ūdensnoziegumu.

- Kā tu zini?

- Māte stāstīja. Maiznieka sieva kādu dienu esot apstājusies pie mājas vārtiem, un tad gluži kā no gaisa uzradušies divi ūdens uzraugi un prasījuši, kas viņai te darāms. Esot teikuši, ka nama iemītnieki ir ūdensnozicdznieki. Maiznieka sieva varēja doties prom tikai tad, kad bija apliecinājusi, ka nākusi vienīgi pārdot saulpuķu sēklu cepumus.

Es zināju, kas dzīvo šajā namā. Bezbērnu pāris ar saviem jau pavecajiem vecākiem. Man bija grūti iztēloties, ka viņi varētu būt izdarījuši ūdcnsnoziegumu.

- Kas noticis ar iemītniekiem? - es vaicāju. Domāju par viņu ikdienišķajām,pavītušajām sejām un necilajām drānām.

- Neviens droši nezina, vai viņi vēl ir namā vai arī aizvesti prom, -Sanja atbildēja.

- Kā tev šķiet, kas viņus sagaida?

Sanja paskatījās uz mani, paraustīja plecus un klusēja. Atcerējos, ko viņa bija teikusi par pretlikumīga ūdensvada ievilkšanu. Palūkojos atpakaļ. Iela un nams vairs nebija saredzami, taču zilais aplis joprojām plaiksnījās acu priekšā: smeldzošs tetovējums uz ciema miesas, tā iekaisis, ka nebija droši tam tuvoties, un klusuma klāts.

Turpinājām iet pa apkārtceļu.

Pārgājām pāri seklam, duļķainam strautiņam, kas sūcās cauri ainavai netālu no plastmasas kapa. Bērnībā mums abām bija noliegts nākt uz šejieni. Māte bija teikusi, ka zeme ap kapu ir indīga un pārvietošanās pa to bīstama - kāja kuru katru brīdi varēja paslīdēt un kāda asa mala uzplēstu drānas un ādu. Toreiz savus slepenos nācienus vienmēr rūpīgi izplānojām, parasti tie notika starp dienu un nakti, kad vēl nebija tik tumšs, ka mums vajadzētu kvēllukturus, bet vairs ne tik gaišs, ka mūs varētu pazīt jau pa gabalu.

Plastmasas kaps bija liela, puduraina, staigna ainava, kurā krasi un neparedzami slējās asi stūri un raupjas virsmas, taisnas malas un

robainas lūzuma vietas.Tas savādie, stūrainie viļņi un kalnu grēdas mainīja savu veidolu. Ļaudis pārvietoja atkritumu kaudzes no vienas vietas uz citu, līdzenumus piemīdīja vēl blīvāk, raka dziļas bedres un paaugstināja kalnus tām blakus, meklējot noderīgu plastmasu un kokmateriālus, kas zem atkritumu slāņiem nebūtu pārlieku izliekušies. Kapa pazīstamā smaka un izskats man arvien atgādināja garstulmu zābakus, kurus allaž biju apāvusi baidīdamās, ka citādi savainošu stilbus, atgādināja to auduma raupjumu, cik karsti un slideni tajos jutās manas kājas.

Tagad man bija tikai vasaras kurpes ar koka zolēm, kas kārtīgi nenosedza pat potītes, taču es biju vecāka un bija gaiša diena. Mirusī plastmasa krakstēja zem soļu svara, un ap mūsu cepurēm skaļi spindzēja dunduri un citi kukaiņi. Biju norotījusi piedurknes un stingri nosējusi ap plaukstu locītavām, jo zināju, ka pat neliela kailas miesas josla pievilinās vēl vairāk kukaiņu. Manas potītes līdz vakaram būs sarkanas un sapampušas.

Turēju acis vaļā, ja nu gadītos kaut kas vākšanas vērts, taču gāju garām tikai neinteresantiem priekšmetiem: drūpošām, netīri baltām plastmasas plāksnēm, neērta paskata kurpēm, kuru augstie papēži bija aplūzuši, apbružātai lelles galvai. Apstājos un atskatījos, taču Sanja vairs nenāca man pa pēdām. Viņa bija pietupusies dažu metru attālumā un raka kaut ko ārā no lūžņu čupas. Klāt piegāju brīdī, kad viņa no ieplaisājušu bļodu, greizu pakaramo un garu melnu plāksnīšu jucekļa izvilka kaut ko, kas izskatījās pēc kastes ar vāku.

Kastei bija taisnstūra forma, nekad agrāk to redzējusi nebiju. Ap-skrambātā melnā virsma izskatījās pēc tādas, kas reiz bijusi gluda un spīdīga. Taisnstūra abos galos bija pa apaļam padziļinājumam, ko noklāja smalkacains metāla tīkls.

- Skaļruņi, - Sanja teica. - Esmu tādus pašus redzējusi citās agrāko laiku ierīcēs. Šis ir izmantots, lai kaut ko klausītos.

Starp skaļruņiem atradās taisnstūrveida padziļinājums, mazliet platāks par manu plaukstu. Tam bija ieplēsts vāks, ko varēja atvērt aiz

augšējā stūra. Ierīces augšpusē bija virkne podziņu, uz kurām bija mazas bultiņas katra sava virzienā, un viena lielāka poga. Ja to pagrozīja, sarkans rādītājs slīdēja pa skalu, uz kuras bija atzīmēti skaitļi, kas neko nenozīmēja: 92, 98, 104 un tā tālāk. Skalas labajā pusē bija redzama burtu kombinācija Mhz. Augšpusē vēl bija par priekšējā paneļa iedobi mazliet lielāks apaļš padziļinājums, ko sedza daļēji caurspīdīgs vāks.

Nejautājusi zināju, ka Sanja grasās nest ierīci uz savu darbnīcu. Viņas sejas izteiksme atklāja, ka prātā viņa jau iztēlojas ierīces iekšpusi un redz, kā viņa to atver, iegaumē detaļu kārtību, pievieno elektrību no saules ģeneratora, lai redzētu, kas notiks.

Klīdām pa plastmasas kapu vēl kādu laiku, taču atradām tikai parastos krāmus, saplīsušas rotaļlietas, šķembas no kaut kā neatpazīstama, neizmantojamus traukus un nebeidzamas appelējušu plastmasas maisiņu skrandas. Kad griezāmies atpakaļ uz ciemu, teicu Sanjai:

- Man gribētos aizrakties līdz plastmasas kapa dibenam. Varbūt tad es saprastu agrāko pasauli un ļaudis, kas šo visu izmeta.

-Tu pārāk daudz domā par viņiem, - Sanja teica.

- Arī tu par viņiem domā, - es atbildēju. - Citādi tu nenāktu šurp.

- Es domāju nevis par viņiem, bet par viņu ierīcēm, par to, ko viņi pratuši, un par to, ko atstājuši mums. - Viņa apklusa un uzlika plaukstu man uz dilba.

Cauri piedurknes audumam jutu viņas pirkstu siltās kontūras un tos ietverošo sauli, divus dažādus karstumus līdzās. - Nav vērts par viņiem domāt, Noria. Arī viņi nedomāja par mums.

Esmu centusies par viņiem nedomāt, taču viņu agrākā pasaule ielāso mūsu tagadējā pasaulē, tās debesīs, tās putekļos. Vai tagadējā pasaule, pasaule, kas ir, jelkad ielāsoja viņu pasaulē, pasaulē, kas bija? Iztēlojos vienu no viņiem stāvam tās upes krastā, kas pašlaik ir sausa rēta mūsu ainavā, sievieti, kura nav nedz jauna, nedz veca, vai varbūt

vīrieti, tam nav nozīmes. Cilvēka mati ir gaišbrūni, viņš skatās garām strāvojošajā ūdenī, kas varbūt ir duļķains, varbūt dzidrs, un viņa domās ielāso kaut kas, kā vēl nav bijis.

Man gribētos domāt, ka cilvēks pagriežas un dodas uz mājām, uti savas iztēles ainas dēļ kaut ko todien izdara citādi un nākamajā dienā atkal, un aiznākamajā atkal.

Un tomēr redzu viņu no jauna, citādu, tādu, kas aizgriežas un neko nedara citādi, un es nezinu, kurš no viņiem ir īsts un kurš ir atspulgs dzidrā, nekustīgā ūdenī, tik ass, ka to maldīgi var noturēt par patiesu.

Skatos debesīs un skatos gaismā, un skatos uz zemes veidolu: tie ir tādi paši kā viņu pasaulē, un tomēr nav, un lāsošana nekad nebeidzas.

Atceļā līdz Sanjas mājām mēs neko daudz nerunājām.

Kamēr es piestiprināju salaboto ūdensmaisu pie riteņa un, minot pedāļus, iekustināju helipēdu, viņa stāvēja lieveņa paēnā. Diena ap mums liesmoja augsta un koša, un viņa bija maza un kalsna, un zilpelēka tumšajā ēnā.

- Noria, - viņa teica. - Ka paliek ar samaksu?

— Divus pirmos maisus atvedīšu vēl šodien, — es atbildēju. Kad devos ceļā uz tējas meistara namu, ieraudzīju viņas smaidu. Tas bija skops un bezkrāsains, bet tomēr smaids.

Tēvs nepriecātos.

3. nodaļa

Nākamās dienas vēlā pievakarē pa celiņu kāpu no tējas nama uz vārtiem. Apstājos pie akmensdārza noplūkt piparmētras. Bālās smiltis starp tumšpelēkajiem akmens bluķiem klusi ņirbēja kā ūdens, kas ietver pamestas salas. Tūlīt aiz smilšu apmales auga trīs tējas krūmi, kas plandījās pret dzidrajām debesīm kā zaļas ugunsmēles. Ieliku piparmētru lapas mutē un turpināju ceļu uz priedes apēnotu mazu pau-guriņu līdzās vārtiem, no kura cauri skrajā mežiņa šalkainajām ēnām varēju saskatīt ceļu. Dienas svilinošākais karstums jau bija atkāpies, un ceremonijas drānas pie miesas glaudās vēsas un tīkamas. Tomēr cietzoļu sandales zem manām nogurušajām kājām bija neērtas, un man sāpēja rokas.

Tēvs pēc dažu stundu īsa miega bija cēlies rītup ritošās baltās nakts blāvi zeltainajā gaismā. Parasti viņš mani ceremoniju dienās tik agri nemodināja, taču šoreiz man žēlastības nebija. Nodomāju, ka tas ir vārdos neizteikts sods par to, ka iepriekšējā dienā pārāk ilgi biju uzkavējusies pie Sanjas. Viņš man uzdeva darāmo citu pēc cita, reizēm pat trīs reizē, un, kad māte modās uz brokastīm, es jau biju uzgrābusi akmensdārzu, aiznesusi uz tējas namu vairākus pilnus ūdensmaisus, divreiz uzslaucījusi grīdu, izkārusi rotātus kvēllukturus gan iekšā, gan ārā, izvēdinājusi ceremonijas drānas, izmazgājusi un

nosusinājusi tējkannas un tasītes, novietojusi tās uz koka paplātes, izslaucījusi putekļus no dārza akmens trauka un trīsreiz pārbīdījusi lieveņa solu, pirms tēvs bija apmierināts ar tā novietojumu.

Kad viņš pēdīgi atbrīvoja mani no sagatavošanās pienākumiem, bija atvieglojums doties uz vārtiem gaidīt mūsu viesus. Kopš brokastīm itin neko nebiju ēdusi, un, lai aizgaiņātu izsalkumu, košļāju piparmētru lapas. Pēcpusdienas gurdenajā saulē man bija grūti noturēt acis vaļā. Ausīs ņirminājās dārza vējzvanu tikko dzirdamās šķindas. Ceļš bija tukšs, debesis virs manis - dziļas, un visur ap sevi uztvēru mazas kustības pasaules audumā, dzīves kustību, kas izpletās un sarāvās.

Vējš pieņēmās un apsīka. Slepenie ūdeņi kustējās zemes tumsā. Ēnas lēnām mainīja veidolu.

Pēdīgi ieraudzīju uz ceļa kustību un pamazām sāku izšķirt divus zilā tērptus stāvus heliratos, ko vadīja trešais. Kad viņi nonāca līdz kokaudzes malai, nošķindināju lielo vējzvanu, kas karājās priedē. Mirkli vēlāk dzirdēju trīs tinkšķus no tējas nama puses un zināju, ka tēvs ir gatavs uzņemt viesus.

Helirati apstājās zem viesu braucamajiem uzbūvētās jūraszāļu nojumes netālu no vārtiem, un no tiem izkāpa divi vīri Jaunās Cjaņas kareivju uniformās. Pazinu vecāko: viņa vārds bija Bolins, pastāvīgais tējas viesis, kurš ik pa dažiem mēnešiem atbrauca no pašas Kūsamo pilsētas un samaksai vienmēr atveda krietnu daudzumu ūdens un pārtikas produktu. Tēvs viņu cienīja, jo Bolins pazina tējas ceremonijas etiķeti un, par spīti savam statusam, nekad nepieprasīja īpašu izturēšanos. Viņš arī pārzināja vietējos paradumus,jo bija dzimis mūsu ciemā. Viņš bija augsts virsnieks un Jaunās Cjaņas amatpersona okupētajās Skandināvijas Savienības teritorijās. Kā dienesta pakāpes atšķirības zīmi viņš pie sava mundiera nēsāja mazu sudraba zivtiņu.

Otru viesi agrāk redzējusi nebiju. Pie viņa uniformas bija piestiprinātas divas sudraba zivtiņas, kas man lika saprast, ka viņa dienesta pakāpe ir augstāka nekā Bolinam. Iespaidu, ka viņš ir jaunākais no

abiem, guvu pēc viņa stājas un gaitas, vēl nesaskatījusi seju cauri kukaiņu cepures plānajam audumam. Paklanījos abiem un gaidīju, līdz viņi paklanījās atbildē. Tad nogriezos uz dārza celiņa. Gāju abiem pa priekšu tīšā lēnumā, lai dotu viņiem laiku ieslīgt ceremonijas nesteidzīgajā klusumā.

Zālājs pie tējas nama saulē vizēja: tēvs tur, kā tradīcijas prasīja, bija izsmidzinājis tīrības simbolu - videni. Nomazgāju rokas akmens traukā, ko biju piepildījusi agrāk, un viesi sekoja manam paraugam. Tad viņi atsēdās uz sola un gaidīja. Mirkli vēlāk no nama atskanēja zvana tinkšķis. Pabīdīju vaļā viesu ieejas slīddurvis un aicināju abus doties iekšā. Bolins mazliet pastīvi nometās ceļos zemās ieejas priekšā un tad ielīda namā. Jaunākais virsnieks apstājās un paraudzījās uz mani. Viņa acis aiz kukaiņu cepures šķidrauta izskatījās melnas un skarbas.

- Vai šī ir vienīgā ieeja? - viņš vaicāja.

- Kungs, ir arī otra, taču tā paredzēta tējas meistaram, un viesi to nekad neizmanto. - Paklanījos viņam.

- Pilsētās vairs nav sastopami tējas meistari, kas liktu saviem viesiem ienākt uz ceļiem, - viņš atbildēja.

- Kungs, šis ir sens tējas nams, - es teicu. - Tas savulaik celts atbilstoši senajai atziņai, ka tēja visiem pieder vienlīdzīgi un tāpēc visiem pirms ceremonijas jānometas ceļos. - Šoreiz es nepaklanījos, un man izskatījās, ka viņa sejai pārskrien aizkaitinājums, pirms tajā iegūla nekustīgs, pieklājīgs smaids. Vairāk viņš neko neteica, tikai nometās ceļos un pa ieeju ierāpoja tējas namā. Es viņam sekoju un aiz sevis aizvilku ciet slīddurvis. Mani pirksti pret koka stenderi viegli trīcēja. Cerēju, ka to neviens nemana.

Vecākais viesis jau bija novietojies pie blakus sienas, un jaunākais apsēdās viņam līdzās. Es pati piesēdu netālu no viesu ieejas. Tēvs uz ceļiem tupēja pretī viesiem un, kad mēs visi bijām noņēmuši kukaiņu cepures, paklanījās.

- Laipni lūdzu, major Bolin. Šis ir ilgi gaidīts prieka brīdis. Par daudz ūdens aiztecējis kopš tā brīža, kad bijāt pie mums pēdējoreiz. -Viņš stingri turējās pie etiķetes, taču saklausīju viņa balsī siltumu, kas tika atvēlēts vienīgi draugiem un ilglaicīgiem tējas klientiem.

Majors Bolins atbildē paklanījās.

- Meistar Kaitio, man ir prieks atkal būt jūsu tējas namā. Esmu atvedis sev līdzi viesi un ceru, ka viņam jūsu tēja sagādās tādu pašu baudu kā man. - Viņš pagriezās pret savu kompanjonu. - Šis ir komandieris Taro. Viņš nupat pārcēlies uz šejieni no kāda Jaunās Cjaņas dienvidu apgabala, un es vēlējos apsveikt viņu ar ierašanos, piedāvājot labāko tēju visā Skandināvijas Savienības teritorijā.

Tagad, kad bijām novilkuši kukaiņu cepures, skaidri redzēju, ka Taro ir jaunāks par Bolinu. Viņa seja bija gluda un melnajos matos nebija ne miņas no sirmuma. Sveicienā paklanoties, viņa izteiksme nemainījās.

Sveicis Taro ar ierašanos, tēvs iegāja ūdens telpā un pēc mirkļa atgriezās no turienes, nesdams katlu. Viņš to novietoja grīdas pavarda padziļinājumā uz kaltētas kūdras un aizdedza kūdru ar šķiltavām. Krama oļi noknikšķēja. Klausījos viņa drānu čaboņā, kad viņš vēlreiz iegāja ūdens telpā un atgriezās, nesdams koka paplāti, uz kuras bija divas tējas tasītes un divas tējkannas, liela metāla un maza, no māla darināta. Viņš nolika paplāti uz grīdas līdzās pavardam un nosēdās tā, lai redzētu ūdeni katlā. Zināju, ka majoram Bolinam garšo zaļā tēja, un tad ūdens nedrīkst būt par karstu. - Kad iespējams saskaitīt desmit mazus burbuļus katla dibenā, ir laiks liet ūdeni tējkannā, - tēvs bija mācījis. - Pieci ir par maz, bet divdesmit par daudz.

Kad ūdens bija sakarsis līdz pareizajai temperatūrai, tēvs ar kausu to lēja no katla lielajā tējkannā. Bērnībā biju vērojusi viņa kustības un centusies tās spoguļa priekšā atdarināt, līdz sāpēja rokas, skausts un mugura. Man nekad neizdevās panākt to pašu līgano, nepiespiesto plūdumu, ko redzēju viņā: viņš bija kā koks, kas ļaujas vējam, vai matu

cirta, kas peld ūdeni. Manis pašas kustības salīdzinājumā ar viņu šķita neveiklas un stīvas. - Tu centies kopēt ārējo kustību, - viņš toreiz teica. - Plūdumam ir jānāk no iekšpuses un jāstrāvo tev cauri nepārtraukti, neapstājoties, kā elpai vai dzīvībai.

Tikai iztēlojoties ūdeni, sāku saprast, ko viņš domā.

Ūdenim nav ne sākuma, ne gala, un ne sākuma, ne gala nav arī tējas meistara kustībām, kad viņš gatavo tēju. Arī ik klusums, ik apstāšanās ir daļa no plūduma, un, pat ja šķiet, ka kustība pārtrūkst, pie vainas ir tikai tas, ka cilvēka maņas nav pietiekamas, lai to saskatītu. Plūdums vien pieaug un samazinās, un pārvēršas, kā ūdens dzelzs katlā, kā dzīve.

Kad to aptvēru, manas kustības no ādas virskārtas un saspringtajiem muskuļiem pamazām sāka pārvietoties uz zemādas dzīlēm.

Tēvs ielēja ūdeni no lielās tējkannas mazākajā, kur gaidīja tējas lapiņas. Pēc tam viņš vājo, tikai mazliet ievilkušos tēju ielēja no mazās kannas tasītēs, lai tās sasiltu. Sagatavošanās darbu beigās viņš no jauna piepildīja mazo tējkannu, bet tēju no tasītēm tecināja tai virsū, mitrinādams kannas māla sānus, kamēr iekšā lapiņas atdeva savu aromātu. Pie griestiem pakārtie kvēllukturi bārstīja savu viegli trīsošo gaismu ūdenī, kas izplūda pa paplāti. Ar katru elpas vilcienu aizvien vairāk ļāvos iegrimt ceremonijā un uztvēru ap mani notiekošo: dzeltenīgo gaismas uzvizējumu ūdenī, tējas saldo, zāļaino smaržu, krunku bikšu audumā, kas spieda man kāju, metāla tējkannas slapjo klaudzienu, kad tēvs to nolika uz paplātes. Viss samaisījās un sakusa vienā strāvojumā, kas elpoja manī, dzina asinis dzīslās, ciešāk piesaistīja mani mirklim, līdz šķita, ka tā vairs neesmu es, kas elpo, bet gan pati dzīvība elpo caur mani un savieno ar debesīm augšā un zemi apakšā.

Un tad strāvojums aprāvās.

- Ne viens vien uzskatītu, ka šī ir īsta ūdens izšķiešana. - Runātājs bija komandieris Taro. Viņa balss bija zema un pārsteidzoši maiga. Man bija grūti iztēloties, ka ar šādu balsi kāds varētu komandēt

karaspēku. - Ir neparasti, ka mūsdienās kāds var atļauties izmantot ūdeni pilnai, nesaīsinātai tējas ceremonijai, - Taro turpināja.

Kaut gan uz tēvu neskatījos, sajutu, ka viņš sastingst uz vietas, itin kā viņam zem ādas būtu nostiepies neredzams tīkls.

Viens no tējas ceremonijas nerakstītajiem likumiem bija tāds, kā sarunas tās laikā ierobežojas ar piezīmēm par ūdens un tējas kvalitāti, par gada ražu apūdeņotajās teritorijās, laikapstākļiem, tējas servīzes izcelsmi un meistarīgo darinājumu vai tējas nama iekārtojumu. Par privātām lietām netika runāts, un nekad netika izteiktas kritiskas piezīmes.

Bolins sakustējās, it kā zem uniformas būtu ielīdusi kvēlmuša.

- Kā jau tev stāstīju, Taro, šajā amatā es nezinu nevienu prasmīgāku par meistaru Kaitio. Ir goda lieta, ka viņš saglabājis tējas ceremoniju nemainīgu mums, kam ir privilēģija to baudīt, - viņš sacīja, nepagriezies un nepievērsis skatienu Taro. Toties viņš cieši raudzījās uz tēvu.

- Saprotu, - sacīja Taro. - Tomēr nevarēju nepaust izbrīnu par to, ka tik nomaļas vietas tējas meistars var atļauties tik dāsni lietot ūdeni. Un tas taču zināms arī jums, major Bolin, ka mūsdienu tējas ceremonija jebkurā tās veidā nav nekas vairāk par netīru, miglainu palieku no sākotnējiem agrākās pasaules veidiem, kas jau sen nogrimuši aizmirstībā. Tāpēc būtu neprāts apgalvot, ka tradīciju saglabāšanas vārdā jāizšķiež ūdens.

Tēva seja bija sastingusi kā nekustīga zemes garoza, kas sevī slēpj varenas pazemes upes. Viņš runāja ļoti klusu.

- Godātais kungs, - viņš teica. - Apliecinu, ka tējas ceremonija manā vadībā notiek tieši tā, kā notikusi desmit paaudzēs, kopš tā laika, kad šajā namā apmetās pirmais tējas meistars. Nav mainījies ne mazākais sīkums.

- Ne mazākais sīkums? - Taro jautāja. - Vai tad tējas meistariem vienmēr bijis paradums pieņemt par saviem mācekļiem sievietes? -

Viņš pamāja ar galvu uz manu pusi, un es jutu, ka sejā sakāpj asiņu karstums, kā notika bieži, kad man uzmanību pievērsa svešinieki.

- Tēviem vienmēr bijis paradums nodot prasmes saviem bērniem, un mana meita kļūs par prasmīgu tējas meistari, ar kuru varēšu lepoties, - tēvs teica. - Noria, vai tu pasniegtu saldumus pie pirmās tējas?

Pirmā uzlietās tējas tasīte jeb pirmā tēja, kā to sauca, tika uzskatīta par ceremonijas svarīgāko daļu, un jebkāda neiederīga saruna tās laikā būtu smags pārkāpums ne tikai attiecībā uz tējas meistaru, bet arī uz citiem viesiem. Taro klusēja, kad uz jūraszāļu šķīvja pasniedzu viņam mazus saldumus, ko torīt biju pagatavojusi no medus un amaranta miltiem. Tēva seja palika mēma un neizdibināma, kad viņš salēja tēju tasītēs un pasniedza pirmo majoram Bolinam, otru komandierim Taro. Bolins ilgi ieelpoja tējas smaržu, pirms to pagaršoja, un aizvēra acis, lai, tēju mutē turot, visā pilnībā sajustu tās aromātu. Savukārt Taro cēla tasīti pie lūpām, iedzēra lielu malku un tad pavērsa uz augšu skatienu. Viņa sejā bija savāds smaids.

- Bolinam bija taisnība, - viņš teica. - Jūsu prasmes, meistar Kaitio, nudien ir pārsteidzošas. Pat galvaspilsētas tējas meistari, kuriem tiek piegādāts dabisks ūdens no pilsētas apkaimes, neprot pagatavot tēju, kam būtu tikpat tīra garša. Ja es neko nezinātu, tad domātu, ka šī tēja gatavota nevis no attīrīta sālsūdens, bet gan no avota ūdens.

Man šķita, ka gaiss telpā pat neietrīsējās, kad tēvs nolika paplāti, un ka man zem sirds sakustas kaut kas auksts un smags. Domāju par slepenajiem ūdeņiem, kas plūst dziļi fjellu klinšu klusumā.

Es nezināju, nedz kas šis vīrietis ir, nedz kāds ir viņa apciemojuma patiesais iemesls, un tomēr man šķita, ka viņa pēdās, tur, kur viņa kājas bija deldējušas celiņa akmeņus un izkustinājušas zāļu stiebrus no vietas tik viegli, ka to zināja tikai gaiss, savus soļus viņa soļiem bija pielāgojusi kalsna un tumša būtne, sekojusi viņam cauri dārzam, līdz tējas nama lievenim. Tā bija pacietīga un nenogurdināma, un es

negribēju uz to skatīties, negribēju atvērt slīddurvis un ieraudzīt to gaidām zem kokiem vai pie akmens trauka. Es nezināju, vai tēvs ir jutis to pašu, jo viņš neļāva savām domām parādīties sejā.

Majors Bolins iedzēra no savas tasītes un teica:

- Meistar Kaitio, es priecājos, ka jūsu tēja ir darījusi iespaidu uz komandieri Taro. Viņš uz šejieni pārcelts, lai uzraudzītu vietējo pārvaldi, un tagad mums ir cieša sadarbība.

Taro apslaucīja muti.

- Esmu ļoti ieinteresēts iegrožot ūdensnoziedzību, - viņš teica.

- Droši vien būsiet dzirdējis, ka beidzamā laikā tā Skandināvijas Savienībā palielinājusies. - Viņš ieturēja pauzi, kas aizpildīja telpu.

- Turpmāk mēs noteikti tiksimies bieži.

- Cik iepriecinoši dzirdēt, - tēvs teica un paklanījās. Sekoju viņa piemēram.

-Taro galvapilsētā tiek augstu vērtēts, - Bolins turpināja. - Es varētu teikt, ka tam, kurš ieguvis viņa labvēlību, klājas labi, tomēr nevēlos dot mājienu, ka Jaunā Cjaņa nebūtu visiem vienlīdzīga vieta, kur dzīvot. - Viņš pavīpsnāja par savu konstatējumu, un mēs ar tēvu klausīgi pasmaidījām.

Tēvs vēlreiz piepildīja abu tasītes. Es viņiem vēlreiz piedāvāju saldumus, un Bolins un Taro paņēma katrs pa vienam. Taro atkal uzrunāja tēvu.

- Nevarēju neapbrīnot jūsu dārzu, meistar. Ir visai neparasti redzēt tādu zaļumu tik tālu no apūdeņotajām teritorijām. Kā gan ar jūsu ūdens normu pietiek ne tikai jūsu ģimenei, bet arī visiem jūsu augiem?

- Tējas meistara ūdens norma profesionālu iemeslu dēļ, zināms, ir mazliet lielāka nekā vairākumam pilsoņu, - Bolins atgādināja.

- Protams, - Taro teica. - Tomēr nekādi nevarēju neiegrimt domās par to, kādus upurus prasa šāda dārza uzturēšana. Izstāstiet taču, kāds ir jūsu noslēpums, meistar Kaitio!

Pirms tēvs paspēja atbildēt, Bolins teica: - Vai mēs jau neesam izšķieduši pārāk daudz laika veltām pļāpām, kaut gan varētu mierā un klusumā baudīt tēju un uz mirkli aizmirst ārpasaules raizes? - Viņa skatiens bija pievērsies Taro, un, kaut gan viņa balss nebija asa, saklausīju tajā slēptu smaili. Taro īsu, mēmu brīdi viņu cieši uzlūkoja, tad pagriezās pret tēvu un, kamēr runāja, neatrāva no viņa skatienu.

- Varbūt jums taisnība, major Bolin. Varbūt pataupīšu savus jautājumus nākamajam apmeklējumam, uz kuru, cerams, ilgi nebūs jāgaida. - Un viņš apklusa.

Pēc tam tika pārmīti tikai daži virspusīgi teikumi, un tiem vairs nebija nekādas saistības ar ūdeni, tējas garšu vai dārzu. Lielāko daļu laika namā valdīja klusums, kurš mūs ietina kā slepenu uguņu lēnie dūmi.

Saldumi beidzās.

Vispirms iztukšojās lielā tējkanna, pēc tam katls.

Kad ūdens beidzies, ceremonija ir galā.

Pēdīgi viesi uz atvadām paklanījās un lika galvā kukaiņu cepures. Izvadīju viņus ārā pa tām pašām zemajām slīddurvīm, pa kurām tējas namā bijām ienākuši. Ārā starp dienu un nakti bija izaudzis vasaras vakara vieglais tīmeklis. Dzegu lukturos nespodri blāzmoja kvēlmu-šas. Majors Bolins un komandieris Taro man pa pēdām atnāca līdz vārtiem, kur heliratu šoferis pacēla skatienu no portatīvā, vienatnē spēlējamā madžonga, iedzēra malku no maza ūdensmaisa, iztaisnoja muguru un gatavojās aizbraukšanai. Viesi iekāpa heliratos un pateica formālos atvadvārdus.

Atgriezos tējas namā. Debesīm ap liesmaino vēlā vakara sauli bija tāda pati krāsa kā mazajām zvaniņ puķēm aiz nama. Gaiss bija nekustīgs, un zāliens pavērsies pret nakti.

Rūpīgi izslaucīju tasītes, tējkannas un citus piederumus un novietoju tos parastajā glabāšanas vietā ūdens telpā. Palīdzēju tēvam

uzkopt .tējas namu. Kad beidzot ķēros pie lukturu tukšošanas, mani locekļi bija smagi. Kvčlmušas pazuda krūmājā, kur redzēju to gaismiņas plaiksnām starp zariem.Tēvs iznāca no tējas nama meistara tērpā, rokā nesdams kukaiņu cepuri. Nakts saules šķidrā gaisma zīmēja līnijas viņa sejā.

-Tu jau proti pietiekami daudz, lai šajos mēnessgriežos kļūtu par tējas meistari. — Neko citu neteicis, viņš sāka iet uz mājas pusi, un, kaut gan paziņojums mani pārsteidza, viņa klusēšana manī modināja lielāku nemieru nekā jebkādi vārdi.

Ienesu tukšos kvēllukturus atpakaļ tējas namā, pa vienam satinu audumā un saliku koka lādē, kurā tie tika glabāti. Mušas no pēdējā pārbēru nerotātā ikdienas lukturī, lai man būtu gaisma naktī.

Ilgi staigāju ap tējas namu, starp kokiem un pa zālāju. Nakts rasa remdēja svilstošos, kņudošos kukaiņu kodumus uz potītēm. Neredzēju kalsno, tumšo būtni nedz zem priedēm, nedz ejam cauri ak-mensdārzam vai sēžam tējas nama lievenī, taču nezināju, vai tas nav tikai tāpēc, ka neskatos īstajā virzienā.

4. nodaļa

Gulēju gultā un klausījos kvēlmušu neregulārajā, lēnajā knak-stoņā pret luktura stikla sienām. Lukturis man patiesībā nebūtu vajadzīgs, jo virs horizonta kā vakarsmaga zeltoranža lode joprojām karājās saule. Debesis ap to bija caurspīdīgas, un istabā pa logu cauri kukaiņu tīklam sūcās neizdzisusī gaisma. No mājas otra giila atskanēja vecāku klusinātās balsis, kurās paslēptos vārdus attālums padarīja nedzirdamus. Pēc majora Bolina un komandiera Taro apciemojuma biju dzirdējusi viņus šādi runājam gandrīz katru vakaru, un pēc tam māte vienmēr palika nomodā daudz ilgāk nekā parasti. Viņa centās netrokšņot, tomēr pa spraugu zem savām durvīm es dzirdēju viņas kustības un redzēju viņas luktura neskaidro blāzmu, viņai staigājot starp virtuvi un darbistabu.

Turēju rokā vienu no mājās saglabātajām vecajām grāmatām, stāstījumu par ceļojumu cauri ziemai. Pratu to no galvas, un vārdi bēgdami plūda šķērsu lappusēm, jo domas tiem nepieķērās. Nedomāju par stāstu. Domāju par pasauli, kurā tas bija uzrakstīts.

Bieži biju centusies iztēloties, kādas varēja būt agrākās pasaules ziemas.

Tumsu pazinu: katru gadu, pienākot mēnessgriežiem, diena un nakts satikās, lai mainītos vietām, un gads pagriezās uz ziemas pusi.

Pusgadu ilgās pakrēslas laikā katrā telpā visu cauru dienu dega lieli kvēllukturi, un tintes dzelmainos vakaros tiem līdzās tika aizdegtas saules lampas. No fjella virsotnes varēja saskatīt pilsētu atblāzmu tumšajās debesīs: Kuolojervu tālo, taču skaidro oreolu austrumos, kur atradās arī apūdeņotās teritorijas un jūra, un Kūsamo gandrīz nesaskatāmo dzirkstīšanu tālu pie dienvidu horizonta. Zeme zaudēja niecīgo zaļumu. Dārzs mēms un kails gaidīja saules atgriešanos.

Tomēr iztēloties aukstumu bija grūti. Biju pieradusi tumšajā gadalaikā ģērbt vairākas drānu kārtas, un biju pieradusi nest kūdru no drenētā purva priekš krāsnīm un kamīniem tad, kad saules spēks iz-sīka, parasti drīz pēc ziemvidus svētkiem. Taču arī tad āra temperatūra reti noslīdēja zem desmit grādiem, un siltās dienās staigāju sandalēs tāpat kā vasarā.

Sešu gadu vecumā biju lasījusi agrākās pasaules grāmatu, kurā tika stāstīts par sniegu un ledu. Jautāju mātei, kas tie tādi. Viņa paņēma vienu no saviem biezajiem nopietna paskata sējumiem, kas stāvēja plauktā, līdz kuram tolaik nesniedzu, un parādīja man attēlus - baltus, vizošus, apaļus un smailus veidolus svešās ainavās, spilgtus kā kristalizējusies gaisma -, un stāstīja, ka tas ir ūdens, pārgājis citā formā zemās temperatūrās, apstākļos, kādus mūsu pasaulē bija iespējams radīt tikai mākslīgi, taču kas reiz bijuši dabiska gadalaiku un cilvēku dzīves sastāvdaļa.

- Kas ar tiem notika? - es toreiz vaicāju. - Kāpēc sniega un ledus vairs nav?

Māte skatījās uz mani un tomēr man cauri, it kā cenzdamās paraudzīties aiz domām un vārdiem, un gadsimtiem, līdz ziemām, kas bija izzudušas.

- Pasaule mainījās, - viņa man atbildēja. - Daudzi tic, ka tā mainījās pati no sevis, atprasīdama sev to, kā laiks bija beidzies. Taču Krēslas gadsimtā daudzas zināšanas pazuda, un ir arī tādi, kas tic, ka pasauli pārmainīja cilvēki, viļus vai neviļus.

- Kam tici tu? - es toreiz jautāju.

Viņa ilgi klusēja un tad teica: - Ticu, ka, nebijis cilvēku, pasaule nebūtu tāda, kāda tā ir pašlaik.

Manā iztēlē sniegs izstaroja nespodru baltu gaismu, itin kā miljardiem kvēlmušu būtu nometušas savus spārnus un tie klātu zemi. Tumsa manā prātā kļuva caurspīdīgāka un vieglāk panesama, kad iztēlojos to iepretim sniega sudrabbaltajai mirdzai, un es ilgojos pēc agrākās pasaules, kuru nekad nebiju pazinusi. Iztēlojos ūdenskāvus debesīs virs starojošā sniega, un aizgājušās ziemas manos sapņos reizēm dzirksteļoja pat košāk par vasarām.

Reiz veicu eksperimentu. Pielēju spaini ar ūdeni un sabēru tur visu ledu, ko atradu saldētavā, slepus ienesu savā istabā un aizslēdzu durvis. Iegrūdu roku ūdens ledainajā segā, aizvēru acis un aicināju pie sevis agrākās pasaules ziemas sajūtu, par ko biju lasījusi tik daudzos stāstos. Aicināju baltus sniega plīvurus krist no debesīm un apsegt celiņus, ko pazina manas kājas, apsegt māju, kas sienās un pamatos glabāja atmiņas par aukstumu. Iztēlojos sniegputeni, kas apklāja fjel-lus, pārvērta to akmeņainās virsmas ainavās, kuras bija mīkstas un ievelkošas kā sapņi. Aicināju ledus slāni, dzidru kā stikls, ieslēgt sevī dārzu, aizkavēt zāles stiebru zaļumu un apstādināt ūdeni mucās un caurulēs. Iztēlojos skaņu, kāda nāktu no ledus klātiem koku zariem vai statīvā pakārtajiem stīvajiem ūdensmaisiem, kad vējš tos dauzītu citu pret citu.

Domāju par ūdeni, mūžam mainīgo, un domāju par sastingušu mirkli, sniega kristālā vai ledus šķembā apturētu kustību. Par nekus-tību, par klusumu. Par beigām vai varbūt sākumu.

Ledainā šķiedeņa trulais, smagais asmens iegrieza līdz kaulam. Atvēru acis. Saule aiz loga dega ar augstu un spilgtu liesmu, lēnām pārvērzdama zemi pīšļos un pelnos. Izņēmu roku no ūdens. Āda bija sarkana un nejutīga, un pirksti smeldza, taču kopumā man bija silti

un es nebiju pietuvojusies agrākās pasaules ziemai. Nepratu iztēloties tik pilnīgu, visu aprijošu aukstumu. Un tomēr tāds kaut kur bija bijis, varbūt bija joprojām. Māte man bija stāstījusi, ka Ziemeļu okeāna vidū, kur diena ilgst pusi gada un nakts valda pār otru pusi, tur, kur bija notikušas naftas karu asiņainākās kaujas, varbūt joprojām ir maziņas ledus saliņas, kas klusas un nedzīvas šūpojas šķērsu tukšajam okeānam, nesdamas sevī ieslēgtas atmiņas par agrāko pasauli, lēnām grimdamas un izkusdamas ūdens klēpī. Tās bija pārpalikumi no milzīgas ledus segas, kas reiz gulēja pasaules ziemeļu virsotnē kā liels, nekustīgs dzīvnieks, kontinentu sargs.

Kad izaugu lielāka, bieži meklēju grāmatas mātes darbistabas augstajā plauktā. Alku pēc visa, kas man palīdzētu saprast un iztēloties pazaudētās ziemas. Aizvadīju dienas un nedēļas, pētot to svešās kartes un attēlus, un dīvainus senus kalendārus, kas laiku mērīja pēc saules, nevis mēness griežiem. Dažās grāmatās tika runāts par temperatūrām un gadalaikiem, un laikapstākļiem, nogrimušām zemēm un jūrām, kas bija ietriekušas savas robežas iekšzemē, un visās tika runāts par ūdeni, taču grāmatas ne vienmēr bija par visu vienisprātis savā starpā. Reiz pajautāju mātei, ko tas nozīmē. Viņa sevi sauca par zinātnes pratēju. Ja zinātnes pratēji nav vienisprātis savā starpā, es jautāju, vai tas nozīmē, ka īsti nezina neviens? Viņa mirkli domāja un tad teica, ka pastāv dažādi veidi, kā zināt, un reizēm ir neiespējami pateikt, kurš veids ir uzticamākais.

Mazpamazām iemācījos, ka mātes grāmatas ar diagrammām un svešajiem vārdiem, un pedantiskajiem skaidrojumiem neizstāsta visu. Prātoju, kāds rokai šķiet sniegs brīdī, pirms tas izkūst par ūdeni, vai pēc kā ledus izskatās ziemas dienā, kad saule noglazē ainavu un uzzīmē ēnām asas kontūras, taču šos stāstus man nācās meklēt citās grāmatās. Biju vīlusies augstajā grāmatplauktā un tā saturā, kas solīja tik daudz un tomēr neatklāja pašu svarīgāko. Kāds prieks bija zināt

sniega kristāla sastāvu, ja nebija iespējams uz ādas uzburt sajūtu par tā aukstumu un acīs tā vizmu?

Vecāku saruna līdz ausim atplūda sadzirdamāk nekā pirms tam. Māte runāja savā saprāta balsi, un tēvs atbildēja īsi. Piecēlos, lai aizvērtu durvis. Koka grīda zem maniem soļiem nočīkstēja. No loga plūstošajā aizvien vēsākajā gaisā sajutu priežu smaržu. Liels dundurs spindza starp loga stiklu un kukaiņu tiklu.

Kad grasījos durvis aizvērt, izdzirdu, kā komunikators tālāk mājas gaitenī nopīkstina manu pazīšanas signālu. Gāju uz priekšnamu, kur sarkani plaiksnīja komunikatora lampiņa. Kkrānā bija teksts: Saņēmējs: Noria. Nocēlu komunikatoru no sienas statīva un piespiedu pirkstu ekrānam, lai reģistrētos. Parādījās Sanjas uzvārds: Valama. Mazliet nobrīnījos. Sanja komunikatoru izmantoja reti. Viņas ģimenei bija tikai viens kopīgs konts, un komunikatoru viņi bija nopirkuši jau lietotu. Par spīti Sanjas neatlaidīgajiem iestatlšanas mēģinājumiem un varbūt daļēji to dēļ komunikators biežāk nedarbojās nekā darbojās. Izvēlējos ekrānā opciju Lasīt un skatījos, kā parādās Sanjas nelīdzenajā rokrakstā rakstīta ziņa .Atnāc rītdien, viņa rakstīja, un atnes līdzi visus TDK! Iespējams, ka ATRADUMS!!

“Atradums” bija viena no svarīgākajām izpausmēm Sanjas vārdu krājumā. Lielākoties tas nozīmēja kādu no plastmasas kapā savāktajām lietām, kam viņa izdomājusi pielietojumu. Es ne vienmēr biju pilnīgi pārliecināta, ka viņas ierosinātais pielietojums atbilst tam, kam priekšmeti sākotnēji bijuši paredzēti, tomēr man bija ziņkāre uzzināt, ko viņa sagudrojusi. Paņēmu no statīva komunikatora zīmuli, uzrakstīju ekrānā atbildi Priekšpusdienā un nosūtīju ziņu.

Tagad atrados tuvāk vecāku balsīm, kas šķindēja aiz spraugā palikušajām virtuves durvīm. Gaisā bija jaušama viegla jūraszāļu sautējuma smarža. Jau griezos, lai ietu atpakaļ uz savu istabu, kad manu uzmanību saistīja mātes vārdi.

- ...nebūtu viņam jāizstāsta, kamēr vēl nav par vēlu?

Tēva murminošo atbildi nesapratu.

- Viņš parūpētos par to, lai mūs liek mierā, - māte turpināja. -Ja armija uzzinās... - Viņa pieklusināja balsi, un teikuma beigas pagaisa.

Dzirdēju, kā tēvs virtuvē staigā šurp un turp. Kad viņš atbildēja, balss bija saspringta un noteikta.

- Uz Bolinu paļaujos vien tik daudz, cik uz militāristu var paļauties!

Tas nebija nekas negaidīts. Tēvs bija pārliecināts, ka vairākums armijas virsnieku ir zagļi, un, manuprāt, viņš nekļūdījās.Toties mātes atbilde mani izbrīnīja.

- Reiz tu paļāvies vairāk, - viņa teica.

Tēvs, brīdi klusējis, atbildēja: - Tas bija ļoti sen.

Vārdu nozīmi paspēju apsvērt pavisam īsu mirkli, pēc tam māte kaut ko teica klusinātā balsī, un tad es izdzirdu savu vārdu.

- Es taču domāju par viņu, - tēvs teica. - Vai tu gribētu, lai viņa kļūst par vienu no pilsētas tējas meistariem? Tie ir armijas pakalpiņi, kuri pārdevuši savas prasmes.Turklāt daudzi joprojām uzskata, ka sievietes vadīta tējas ceremonija ir pretrunā mācībām. Viņas vieta ir šeit.

- Viņa varētu apgūt citu amatu, - māte teica.

Bet es, vai man kāds pajautās, ko gribu es?

-Tu ierosini, lai es pārtraucu dzimtas tējas meistaru līniju? -Tēva balss aiz neticības bija kļuvusi griezīga.

Neizšķīru vārdus mātes atbildē, taču viņas tonis bija kļuvis skarbāks.

- Patiesībā šeit nav runa par Noriu un pat par avotu ne. - Tagad tēvs izklausījās dusmīgs. - Runa ir par tavu pētniecības darbu. Tev vajadzīgs viņu finansējums.

Piegāju tuvāk virtuves durvīm, bīdamās izraisīt kaut mazāko troksnīti. Tas sāka kļūt interesanti.

- Es neesmu viņu pusē, taču varbūt vēlos, lai viņi domā, ka esmu, - māte teica. - Zaudēto zemju ūdens resursi pēc katastrofas nav kārtīgi izpētīti. Veiksmes gadījumā šis projekts varētu būt... -Vārdi atkal pazaudēja savu veidolu, kad viņa pieklusināja balsi, un no teikuma dzirdēju tikai beigas: - ...mazāk svarīgi nekā tavi mūžsenie ticējumi un tukšās tradīcijas?

Elpa pašas ausīm izklausījās tik skaļa, ka baidījos, vai viņi to nesadzird. Centos izelpot lēnām un bez skaņas.

- Tev varbūt tās šķiet tukšas, jo neesi tējas meistars, - tēvs teica, un katrs vārds smagi krita cauri gaisam. - Tomēr dažas lietas ir tik dziļi, ka to plūdums nav apstādināms. Ūdens nevienam nepieder. Armija nedrīkst to piesavināties, un tāpēc noslēpumam ir jāsaglabājas.

Klusums stiepās cauri apstādinātajam, krēslainajam gaisam un starp viņiem un mani, kas stāvēju otrpus durvīm. Kad māte atkal ierunājās, viņas stiklaini dzidrajā balsī nebija ne plaisiņas.

- Ja ūdens nevienam nepieder, - viņa teica, - kādas tiesības tev padarīt slepenos ūdeņus par savu īpašumu, kamēr veselas ģimenes ciemā būvē pretlikumīgus ūdensvadus, lai izvilktu dzīvību? Kas tevi atšķir no Jaunās Cjaņas virsniekiem, ja tu rīkojies tāpat kā viņi?

Tēvs neatbildēja. Izdzirdu mātes soļus un izbīlī strauji griezos pret komunikatoru, bet viņa tajā pašā laikā nāca ārā no virtuves. Mani ieraudzījusi, viņa apstājās.

- Es tikai atnācu izlasīt komunikatorā pienākušo ziņu, - es teicu. Neatskatījusies pagriezos, izgāju cauri mājai līdz savai istabai un aizvēru aiz sevis durvis. Ārā dūmpelēkajās debesīs gaismas skrandu vidū pie horizonta skārās saule. Tik tikko biju atkal iekāpusi gultā, kad grīdas dēļi gaitenī iečīkstējās un pie durvīm klauvēja. Ar jautājošu izteiksmi sejā telpā ieskatījās māte. Pamāju viņai, un viņa ienāca istabā.

- Noria, tev nav jāizliekas, ka nedzirdēji, - viņa teica un nopūtās. - Varbūt mums jau no paša sākuma būtu vajadzējis šo sarunu risināt

tavā klātbūtnē. - Viņa izskatījās nogurusi. - Tu taču zini, par ko mēs runājām, vai ne? - Viņa izvilka no galdapakšas koka tabureti un apsēdās uz tās.

-Jūs runājāt par slepeno avotu, - es atbildēju. Viņa pamāja.

- Laiki kļūst bargāki, - viņa teica. - Taču, lai kas arī notiktu, lai kādus lēmumus mēs ar tavu tēvu pieņemtu, tev jāatceras, ka visu darām, lai labāk būtu tev. - Neskatījos uz viņu. Izlikos, ka meklēju savā grāmatā vietu, kurā biju palikusi. Lappuses šķita stīvas un nepakļāvīgas.

- Kā būtu, ja tu dzīvotu kādā no pilsētām? - māte jautāja. - Kaut vai Jaunajā Pītcrā vai Moskvā, vai pat Sjiņdziņā?

Iedomājos divas vienīgās pilsētas, kurās biju bijusi: Kuolojervus austrumos un Kūsamo dienvidos. Atcerējos sajūsmu, kuru sākumā biju jutusi ielu burzmā, starp lielajām, ar saules paneļiem klātajām ark-veida celtnēm, kur veseli namu augšējie stāvi bija pārvērsti par milzīgiem kvēllukturiem, kuriem bija caurspīdīgas stikla sienas un kuros iekšā bija siltumnīca. Mani bija apbūrušas Cjaņas tirgus šaurās ejas ar būdiņām, kurās pārdeva visdīvainākos ēdienus un dzērienus, to stiprā un reizēm nepatīkamā smarža, ko varēja saost jau vairāku kvartālu attālumā. Kopā ar māti biju pastaigājusies pa Kūsamo dāņu rajonu un nopirkusi mazus, krāsainus saldumu maisiņus, ko atvest dāvanā uz mājām, un pēc imatrikulācijas eksāmena tēvs man bija izmaksājis maltīti dārgā restorānā, kura sortimentā bija importēta dabīgā ūdens izlase no dažādām pasaules malām.

Sajūsma manī uzbangoja atkal, taču tad atcerējos augstos mūrus un kontrolpunktus, kas šķīra ielas, mūžīgos militāristus un komandantstundas. Atcerējos pagurumu, kas mani bija pārņēmis jau pēc dažām dienām, nomācošo vajadzību tikt prom no pūļa, ilgas pēc vietas un klusuma, un tukšuma. Spēju iztēloties, ka apmeklēt pilsētas man patiktu, bet tajās dzīvot šķistu briesmīgi.

- Nezinu, - es teicu. Māte cieši uz mani skatījās.

- Un kā būtu, ja tu nemaz nekļūtu par tējas meistari? - viņa vaicāja. - Tu varētu mācīties valodas vai matemātiku, vai palīdzēt man pētniecības darbā.

Apsvēru šo jautājumu, taču ne pārāk ilgi, un atbildēju patiesīgi.

- Es pazīstu tējas ceremoniju, esmu to apguvusi visu mūžu. Nezinu, kas cits es vēl varētu būt.

Māte ilgi klusēja, un es redzēju, ka viņas domas nemierīgi auļo: viņa savas jūtas spēja noslēpt daudz sliktāk nekā tēvs. Pēdīgi pārtraucu klusumu.

- Vai tu zini to māju ciemā, kam uz durvīm ir ūdensnozieguma zīme?

- Zilais aplis? - Viņā kaut kas sakustējās. Pagāja brīdis, pirms sapratu, ka tās ir bailes. — Un tad?

- Kas noticis ar tās iemītniekiem?

Māte skatījās uz mani. Redzēju, ka viņa meklē vārdus.

-To neviens nezina. - Viņa pienāca pie manis un paspieda manu roku. - Noria, dārgumiņ, - viņa pateica un tad apklusa, itin kā būtu pārdomājusi un izlēmusi nestāstīt, ko gribējusi. - Kā es vēlētos, ka mēs būtu varējuši tev dot citādu pasauli. - Viņa noglāstīja man matus. - Mēģini tagad gulēt. Lēmumu laiks pienāks vēlāk.

- Arlabunakti, - es teicu.Tad viņa pasmaidīja.Tas bija īss smaids, un nebūt ne laimīgs.

- Arlabunakti, Noria, - viņa teica un aizgāja.

Kad māte bija aizgājusi, izkāpu no gultas, nometos uz ceļiem grāmatplaukta priekšā un no zemākā plaukta paņēmu koka kārbu. Cauri plānajam lakas slānim mani pirksti juta nerotātā koka šķiedras. Pagriezu atslēgu slēdzenē un pacēlu vāku.

Kārbā bija raiba kolekcija, ko veidoja no plastmasas kapa izrakti agrākās pasaules priekšmeti. Pašā augšpusē gulēja sauja gludi nopulētu dažādas krāsas akmentiņu un maza, sagriezusies metāla atslēdziņa,

kuras zobiņi bija gandrīz pavisam nodiluši. Zem tiem bija trīs daļēji caurspīdīgi plastmasas taisnstūri ar noapaļotām šķautnēm, katram vidū divi caurumiņi ar zobainām malām. Uz taisnstūriem bija trīs burti: TDK. No tiem ārā bija izlīdusi plāna, tumša, saplīsusi lente. Man vienmēr bija paticis turēt TDK lenti pirkstos: tā bija viegla urr gluda kā mati, kā gaiss, kā ūdens. Nezināju, ko Sanja gribēja no šiem TDK. Mums ne vienai, ne otrai nebija ne jausmas, kas ar tiem darīts agrākajā pasaulē, un es tos biju saglabājusi tikai tāpēc, ka šad un tad labprāt aptaustīju lenti.

Kārbas dibenā zaigoja sudrabaina, plāna ripa, kuru reiz biju saglabājusi, jo tā man šķita skaista. Paņēmu to arī tagad, lai kārtējo reizi apbrīnotu. Tas spīdīgā puse bija mazliet saskrambāta, un tomēr tik dzidra, ka tur varēja ieraudzīt savu spoguļattēlu. Kad tās virsmai trāpīja kvēlluktura gaisma, varēja saskatīt varavīksnes krāsas. Nespīdīgajā pusē bija atliekas no teksta, kas tur reiz bijis lasāms, un saglabājušās dažas burtu kopas: COM CTDISC.

Ieliku ripu un visus TDK atpakaļ kārbā, kuru aizslēdzu un ieslidināju gaidīt rītu savā no jūraszālēm pītajā somā, kas karājās pie sienas līdzās grāmatplauktam.

Kad aizvēru acis, redzēju attālumu, kas mūsu māju šķīra no ciema un cita nama, daudz noplukušāka par mūsējo. Zils aplis uz tā durvīm cieši lūkojās gaišajā naktī, un tā kontūras bija tik asas, ka varētu ievainot. Attālums nebija liels, un, ja skatītos pietiekami ilgi, tas sāktu sarukt, līdz es spētu pieskarties tā cita nama durvīm, ieklausīties kustībās aiz tām.

Vai klusumā.

Aizritināju ainu prom un izstūmu no prāta, tomēr zināju, ka tā nav pazudusi.

5. nodaļa

Iebraucu pa Sanjas nama atvērtajiem vārtiem un apturēju he-lipēdu priekšpagalma malā. Vidū starp augstām saulpuķēm stāvēja Sanjas māte Kira un nogrieza no resna kāta smagu ziedu. Viņai pie kājām bija prāvs grozs, kurā viņa jau bija salikusi vairākus ziedus, piebildušus no gatavām sēklām. Sanjas mazā māsiņa Minja sēdēja uz smilšainās zemes un centās piedabūt plakanu oli noturēties uz trim koka klucīšiem, kas bija salikti cits uz cita. No Sanjas mantotā, viņai pārāk lielā kukaiņu cepure galvā šūpojās, un akmens izslīdēja viņai no pirkstiem atkal un atkal.

- Noria! - Minja teica, ieraudzījusi mani. - Skaties! - Plakanais olis rokā viņai uz mirkli aizmirsās, kad viņa ar otru roku norādīja uz savu būvlaukumu. - Aka.

- Lieliska, - es teicu, kaut gan aku konstrukcija neatgādināja pat iztālēm.

Kira pagriezās. Viņas putekļu krāsas kleita priekšpusē bija apbirusi ar saulpuķu sauso ziedlapu dzeltenumu. Viņas seja melno, nemazgāto matu ietvarā zem kukaiņu cepures bija nogurusi un bāla, un drānas uz kalsnā auguma brīvi nokarājās, taču viņa smaidīja. Tobrīd viņa izskatījās ļoti līdzīga Saujai.

- Sveika, Noria, - viņa teica. - Sauja tevi gaida jau visu rītu.

- Māte vakar sataisīja kaudzi amaranta cepumu, - es teicu un izņēmu no somas jūraszāļu kārbiņu. Rokas juta tās svaru. - Tas ir viņas sūtījums. Ar kārbiņas atdošanu nav steigas.

Paspēju ieraudzīt, kā Kiras seja uz mirkli sastingst, pirms smaids atgriezās.

- Paldies, - viņa teica un paņēma kārbiņu. - Pasveicini savu māti no manis. Mums nebūs nekā, ko aizsūtīt pretī. - Viņa iemeta nogriezto ziedu ar visām sēklām grozā. Gaisā plīvoja ziedu kātu sulīgā, tumšzaļā smarža.

-Tas nekas.

Saņemdama Minju aiz rokas, Kira neskatījās uz mani. Jutos neērti.

- Mazgāšanās laiks, Minjucīt, - viņa teica. - Ja uzvedīsies rātni, varēsi spēlēties ar pirātu kuģi.

Minja iespiedzās, pieslējās kājās un uzmeta plakano oli uz akas konstrukcijas. Klucīši nokrita, saceldami visapkārt putekļus. Kira devās uz māju ar cepumu kārbu vienā un Minjas roku otrā rokā.

- Redzēsimies vēlāk, Noria, - viņa man teica. Atvadām pamāju Minjai, taču viņu tobrīd interesēja tikai apsolītais pirātu kuģis.

Aizgāju aiz mājas. Cauri darbnīcas kukaiņu tīkla sienām redzēju, ka Sarija sēž pie galda uz soliņa un ap kaut ko knibinās. Kad pieklauvēju pie sienas balsta staba, viņa pacēla skatienu un pamāja ar roku. Iegāju iekšā, aizvēru durvis un noņēmu kukaiņu cepuri.

Saujai priekšā uz galda stāvēja ierīce, ko viņa pirms dažām nedēļām bija atradusi plastmasas kapā. Pazinu tās stūraino veidolu, priekšējā paneli iestrādāto nodalījumu, savādās skaitļu kombinācijas un otru nodalījumu augšpusē. No ierīces nāca divi strāvas vadi, kas bija savienoti ar saules ģeneratoru uz galda stūra.

- Vai atnesi? - viņa vaicāja. Viņas mati bija atvirzīti no sejas ar nonēsātu šalli, vaigos kvēloja sarkani plankumi. Nospriedu, ka viņa aiz satraukuma modusies agri un visu rītu nemierīgi šaudījusies pa

darbnīcu. Uzliku somu uz galda un izvilku no tās koka kārbiņu, no kuras izņēmu savus TDK.

- Nesaprotu gan, kam tev tie vajadzīgi.

Sanja nozuda zem galda un rakājās pa savu kasti. Pēc mirkļa viņa parādījās, turēdama rokā melnu plastmasas taisnstūri. Atcerējos, ka biju to redzējusi pirms dažām nedēļām, kad atvedu labošanai ūdensmaisus. Kad viņa paņēma no galda vienu TDK, aptvēru, cik ļoti šie priekšmeti līdzinās viens otram. Lielākā atšķirība bija to izmērā.

- Mēģināju izdomāt, kam gan šī ierīce varētu būt izmantota, -viņa teica. - Zināju, ka cilvēki ar to kaut ko klausījušies, jo tai ir skaļruņi, tāpat kā komunikatoram - zināms, pavisam citāda lieluma un daudz vecāki, taču princips ir tas pats. Kad meistaroju jaunu vāku tam priekšpuses padziļinājumam, pamanīju, ka tajā ir divas vārpstas, no kurām viena griežas. Sitie plastmasas kluči, - viņa norādīja uz lielāko taisnstūri, - mētājās tur līdzās, un, kad uz tiem paskatījos, man ienāca prātā, ka padziļinājums ir kā radīts tādai detaļai, tādiem pašiem caurumiem piemērotas vārpstas un tā tālāk, pat forma pareiza... tikai lielums nav īstais. - Viņa ar pirkstu uzsita pa plastmasas gabalu, uz kura biju redzējusi burtus VMS. - Itin kā šīs būtu taisītas tādai pašai, tikai daudz lielākai ierīcei. Vai nav sasodīta neveiksme: īstā ierīce un īstā maināmā detaļa, taču aplams lielums. Bet tad es atcerējos, ka tev ir paradums saglabāt visu ko dīvainu, un atģidos, ka tev bija tie TDK.

Sāku saprast, kas viņai padomā. Viņa izlīdzināja viena TDK saburzīto lenti iespējami gludu, sasēja plīsuma vietā galus un ritināja lenti atpakaļ plastmasas čaulā, līdz tā vairs vaļīgi nenokarājās.

Tad viņa mēģināja ielikt TDK skaļruņu ierīces padziļinājumā.

- Tas neder, - vīlusies sacīju, bet Sanja apgrieza TDK otrādi, un tas ieklikšķēja vietā.

- На! - viņa teica, un ari es jutu, kā sejā parādās smaids.

Sanja aizvēra lūku un pagrieza saules ģeneratora slēdzi. Ierīces augšpusē līdzās ciparu kombinācijām iedegās sīka dzeltenzaļa gaisma, kas atgādināja jāņtārpiņu.

-Tagad mums tikai jāizgudro, kas darāms ar visām šīm pogām, -viņa teica un izmēģinājumam piespieda pogu, uz kuras bija kvadrāta attēls. Lūka atvērās. Nekas cits nenotika. Sanja atkal aizvēra lūku un tagad piespieda pogu, uz kuras bija attēlotas divas bultiņas. No ierīces atskanēja šņākoņa. Sanja pielika seju pie pašas lūkas, un viņas acis sašaurinājās, vērīgi lūkojoties cauri vāciņam.

- Griežas! - viņa teica. - Paskaties!

Redzēju, ka viņai taisnība: ierīce grieza plastmasas TDK lenti tik strauji, ka bija grūti pateikt, kurā virzienā tā griežas. Pēc mirkļa ierīce noknakšķēja un palika kuļamies uz vietas, pirms noknakšķēja vēlreiz un aprima.

- Vai tā saplīsa? - piesardzīgi prašņāju. Sanja sakrunkoja pieri.

- Neticu, - viņa teica. - Varbūt vienkārši lente beidzās. - Viņa piespieda pogu, uz kuras bija tikai viens bultas attēls. Ierīce klusu iedūcās, pēc tam no skaļruņiem atskanēja sprakšķis. Sanja satrūkās un pagriezās pret mani.

- Klausies! - viņa teica.

Skaļruņi iečirkstējās un pēc tam iešņācās, un šņākoņa turpinājās.

Un turpinājās.

Kā saulē lūpoša krāsa smaids nolobījās Sanjai no sejas līdzi tam, kā laiks starp mums izstiepās, un šņākoņa iesniecās tālāk, citā laikā un pasaulē, kuras noslēpumus tā nebija gatava atklāt. Beidzot Sanja vēlreiz piespieda kvadrāta taustiņu, un lente apstājās. Viņa atvēra lūku, izņēma TDK ārā un vietā ielika citu, pirms tam sasējusi arī tā lenti.

No skaļruņiem joprojām bija dzirdama tikai sadīrāta čirkstoņa.

Viņa vairākas reizes izmēģināja ierīcē visus trīs TDK, tina tos uz priekšu un atpakaļ un grieza no vienas puses uz otru, taču dzirdējām tikai laikā un attālumā nogrimušus skaņu rēgus,gandrīz klusumu, kas

bija nomācošāks par pilnīgu klusumu. Varbūt lentēs reiz bija bijis kaut kas saprotams, tomēr zeme, gaiss, lietus un saule jau sen bija izdeldējuši šīs agrākās pasaules atbalsis.

Sanja blenza uz ierīci un grozīja rokās TDK.

- Esmu pārliecināta, ka man ir taisnība, - viņa teica. - Šīs daļas ir piemērotas ierīcei, un tā translē skaņas no tām uz skaļruņiem. Ierīce un TDK noteikti ir izmantoti tieši tā. Ja vien mēs atrastu kādu TDK, kurā vēl saglabājusies skaņa...

Sanjas pirksti bungoja pa TDK plastmasas virsmu. Dzirdēju no mājas skanam Minjas iespiedzienus un Kiras slāpēto balsi, kas Minju kušināja. Ar skatienu sekoju mazam melnam zirneklim, kurš auda tīklu kaktā virs saules ģeneratora.

- Varbūt... varbūt kaut kur plastmasas kapā tādi ir vēl? - es iedomājos. - Vai varbūt jau sākotnēji nav bijis paredzēts, ka tiem jābūt izturīgiem. Agrākās pasaules ierīces bija trauslas.

Sanjas izteiksme mainījās, itin kā viņas sejas kontūras būtu kļuvušas asākas. Viņa pacēla kvadrātveida vāciņu kastes augšējā malā un ar pirkstu iztaustīja apaļo padziļinājumu zem tā. Tad viņa paskatījās uz manu koka kārbu, kas atvērta stāvēja uz galda. Viņas acis bija pievērstas sudrabkrāsas ripai, kam vidū bija caurums. Ripas lielums izskatījās tieši piemērots klausāmās ierīces apaļajam padziļinājumam. Sanja paskatījās uz mani, un es ieraudzīju viņas sejā savu domu.

- Vai drīkstu? - viņa vaicāja.

Pamāju ar galvu.

Sanja izņēma ripu no koka kārbas un pielaikoja padziļinājumam. Ripa bija kā radīta ierīcei. Apaļais izvirzījums padziļinājuma vidū atbilda caurumam ripas vidū. Sanja uzspieda ripu uz izvirzījuma, un tā ar vieglu klikšķi nofiksējās. Viņa aizvēra vāku un piespieda podziņu ar bultu. Cauri plastmasas vākam redzēju, kā ripa padziļinājumā sāk griezties.

Gaidījām.

No skaļruņiem nekas neatskanēja.

Redzēju Sanjas izteiksmi un arī pati biju vīlusies. Tad viņa pastiepa roku, lai pagrozītu regulēšanas pogas uz ierīces. Pirmā, kam viņa pieskārās, lika izdzist jāņtārpiņa gaismai un palēnināja diska griešanos, tāpēc viņa to pagrieza atpakaļ sākotnējā stāvoklī. Pakustinot otru, nenotika nekas. Kad viņa pagrieza trešo pogu, no skaļruņiem atskanēja skaļš sprakšķis, kas mums abām lika salēkties. Tam sekoja īss klusums, un pēc tam vīrieša balss mūsu valodā skaidri teica:

— Jansona ekspedīcijas žurnāls, ceturtā diena. Dienvidu Trcnde-lāga, netālu no agrākās Tronheimas teritorijas.

Kamēr balss ziņoja dienu, mēnesi un gadu, Sanja sauca urrā un es smējos. Balss turpināja:

- Dienu sākām, veicot Dovrefjellu ūdeņu mikrobu sastāva mērījumus. Vēl nav iegūti pilnīgi rezultāti, taču šķiet, ka tie atbilst Jo-tunheimenes rezultātiem. Ja tas pierādīsies, mūsu prognozes par teritorijā notiekošo spontāno bioloģiskās reģenerācijas procesu ir bijušas daudz pieticīgākas, nekā parāda realitāte. Rīt iestādīsim ūdeņos attīrošās baktērijas un turpināsim ceļu uz ziemeļu Trendelāgu...

Diena ārpusē sacietēja par biezu, svilinošu čaulu, kas ietvera darbnīcu, dunduri rāpaļāja pa kukaiņu tīklu sienām, un mēs klausījāmies agrākās pasaules balsī. Reizēm tā gandrīz pagaisa, brīdi palēkāja vai iestrēga uz vietas, pirms atkal atrada savu ceļu. Sanja to nedz apturēja, nedz centās pārlēkt pāri garlaicīgajām vietām. Balss ripā bija gaidījusi gadsimtiem ilgi. Та bija daļa no plastmasas kapā gandrīz pazuduša stāsta. Mēs nesarunājāmies, un es nezinu, ko domāja Sanja, taču es domāju par klusumu un gadiem, un ūdeni, kurš nepaguris visu deldēja. Domāju par neizskaidrojamo sakritību ķēdi, kas šo balsi no svešas ainavas, zudušas pasaules bija atnesusi līdz šai sausajai priekšpusdienai, līdz mūsu ausīm, kuras saprata dzirdētos vārdus, tomēr izprata maz ko.

Balss stāstīja par ūdeņu pētīšanu, mikrobu mērījumiem, baktēriju kultūrām, apvidus reljefiem. Reizēm runā bija gara pauze, un mēs

sākām nošķirt atsevišķus posmus; katra sākumā balss pavēstīja jauno datumu: ieraksts pārgāja no ceturtās dienas uz piekto dienu un tā tālāk. Pēc devītās dienas balss aprāvās pavisam. Gaidījām turpinājumu, taču tā nebija. Minūtes gāja. Paraudzījāmies viena uz otru.

- Žēl, ka nebija vairāk, - Sanja teica. - Un žēl, ka tas nebija nekas aizraujošāks.

- Manai mātei tas noteikti liktos aizraujoši, - es noteicu. - Viņa ir ķerta uz visiem zinātniskajiem...

Skaļruņi ierēcās. Sastingušas klausījāmies. Tagad runāja sievietes balss.

- Citiem šķiet, ka man to nevajadzētu darīt, - tā teica. - Taču viņiem tas nav jāzina. - Sieviete apklusa un nokrekšķējās. Pēc tam turpināja: - Dārgo klausītāj, ja tu esi no armijniekiem, vari būt drošs, ka darīju visu, lai šos ierakstus iznīcinātu un tavās rokās tie nenonāktu. Tas, ka tu šo dzirdi, visticamāk nozīmē, ka esmu cietusi totālu neveiksmi. - Balss ieturēja pārdomu pauzi.-Taču tas notiks tikai vēlāk, ne pašlaik. Pašlaik man ir jāizstāsta kāds stāsts, un jums tas ne drusku nepatiks. Es zinu, ko jūs esat izdarījuši. Ko grasāties darīt. Un, ja tas būs atkarīgs no manis, visa pasaule uzzinās, kas notika patiesībā, jo...

Negaidot runa pārtrūka. Ripa turpināja griezties, taču tagad agrākās pasaules balss bija neatsaucami prom. Ieraksts bija beidzies.

Mēs ar Sanju mirkli lūkojāmies viena uz otru.

- Kas tas bija? - es ievaicājos.

Sanja mēģināja griezt disku uz priekšu un atpakaļ, pat pārbaudīja tā otru pusi, taču bija skaidrs, ka esam noklausījušās visu, kas klausāms.

- Kādu gadskaitli tas vīrietis teica ripas sākumā? - es jautāju.

Mēs ne viena, ne otra nebijām pievērsušas uzmanību gadam.

Sanja palaida ripu griezties vēlreiz. Klausoties nolasīju viņai no sejas, ka viņa aptvērusi to pašu, ko es. Daudz nedomādamas bijām iztēlojušās, ka ripa nākusi no agrākās pasaules.

Bijām maldījušās.

- Та ir no Krēslas gadsimta, - es teicu.

- Та nevar būt īsta, - Sanja apgalvoja, tomēr neizklausījās pārliecināta. - Tas ir tikai stāsts, tāpat kā dažas no tavām grāmatām vai tic spriedzes romāni, ko var nopirkt pa nodaļai, lai klausītos komunikatorā.

-Tad kāpēc vispirms būtu vajadzīga gandrīz pusstunda kokainas zinātniskas pļerināšanas, bet interesantā daļa tikai pēc tam?

Sanja paraustīja plecus.

- Varbūt vienkārši slikti uzrakstīts. Tie komunikatorstāsti jau arī reizēm nav nekādi sevišķie. Tētim daži ir.

- Nezinu. - Centos drudžaini atcerēties, kurā plastmasas kapa galā ripu biju atradusi.

Sanja izlēmīgi izņēma ripu no ierīces, ielika koka kārbā un aizcirta vāku.

- Galu galā tam nav nekādas nozīmes, - viņa teica. - Mēs nemūžam neuzzināsim, kas tai sievietei bija stāstāms. Galvenais, ka mums izdevās ierīci iedarbināt.

Taču es domāju par nepazīstamajām ziemām un pazudušajiem stāstiem, domāju par pazīstamo valodu un savādajiem vārdiem, kas joprojām gruzdēja man prātā. Domāju par lietu un sauli, kas nāca pār plastmasas kapu un lēnām visu saēda. Un par to, kas vēl varēja būt palicis pāri.

Biju gandrīz droša, ka atceros, kurā vietā ripa bija gulējusi.

- Mēs varētu pameklēt vēl kādu ripu turpat, kur atradām šo, - es ierosināju. Pamazām mani šī doma aizrāva. - Mēs varētu mēģināt iegūt veselu stāstu. Nu un tad,ja tas būtu tikai stāsts? Vai tad tu tomēr negribētu zināt, kā tas beidzas?

- Noria...

- Mēs varētu aiziet uz visu dienu, paņemt līdzi ēdamo un...

- Noria. - Sanja mani pārtrauca, un es apklusu. - Tev varbūt nav cita darāmā kā tikai pasniegt tēju un rakņāties pa plastmasas kapu, -viņa teica. - Bet man ir.

Kaut kur mājā ieraudājās Minja.

Negaidīti starp mums bija uzradies atstatums. Bijām pazinušas viena otru kopš tā laika, kad savām mātēm pie rokas spērām pirmos grīļīgos soļus ciema laukumā. Ja man kāds jautātu, es atbildētu, ka Sanja man ir tuvāka, nekā jebkad bijis kāds cits, neskaitot vecākus. Tomēr reizēm viņa noslēdzās sevi, uzgrieza man muguru, aizslīdēja nesasniedzami tālu, kā atspīdums vai atblāzma: tikai pēdas no tā, kas vēl nupat bija bijis, bet tagad jau prom, vārdiem un pieskārieniem nesasniedzamā vietā. Es nesapratu šos brīžus, bet nevarēju tos aizliegt.

Pašlaik viņa bija tālu no manis, tālu kā slepenie ūdeņi, tālu kā svešās ziemas.

- Tagad man jāiet, - es teicu.

Iebāzu koka kārbu somā. Sajūta, ka esam atradušas slepenu eju cauri laikam un telpai uz nezināmu pasauli, bija izblāvojusi. Saule to bija sadedzinājusi.

Uzliku galvā kukaiņu cepuri un izgāju svelmainajā sutoņā.

Mājupceļā somas siksna grauzās plecā, un es jutos nogurusi. Sviedri plūda uz skausta un muguras, mati zem cepures lipa pie ādas. Mieru nelika ripā saglabātie vārdi./лягоял ekspedīcija. Tas izklausījās pēc kā tāda, kas varētu būt pieminēts mātes vecajās grāmatās. Un sieviete viņpus visa šī laika - negaidīta, žurnālā paslēpusies - bija uzskatījusi savu stāstu par tik svarīgu, ka bija to slepus ierunājusi un bijusi gatava visu ierakstu drīzāk iznīcināt, nekā atdot armijai.

Gribēju uzzināt, kas tas bija, kas viņai tik daudz nozīmējis.

Jau iztālēm no ceļa redzēju, ka pie mūsu mājas ir sveši transportlīdzekļi. Nobrīnījos, vai pie mums ieradušies tējas viesi, kas pieteikušies pēdējā brīdī, un cerēju, ka tā nav. Tēvs necieta vizītes, kurām nebija paspējis kārtīgi sagatavoties, un pēc tādām vairākas dienas bija īdzīgs.

Nogriezu helipēdu no ceļa mežiņā un centos starp koku stumbriem saskatīt, kas notiek dārzā.

Elpa sarāvās mezglā starp rīkli un krūtīm, kad ieraudzīju zilās militāristu uniformas. Tur nebija tikai viena vai divas, to bija daudz vairāk.

Pie vārtiem, viesu nojumē, atradās pazīstamie helirati. Kad ienācu pagalmā, ieraudzīju tur apmēram desmit kareivju, kas nēsāja uz priekšu un atpakaļ sarežģīta paskata ierīces. Ap tējas namu bija uzsliets tāds kā žogs, un tā priekšā sardzē stāvēja kareivis ar zobenu pie jostas. Mani vecāki atradās lievenī, un garš, virsnieka uniformā tērpts karavīrs runāja uz viņiem ar muguru pret mani. Izdzirdis manus soļus, viņš pagriezās, un es pazinu viņa seju aiz kukaiņu cepures.

- Labdien, Kaitio jaunkundz. Prieks atkal satikties, - komandieris Taro sacīja un gaidīja, kad paklanīšos.

6. nodaļa

Tā tika saukta par rutīnas pārbaudi, taču mēs zinājām, ka rutīnai tur nelīdzinās nekas. Rutīnas pārbaudes veica divi kareivji, un tās ilga, augstākais, dažas stundas. Turpretī pie mums gandrīz divas nedēļas uzturējās viens augsts virsnieks un seši kareivji, no kuriem divi pārmaiņus stāvēja sardzē pie tējas nama un četri pētīja māju un tās apkārtni. Viņi izstaigāja rūpīgi iepriekš izplānotus, lēnus maršrutus no viena pagalma gala līdz otram, turp un atpakaļ, izpētot katru centimetru. Rokās viņi nesa plakanus monitorus. Uz tiem izzīmējās daudzkrāsaini attēli, kuru neregulārās malas un mainīgie, reizēm sakrītošie veidoli mazliet atgādināja kartes.

Pateicoties mātes grāmatām, man bija miglains priekšstats par ierīču darbības principiem.Tas raidīja zemē radioviļņus, un ekrāns tos paskaidroja: zīmējumi rādīja augsnes blīvumu un mitruma sastāvu. Militāristiem līdzi bija arī dažādas urbšanas un mērīšanas ierīces. Viena no viņiem, sieviete ar nemainīgu sejas izteiksmi, staigāja, satvērusi divas sakrustotas dzelzs stieples. Reizēm viņa, acis aizvērusi, apstājās un tad ilgi lūkojās uz tām, itin kā kaut ko gaidītu. No vecākiem uzzināju, ka tējas nams ir izolēts un tur tiek veikta pastiprināta meklēšana, jo stiepļu sievietes metāla rīkste pirmajā dienā nošūpoju-sies un norādījusi uz leju nama lievenī.

Tēvs raizīgi skatījās uz dēļu kaudzi, kas auga augumā tējas nama priekšā, militāristiem uzlaužot grīdu.

-Tas vairs nekad nebūs tāds kā agrāk, - viņš murmināja saspringtiem lūpu kaktiņiem. - Tādu koku mūsdienās grūti dabūt, un tējas nama būvniecībai vajadzīgo amata prasmju nav nevienā pašā ciemā.

Starp maniem vecākiem šajās dienās ņirbēja blīvs klusums, zem kura kustējās rūpīgi slēptas bailes un vārdā nesauktas, noklusētas lietas.Tas bija kā līdz galējai robežai aprimis, nedabiski nekustīgs ūdens: kaut viens vārds, kas tajā iekristu, kaut viens akmens, kas sakustētos dibenā, to pilnībā pārvērstu, radītu aizvien jaunus un jaunus riņķus, līdz atspulgs kustības spēka ietekmē būtu pārvērties līdz nepazīšanai. Vairījāmies runāt par ko citu, izņemot pašas ikdienišķākās lietas, jo militāristu klātbūtne uzslēja starp mums neredzamas sienas, ko mēs neuzdrīkstējāmies noplēst.

Vakaros gulēt devos, tikai kad biju zagšus pārbaudījusi, vai kareivji ar savām ierīcēm nav devušies uz fjellu, un no rītiem mana sirds biezi un smagi dauzījās rīklē, kad pamodos no domas, ka viņi varbūt paplašinājuši meklējumus ārpus nama un dārza. Kamēr nebiju pārliecinājusies, ka tā nav, nespēju ieēst brokastis. Sapņos redzēju klintī paslēptos ūdeņus, un nakts vidū varēju uztrūkties no krūškurvi žņaudzošas sajūtas, ka nez kā, par spīti neiespējamībai, avota balss no fjella atskan līdz namam un dārzam. Ilgi klausījos caururbjošajā klusumā, līdz mani atkal apņēma miegs.

Sākumā domāju, ka mātes interese par ūdensmeklētāju ierīcēm ir izlikšanās, lai slēptu nervozēšanu. Tomēr, dienām ritot, sāku aptvert, ka aiz viņas izturēšanās ir patiesa interese, kuru viņai grūti noslēpt. Viņa kūsāja no vēlmes uzzināt par ierīcēm ko vairāk, izmēģināt tās pašai, apgūt to darbības mehānismus un lietojumu. Bija pagājuši vairāk nekā piecpadsmit gadi kopš tā laika, kad viņa bija strādājusi par Jaunā Pītera universitātes ekspedīciju pētnieci, un armijas rīcībā esošā tehnika bija modernāka nekā civilajiem pieejamā. Viņa staigāja

kareivjiem līdzi un jautāja par ierīcēm, un nolasīju viņai no sejas, kā viņa visu iegaumē, lai, izdevībai pienākot, varētu to visu darbistabas mierā pierakstīt. To ievēroja arī tēvs un kļuva pret māti strups vārdos un izvairīgs. Viss, kas tajās dienās palika nepateikts, savilkās ap mums kā tīkls, kas mūs nosmacētu un saberztu, ja mēs laikus neatrastu ceļu ārā.

Gribēju runāt ar Sanju. Vēlējos, kaut nebūtu aizgājusi no viņas darbnīcas tik spēji. Biju nosūtījusi viņai trīs ziņas, lūdzot, lai viņa atnāk, taču atbildi nesaņēmu. Nebiju droša, ko par to vajadzētu domāt, jo viņai arī tāpat bija paradums atbildēt vien retumis. Kamēr māte staigāja apkārt, iepazīdamās ar militāristu ierīcēm, un tēvs stāvēja pie tējas nama, acīmredzot cerēdams, ka viņa klātbūtne iegrožos postījumus, kurus militāristi izraisīja, es sanesu savā istabā vairākus klēpjus grāmatu un paliku pie tām.

Man joprojām neizgāja no prāta sudrabkrāsas ripas klausīšanās. Man vienmēr bija bijis samērā skaidrs priekšstats par to, kāda bijusi agrākā pasaule, - vai drīzāk par to, cik maz par agrāko pasauli zināms. Par spīti visām manām ziemas fantāzijām vai ilgām pēc sniega, es nekad nebiju apšaubījusi to, kas man bija mācīts skolā un kas tika stāstīts grāmatās. Biju uzskatījusi par pašsaprotamu, ka tas, ko parasti uzskata par patiesību, ir patiesība, un nekam citam nav nozīmes. Bet ja nu tā nemaz nebija? Ja nu saglabājušies stāsti bija tikai apsūbējušas un deformējušās spoguļa lauskas - un vēl sliktāk: ja nu kāds bija sasitis spoguli tīši, lai atspulgu izkropļotu? Es zinu, ko jūs esat izdarījusi... Un, ja tas būs atkarīgs no manis, visa pasaule uzzinās, kas notika patiesībā, balss ripā bija teikusi.

Kad biju izklājusi grāmatas pa visu grīdu, pēdīgi atradu tajās divas lielas pasaules kartes, ko saliku blakus salīdzinājumam. Viena attēloja agrāko pasauli, auksto ziemu un debesis skrāpējošo pilsētu pasauli. Otra bija tagadējās pasaules karte.

Raudzījos uz kontinentu un okeānu aprisēm, kas bija pārvērtušās gandrīz līdz nepazīšanai.

Cik daudz gan bija apēdusi sāls un ūdens.

Skatījos uz man vistuvākajām vietām. Baltā jūra, kas atradās uz austrumiem no dzimtā ciema un Kuolojerviem, nebija ietiekusies tik tālu iekšzemē, tā neatradās tikpat tuvu kā tagad. Skandināvijas Savienības upes un ezeri bija izgaisuši lielākos ūdeņos, agrākās krasta līnijas bija pazudušas izsenis.

Un tas nebija viss.

Nogrimušas salas, krastu līdzenumi, sāls saēstas upju ieteces. Lielas pilsētas, kas tagad bija kādreizējo dzīvju klusi rēgi jūras līķautā, visur, visur.

Vecajā kartē ziemeļu un dienvidu pols bija baltā krāsā. Zināju, ka tas attēlo ledu, kas reiz tika saukts par mūžīgo ledu, līdz izrādījās, ka tas nepavisam nav mūžīgs. Agrākās pasaules laika beigās zemeslode bija sasilusi un jūru līmenis cēlies straujāk, nekā kāds bija pratis paredzēt. Vētras plosīja kontinentus, un ļaudis bēga no mājām turp, kur vēl bija vieta un sausa zeme. Pēdējos naftas karos notika nelaime, kas piesārņoja lielāko daļu no agrākās Norvēģijas un Zviedrijas ūdens resursiem un padarīja teritorijas par neapdzīvojamām.

Nākamais gadsimts tika saukts par Krēslas gadsimtu, un tā laikā bija beigušies naftas krājumi. Liela daļa no agrākās pasaules tehnoloģijām pamazām izzuda. Par pašu svarīgāko kļuva izdzīvošana. Viss, kas netika uzskatīts par neaizstājamu ikdienišķai dzīvības izvilkšanai, izputēja.

Domāju par ripā saglabātajiem vārdiem. Vīrieša balss bija runājusi par Tronhcimu, Trendelāgu un Jotunheimeni. Tās piederēja Zaudētajām zemēm, kā tika dēvētas Skandināvijas Savienības piesārņotās daļas. JaJansona ekspedīcija bija reāla, ko tā bija darījusi Zaudētajās zemēs Krēslas gadsimtā? Kā vispār bija iespējams turp doties, un cik droši tas varēja būt? Gandrīz gribēju ticēt Sanjas apgalvojumam, ka ripas ieraksts

ir tikai stāsts. Man tas šķita patiess, taču es zināju, ka labākie stāsti ir tieši šādi: tiem iespējams noticēt, pat zinot, ka tie ir iztēles radīti.Tomēr kaut kas ripā mani nepārliecināja. Tas vēstījumam trūka konstruēta, izdomāta stāsta formas. Tam bija ikdienības un patiesīguma forma.

Aizšķīru grāmatas un sakrāvu uz sava galda, taču tikai tad, kad biju ielocījusi stūrīšus karšu lappusēs.

Sešas dienas pēc tam, kad bija ieradušies militāristi, mūsu vārtos negaidot parādījās Sanja. Viņa bija nogājusi visu ceļu no ciema un nesa ar siksnām pie muguras piestiprinātus tukšus ūdensmaisus. Tie bija tie paši, kuros pirms dažām nedēļām biju viņai aizvedusi ūdeni samaksai par labošanas darbiem.

- Iesim iekšā, - es teicu.

-Tēvs stāstīja, ka piejums ejot vaļā vietējā invāzija, - Sanja ieteicās, kad bijām iegājušas mājā. - Kāpēc gan?

Viņa novilka savu kukaiņu cepuri. Palīdzēju viņai noņemt no muguras ūdensmaisus, ko uzkāru priekšnamā uz pakaramajiem.

- Laikam iztēlojas, ka mums tējas nama pagrabā ir kāda slepena aka, - es atbildēju. Mana balss izklausījās mierīgāka, nekā pati biju gaidījusi.

- Man taču būtu vajadzējis saprast, ka tev ir kāds baiss noslēpums, - Sanja teica, sejai savelkoties vienā no viņas šķībajiem smīniem. - Vai viņiem tiešām nav nekā labāka ko darīt, kā tērēt laiku tādām muļķībām? Kāds acīmredzot ir sadusmojies uz tavu tēvu un iesniedzis nepamatotu denunciāciju, tikai lai ieriebtu.

Pasmaidīju, tomēr seja šķita stīva. Izskatījās, ka viņa negrasās pieminēt mūsu strīdu, un arī man nebija nekādas vajadzības to darīt. Dažas plaisas aizaug pašas no sevis, es nodomāju. Nav nekāda iemesla tās atkal uzplēst.

- Vai tev jāsteidzas atpakaļ? - es vaicāju.

Sanja papurināja galvu.

Virtuvē uztaisīju mums ledustēju. Ledus gabaliņi māla krūzēs knakšķēja, kad lēju uz tiem bālzaļgano, remdeno šķidrumu. Apsēdāmies pie galda, un es izņēmu no skapja kaltētus augļus.

- Ak, ja arī mums būtu saldētava, - Sanja nopūtās un iestrčba tēju. - Pagājušajā gadā centos vienu salabot, taču tā darbojās tikai pāris nedēļas, pirms saplīsa pavisam. Rezerves daļas būtu vajadzējis vest no pilsētas, un tās būtu aprijušas divu mēnešu pārtikas budžetu.

- Vai tev reizēm nešķiet savādi, ka plastmasas kapā var atrast tik daudz agrākās tehnikas, ko viegli atkal iedarbināt? - es jautāju.

- Kas tur savāds?

- Skolā un visās grāmatās tiek apgalvots, ka agrākās pasaules tehnika bija trausla un tādu vairs nav iespējams ražot.

-Та jau ari ir. Lielākā daļa no tā, kas atrodams plastmasas kapos, ir tīrie krāmi.

- Un grāmatas?

- Kas ir ar grāmatām?

- Kāpēc ir saglabājies tik maz agrākās pasaules grāmatu? - Zināju, ka tējas meistara namā ir vairāk grāmatu nekā jebkurā citā ciema mājoklī, un vecāki bija man stāstījuši, ka tās ir retums arī pilsētās. Papīra cenas dēļ tika iespiests ļoti maz grāmatu, bet atrast agrākās pasaules sējumus praktiski nebija iespējams, ja vien nebija pieejas valsts bibliotēkām vai armijas arhīviem. Skolā tika izmantotas tikai komu-nikatorgrāmatas.

- Lielākā daļa grāmatu bija lielajās pilsētās, kas palika zem ūdens, kad jūras mainīja savas robežas, - Sanja teica.

- Jā, bet vai tu jelkad esi redzējusi vēstures grāmatu, kas būtu uzrakstīta pirms Krēslas gadsimta?

- Kāda jēga no tādas vēstures grāmatas, kurā nebūtu Krēslas gadsimta un tagadējās pasaules notikumu?

- Un tomēr, tās visas taču nevarēja palikt zem ūdens? Kad pilsētas sāka grimt, kāpēc netika izglābts vairāk agrākās pasaules grāmatu?

- Nezinu. - Sanja noplātīja rokas. - Varbūt nebija laika. Varbūt vispirms vajadzēja izglābt cilvēkus. Varbūt...

Viņu pārtrauca sauciens pagalmā. Cēlos un piegāju pie loga. Redzēju, kā viens no kareivjiem - īsa auguma, ar brillēm - māj diviem citiem, kas viņam pusskriešus tuvojās. Nedzirdēju, ko viņš teica, taču, pāris teikumu pārmijuši, visi trīs devās uz tējas namu. No virtuves loga tējas namu nebija iespējams saskatīt, un pēc mirkļa viņi manam skatienam nozuda.

- Kas tad nu? - Sanja vaicāja.

- Nezinu. - Nespēju nedomāt par to, vai kareivji būtu kaut ko atraduši, liet ne mājā, ne tējas namā, ne dārzā taču nebija nekā, ko atrast?

Šķita, ka mana sirds ir aplieta ar aukstu ūdeni. Sapratu, varbūt pirmo reizi, cik maz man stāstījis tēvs un māte. Vai tējas namā ir paslēpta karte ar norādēm uz avota atrašanās vietu, un militāristi to atklājuši? Vai kaut kas par avotu ierakstīts tējas meistara grāmatā, kuras biezās, bāli brūnganās lappuses bija piepildītas ar tēva precīzo rokrakstu un no kuras viņš man bija ļāvis lasīt tikai fragmentus, pats vērīgi mani uzraudzīdams? Vai varbūt kādā citā no tām dzīvojamās istabas stikla vitrīnā rūpīgi ieslēgtajām grāmatām, kurās aizgājušie tējas meistari sīki aprakstīja ceremonijas? Es nezināju, un mana fantāzija mirklī uzbūra tūkstošiem stāstu, no kuriem itin neviens nebeidzās labi.

- Tev nav jānāk, ja nevēlies, - es sacīju Sanjai. - Droši vien tas nekas nav.

Viņa tomēr sekoja, kad novietoju māla krūzi uz galda, uzliku galvā kukaiņu cepuri un izgāju ārā. Zālājs bija vienās bedrēs un zemes čupās, kurām metām līkumus, taču ievēroju, ka akmensdārzs un tējas krūmi tam līdzās saglabājušies neskarti, neskaitot zābaku pēdas, kas šķērsoja smiltis. Saārdītās zemes vidū soļi šķita nedroši un ceļš svešs.

Kad pagriezos ap tējas nama stūri, ieraudzīju savus vecākus pie liela rakuma zālājā. Viņi stāvēja blakus un, kaut gan nedz uzlūkoja viens otru, nedz pieskārās viens otram, tobrīd bija cieši piederīgi, gluži kā kādas celtnes akmens kolonnas vai divu koku savijusies stumbri, ko pirms vairākiem gadiem biju redzējusi Mirušajā mežā. Komandieris Tara stāvēja rakuma pretējā pusē, un pie bedres bija sapulcējušies arī citi kareivji. Apstājos dažu soļu atstatumā no saviem vecākiem. Sanja pienāca man blakus, un, kaut gan es nedz uzlūkoju viņu, nedz pieskāros viņai, zināju, ka viņa ir pavisam tuvu.

Rakums bija dziļš un ar stāvām malām, un vēlās pēcpusdienas slīpā saule nesniedza līdz tā lejai. Tomēr skaidri redzēju dibenā kaut ko līdzīgu cietai, cilvēka būvētai sienai, un vēl dziļāk uzplaiksnīja tumšs ūdens kā asara zemes acī. Centos lasīt savu vecāku sejas izteiksmes, un jau otru reizi neilgā laikā man šķita, ka viņi ir man sveši. Es nezināju visu, ko zināja viņi. Es nezināju, cik daudz viņi man izstāstījuši.

Viens no kareivjiem izvilka no akas ūdeni ar stikla trauku, kas atradās teleskopiska metāla kāta galā. Ūdens bija duļķains, taču Taro paņēma trauku, pacēla uz augšu kukaiņu cepuri, iemērca pirkstus ūdenī un nolaizīja pirkstu galus.

— Izskatās, ka jūsu zemēs ir dzeršanai piemērots ūdens, — viņš teica un cieši raudzījās uz tēvu. - Pieļauju, ka jūs nezinājāt par tā esamību?

-Ja es to zinātu, vai gan slēptu nojums? - tēvs atbildēja un nenovērsa skatienu.

- Meistar Kaitio.jūs un jūsu ģimene tagad varat iet, - Taro sacīja. - Varat būt droši, ka mēs jūs informēsim par turpmāko.

Tēvs lēnām pagriezās, lai ietu. Viņš paskatījās uz māti un paskatījās uz mani, un viņa izteiksme pārvērtās. Tēvs atkal pagriezās pret Taro un mierīgiem soļiem pa rakuma malu gāja pie viņa. Pāris kareivju grasījās viņu aizkavēt, taču Taro tiem pamāja, lai liek tēvam

mieru. Tēvs apstājās Taro priekšā. Tur nu viņi stāvēja iepretī debesīm un zemei, un saārdītā tējas nama atliekām, - garš virsnieks zilā uniformā un vīrs, kura matos jau metās sirmums, tērpies tējas meistara vienkāršajās lina drānas.

-Jūs domājat, ka visu iespējams iegūt, - tēvs teica. - Ka jūsu vara sniedzas visur. Un tomēr ir lietas, kas nekad neļausies cilvēka važām. Es vēl dejošu uz jūsu kapa, Taro. Ja manas miesas vairs nebūs šeit, to darīs mana dvēsele, brīva no kaulu būra.

Taro mazliet pagrieza galvu, tomēr nenolaida acis no tēva.

-Ja es tā kārtīgi apdomājos, - viņš teica, - tagad, kad esam izpētījuši apkārtni, ir īstais laiks pievērsties pašas mājas izpētei. Liuhala, Kanto, - viņš raidīja savus vārdus diviem kareivjiem, - pavadiet meistaru Kaitio un viņa ģimeni atpakaļ un uzsāciet meklējumus. Strādājiet ļoti pamatīgi.

Karavīri nāca pie tēva. Viņš nepakustējās. Man šķita, ka viņš grasās Taro iesist, taču pēdīgi, ilgi lūkojies virsniekā, viņš pagriezās un sāka iet uz māju. Karavīri sekoja tieši viņam pa pēdām. Māte, kura visu šo ainu bija noskatījusies klusējot, saņēma mani aiz rokas un devās viņiem pakaļ, vezdama mani līdzi.

Viņa gāja lēnām un, kad mūs neviens vairs nevarēja sadzirdēt, pačukstēja:

— Esmu izpētījusi mūsu zemes vairākkārt un zinu, ka šeit nav avota. Tas ir tikai lietus ūdens, kas sakrājies vecā, aizbērtā akā.

— Kāpēc jūs viņiem to neizstāstījāt? - es vaicāju.

- Būs labāk, ja viņi to sapratīs paši. Tas viņus apkaunos un liks aiziet prom. Kāds no viņiem varbūt pat atvainosies.

-Taro jau nu ne, - es teicu un domāju par izteiksmi komandiera sejā, par nepiekāpību, kas aiz tās slēpās.

- Viņš ne, - māte piekrita.

Kad ienācām mājā, kareivji jau bija sākuši vērt vaļā skapjus un atvilktnes, celt ārā mantas un mest tās uz grīdas. Redzēju tēvu uzkum-

pušu stāvam virtuves durvis. Viņš bija pacēlis vienu roku pie krūtīm un smagi elpoja.

- Vai ar tevi viss kārtībā? - māte vaicāja. Tēvs neatbildēja tūlīt. Pēc mirkļa viņš iztaisnoja muguru, padzina sāpes no sejas un teica: - Nekas, nekas. Mazliet aptrūkās elpas.

Reizēm cenšos atcerēties, ko māte darīja, sameklēt viņas tonī vai kustībās apstiprinājumu tam, ka viņa neapjauta vairāk, kā toreiz pateica. Un citos brīžos esmu centusies to apgāzt, atrast atmiņās kaut ko, kas apstiprinātu, ka viņa apjauta vairāk un zināja, ka tēvs sācis skatīties prom no dzīves. Neatrodu ne vienu, ne otru, neatrodu ne zīmes, kas man ļautu būt drošai par vienu vai otru virzienu. Starp mums ir atstatums, kuru nekad nevarēšu pārvarēt, laika un pārmaiņu, un neatsaucamu beigu atstatums, pagātne, kas nekad nemainīsies. Un, tā kā es nevaru aizvilkt šo aizu ciet, man ir jāiet pa tās malu un jāļau j, lai tā ir daļa no manas dzīves, viena no tām tumšajām plaisām, kuras pastāvēšanu nevaru aizliegt un kurā nekad nevarēšu ienest gaismu.

Mana māte zināja. Mana māte nezināja.

Atcerējos Sauju, kura bija nākusi dažus soļus iepakaļ un palikusi aiz durvīm. Atstāju vecākus priekšnamā noskatāmies kareivjos, kuri grieza riņķī telpas, un izgāju ārā, lai pavadītu viņu līdz vārtiem.

Apstājos lievenī. Vispirms Sanju neredzēju, taču tad pamanīju. Viņa stāvēja uz tējas nama celiņa. Ar Sanju sarunājās gaišmatains karavīrs, kuru bieži biju redzējusi Taro sabiedrībā un tāpēc uzskatīju par viņa tuvāko apakšvirsnieku. Nedzirdēju viņu vārdus un aiz kukaiņu cepures kārtīgi neredzēju ari Sanjas seju, taču viņas locekļos bija jaušams saspringums. Karavīrs kaut ko teica, un Sanja nemierīgi sakustējās. Devos pie viņiem. Mani pamanījusi, Sanja satrūkās.

- Man vajadzētu iet, - viņa teica man vai varbūt karavīram.

- Nodod sveicienus tēvam, - karavīrs sacīja un devās uz tējas namu.

- Esot sens tēva skolasbiedrs, - Sanja man teica, kad gājām uz vārtiem. - Jautāja visādas dīvainas lietas.

Kad tagad, pēc visa notikušā, iedomājos Sanju, šī ir otra no divām ainam, kas neaicināta parādās acu priekšā, spilgtāk nekā citas, ko esmu aicinājusi velti. Viņa stāv aiz vārtiem, melnie mati slīgst uz pieres un vaigiem, augums kalsns un stūrains raupjajā lina audumā. Kukaiņu cepures ēna viņai uz sejas ir asa, un zaru tīkls ap mums, lēnām aiznesdams viņu prom, ir mīksts kā čuksti.

Nepaceļu roku.

Nesaku ne vārda, lai viņu aizkavētu.

Es stāvu un noskatos koku slīdošajā ēnu dejā viņai uz muguras, viņai uz rokām, stāvu klusu un nekustīgi, un viņa dodas prom un neatskatās.

Pēc divām dienām kareivji beidzot savāca savas ierīces un aizgāja no mūsu teritorijas. īsais, briļļainais karavīrs ieradās un sniedza mums skopu paskaidrojumu: ticis atzīts, ka ūdens ir lietus ūdens, kas sakrājies gadu desmitiem neizmantotā vecā pazemes akas konstrukcijā. Turpmākajos meklējumos noskaidrojies, ka ne mājā, ne dārzā nav tekoša ūdens, izņemot likumīgo ūdensvadu.

Viņu beidzamais darbs bija salauzt dzīvojamās istabas grāmatskapja slēdzeni un izgāzt no plauktiem visus apmēram trīs dučus tējas meistaru grāmatu, kas bija iesietas ādā. Kad viņi sāka tās nest ārā no mājas, tēvs protestēja.

- Jūs tajās neatradīsiet neko svarīgu, — viņš teica. — Tas ir tikai personīgas dzimtas dienasgrāmatas. Turklāt, ja jūs būtu palūguši, es jums iedotu atslēgu, - viņš rūgti piebilda.

Kareivji, kas nesa grāmatas, pat neapstājās, lai noklausītos.

Viņi atstāja dārzu vienās bedrēs, un viņu mēģinājums salabot tējas nama postījumus bija tikai formāls. Tēvs piesoļoja pieTaro.

— Vai jūs patiešām grasāties atstāt tējas namu tādā stāvoklī? — viņš vaicāja. - Vai jūs saprotat, cik grūti būs atrast kādu, kas to saremontētu?

Taro acis bija melnas, cietas un nekustīgas.

- Meistar Kaitio, - viņš teica. - Man kā Jaunās Cjaņas pārstāvim ir pienākums izpētīt visas iespējamās liecības par dzeršanai piemērotu ūdeni. Nav mana vaina, ja tās izrādās maldinošas.

Un tā viņi aizgāja, ne par ko neatvainojušies, neko neatlīdzinājuši.

Biju iztēlojusies, ka pēc karavīru aiziešanas viss atkal būs kā agrāk, taču savādais klusums, pie kura bijām pieraduši, nekur neatkāpās, šis nedabiski nekustīgais ūdens ap mums.

Gaidīju akmens sakustēšanos.

Kad tā laiks beidzot pienāca, tas notika tādā veidā, kādu nebijusi mācējusi iztēloties.

Pāris nedēļas pēc pārmeklēšanas atkal dzirdēju, kā mani vecāki virtuvē sarunājas.

- Viņi atgriezīsies, - māte teica. - Viņi jau nu nepiekāpsies.

- Viņiem vairs nav nekāda iemesla, - tēvs atbildēja.

Māte ilgi klusēja un pēdīgi teica: - Es esmu izlēmusi.

- Mums jārunā ar Noriu, - tēvs sacīja.

Nepaspēju atgriezties savā istabā, tāpēc izlikos, ka grasos iet ārā. Tēvs iznāca no virtuves. Man nevajadzēja atskatīties. Pazinu viņa soļus un zināju, ka viņš apstājies man aiz muguras.

- Noria, - viņš klusām pasauca. Apstājos un skatījos uz viņu. Priekšnama trūcīgajā apgaismojumā viņam uz sejas gūlās ēnu tīkls, zilpelēka krēsla, kas sijājās cauri logiem. - Māte grib ar tevi runāt.

Sekoju viņam uz virtuvi, kur māte sēdēja pie galda, un viņai priekšā bija tukša tējas krūze. Man šķita, ka ēnas mums seko, aptinas ap lielo kvēllukturi, kas karājās virs galda, un vājina tā gaismu. Redzēju tās ari mātes sejā.

- Sēdies, Noria, - viņa teica.

Paklausīju uzaicinājumam. Tēvs apsēdās līdzās mātei. Viņi atkal bija vienā frontē, kā pie rakuma malas, divas akmens kolonnas, divi savijušies koki.

- Mēs ar tavu tēvu esam apspriedušies, - māte teica. - Mēs abi vēlamies tev dot drošu dzīvi, taču neesam vienisprātis par to, kādai tai vajadzētu būt. - Viņa apklusa un paskatījās uz tēvu, un tad ierunājās viņš.

- Noria, ja tu nevēlies kļūt par tējas meistari, tagad ir īstais brīdis to pateikt. Esmu pārliecināts, ka Taro, zemi vienreiz pārbaudījis, turpmāk liks mūs mierā. Diez vai viņam ienāks prātā meklēt avotu fļellā, un, pat ja ienāktu, tas ir paslēpts tik labi, ka tā atrašana nav ticama. Mēs šeit esam drošībā. Diemžēl tava māte domā citādi.

- Taro neatstās pusratā, ko uzsācis, - māte teica. - Dzīve šeit neatgriezīsies vecajās sliedēs. Viņi piekļuva jau daudz tuvāk, nekā tu varētu iedomāties, Noria.

- Bet viņi taču nebija aizgājuši pat uz fjclla pusi, - es teicu.

- Ir kaut kas, ko tu nezini, — māte atbildēja. — Izstāsti viņai, Mikoa.

- Tu zini, ka mēs izmantojam vairāk ūdens nekā lielākā daļa ģimeņu, - tēvs iesāka. - Un zini, ka daļa no tā ir normas ūdens, bet daļa nāk no avota. Noteikti esi ievērojusi atšķirību.

Tējas ceremonijās izmantotais ūdens vienmēr garšoja svaigi, gluži kā nupat no avota smelts. Та bija daļa no tējas mācības. Tēvs man bija iemācījis pagaršot tējai izmantojamo ūdeni un izvēlēties svaigāko, tīrāko, ja bija izvēles iespēja. Ikdienā izmantojām no ūdensvada nākošo ūdeni, kura garša mēneša sākumā bija sasmakusi un kurš mazliet oda pēc zivīm, kā jau attīrīts jūras ūdens. Mēneša beigās ūdens garša jūtami uzlabojās. Atšķirībā no citām mājām, pie mums ūdens mēneša beigās taupīts netika, un tas nekad arī neaptrūkās, tā nu mums nevajadzēja pirkt nesamērīgi dārgo tirgus ūdeni.

- Vai mēs mēneša sākumā lietojam normas ūdeni un, kad tas beidzies, fjella avota ūdeni? - es vaicāju. - Bet kā var būt, ka tie plūst pa vienu ūdensvadu?

- Savest visu vajadzīgo ūdeni no fjclla būtu pārāk smags darbs, — māte teica. - Tas būtu arī aizdomīgi. Tam vajadzētu heliratus, lielas

ūdens tvertnes un biežus braucienus. Drīz vien kāds ievērotu, ka tējas meistars vairākas reizes nedēļā atgriežas no fjclla ar pilnām mucām. Mēs nebijām pirmie, kas apjauta, cik tas nepraktiski. Mēs nezinām, kad tika izbūvēts ūdensvads, taču tas eksistēja jau Mikoas tēva laikā. Tas nav ierakstīts itin nevienā no tējas meistaru grāmatām. Tā būvētājs saprata, ka būtu pārāk bīstami atstāt par to rakstiskas ziņas. Vads ir prasmīgs darbs: tas nāk no fjella dzīlēm, ir pamatīgi paslēpts zemē un pievienojas normas ūdens caurulēm tik tālu no mājas, ka, pārmeklējot tējas meistara teritoriju, to nevar atrast. Vienīgais risks ir tāds, ka tas jāatver un jāaizver ar roku fjclla iekšienē. Mums paveicās, ka, ierodoties militāristiem, tas nejauši bija ciet.

- Rezerves ūdensvads ir paslēpts tikpat labi kā avots, - tēvs ieteicās. - Nezinot atrašanās vietu, to uziet ir gandrīz neiespējami.

- Viņi ir pieraduši meklēt, un viņu ierīces ir precīzas.

- Viņiem nav ne mazākā iemesla atgriezties.

- Viņiem nav ne mazākā iemesla neatgriezties!

Starp viņiem nolaidās klusums. Pēc mirkļa tēvs ierunājās, sūtīdams savus vārdus tikai man.

-Tava māte uzskata, ka tējas meistara nams vairs nav droša vieta, kur dzīvot. - Viņš uzmeta mātei skatienu un gaidīja. Redzēju, ka māte rūpīgi izraugās vārdus.

- Noria, man ir piedāvāta pētnieces vieta Sjiņdziņas universitātē. Esmu apsolījusies piedāvājumu pieņemt.

- Vai mēs pārcelsimies uz Sjiņdziņu? - es jautāju. Es precīzi nezināju, cik garš ceļš līdz turienei, taču zināju, ka tā ir tālu, Jaunās Cjaņas dienvidu piekrastē. Ceļojums cauri kontinentam pat ar ātrākajiem vilcieniem noteikti ilgst nedēļām. Tēvs un māte saskatījās.

- Tu esi pilngadīga, un tāpēc mēs nevaram izlemt tavā vietā, -māte teica. - Vai tu vēlies doties ar mani uz Sjiņdziņu vai palikt šeit ar savu tēvu? Tev tas nav jāizlemj tūlīt, taču man ir jābrauc jau pirms mēnessgriežiem, tāpēc atlicis vien mēnesis.

Skatījos uz māti. Skatījos uz tēvu. Šķita, ka rīkle pietūkst. Ciemā, tieši tādā attālumā kā iezīmētais nams, pie kura cilvēki pielika soli, kareivji trina ieročus un neieklausījās lūgumos. Jebkuru bridi viņi atkal varēja pievērst uzmanību mums, ja vispār bija to novērsuši. Es nekādi nevarēju zināt, kuram no maniem vecākiem ir taisnība, un nevarēju gan aizbraukt, gan palikt.

Man nebija skaidrības par lēmumu, un es baidījos, ka vārdi, kurus izvēlēšos, padarīs to par iecirstu akmeni. Tomēr klusums savā ziņā šķita vēl ļaunāks.

Es atveru muti un izstāstīju, ko darīšu.

7. nodaļa

Astotā mēneša astotajā rītā agri iecēlām mātes ceļojumu lādi un jūraszāļu somas heliratos, par kuru aizdošanu tēvs Jukaram atlīdzībā bija apsolījis dzeramo ūdeni. Mani vecāki apsēdās priekšējā sēdeklī, es novietojos aizmugurē zem jumtiņa, un mēs devāmies ceļā uz Kuo-lojcrviem.

Jukaras heliratu smarža manī atmodināja savādu agrāk piedzīvotā apjaudu. Jutos daudz jaunāka, un diena bija kā viena no tām retajām, brīnišķīgajām dienām, kad tiku vecākiem līdzi uz pilsētu. Lūkojos zili violetā plankumā uz sola nodeldētā, raupjā auduma. Vienpadsmit gadu vecumā, atgriežoties mājās no kāda brauciena, biju to nopilinājusi ar izkusušu melleņu saldējumu. Mani vecāki bija aizkaitināti, un es biju berzusi solu, līdz kļuva skaidrs, ka tas vairs nekad nebūs pilnīgi tīrs.

Mazu brīdi jutos kā Cjaņas daudzdibenu kārbiņa vai agrākās pasaules dobā koka lelle, kurā cita citā bija saliktas vairākas mazākas lelles. Man zem ādas atradās viena vai vairākas manis pašas jaunākas versijas, tās šūpoja kājas, kas nesniedza no sola līdz grīdai, un neiz-tēlojās tādu dienu, kad viņas vecāki nebūtu drošā tuvumā, - vai, ja iztēlojās, ātri izstūma no prāta.

Brauciens līdz Kuolojerviem ilga gandrīz trīs stundas. Tuvojāmies jūrai, un ainava lēnām mainījās. Kad ciems un Alvinvāra bija

palikuši aiz muguras, pabraucām garām apūdeņoto teritoriju mežiem, kuru zobainais, tumšzaļais asmens graizīja debesis tālu pa kreisi no mums. Tā vienmēr bija bijusi mana mīļākā vieta ceļā uz pilsētu. Bērnībā biju sapņojusi, ka ievedu ratus mežā un braucu starp augstajiem kokiem, kur vēsas ēnas visapkārt sniedz patīkamu patvērumu no saules svelmes. Tomēr jau agri iemācījos, ka tā nekad nevarēšu darīt: meži bija rūpīgi apsargāti un civilajiem slēgti, tāpat kā pārtikas plantācijas un vēl atlikušie ezeri.

Vēlāk, kad priekšā sāka vīdēt Kuolojervu vizošais, viļņveidīgais siluets ar arkveida celtnēm un saules paneļiem, pie horizonta jūras malā ieraudzīju atsāļošanas iekārtas. Tās bija skarbas un masīvas kā mūžsenu, aklu akmens milžu ierinda. To drošības sistēmai bija ļoti slikta slava. Apsargāti tika pat uz tam vedošie ceļi, un es biju dzirdējusi stāstus par ceļiniekiem, kas aizturēti tikai tāpēc, ka nejauši piegājuši pārāk tuvu iekārtām.

Kad nonācām pie pilsētas robežas, priekšpusdiena bija pusē. Jau no tāluma redzēju, ka tur ir vairāk militāristu nekā parasti. Lielākoties pilsētas vārtus sargāja tikai skata pēc, un ne visi ceļotāji tika apturēti. Šoreiz gara heliratu rinda lēnām vilkās uz pilsētu, un tai līdzās mazliet ātrāk gāja divas kājāmgājēju rindas. Iestājāmies heliratu rindas galā. Kad tikām līdz vārtiem, mūs apturēja zilā uniformā tērpies sargs.

- Kādās darīšanās dodaties uz pilsētu? - viņš vaicāja.

- Es esmu ceļā uz Sjiņdziņu, - māte teica. - Mana ģimene mani pavadīs līdz dzelzceļa stacijai.

- Uz pašu Sjiņdziņu? Vai tās ir valstiskas darīšanas?

-Jā, esmu pieņēmusi piedāvājumu strādāt Sjiņdziņas universitātē.

- Vai es varētu redzēt jūsu biļetes, pasi un vēstuli, kas apliecina jūsu saistību ar universitāti?

Māte somā sameklēja lietotu komunikatoru, ko universitāte bija reģistrējusi uz viņas vārda. Viņa uzlika pirkstu uz ekrāna, lai aktivizētu pases funkciju. Ekrāns iededzās, un parādījās mātes identifikācijas informācija. Tur bija ari ziņa par biļetes rezervāciju. Viņa pasniedza komunikatoru sargam, kurš to aplūkoja. Māte ari izņēma uz papīra rakstītu vēstuli, kas viņai bija atsūtīta no Sjiņdziņas. Izskatījās, ka īsta papīra parādīšana sargu iespaido, tomēr viņš neko neteica. Viņš pamāja tēvam un man.

- Un jūs, vai jums ir personu apliecinātāji?

- Baidos, ka nav, - tēvs teica. - Nekad agrāk uz pilsētu nav vajadzējis braukt ar komunikatorpasi. Vai tam ir kādi sevišķi iemesli?

- Mums ir mūsu rīkojumi, - sargs noteica un sīkāk nepaskaidroja. - Vai varētu jūsu pirkstu nospiedumus, esiet tik laipni?

Viņš pasniedza mums savu multikomunikatoru, un mēs uzspiedām pirkstus uz tā ekrāna. Parādījās mūsu vārdi un vairāki koda numuri, un tēvs atdeva komunikatoru atpakaļ. Redzēju, kā sargs ar ko-munikatora zīmuli uzkrecelē uz ekrāna pāris teikumu.

-Jūs un jūsu ģimene drīkstat iebraukt, meistar Kaitio, - sargs paziņoja, rūpīgi izpētījis mātes komunikatorpases datus un vēstuli. Tas izklausījās drīzāk pēc pavēles, nevis atļaujas. - Jums un meitai, kad brauksiet prom no pilsētas, vārtos jāpiesakās, - viņš norādīja tēvam.

Tēvs, sakniebis lūpas šaurā līnijā, pamāja un iestūrēja heliratus pilsētā.

Dzelzceļa stacijā agrāk biju bijusi tikai dažas reizes. Kuolojervi nebija liela pilsēta, un lielākā daļa transporta, kura mērķis bija Skandināvijas Savienība, ieradās ar kuģiem Lādogas līča ostās vairāk uz dienvidiem, pirms tam izbraucot cauri Karēlijas salām Baltijas jūrā. Sliežu ceļu bija tikai četri. Pie perona stāvēja garš vilciens ar atvērtām durvīm. Uz tā lokomotīves ar dekoratīviem burtiem bija uzgleznots nosaukums “Žilbinošais zutis”. Uz stacijas perona bija pa kādam pasažierim, pāri un ģimenes, kas ienesa vilcienā ceļojumu lādes un atvadījās. Palīdzējām mātei sanest ceļasomas kupejā. Līdz vilciena atiešanai vēl bija laiks, taču māte teica:

- Nepalieciet gaidīt. Kad sasniegsim Jauno Pīteru, aizsūtīšu jums ziņu.

Vilciena ceļojums turpināsies no Jaunā Pītera līdz Urāliem un no turienes šķērsu Jaunajai Cjaņai līdz piekrastes pilsētai Sjiņdziņai. Domāju par visu, kas man paliks neredzēts, tāpēc ka neaizbraucu viņai līdzi, lietas, par kurām biju tikai dzirdējusi runājam: aļģu plantācijās piekrastes jūrās un fabrikas, kur no aļģēm ražo degvielu, gumij-koku stādījumi un kvēlmušu audzētavas, okeāna kuģi un pilsētu lielās, grezni iekārtotās tējas istabas. Un kaut kur zem viļņiem, kas velvējas kā mūžam mākoņaina debess, - agrākās pasaules rēgu pilsētas, asām kontūrām un mēmas kā atmiņas.

Māte man atvadām uzspieda skūpstus uz abiem vaigiem.

- Es tev rakstīšu, - viņa teica. - Un jaunais gads sāksies jau pēc dažiem mēnešiem. Tad es atbraukšu ciemos.

Nezināju, ko teikt, tāpēc turēju viņu ilgā apskāvienā.

Kad viņa pēdīgi palaida mani vaļā, izkāpu, lai ārā pagaidītu, un cauri logam redzēju, kā viņa runā ar tēvu. Viņu lūpas kustējās un sejas izteiksmes mainījās, taču loga biezais stikls vārdus noslāpēja, un tie nebija sadzirdami. Viņi apskāvās, un es nespēju saprast, kāpēc viņi vēlas atraut savas dzīves viens no otra.

Aizgriezos.

Uz stacijas ēku ar lielu jūraszāļu somu uz pleca gāja pelēksejains vīrietis.

Netālu no ieejas staigāja bars militāristu, zābakiem smagi krītot pret akmeņiem, rokām atpūšoties uz garo zobenu rokturiem.

Zilā vasaras kleitiņā tērpta maza meitenīte lēkāja ar lecamauklu un savā nodabā dungoja kaut ko nenoteiktu. Viņas māte ēda grauzdētas saulpuķu sēkliņas un reizēm ieskatījās pulkstenī.

Pēdīgi tēvs izkāpa no vilciena.

- Vai iesim? - viņš vaicāja.

Paskatījos uz māti, kura sēdēja aiz loga bezkrāsaina, košās dienas vidū blāva kā izbalējis attēls vecā grāmatā. Viņa skatījās uz mani, kad gājām prom, skatījās vēl tad, kad es vairs neskatījos uz viņu, esmu par to pārliecināta. Pat ja viņa vēlējās pārdomāt, kāpt ārā no vilciena un kopā ar mums atgriezties tējas meistara namā, viņa to neizdarīja.

Pirms mājupceļa devāmies iepirkties Cjaņas tirgū. Līdzko tur ieradāmies, es tūlīt zināju, ka mūsu mērķis ir būdiņa, kurā tirgojās gara, mazliet sakumpusi sieviete ar tumšu ādu. Viņas vārds bija Iselda, un es viņu atcerējos jau no savas bērnības. Tēvs lūdza, lai viņa parāda savas labākās tējas šķirnes. Iselda uzlika uz letes trīs mazus auduma sainīšus un atsēja tos. Gaidīju, ka tēvs sāks tos pa kārtai pētīt, taču viņš pamāja man. Nekad agrāk nebiju varējusi izvēlēties tējas šķirnes bez viņa norādēm.

Auduma sainīšus ņēmu rokās citu pēc cita. Pirmās tējas lapas bija melni zaļas un garenas, un to smarža mazliet saldena. Otra tēja bija spilgtāk zaļa, tās lapas bija sasietas lielos pumpuros, kas karstā ūdenī izplauks ziedos.Tās smarža bija svaiga un viegla - spēju iztēloties, cik lielisku aromātu tā raisītu savienojumā ar fjella avota ūdeni. Trešās tējas zaļumā bija sudrabaina nianse, un lapas bija savītas lāses veidolā. Tomēr izvēlē noteicošā bija smarža. Trešās tējas smarža plūda. Nekā citādi es to aprakstīt nemāku. Smarža bija kā svaigi plūktai tējai, taču tā bija arī mitras zemes un krūmus skaroša vēja smarža, un tā svārstījās kā ūdenī svārstās gaisma - vai ēna: vienu brīdi tā manām nāsīm

šķita stipra, nākamajā tā bēga, līdz bija gandrīz nesajūtama, un tad atgriezās atkal.

- Šī, - es teicu un pasniedzu tēju tēvam.

- Cik? - tēvs tirgotājai vaicāja.

Iselda pateica viena liana cenu, kā tas ir pieņemts, pērkot tēju.To izdzirdusi, biju pārliecināta, ka tēvs nepiekritīs. Tomēr viņa seja pat neietrīsējās. Viņš pateica Iscldai zemāku cenu. Jau gatavojos uz ilgu jo ilgu kaulēšanos, taču Iselda tikai mirkli uz viņu skatījās un tad pamāja.

- Ņemsim pusi liana, - tēvs teica. - Ar to gatavības ceremonijai vajadzētu pietikt.

Viņš sameklēja somā tukšu auduma maisiņu, un Iselda iemērīja tajā tēju. Nopirkām arī pāris liānu citas, lētākas, tējas ikdienas izmantošanai, un dažas garšvielas un pārtikas preces, ko nevarēja dabūt ciemā.

Mājupceļā centos neskatīties uz heliratu tukšo priekšējo sēdekli. Skatījos atpakaļ uz pilsētu, putekļaino līdzenumu un šauro jūras lenti pie horizonta, kura vēlīnās pievakares saulē laistījās kā milzu pūķa zvīņas, pamazām nozūdot skatienam.

Tēvs pilnībā nodevās mēnessgriežu sagatavošanai. Viņš bija sarunājis ciemā vairākus vīrus palīdzēt tējas nama un dārza atjaunošanas darbos. Starp tiem bija arī Sanjas tēvs Jans. Biju ievērojusi, kā viņš ilgi aplūko dārgos kokmateriālus un nedaudzās smalkās mēbeles, ko tēvs bija pasūtījis no pilsētām: Jans bija prasmīgs namdaris, taču labi materiāli viņa rīcībā bija reti. Tēvs savu laiku ieguldīja atjaunošanas darbu uzraudzīšanā, tāpēc mājas uzkopšana un ražas vākšana palika uz manu atbildību. Ūdens meklējumu izraisītajās jukās ogu krūmi un ķiršu koki bija zināmā mērā cietuši, un daļu no dārzeņu vagām kareivji bija apvčrsuši ačgārni.Tomēr viss nebija zaudēts, un man bija darba pilnas rokas, ievārot ziemai ērkšķogas un kaltējot ķiršus un plūmes, iekratot maisos saulpuķu un amaranta sēkliņas, lasot mandeles

un velkot no zemes pastinakus un burkānus. Turklāt man vajadzēja pasūtīt maizniekam mēnessgriežu cepumus, pārbaudīt ūdensmaisus, atnest no ciema skrodera savu tējas meistara tērpu, un kopā ar tēvu reizi dienā atkārtot gatavības ceremonijas norisi.

Šķita, ka viņš nolēmis par mātes aizbraukšanu nerunāt. Ceturtajā dienā pēc aizbraukšanas es vaiga sviedros uzkopu māju. Tēvs ieraudzīja mani nesam ūdens spaini, slotu un mitras lupatas uz mātes darbistabu. Kad noliku tās uz grīdas un atstūmu vaļā istabas durvis, viņš teica:

— Beidz.

Paskatījos uz viņu un tad novērsos, jo nevēlējos redzēt viņa izteiksmi.

- Lai paliek, kā ir, - viņš teica.

-Ja tu tā vēlies, - es atbildēju, taču nodomāju: nav iespējams, ka tā saglabātos nemainīga. Nav, kaut arī tu tā gribētu un kaut arī es tā gribētu. Uz plauktu kājām sakrāsies putekļi, kaktos tīklus saaudīs zirnekļi, un grāmatu lapas starp vākiem klusēdamas sadzeltēs. Logu stikls notecēs kā lēns lietus, kaut gan mēs to neredzēsim, un ainava aiz loga katru dienu būs cita: gaisma kritīs no cita leņķa, vējš koka zaru purinās ātrāk vai lēnāk, lapu zaļums aizbēgs, un pa stumbru tecēs par vienu skudru vairāk vai mazāk. Kaut gan uzreiz mēs to neievērosim, tas viss notiks, un, ja gana ilgi lūkosimies citur, tad ne istaba, ne ainava, kad beidzot atkal uz tām paskatīsimies, vairs neliksies pazīstamas. Šis nams pēc viņas aizbraukšanas ir cits, un mēs abi to zinām.

Māte sūtīja ziņas no ceļojuma. Tām bija viegls, lielās pasaules brīnumus tēlojošs tonis.

Nekad agrāk neesmu redzējusi tik lielu ostu, viņa rakstīja no Jaunā Pītera. 15 gados tā ir neaptverami izaugusi. Un, ja tik jūs redzētu, kādi ļaudis ceļo šajos vilcienos! Vakar vakariņās sēdēju pie viena galda ar piecu cilvēku ģimeni, kas ar kuģi ieradusies no Pirenejiem un ceļo uz Urāliem.

Zvēruу ka vienīgais, kas viņu dauzonīgajam bērnu baram kavēja nogāzt vilcienu no sliedēm, bija kareivju klātbūtne. Skauju, domāju par jums. L.

Ne tikpat daudz, cik mēs domājam par tevi, atbildēju viņai domās. lev sasniedzama visa pasaule, kurā nav mūsu pēdu, tās nevar lēnām izdeldēties zem tava skatiena. Mums ir tikai māja, kurā nav tevis, un mēs saudzējam tavas pēdas, lai tās paliktu šeit mazliet ilgāk, lai tu vēl atzītu tās par savām, kad atgriezīsies. Ja atgriezīsies.

Mēnessgriežu rītā modos agri. Tējas meistara tērps, ko biju novietojusi uz pakaramā, karājās pavērtā loga priekšā uz aizkarstieņa un gaisa strāvā šūpojās. Vēl nebija laiks tajā tērpties. Tēvs iepriekšējā dienā bija man paziņojis, ka pēc brokastīm dosimies uz fjellu. Uzminēju, ka atnesīsim no avota ūdeni gatavības ceremonijai, taču zināju, ka runa ir arī par ko citu. Citādi viņš nebūtu uzrunājis mani nākt līdzi. Uzvilku vienkāršas ikdienas drānas un izturīgus fjella apavus, un virtuvē brokastīs apēdu atlikušo prosas putru, ko tēvs man bija atstājis uz galda. Pielēju mazu ūdensmaisu, uzkāru to plecā un iebāzu kabatā dažus saulpuķu cepumus. Iedama ārā, paķēru no priekšnama vadža kukaiņu cepuri.

Tēvu atradu grābjam akmcnsdārzu. Viņa noalgotie namdari un dārznieki darbu bija paveikuši pārsteidzoši labi. Zālājā vairs bija saskatāmas tikai pavisam nelielas ārdījumu pēdas, un akmensdārzs izskatījās gluži kā agrāk, izņemot nekustīgos smilšu rakstus, kas bija aiztraukti prom.

Vislielākie postījumi bija nodarīti tējas namam. Daļu no tā grīdas bija vajadzējis aizstāt ar citu koku, un atšķirības starp vecajām un jaunajām daļām dūrās acīs.Tomēr ēka tagad bija vesela un izmantojama. Biju atgādinājusi tēvam, ka nepilnības, nolietošanās un pārmaiņas ir daļa no tējas mācības un tām jāpiešķir tikpat liela vērtība kā pabeigtībai un pastāvībai. Viņš bija paraudzījies uz mani, un es biju pamanījusi viņa izbrīnu.

-Tu kļūsi par labāku tējas meistaru nekā vairs spēju būt es, - viņš bija atbildējis.

Viņš izgāja no akmensdārza smiltīm un aizgrāba ciet savas pēdas. Smiltis gulēja starp raupjajiem akmeņiem kā neapdzīvots jūras dibens.

- Iesim, - viņš teica. - Mums priekšā gara diena.

Gājām uz fjellu pa to pašu ceļu kā pirmajā reizē, kad viņš bija mani aizvedis uz avotu. Tomēr fjella nogāzē mazu mirklīti pirms akmenāja robežas mēs pagriezāmies pretējā virzienā. Kad bijām kādu brīdi gājuši, tēvs apstājās un norādīja uz nogāzi zemāk. To šķēla gludi nodeldējusies iegrope, kuras dibenā bija sakrituši akmeņi un smiltis. Tās klinšainās sienas izraibināja ķērpji.

- Vai tu zini, kas tas ir? - tēvs vaicāja.

Protams, zināju. Riju redzējusi pietiekami daudzas jau agrāk.

- Izsusējuša strauta gultne, - es teicu. - Ūdens pa to nav plūdis gadu desmitiem, jo klints biezi noaugusi ar ķērpjiem.

-Tu labi proti lasīt ainavu, - tēvs teica. - Taču tev ir jāiemācās arī citas lietas. Varbūt man jau daudz agrāk būtu vajadzējis tev izstāstīt par tējas meistara darba slepeno kodolu. Taču ir pieņemts, ka šīs zināšanas meistars māceklim nodod tikai tajā dienā, kad māceklis kļūst pārjauno meistaru. Pie avota tu sapratīsi, par ko es runāju.

Griezāmies atpakaļ, un tēvs lūdza man parādīt, vai spēšu atrast ceļu uz kaķa galvai līdzīgo alas muti bez viņa palīdzības. Ceļš man bija pazīstams kopš bērnības, tā nu alu atradu viegli. Jau atkal pēc tēva lūguma sameklēju slepeno sviru dobuma dziļumā, atvēru lūku griestos un pa priekšu ielīdu gaitenī, kas veda uz avotu. Tēvs sekoja un pasniedza man vienu no diviem kvēllukturiem, kuru gaisma tumsā pieņēmās spēkā. Ejot avota šalkoņas virzienā, redzēju uz sienām sarietējušu mitrumu.

Atnācām līdz alai, kur ūdens no tumšās sienas spožās lentēs gāzās diķī un atkal pazuda fjella dzīlēs. Pie dīķa apstājos. Tēvs aizgāja

dīķa otrā malā un nolika savu kvēllukturi netālu no ūdens. Ieraudzīju uz akmens sienas blāvu plankumu, ko neskaidri atcerējos jau no pirmās reizes. Apmēram pusmetru virs trīsuļojošā ūdens līmeņa bija iedzīts stiprs metāla ķīlis, kuru klāja aplupusi krāsas kārta. Pustumsā tas klintī blāvi spīdēja.

- Šī ir tā tējas meistara darba daļa, kas visiem citiem paliek neredzama, - tēvs teica. - Kopš mūžseniem laikiem tējas meistari ir bijuši ūdens sargātāji. Mēdz stāstīt, ka agrākajā pasaulē katra tējas meistara teritorijā bija avots, par kuru viņš gādāja. Avotiem bija dažādas īpašības: viena ūdenim bija dziednieciskas spējas, cita ūdens pagarināja dzīvi, trešais vairoja dvēseles mieru. Atšķirības bija arī ūdens garšā. Gadījās, ka ļaudis mēroja garu ceļu, lai baudītu tēju, kas vārīta no augstu novērtēta avota ūdens. Tējas meistara pienākums bija uzraudzīt, lai avots saglabājas tīrs un tā ūdens netiek izlietots lieki. - Tēva seja izskatījās kā papīrs, kas saulē kļuvis trausls, un uz tās par vietu cīnījās alas ēnas un luktura gaisma. - Kā tev zināms, tagadējā pasaulē izsusējuši gandrīz visi avoti un atlikušos savā rīcībā pārņēmusi armija. Ļoti iespējams, ka kaut kur citur ir slepenie avoti, tādi kā šis, taču es par tiem neko nezinu. Ļoti iespējams, ka šis ir pēdējais.

Starp mums nogūla viņa vārdu un visa tajos apslēptā svars. Viņš nolaida savu lukturi pavisam tuvu avotam un rādīja ūdenī. Tur tuvu dīķa dibenam ieraudzīju otru balti krāsotu ķīli, ko ūdens tā aptumšoja, ka tas gandrīz nebija saskatāms.

- Vai redzi to zīmi? - tēvs vaicāja.

Es pamāju.

- Ja ūdens līmenis nokrītas zem tā, tas nozīmē, ka ūdens tiek izmantots par daudz. Tad avotam jāļauj atpūsties un atjaunot spēkus. Uzraudzīt, lai tā notiek, ir tējas meistara pienākums.

- Cik ilgi? - es vaicāju.

- Vairākus mēnešus, - tēvs teica. - Jo ilgāk, jo labāk. Manā laikā avots nav bijis nostrādināts par daudz, taču mana tēva laikā tā notika

divas reizes. Abas reizes viņš ļāva avotam atpūsties gandrīz gadu, pirms tas pilnībā atguvās.

- Un tā otra zīme? - Norādīju uz ķīli klintī virs ūdens līmeņa.

- da ir vismaz tikpat svarīga un prasa nemitīgu uzraudzīšanu, -tēvs teica.-Ja ūdens uzkāpis līdz tai, tad tas jānovirza uz mūsu mājas ūdensvadu vairāk nekā parasti un steigšus, jo pastāv bīstamība, ka tas no apakšzemes ieplūdīs tajā sausajā gultnē, ko redzējām ārā. Ari tas manā laikā nav noticis, taču, ja mēs katru mēnesi nelietotu avota ūdeni, tā varētu notikt.

- Cik drīz?

- Precīzi nezinu, taču gribētos ticēt, ka divos mēnešos.

Tagad sapratu, kāpēc viņš uz fjellu iet tik bieži.

- Tev ir jāiemācās dozēt ūdens uzkrāšanos un lietot ūdensvadu, Noria. Neuzticēšu šo uzdevumu tev vēl pilnībā, jo kopš šīs dienas mēs abi dalīsim ciema tējas meistara pienākumus.Taču kādu dienu tas būs tikai tavs uzdevums, un tāpēc es tev to ierādīšu tagad.

Tēvs spēra dažus soļus tuvāk alas sienai. Kad viņš pacēla lukturi, ieraudzīju pie sienas sviru, kas bija pagriezta pa kreisi. Tēvs man pamāja, lai nāku tuvāk.

- Šī svira regulē ūdens ieplūšanu vadā, no kura ņemam ūdeni mūsu mājās. Pašlaik vads ir aizvērts, jo mums vēl atlikusi mēneša ūdens norma, un avota ūdens nav augstāks kā parasti.Tomēr tagad ir īstais brīdis vadu atvērt, jo mums vajadzīgs dabisks ūdens tavai gatavības ceremonijai un mēnesis ir jau pusē. Izdari to tu.

Satvēru sviru un pagriezu pa labi. Dīķa ūdens sakustējās kā nemierīgs dzīvnieks un, kaut gan neredzēju lielu starpību tā virpuļos, man šķita, ka līdzās šalkoņai parādās cita, mazliet atšķirīga skaņa.

- Tagad pa mājas krānu plūdīs fjella ūdens, līdz avota ūdensvads atkal tiks aizvērts. Parasti es to aizveru apmēram ik pa divām nedēļām, nogaidu divas trīs nedēļas un tad atveru atkal. Pats svarīgākais ir atnākt šurp katru nedēļu, lai pārbaudītu ūdens līmeņa

augstumu un tam atbilstoši regulētu ūdens patēriņu. Nākamnedēļ būs tava kārta.

Tēvs piepildīja divus līdzi atnestos ūdensmaisus tieši no avota, un mēs abi uzlikām mugurā pa maisam.

- Kas notiktu, ja avots izžūtu un vairs nekad neatjaunotos? Ja ūdens pārtrauktu plūst vispār? - es jautāju, kad bijām tikuši ārā no alas un gājām atpakaļ uz mājām.

- Mēs dzīvotu ar ūdens normu, tāpat kā citi, - tēvs atbildēja. - Mums ar to pietiktu. Dārzs mazliet ciestu, taču mums nekas nekaitētu.

Viņš mirkli klusēja. Saule bija uzlīdusi debesīs, jau gurda no rudens, taču joprojām karsta. Norotīju piedurknes, lai kukaiņiem būtu mazāk, kur dzelt. Tēvs raudzījās uz horizontu, un es redzēju, ka viņš grib man ko pateikt.

- Agrākās pasaules tējas meistari zināja stāstus, no kuriem liela daļa nogrimusi aizmirstībā, - viņš klusu teica. - Taču viens no tiem ierakstīts katrā tējas meistara grāmatā, kas saglabājusies šai namā. Stāstā pausts, ka ūdenim piemīt sapratne, ka tas savā atmiņā nes visu, kas pasaulē noticis, kopš laika pirms cilvēkiem līdz šim brīdim, kas iezīmē sevi tā atmiņā jau notikšanas brīdī. Ūdens pazīst pasaules kustības un zina, kad tiks meklēts un kur būs vajadzīgs. Reizēm notiek tā, ka avots vai aka izžūst bez iemesla vai izskaidrojuma. It kā ūdens aizbēgtu pats pēc savas gribas, atkāptos zemes paslēptuvēs, lai meklētu jaunu gultni. Tējas meistari tic, ka ir laiki, kad ūdens negrib, ka to atrod, jo tas zina, ka tiks savažots, kas ir pretēji tā dabai. Tāpēc avota izžūšanai var būt savs nolūks, pret kuru nav jācīnās. Ne viss pasaulē ir cilvēka ziņā. Nevis tēja un ūdens pieder tējas meistariem, bet gan tējas meistari pieder tējai un ūdenim. Mēs esam ūdens sargātāji, taču pirmām kārtām esam tā kalpi.

Ceļu turpinājām klusēdami. Zem kājām klaudzēja akmeņi. No ciema puses plūda iedegta ugunskura smarža.

- Tu izskaties laimīga, - tēvs ieteicās, kad nonācām mājās. - Tas ir labi. Šodien ir tavs bridis būt laimīgai. - Viņš man uzsmaidīja. - Izskatās, ka mūsu prombūtnē maiznieka izsūtāmais pie vārtiem atstājis mēnessgriežu cepumus. Vai tu tos ienestu virtuvē?

Pamāju un devos uz vārtiem, kur cita uz citas bija sakrautas trīs kārbas cepumu. Kad atskatījos, ieraudzīju, ka tēvs apstājies un sagumis. Viņa stājā bija kaut kas stīvs un sāpīgs, taču diena bija saulaina, mans prāts kavējās citur, un es sajutu, kā vējš nes svaigo cepumu smaržu. Otrreiz uz viņu vairs neatskatījos.

8. nodaļa

Atmiņām ir pašām savs veidols, un tas ne vienmēr saskan ar dzīvi. Tagad, domājot par to dienu, es meklēju pareģojumus un zīmes tam, kas tuvojās, un reizēm man šķiet, ka tos redzu. Tas ir savāds un tukšs mierinājums, un tas nekad nav ilgs. Agrākās pasaules reģi nākotni lasīja tējas lapās. Taču tās ir tikai tējas lapas, pagātnes tumšās atliekas, un tās veido tikai pašas savu taku. Toties atmiņa ir svārstīga un šķietama, un izkliedēta, un uz tās takām nevar paļauties.

Atceros, kā stāvēju savā istabā un mati pēc peldes vēl pilēja. Lāses tievās strūkliņās ritēja lejup starp krūtīm un lāpstiņām. Mans gatavības tērps, kuru nēsāšu ceremonijās, līdz tā vīles sairs, gulēja uz gultas tukšs kā vēl nelietota āda - vai varbūt jau nomesta, gaidot piepildīšanos ar kustībām un dvašu, un nozīmēm - vai arī apbedīšanu. Atmiņu asākā šķautne tomēr ir blāzmojums aiz loga: līdz malām pielietas gaismas ugunīgi kvēlošais kodols, dzirksteļojošāks nekā jebkuru citu dienu, itin kā debesis būtu iedegušās pilnās liesmās, pirms nakts tās noglazēja un mana pasaule pārvērtās. Zinu, ka tā nevar būt. Esmu redzējusi apžilbinošas dienas pirms un pēc tam, un spožums, ko atceros, ir neiespējams, pretdabisks, apžilbinošs. Taču tā manas dzīves diena ir ieņēmusi atmiņu veidolu, un tas ir vienīgais veidols, kādā varu to uzlūkot. Tas īstā, nemainīgā būtība man vairs nav sasniedzama.

Atceros, kā uzvilku tējas meistara tērpu. Mugurā tas šķita aiz jaunuma stīvs.

Atceros, kā ar lielu adatu atspraudu matus. Mitrums, bis bija pieķēries garajām šķipsnām, tos padarīja smagus.

Neatceros, kā gāju uz tējas namu, taču man tas bija jādara. Nebija nevienas citas vietas, kurp es būtu varējusi iet.

Tēvu kaut kas satrauca. Zināju to kopš brīža, kad viņš bija ielīdis pa tējas nama viesu ieeju un palūkojies visapkārt. Nospriedu, ka esmu pieļāvusi kādu kļūdu, kuru nespēju atpazīt, taču ceremonija bija jau sākusies, un to vairs nevarēja pārtraukt. No Kūsamo atsauktais meistars Nīramo bija nosēdies savā vietā pie galasienas uz spilvena un noņēmis kukaiņu cepuri. Man nebija citas iespējas kā gaidīt, līdz tēvs apsēžas viņam līdzās, un turpināt ceremoniju.

Nīramo bija uzaicināts protokola dēļ. Gatavības ceremonijā vienmēr piedalījās divi vecāki tējas meistari: mācību beidzēja skolotājs un otrs, svešais. Nīramo vadīja ceremonijas Kūsamo un bija labās attiecībās ar vietējo militāro pārvaldi. Tēvs viņu necik augstu nevērtēja, taču bija grūti pierunāt tējas meistarus aizbraukt no pilsētas mēnessgric-žos, kas bija iecienīts brīdis ceremonijām, un ar Bolina palīdzību visvieglāk pielauzt izdevās tieši Nīramo.

Gaisma, ieslīpi krizdama no jumta loga, kas atradās virs pavarda, meta krasu ēnu šķērsu tēva sejai. Mājā smaržoja tēja un ūdens, un koks. Vietā, kur mani ceļgali skāra grīdu, redzēju dēļu salaidumu: satumsušam, gludi noberztam vecam priedes dēlim līdzās atradās jauns, gaišāks dēlis, kurā laiks vēl nebija atstājis traipus vai skrambas. Jutu tēva un Nīramo skatienus. Viņi šeit nebija mani viesi, viņi bija mani tiesneši. Nīramo, pirmo reizi mani ieraudzījis, bija šķitis pārsteigts un tagad cieši lūkojās uz mani ar tādu skatienu, kuru varēja iztulkot vienīgi kā vieglu netīksmi.

Kad sāku gatavot pirmo tēju, manas kustības šķita akmens smagas.

Raudzījos uz servīzi, kuru biju izvēlējusies šim notikumam: uz vienkāršajām, nolietotajām tējas tasēm un nerotātajiem šķīvjiem, kuru glazūra bija ieplaisājusi. Tic bija vieni no vecākajiem tējas meistara namā un viena no agrākās pasaules paliekām — varbūt tos savās tālajās mājās bija lietojuši mūsu senči, senlaikus, pirms jūra sāka paņemt krastus un salas. To remdenā trūdošo lapu krāsa mani nomierināja, ietina kādā par mani daudz vecākā un varenākā tikla. Stāvēju uz takas, kas tiecās cauri gadsimtiem nemainīga un tomēr arvien noskaņojusies pieņemt pārmaiņas dzīves audumā, vienmērīga kā elpa vai sirds sitieni.

Kad skaitīju burbuļus bītla dibenā un lēju ūdeni kannās un tasēs, man cauri virmoja bijušo tējas meistaru atbalsis. Domāju par viņu pēdām pasaules atmiņā: par viņu kustību plūdumu, ko atspoguļoja manējās, par viņu vārdiem, ko atkārtoju runājot, par ūdeni, kas bija plūdis zemē un gaisā toreiz, kad viņi staigāja pa akmeņiem un zāles stiebriem, to pašu ūdeni, kas joprojām stūma jūras smiltis krastā un virmoja pāri debesim. Viņu vilnis lauzās cauri laikam un atmiņām, pletās kā riņķi pa dīķi, mūžam atkārtodami to pašu veidolu. Šī savādā sajūta mani vienlaikus nesa un savažoja.

Ar paplāti nometos ceļos Nlramo priekšā. Kad viņš pastiepa roku, lai paņemtu tējas tasi, no viņa uzvilnīja stipra smaržziedes un sviedru smarža. Viņa āda bija rūpīgi kopta. Viņa tērps bija vienkāršs, taču sapratu, ka audums ir dārgs un pogas - vērtīgs metāldarbs, kādu nebiju redzējusi bieži. Viņam uz kauliem nepārprotami bija par daudz miesas. Noliecu galvu un otru tasi piedāvāju tēvam.

Mans skatiens pārslīdēja tukšajam kaktam, kurā būtu sēdējusi mana māte, ja atrastos šeit. Iepriekš viņa man bija atsūtījusi balssziņu, kurā novēlēja man veiksmi un stāstīja, ka viņas vilciens drīz brauks garām Arāla līcim. Centos iztēloties ainavu, kurai cauri viņa brauca, un mirklīti šķita, ka spēju saost dīvānu putekļaino smaržu kupejās, saklausīt pa šauro eju skrienošo bērnu saucienus un soļus un sajust

grīdas nemitīgo kustību zem manis. Taču, kad vēlējos paskatīties ārā, zemes krasa bija neskaidra un horizonta veidols pie svešajām debesīm aizmiglojās. Ainava palika neiepazīta, un tukšā vieta istabā ieņēma mātes veidolu neatlaidīgi kā ēna.

Gatavības ceremonija bija garāka par parasto ceremoniju. Papildus tējai un saldumiem tā iekļāva arī vieglu maltīti un varēja ilgt vairākas stundas. Sarunas bija skopas. Ļāvos svešam, lēnam ritmam, kādam droši vien ļaujas slīkoņi, kad jūra pieņem viņu locekļu smagumu, lai to nestu.

Iztēlojos, ka telpa ir pilna ar mīkstu ūdens segu, tā palēnināja visas kustības un slāpēja skaņas, nomazgāja mani tīru no ārienes un iekšpuses, padarīja visu gaistošu un irstošu.

Mana tēva seja kā pievildzis koks, Nīramo stāvs - palēnām par smiltīm sadrūpošs akmens. Pašas augums slaids, līgans aļģes kāts turp un atpakaļ viļņojumā. Tas viss man jau nesasniedzams, tāda kustība, kuru es nevarētu apstādināt un aizkavēt, pat ja mēģinātu.

Ļāvu tam visam aizšūpoties prom.

Lēnām, līdzīgi kā mēness savāc un pagriež plūdmaiņu ūdeņus, mani muskuļi atslāba, no sejas atkāpās saspringums, un mana elpa sāka plūst vieglāk. Saspīlējums joprojām palika, taču tagad tas bija no manis tālāk, vairs ne uz ādas kā savažojošas bruņas.

No pavarda verdošais karstums un no katla kāpjošie tvaiki sutināja telpu. Gaiss nekustējās vispār. Mana matu robeža bija mitra, un es jutu, kā meistara tērpa lina audums pielīp pie padusēm un ciskām. Sviedru lāses vizēja uz Nīramo pieres. Tēva seja tvīka. Pirms ceremonijas sākuma biju atstājusi atvērtu mazo lodziņu durvju sienā, taču šķita, ka āra gaiss otrpus tā sablīvējies kā siena un nespēj ieplūst iekšā. Piecēlos no sava spilvena un atvēru otru, mazliet lielāku logu pretējā sienā. Kaut gan laiks bija rāms, iekšā tūlīt iebrāzās caurvējš, un gaiss atkal sāka strāvot.

Nlramo nolika savu tasīti un paskatījās uz mani.

- Kaitio jaunkundz, vai esat pārliecināta, ka atvērtiem jābūt abiem logiem?

Ar acs kaktiņu redzēju, ka tēvs nemierīgi sakustas.

- Telpā ir daudz patīkamāk, ja gaiss mazliet cirkulē, vai tad jūs tam nepiekrītat? - es atbildēju.

-Ja meistars Nīramo vēlas, lai logs tiek aizvērts, tev būtu prātīgāk ievērot viņa vēlēšanos, - sarunā iejaucās tēvs. Ēna, kas krita šķērsu pāri viņa sejai, bija mazliet pavirzījusies. Tagad tā ieslīpi slīga viņam uz kakla.

Nīramo lūkojās uz mani, un es nebiju pārliecināta, vai man vajadzētu iztulkot viņa izteiksmi par smaidu.

- Kaitio jaunkundze var darīt, kā atzīst par labāku, - viņš teica.

Atstāju logu atvērtu, paklanījos Nīramo un nosēdos atpakaļ savā

vietā blakus pavardam. Nīramo vairāk neko neteica, taču tagad es biju pārliecināta, ka izteiksme viņa sejā ir smaids, tāds, kādu smaida bagāts tirgotājs, kad pieķēris savu izsūtāmo zēnu zādzībā. Atlikušās maltītes laikā tēva seju nepameta tumsnēja atēna, un man šķita, ka viņš ik pa brīdim slepus paraugās uz meistaru Nīramo.

Gaidīju, līdz viņi būs pabeiguši ēst, un savācu traukus. Aiznesu tos uz ūdens telpu, noņēmu lina drāniņu no saldumu trauka un ienesu saldumus ceremonijas telpā. Pie tiem pasniedzu vēl vienu tējas porciju.

Ūdens bija beidzies.

Zināju, ka pienācis novērtējuma laiks.

- Noria Kaitio, - Nīramo teica un paklanījās. - Esiet tik laipna un uzgaidiet.

Paklanījos viņam pretī, iegāju ūdens telpā un aizvilku ciet slīd-durvis.

Ūdens telpā nebija logu. To izmantoja ūdens, paplāšu, kausu, katlu un tējkannu glabāšanai. Lai kurā virzienā stieptu roku, es trāpītu pa sienu vai tējas piederumiem. Pavisam smalkas gaismas līnijas

ietvēra slīddurvis un tējas meistara ieeju pretējā sienā. Pie griestiem karājās kvēllukturis, kurā pret sava stikla cietuma sienām gausi sitās kvēlmušas. Ēnas uz sienām līgojās kā tīkli, kas atveras un aizveras, ritinājās tuvāk un atkal atkāpās. Dzirdēju, kā tēvs un Nīramo zemā balsī runā.

Atkal domāju par māti, par viņas ceļojumu, kas būtu varējis būt arī manējais; par citu dzīvi, kurā es tējas meistara tērpu būtu apglabājusi, nevis padarījusi par savu otro ādu. Redzēju sevi kā atspulgu dzidrā spogulī, es gāju pa svešām ielām, kuru smaržu un līkumus starp pilsētas savādajām ēkām apguvu kā nezināmu valodu. Un otrpus šīm ielām nojautu ainavu, kas man pašai būtu jāatrod un jāpadara par mājām.

Sadzirdēju čaukstoņu no tējas telpas puses, pēc tam soļus ārā lievenī, un tad švīkstu, kas radās, aizvelkot ciet viesu ieejas slīddurvis. Nospriedu, ka tēvs vai Nīramo aizgājuši kaut ko paņemt no lieveņa.

Pilsēta un ainava pagaisa. Spoguļa dzīlēs bija tikai tumsa, un nebija citas dzīves, izņemot šo.

No tējas telpas atskanēja viegls zvaniņa tinkšķis. Bija laiks atkal doties iekšā. Aiztraucu matus no sejas un atvēru slīddurvis. Biju dzirdējusi pareizi: vismaz viens no viņiem bija bijis verandā. Nīramo turēja rakstu rulli, un tēvam rokās bija bieza grāmata ādas vākos.

- Noria Kaitio, - Nīramo teica.

Paklanījos.

- Tā kā esmu vērtējošais tējas meistars, man jums jānorāda uz kļūdām, kuras pieļāvāt, veikdama savu ceremoniju. - Viņš apklusa. Es gaidīju. Ūdens mīkstinošā sega no telpas bija pazudusi, bija tikai sauss un akmeņains tuksnesis, kura sasvilušo gaisu tik tikko spēju ieelpot. - Ir skaidrs, ka ceremonijas etiķete jums labi pazīstama, - Nīramo turpināja. - Taču skaidrs ir arī tas, ka jūs to patvaļīgi maināt vietās, kur izmaiņas nav vēlamas. - Viņš paskatījās uz tēvu un pasmaidīja savu bagātā tirgotāja smaidu.

- Pieļauju, ka jums zināms likums, saskaņā ar kuru ceremonijas laikā nekad netiek atvērts vairāk par vienu tējas nama logu?

- Jā, meistar Niramo, es zinu šo likumu.

- Vai jums nebūtu apgrūtinājums mums atgādināt, kāpēc tā noteikts?

Vārds vārdā citēju, kas man bija mācīts.

- Lai viesi varētu baudīt tējas smaržu un ūdens radīto gaisa mitrumu. Caurvējš tējas namā aromātu un mitrumu aizkliedē.

- Man būtu interesanti dzirdēt pamatojumu, kāpēc jūs nolēmāt šo noteikumu pārkāpt.

Atkal paklanījos, kaut gan mani kaitināja, ka jāatbild uz tik nejēdzīgu jautājumu.

- Praktisku iemeslu dēļ, meistar. Tējas namā bija smacējošs karstums. Būdama saimniece, domāju par savu viesu ērtībām.

Nīramo vērīgi raudzījās uz mani. Es nenolaidu skatienu.

- Lai kāds arī būtu iemesls, tā tomēr bija atkāpe no formas un kā tāda uzskatāma par kļūdu, - viņš teica.

Piespiedu sevi klusēt. Nīramo turpināja:

- Otra jūsu kļūda, par kuru jūsu tēvs droši vien būs ar mani vienisprātis, ir tējas servīzes izvēle.

Domāju par tējas tasēm un šķīvīšiem, par plaisām, ko laiks un pārmaiņas ievilkuši trauku virsmā, par to stingrajām formām, kas mani savienoja ar agrāko pasauli.

- Kāpēc jūs to uzskatāt par kļūdu? - es vaicāju.

Meistara Nīramo smaids noraustījās un iestiga dziļāk viņa tuklajā, gludajā sejā. Domāju par tievu tārpu, kas lien puvušā auglī.

-Jūs taču saprotat, ka, gatavojoties šādam notikumam, nākamajam tējas meistaram ir jāizvēlas vērtīgākā tējas servīze, kāda viņam pieejama. Tas parāda viņa cieņu pret viesiem un izpratni par tējas meistara privileģēto statusu. Es sagadīšanās pēc zinu, - viņš

paraudzījās uz tēvu, - ka jūsu tēvam labvēlību izrāda majors Bolins, un jūsu nams un dārzs parāda, ka esat turīgi. Esmu pārliecināts, ka jums pieder arī labākas tējas servīzes, un jums noteikti būtu bijusi iespēja pasūtīt šim notikumam pavisam jaunu servīzi. Tas būtu bijis pats gudrākais.

- Bet meistar Nīramo...

Nīramo uzacis nosvīdušajā pierē uzrāvās uz augšu, jo es ierunājos bez atļaujas. Tēvs izskatījās šausmu pārņemts. Apklusu un paklanījos, lai lūgtu atļauju runāt, kā tas piedienas meistara un mācekļa hierarhijai. Nīramo pamāja.

- Meistar Nīramo, ceremonijas būtība ir nevis turīguma izrādīšana, bet gan pārmaiņu pieņemšana un zudīguma atzīšana. Mans mērķis bija parādīt tām godu.

Nīramo smaids nepazuda. Pa viņa vaigu prasmīgi uzšūtās apkakles virzienā ritēja sviedru lāse.

- Vai tu, meitēn, domā stāstīt tnan, kāda ir tējas ceremonijas būtība? - viņš vaicāja.

Rīklē kā dedzinoši putekļi sakrājās spīts.

-Jums to vajadzētu zināt arī bez stāstīšanas, - pateicu, pirms paspēju sevi aizkavēt.

- Noria, - tēvs ierunājās.

Meistars Nīramo sāka smieties lēni spēkā pieaugošus zemus smieklus. Sviedru lāse no drebelīgā vaiga uzpilēja uz viņa tērpa apkakles un iesūcās audumā.

-Jūs mani uzjautrināt, Kaitio jaunkundz, - viņš teica. - Jums vēl ir daudz jāmācās, gan par ceremonijām, gan arī par pasauli. Ļaušu laikam un pieredzei paveikt savu uzdevumu. Pēc trīsdesmit gadiem jūs pati vērtēsiet kāda jauna tējas meistara gatavības ceremoniju, un, kad viņš jums teiks, ka ceremonijās nav runa par turīguma izrādīšanu, smiesieties arī jūs.

It nekad. Ne šajā, ne desmitos tūkstošos citu dzīvju.

Meistara Niramo smiekli pamazām izslka. Viņš skatījās uz mani.

- Vēl, protams, jūsu dzimuma nelaimīgais fakts. Jūsu tēvam būtu vajadzējis man par to ieminēties jau iepriekš. Es vēlētos dzirdēt, kāpēc jums ir pārliecība, ka sieviete var būt veiksmīga tējas meistare.

Tagad sapratu, kāpēc Nīramo, pirmo reizi mani ieraugot, bija izskatījies tik pārsteigts. Vai majors Bolins ar nodomu nebija minējis, ka neesmu vīrietis, kad pierunāja Nīramo piedalīties šajā notikumā? Paskatījos uz tēvu, taču viņš nevarēja man palīdzēt. Ar šo spēkošanos man bija jātiek galā pašai.

- Vai es drīkstu jautāt jūsu pamatojumu tam, kāpēc jums ir pārliecība, ka sieviete nevar būt tējas meistare?

- Та ir ierakstīts senajos tekstos, - Nīramo atbildēja. - Li Suns raksta: lai sieviete neiet tējas meistara ceļu, ja nav gatava atteikties no sievietes dzīves.

Manuprāt, viņa citētā vieta nekādi neizslēdza sievietes tiesības būt tējas meistarei, tomēr es nesāku strīdēties par formulējumiem, bet teicu:

- Ticu, ka ir iespējams mainīt lietu virsslāni un tomēr saglabāt neskartu to kodolu, gluži tāpat kā ir iespējams saglabāt virsmu nemainīgu, tomēr kodolu izgrebt.

Nīramo klusēja. Prātoju, vai biju atļāvusies par daudz. Vējzvans nošķindēja vienu, otru un trešo reizi. Pēdīgi viņš runāja.

- Es vēlos, lai jūs saprotat. Ja jūs būtu meistara kandidāte pilsētā, es jums liktu eksāmenu atkārtot. Tomēr zinu, ka nomalē nevar uzturēt tādu pašu prasību līmeni kā pilsētās, un no sieviešu kārtas māceklēm, protams, nevar prasīt par daudz. Jūs savas prasmes esat ieguvusi tikai no tēva, un jums nekad nav bijusi iespēja iepazīties ar citu tējas meistaru paražām un mācībām. Neredzu tādus šķēršļus, kuru dēļ nevarētu jums piešķirt tējas meistara pakāpi pēc šīsdienas ceremonijas, kaut gan citos apstākļos vai, vērtējot mazāk labvēlīgam meistaram, tā kritērijiem

neatbilstu. Tomēr es jums dotu padomu turpmāk precīzāk ievērot etiķeti, ja jūsu viesi ir no pilsētas vai armijas ļaudis.

Gribēju kaut ko teikt, taču ieraudzīju tēva izteiksmi, kas bija drīzāk izmisusi nekā aizkaitināta, un cietu klusu.

- Vai esat gatava? - meistars Nīramo vaicāja.

Paklanījos.

- Noria Kaitio, - Nīramo lasīja no rakstu ruļļa. - Jums šodien, Jaunās Cjaņas laika Sazāna gada astotā mēneša piecpadsmitajā dienā, ir piešķirta pilntiesīga tējas meistara pakāpe, - viņš turpināja. Nīramo pasniedza rulli man. Zem nolasītā teksta bija viņa un tēva paraksti. Meistars Nīramo pakāpās sāņus, un manā priekšā nostājās tēvs. Viņš sniedza man grāmatu ādas vākos. Paņēmu to un norunāju zvērestu, ko biju iemācījusies:

- Es esmu ūdens sargātājs. Es esmu tējas kalps. Es esmu pārmaiņu pieņēmējs. Es neslēdzu važās to, kas aug. Es nepieķeros tam, kam jāsairst. Tējas ceļš ir mans ceļš.

Dziļi paklanījos, un tēvs nolieca galvai. Kad pacēlu skatienu, redzēju, ka viņa acis kļūst valgas. Viņš atvēra muti, lai runātu, taču balss ieķērās rīklē.

- Gandrīz aizmirsu, - Nīramo pārtrauca klusumu. - Savus apsveikumus sūta komandieris Taro. Viņam bija taisnība: jūsu ūdenim ir neparasti laba garša.

- Man būtu vajadzējis brīdināt tevi par tējas servīzi, - tēvs man teica virtuvē, kad tinām abas ceremonijā izmantotās tases audumā, lai uzdāvinātu meistaram Nīramo, kā bija pieņemts. - Es zināju, ka viņš būs kaprīzs. Man nepatīk veids, kā viņš ar tevi runāja, taču mums vairs nekad nevajadzēs viņu satikt.

Man šķita, ka viņš bija grasījies pelt manu izturēšanos, taču tad pārdomājis.

- Vai nāksi uz mēnessgriežiem? - es vaicāju.

Tēvs papurināja galvu.

- Esmu to visu redzējis pietiekami daudz reižu. Šajā brīdi miegs mani kārdina daudz vairāk nekā mēnessgriežu svētki.

Pirms došanās prom aiznesu rakstu rulli un tukšo tējas meistara grāmatu uz savu istabu un novietoju uz gultas. Paskatījos uz sevi spogulī. Seja pēc ceremonijas joprojām tvīka, un meistara tērpa tunikas padusēs bija tumši, mitri plankumi. Pārģērbu tīras drānas un izklāju ceremonijas tērpu uz gultas blakus grāmatai.

Kad pagriezos, lai noliktu grāmatu uz galda, ieraudzīju plānu baltu paciņu, kas uz tumšās koka virsmas vizēja kā blāvs mēness, un uz tās uzrakstītajos burtos pazinu mātes rokrakstu. Tēvs noteikti bija ienesis sūtījumu istabā pirms ceremonijas.

Aploksne bija prāva: ne stīva, no jūraszālēm pīta pasta aploksne, bet īsts papīrs. Iekšā atklājās liela, plāna vilnas šalle. Zināju, ka māte nevarēja būt tādu atradusi ciemā, varbūt pat ne visā Skandināvijas Savienībā. Šeit nevarēja dabūt neko citu kā tikai pašu raupjāko vilnu. Viņai bija vajadzējis to pasūtīt no tālām pilsētām. Meklēju ziņu, un roka aploksnē uztaustīja mazu balta papīra gabalu. Izvilku to ārā un lasīju:

Noriai, jaunajai tējas meistarei, no tavas lepnās mātes. Esi šodien laimīga!

Pietuvināju šalli sejai. Cerēju, ka tur būs jūtama viņas matu ziepju vai smaržeļļas dvesma, taču tā smaržoja tikai pēc tīras vilnas un mazliet pēc papīra. No mātes tur nebija ne miņas.

Tomēr ietinos šallē.

Uzkāru ceremonijas tērpu uz aizkarstieņa. Nejauši paraudzījos ārā pa logu un ieraudzīju meistaru Nīramo, kurš stāvēja zālājā, gaidīdams savus heliratus. Viņa seja bija nogurusi, acis aizvērtas, un viņš ar kabatlakatiņu susināja no pieres sviedrus. Viņa pleci bija sagumuši, itin kā viņu būtu pārņēmis ārkārtīgs, agrāk slēpts bezspēks.

Iebāzu somā mazu ūdensmaisu un uzmetu somu plecā. Paņēmu no galda kvčllukturi un kārbu ar mēnessgriežu cepumiem un devos prom.

Kad nonācu pie Sanjas ģimenes mājokļa vārtiem, viņa mani lieveni jau gaidīja atzveltnes krēslā, kas bija pieredzējis ari labākas dienas. Milija snauduļoja viņai klēpī un sūkāja ar sēkliņām pildītu auduma gabalu. Mani ieraudzījusi, Sanja pielēca kājās, un Minja uzmodās.

- Kā gāja? - Sanja prasīja.

-Tev ir pastāvīgais ielūgums uz manām tējas ceremonijām.

- Apsveicu! - viņa iesaucās un tad pasmīnēja. - Tomēr es to nepieņemšu, jo nekad tādā neesmu bijusi un nemācētu uzvesties. - Sanja apskāva mani, un Minja, kas viņai karājās uz vienas rokas, palika starp mums un nemierīgi iestenējās. - Pagaidi, es tūlīt nākšu.

Sanja nozuda namā un, pēc neilga brīža atgriezdamās, nesa ar audumu pārsegtu grozu. Minju viņa bija atstājusi iekšā, droši vien pie mātes.

-Tas ir tev, - viņa teica.

Paņēmu grozu un palūkojos zem auduma. Grozā bija kastīte, kuru Sanja noteikti bija darinājusi pati. Šī nebija pirmā reize, kad apbrīnoju viņas prasmi lietās, ko pati nekad nespētu. Es pratu citēt tekstus un atdarināt kustības, un liekt galvu viesu priekšā, taču viņa prata ar rokām izjaukt priekšmetus sastāvdaļās un salikt atkal citādi, pārveidojot to aprises, līdz rezultāts bija kaut kas jauns un pārsteidzošs. No metāla un plastmasas lūžņu un koka gabaliņiem viņa bija izveidojusi daudzkrāsainu kārbiņu taisnstūra formā. Vizošo un negludo virsmu rotāja kaut kas augu vijām līdzīgs, tās rāpaļāja pa sāniem un vāku, satinās cita ar citu un atkal aizlocījās prom.

- Vai tev tā patīk? - Sanja vaicāja, un viņas seja neizskatījās gluži tik bāla kā parasti. Bija savādi redzēt viņu tik kautrīgu. - Та ir tējai.

- Brīnišķīga, - es teicu. - Paldies! - Apskāvu viņu. Iestūmu kārbiņu savā somā un pasniedzu grozu atpakaļ. - Vai iesim?

Sanja pamāja. Devāmies uz ciema galveno laukumu. Stikla dzidrumā spīdēja dažas zvaigznes, un pilnmēness zalgoja blāvs un asām aprisēm, šķeļot sev ceļu augšup vakara arvien blīvākajā zilgmē.

- Paskaties! - Sanja teica un norādīja uz debesīm.

No sākuma nesapratu, uz ko skatos, taču tad ieraudzīju. Atšķirus no mēness metāliskās gaismas virs fjellu tumšajām kontūrām pirmēja ūdenskāvu vizma. Tā lēnām šūpojās kā auduma skranda gandrīz nekustīgā ūdenī.

- Tas vēl ir tikai sākums, - Sanja teica.

Kad gājām cauri ciemam, ap mums pludoja mēnessgriežu balsis un smaržas. Apkārtējo namu pagalmi bija rotāti ar krāsainiem kvēl-ļukturiem, un šur un tur uguņošana rībot meta dzirkstis pāri jumtiem. Gaisā plīvoja ceptas zivs, augu un mēnessgriežu cepumu smarža. Ļaudis nesa uz galdu ražas svētku ēdienus un dzērienus, un no dažiem pagalmiem atskanēja mūzika un sarunu murdoņa.

Jau pa gabalu redzēju mēnessgriežu gājienu, kas izvijās pa laukumu. Bungu un dziesmu ritmā, dejotāju nests, peldēja no plastmasas lūžņiem, niedru pinumiem un koksnes atkritumiem darināts okeānu pūķis, kas sudrabbalti zibsnīja. Pūķa kustībai sekoja pulks par zivīm un citiem jūreņiem pārģērbtu bērnu, un viņu bars zibināja savas plastmasas zvīņas iepretī aizvien biezākajai tumsai. Spēlējos ar domu, ka mūsu ieraudzītie ūdenskāvi patiešām būtu viņu veikums, gluži kā stāstos, kur pret debesīm blāzmu met okeāna pūķim pakaļ peldošo zivju atspīdumi. Laukuma vidū uz augsta statīva bija uzsliets un pār visu notiekošo valdīja liels, mirdzoši nokrāsots koka pilnmēness. Kad pienācām tuvāk, ieraudzīju, ka pūķa acis kvēl dzeltenīgā gaismā. Pagāja mirklis, pirms sapratu, ka viņa galvā jābūt kvēllukturim. Mijkrēslī pūķa slaikais, bālais tēls bija kā garāmslīdošs rēgs, kas klusi un pārdabiski plīvo virs skaņām un kustībām.

Pamazām sāku izbaudīt notiekošo. Jutu, kā mēnessgrieži aizrauj mani līdzi. Sanja vilka mani cauri pūlim uz tirgusbūdu, kurā tika

pārdoti dažādi ēdieni. Nopirkām grauzdētas mandeles un kaltētas aļģu plāksnītes. Maksājot par tām, redzēju, kā Sanja nemierīgi dīdās no vienas kājas uz otru un grozās. Uzminēju, kurp viņa grib iet tālāk.

- Pamēģināsim to tur, - viņa man teica un norādīja uz citu būdu, kas atradās pie ielas, kura veda prom no laukuma. Lauzdamās cauri pūlim, pagājām garām bariņam ciema ļaužu, kuri sarunājās satrauktās, nopietnās balsīs. Viens no viņiem klausījās komunikatoru.

- Tās būs vienkārši izdomas, - dzirdēju kādu no viņiem sakām. - Ziņās nekā nebija.

- Kas tad tās par ziņām, - sacīja cits. - Un es nepavisam nebrīnītos, ja savienībnieki beidzot kaut ko tādu darītu. Mans svainis apgalvo, ka dažus saticis, un...

- Mans brālēns stāsta, ka esot to redzējis, - teica vīrietis ar komunikatoru rokās. - Viņš arī tur atradies, un tur esot bijis pilnīgs juceklis.

- Es tomēr neticu, - atteica pirmais runātājs.

Atcerējos šo sarunu vēlāk, taču tobrīd man prātā bija kas cits.

Sanjai bija taisnība: būdiņas sauljumam vienā stūrī bija uzzīmēta maza zila nimfa. Visi zināja, ko tas nozīmē, un, kaut gan runa nebija par gluži prettiesisku rūpalu, vairākums sevi cienošu tirgotāju atteicās tādā ielaisties.

- Mēs gribētu četras zilā lotosa kūkas, - Sanja sacīja. Tirgotāja bija pavecāka sieviete, kurai uz sejas bija lielas brūnas dzimumzīmes.

- Vai jūs tām neesat mazliet par jaunu? - sieviete vaicāja, taču Sanja deva naudu, un sieviete, vairāk neko neteikusi, ieslidināja kūkas Sanjas pasniegtajā auduma maisiņā.

Paskatījos debesīs. Ūdenskāvi bija paplašinājušies un pleta savu smalko plīvuru šķērsu naktij.

- Ejam uz Knābi, - Sanja teica. - No turienes var redzēt vislabāk.

Knābis bija klintsradze, kas izvirzījās no fjella sāna plastmasas

kapu tuvumā. Uz turieni veda šauras trepes ciema nomalē. Та bija

labākā vieta, no kuras lūkoties ūdenskāvos, ja vien mēs negribētu iet atpakaļ uz tējas meistara namu un no turienes uz fjellu.

Kad ieradāmies Knābī, ieraudzījām, ka neesam bijušas vienīgās, kas iedomājušās šo vietu. Tur, mazās grupiņās vai divatā nošķīrušies, sēdēja pāris duči ļaužu. Starp tiem bija arī mūsu paziņas no ciema skolas. Sveicinājām viņus, tomēr Sanja nočukstēja: - Kāpjam augstāk, tur jābūt kādai mierīgākai vietai!

Brīdi meklējušas, atradām gludu klints laukumiņu, no kura netraucēti varēja skatīties debesīs. Sanja noklāja zemē savu apnēsāto plecu šalli. Abas uzlikām uz tās kvēllukturus un ap tiem izkārtojām piknika maltīti: kūkas un grauzdētās mandeles. Udcnskāvi virs mums snaicījās pa visām debesīm, viļņojās, noplaka un atkal cēlās augstās krokās kā jūra.

Mēs nerunājām daudz, taču klusums, kas plauka starp mums, bija nevis nošķirošs, tukšs, bet gan apvienojošs klusums, kurā jutos mierīga. Sanja knibināja dekoratīvo lenti, kas apmaloja viņas piedurkņu galus un svārku apakšmalu. Biju to redzējusi jau agrāk. Acu priekšā parādījās aina ar viņas māti, kas šuj lenti ap galdauta malu pirms San-jas imatrikulācijas svētkiem. Galdauts bija izskatījies mazliet apdilis jau toreiz. Pie piedurknēm un svārku apakšmalas lente droši vien bija piešūta, lai slēptu, ka tie apdriskājušies.

Skrubināju savu zilā lotosa kūku un gaidīju līgano gurduma sajūtu, ko tai vajadzēja atnest.

-Ja apkārt klīst okeānu pūķi, tas nozīmē, ka pasaule mainīsies, -es teicu.

Sanja grauza mandeles un padzērās no sava ūdensmaisa.

-Tas ir tikai nostāsts, Noria, - viņa teica. - Ūdenskāvi ir molekulas, kas pola tuvumā mijiedarbojas cita ar citu. Elektromagnētiska reakcija, nekas īpašāks par elektrisko spuldzi vai kvēlmušu. Nav nekādu okeānos dzīvojošu pūķu, nav tiem sekojošu zivju baru, nav arī zvīņu

uzplaiksnījumu tumšajās debesis. — Viņa paņēma zilā lotosa kūku un pagaršoja. - Pagājušā gadā tās bija labākas, - viņa konstatēja.

- Es zinu, kas ir ūdenskāvi, - sacīju. - Un tik un tā redzu pūķus. Vai tu neredzi?

Sanja ilgi raudzījās debesīs, un es raudzījos uz viņu. Odenskāvu blāvi zaļganajā vizmā viņas seja izskatījās savādāk nekā jebkādā citā gaismā, aļģu plīvurā ietīts gliemežvāks, gluds kā kauls. Viņas rokas bija divas jūraszvaigznes vakara ieplakā. Spēju iztēloties, kā tās aizslīd prom, tiek aiznestas līdz akmeņu labirintiem, kuros dienasgaisma ne-ietiecas, kur caurspīdīgas, aklas būtnes neizdveš ne skaņās un nesapņo par citu pasauli.

- Redzu, - viņa ierunājās, ilgi klusējusi. - Es tos redzu.

Sanja uzlika savu roku uz manējās. Jutu tās siltumu cauri savas tunikas plānajam audumam, pirkstu aprises visas kā vienu, itin kā tās ar saules gaismu būtu iezīmētas manā ādā. Lukturos klusu blāzmoja kvēlmušas, okeānu pūķi klejoja, un pasaule griezās lēnām, nemanāmi, neapstājoties.

Rīta nekustīgumā gāju mājās, cieši ietinusies plecu šallē. Nedz ceļš no ciema līdz tējas meistara namam šķita garš, nedz koku ēnas augstas. Iegājusi pa vārtiem, ar nagiem viegli piešķindināju vējzva-nam. Mutē joprojām bija jūtama iepriekšējās dienas maltīte un nakts, un sagribējās pakošļāt mētras lapu. Tāpēc negāju taisni uz mājām, bet pagriezos uz dārzu. Atceros, ka zāļu stiebri aizskāra potītes un pie ādas ķērās rīta vēsais mitrums.

Atmiņa ir svārstīga un šķietama, un uz to nevar paļauties, tomēr es atceros.

To ieraudzījusi, uz vietas apstājos.

Akmensdārza malā, līdzās tējas krūmiem, stāvēja tumša un kalsna būtne un gaidīja.

Miesa un kauli kļuva smagi un spieda uz sirdi, un es nespēju paspert ne soli.

Būtne pagriezās un gāja prom, un tad nozuda aiz tējas krūmiem. Krūmu zari, ko tā ejot bija aizskārusi, bridi šūpojās un pēc tam kļuva nekustīgi un klusi.

Smaguma pielijušiem locekļiem skrēju iekšā mājā.

Kvēllukturī, kas karājās pie priekšnama griestiem, nebija redzama ne gaisma, ne kustība, un pagāja kāds brīdis, pirms manas acis aprada ar pustumsu.

Tēvs gulēja uz grīdas ar sāpēs pārgrieztu seju un mokpilni elpoja. Viņam līdzās bija saplīsis ūdensmaiss. Ūdens bija izplūdis peļķē pa grīdu un samitrinājis tēva drānas.

- Kas notika? - es vaicāju un centos palīdzēt viņam piecelties. Viņš ar pūlēm pieslējās kājās, taču nespēja taisni nostāvēt.

- Nekas, - viņš atbildēja. — Esmu tikai mazliet noguris.

- Pasaukšu ārstu, - es teicu.

Aizvedu tēvu uz vecāku guļamistabu un sasedzu. Pēc neilga laiciņa viņš kļuva nemierīgs.

- Man vajadzīgs ūdens no virtuves, - viņš teica. - Mute kalst.

- Es tev atnesīšu, - sacīju, taču viņš noteikti gribēja celties, iet uz virtuvi un ieliet sev krūzīti ūdens.

Tā bija pēdējā reize, kad redzēju tēvu pieceļamies no gultas paša spēkiem.

2. DAĻA KLUSĀ TELPA

..

9. nodaļa

Pat smilšu grauds nenonāk citur, nesašūpojis Visuma audus: kad maini ko vienu, tiek pārmainits viss.

Vejs Vuluns “Tējas taka” Senās Cjaņas laiku 7. gadsimts

Mēs esam ūdens bērni, un nāve ir ūdens sabiedrotā. Tos nevar šķirt no mums, jo no ūdens mainības un nāves tuvuma mēs esam taisīti. Tie vienmēr iet roku rokā, pasaulē un mūsos, un pienāk laiks, kad mūsu asinīs plūstošais ūdens izsīkst.

Та tas notiek:

Ūdens vietā stājas zeme, tā ieņem savu vietu uz cilvēka ādas vai zaļas lapas, kas līdusi ārā no smiltīm, un izplatās līdzīgi putekļiem. Lapa, āda, dzīvnieka kažoks mazpamazām iegūst zemes krāsu un formu, līdz ir neiespējami zināt, kur viens beidzas un otrs sākas.

Sausais un mirušais kļūst par zemi.

Zeme kļūst par sauso un mirušo.

Lielākā daļa zemes mums zem kājām reiz auga un elpoja, un reiz tai bija dzīvajo forma, sen sen. Pienāks diena, un kāds, kas mūs neatceras, ies pāri mūsu ādai un miesai, un kauliem, pāri pīšļiem, kas pēc mums paliek.

No pīšļiem mūs šķir tikai ūdens, un ūdeni nevar aizturēt. Tas iztek no pirkstiem, porām un miesas, un, jo vairāk mēs sačokurojamies, jo ātrāk tas vēlas mūs pamest.

Kad ūdens ir aizplūdis, mēs piederam vienīgi zemei.

Izvēlējos vietu akmensdārza malā, zem tējas krūmiem. Debesis aizsedza mākoņi, un plāna, sirma gaisma nospieda ziemas nogurdināto zālienu tāpat kā jūra zemūdens ainavu. Та lieca manus kaulus un sasvēra augsnes virskārtu pret mani. Domāju par zemes klusumu, taču gaiss un ūdens joprojām plūda man zem ādas, un man bija jāizmanto dienas īsās stundas, kamēr vien to pietika.

Novilku virsjaku, noliku līdzās lāpstai un paņēmu kapli.

Sargājos ievainot tējas krūmu saknes. Kaplēju un raku, līdz muskuļi sāpēja un mute kalta. Kad ērkšķogu krūmos sāka blāzmot pirmās kvēlmušas, bedre man pie kājām bija pietiekami liela.

Vannasistabā aukstā ūdenī nomazgājos un klausījos komunika-torziņu, ko bija atstājusi māte. Viņas balss bija pierietējusi ar sērām.

- No vizu biroja nav nekādu ziņu, - viņa teica. - Visi dzelzceļa sakari starp Sjiņdziņu un Urāliem joprojām ir atcelti, un neviens nevar aizbraukt tālāk par tuvīnajiem ciemiem. Noria, vienīgais, ko varu darīt, ir censties sagādāt tev biļeti un vīzu, lai tu varētu braukt šurp, kad sakari atjaunosies. Ceru, ka atradīšu drošu veidu, kā tev tās nosūtīt. Es atdotu jebko, ja varētu būt tur ar tevi kopā. - Viņa ieturēja pauzi, un es dzirdēju viņas elpu. - Esi tik mīļa un atsūti man ziņu, lai es zinu, kā tev klājas, - viņa piebilda aizlūzušā balsī.

Komunikators iepīkstējās un apklusa.

Noklausījos ziņu no jauna un tad vēl divas reizes. Zināju, ka man vajadzētu sarakstā izvēlēties viņas vārdu un runāt viņai, taču mana mute bija tik pilna ar klusumu, ka vārdiem nebija vietas. Pēdīgi piespiedu zaļo podziņu. Notiek ieraksts, ekrāns paziņoja.

- Ar mani viss kārtībā, — es teicu un centos, lai tas izklausās pēc patiesības. - Es tev rīt uzrakstīšu.

Aizsūtīju balssziņu un novietoju komunikatoru atpakaļ sienas statīvā.

Atgūlos gultā un blenzu tukšumā, līdz spēju atšķirt mēbeļu aprises vājajā gaismā, naktij griežoties uz rīta pusi.

Kad beidzot piecēlos un izgāju lievenī, nebiju pārliecināta, vai laiks ir neparasti vēss vai arī es salstu tikai tāpēc, ka neesmu gulējusi. Atgriezos savā istabā un ietērpos visbiezākajā jakā, biksēs un plecu lakatā, kādus atradu, kājās uzvilku divus pārus zeķu, un tikai tad apāvu sandales. Ejot ārā, acīs iekrita tēva kukaiņu cepure, kas, plakani salocīta un aizsargaudumā ietīta, gulēja uz priekšnama plaukta līdzās manējai. Izņēmu to no plaukta, ienesu mātes darbistabā un aiztaisīju durvis.

Viesi sāka ierasties ap desmitiem priekšpusdienā. Paši pirmie parādījās Jukara, viņa sieva Ninia un tās māsa Tamāra, kā arī majors Bolins ar savu heliratu šoferi. Drīz pēc viņiem mani vārtos sveicināja četri tējas meistari, kurus tēvs bija kaut cik pazinis, un tiem sekoja bars viņa pirmās un otrās pakāpes brālēnu un māsīcu no tuvīnajiem ciemiem. Aicināto viesu sarakstu man bija nācies sastādīt, gandrīz vai minot, jo māte bija dzimusi netālu no Jaunā Pītera un viņas brāļi un māsas vai brālēni un māsīcas tik tālu uz ziemeļiem nedzīvoja. Tēvs ar savu dzimtu bija sagājies pavisam reti. Lielāko daļu viņa radu neatcerējos sastapusi vairāk kā reizi vai divas kaut kad bērnībā, kad bijām piedalījušies kāda kāzās vai bērna vārddevības, kur tēvs bija lūgts vadīt tējas ceremoniju. Viņi man bija sveši, mums nebija kopīgu vārdu vai atmiņu. Biju starp viņiem viena.

Starp kokiem tuvojās trīs ciema apraudātājas. Viņas izskatījās uz mata tādas pašas, kādas, manuprāt, bija izskatījušās vienmēr. Bērnībā no viņām biju baidījusies. Viņām bija plati, tumši apģērbi un lakatiem nosegtas galvas, un izteiksmes viņu krunkainajās sejās mainījās kā paisums un bēgums. Veci ļaudis apgalvoja, ka viņas redz ko tādu, ko citi neredz. Viņas nerunāja daudz un sekoja nāvei visur, kurp tā gāja, un, kad viņas vaimanāja, šķita, ka viņu tuvumā satrūkstas pat akmeņi.

Neatcerējos, ka būtu viņas aicinājusi, tomēr doties projām neliku. Kādam šādā dienā jāraud, es nodomāju, un manī nebija nekā cita, izņemot pamirušu klusumu.

Sanja un viņas tēvs Jans ieradās pēdējie. Sanja mani apskāva, un es biju pārliecināta, ka viņa jūt mani trīcam.

- Mātei vajadzēja palikt mājās. Minja nav īsti vesela, - Sanja ātri nočukstēja, pirms atkāpās un kopā ar Janu turpināja ceļu uz dārzu, kur citi viesi jau stāvēja apkārt kapam un šķirstam. Aizvēru vārtus un sekoju viņiem.

Bambusa šķirsts gulēja uz akmens sola, kur apbedītāja izsūtāmie to bija nolikuši iepriekšējā dienā, un sola galā stāvēja ūdens urna. Šķirsts man joprojām izskatījās pārāk mazs. Tas diez vai bija lielāks par tējas nama pavardu, un es domāju — ne jau pirmo reizi —, cik bēgoša ir nāve, cik neiespējami to satvert un redzēt, un izprast.Tēva šeit nebija, ne šķirstā, ne urnā. Tajos atradās tikai viela, ar kuru bija bijusi saistīta viņa dvēsele, un tagad viņš tai piederēja varbūt tik daudz, kā gaisma pieder novītušam augam, kuru pati izaudzējusi.

Biju lūgusi Bolinu uzņemties formālās runas. Viņš apsveicinājās ar viesiem un īsi pastāstīja par tēvu. Tad viņš atvēra grāmatu ādas vākos, kuru turēja rokās, un nolasīja no tās citātu. Es apzinājos, ka viņš runā, taču vārdi aizplūda prom kā svešas un tukšas čaulas.

Bolins aizvēra grāmatu, rūpīgi nolika zemē un pamāja Jukaram. Abi kopā viņi pacēla šķirstu no sola, aiznesa līdz kapam un lēnām ielaida bedrē. Tā kā biju tuvākais ģimenes loceklis, pirmais atvadu sveiciens pienācās man. Tik agrā pavasarī ziedu vēl nebija, un lielākā daļa koku bija nometuši lapas pirms daudziem mēnešiem, tāpēc biju izvēlējusies mūžzaļu tējas krūma zaru. Uzmetu to šķirstam, un zara tumši brūnais un zaļais seklajā kapā saplūda ar bambusu. Uz tumšā fona kā zvaigžņu šķembas zaigoja tikai pavisam mazas pirmās lapiņas.

Vairākums viesu atvadījās ar sensenis izžuvušas upes gultnē paņemtu ūdens nopulētu akmeni vai gliemežvāku.Tie klusi grabēja pret bambusa vāku kā lietus. Bolins uz šķirsta uzkaisīja sudrabpelēkas, kopā savītas tējas lapas.

Kad visi bija atstājuši savu atvadu sveicienu, bija ūdens urnas kārta.

Apraudātājas sāka vaimanāt.

Viss sākās kā klusa dziesma, tā pamazām pieņēmās spēkā, vienlaikus skaista un neglīta, kā augošās un dilstošās notīs iekaltas raudas, kuras sevī ietver visu, kas sasniedzams. Viņu valoda bija veca un sveša. Tās vārdi izklausījās pēc buršanās vai lāstiem, taču es zināju, ka tā ir viena no agrākās pasaules valodām, tagad gandrīz pavisam pazudusi, vairs atlikusi tikai dziesmās, ko zināja viņas un retumis vēl kāds.

Vaimanas vērpa ap mani lēnu tīklu, sakārtojās neskaitāmos pavedienos, kuri kā vizoši ceļi aizplederējās tālu prom, cauri prātā paturētajam un pazudušajam, un tam, kas tiks aizmirsts. Pacēlu ūdens urnu no akmens sola un aizgāju līdz kapa galam, kur auga tējas krūmi. Ap-raudātāju dziesma uzbangoja un plaka, tā dzina zarus, lapas un saknes uz un zem manas ādas, un manas robežas pagaisa, jo tas, ko nesu sevī, tajās neietilpa: biju mežs, kas auga un zuda, biju debesis un jūra, un visu dzīvo elpa un nedzīvo miegs. Svešie vārdi mani nesa, pazudusī valoda virzīja manus soļus.

Noliecos, lai izlietu ūdeni no urnas uz tējas krūmu saknēm.

Kad urna bija tukša, aiznesu to atpakaļ uz akmens solu. Dziesma aprima kā vējš.

Kad ūdens beidzies, ceremonija ir galā.

Viesi sāka virzīties uz māju. Ilgi stāvēju bālajā zālājā un skatījos uz tējas krūmiem, un tie neauga ne lēnāk, ne ātrāk. Tikai kad Sanja pienāca blakus un aplika savu roku man ap pleciem, atkal sajutu savas aprises un vairs nebiju izkaisīta Visumā.

- Tevi gaida, - Sanja sacīja.

- Domāju, ka viņš vēlētos, lai es uzkavējos mazliet ilgāk.

- Mirušajiem nav jāizdabā, Noria.

Ja to būtu teicis jebkurš cits vai ja viņa to būtu pateikusi citādi, es toreiz būtu aizgājusi uz fjellu, atstājusi viesus mājās un atgriezusies

tikai pēc viņu nozušanas. Taču Sanjas roka man ap pleciem bija īsta, un es nekad nebiju dzirdējusi viņas balsi tik maigu.

Viņa pagriezās, lai ieskatītos man acīs, un aiztrauca man no sejas matu šķipsnu. Sekoju viņai iekšā namā.

Dzīvojamā istabā bija pārāk tumšs, jo parūpēties par gaismu biju aizmirsusi vispār. Līdz pavasara ekvinokcijai vēl bija puse mēneša, un diena aiz logiem nebija gaiša. Radinieki, kurus nekad agrāk nebiju sastapusi, noturēja īsas runas. Ninia un Tamāra gādāja par ēdiena pasniegšanu. Biju viņām atlīdzībā apsolījusi divu nedēļu ūdens daudzumu, un pēc tam, kad visi ciema ūdensvadi bija slēgti, no šāda piedāvājuma neatteicās neviens. Apraudātājas ēda un dzēra vairāk nekā jebkurš cits, taču es viņām neko nepārmetu. Sanja sēdēja man līdzās.

Skatījos visapkārt un centos atcerēties, kā man katrs zināms. Vienam no viesiem vietu neatradu: kaktā sēdošais gaišmatainais vīrietis ne ar vienu nerunāja un neizrādīja, ka kādu pazītu. Biju gandrīz pārliecināta, ka viņš nav no radiem, un gandrīz tikpat pārliecināta, ka viņš nav no ciema. Tomēr viņā bija kaut kas pazīstams.

- Vai tu viņu pazīsti? - vaicāju Sanjai.

Sanja paskatījās uz vīrieti.

- Nekad pat redzējusi neesmu, - viņa teica.

Vīrietis bija civilajā, taču kaut kas viņa žestos un veidā, kā viņš uzlūkoja cilvēkus telpā, lika man iedomāties, vai viņš nav karavīrs. Ap to pašu laiku, kad iknedēļas ūdens pārbaudes bija kļuvušas obligātas un sodi par ūdensnoziegumiem - bargāki, karavīri vai nu atklāti uniformās, vai nomaskējušies par civilajiem bija sākuši parādīties visur, kur pulcējās daudz ļaužu. Sākumā es šiem stāstiem neticēju, taču reiz par to ieminējos tēvam, kurš bija pārāk slims, lai dotos uz ciemu, un viņš man teica: - Viņi tagad būs vērīgi. Pēc mēnessgriežu notikumiem vairs negrib pieļaut organizētas pretestības risku. Viņi ir mūs

sagrābuši un žņaugs, līdz vairs nevienam nebūs drosmes pretoties. Tas ir sācies un nebeigsies vēl ilgi.

Mani caurstrāvoja negaidīti drebuļi, spīts rīklē šķita kā karsti akmeņi, un tad man pa seju tecēja asaras. Ļāvu, lai tās plūst. Pēc neilga laika asaras apsīka, taču jutu, ka tās joprojām gailē un sūrst man aiz acīm. Tas izsvilinās sev ceļu atkal.

Viesi pamazām atstāja namu. Kad gandrīz visi bija aizgājuši, pie manis pienāca Bolins.

- Vai es varētu ar tevi brīdi aprunāties, Noria? - viņš teica. Ievēroju, ka viņš lieto tikai manu vārdu un nesauc par Kaitio jaunkundzi kā parasti. Viņš ilgi bija pazinis tēvu un palīdzējis bēru rīkošanā vairāk, nekā būtu bijis vajadzīgs. Nospriedu, ka viņš vēlas runāt par savu nākamo tējas vizīti.

- Tiksimies parīt, - teicu Sanjai. - Paldies, ka atnāci. - Viņa paspieda man roku.

- Atsūti ziņu vai atnāc pie mums, kad tik vēlies, - viņa teica. Jans man atvadām pamāja, un viņi aizgāja.

- Vai tu atnestu kasti no heliratiem? - Bolins sacīja savam šoferim, kurš viegli paklanījās un izgāja ārā, klaudzinādams zābakus pret grīdas dēļiem. Palikām divatā krēslainajā dzīvojamā istabā, kur tikai pāris blāvu lampiņu nošķīra gaismu no ēnas. Bolins tēva tējas ceremonijas bija apmeklējis kopš tā laika, kad man bija seši vai septiņi gadi, viņš vienmēr bija pret mani labi izturējies, attiecies ar cieņu pat tad, kad man vēl nebija nekādu zināšanu par ceremoniju. Bolins bija bijis tēva draugs, cik nu tēvam kāds bija draugs, un es viņam uzticējos tik daudz, lai nebaidītos. Piedāvāju tasīti tējas, taču viņš papurināja galvai.

- Noria, - viņš sāka.

Gaidīju. Izskatījās, ka viņš meklē īstos vārdus. Pret logu klusām dzindzēja vientuļa kvēlmuša, un es prātoju, vai esmu kaut kur atstājusi vaļēju lukturi. Vēlāk nāksies mēzt no kaktiem beigtas kvēlmušas.

Pēdīgi Bolins atkal ierunājās.

- Ir tādi, kas uzskata, ka jūsu teritorijā ir ūdens, - viņš teica. - Es nezinu, vai tā ir taisnība, taču...

-Tā nav taisnība.

- Es šeit neesmu, lai sazvejotu informāciju, - Bolins teica, un viņa seja bija nopietna. - Nezinu, vai tavs tēvs jelkad to pieminēja, taču mēs kopā uzaugām, un bija laiks, kad es viņam būtu uzticējis savu dzīvību. Viņš nesaprata, kāpēc es izvēlējos karavīra ceļu, taču savu draudzību mēs saglabājām, cik nu bija iespējams. Tāpēc zinu, ka viņš būtu gribējis, lai es tevi brīdinu. - Bolins uz mirkli apklusa. - Man vairs nav varas. Formāli varbūt vēl ir, taču tā slīd prom ar katru dienu, ar katru stundu, un drīz es tavā labā vairs nevarēšu izdarīt itin neko. Vara, kas reiz piederēja man, tagad pieder Taro. Tev jābūt tik uzmanīgai, cik vien proti, Noria.

Toreiz prātoju, cik gan daudz Bolins īsti izdarījis manis un manu vecāku labā. Atcerējos, ka tēvs reiz bija teicis, ka esam viņa aizsardzībā. Sāku saprast, ka nezinu, ko tas patiesībā nozīmē. Aizsardzība - no kā? Prātā uzpeldēja gaišmatainā nepazīstamā bēru viesa tēls, atmiņu ainas par karavīriem, kas pēta dārzu.

Mūsu virtuvē vienmēr bija tādi ēdieni, kādi daudziem ciemā bija tikai mēnessgriežu vai ziemvidus svētku laikā, un saldētavas nebija itin nevienam citam. Vai Bolinam bija kaut kāds sakars ar šīm lietām - un vai kādas no mūsu mājas grāmatām bija nākušas caur viņa rokām? Vai viņš bija pasargājis mūs no ūdens uzraugiem, lai tēvs mierīgi varētu nodarboties ar savu amatu? Kāds īsti bija viņa ieguldījums, un galvenais — kā viss mainīsies, ja viņa aizsardzība zudīs?

- Es būšu uzmanīga, - sacīju.

Lieveni šķērsoja smagi soļi, un kāds klauvēja pie durvīm.

- Tas ir mans šoferis, - Bolins teica. - Es tev kaut ko atvedu. Iekšā! — viņš iesaucās.

Atskanēja klaudziens, jo uz grīdas tika nolikts kaut kas smags. Dzirdēju, kā tiek vērtas durvis, pēc tam pret koku paberzējās koks, un

mirkli vēlāk šoferis ienāca iekšā. Viņa seja bija pamatīgi pienākusi, un viņš nesa lielu šķirstu, kuru nolika sev priekšā.

- Atver to, - Bolins teica.

Pacēlu vāku. Šķirstā gulēja dučiem vecu grāmatu ādas vākos.

- Taro tajās neapšaubāmi neatrada neko interesantu, citādi man nebūtu izdevies tās atgūt, - viņš turpināja. - Tās būtu iznīcinātas, ja es nebūtu pavilcis tās dažas aukliņas, kas joprojām ir manā rīcībā. Uzskati, ka šis ir mans pēdējais pakalpojums tavam tēvam. Zinu, cik svarīgas viņam bija šīs grāmatas.

Kad vilku pirkstu pa tējas meistaru grāmatu muguriņām, manas acis atkal aizmigloja asaras. Vienā pazinu tēva grāmatu. Viņš nebija sagādājis jaunu pēc tam, kad karavīri to bija aizveduši prom. Tagad šī grāmata bija vienīgais, kas no viņa palicis.

- Paldies, - es teicu. - Paldies.

Bolinam sejā bija gurda izteiksme, kuru es pratu iztulkot tikai kā sēras. Lampas blāvi spīdēja, un nekas neizskatījās mainījies, taču viss bija citādi.

-Joprojām turpināšu braukt uz tējas ceremonijām, un zinu, ka tu spēsi saglabāt sava tēva darba kvalitāti, - Bolins sacīja. Brīdi svārstījies, viņš neveikli uzplīkšķināja man pa plecu.

- Man gribētos zināt vienu lietu, - es teicu. - Kāpēc jūs pagājušā vasarā atvedāt uz šejieni Taro?

Zināju, ka aiz maniem vārdiem ir nepārprotama apsūdzība. Viņa atbilde mani pārsteidza.

- Es to nevarēju ietekmēt. Nav tādas varas, kas nepāriet, Noria. Pat kalni beigu beigās nodilst vējā un lietū.

Viņš izskatījās vecs un ievainojams, un es nezināju, ko vēl viņam teikt. Redzēju, ka viņš svārstās, līdzīgi kā mirkli pirms tam.

- Arī es tev gribētu kaut ko pajautāt, pirms aizbraucu, - viņš teica. - Sapratīšu, ja tu negribēsi par to runāt, tomēr man gribētos zināt. Kā Mikoa nomira?

Es klusēju. Diena satumsa, gads lēnām pagriezās pret pavasari, fjella ūdens plūda savā akmens čaulā, un man bija auksti, itin kā kauli būtu pārvērtušies par ledu.

- Es negribu par to runāt, - pēdīgi sacīju.

Bolins dziļi paklanījās un aizgāja.

Tā tas notiek.

Mēnessgriežu vakarā tēvs sabrūk uz grīdas un guļ klusi un nekustīgi, līdz ūdens un tumsa iezogas viņa drānās un matos, un miesā.

Tajā pašā laikā trīs savienībnieki Kūsamo aplej drānas, miesu un matus ar eļļu. Pēc tam viņi uzkāpj pa vietējās militārās pārvaldes kāpnēm un iededz uguni.

Nākamajā dienā vīri zilās uniformās aizved prom veco pāri no mūsu ciema, un, kad pienācis vakars, visiem ir zināms, ka viņu dēls un vēl divi citi aizdedzinājušies, demonstrējot pret Cjaņas okupantiem.

Apraudātāju vaimanu dziesma traucas pāri ciemam trīs dienas.

Vispirms tiek palielināts ūdens uzraugu skaits. Tad, tieši pirms ziemvidus svētkiem, ūdensvadi tiek slēgti pavisam, un vienīgais veids, kā tikt pie ūdens, ir stāvēt rindā pēc savas devas centrālajā laukumā.

Komunikatorziņas vēstī par terorisma veiksmīgu apspiešanu Skandināvijas Savienībā, par nedaudziem nemieriem tālos ciemos, par ātri uzliesmojušu un tikpat ātri pierimušu vardarbību pilsētās, itin kā karš būtu izgaisināts, nejaušs, nenozīmīgs. Tomēr tajā pašā laikā tirgus laukumos samazinās pārtika, aizvien grūtāk dabūt pases un vīzas, un aizvien vairāk parādās sludinājumu par cīņās kritušiem brīvprātīgajiem.

Mēness sadilst un kļūst par jaunu, lai pasludinātu gada sākumu, un māte nevar atbraukt uz mājām, jo dzelzceļa sakari tiek pārtraukti.

Noskatos tajā visā caur tēva slimību, un, kaut gan notiekošo redzu, tas ir kā blāva, bezveidīga dūmaka manas dzīves nomalē. Pašā vidū visam ir tēvs: sāpes, kuras viņu piekaļ pie vietas un kuru remdēšanai man nav nekādu līdzekļu; viņa izgaistošā dzīvība, kas sarūk

manu acu priekšā un ko es nespēju aizturēt pasaules robežās. Ļauju visam citam paiet garām, kaut gan zinu, ka man nāksies ar to sastapties vēlāk.

Tēvs guļ manu vecāku gultā, kas viņam vienam ir pārāk plata, un viņa āda ir saules izbalināts papīrs, diendienā plānāks. Zem tās vīd viņa kaulu gali un izliekumi.

Bolins cenšas sagādāt tēvam zāles, taču pat militāristiem vairs nav viegli tās dabūt. Ārsts, kurš nāk pie tēva, šūpo galvu, dur adatas viņa locekļos, aiziet un nāk atkal, un nezina, kas viņam kaiš.

Man šķiet, ka viņu saēd mātes prombūtne, viņu saēd visas pārmaiņas, un viņam vairs vienkārši nav spēka dzīvot.

Pēdīgi viņš pārtrauc ēst.

Pēdīgi viņš pārtrauc dzert.

Viņš zina, līdzīgi kā sapnī ir zināms, ka otrs cilvēks telpā ir pazīstams, kaut gan seja ir sveša.

Viņš liek man sagatavot pēdējo rituālu.

Viņš ir mans viesis vienīgo reizi mūžā, un tējas meistars viesim savas jūtas neizrāda.

Tēju padzēris, viņš tējas namā gaida, kad nāve uzspiedīs savu roku viņam uz sirds un viņa asinis plūstošais ūdens izsīks.

Kad par notikušo uzzina Bolins, viņš liek atbraukt militārās slimnīcas ārstam un paņemt iekšējos orgānus, jo slimnīcai to trūkst. Kad tas ir izdarīts, viņš atsūta heliratus pakaļ līķim.

Apglabātāja namā izvēlos bambusa šķirstu, kas izskatās pārāk mazs, un sudrabkrāsas urnu, kurā tiks savākts ūdens. Apglabātājs stāsta, ka viss būs gatavs pēc divām dienām. Es kāpju atpakaļ heliratos un dodos pie maiznieka pasūtīt bēru cepumus.

Mātes šeit nav, tomēr viņai vajadzētu būt. Nav tāda vilciena, kurā viņa varētu iekāpt, nedz arī tādas vēstules, par kuras pienākšanu viņa varētu būt droša, un es katru ritu mostos ar cerību, ka viņa joprojām elpo, kaut gan to nejūtu.

Tēva šeit nav, tomēr viņam vajadzētu būt. Viņš guļ akmens un metāla kambari, kurā ūdens, kas plūda viņā, pārvēršas par ledu un atstāj viņu. Pēc divām dienām viņš nebūs nekas vairāk kā pīšļi bambusa šķirstā un ūdens sudrabkrāsas urnā.

Es šeit esmu, tomēr visi vārdi ir mēmi pelni manā mutē, un nekāds ūdens nespēj remdēt manas slāpes.

10. nodaļa

Rinda uz priekšu vilkās apnicīgi lēni. Saules gaisma grieza acis, un kailo seju klāja ziemas nogales smalkie smilšu putekļi. Nožēloju, ka no rīta nebiju izņēmusi kukaiņu cepuri no ziemas iepakojuma. Dunduru vēl nebija daudz, taču smilšu mākoņi nebija labāki. Ik pa brīdim uzmetu skatienu ūdens sadales punktam, kas vēl atradās ļoti tālu. Man šai dienai bija citi plāni un nebūtu gribējies stāvēt rindā. Tomēr zināju, ka man laukumā jāparādās vismaz divas reizes nedēļā, lai nevienam nerastos nekādas aizdomas.

No paša rīta biju aizgājusi uz fjellu pārbaudīt avota līmeņa augstumu un iepriekšējo dienu biju aizvadījusi, mazgājot drānas, apgriežot ērkšķogu krūmus vēl aizvien tukšajā dārzā un sējot dārzeņu sēkliņas dedzinātos māla podos. Centos uzturēt māju, tējas namu un dārzu tādus, kādi tie bija laikos, kad tēvs bija dzīvs un māte dzīvoja mājās, taču tas šķita gluži tāpat, it kā es censtos saujās aizturēt vēju. Tīklos, kurus kaktos, man nemanot, saauda zirnekļi, savācās pelēki putekļu pavedieni. Garkājaini kukaiņi, kas uz saviem mīkstajiem spārniem nesa mirušu lapu krāsu, nāca namā meklēt maigu gaismas mirgu un nomaldījās sienu un gaiteņu slēgtajā labirintā. To sakaltušie līķi čirkstēja zem kājām neapgaismotajās telpās, un to vieglās mirstīgās atliekas lēnām uzkrājās slānī tajās vietās, kuras nepaspēju vai nespēju uzkopt bieži, - zariņtievi locekļi, zvīņaini mirdzoši, no doba-jiem ķermeņiem atrāvušies spārni, melnacainas galvas, kuru aplūzušie taustekļi uz mūžiem bija pagriezušies pret klusumu. Pārmaiņas bija stiprākas un ātrākas par mani. Nams bija cits, un mana dzīve bija cita, un bija tai jāpielāgojas, kaut gan manas asinis protestējot kliedza.

Pēc kapa rakšanas tēvam mēness bija audzis tikai vienu reizi. Zālājs uz kapa bija skrandains, un starp zāles stiebriem vīdēja melna zeme. Kaut gan redzēju to katru dienu, tēva nāve man joprojām bija neaptverama un sveša. Es tai nespēju atrast vietu šajās telpās, kurās bija pagājusi viņa dzīve. Viņa pēdas bija tik dziļas, ka šķita - viņš šeit joprojām staigā, nemācēdams aiziet, man aiz muguras, mirkli pirms pagriežos, vai tējas namā, tieši pirms atveru tā durvis. Viņa klātbūtne bija maiga un skumja, un tā mani nebiedēja. Reizēm pateicu viņa vārdu skaļi, zinādama, ka viņš neatbildēs, pat ja dzirdētu, neuzliks roku man uz pleca. Tagad mēs bijām atšķirīgu pasauļu iemītnieki, un tumšo straumi starp mums bija iespējams šķērsot tikai vienā virzienā.

Rinda noraustījās uz priekšu, un Sanja parāva zemos ratiņus, kuros atradās viņas ģimenes tukšās ūdens tvertnes un mani ūdensmaisi. Riteņiem griežoties, nošņirkstēja smiltis. Pirms mums vēl bija vismaz ducis ļaužu.

- Tevi šeit pārāk bieži nevar sastapt, - izdzirdu aiz muguras, un man uz pleca nogūla īspirkstaina roka, kuras nagi bija sašķēlušies. Pagriezos un ieraudzīju Jukaras sievu Niniu, kas bija pievienojusies rindas galā. Viņa pēc aukstākajiem ziemas mēnešiem jau bija izvilkusi ārā kukaiņu cepuri. Apaļā seja aiz cepures plīvurauduma izskatījās vecāka, nekā mums tiekoties iepriekšējo reizi, un sejas āda brīvāk nokarājās pāri kauliem. Lūpas viņa bija uzkrāsojusi košāk sarkanas nekā parasti. Prātoju, kur viņai izdevies sadabūt lūpukrāsu un ko tas viņai maksājis.

- Sveika, Ninia, - es teicu.

- Lai gan, zināms, tev jau tagad ūdens vajadzīgs vienīgi pašai, -viņa turpināja, un saules izbalinātās uzacis savilkās žēlabu izteiksmē. Viņa uzplīkšķināja man pa roku. Man aiz acīm sāka svilināt. - Vai ir kādas vēstis no tavas mātes?

- Komunikatorsaziņa ir slikta, - es atbildēju, un pašas balss manām ausīm neizklausījās pavisam līdzena. Katru nedēļu biju nosūtījusi mātei vairākas ziņas, taču no viņas pēc bērēm biju saņēmusi tikai vienu. No Sjiņdziņas pienāca vienīgi sliktas vēstis, ja vispār pienāca, un mātes klusēšana mani biedēja vairāk, nekā gribējās atzīt. - Kā klājas tev pašai?

- Maziņie cieš, - Ninia teica. Zināju, ka viņa domā savus mazbērnus. - Ūdens devu pastiepšana tā, lai pietiek visai ģimenei, ir grūts darbs. Mums jau tomēr veicas, jo Jukaram regulāri ir labošanas darbi nometnē, un virsnieki, kā zināms, bieži maksā ar papildu devām. -Šķita, viņa bija sapratusi, ka pateikusi ko lieku. - Grūti ir, grūti, - viņa turpināja. - Taču tev noteikti klājas sliktāk, nabaga meitēn, nav vecāku, kas palīdzētu, un vienīgais iztikas līdzeklis ir tējas ceremonijas.

Sauja droši vien bija ieraudzījusi manu sejas izteiksmi, jo iejaucās.

- Atvainojiet, taču jums kaut kas ir uz sejas. Zem kreisās acs. Nē, otrā pusē, - viņa piebilda, kad Ninia pacēla cepuri un slaucīja vaigu.

- Vai pazuda? - Ninia vaicāja.

Sanja vērīgi paskatījās uz viņu un savilka pieri grumbās.

- Būšu kļūdījusies. Tā laikam bija krunciņa. Vai varbūt ēna, ko jums uz sejas met tā jaunā kukaiņu cepure, - viņa pateica Niniai, kurai iepletās nāsis.

- Nūja, kārtīgus cepuru audumus jau vairs nekur nevar dabūt, -sieviete teica un saknieba lūpas.

Aizgriezos, it kā lai paskatītos citā virzienā un viņa neredzētu smaidu, kas virmoja man sejā par spīti skumjām, kas čokurojās krūtīs. Zināju, ka Ninias kukaiņu cepure nav jauna. Biju pamanījusi uz tās malas veco lūpukrāsas traipu, ko viņa parasti centās aizsegt ar šalli.

- Kā klājas tavai ģimenei, Sanja? - Ninia no jauna uzsāka sarunu, kaut gan viņas balss tonis bija par vairākiem grādiem atdzisis.

Sanja neatbildēja uzreiz. Minja bija noslimojusi vairākas nedēļas, un Sanja par viņu raizējās. Ūdens, ko dalīja laukumā, pagaidām bija tīrs, taču ciemā klīda baumas par cilvēkiem, kuri pilsētās un citos ciemos sasirguši no savām ūdens devām. Sanja stāstīja, ka viņas vecāki sačukstoties, ka armija tīši aplaižot cilvēkus ar slimību, dalīdama netīru ūdeni. Es tam negribēju ticēt, tomēr drošības pēc savu ūdens devu labāk izmantoju, lai mazgātos vai laistītu dārzu, nevis dzēru.

- Nevar sūdzēties, - Sanja pēc ilgas pauzes atbildēja. - Tēvam darba pietiek, viņu noalgoja atjaunot tos vecos mājokļus ciema nomalē, kas būs jaunajiem ūdens uzraugiem.

- Un kā dzīvo tava māte un māsa? - Ninia prašņāja.

- Viņām klājas tikpat labi kā jums.

Ninia uz bridi aizvēra muti.

- Pasveicini abas, - viņa pēc tam noteica, un viņas balss skaidri parādīja, ka šai reizei saruna ir beigusies.

- Šitāda prusaciene, - Sanja klusu nomurmināja.

Pēdīgi pienāca mūsu kārta. Paņēmu komunikatoru un uzliku pirkstu uz ekrāna. Parādījās mans identifikācijas kods un vārds. Pastiepu komunikatoru vienam no ūdeni dalošajiem kareivjiem. Viņš to savienoja ar savu multikomunikatoru un pielēja manus ūdensmaisus. Skatījos, kā viņš ievada informāciju, ka mana nedēļas ūdens deva ir paņemta. Pilsonis: Noria Kaitio. Laiks līdz nākamajai devai: trīs dienas, ekrāns paziņoja. Kareivis atdeva manu komunikatoru. Izslēgusi strāvu, ieliku to kabatā.

Kamēr Sanja gaidīja savu tvertņu piepildīšanu un informācijas ievadīšanu ģimenes komunikatorā, cēlu pilnos ūdensmaisus ratos. Viņas tvertnes man izskatījās briesmīgi mazas. Es tikpat daudz ūdens katru dienu izlietoju viena pati: mazgāšanās un trauku mazgāšana vien paņēma pusi devas.

Kad tvertnes bija pilnas un Sanja dabūjusi atpakaļ savu komunikatoru, viņa uzlika vākus, un mēs kopīgiem spēkiem sākām vilkt ratus prom no laukuma. Pagājām garām vairākām būdiņām, kurās cilvēki bija izlikuši apskatei lietotus traukus, mēbeles un citas mantas. Paveca sieviete centās apmainīt kurpju pāri pret miltu maisu. Diena bija pārsteidzoši auksta šim gadalaikam, un man sala pirksti, kaut gan ratu vilkšana pa nelīdzeno laukumu sildīja. Pie skaidro debesu apvāršņa kā plata, piemirkusi pelēka vilnas auduma strēmele bija redzams biezs tumši piegarojušu mākoņu mūris.

- Cerams, šovakar līs, - Sanja teica. - Es jau izliku ārā mucas un vanniņu.

Arī es ilgojos pēc lietus, atsvaidzinošas un attīrošas gāzmas, kas noskalotu mani un ainavu, vismaz īsu laiku liktu pasaulei smaržot citādi un kā jaunai. Man gan šķita, ka mākoņi sola labi ja smidzināšanu, taču tā arī to nepateicu.

Pa ielām pārvietojās zilā tērpti ūdens uzraugi un ciema iedzīvotāji, kas atgriezās mājās ar savām ūdens devām, taču citādi viss bija klusu. Mēnessgriežiem sekojušajos mēnešos cieminieki bija sākuši sarunāties klusāk, jo ciemā bija pieaudzis militāristu skaits un nomalēs viņiem tika celtas jaunas barakas. Ūdens trūkumam palielinoties, ciemā arī bija ielavījies ļaužu un dzīves sasmakuma smārds, kas izpleta savus lipīgos pirkstus visur, noklāja namus un pagalmus kā ķērpji, kas uzaug uz izsusējušas upes gultnes akmeņiem. Katru reizi, kad ierados ciemā, tas nepatīkami knieba man degunā, līdz oža notrula.

Kad tuvojāmies ciema veselības centram, šķita, ka dvaka palielinās. Vecās ķieģeļu ēkas mazajā uzgaidāmajā telpā nebija vietas vairāk kā ducim ļaužu reizē, un vismaz kādas desmit sievietes kopā ar bērniem gaidīja ārā. Divi zīdaiņi kliedza pilnā balsī, un daži vecāki bērni izskatījās pārāk noguruši, lai kustētos vai pat runātu. Jauna sieviete, kura nevarēja būt daudz vecāka par mani pašu, centās no pudelītes dzirdīt zīdaini, kura lūpas bija sasprēgājušas un plakstiņi piepampuši.

Melnmataina, bāla meitene, kas izskatījās apmēram trīsgadīga, bija apčurājusies, un viņas māte izmisīgi centās viņu nomierināt. Ieraudzījusi mūs, viņa pacēla ar aukliņu pie jostas piesieto plastmasas krūzi un teica:

- Vai jūs varētu iedot krūzīti ūdens? Mans bērns ir izslāpis un slims, un mēs esam gaidījušas stundām.

Sanja paskatījās uz mani. Tas bija kas jauns. Ūdens trūkums ciemā bija pieredzēts arī agrāk, taču nevienam nekad nebija nācies ūdeni ubagot. Meitenītes vaigi bija iekrituši un acis lielas.

- Apstāsimies, - es teicu Sanjai.

Paņēmu savu ūdensmaisu un ielēju ūdeni sievietes krūzē. Ar brīvo plaukstu viņa ieķērās manā rokā un saspieda to.

- Paldies, jaunkundzi Jūs esat labs cilvēks. Paldies, paldies, lai piejums aizplūst tīri ūdeņi! - Viņa turpināja savus pateicības plūdus, un man kļuva neērti. Kad biju aiztaisījusi ūdensmaisu un novietojusi atpakaļ ratos, man tuvojās cita sieviete. Viņai pie rokām turējās divi mazi bērni.

- Vai tev neatlēktu kāds piliens arī mums? - viņa jautāja.

Sanja asi uz mani paskatījās.

- Noria, mums jāiet, - viņa teica.

Viņai bija taisnība. Redzēju, kā visi rindā sēdētāji pie veselības centra cerīgi skatās uz mani, apsvērdami savas iespējas un labāko veidu, kā palūgt ūdeni. Ja es te uzkavētos ilgāk, prom aizietu ar tukšiem ūdensmaisiem.

- Man ļoti žēl, - es sacīju sievietei. - Man patiešām ļoti ļoti žēl, taču es nevaru. Man pašai nav vairāk par šo.

Sieviete skatījās uz mani, un viņas sejā vispirms parādījās neticība un pēc tam kaut kas ļaunāks.

-Tu taču esi tējas meistara meita, vai ne? - viņa teica.

- Noria, nāc, - Sanja teica.

- Man būtu vajadzējis aptvert.Tējas meistari vienmēr uzskatījuši, ka ir pārāk labi priekš šī ciema, - sieviete turpināja.

Asinis sejā sāka mutuļot, un cs aizgriezos, raudama ratus pa ielas saplaisājušo klājumu. Dzirdēju ļaužu baru murdam, un man šķita, ka izšķiru savu vārdu, taču neko vairāk dzirdēt negribēju.

- Neņem viņus vērā, - Sanja teica. - Tā nav tava vaina, ka nevari palīdzēt visiem.

Mana seja tvīka, un rīkle šķita pietūkusi. Es nezināju, ko teikt. Gribēju tikt prom no šejienes. Centos pievērsties tam, kas mani gaidīja, patiesajam iemeslam, kura dēļ šodien biju atnākusi uz ciemu. Pat cauri pazemojumam un apmulsumam jutu mazu satraukuma zibsni.

Krustojumā nogriezāmies uz apkārtceļa. Paspēju ieraudzīt zemu, pelēki apmestu namu, uz kura durvīm pirms četrām nedēļām bija parādījies zilais aplis, un tā logus, kuri mēmi raudzījās un aiz kuriem nedzīvoja ne kustības, ne skaņas. Citu virzienu mūsu kājas jau izvēlējās kā pašas no sevis. Iet pa ciemu vairs nebija vienkārši, jo tagad, kad vietu pie ceļiem iekaroja ūdensnozieguma zīme, agrākos maršrutus pamazām bija aizstājuši jauni, ko radīja neizteiktas vienošanās. Tādu namu, kas nesa zilo apli, tagad bija kāds ducis. Pelēki apmestais bija pēdējais.Tie stāvēja savu ielu malās kā mēmi rēgi - klusuma aplī, kura robežu neviens nepārkāpa, ja vien tas nebija neizbēgami. Kaimiņmāju iemītnieki turpināja savu dzīvi, itin kā nozieguma nama vietā bangotu visu aprijošs tukšums un paskatīšanās uz to aizslaucītu no zemes virsas arī viņus.

Ciemā sačukstējās, ka šo namu iemītnieki reizi vai divas redzēti kaut ko paceļam no sliekšņa vai klusu stāvam ārā, parasti vai nu agri no rīta, vai vēlu naktī, un tic itin nekad neatstāja savu pagalmu. Attieksme pret šiem stāstiem bija tāda pati kā pret citiem spoku stāstiem: ar bailēm sajaukusies ziņkāre, kas dienasgaismā izblāvēja par neticību.

Patiesība bija tāda, ka neviens joprojām droši nezināja, kas noticis ar iezīmēto namu iedzīvotājiem. Vieglāk bija nejautāt.

Lietas, kuru savažošanai vajadzīgs klusums, nav patīkamas.

Auksta brāzma plosīja jumtu stūrus un reizēm sitās mums pretī starp mājām. Kāda nama ickšpagalmā kaulains vīrs, kurā pazinu vienu no ciema skolas skolotājiem, ieberzēja galvas ādu ar gaišbrūnu pulveri, mālu un rūgtenu koka mizas miltu maisījumu, ko ciema laukumā pārdeva kā sausās matu mazgāšanas līdzekli. Pati biju ieradusi lietot ziepjsaknes.Tas auga aiz tējas nama biezās skupsnās, un man patika, kā tās puto starp pirkstiem, iemaisoties mazgāšanās ūdenī. Prātā pirmo reizi iešāvās, ka dažam varētu likties dīvaini, ka es nekad nepērku sausās mazgāšanās līdzekļus. Nezināju, kur ir robežas, cik daudz man vajadzētu mainīt savu dzīvi, lai es būtu kā jebkurš ciema iedzīvotājs.

Kad tuvojāmies Sanjas namam, vairs nespēju nociesties.

- Iešu pavandīties pa plastmasas kapu, - es sacīju. - Vai nāksi līdzi?

Sanja nopūtās.

- Nevaru. Mājās pārāk daudz darāmā. - Viņa paskatījās uz maniem ūdensmaisiem. - Varbūt gribi tos atstāt pie mums un paņemt vēlāk? - viņa jautāja. - Tu nemūžam nespēsi tos aizstiept līdz plastmasas kapam un atpakaļ.

- Vari tos ņemt, - es teicu.

Sanja paskatījās uz mani tā, it kā es viņai būtu piedāvājusi lidojumu okeāna pūķa mugurā.

- Nerunā muļķības! - viņa teica. - Tu nedabūsi ūdeni ātrāk kā nākamnedēļ. Zināms, es tos nevaru pieņemt.

- Man tic nav vajadzīgi, - es teicu. - Man mājās ir ūdens visai atlikušajai nedēļai. Esi tik mīļa un ņem tos.

Izskatījās, ka Sanja grasās iebilst, taču tad nopūtās un teica:

- So vienīgo reizi, taču piesargies, ja ko tādu mēģināsi darīt vēlreiz.

Man pretī plūda plastmasas kapa sīvā specifiskā smaka. Pagāju garām vietai, kur ļaudis centās piepildīt ūdensmaisus un spaiņus pie

sekla, duļķaina strautiņa, kas tecēja netālu no plastmasas kapa malas. Vecāki man vienmēr bija aizlieguši no tā dzert, brīdinot, ka plastmasas kapa indes ir piesārņojušas ūdeni un es no tā saslimšu. Agrāk cieminieki strautiņu lielākoties bija apsmādējuši, taču tagad, kad nācu uz plastmasas kapu, vienmēr redzēju kādu no tā smeļam ūdeni. Reiz es kādai vecākai sievietei biju teikusi, ka strauta ūdens dzeršanai neder.

- Ko tad man vajadzētu dzert? - sieviete bija atbildējusi. - Gaisu vai varbūt smiltis?

Tā bija pēdējā reize, kad pie strauta ar kādu uzsāku sarunu.

Teju teju apstājos, kad nelielajā ūdens meklētāju pulciņā ieraudzīju pazīstamu seju un sarkanas lūpas aiz kukaiņu cepures. Ninia bija sakņupuši strauta malā un piepildīja ar dzeltenbrūno ūdeni caurspīdīgu ūdensmaisu. Viņas strupajā augumā, brūnajās drānās un smagajās kustībās patiešām bija kaut kas no prusaka, taču, līdzko to iedomājos, sajutu kauna dzēlienu. Ko citu gan viņa dara, ja ne cenšas izdzīvot, kā prazdama? Ko citu gan dara jebkurš? Acīmredzot Jukaras darba devēji nemaksāja tik labi, kā Ninia bija likusi saprast. Viņa novērsa seju, un es nevarēju būt droša, vai viņa nav mani ieraudzījusi vai tikai nolēmusi izlikties, ka nav.

Turpināju iet neapstājusies.

Plastmasas kapa vienmēr mainīgajā, acis krāpjošajā ainavā bija grūti pamanīt orientierus, taču es zināju ceļu. Gandrīz pašā kapa vidū no atkritumu kalna rēgojās betona elementi, kuru virszemes daļa bija divtik augsta kā mans garums. Apstājos tiem līdzās un laidu skatienu gar kapa malu, līdz acis atdūrās pret agrākās pasaules transportlīdzekļa mūžveco sarūsējušo vraku. Joprojām bija saredzamas tā riteņu vietas, tāpat arī nedzīvais vadības panelis, taču sēdekļi un izmantojamās metāla daļas bija pazudušas jau kur tas laiks. Neviens nekad nepārvietoja šo pamesto smagumu, jo tam būtu vajadzīgs vismaz piecu

cilvēku spēks, un visumā šķita, ka šajā kapa nostūri nav daudz, ko atrast. Devos pie transportlīdzekļa skeleta.

Ieraduma pēc iebāzu roku paneli esošajā caurumā un meklēju, līdz uztaustīju apmēram apakštasītes lieluma plastmasas kārbiņas gludo virsmu. Man nevajadzēja to izņemt: pietika ar apziņu, ka tā ir savā vietā. Та bija viena no laika kapsulām, ko, jaunākas būdamas, abas ar Sanju bijām slēpušas mūsu iemīļotajās vietās. Tajās bija tādi priekšmeti kā gludi akmeņi, izkaltēti ziedi, pašu sapītas jūraszāļu rokassprādzes un no plastmasas kapa izraktie dārgumi. Katras kapsulas vāka iekšpusē vienmēr bijām uzrakstījušas datumu, tad iemērkušas pirkstus krāsā un uzspiedušas tam līdzās pirkstu nospiedumus. Vāka ārpusē bijām atzīmējušas datumu, kad mums būs atļauts kapsulu atvērt. Lielākoties tas bija vismaz pēc desmit gadiem. Šī bija pēdējā, ko bijām uztaisījušas, un daudzus gadus mums bija bijis paradums ik reizi, kad atnācām uz kapu, pārbaudīt, vai tā ir savā vietā.

Izvilku roku ārā, apslaucīju pret biksēm un no transportlīdzekļa lūžņa gāju uz kapa malu. Pēc divdesmit soļiem nonācu pie seklas bedres, no kuras biju devusies prom pirms dažām dienām. Izskatījās, ka neviens cits te pēc tam nav bijis.

Izņēmu no somas biezus cimdus, uzvilku rokās un ķēros pie priekšmetu pārcilāšanas.

Nebiju par to nevienam stāstījusi, taču šurp mani bija atvedusi sudrabkrāsas ripa. Pēc tēva nāves šķita, ka klusais nams mani ietin smagā miegā, itin kā zemes tumsa vilktu manas asinis pie sevis, solītu netraucētu atpūtu. Klusums nebija tikai to tukšo telpu klusums, kuras bija pametuši mani vecāki, tie nebija tikai viņu elpa un vārdi, un soļi, kuru trūka šajās sienās. Tas bija arī visa tā klusums, ko viņi bija atstājuši neizstāstītu un nepateiktu, visa, kas man tagad bija jāiemācās un jāsaprot bez viņiem. Tikai tagad sāku aptvert, cik maz zinu: par avotu un citiem tējas meistariem, par man svešajiem slepenu savienību un kukuļdošanas likumiem un to apdraudēto līdzsvaru, ko

ievērojot bijām dzīvojuši, par visu tumšo pieaugušu cilvēku pasauli, kas pletās ap mani visos virzienos kā akls tuksnesis un izgaisa pie horizonta. Dusmojos uz viņiem, jo viņi bija atstājuši mani vienu bez zināšanām, kas man bija vajadzīgas. Kāpēc jūs man neizstāstījāt? Taču viņi nebija pie manis, bija tikai zeme un vējš, un tiem nebija vārdu.

Vēl īsti nesapratu, kāpēc sudrabainās ripas stāsts man tik svarīgs, jo nepratu savienot pavedienus, kuri to padarīja svarīgu. Viens no tiem bija bailes, ka pienāks diena, kad ieraudzīšu, ka avota ūdens līmenis noslīdējis pārāk zemu, vai sastapšu alā baru zilā tērptu kareivju kailiem zobeniem. Otrs bija dīgstoša nojauta vai varbūt gandrīz neiespējama cerība, ka dzīvē ir jābūt arī kaut kam citam, ka ārpus ciema robežām, kaut kur zem debesīm jābūt iemeslam ticēt, ka pasaule nav sausa, sagruzdējusi un mirstoša, vismaz ne pavisam. Manā prātā pavedieni bija sākuši vīties kopā, un, vēl neprazdama pārvērst domu vārdos, biju jutusi, ka man jāizdara viss, lai atrastu trūkstošās sastāvdaļas stāstā par ripu. Meklēju tās mātes darbistabas grāmatās un meklēju tās starp pagātnes atlūzām plastmasas Lapā. Sapratu sava uzdevuma bezcerīgumu, taču tas aizvirzīja manas domas prom no tukšās mājas nenovēršamā klusuma, tur bija kaut kas mierinošs: pārmaiņu apsolījums, apglabāta iespēja, kas vēl varētu ieraudzīt dienasgaismu.

Platajā, seklajā bedrē, ko biju rakusi nedēļās, kas sekoja tēva nāvei, bija daudz saplīsušas agrāko laiku tehnikas. Bija pagājušas vairākas dienas, līdz trāpīju īstajā vietā, toties tagad biju diezgan pārliecināta, ka sudrabkrāsas ripu pirms vairākiem gadiem biju atradusi tieši šajā plastmasas kapa daļā. Pazinu dažas no ierīcēm, kas mētājās šai teritorijā, un atcerējos, ka Sanja vairākumu bija izbrāķējusi, jo tās bija tik izārdītas, ka salabot tās vairs nekad nebūtu iespējams. Trūka visu svarīgāko detaļu, tāpēc tās nederēja pat viņas eksperimentiem. Atcerējos, ka ripa bija atradusies netālu no virskārtas, taču plastmasas kaps bija vairākkārt mainījies, un, ja šādu ripu bija vēl, tās varēja atrasties daudz

dziļāk vai tālu no vietas, kur bija gulējusi pirmā. Tomēr es nezināju, kur vēl citur sākt meklēšanu.

Betona elementu ēna pārvietojās un pagarinājās. Pavasara pirmie neveiklie dunduri trenca gaisā savus jauni smagos ķermeņus un tad nolaidās atpūsties uz kunkuļainajām atkritumu grēdām. Drīz man atkal vajadzēs kukaiņu cepuri. Locekļi smeldza, un drānas lipa pie ādas. Neatradu neko citu kā parastos krāmus: sasistus traukus un driskainas kurpes ar pārlūzušiem papēžiem, neatpazīstamas šķembas, bezgalīgus plastmasas maisiņus. Pabīdīju pie malas sadragātu agrāko laiku ierīci, zem kuras pāršķeltā vāka rēgojās vadi - tas bija viens no priekšmetiem, ko Sanja bija uzskatījusi par nederīgu, un tāpēc man nebija ne jausmas, kam tas sākotnēji paredzēts -, un tagad lūkojos plastmasas maisiņu mudžeklī man priekšā. Nolēmu doties mājup tad, kad būšu to izrāvusi no kapa skavām, kaut gan neticēju, ka zem tā atradīšu kaut ko interesantu. Plastmasas maisiņi bija sasieti garā ķēdē, ko bija ļoti grūti izvilkt.To trauslā plastmasa plīsa manās rokās, kad centos čaukstošo desu saņemt ciešāk. Pēdīgi tomēr jutu, kā kaut kas padodas, un plastmasas maisi gludi izslīdēja no kapa. Samīcīju tos lielā bumbā, ko aizsviedu sāņus.

Padziļinājumā, ko biju izveidojusi, redzēju tikai citus plastmasas maisiņus.

Aizvēru acis. Spranda muskuļi bija savilkti, un pa galvaskausu līda sāpes. Šķita, ka tās savelk galvas ādu pretīgos mezglos, tāpat kā pārāk cieši sasieta zirgaste vai bize.

Pēc kārtējiem veltīgajiem meklējumiem atkal bija laiks doties mājās.

Atvēru acis. Man līdzās mētājās saplīsusī agrāko laiku ierīce, ko pirms tam biju pabīdījusi sāņus. Tā nebija liela. Tās cietā plastmasas čaula vairākās vietās bija sadriskāta, itin kā sasista tīši, un vienā sānā bija apaļa stikla lēca, kas atgādināja maza kvēlluktura dibenu. Stikls bija pamatīgi saplaisājis. Daļa no tā trūka.

Šo priekšmetu savos meklējumos noteikti biju redzējusi desmitiem reižu. Desmitiem reižu noteikti biju to turējusi rokās un pārvietojusi. Tomēr, pat ja būtu to rūpīgi aplūkojusi pirms daudzajiem gadiem, kad Sanja nolēma atstāt to kapā un es paņēmu līdzi uz mājām ripu, es tajā nebūtu ievērojusi neko iegaumēšanas vērtu.

Tagad saules gaisma trāpīja pa ierīces sānā iestrādātu blāvu metāla plāksnīti, kura nebija garāka par pusi no mana mazā pirkstiņa un kurā bija iegravēts teksts.

Lūkojos uz gravējumu, un šķita, ka pasaule man apkārt apstājas.

Lasīju tekstu atkal un atkal.

M. Jansons.

Ierīce gandrīz sašķīda, kad tinu to lupatā, bāzu somā un līdu ārā no bedres. Plastmasa man zem kājām krakšķēja, grozījās un murmināja, kad gāju pa kapu tik straujos soļos, cik vien spēju.

Pat ja sudrabkrāsas ripā ierakstītais agrākās pasaules stāsts visā tā pilnībā gulētu plastmasas kapā, manas iespējas to atrast bija izskatījušās bezcerīgas. Tagad pirmo reizi uzdrīkstējos domāt, ka varbūt pastāv reāla iespēja, lai arī cik maza, ka ripas stāstam varētu atrast turpinājumu. Šī doma manā prātā auga kā maigs, zaļš zars, kas tiecas uz saules gaismu.

Nonākusi mājās, taisnā ceļā gāju uz mātes darbistabu, izņēmu ierīci no somas, uzliku uz rakstāmgalda vienīgā stūra, ko neklāja grāmatas un ar roku rakstītas piezīmes, un attinu lupatu. Nolaidu žalūzijas, jo manā prombūtnē saule bija pagriezusi savu gaismu pret šo mājas pusi. Telpā nolaidās zilpelēka ēna.

Apsēdos uz krēsla un lūkojos uz grāmatu kaudzēm. Lūkojos uz papīru, uz kura iespējami detalizēti biju pierakstījusi visu, ko atcerējos no sudrabkrāsas ripas ieraksta. Lūkojos uz agrākās pasaules ierīci. Та klusēja ka miris kukainis. Starp žalūziju līstītēm asi un striktām kontūrām kvēloja vēlās pēcpusdienas pavedieni.

Jansona ekspedīcija. Krēslas gadsimts. Zaudētās zemes. M. Jan-sons.

Zināju, ka manā rīcībā nav visu gabaliņu un, iespējams, man to nebūs nekad. Zināju arī, ka ir vieta, kur vēl neesmu meklējusi.

Māja bija klusa un nekustīga, tējas nams tukšs un rimts, un ārā neviens nestaigāja. Pat ja tēva gars klīda telpās vai pa zālāju, tas bija mierīgs un sargāja ainavu, kurā bija dzīvojis. Displeja gaisma nezib-snīja. Skudras zīmēja savas diega tievuma tekas uz dārza akmens plāksnēm un mājas stūriem, sienu dēļi mazpamazām nogura, uz logiem un plauktiem nemanot sakrājās putekli, un neviens man neko nepavēlēja un nejautāja.

Dzīvojamā istabā valdīja krēsla. Šķirsta vāks cēlās viegli, atbalstīju to pret sienu, un gaisā izplūda veca papīra un vecējošas tintes maigā smarža.

Uz grāmatu mugurām nebija ne datumu, ne gadskaitļu, ne tējas meistaru vārdu, tāpēc, īsto grāmatu meklējot, nācās kādu laiku šķirstīt ādā iesieto opusu sākuma lapas. Beidzot atradu sējumu, uz kura nodzeltējušās pirmās lapas ar svešu rokrakstu bija uzrakstīti manis meklētie gadi.

Pāršķīru lapu un sāku lasīt.

11. nodaļa

Izdzēru pēdējās lāses no tējas krūzes un noliku to uz grīdas līdzās grāmatu kaudzei. Man smeldza skausts. Pa dzīvojamās istabas logu krītošajā saules gaismas kūlī bezsvara deju dejoja mirušas putekļu daļiņas. Aizbīdīju sāņus grāmatas, kuras biju jau izskatījusi, un piezīmes, ko biju atnesusi no mātes darbistabas, tad uz muguras atlaidos pagaidām tukšajā vietā uz grīdas un aizvēru acis. Krunka, kas zem mana svara bija radusies kreklā, iespiedās muskuļos. Domas ņudzēja kā blīvs biezoknis, un ik reizi, kad pieķēros vienam pavedienam un centos tam sekot, citi tikai savilkās ciešākā mezglā.

Pēdējās divas dienas biju aizvadījusi, lasot tējas meistaru grāmatas, un līdz šim biju izšķirstījusi septiņas, rakstītas Krēslas gadsimtā. Gadsimta otrajā pusē namā bija dzīvojuši četri tējas meistari. Pirmais, Leo Kaitio, par rakstīšanu nebija licies daudz zinis. Viņš dzīves laikā bija aizpildījis tikai vienu ādas sējumu. Ieraksti bija vārdos skopi, un to saturs pasauss. “No rīta lija. Leitnanta Salo un viņa sievas tējas vizīte noritēja, kā gaidīts. Jāatceras nodot labošanā kurpes.” “Janvāris vēl siltāks nekā pagājušā gadā. Māla tējkannā parādījusies plaisa.” Man vajadzēja pārbaudīt mātes vecajās grāmatās, vai pareizi atceros, ko nozīmē “janvāris”: tas bija bijis gada pirmā mēneša nosaukums vecajā, uz saules griežiem balstītajā kalendārā. Par spīti šim kavēklim,

Leo piezīmes biju izšķirstījusi ātri. Grāmatas beigās rokraksts tomēr mainījās, un pagāja mirklis, pirms aptvēru, par ko ir runa. Lai pārliecinātos, atvēru pēc laika secības nākamo grāmatu, kur sākuma lapās bija ierakstīts vārds Miro Kaitio, domājams, Leo dēls. Ātrs acu uzmetiens Mira rokrakstam manus minējumus apstiprināja: ieraksts Leo grāmatā atstātajās tukšajās beigu lappusēs acīmredzot piederēja Miro.

Miro nebija mantojis tēva mazvārdību,gluži pretēji-viņš rakstīšanai nepārprotami bija izmantojis lielu daļu no brīvajiem brīžiem. Savā sīciņajā rokrakstā aizpildījis sešas grāmatas un turklāt krecelējis piezīmes uz atsevišķām papīra lapiņām, kas bija ielocītas grāmatās. Daļa no piezīmēm nebija datētas. Starp tādām bija arī ieraksts Leo grāmatas beigu lappusēs. Droši vien jau tolaik bija rakstāmpiederumu trūkums. Minēju, ka sava tēva grāmatu Miro sācis izmantot kādā bezcerības brīdī, kad viņam pašam papīrs bija beidzies.

Miro piezīmes bija pavisam citādas nekā Leo atstātās: viņš rakstīja par savām domām un sapņiem, par sajūtām tējas ceremonijas laikā un ārpus tās. Viņš uzskaitīja lietas, kas viņam lika pasmaidīt (klēpī ieritinājies kaķis, pirmais kraukšķīga ābola kumoss, saules sasildīts zālājs zem basajām kājām), un lietas, kas viņu kaitināja (kurpe, kas berž, vecas brilles, ar kurām vairs nevar saskatīt, tintes beigšanās tieši tad, kad tā vajadzīga visvairāk).

Atvēru acis un cēlos kājās. No grīdas pieslējos pārāk strauji: istaba satumsa, un man vajadzēja atspiesties pret sienu, līdz galva pārstāja reibt. Iegāju virtuvē un ielēju sev nākamo tasi remdeni atdzisušas tējas. Atgriezos dzīvojamā istabā, apsēdos uz spilvena un paņēmu rokā pēdējo Miro grāmatu, kuru biju izlasījusi tikai līdz pusei. Lappuses šķita trauslas un sausas, itin kā tās varētu sadrupt, izkaisīt savus smalkos, melnos vārdus pa grīdu, atdot vēja varā. Šī saikne ar pagātni bija vāra un sadēdējusi, kā laika zoba saēsts tilts, par kuru nav droši iet. Un tomēr vārdi paši bija stipri. Tie mani ietina sevī tā, ka man nācās sev atgādināt, ko īsti meklēju. Mani apbūra veids, kā šis sen pirms mana

laika dzīvojušais tējas meistars aprakstīja savas dienas, pilnmēness laikā negulētās naktis, smilšu graudus, kas bija sabiruši uz tējas nama grīdas no viesu apaviem, sniegu, kas tūlīt iekusa melni spīdīgajā zemē un vairākumā ziemu nesniga vispār. Šie stāsti un sen izgaisušas dzīves gabaliņi slējās no apdzeltējušajām, trauslajām lappusēm tik gaismu izstarojoši, tik precīzi un krāsaini, ka nespēju atraut no tiem acis. Šī tējas meistara kauli un viņa asinīs plūdušais ūdens bija atgriezušies zemē un debesīs jau ļoti sen, taču viņa vārdi un stāsti dzīvoja un elpoja. Man šķita, ka, tos lasot, arī es pati dzīvoju un elpoju patiesāk un nenovēršamāk.

Ārā mijās ēnas, un es klausījos, kā zem manām rokām čaukst papīrs.

Grāmatu aizvēru tikai tad, kad gaismas bija atlicis vien tik daudz, ka vēl spēju saredzēt vārdus. Tilti iebruka, pagātne vairs nebija nekas cits kā bezveidīgas zīmes aiz bieziem aizkariem, un mani apņēma mājas klusums. Atkal bija pagājusi viena diena, bet meklēto nebiju atradusi.

Pirms gulētiešanas izgāju ārā sagrābt akmensdārzu. Smiltīs ievilktās smalkās līnijas vēlajā vakarā izblāvoja gandrīz neredzamas. Kad beidzu, nejauši paskatījos uz ciema ceļu, un man šķita, ka mežiņa malā saskatu divus cilvēkus, kas raugās uz manu māju.

Apstājos, un sirds man krūtīs sitās.

Grābeklis izslīdēja no rokām. Pieliecos, lai uzceltu to no smiltīm, un, kad iztaisnojos, mežmala bija tukša un nekustīga.

Nākamajā rītā gāju meklēt pēdas, taču sacietējusī zeme un biezā paklājā sakritušās skujas neko neatklāja. Pustumsā koku ēnas var izskatīties pēc neatlaidīgi vērojošiem cilvēkiem.

Pēc dažām dienām saņēmu negaidītu ziņu no mātes. Iegāju mājā, nesdama uz muguras divus ūdensmaisus, kuru uzpildīšanai bi ju izstāvējusi rindu ciemā, un redzēju mirgojam komunikatora signālu. Gluži

vai nometu ūdensmaisus uz grīdas un skrēju ieslēgt komunikatoru. Ekrāns iededzās, un parādījās mātes apaļais, nelīdzenais rokraksts.

Mīļā Noria, viņa rakstīja, man loti žēl, ka neesmu varējusi rakstīt biežāk. Ilgojos pēc tevis un ceru, ka tu drīz varēsi atbraukt šurp pie manis. Daru visu, lai tas izdotos. Vai tu tikmēr varētu man atsūtīt kaut ko no savām lietām? Tam navjābūt nekam lielam, bet gan kam tādam, ko tu lieto bieži, varbūt karotei no tējas nama vai kādai no rakstāmspalvām, ar ko raksti tējas meistara grāmatā. Es vienkārši gribētu priekšmetu, kas man par tevi atgādinātu, lai es justos tev tuvāka tajā laikā, ko nevaram pavadīt kopā. Velti nepūlies to mazgāt vai spodrināt: vēlos to tieši tādu, kāds tas ir. Manā komunikatorā tūlīt beigsies strāva, un es nevarēšu to uzlādēt ātrāk kā rīt dienasgaismā, tāpēc šī ziņa ir tik īsa. Ar sveicieniem Liana.

Sabruku uz grīdas. Atvieglojums bija milzīgs. Māte ir dzīva. Vairāk nekā mēnesi no viņas nebija nekādu ziņu. Paņēmu komunikatora zīmuli un rakstīju: Vai tev viss kārtībā? Es ilgojos pēc tevis. Aizsūtīju ziņu tūlīt, taču atbilde nepienāca.

Tad lasīju ziņu vēlreiz, jo kaut kas man nedeva miera.

Jo vairāk to lasīju, jo dīvaināks man šķita mātes lūgums. Zināju, ka viņa mani mīl, taču viņa itin nekad nebija pievērsusi uzmanību materiālām lietām. Pārceldamās uz Sjiņdziņu, viņa, daudz nedomājot, bija atstājusi mājās lielāko daļu savu grāmatu, un viņai bija paradums nodot otrreizējai pārstrādei visu iespējamo, nepiešķirot lietām nekādu emocionālo vērtību. Biju redzējusi, kā viņa atdod visas manas rotaļlietas, pārvērš manis nēsātās zīdaiņa drēbes mēbeļu pārklājos un lupat-paklājos un mierīgi iznīcina manu akmeņu kolekciju, ko biju salikusi uz viņas darbistabas palodzes. Cik zināju, viņa nebija saglabājusi nevienu pašu no maniem bērnības zīmējumiem, un plecu šalle, ko biju no viņas saņēmusi dāvanā, kļūstot par tējas meistari, bija vienīgais viņas dotais apģērba gabals, kam nebija tīri praktiskas vērtības.

Likās negaidīti, ka viņa piepeši grib no manis kādu priekšmetu. Biju arī noraizējusies, jo viņa nebija man pastāstījusi, kāda ir situācija.

Varēja būt, ka viņa nav saņēmusi visas manas ziņas. Varēja ari būt, ka es neesmu saņēmusi viņas ziņas. Sakari kara dēļ bija vāji, un ko-munikatora pakalpojumi, domājams, tika uzraudzīti. Biju centusies rakstīt savas ziņas tik neitrāli un nekaitīgi, cik vien pratu, un nesaskatīju iemeslu, kāpēc lai tās tiktu cenzētas, taču armijas rīcība nebija paredzama.

Kaut gan nesapratu mātes lūgumu, noliku komunikatoru atpakaļ sienas statīvā, gāju uz virtuvi un paņēmu no darba virsmas nemazgātu karoti, ko biju izmantojusi todien no rīta. Uz metāla bija redzams brūns plankums, ko žūstot bija atstājušas tējas lāses. Ietinu karoti auduma strēmelē, sameklēju zemākajā atvilktnē jūraszāļu maisiņu, kādi tika izmantoti pasta sūtījumiem, un iemetu karoti maisiņā. Atnesu no istabas savu tējas meistara grāmatu, izrāvu no tās lapu un uzkrecelēju rindiņu: Māt, tas tev atmiņai no manis, līdz atkal sastapsimies - ar sveicieniem N. Salocīju papīru un iestūmu maisiņā, ko pēc tam aizsēju ar auklu. Varēju to izsūtīt no ciema nākamajā dienā. Cerēju, ka tas atradīs savu ceļu uz Sjiņdziņu.

Nākamo divu nedēļu laikā, pavasarim tiecoties uz vasaras pusi, dienas strauji kļuva garākas un siltākas. Ūdens plūda cauri tumsai, izgaroja no saules sasildītiem akmeņiem un prom bija.Tad, kad nedomāju par grāmatām vai ekspedīciju, vai saviem vecākiem, domāju par Sauju. Gribēju parunāties ar viņu, pastāstīt, kā kopš tēva nāves esmu meklējusi ceļu prom no tumsas, taču šķita, ka nekad neatrodas īstais brīdis. Viņa pēdējā laikā vienmēr bija nogurusi un mazrunīga, un man šķita, ka ir kaut kas, ko viņa man nestāsta. Viņai nekad nebija laika nākt uz plastmasas kapu. Kad jautāju, kāpēc, viņa no atbildes izvairījās.

Joprojām urbos cauri Miro piezīmēm. Centos sakārtot viņa stāstu kaut kādā secībā, kaut gan zināju, ka tā neizbēgami būtu tikai iztēlota. Uzdevumu apgrūtināja tas, ka Miro laikā namā bija darbojušies ari divi citi tējas meistari. Miro bērnu nebija, tāpēc par viņa mācekli un

sekotāju bija kļuvis viņa brālēns Niko Kaitio. Tomēr Niko bija miris jaunos gados, tikai dažus menešus pēc gatavības ceremonijas. Interesi par amatu bija mantojis viņa dēls Tomio, un arī viņš kļuva par Miro mācekli. Niko un Tomio nebija tādu literāro noslieču kā Miro, tāpēc Miro savām piezīmēm bez vilcināšanās bija piesavinājies arī viņu grāmatu tukšās lappuses.

Grāmata, kuru pašlaik šķirstīju, bija aizpildīta ilgi pirms Miro laika. Jau agrāk biju atzīmējusi beigu daļu, kas bija pierakstīta ar Miro roku, taču šī bija pirmā reize, kad tiku līdz tās lasīšanai. Ieraksts bija datēts ar Krēslas gadsimta pēdējo gadu, un pēc Tomio piezīmēm zināju, ka tas ir Miro nāves gads.

Zinu, ka jau gandrīz pienācis manas pēdējās ceremonijas laiks, un, pirms mana sirds apstāsies, vēlos saglabāt šo stāstu. Agrāk to nedarīju, jo man tas nelikās droši. Tomēr tagad kopš šiem notikumiem ir pagājuši jau četri gadu desmiti, un es neticu, ka to saglabāšana kādam vēl var kaitēt. Varbūt pienāks laiks, kad būs labi, ja atcerēsies un zinās ari kāds cits, ne tikai ūdens, jo pārāk daudzi stāsti pazūd pavisam, un pārāk nedaudzi no tiem, kas saglabājas, ir patiesība.

Ātri parēķināju atpakaļ no ieraksta gadskaitļa. Tas saskanēja ar gadu, kas bija minēts sudrabkrāsas ripā. Sakrustoju kājas uz spilvena, ieliku grāmatu klēpī un turpināju lasīt.

Biju strādājis par tējas meistaru tikai dažus gadus, un mans tēvs bija miris apmēram pirms gada, kad kādu vakaru, iestājoties tumsai, izdzirdu pie durvīm klauvējienu. Kad atvēru, lievenī stāvēja divi vīrieši un viena sieviete. Viņi nosauca savus vārdus un teica, ka ir gatavi strādāt mājā un dārzā par pārtikas un ūdens tiesu. Tajos laikos tas nebija nekas neparasts. Daudzi karos bija zaudējuši savas mājas un īpašumus, un bieži vienīgais veids, kā atrast ūdeni un jumtu virs galvas, bija klīst no ciema uz ciemu, meklējot darbu. Tomēr šie cilvēki nepavisam neizskatījās pēc parastiem klaidoņiem. Viņu drānas šķita gandrīz jaunas, un viņiem bija bēgļu nemierīgie žesti. Viens no vīriešiem bija ievainots. Viņam ap

roku bija apsieta netīra auduma lupata, un āda ap to bija vienos zilumos. Zem auduma malas rēgojās tetovējums: slaiks okeāna pūķis, kas nagos nes sniegpārslu. Veids, kā viņi nosauca vārdus — viens pārāk ātri un droši, otrs aizķerdamies —, man lika domāt, ka vārdi ir izdomāti. Taču bija skaidri redzams, ka viņi ir izvārguši, itin kā dienām ilgi būtu gājuši bez pietiekamas atpūtas, un līdzi viņiem nebija nekas cits, izņemot mazu, no sena, nokrišņu izturīga materiāla darinātu somu. Nolēmu, ka viņi nevar būt bīstami, un izmitināju viņus uz nakti tējas namā. Es tur neglabāju neko vērtīgu, tāpēc par apzagšanas iespēju neraizējos, un mati vienmēr bijis caurs miegs, tāpēc zināju, ka dzirdētu, ja viņi mēģinātu nakti ielavīties mājā. Durvīm bija izturīga slēdzene, kuru nevarētu atvērt bez pamatīga trokšņa. Iedevu viņiem maizi un tēju, segas, spilvenus un lukturi, un parādīju ceļu cauri dārzam. Tad atgriezos namā, lai sagatavotu attīrošu ziedi brūcei, taču, kad devos atpakaļ uz tējas namu, ieraudzīju, ka viņi visi aizmiguši. Atstāju ziedes trauciņu pie durvīm.

Nākamajā rītā, kad viņi vēl aizvien gulēja, maiznieka izsūtāmais atnesa maizi un jaunākās baumas. Viņš stāstīja, ka vakar ciema mājas apstaigājuši militāristi, klauvējušies pie durvīm un meklējuši trīs kara noziedzniekus. Kad mani viesi pamodās, pasaucu viņus uz māju brokastīs un vērīgi aplūkoju. Viņus bija grūti nolasīt. Viņu uzvedība bija laba un visai formāla, it kā viņi būtu augsti izglītoti. Tas liecināja par iespēju, ka viņi audzināti armijai domāto priekšrocību vide. Tajā pašā laika dažas no viņu piezīmēm man šķita savādas, pat nepiedienīgas cilvēkiem, kam ir m ilitāristu jons. Sapratu, ka nemāku viņus novērtēt. Man vajadzēja papildu informāciju.

Kad dzērām otru tējas tasi, pastāstīju, ko biju dzirdējis agrāk no rīta. Viņi apklusa, sejas pārakmeņojās, un es zināju, ka militāristi meklē tieši viņus. Lūdzu, lai viņi dod man pamatojumu, kāpēc man nevajadzētu atklāt viņu uzturēšanās vietu.

Vīrieši sāka iebilst, taču sieviete ar vienu rokas kustību abus apklusināja. Kad viņas piedurknes gals noplīvoja, pamanīju, ka viņai uz

plaukstas locītavas ir tāds pats pūka tetovējums, kādu biju redzējis uz ievainotā vīrieša rokas.

Sieviete stāstīja, ka viņi nāk no draudētajām zemēm, kur pētījuši ūdens atbilstību dzeršanai un apkārtējās vides atgūšanos no katastrofas. Tas mani izbrīnīja, jo biju domājis, ka doties uz Zaudētajām zemēm ir pretlikumīgi. Kad to pateicu skali, sieviete atzina, ka ekspedīcija ir pretlikumīga un slepena. Pēc viņas ceļabiedru sejām redzēju, ka viņi to visu labāk paturētu pie sevis, taču sieviete iedzēra malku tējas, iztaisnoja muguru un turpināja runāt.

Jaunās Cjaņas armija kaut kā bija uzzinājusi par viņu ekspedīciju un sākusi viņus vajāt. Ekspedīcijas vadītājs bija gājis bojā netālu no Kolariem, dodamies pēc ūdens, un kopš tā brīža viņi bēga. Pirms dažām dienām viens no viņu biedriem bija pazudis un aiznesis līdzi dalu no viņu audioierakstu drošības kopijām un videokameru, ar kuru viņi bija uzņēmuši materiālu. Pārējās kopijas bija pie viņiem, un viņi nevēlējās, lai tās nonāktu armijas rokās. Viņi nezināja, vai viņu biedrs ir dzīvs vai miris. Viņu mērķis bija dažas dienas slēpties ciema apkārtnē cerībā, ka militāristi aizies citur.

Visi trīs skatījās uz mani. Īsākais, brūnmatainais vīrietis turēja roku uz brūces, kas viņam, šķiet, sagādāja nemitīgas sāpes. Viņam uz sejas lāsoja sviedri. Garā vīrieša seja neatklāja neko.

Sieviete lūdza, lai es viņus neuzrādu.

Jautāju, kāpēc viņi nākuši uz tējas meistara namu un kāpēc ticēja, ka saņems no manis palīdzību.

Tad sieviete teica: - Mans tēvs bija tējas meistars. — Viņas tēvs bija gājis bojā ūdens karos, kad viņa vēl bija pavisa?n mazs bērns, taču viņa atcerējās tā stāstus par tējas meistariem, kuri saprot ūdeni.

Jautāju, vai Zaudētajās zemēs patiešām ir tīrs, dzerams ūdens.

Sieviete paskatījās uz vīriešiem. Redzēju, kā garākais dziļi ievelk elpu un pēdīgi pamāj ar galvu.

— Ir, — sieviete atbildēja. — Un mēs vēlamies, lai tas pieder visiem, ne tikai armijai.

Domāju par viņas stāstu. Neredzēju nekādu iemeslu, kādēļ viņai vajadzētu man melot. Viņu liktenis bija manās rokās. Par kara noziedznieku uzrādīšanu maksāja pieklājīgu atlīdzību, un, ja es gribētu par viņiem ziņot, man vajadzētu tikai piezvanīt ciema policistam. Viņu bija trīs, bet es viens pats, tas tiesa, taču es biju vesels, un viņi bija nožēlojamā stāvoklī. Es paspētu izskriet pa durvīm un būtu viņiem nesasniedzams, pirms viņi to pat pamanītu. Izskatījās, ka to apzinās arī viņi.

Apsolīju viņiem palīdzēt.

ja viņu atvieglojums nebija patiess, tad tā ir labākā izlikšanās, ko esmu pieredzējis.

Aizvedu viņus uz vienīgo paslēptuvi, par kuru zināju, ka tā ir droša. Bija svarīgi, lai pat viņi paši nezinātu ceļu uz turieni, tāpēc man nācās viņus vest pa vienam, aizsietām acīm un pa apkārtceļu. Tāds bija mana paslēptuves piedāvājuma noteikums, un pēc īsas apspriešanās viņi bez iebildumiem piekrita. Lināju — pastāv iespēja, ka viņi savas zināšanas un minējumus par paslēptuves atrašanos pratīs apvienot drošā j'aktā un spēs šo vietu vēlāk uziet no jauna, taču tāds risks man bija jāuzņemas. Kad viņi visi droši bija nonākuši paslēptuvē, gāju un atnesu no mājām ēdienu un tīras drānas.

Viņi tur sabija divas nedēļas. Gāju viņus apraudzīt katru otro dienu un vienmēr stāstīju ciema jaunumus. Viņi par sevi neko daudz nestāstīja, tomēr kaut ko noskaidroju: viņi bija universitātes pētnieki un acīmredzot ietilpa kādā lielākā pagrīdes organizācijā, kuras mērķis bija panākt, lai beidzas ūdens ierobežojumi. Pēc divām nedēļām viņi gribēja iet, jo slēptuve viņiem sāka kļūt par šauru un viņi baiļojās, ka, uzturēdamies pārāk ilgi, kļūs man par apdraudējumu (vai vismaz tā viņi teica). Cik zināju, militāristi bija aizbraukuši viņus meklēt uz citiem ciemiem, tāpēc ticēju, ka doties prom pašlaik ir tik droši, cik vispār iespējams. Uzzīmēju viņiem karti, kas ieteica, domājams, vismazāk apsargāto ceļu prom no ciema, un iedevu viņiem ūdeni un pārtiku. Viņi gribēja vispirms nonākt līdz Kuolojerviem un no turienes turpināt ceļu uz Jauno Pīteru. Pa vienam

aizvedu viņus no slēptuves uz fella nogāzi, kur biju atstājis pārtikas pakas. Bija vēla nakts stunda un agrs pavasaris, un debesis jau blāzmojās ritam.

Viņi pateicās man par laipnību un sacīja, ka viņiem nav ar ko atlīdzināt. Atbildēju, ka par dažām lietām atlīdzība nav vajadzīga.

Sieviete pasmaidīja. Viņas acis agra rīta krēslā izskatījās tumšas.

-Jūs taču saprotat, ka, visticamāk, neviens no mums savā mūžā nepieredzēs laikus, kad ūdens atkal plūdīs brīvi? - viņa teica.

— Saprotu gan, taču tas nav iemesls atteikties no cerībām, ka tā varētu notikt.

— Dažiem tas būtu iemesls, — sieviete teica.

Viņi aizgāja, un es noskatījos kalsnajos stāvos, līdz viņi pazuda fjella ielocēs.

Nezinu, kas ar viņiem notika. Nekad neko par viņiem neesmu dzirdējis. Es nezinu nedz viņu īstos vārdus, nedz to, vai viņi izglāba inj'or-māciju, ko nesa līdzi. Varbūt informācija izglāba viņus. Nekad neuzzināšu, vai rīkojos pareizi un vai viņi man izstāstīja patiesību. Taču šis ir mans pēdējais stāsts, un, kad būšu to saglabājis šajās lappusēs, manu asiņu ūdens varēs aizplūst netraucēts.

Aizvēru tējas meistara grāmatu un raudzījos uz grīdu, kas bija pilna ar papīriem. Gabaliņi manā prātā pārvietojās, tiecās veidot saprotamu attēlu. Vai bija iespējams, ka šie tējas meistara nama viesi, militāristu tvarstītie ceļinieki, bija no jansona ekspedīcijas? Iespējamība šķita ārkārtīgi maza. No otras puses, tas varētu izskaidrot, kā sudrabkrāsas ripa nonākusi tieši šajā ciemā. Ja viņi bija baidījušies no iekrišanas un vēlējās nepieļaut, ka informācija par Zaudēto zemju ūdens krājumiem nonāk militāristu rokās, viņi varēja izmest savus ierakstus plastmasas kapā.

Tomēr vēl vairāk mani interesēja, vai Miro patiešām bija slēpis viņus fjellā - varbūt pat pie avota.Tas būtu bijis kas nedzirdēts. Viss

tēva vārdos un attieksmē man bija stāstījis, ka pie avota iet tikai tējas meistari un viņu mācekļi, kad mācījušies pietiekami ilgi, varbūt reizēm ģimenes locekļi - biju pārliecināta, ka māte tur ir bijusi. Tomēr Miro būtu pārkāpis visas tradīcijas un nerakstītos likumus, paslēpjot pie avota svešus cilvēkus, kuriem uzticēties viņam nebūtu nekāda iemesla. Taču kuru citu vietu viņš būtu varējis domāt? Viņš arī nebija minējis, ka nesis viņiem ūdeni, tikai pārtiku. Tāpat man šķita savādi, ka slēptuvi viņš nebija aprakstījis vispār. Tas nesaskanēja ar viņa detalizēto rakstības stilu, tāpēc tā izskatījās pēc apzinātas izvēles.

Priekšnamā iepīkstējās mans komunikators. Cerēju, ka tā būs māte. Nebiju par viņu neko dzirdējusi kopš brīža, kad pirms dažām nedēļām aizsūtīju viņai karotīti. Kad stīvi gāju lasīt ziņu, kāju muskuļi pēc ilgās sēdēšanas smeldza. Ziņa bija no Sanjas.

Vai tev būtu iespējams pārdot dažus ma isus ūdens uz nomaksu ? Steidzami!! Vēl šodien, ja paspēj, viņa rakstīja. Vēderā ielija auksts smagums. Sanja nekad nebija lūgusi ūdeni. Tūlīt iedomājos par Minju. Dienasgaisma ārā būs vēl dažas stundas, un es paspēšu atgriezties no ciema pirms komandantstundas sākuma.

Esmu jau ceļa, atbildēju Sanjai. Atstāju grāmatas izmētātas uz dzīvojamās istabas grīdas, pielēju trīs lielus ūdensmaisus, aiznesu tos uz helipēda piekabi un devos lēnā braucienā uz ciemu.

12. nodaļa

Ārdurvis bija aizslēgtas. Klauvēju, taču iekšpusē nekas nebija dzirdams. Klauvēju vēlreiz. Mani sagaidīja tikai klusums. Novilku jaku un uzmetu uz ūdensmaisiem, lai apslēptu tos skatieniem. Gāju apkārt mājai uz Sanjas darbnīcu. Paraustīju durvis, taču tās bija aizbultētas no iekšpuses. Raudzījos cauri tīkla sienām: uz galda bija pa pusei salikta agrāko laiku ierīce, tai līdzās pusapēsts sēklu cepums un mazs saules strāvas ventilators, kura lāpstiņas grieza dienas karstumu. Sanja nekur nebija redzama.

Atcerējos reiz dzirdētus agrākās pasaules stāstus par rēgu kuģiem, kuru komanda, šķiet, bija izgaisusi bez kāda izskaidrojuma, un glābējus sagaidīja teikuma vidū uz galda nomests zīmulis, veļas katlā kūpoša veļa, krūzēs vēl silta tēja.

- Sanja? - Nekādas atbildes. - Sanja! - saucu vēlreiz. - Kira? Jan?

Neatsaucās ne Sanja, ne viņas vecāki. Mājā neatskanēja pat Min-

jas balss. Griezos, lai ietu atpakaļ pie mājas durvīm, taču tad aiz muguras izdzirdu klaudzienu. Kad paraudzījos trokšņa virzienā, redzēju, kā no darbnīcas grīdas augšā slienas Sanja. Viņas seja bija pietvīkusi.

- Vai viss kārtībā?

Sanja pagriezās uz manu pusi un ar plaukstas virspusi noslaucīja no pieres sviedrus.

- Tu nu gan esi ātra. - Viņa izslēdza galda ventilatoru, atvēra durvis un iznāca no darbnīcas.

- Es tevi neredzēju, - es teicu. - Man šķita, ka te neviena nav.

- Ek, es tikai krāmējos pagaldē, - viņa atbildēja, taču vairījās no mana skatiena. Biju pārliecināta, ka telpā nav tādas vietas, kur viņa būtu varējusi palikt, manis nemanīta.

- Vai viss kārtībā? - atkārtoju savu jautājumu. Saujai nošļuka pleci.

- Nē, - viņa teica. Redzēju, kā aiz sejas virmo raudas. - Minja... -Sanjas balss bija raupja un sasprēgājusi. - Ar viņu nav labi. Māte aizveda viņu pie ārsta, jau atkal, taču tas arī iepriekšējā reizē neko nelīdzēja. - Viņa norīstījās un pacēla skatienu. - Zāles ir jāiemaisa ūdenī.

Spēru soli viņas virzienā, pēc tam otru, un viņa neatvirzījās. Nebiju redzējusi Sanju raudam kopš tā laika, kad viņa desmit gadu vecumā bija fjellā paklupusi un sastiepusi potīti. Viņa šņukstēja man pret plecu un tad bija pavisam klusa. Stāvējām tur ilgi, vēlās pēcpusdienas svelošajā saulē. Beidzot Sanja atrāvās no manis un nošņaukājās.

- Atvaino.

- Neesi jocīga, - es teicu un piebikstīju viņai pie rokas. - Atvedu ūdeni.

Jutu atvieglojumu, ka viņai pietiek spēka mēģināt pasmaidīt.

- Remontēšu tev visu ko kaut līdz pasaules galam, ja negribēsi citu samaksu, - viņa teica. Atvēru muti, lai strīdētos pretī, taču viņa pārtrauca: - Tas būs tikai godīgi. Tev taču arī nav tik daudz ūdens, lai dāļātu citiem.

Nepaskatījos uz viņu tobrīd, jo nebiju pārliecināta, ko viņa ieraudzītu manā sejā.

- Atstāju ūdensmaisus mājas priekšā, - es teicu. - Iesim, pirms kāds tos savācis.

Izņēmām ūdensmaisus no ratiņiem un aiznesām līdz durvīm.

Kad Sanja tās atslēdza, pa spraugu mums pretī spriedās smaga smaka, kas man lika iedomāties par nemazgātiem matiem un saskābušu pienu. Uz dzīvojamās istabas galda un zem tā bija tukšas krūzes un taukaini šķīvji, uz kuriem redzēju ēdiena atliekas. Kaktā pamanīju vanniņu, kuras dibenā duļķainā ūdenī mirka bērnu drānas. Daļa bija ar lieliem tumšiem traipiem. Mūsu soļu saceltajā gaisa strāvā pa grīdu vēlās putekļu vērpetes.

Sanja paraudzījās uz mani un tad paraudzījās visapkārt, it kā pirmo reizi pēc vairākām dienām būtu pamanījusi, pēc kā mājās izskatās.

-Te ir briesmīga netīrība, - viņa teica. - Minja nespēj saturēt nekādu ēdienu, un mums nav bijis iespējams izmazgāt pat visus viņas autiņus.

Redzēju, ka viņa jūtas neērti, jo bija ieaicinājusi mani iekšā kļūt par liecinieci slimības pēdām.

- Tagad izmazgāsiet, - es teicu un centos pasmaidīt.

Ienesām ūdensmaisus virtuvē. Palīdzēju Sanjai ieliet mazliet tīra

ūdens barošanas pudelītē. Viņa izskaloja pudeli, pēc tam piepildīja vēlreiz, izņēma no skapja auduma maisiņu un iebēra no tā ūdenī divas karotītes balta pulvera. Viņa mazliet pakratīja pudelīti, lai pulveris izšķīstu. Tas kā blāva dūmaka plīvoja šķidrumā.

Dzirdējām soļus lievenī. Sanja ar pudelīti gāja uz durvīm. Iekšā ienāca Kira, nesdama klēpī Minju. Nebiju redzējusi Minju vairākas nedēļas, un man vēderā sagriezās. Viņa bija plāniņa un trausla, un viņas parasti spožās acis bija tikai divas ēnas kaulaini asajā sejā. Kira bija bāla, un viņas stāvs bija sagumis.

- Viņi nevar pieņemt vairāk pacientu, - viņa teica. - Tuvākā slimnīca, kur ir brīvas vietas, atrodas Kūsamo.

- Un ko mums, viņuprāt, vajadzētu darīt? - Sanja jautāja.

- Viņi lika dzirdīt Minju ar zāļu šķīdumu un gaidīt, lai nokrītas temperatūra.

- Bet to taču mēs esam gaidījuši jau divas nedēļas! Vai tu pateici, ka mums nav pietiekami daudz ūdens?

- Sanja, - Kira teica. - Veselības centrs ir pilns ar pacientiem, kuri ir vēl sliktākā stāvoklī nekā Minja. - Viņas balss bija nogurusi un aizlūzusi. - Tur ir divi ārsti un trīs māsiņas, un daži brīvprātīgie no ciema. Viņiem jau pašlaik ir ūdens parāds melnajā biržā par trim mēnešiem. Viņi pat nezina, vai nākammēnes vispār strādās.

Gaiss starp mums kļuva smags. Mēs ar Sanju vienlaikus apjautām to, ko Kira bija sapratusi jau agrāk: ārstiem nebija citas iespējas kā sūtīt Minju uz mājām nomirt.

Sanja pasniedza Kirai knupīšpudeli, kurā bija iemaisījusi zāļu dzērienu.

- Vai tas ir pietiekami tīrs? - Kira vaicāja.

- Ir, -- es atbildēju. Kira un Sanja abas uz mani vērīgi paskatījās, un Kiras sejā parādījās apjausma.

- Tu taču zini, ka mēs nespējam samaksāt? - Kira vaicāja. Vārdi bija mērķēti tiklab Saujai, kā man.

-Jums nav jāmaksā, - es atbildēju.

Kira apsēdās izdilušajā atzveltnes krēslā, paņēma knupīšpudeli un pielika Minjai pie lūpām. Minja tik tikko spēja atvērt muti, taču pēc ilgas apvārdošanas Kirai izdevās viņu piedabūt iesūkt dažas lāses šķidruma no pudeles. Viņa ienesa Minju guļamistabā.

- Sanja, vai tu uz brīdi atnāktu šurp, - Kira sauca.

- Es tepat pagaidīšu, - sacīju Saujai, kura pamāja. Kira aiz durvīm pieklusināja balsi, tomēr es viņas vārdus dzirdēju. Ticu, ka viņa arī gribēja, lai es dzirdu.

-Tev nevajadzēja lūgt viņai ūdeni, - Kira teica.

- Ko citu mēs varam darīt? - Sanja spītīgi vaicāja. - Es nespēju pabeigt ūdensvada izbūvi. Atrast trūkstošās daļas ir gandrīz neiespējami, un to cenas ir uzskrūvētas līdz debesīm.

Kira nopūtās.

- Es zinu, Sanja. Un ūdens gādāšanai nemaz nevajadzētu būt tavai atbildībai. Ja Minja būtu veselāka, es varbūt varētu ar viņu kopa staigāt pa apkārtējiem ciemiem šūšanas darbos vai pieteikties darbā armijas zābaku fabrikā Kūsamo. Es vienkārši negribētu nevienam palikt pateicību parādā.

Biju dzirdējusi pietiekami. Izgāju ārā lievenī un piesardzīgi aizstūmu ciet durvis. Apsēdos uz pakāpiena un raudzījos apkārt: saulpuķu dīgsti, kas, ļengani klanīdamies, līda ārā no smiltīm, no ūdenszālēm pīta pagalma nojume, zem kuras rēgojās pāris putekļaini izbalējušu, koka ietvaros nospriegotu krēslu. Kaimiņu pagalmi un nami izskatījās tādi paši, tic bija kā nespodri, paguruši savstarpēji atspulgi, kas ļima zem pievakares smaguma.

Es nezināju, cik daudz laika pagājis, kad no nama iznāca Sanja un klusām aizvēra aiz sevis durvis.

- Viņas abas guļ, - viņa sacīja. - Tas šajā namā beidzamā laikā pieredzēts reti.

Balsi nepacēlu, tomēr vārdi no mutes izsprāga asāki, nekā biju gaidījusi.

- Vai tu esi zaudējusi prātu?

Sanjas galva pacirtās uz manu pusi. Krūtīs sāka žņaugt, kad ieraudzīju, kā viņas sejā, visā viņas būtībā atspoguļojas aizvadītās nedēļas, tomēr turpināju.

- Vai tu saproti, cik bīstami ir būvēt nelikumīgu ūdensvadu? Ja ūdens patruļas to atradīs... - Atcerējos tukšo darbnīcu, klaudzienu, viņas pēkšņo parādīšanos. - Tas ir zem tavas darbnīcas, vai nc? Tavs būvlaukums.

Aizkaitinājums vai varbūt izmisums uz brīdi atdzīvināja Sanjas paguruma aptumšotos vaibstus.

- Ar ūdens normu mums nepietiek, un mums nav naudas, lai pirktu vairāk, - viņa teica. - Tēvam ir izdevies nokārtot, ka daļu no

algas viņš saņem ūdenī, taču reizēm tas izskatās tāds, itin kā tur būtu mērcēta netīra apakšveļa.

Savilku pieri.

- Vai par to nevarētu kādam sūdzēties? - es jautāju.

Sanja pasmīnēja.

- Kam? Tiem pašiem ģenerāļiem, no kuriem to pretlikumīgi iegūstam?

Sapratu, ko viņa domā.

- Beidz, - es teicu. Viņa neticīgi uz mani skatījās. - Vairs pat netuvojies tam ūdensvadam.

- Tev acīmredzot nekad nav vajadzējis izvēlēties, - viņa teica. - Nonākt cietumā par ūdensnoziegumu vai ļaut savai ģimenei nomirt slāpēs.

Uz mirkli zaudēju valodu, jo viņa reti bija man teikusi kaut ko tik skarbu. Viņa arī pati izskatījās izbrīnīta par savu vārdu sīvumu. Viņa satvēra manu roku un paspieda.

- Piedod, Noria, - viņa pateica. - Es negribēju...

- Cik daudz tev vajag?

- Noria...

- Cik daudz?

Viņa neatraudamās skatījās uz mani. Viņas acis bija tumšas un spožas.

- Daudz vairāk, nekā tu vari atļauties. Divus maisus dienā, - viņa teica.

-Tu tos dabūsi.

Viņa papurināja galvu.

- Ūdens tev vajadzīgs pašai.Tu nevari.

- Varu gan, - es teicu.

Man izskatījās, ka viņa grasās ko vaicāt. Biju pateicīga, ka viņa to nedarīja. Man nevajadzēja melot.

Kaut kas manās un Sanjas attiecībās bija mainījies, kaut kas, kam man nebija vārdu toreiz un varbūt nav joprojām.

Viņa nebija man stāstījusi ne par ūdensvadu, ne par Minjas slimību. Es viņai nebiju stāstījusi par avotu.

Noslēpumi mūs izdobj tāpat, kā ūdens izdobj akmeni. Virskārtā nekas nesakustas, taču lietas, par kurām nedrīkstam nevienam stāstīt, berž un deldē, un dzīve pamazām satinas ap tām, mēģina pielāgoties to formai.

Noslēpumi noārda saites starp cilvēkiem. Reizēm ticam, ka tie šīs saites var arī izveidot: ja ielaidīsim otru klusajā telpā, kuru mūsos izveidojis noslēpums, vairs nebūsim tur vieni.

Sāku Saujai vest ūdeni regulāri. Viņa to pieņēma klusējot. No Minjas acīm pazuda dūmaka, viņas skatiens atkal spēja pieķerties lietām, kas notika viņai visapkārt. Vārdi atgriezās viņai mutē. Viņas locekļi bija tikpat tievi kā nokaltuši zariņi ziemas kailumā, taču nāves briesmas bija atkāpušās. Kiras attieksmē pret mani bija gan pateicība, gan aizkaitināta, mazvārdīga izvairība. Jans tajās retajās reizēs, kad viņu manīju, ūdeni nepieminēja vispār, taču vairākkārt man vaicāja, vai tējas meistara mājā vai dārzā būtu vajadzība pēc remonta vai atjaunošanas darbiem, ko viņš varētu paveikt. Vienmēr atbildēju noliedzoši.

Tikmēr mani mēģinājumi uzzināt vēl kaut ko par Jansona ekspedīciju bija nonākuši strupceļā. Miro pēdējā dienasgrāmatas ieraksta iedvesmota, biju izšķirstījusi arī visas pārējās tējas meistaru grāmatas, taču atradās tikai atsevišķi, īsi švīkājumi, no kuriem neviens nestāstīja neko tādu, ko es jau nezinātu. Plastmasas kaps sargāja savus noslēpumus, ja tādi tur bija. Mani gājieni uz turieni nenesa citus rezultātus kā vien ievainojumu, ko dabūju no asa metāla priekšmeta, un sauju detaļu, ko iebāzu kabatā Sanjas vajadzībām. Klusums cēla sienas pret

mani visos virzienos. Komunikatora signāls neiedegās. Mīkstais zālājs dzina savus klusos stiebrus no dārza zemes, un tēva pīšļi bez skaņas gulēja zemes autos.

Tad kādā vēla pavasara rītā klusums sašķīda.

Diena bija kā jebkura diena ceļā uz vasaru. Mākoņainās debesis velvējās nospodrināta metāla krāsā, un uz nedaudzo koku un krūmu zariem kā vārgas liesmiņas plaiksnīja gaišzaļas lapiņas. Uz ielas bija kluss. Pagāju garām namam, kura pagalmā zem jūraszāļu nojumes sēdēja padzīvojis pāris. Redzēju, ka pa sievietes grumbainajiem vaigiem tek asaras. Vīrietis bija aplicis roku viņai ap pleciem. Novērsu skatienu.

Kad ar saviem ūdensmaisiem nonācu Sanjas namā, viņa pie durvīm mani gaidīja.

- Vai tu jau dzirdēji? - viņa vaicāja. Redzēju viņas izteiksmi, un sirds krūtīs sačokurojās.

- Kas noticis? Vai viss kārtībā?

-Jā. Tas ir, nē. - Viņa apklusa, un sejā šaudījās satricinājums. - Tas pelēki apmestais nams, uz kura durvīm bija zilais aplis. Netālu no veselības centra?

Atcerējos tumšos logus un ciet aizvilktos aizkarus, tukšo pagalma celiņu, kaimiņus, kas uz ielas skatījās pretējā virzienā.

- Iemītnieki nemaz nebija aizvesti prom, kā mēs visi domājām, -Sarija turpināja. - Viņus gandrīz divus mēnešus turēja mājas arestā, kur viņi tika uzraudzīti dienu un nakti. Viņi nekur nedrīkstēja iet, un kareivji viņiem piegādāja tieši tik daudz ūdens un ēdiena, lai viņi izdzīvotu. Šorīt viņus izdzina no mājas un... - Viņa pielāgoja vārdus mutei. - Viņiem izpildīja nāves sodu.

- Tu esi pārliecināta? - Acu priekšā parādījās koši zilais aplis, spilgts kā asinsizplūdums uz nama aplupušā apmetuma, vienā krāsā ar debesu atspulgu ūdenī un militāristu uniformām. Man bija grūti

tam noticēt, par spīti visam, kas bija noticis pēc iepriekšējiem mē-nessgriežiem.

- Tēvs to redzēja, - Sanja teica. - Viņš bija ceļā uz tirgu. Viņš redzēja, kā kareivji izrauj iemītniekus ārā no mājas un pagalma vidū pārgriež viņiem rīkli. To redzēja ikviens garāmgājējs.

Centos ainu neiztēloties, taču mans prāts paspēja pirmais: trauslajā ādā ietiecas spīdīgs metāls, uz kura atspoguļojas zemes krāsa, zilā tērptas rokas kustība, asins peļķe, kura izplešas pagalma baltajās smiltīs un kurā lūzt saules stari.

- Vai tāda turpmāk būs dzīve? - Sanja vaicāja saspringušā, aizžņaugtā balsī. - Ikvienam jebkurā brīdī varēs pārgriezt rīkli viņa paša pagalmā vai turēt apcietinājumā paša mājās?

- Tas beigsies, - es teicu. - Tam jābeidzas.

- Un ja nu tas nebeigsies? - Sanja raudzījās uz mani, un es nekad nebiju redzējusi viņas sejā tik kailu izmisumu. - Cilvēkiem ūdens būs vajadzīgs vienmēr. Viņi būvēs pretlikumīgus ūdensvadus, riskējot ar dzīvību. Es...

Tobrīd aptvēru, ko viņa cenšas pateikt.

- Vai tik tu neesi turpinājusi ūdensvada būvniecību? - es viņai vaicāju. Viņa nodūra seju pret zemi, un viņas tumšie mati noslīga, lai to aizsegtu.

- Mēs nevaram būt mūžam atkarīgi no tava ūdens, Noria, - viņa teica. - Tev tas vajadzīgs pašai.

Domāju par pagātnes tējas meistariem, viņu izvēlēm un pienākumiem. Domāju par Mira, kurš bija izdarījis to, kits viņam šķita pareizi, pretēji visām tradīcijām. Domāju par saviem vecākiem, kuru šeit nebija, un par Sanju, kura bija.

- Nāc, — es teicu. - Gribu tev kaut ko parādīt.

Gājām uz fjellu, kā bijām gājušas daudzkārt bērnībā, spēlējušas gudrus un bezbailīgus pasaules apceļotājus svešā, mežonīgā apvidū.

Smagi mākoņi pie horizonta būvēja satumstošu mūri, aiz kura pamazām noslēdzās debesis. Manas kajas pazina šis takas un neslīdēja uz akmeņiem. Aiz šīs ainavas vīdēja cita, savienota ar atmiņu: tās takas bija platākas un fjellu gali augsti kā tāli kalni, klintsbluķi lielāki un grūtāk pārvarami, izkaltušās upju gultnes - dziļas brūces klints sānos. Salīdzinot ar šo atspulgu, kas vīdēja no gadiem senas pagātnes, tagad viss izskatījās sīks un rāms, un tomēr man likās, ka es soli pēc soļā eju arvien dziļāk krasā, tumšā, ievelkošā ainavā, vēl pārņemošākā, nekā fjells bija šķitis manām bērna acīm. Gandrīz dzirdēju, kā man aiz muguras nodreb taciņas akmeņi, kā tās aprises iedrūp smiltīs. Ja pagrieztos atskatīties, es redzētu tikai tuksnesi un tālu pie debesmalas mežu asās tumšzaļās smailes, taču māja un ciems būtu prom, visi ceļi zem nogruvumiem, un mums nebūtu citas iespējas, kā turpināt iet tālāk, uz aklo punktu, kas bija mūsu ceļamērķis.

Sanja nejautāja, kurp mēs ejam, bet sekoja man klusēdama.

Kad nonācām pie alas ieejas, viņa ierunājās: - Es to atceros! Jaunās Cjaņas Totāli Svarīgās Pasaules Apceļotāju Centrālās biedrības štābs.

- Nac pa pēdām, - es viņai teicu. Aizlīdu līdz alas galam un meklēju klints ielocēs sviru, kuru mani pirksti tagad jau atrada viegli. Akmens šķita sauss, raupjš un vēss. Lūka alas griestos atvērās. Kvēl-lukturu nemierīgā gaisma tumsā atspoguļojās Sanjas acīs, it kā tur kvēlojot šaudītos viņas domas.

- Kas šī par vietu? - viņa vaicāja.

- Vieta, kuras nav, - es atbildēju.

Kad gājām dziļāk fjellā, mums pāri lēnām slīga tā pazīstamais vēsums. Dzirdēju Sanjas soļus man aiz muguras, un burvība, kas bija sākusies ārā uz taciņas, neatlaidās. No sienām kā čuksti atlēca avota klusā atbalss, un es netiku vaļā no sajūtas, ka tad, ja atskatīšos, Sanja pazudīs alas krokās, kļūs par ēnu starp ēnām pazemē. Mūsu kustības

plandījās uz sienām kā gaisīgi rēgi. Neapstājos, pirms bijām nonākušas alā, kur no klints savā dīķi brāzās ūdens.

Dzirdēju, kā Sanja man aiz muguras ievelk elpu. Viņa nostājās līdzās un ieķērās man rokā. Jutu viņas nagu šauros mēnessirpjus un viņas rokas trīsas.

- Šis, - viņa teica. - Viss šis ūdens. Vai tas ir tavs?

-Jā, - es atbildēju. Viņas pirksti sažņaudzās ciešāk. - Nē, - es izlaboju.

Sanja pagriezās pret mani, un es satrūkos. Viņa bija saniknota.

- Kā tu varēji? - viņa izspļāva. - Kā tu varēji šo slēpt? To māju iemītnieki... — Viņas balss trīcēja. — Minja. Viņa būtu varējusi...

Sejā ieplūda kauns. Man bija grūti paskatīties viņai acīs.

- Kā tu varēji? - viņa atkārtoja.

Bailes manī sametās smagā līkumā. Nezināju, ko biju gaidījusi -pateicību? Atvieglojumu? Varbūt saviļņojumu par to, ka esmu uzticējusi daļu sava noslēpuma Sanjai? Biju zinājusi, ka, izstāstot par avotu, pakļaušu sevi briesmām, taču ne mirkli nebiju ticējusi, ka briesmas varētu nākt no viņas puses. Tagad vairs nebiju droša.

- Tev jāapsola, ka nevienam nestāstīsi, - es pateicu satrauktāk nekā vēlējos. - Varu tev palīdzēt tikai tad, ja avots paliek noslēpumā.

- Tev nav tiesību, - viņa teica. Es joprojām nespēju uz viņu skatīties.

- Sanja, - es teicu un diez vai dzirdēju savu balsi. - Kā tu domā, kas notiks, ja kāds par to uzzinās? - Viņa joprojām bija ieķērusies man rokā. Pacēlu skatienu.

Ēnas uz viņas sejas sablīvējās, un viņas augums bija saspringts. Tad kaut kas viņas acu dziļumos sakustējās. Viņas pleci atslāba, izteiksme atmaiga, un balss atkal bija klusa.

- Un tomēr tas nav pareizi, — viņa teica.

- Zinu, — es atbildēju.

Alā bija vēss kā vienmēr, un man pie kauliem ķērās mitrums, taču Sanjas seja kaisa no gājiena. Viņa vienmēr bija pacietusi aukstumu labāk nekā es.

- Ko tu dari? - es vaicāju. Viņa bija sākusi izģērbties. Viņa nometa uz akmeņiem savu adīto jaku, pārvilka pāri galvai kreklu un atraisīja zābaku saites.

- Vai tu zini, cik ilgs laiks pagājis, kopš es pēdējo reizi mazgājos tīrā ūdenī? - viņa vaicāja. Viņa norāva arī atlikušās drānas un piesardzīgi piegāja pie avota malas. Viņa atrada vietu, kur klints bija nogludinājusies līdzena un ieslīpi veda ūdenī. Redzēju viņu notrīcam, kad kāja pieskārās avotam, taču viņa neapstādamās gāja ūdenī, līdz tas sniedzās līdz viduklim. Viņa iebrida dziļāk un pietupās.

Ūdens viņu ieslēdza sevī kā gludu akmeni, kas tajā iemests. Atkal iznirusi, viņa drebēja, melnie mati bija piekļāvušies galvai, un lukturu šūpīgajā, vārgajā gaismā viņa izskatījās tik bāla un kalsna, ka šķita gandrīz caurspīdīga: realitātes malai pieķēries ūdens gars.

- Vai tas ir auksts? — es vaicāju.

- Nāc un pamēģini, - viņa teica.

Noslēpumi mūs izdobj tāpat, kā ūdens izdobj akmeni.

Ja ielaižam otru tajā telpā, kuru mūsos izveidojis noslēpums, vairs neesam tur vieni.

Novilku drānas un iekāpu avotā. Nocietinājos pret ūdens caururbjošo aukstumu, ļaujot tam palikt uz ādas, kaut gan tas cirtās manos locekļos un knaibīja manu muguru. Akmeņi avota dibenā bija noslīpējušies apaļi un slideni, un pustumsā es cauri ūdenim neredzēju, kur lieku kāju. Paslīdēju, un Sanja pastiepa roku, lai mani atbalstītu.

Pieķēros tai. Aizvēru acis.

Laiks ritēja uz priekšu kaut kur tālu ārpus alas, gar klintīm brāzās vējš, lēnām mainījās gaisma, un mēs bijām nekustīgas un klusas.

Virskārtā nekas nesakustas, taču mūsu dzīve lēnām pielāgo savai veidolu lietām, par kurām nevienam nevaram stāstīt.

Pēdīgi Sanja atlaida roku un kāpās atpakaļ. Viņa spēra vienu soli, tad otru. Viņas pierē savilkās izbrīna kroka. Viņa nolaida skatienu, centās avota pustumsā saskatīt cauri ūdenim. Piegāju tuvāk un jutu zem pēdas kaut ko gludu un līdzenu, kā no cieta un spīdīga materiāla izgatavotu plāksni.

- Noria, - Sanja teica. - Kas tas ir?

Kaste bija darināta no slīpēta koka, uz tās bija sakrājies plāns slānis tumšu, slīdīgu aļģu. Augstumā tā bija varbūt kā divas vai trīs cita uz citas saliktas tējas meistaru grāmatas, taču garenāka. Ap to bija apsietas divas platas ādas siksnas, kas to turēja ciet. Slēdzene nekur nebija redzama. Kvēllukturu gaismā to apgrozījām. Sāku taisīt vaļā vienu siksnu.

- Vai tu esi pārliecināta, ka to atvērt ir droši? - Sanja vaicāja.

- Nē, - es atzinos. - Bet vai tad tu negribi zināt, kas tur iekšā?

Sanja pamāja un ķērās pie otras siksnas.

Kastē atradās vēl viena kaste, no metāla, aizvērta blīvi, taču aizslēgta nebija arī tā. Ūdens bija ticis cauri ārējās kastes šuvēm, taču metāla kastē mitruma nebija.

Zem vāka bija paslēpts biezs plastmasas iepakojums, kuram cauri vīdēja auduma tīstoklis. Noņēmu plastmasu un atlocīju audumu, kas izrādījās izbalojis brūns krekls. Abas mēmi noraudzījāmies vīstokļa saturā.

Auduma krokās gulēja sešas gludas, spīdīgas sudrabkrāsas ripas.

Tovakar lija, lija, līdz zemes pīšļi uzmutuļoja melnos dubļos, un pa akmeņiem, pagalmiem un koku nonīkušajiem stumbriem skrēja šauri strautiņi. Cilvēki atvēra mutes un dzēra tieši no debesīm, un pateicās bezvārda spēkiem. Ūdens grabinājās toveros un baseinos, un

pa jumtiem, un tā skaņas ieslēdza ainavu savos mīkstajos pirkstos, glāstīja zemi un zāli, un koku saknes.

Abas ar Sanju sēdējām tējas meistara mājas lievenī un raudzījāmies kvēllukturu gurdajā liesmojumā uz sienām un grīdas. Jutu sev blakus viņas miesas siltumu.

Uz koka galda vizēja septiņas sudrabkrāsas ripas.

Nakts pienāca klusu, un nekam nevajadzēja būt citādi.

13. nodaļa

- Vai tu varētu pēdējo nospēlēt vēlreiz? - cs lūdzu.

Sanja piespieda to agrākās ierīces pogu, uz kuras divas bultiņas rādīja pa kreisi. Rokas locītava sūrstēja no rakstīšanas. Kamēr no skaļruņiem vidžināja ačgārnās balsis, es purināju roku. Sanja noņēma pirkstu no pogas, un balss teica:

- ...kamēr būs apstiprinājušies visi rezultāti. Tomēr jau tagad ir skaidrs, ka vismaz Saltfjelle-Svartīsens, Reivo un lielākā daļa apvidus starp Malmbergetu un Kolariem ietilpst teritorijās, kuru ūdens resursi ir daļēji piemēroti dzeršanai jau pašlaik, un, pēc mūsu aprēķiniem, pilnībā reģenerēsies ātrāk nekā piecdesmit gados.

- Apturi, - es teicu. Sanja apstādināja ripu, un es ierakstīju pēdējo teikumu piezīmju grāmatā.

Bijām salikušas visu glītā aplī uz darbnīcas grīdas: agrāko laiku ierīci, ripas un grāmatas, kuras biju atnesusi no mātes darbistabas. Pastiepos pēc smaga sējuma, kurā bija Zaudēto zemju karte no agrākās pasaules laika, un ar pirkstu vilku līdzi vietu nosaukumiem. Reivo acīs iekrita pirmais. Apvilku apli, un, kad atliecos atpakaļ, muskuļi sprandā un mugurā savilkās sāpīgos mezglos.

- Man laikam vajadzētu pauzi, - es teicu. Bijām sēdējušas stundām ilgi.

Sanja paraustīja plecus.

- Pati taču gribēji visas ripas pārrakstīt. Aiziešu pēc tējas.

Viņa piecēlās, un es turpināju meklēt ierakstos minētos vietvārdus, atzīmējot tos kartē.

- Es gan joprojām nesaprotu, ko tu grasies ar šo informāciju darīt, - Sanja, ārā iedama, noteica.

- Es arī ne. - Tā es atbildēju, taču tā nebija gluži patiesība.

Sudrabkrāsas ripas rindiņā gulēja uz tās sargājušā auduma. Uz

tām bija uzrakstīti skaitļi no viens līdz septiņi. Secību bijām spējušas noteikt, noklausoties katras sākumā minētos datumus. Līdz šim bijām visā garumā noklausījušās četras ripas, un es biju pierakstījusi to saturu, lai mēģinātu sakārtot vienā stāstā. Tomēr mums bija problēma: vārdus reizēm bija grūti saprast, laiks vietām bija izdeldējis balsi un to nevarēja sadzirdēt, un daži posmi bija tā saskrāpēti, ka ierīce katru reizi lēca tiem pāri. Turklāt vairāku garu posmu trūka, dienas un veselas nedēļas starp žurnāla ierakstiem. Lēsu, ka ripu sākotnēji bijis desmit, varbūt pat vairāk.

Tagad biju pārliecināta, ka visas sudrabkrāsas ripas nāk no vienas vietas. Tajās parādījās divas atšķirīgas vīriešu balsis, no kurām viena nepārprotami bija tā pati, ko bijām dzirdējušas pirmajā atrastajā ripā. Biju arī pārliecināta, ka slepenā ekspedīcija, kuru Mira paglāba Krēslas gadsimtā, bija Jansona ekspedīcijas pārpalikums un ka viņš to bija slēpis fjella alā. Nespēju izdomāt nekādu citu izskaidrojumu tam, kā ripas nonākušas avotā. Joprojām cerēju, ka spēšu fiksēt ekspedīcijas maršrutu, taču klausīšanās ar piezīmju grāmatu un karti bija mokoši lēna, un es zināju, ka stāsts nekad nebūs viengabalains un pilnīgs. Starp Jansona ekspedīcijas un mūsējo realitāti bija pārāk daudz laika, gadu aizēnotas detaļas un pīšļos pazudušas ainas no tās pasaules, kuras vairs nebija. Mēs to nevarējām iztēloties citādi kā neskaidru tēlu, kura vaibstus un aprises aizmiglo attālums.

Un tomēr, par spīti patērētajam laikam, tajā visā bija kaut kas, kas lika man degt un liesmot, itin kā mana āda piepeši būtu izrādījusies par šauru un manas dzīves robežas pārāk tuvai, lai kurp es grieztos. Jansona ekspedīcija patiešām bija pastāvējusi. Viņi bija dzīvojuši un elpojuši, viņi bija piekrāvuši ātro agrāko laiku transportlīdzekli pilnu ar ēdienu, dzērienu un mēraparātiem, un kaut kā viņi to visu un paši sevi bija ieveduši pāri apsargātajām robežām Zaudētajās zemēs. Viņi bija kāpuši pa stāvām klinšu takām, pa kurām neviens nebija gājis gadu desmitiem, un no fjordu nogāzēm vērojuši nogrimušos, ūdens nogurdinātos ciemus. Viņi bija mērkuši pirkstus strautos, kas tecēja no kraujām, un tumšos, ledaini klusos ezeros, un, kad viņu ierīces bija . rādījušas, ka ūdens ir dzerams, ik solis bija ieguvis jēgu.

Savos sapņos biju kopā ar viņiem, svešā ainavā, kur itin visur bija dzirdama ūdens balss. Tomēr nedz redzēju viņu sejas, nedz runāju ar viņiem. Viņi turējās kaut kur fonā, bija nesasniedzami, itin kā es pati būtu tikai bezķermenisks gars, ko aiztur tumša straume, nelaižot pāri robežai dzīvo pasaulē. Man līdzās vienmēr bija Sanja, un viss ap mums bija citādi: fjellu baltās virsotnes, gaisa dzeldīgums, ūdens, kurā debesis atspoguļojās dzidras un neizprotamas ka cita pasaule un virs kura liesmoja gaisma.

No sapņa vēl ir garš ceļš līdz vārdiem, bet no vārdiem - līdz darbiem. Tomēr ar katru klausīšanos šis ceļš saīsinājās.

Noklaudzēja durvis. Darbnīcā ienāca Sanja un ielika man rokā tasi remdenas tējas. Lāse, ko viņa bija izšļakstījusi, tecēja pa tases sānu un pāri maniem pirkstiem.

- Šodien es laikam vairāk nespēšu, - es teicu. - Vai pavadīsi mani mājās?

Tas, zināms, nozīmēja: vai nāksi pēc ūdens? Tomēr mēs nekad to neizteicām skaļi. Ūdens pieminēšana bija kļuvusi par problēmu ne tikai mūsu starpā, bet visā ciemā. Bija pārāk viegli neviļus izklausīties pēc tāda, kas lepojas ar savu ūdens situāciju vai ubago ūdeni no cita.

- Šodien es nevaru, - Sanja atbildēja. - Māte uz šo nedēļu dabūja darbu armijas virtuvē, man jābūt mājās ar Minju. Atnākšu rit.

- Rītdiena neder. Man būs tējas viesi.

Sanja izskatījās vīlusies, taču zināju, ka man būtu neiespējami atlicināt laiku viņai. Kuolojervu vicemērs bija prasīgs klients, un tējas vizītes piepildīja dienu no agra rīta līdz vēlam vakaram. Es nevarēju atļauties zaudēt vēl kādu tējas viesi. Pēc tēva nāves ne viens vien no viņa pastāvīgajiem viesiem bija pārtraucis vizītes, par spīti līdzjūtības izteikšanām un apliecinājumiem, ka, protams, viņi turpinās savas vizītes arī tagad, kad tējas meistare esmu es. Tēva laikā jauni klienti ceļu uz ceremonijām bija atraduši pēc majora Bolina ieteikuma, taču viņš acīmredzot bija man stāstījis patiesību, teikdams, ka viņa laiks kā mūsu palīgam ir beidzies. Pēc tēva bērēm nebiju no viņa saņēmusi ne pušplēsta vārda.

- Vai tiksi parīt? - es vaicāju, un Sanja pamāja. Liku galvā kukaiņu cepuri, paņēmu piezīmju grāmatu un somu, un pa tīkla durvīm devos putekļaini sausā pēcpusdienā.

Kad izgāju pa Sanjas nama vārtiem, redzēju, ka no ciema malas nāk kareivis. Neskatījos uz viņu. Tā bija iemācījies darīt viss ciems. Kati gājām viens otram garām, viņš tomēr mani pasveicināja. Izbrīnīta paskatījos uz viņu. Pagāja kāds brīdis, pirms pazinu viņa seju: tas bija tas pats gaišmatainais kareivis, kuru biju redzējusi runājamies ar Sanju iepriekšējā vasarā, kad Taro ar savu vienību meklēja ūdeni tējas meistara zemēs.

Nogriezos uz ceļa, kas veda prom no ciema. Ar acs kaktiņu redzēju, ka karavīrs apstājies pie Sanjas nama vārtiem.

Šī nebija pirmā tējas ceremonija, ko pēc tēva nāves vadīju viena pati. Biju iemācījusies gūt mierinājumu no viņa neredzamās klātbūtnes: atmiņas par viņu saistījās ar tējas namu tik cieši, ka šķita, itin kā viņš joprojām tur sēdētu, uzraudzīdams manas kustības, gatavs bez

bardzības dot padomus. Tomēr šoreiz mans prāts atspoguļoja viņa stāvu tumšu un nopietnu, it kā viņš zinātu. Klausīgi atbildēju uz vicemēra jautājumiem par attēlu, kas karājās pie sienas, pasniedzu pēc precīzām receptēm gatavotus saldumus un tējai ļāvu ievilkties stiprai, kā viņš vēlējās. Tomēr visu šo laiku nespēju ieslīgt mierā, kas vajadzīgs, lai koncentrētos.

Lauztu solījumu nav viegli nest. Izdabāt mirušajiem ir grūti, un reizēm grūtāk ir neizdabāt.

Pēc vizītes jutos kā izžmiegta. Kad pēdīgi vēlā vakarā aizslēdzu tējas nama durvis un kvčlluktura gaismā gāju uz māju, mani locekļi šķita trausli un smagi kā stikls, un es biju pārāk nogurusi, lai gatavotu vakariņas. Agras vasaras blāvajā nakts gaismā iekritu gultā un iegrimu miegā.

Pamodos no klaudzieniem pa durvīm.

- Noria? - no lieveņa bija dzirdama Sanjas balss. - Vai te kāds ir?

- Mirklīti! - atsaucos un uzķepurojos augšā. Dārzā spoži spīdēja saule. Ieslidināju kājas sandalēs un mazliet grīļīgi piegāju pie ārdurvīm. Sauja stāvēja lievenī, turēdama rokā četrus tukšus kopā sasietus ūdensmaisus.

- Pirms kāda laiciņa nosūtīju ziņu, - viņa teica. - Nospriedu, ka varbūt tev aizmirsās atbildēt, tomēr nācu, kā bijām norunājušas.

Biju pavisam aizmirsusi, ka viņai jānāk. Uzmetu skatienu ko-munikatoram pie sienas. Tur nudien mirgoja sarkana gaismiņa. Aiz-traucu uz sejas krītošos matus.

- Es neko nedzirdēju. Cik ir pulkstenis?

- Nav pārāk vēls, - Sanja teica. - Augstākais, deviņi. Jebkurā gadījumā esmu mazliet par agru.

Atvēru durvis plašāk un pakāpos nost. Sanja ienāca iekšā ar visiem ūdensmaisiem. Tikai tagad pamanīju, ka otrā rokā viņai ir no jūraszālēm pīta aploksne, un viņa man to sniedza.

- Ciemā uzskrēju virsū pastniekam. Padzirdējis, ka esmu ceļā uz šejieni, viņš iedeva šo līdzi. Sacīja, ka vismaz būs par vienu gājienu mazāk.

Paņēmu aploksni. Та kā biju pārliecināta, ka tā ir no mātes, atvēru uzreiz. Iekšā bija mazliet apskrambāts, taču citādi gluži labs ko-munikators, bet itin nekādas vēstules.

- Savādi, - es teicu, un pēc Sanjas izteiksmes redzēju, ka viņai šķiet tāpat. - Vai tu esi pārliecināta, ka tas ir man?

- Та pastnieks teica.

Centos komunikatoru ieslēgt, taču ekrāns kā bija, tā palika tumšs.

- Droši vien akumulators tukšs, - Sanja teica.

Jutos doba un izsusējusi un aptvēru, ka neesmu ēdusi kopš iepriekšējā rīta.

- Tēju dzersi?

Sanja pamāja un sekoja man uz virtuvi. Uzliku komunikatoru uz palodzes, kur tieši tam virsū spīdēja saule. Daudz laika, lai uzlādētos, nevajadzēs. Kad ūdens bija sakarsis un uz galda tasēs kūpēja tēja, uzliku pirkstu uz komunikatora ekrāna. Displejā uzzibēja gaisma. Sanjai bija bijusi taisnība. Ekrāns ieslēdzās un atpazinējs lasīja manu pirksta nospiedumu. Tas nebija nekas neparasts: visi komunikatori bija iekodēti identificēt lietotāja kontu vai ģimenes kontu pēc pirkstu nospiedumiem, un principā jebkuram pilsoņu reģistrā iekļautajam bija iespēja lietot savu kontu no pilnīgi visiem komunikatoriem. Tomēr vārds, kas parādījās ekrānā, nebija manējais. Aino Vanamo, paziņoja komunikators. Dzimšanas gads bija manējais, taču datums - cits. Kā dzimšanas vieta bija norādīta Sjiņdziņa.

- Kas tad nu? - Sanja vaicāja un piecēlās, lai ieskatītos komuni-katorā. Aplūkojusi ekrānu, viņa uzrāva uzacis.

- Pamēģini tu, - es ierosināju. Sanja uzlika pirkstu uz ekrāna, un atpazinējs lasīja nospiedumu. Sanja Valama, displejs ziņoja. Uzliku

pirkstu uz ekrāna vēlreiz, un atkal parādījās informācija par Aino Vanamo.

- Ģeniāli, - Sanja izdvesa. - Viltota komunikatorpase! - Pazinu viņas sejas izteiksmi: viņa jau drudžaini prātoja, kā komunikators uzlauzts un vai viņa pati spētu ko tādu. - Tas ir ieprogrammēts savienot viltotus personas datus ar tavu pirksta nospiedumu, - viņa turpināja. - Taču jebkura cita rokās tas ir pavisam parasts komunikators.

Displeja stūrī zibsnīja sarkana gaismiņa un skaitlis 1, kas apzīmēja vienu ziņojumu. Ar pirksta galu pieskāros gaismiņai.

Ja šis tevi sasniedzis, sākās ziņa, ir svarīgi, lai tu rīkotos tā, kā es lūdzu. Tev nav droši palikt tur, kur esi. Sazinies ar Bolinu. Viņš tev palīdzes nopirkt vilciena biļeti. Līdzko zināsi braukšanas datumu, atsūti man ziņu no šī komunikatora. Neizmanto otru komunikatoru un, kad mājas atstāsi, neņem to līdzi. Ceru tevi drīz satikt.

Paraksta nebija, taču es pazinu rokrakstu: tas piederēja mātei.

Abas ar Sanju ilgi klusējām. Pēdīgi viņa vaicāja: - Vai tu brauksi?

- Es nezinu, - atbildēju. Tagad aptvēru, kāpēc māte bija lūgusi man nosūtīt kādu priekšmetu. Viņai bija vajadzīgi mani pirkstu nospiedumi pases viltošanai, taču viņa nebija varējusi pateikt to tieši, jo baidījās, ka mūsu pasts tiek pārbaudīts. Viņai droši vien bija nācies kādu uzpirkt, lai nodrošinātu, ka komunikators nonāks galā. Karoti biju aizsūtījusi vairāk nekā pirms mēneša, tātad ierīce acīmredzot bijusi ceļā vairākas nedēļas.

Man it kā vajadzēja būt sajūsmā par mātes piedāvājumu. Ja jau viņa lūdza mani braukt, tas nozīmēja, ka Sjiņdziņā, par spīti karam, ir samērā droši. Bez nemitīgās avota noklusēšanas un sargāšanas, bez ciema aizvien liesāko seju redzēšanas, bez bailēm par to, uz kurām namdurvīm nākamreiz parādīsies zilais aplis, dzīve būtu daudz vienkāršāka. Man nevajadzētu nest ūdeni no fjella, nevajadzētu vest to Sanjai, nevajadzētu vienai uzkopt māju, rūpēties par dārzu un gatavot tējas saldumus. Mēs atkal varētu darīt lietas kopā ar māti, kā bijām

darījušas pirms viņas aizbraukšanas un tēva nāves.Tas pats nogurums, kas mani bija apņēmis iepriekšējā vakarā un joprojām nelaidās vaļā, ielija manī tik smags, ka vēlējos tūlīt pat atgulties uz virtuves grīdas un nekustināt ne pirkstu. Vēlējos, lai kāds cits uzņemas atbildību par mani un manu dzīvi, par visu, kas vēl pavisam nesen bija kļuvis par man nesamo nastu. Sjiņdziņa vizēja tāla, vieglā dūmakā tinusies, viegla un viesmīlīga kā sapnis.

Un tomēr tieši tas, no kā vēlējos bēgt, lika man palikt. Kurš rūpēsies par avotu, ja es aizbraukšu? No kā Sanja dabūs ūdeni savai ģimenei? Vai tad, ja atstāšu avotu viņas ziņā un ja par to kaut kā uzzinās militāristi, bet es būšu prom, kontinenta otrā malā, sods nenāks pār viņu? Es nevarēju pieļaut, ka viņa tiktu pakļauta tādām briesmām.

Aiz tā visa vīdēja iespēja, kas vēl tikai sāka no gabaliņiem veidoties par skaidru ceļu: ūdens, kura nebija šeit, bet kurš bija Zaudētajās zemēs. Es varētu sekot mātes gribai un braukt uz Sjiņdziņu vai tēva gribai un palikt šeit par avota sargātāju. Vēl es varēju rīkoties pēc savas gribas un izvēlēties svešu ceļu, kuru noteicis nebija ne viens, ne otrs no abiem.

Todien visas iespējas izskatījās vienlīdzīgas, taču jau toreiz viena bija sākusi sniegties pāri citām, vilkt mani uz savu pusi.

Dzērām virtuvē tēju un ēdām amaranta maizi, ko mērcām saul-puķu eļļā. Redzēju, ka Sanja cenšas neēst badīgi.

- Vienmēr esmu domājusi, vai būtu iespējams kaut kā uzlauzt identifikācijas aizsardzību, - viņa teica. - Man ir viena doma. Varbūt tas izdotos arī man.

Zināju, ka viņa labprāt paņemtu viltoto komunikatoru uz savu darbnīcu un izpētītu, taču tiešos vārdos lūgt negribēja, un es nebiju gatava viņai to piedāvāt. Ja es izlemtu braukt uz Sjiņdziņu, man būtu vajadzīga pase, un man bija bail, ka viņa nejauši varētu izdzēst viltotos datus.

Kad bijām padzērušas tēju un paēdušas, Sanja piepildīja savus ūdensmaisus no virtuves krāna. Bija pienācis laiks nākamajā nedēļā

doties uz avotu, lai aizvērtu uz māju vedošo rezerves ūdensvadu. Kopā aiznesām udcnsmaisus uz viņas ratiņiem. Bijām sākušas tajos pārvadāt lielu niedru šķirstu, kurā ieguldījām ūdensmaisus. Uz tiem uzlikām Saujas uzmeistarotu viltus dibenu un, kad tas bija savā vietā, piekrāvām šķirstu ar vecām drānām un saplēstiem, tukšiem ūdens-maisiem. Ja ūdens uzraugi Sanju apturētu - kā reizēm notika -, viņi šķirstā atrastu tikai priekšmetus labošanas un šūšanas darbiem, ko Sanja un viņas māte man veica pēc pasūtījuma.

Skatījos, kā Sanjas ratiņu riteņi atstāj pēdas ceļa putekļos, viņai ejot prom. No šķirsta vākapakšas kā balta, vēja plivināta liesma rēgojās izdiluša krekla piedurkne.

Sanja bija pasākusi nākt man līdzi, kad gāju uz avotu pārbaudīt ūdens līmeņa augstumu. Laiks kļuva aizvien tveicīgāks, un fjclls bieži bija vienīgā vieta, kur bija vēsi. Reizēm devāmies uz alu, tikai lai patvertos no dienas karstuma. Agrāk biju taisnā ceļā devusies uz avotu, uzmetusi skatienu ūdens līmenim un griezusies atpakaļ. Tagad jo bieži kļuva mūsu kopīgie gājieni uz fjellu. Varējām sēdēt izžuvušās upes gultnes krastā un ēst līdzpaņemto pārtiku vai skatīties debesīs slīdošajos mākoņos. Reizēm es lasīju grāmatu, kamēr viņa zīmēja piezīmju grāmatā, ko biju viņai iedevusi. Tomēr šo gājienu centrā vienmēr bija avots, un, kaut gan mēs nekad par to nerunājām, ticu, ka viņas izjūtas bija tādas pašas kā man: avota izžūšanas un zaudēšanas bīstamība nešķita reāla, un došanās alā pie dīķa katru reizi bija ieiešana citā pasaulē. Tur mūsu rīcībā bija tāda greznība kā neierobežots ūdens, kas piederēja tikai mums, un es pat nevēlējos, lai būtu citādi.

Uz laiku nevar paļauties. Dažas nedēļas var likties mūžības sākums, un ir viegli kļūt aklam, ja tic, ka nekam nav jāmainās.

Todien mēs pie avota bijām pavadījušas varbūt stundu, varbūt divas — mums nebija nekāda iemesla skaitīt laiku. Diena bija karsta, un kukaiņi nikni, un alas ēnas nomierinoši gūla uz mūsu ādas, ko bija

apsvilinājušas vasaras sākuma dienas. Mani mājās gaidīja dārza ravēšana, un Sanjai darbnīcā bija pilns galds ar labojamām lietām, taču mēs novilcinājām aiziešanu. Sanja bija labā noskaņojumā un mūsu kvēllukturu vārgajā apgaismojumā darināja akmentiņu veidojumu.

- Kas tas ir? - es vaicāju. Viņa bija sakrāvusi stūrainu akmeņu kaudzīti un tai apkārt aplī novietojusi mazākus akmens tēlus, kuriem bija uzzīmētas dusmīgas sejas.

- Šis ir nams, - Sanja teica un norādīja uz akmens veidojumu apļa vidū. - Tie ir ūdens uzraugi. - Viņa norādīja uz namu ielenkušajiem akmens tēliem. - Un tās tur esam mēs.

Akmens apļa ārpusē mazu gabaliņu tālāk bija divi citi akmens tēli, starp kuriem viņa no plastmasas strēmeles bija uzmeistarojusi spaini. Abi plati smaidīja.

- Vai uzraugi to neredz? - es jautāju.

- Skatās aplamā virzienā, - Sanja teica. - Man vajadzīgs mazumiņš tavu matu, - viņa paziņoja un grasījās tos atmērīt no šķipsnas, kas man bija izlīdusi no zirgastes.

- Kāpēc? - es jautāju un atgrūdu viņas roku.

- lai varētu tevi pabeigt, - viņa teica.

- Nē, es labāk būšu plikpauraina, - es smējos, taču viņa dzinās man pakaļ pa alu, un pēdīgi es viņai ļāvu ar spalvu nazīti nogriezt gabalu no manu matu galiem. Viņa novietoja matus uz akmens tēla galvas un uz tiem vēl uzlika mazu plakanu akmentiņu, lai tie turētos uz vietas. Tad viņa nogrieza šķipsniņu savu matu, ko tāpat nostiprināja uz otra akmens tēla galvas, kurš nemanīts lavījās garām uzraugiem.

- Līdzība ir nepārprotama, - viņa teica.

Kad sākām iet pa gaiteni, vēl aizvien bijām labā noskaņojumā. Mēs nekādā gadījumā neuzvedāmies klusu, un soļi un smiekli no sienām atbalsojās daudzkāršā skaļumā. Kad nonācām līdz griestu lūkai, Sanja nebrīdinot pagrieza sviru pie sienas, un man uz skausta no griestu

ūdensvada uzšalca auksta duša. Iespiedzos un ar slapjo zirgasti uzšāvu viņai pa seju.

- Beidz taču! Kad tiksim ārā, tu būsi apmierināta, ka tavas drānas ir slapjas un vēsas, - viņa teica un rādīja nevainīgu seju.

-Tad jau arī tu droši vien negribi palikt bešā, - es teicu un pavilku viņu zem ūdens dušas. Viņa sprausloja, izgrozījās no mana tvēriena un aiztaisīja krāna sviru. Es joprojām žmaidzīju ūdeni no drānām un matiem, kad viņa ar otru sviru atvēra lūku un ieslīdēja alā.

- Vēl sekundīti, un es nākšu, - saucu Sanjai nopakaļ. Viņa klusēja, un es viņu otrpus lūkas neredzēju. Man šķita, ka dzirdu klusu klakšķi. - Sanja?

Piepildīju mazo ūdensmaisu, ko biju atnesusi līdzi, un nolaidu alā. Tad izslīdēju cauri atverei, paņemot līdzi abus savus kvēllukturus un pilnīgi slapjo kukaiņu cepuri. Kad pacēlu skatienu, man izplēnēja balss.

Sanja stāvēja netālu no alas ieejas ar muguru pret mani un turēja rokā kvēllukturi. Otrs lukturis šķembās gulēja uz klints grīdas līdzās viņas kukaiņu cepurei. Alas mutē stāvēja vīrietis, kura aprises iepretī gaismas dedzinātajai dienai izzīmējās zobena asumā. Lukturu nobālušajā blāzmā izšķīru viņa vaibstus.

- Tādas lietas nu gan šajā ciemā katru dienu nevar redzēt, - Ju-kara teica. - Divas jaunas sievietes, bis cauri slapjas uzrodas no fjella dzīlēm.

Tajā brīdī Sanja pavērsa seju pret mani, un es savā prātā tūkstošiem reižu esmu centusies nolasīt viņas izteiksmi, saprast katru tās niansi. Atmiņas aizslīd un vairās, un sašķīst gabalos, taču par divām lietām biju pārliecināta toreiz un esmu joprojām: Sanja bija tikpat pārsteigta kā es, un tomēr aiz viņas pārsteiguma pretī virskārtai tiecās cita izjūta.

Viņa izskatījās vainīga.

Mums protams, nebija sagatavoti nekādi izskaidrojumi, ko celt priekšā Jukaram. Vēlāk par to domājot, kļūda šķita smieklīgi bērniš

ķīga, taču tā bija noticis, un mēs nc viena, ne otra nepratām to izlabot. Bijām bijušas tik pārliecinātas par Ģella paslēptuves drošību, ka nekad nebijām piestājušas, lai padomātu, kā izskaidrosim savu uzturēšanos alā, ja kāds mūs tur reiz atrastu. Ja situācija būtu citāda, mēs droši vien varētu teikt, ka ejam parastā piknikā.Taču Jukara bija redzējis lūku un ūdens dušu, un mūsu pilošās drānas. Mums nebija nekādas iespējas viņu pārliecināt, ka kaut kur tuvumā nav ūdens.

Viņš nedz lūdza, nedz draudēja, nedz šantažēja. Tas viņam nebija jādara. Bija pilnīgi skaidrs, ka tad, ja esjukaram un viņa ģimenei nepiedāvāšu ūdeni, militāristi alā drūzmēsies, jau pirms es pati šeit ieradīšos nākamo reizi, - ja nākamā reize vispār pienāks.

- Та ir mana vaina, - Sanja tovakar sacīja, vēlāk, kad Jukara bija atstājis tējas meistara namu ar pieciem pilniem ūdensmaisiem.- Man ir tik ļoti žēl. Es nesapratu, ka tas beigsies šādi.

- Par ko tu runā? - es vaicāju.

- Pagājušā nedēļā man nācās aiziet pie Jukaras, - viņa teica.- Man beidzās ielāpu plastmasa, un es ciemā nezināju nevienu citu, kam tās atliktu ari pārdošanai. Viņš prasīja ļoti augstu cenu un izturējās savādi. Apjautājās par tevi. - Viņa paraudzījās uz mani.

- Ko viņš teica? - es jautāju, tagad jau piesardzīgi.

- Žēlojās, ka tu viņam vairs neved labojamās mantas, kaut gan tavs tēvs bijis viņa labākais klients.

Tā bija taisnība. Jau pirms tēva nāves visbiežāk visus lāpāmos maisus slepus biju vedusi Sanjai, un pēc viņas nāves nebiju vedusi Jukaram labot neko.

- Viņš ari runāja visu ko par tavai tēvu, - Sanja turpināja. - Teica, ka vienmēr brīnījies, kā gan tam bezgalīgi uzrodas labojami ūdens-maisi, kaut gan ūdens neesot vairāk kā visiem pārējiem ciema iemītniekiem. Viņš... - Sanjai vaigos sakāpa sārtums, un viņa apklusa.

Gaidīju.

Viņa turpināja: - Viņš man jautāja, kā man šķiet, vai jums ir slepena aka vai kāds cits ūdens avots. - Sanja ar plaukstām aizsedza acis. - Noria, es negrasījos viņam neko atklāt! Taču tas mani tā samulsināja, ka es nosarku un izmetu no rokām ielāpu plastmasas kārbiņu, kuru viņš man bija pārdevis, un ielāpi izkaisījās pa viņa darbnīcas grīdu. Nedz es ko teicu, nedz viņš. Taču aizdomas viņam droši vien bija radušās jau agrāk, un, ieraudzījis, kā es satrūkstos, viņš nolēma sekot mums uz ljellu... - Sanjas balss izdzisa.

Nezināju, ko viņai teikt, tā nu pateicu: - Tā nav tava vaina. Ja viņam kaut kādas aizdomas bija, viņš būtu mūs izsekojis tik un tā.

Vēlāk, kad Sanja bija aizgājusi, paņēmu karti un piezīmju grāmatu, kurā biju pārrakstījusi ripu saturu. Meklēju ceļus, kuri tika izmantoti Krēslas gadsimtā, un citus, pa kuriem iet varbūt varētu joprojām. Sāku savā starpā savienot vietvārdus, kurus biju dzirdējusi ripās, un zīmēt maršrutu no dzimtā ciema uz tiem.

14. nodaļa

Kad klusā telpa ap noslēpumu reiz iesprēgājusi, atjaunot to vairs nav iespējams. Plaisas kļūst garākas un platākas, tiecas tālāk un sazarojas kā pazemes sēņotne, līdz pēdīgi nav pasakāms, kur tā sākusies un vai tā kur beidzas.

Es joprojām skaidri nezinu, kā ziņa izplatījās ciemā. Neticu, ka tāds bija Jukaras nodoms. Pieeja avotam bija pārāk liela privilēģija un deva viņam pārāk daudz varas. Brīvprātīgi viņš no tās atteicies nebūtu. Tagad es to saprotu, jo kādā vārdiem nesasniedzamā, neiz-gaismotā vietā, kurā ieskatīties pati nespēju, biju jutusi to pašu: avots ir mana privilēģija, atalgojums par veikumu, kas citādi būtu palicis neatalgots. Toreiz vēl neaptvēru, ka ne par visiem darbiem var prasīt atalgojumu.

Varbūt Jukara izstāstīja Niniai. Droši vien viņam nācās izstāstīt, jo viņš nebūtu spējis līdz bezgalībai izdomāt nedz stāstus par virsniekiem, kas ne no šā, ne no tā piepeši kļuvuši dāsnāki, nedz arī izskaidrojumus tējas meistara nama apmeklējumiem, - ne tādai sievai kā Ninia. Un izstāstīt kaut ko Niniai nozīmēja to pašu, kā sasaukt ciema sapulci un pavēstīt jaunumu tur. Čuksti sāka izplatīties un pieņēmās spēkā, kļūstot par sarunu murdoņu, līdz izdzirdēja arī tie, kas nebija bijuši uz vietas.

Beigu beigās nav nekādas starpības, kā citi uzzināja par avotu. Rezultāts jebkurā gadījumā bija viens. Kad vārtos kādu dienu parādījās sieviete taukainiem matiem, nemazgātās drānās kopā ar trim kaulainiem bērniem un trauslā balsī vaicāja, vai es varētu uz parāda pārdot mazliet ūdens, es nevarēju raidīt viņu prom. Pēc viņas nāca citi: mazs lielacains zēns, kurš teica, ka viņa vecāki ir pārāk slimi, lai strādātu, vecs vīrs, kurš nepārtraukti murmināja par karā pazudušo dēlu, un atkal un atkal sievietes - jaunas sievietes ar zīdaiņiem, vecas sievietes ar sausām dzemdēm, stīvām kājām un nogurušām acīm, pusmūža sievietes, kas lūdza ūdeni priekš saviem vecākiem vai vīriem, vai bērniem.

Tinu ap Maijas Harmajas roku ādas siksnu, kam bija jānotur ūdensmaiss.

- Vai nav par stingru? - es vaicāju.

- Nē, tu vari pievilkt vēl mazliet, - Maija teica. Nospriegoju siksnu vēl ciešāk. - Tagad šķiet drošāk, - viņa nolēma. Ūdensmaiss jau bija nostiprināts arī ap plecu, un man šķita, ka viņas miesa apkārt ādas siksnai kļūst zilsarkana. Maija nolocīja piedurkni un aptina ap pleciem plānu, no saules sargājošu šalli, un nekas neliecināja, ka zem viņas platajām drānām ir piesieti pieci ūdensmaisi: divi pie ciskām, divi pie pleciem un viens pie vidukļa. Kad viņas kājas mina lieveņa čīkstošos dēļus, ūdens klusu klunkšķēja. Maija bija viena no veselības centra brīvprātīgajām, jau trešā ūdens viešņa šodien.

- Kāds brauc! - no pievārtes kliedza Maijas dēls Vēsa. Kad viņš skrēja uz māju, no viņa soļiem lidojumā pacēlās mazi putekļu mākoņi, traipiņi dienas dzidrumā. Viņš bija deviņus gadus vecs un jutās svarīgs, jo bijām viņam uzdevušas novērot ceļu, kas ved no ciema uz tējas meistara namu, un tūlīt paziņot, ja viņš uz ceļa kādu ieraudzītu. - Viņiem ir helirati.

- Ej uz tējas namu, - es teicu Maijai. - Gaidi mani tur. - Viņa pamāja. - Arī tu, Vēsa. - Maija pa pagalma celiņa akmens plāksnēm gāja uz tējas namu, un Vēsa puspalēkdamies, pusskriešus brāzās mātei pakaļ.

Vajadzēja rīkoties ātri. Ieskrēju savā istabā un pārģērbos ceremonijas tērpā, kuru vienmēr turēju tīru un izgludinātu. Iedama ārā, pametu skatienu uz lieveni, vai neesmu tur atstājusi kādu pilnu ūdens-maisu, un pagriezos pret vārtiem. Apstājos uz maza pauguriņa līdzās priedes zarā pakārtajam vējzvanam un raudzījos uz ceļu. Redzēju, ka heliratos tuvojas šoferis un divi zilās uniformās tērpušies vīri, kuru vaibstus tomēr neizšķīru. Zināju, ka ar mani sarunāta tējas vizīte ceturtdien, taču tagad bija tikai trešdiena. Vai es būtu kļūdījusies dienā? Centos turēt tējas namu kārtībā, kā bija darījis arī tēvs, tāpēc vajadzības gadījumā es spētu noorganizēt ceremoniju pat viesiem, kas ieradušies nebrīdinot, tomēr es ienīdu vizītes, uz kurām nepaspēju sagatavoties. Un tagad man vēl ari vajadzēja dabūt Maiju un Vēsu ar visiem ūdensmaisiem ārā no tējas nama tā, lai tas neizskatītos aizdomīgi.

No fjella uz namu vedošais rezerves ūdensvads, par laimi, bija ciet. Neuzdrīkstējos turēt to vaļā biežāk kā vienu dienu nedēļā, jo, ja ūdens patruļa ierastos pārbaudē, es nespētu izskaidrot, kāpēc ūdens padeve tējas meistara namam nav pārtraukta kā visur citur ciemā. Tāpēc uzkrāju iespējami daudz ūdens tad, kad turēju ūdensvadu vaļā, un ciema iedzīvotāju ūdensmaisus pildīju lielākoties no šī uzkrātā ūdens.Tagad biju sev pateicīga par tādu piesardzību.

Helirati nozibēja starp koku stumbriem un apstājās pie vārtiem jūraszāļu nojumē. Kad viesi izkāpa un nāca uz vārtiem, ieraudzīju viņu sejas un satrūkos. Viens man bija svešs, taču otrs bija tas pats gaišmatainais kareivis, kuru iepriekšējā vasarā biju redzējusi runājam ar Sanju un tikai pirms dažām nedēļām sastapusi pie Sanjas nama vārtiem.

- Laipni sveikti tējas meistara namā, - es teicu un paklanījos. - Vai drīkstu jautāt, kāds ir jūsu negaidītā apmeklējuma iemesls?

Gaišmatainais kareivis paklanījās pretī.

- Ticu, ka mēs neesam iepazīstināti, - viņš teica. - Esmu virsleitnants Muromcki, komandiera Taro padotais. Šis ir kapteinis Liu-hala. - Viņa kompanjons pamāja galvu manā virzienā. - Esmu šeit pēc majora Bolina ieteikuma. Manuprāt, jūs mūs šodien gaidāt uz tējas ceremoniju.

Manas plaušas sažņaudzās un elpa aizķērās rīklē. Vienošanās par ceremoniju bija notikusi rakstiski, kā jau vienmēr, un, tā kā Muromeki vārds man neko neizteica, nebiju pratusi to savienot ar seju, kuru pašlaik redzēju savā priekšā. Cerēju, ka balss izklausās vienmērīga, kad atbildēju: - Gaidīju jūs rīt, virsleitnant Muromeki. Ziņā, kuru saņēmu, bija minēts rītdienas, nevis šodienas datums, un rītdienas datumu es apstiprināju savā atbildē.

Muromeki pielieca galvu. Viņš izskatījās pēc suņa ar smailu purnu, kurš vējā sajutis medījuma smaku.

- Tas nu gan ir savādi, Kaitio jaunkundz, - viņš teica. - Esmu pārliecināts, ka nodiktēju rakstvedim tieši šo dienu. Rītdien vizīte nav iespējama itin nekādi.

- Man tieši pašlaik ir tējas viesi, - es teicu. - Taču viņi drīz dosies prom. Ja varat pagaidīt pusstundu, tad es paspēšu uzkopt tējas namu priekš jums. Diemžēl saldumi nebūs gluži svaigi, jo biju grasījusies tos gatavot rīt no rīta pirms jūsu ierašanās.

- Ja jums ir viesi, kāpēc tad neesat tējas namā? - Muromeki jautāja.

- Aizmirsu pirms ceremoni jas sākuma aiznest uz tējas namu saldumus.

- Tad mēs pusstundu pagaidīsim, - Muromeki teica. Vēlreiz paklanījos viņam, un viņš ar kompanjonu atgriezās pie heliratiem nojumē.

Iegāju virtuvē un kādā skapī atradu pusi bļodiņas vecu tējas saldumu. Ātri pārbaudīju, vai tie nav appelējuši, un vienu pagaršoju: tas bija apkaltis, taču sabojājies nebija. Vajadzēs iztikt ar tiem. Nesu bļodu uz tējas namu. Gandrīz grasījos izmantot viesu ieeju, taču pēdējā brīdī

atcerējos doties uz meistara ieeju nama otrā pusē. Kad ienācu tējas namā, Maija un Viesa jautājoši uz mani skatījās.

-Jums jābūt ļoti uzmanīgiem, - es teicu. - Pie vārtiem ir divi militāristi. Viņi domā, ka jūs esat mani tējas viesi. Es pavadīšu jūs līdz vārtiem. Kad atvadīsieties, pateicieties man par ceremoniju, uzrunājiet mani par meistari Kaitio un dziļi paklanieties. Vai esi pilnīgi pārliecināta, ka spēsi panest visus ūdensmaisus? - jautāju Maijai. Viņas seja bija nobālusi, un viņa bija sākusi grauzt mazā pirkstiņa nagu.

Maija spēra pāris soļu, itin kā izmēģinādama, vai viņas locekļi izturēs ūdens svaru.

- Esmu, - viņa teica.

- Vai esat gatavi?

Maija paskatījās uz Vēsu. Zēns ar nopietnu seju māja, šūpodams galvu uz augšu un leju. Tad pamāja arī Maija. Norādīju uz viesu ieeju.

- Kad būsiet ārā, pagaidiet mani.

Kad pa celiņu kāpām uz vārtu pusi, man šķita, ka Maijas ūdens-maisi skaļi klunkšķ katrā solī. Ar acs kaktiņu vēroju Vēsas kustības un baidījos, ka viņš sāks lēkāt vai izdarīs ko citu, tējas viesim nepiemērotu.

Kad pēdīgi nonācām līdz vārtiem, paklanījos Maijai. Viņa stīvi paklanījās pretī, tin Vēsa sekoja piemēram.

- Paldies, meistare Kaitio. Bija prieks būt jūsu viešņai.

- Paldies, Harmajas kundze. Lai piejums aizplūst tīri ūdeņi.

Muromeki bija izkāpis no heliratiem un pastaigājās. Kad Maija

un Vēsa nogriezās uz smilšu ceļa, kas veda starp kokiem, viņš uzrunāja Vēsu.

- Vai tu neesi par jaunu, lai piedalītos tējas ceremonijā?

Pamanīju, ka Maiju uz brīdi pārņem satraukums, taču viņa pārsteidzoši ātri savācās. Ūdens patruļu un ciemu uzraugošo militāristu klātbūtne bija mums visiem iemācījusi slēpt pēdas; muskuļi un sejas, un mēles joprojām atcerējās dzīves parasto veidolu un vajadzības

gadījumā to ātri atguva. Maija smagi nolaida roku uz Vēsas pleca un teica: - Es tikai cenšos iemācīt dēlam paražas. Viņš pieaudzis grib būt virsnieks.

Muromeki pasmaidīja, un es atkal iedomājos badainu suni.

- Ak tā? Lai tev izdodas karjera, zēn, - viņš teica un pabužināja Vēsas tumšos matus.

Maija paklanījās Muromeki un vedināja Vēsu sev līdzi.

- Uz redzēšanos, kundze! - Muromeki sauca viņiem nopakaļ. Viņi gāja lēnām, un Maijas soļi nebija viegli. Vēsa lielām acīm meta skatienus pār plecu, taču Maija stingri pavērsa viņa galvu pret ceļu, kas abus gaidīja. Viņas rokas kustība bija stīva.

- Kad viss būs gatavs, pašķindināšu zvaniņu, - sacīju Muromeki. Pagriezos un steidzos uz tējas namu, un katrā solī prātoju, vai viņš pamanījis kaut ko neparastu.

Kad noliku paplāti tējas telpā uz grīdas, tasītes šķindēja viena pret otru, taču Muromeki neizrādīja, ka būtu ievērojis manu roku trīsas. Cik spēdama slēpu savu uztraukumu aiz ceremonijas formas: ļāvu, lai pazīstamās kustības plūst pašas no sevis, un vienlaikus centos zagšus viņā nolasīt aizdomu vai uzvaras prieka zīmes. Neatradu tādas. Muromeki etiķeti pazina negaidīti labi un neko lieku nevaicāja. Viņš klusinātā balsī sarunājās ar Liuhalu, un nekas neradīja iespaidu, ka viņiem tas būtu kas cits nekā īsa atraušanās no darba lietām.

Uzkarstošā ūdens klusā šņākoņa katlā mani nomierināja. Atgādināju sev ideju, kas iemūrēta ceremonijas būtībā: tējas priekšā visi ir vienlīdzīgi, pat ja ārpus tējas nama sienām viņu dzīves nekad nesastaptos. Pamazām sāku ticēt, ka Muromeki patiešām ieradies vienkārši tējas vizītē, nevis Taro uzdevumā un ka uzrašanās nepareizā dienā patiešām bijis tikai pārpratums. Muromeki vairs nepieminēja Taro un nerunāja ne par ko citu, izņemot tējas kvalitāti, tējas traukus un neparasti auksto pērno ziemu. Pieķēru sevi domājam: vai kaut kur ir iespējama pasaule, kurā cilvēkiem nav jāizvēlas puses, kurā visi var

sēdēt, dzerot tēju, un nav tā, ka vieniem pieder vara, bet citiem bailes? Tā bija pasaule, par kuru tējas meistari vienmēr bija sapņojuši, kuru bija būvējuši, kuru bija sargājuši, - taču vai tā jelkad bija bijusi reāla, vai tā jelkad varētu tāda būt?

Tajā pasaulē Muromeki paklanījās un paņēma manis pasniegto tēju, un man nevajadzēja viņu prātā apzīmēt par draugu vai ienaidnieku.

Šajā pasaulē es ceremonijas beigās viņam paklanījos un izgāju ārā pa meistara ieeju. Fantāzija par telpu, kurā nepastāv vara, palika izirstam tējas nama tumsā. Pavadīju Muromeki un Liuhalu līdz vārtiem, un nezināju, vai nupat biju apkalpojusi draugu vai ienaidnieku.

Šajās dienās, kas ieskāva vasaras vidu, dienās, kad ūdens slepus plūda no fjella uz tējas meistara namu un cieminieki atrada nebeidzami daudz veidu, kā to nogādāt uz savām mājām - zem krekliem un svārkiem, ratiņos ierīkotos slepenajos nodalījumos, nobēdzinātus starp nederīgiem kokmateriāliem, mēbelēm un drānām, kuras es itin kā pārdevu vai sūtīju labošanai, un tā tālāk -, katru sev atlicināto brīdi aizvadīju aiz savas istabas aizdarītajām durvīm, kur pētīju kartes un pierakstus. Pētīju vietu nosaukumus, pētīju ceļus un minēju to iz-braucamību, mērīju atstatumus, meklēju ziņas par apvidu un rēķināju laiku, kādā heliratos varētu aizbraukt no vienas vietas uz citu. Veselu nedēļu skaitīju stundas un dienas, kas paietu ceļā uz Zaudētajām zemēm un atpakaļ, rēķināju heliratos ietilpināmo ūdens un pārtikas daudzumu un to, kā kravas svars palēninās pārvietošanos. Ieslodzīju lukturi sauju kvēlmušu un sāku tām mest augļu gabaliņus, lai redzētu, cik ilgi tās izdzīvo un ražo gaismu, ja netiek atbrīvotas.

Beidzot, mākoņainā dienā, kad no vasaras vidus jau bija pagājusi puse mēneša, izstāstīju par savu plānu Sanjai.

Sēdējām uz spilveniem viņas darbnīcā uz grīdas. Man klēpī bija atvērta piezīmju grāmata. Pa tīkla sienu no grīdas līdz griestiem un atkal atpakaļ spindzēja slazdā iekritusi liela muša. Sanja lika agrāko

laiku ierīcē sudrabkrāsas ripu, uz kuras bija uzzīmēts skaitlis septiņi. Pārējās sešas bija saliktas kārbā, kur tās glabājām. Šī bija vienīgā, kuru vēl nebijām noklausījušās līdz galam.

- Sanja, - es uzsāku, - vai tu esi domājusi, kā Zaudētajās zemēs izskatās tagad?

- Kāpēc lai būtu? - viņa vaicāja un aizspieda ripas padziļinājuma vāku. Paraustīju plecus, taču neatbildēju. Viņa pacēla skatienu un blenza uz mani. Viņas acis sašaurinājās. - Tu taču to nedomā nopietni, - viņa teica.

- Kāpēc ne? - Varbūt arī pati tikai tobrīd apjautu, cik nopietni to domāju. Izņēmu no somas līdzpaņemto karti.

- Noria, - Sanja teica. - Tev nav nekā cita, izņemot dažas pagātnes druskas. Pat ja ekspedīcija būtu bijusi īsta, mums nav visa viņu ziņojuma. Pat ja Zaudētajās zemēs bija tīrs ūdens Krēslas gadsimtā, nav nekādas garantijas, ka tas tur ir joprojām. Un kā tu tur vispār nokļūtu?

- Pa ceļiem. - Atvēru karti, kurā biju iezīmējusi iespējamo maršrutu. - Rovaniemi atrodas uz Zaudēto zemju robežas. Domājams, spēšu sagādāt heliratus, lai vieglāk līdz turienei nokļūt. Es pētu kartes un vecas grāmatas, un pierakstus. Sekoju ziņām. Esmu visai pārliecināta, ka uz ziemeļiem no Rovaniemiem pāri robežai ved vairāki neapsargāti ceļi. Agrākās pasaules ceļi bija lieli un labi būvēti, tie bija paredzēti ātriem transportlīdzekļiem. Varu galvot, ka daudzi no tiem joprojām ir izmantojami, jo tur dzīvo cilvēki, pavisam netālu no Zaudēto zemju robežas. Jansona ekspedīcija izmantoja agrākos ceļus, mēs varam izmantot to pašu maršrutu, ko vi...

- Mirklīti, - Sanja pārtrauca. - Tas ir kā - mēs?

Aptvēru, ka esmu runājusi nedomājot. Nosarku.

- Iedomājos, ka tu varbūt gribētu braukt līdzi, - apmulsusi murmināju.

Sanja raudzījās uz mani, un es sapratu, ka nevienu brīdi nebiju iztēlojusies, ka es varētu braukt viena. Visās manās iztēles ainās viņa

bija kopā ar mani, lasot karti, meklējot virzienu pēc zvaigznēm, kāpjot pa kalna nogāzi un plecu pie pleca ar mani pētot alas. Nebiju nopietni apsvērusi nedz iespēju, ka varbūt viņa nemaz negribēs braukt, nedz arī to, ko es darīšu, ja mana vienīgā iespēja būs braukt vienai.

- Noria, - Sanja teica, un viņas seja bija maiga, par spīti viņas vārdiem. - Kā gan es varētu braukt? Māte un tēvs, un Minja šeit bez manis neiztiks. Es nevaru viņus atstāt. Turklāt apsargāti tiek visi ceļi. Kā es tiktu kaut vai līdz Rovaniemiem, un kur nu vēl tālāk? Man nav viltotas komunikatorpases kā tev.

-Tu teici, ka varbūt spētu uzlauzt citu komunikatoru, - es atgādināju.

- Varbūt, - Sanja nopūtās. - Tavā plānā ir pārāk daudz “varbūt”. Un pat,/><»/ja mēs kaut kā nokļūtu līdz Zaudētajām zemēm, bet ūdens tur nemaz nebūtu? Tad viss būtu pagalam.

- Es zinu, ka tur ir ūdens, - es teicu. - Tur jābūt.

Sanja nepadevās.

- Un, pat ja būtu, - viņa teica. - Ko tad?

Zināms, viņai bija taisnība. Pat ja mēs atrastu ūdeni - es atrastu, pie sevis izlaboju -, man nebūtu ne mazākās iespējas to atgādāt līdz ciemam. Cik daudzi no ciema būtu gatavi doties uz svešu vietu ūdens dēļ? Un, pat ja daļa no cieminiekiem būtu pietiekami izmisuši, lai meklētu jaunu apmešanās vietu, Zaudētās zemes bija aizliegtā, nepieejamā zona. Vienam vai diviem tas vēl varētu izdoties, taču, jo vairāk būtu braucēju, jo grūtāk tas kļūtu.

Man šķita neizturami atteikties no plāna, kas bija meklējis savu veidolu nedēļām un mēnešiem, taču varbūt es būtu gatava mēģināt, būtu varējusi to apbedīt zem neiespējamības un lēnām aizaugt no tā prom, ja šī diena būtu izvēlējusies citu virzienu, ja toreiz nebūtu noticis tas, kas notika tālāk.

Sanja ieslēdza agrāko laiku ierīci. Ripa savā nodalījumā sāka griezties, un vīrieša balss minēja datumu, kuru biju pierakstījusi jau agrāk.

Tā runāja par pētījumu rezultātiem un laikapstākļiem. Skatījos savās piezīmēs, un, kad ierakstā nonācām līdz vietai, kuru agrāk nebijām klausījušās, sāku pierakstīt viņa vārdus. Kad ar jauno tekstu bija piepildīta puse lapas, balss piepeši pusvārdā pārtrūka. Atskanēja knakšķis, pēc tam dūkoņa, un tad no skaļruņiem atskanēja sievietes balss. Tā teica: - Vēl viens mēģinājums. Nils, ja tu šo dzirdi, pieņem manu atvainošanos, ka rakstu pa virsu tavam žurnālam, taču šis ir kas svarīgāks. - Sieviete ieturēja pauzi.

Paskatījos uz Sanju un redzēju, ka arī viņa šo balsi pazinusi. Pēdējā laikā visu savu uzmanību tik ļoti biju veltījusi Jansona ekspedīcijas maršrutam, ka man teju bija aizmirsusies sieviete, kuras stāsts aprāvās pirmās ripas beigās. Citās ripās tās nebija. Taču šī neapšaubāmi bija tā pati balss, un satraukums manī svaidījās kā zivs tīklā. Aiza starp Krēslas gadsimtu un šo brīdi negaidot bija aizvilkusies, un es aizturēju elpu, kad telpā ieplūda nākamie sievietes vārdi.

- Grūti saprast, ar ko sākt, - sieviete ripā teica. - Vēsturei nav ne sākuma, ne gala, ir tikai notikumi, kam ļaudis piešķir stāstu veidolu, lai saprastu tos labāk... Un, lai stāstu varētu izstāstīt, ir jāizvēlas, ko atstāt nestāstītu.

Sieviete turpināja runāt, un mēs klausījāmies, un visi tic vārdi, kas nebija viņas, mūs pameta. Arā debesis aizsedza mākoņi, tomēr debesis aiz tiem bija dziļas vasaras krāsā, kaut arī mēs tās neredzējām. Zāle auga, ļaudis elpoja, pasaule griezās. Taču iekšā, šajā darbnīcā, šajos vārdos viss mainījās: mainījās tas, ko mēs zinājām, mainījās tas, ko jutām, mainījās kā jūra, kas uzbango un aprij ielas un namus, un neatkāpjas, neatdod atpakaļ, ko ņēmusi.

Kad ripa pēdīgi šķetināja telpā tukšu klusumu, elpa man krūtīs nevaldāmi kārpījās. Kaut kas bija izkustējies no vietas manī un mūsos, un, paskatoties ārā, jutos tā, itin kā pirmo reizi būtu atvērusi acis un ieraudzījusi visu asāk: robaino akmeni pagalma vidū, nokaltušā krūma dzeloņainos locekļus, satrūkušo zirnekļa tīklu uz durvju eņģes.

Kad klusā telpa ap noslēpumu reiz iesprēgājusi, atjaunot to vairs nav iespējams.

- Vai tu domā, ka tā ir patiesība? - Sanja pēdīgi vaicāja. Viņas balss bija trausla un lūstoša, un saplaisājušais Visums neatkāpās no mums, tas gulēja dziļš un neaizraidāms kā okeāns. - Viss, ko viņa teica?

- Domāju gan, - es teicu. - Domāju, ka tā ir patiesība.

- Es arī, - Sanja teica.

Viņa izslēdza agrāko laiku ierīci. Ripa griezās lēnāk un pēdīgi apstājās. No visiem man zināmajiem klusumiem šis bija smagākais un neizbēgamākais: nevis noslēpumu, bet zināšanas klusums.

Tovakar, kad māja bija tukša un dārzs kluss, un uz ceļa neviena nebija, devos uz avotu viena pati. Saule skārās pie horizonta, taču nenogrima aiz tā, un vasaras nakts bija gaišāka nekā ziemas vidus dienas.

Kvēllukturis atblāzmojās uz fjella tumšajām akmens sienām. Kad pietuvināju gaismu ūdens līmenim, ieraudzīju to, ko biju nojautusi jau ilgāku laiku.

Ūdens līmenis bija krities. Vēl ne bīstami tālu, taču tas nepārprotami bija zemāks.

Klints sienas baltā zīme zem ūdens līmeņa gailēja kā liela, akla acs, spožāka nekā jelkad agrāk.

15. nodaļa

Pacēlu kukaiņu cepures malu, ar saņurcītu lupatu noslaucīju pieri un iedzēru lāsīti no maza ūdensmaisa. Kad cepures malu atkal nolaidu, man apkārt šaudījās bars tumšspārnainu dunduru. Lai tos aiz-tramdītu, pavicinājos ar lupatu. Spiedīgais gaiss līmēja drānas klāt pie ādas. Vasara bija sasniegusi savu sviedrējošo kodolu, un duļķaini šķidrā saule izstrāvoja tveici, iegrimusi aiz mākoņu kārtām. Man bija izdevies tikai viens maiņas darījums, kaut gan biju stāvējusi tirgū jau vairākas stundas. Smagais, uz grīdas turamais ventilators bija izrādījies noderīgs maizniekam, kurš pretī bija devis divus ar muguras siksnām apgādātus maisus kaltētas maizes. Zināju, ka ventilators būtu bijis arī vairak vērts, taču šī acīmredzot bija augstākā cena, kādu pašlaik ciemā kāds par to būtu gatavs maksāt. Man bija vajadzīgs viegli pārvadājams, ilgi uzglabājams ēdiens, tāpēc visā visumā šī maiņa nebija slikta.

Manas tirgotavas priekšā apstājās īsa auguma vīrs ar platiem kauliem, kura smilškrāsas mati bija gandrīz nogājuši. Spēju uzminēt viņa domas, kad viņš ar žulgani pelēkajām acīm uzlūkoja priekšmetu kolekciju, ko mājās biju savākusi: pāris ar kokgriezumiem rotātu krēslu, kas viņa dzīvojamā istabā izskatītos pārāk grezni, dažas agrākās pasaules grāmatas, ko viņa mājās nevienam nebūtu laika lasīt, tējas servīze un daži šķīvji, ko viņam būtu grūti piepildīt. Ilgāk viņš skatījās

tikai uz sandalēm - divi pāri bija tēva, vienas - mātes atstātās. Vīrietis salīdzināja zoļu lielumu ar saviem nodilušajiem apaviem, taču tad, šķiet, nolēma, ka nav ieinteresēts šādā darījumā.

- Vai tie rati ir pārdošanā? - viņš vaicāja un norādīja uz helipēda piekabi, kurā biju izlikusi daļu no traukiem.

- Nē, tie ir vienīgie, kas man ir, - es atbildēju.

- Zel. Par to es būtu piedāvājis zilo lotosu vai pīpeslapu, - vīrietis noteica, atvadām pamāja un gāja savu ceļu.

Noskaņa tirgū šodien bija gandrīz mierīga. Biju redzējusi tikai divus kareivjus, un arī tie paši vienaldzīgā paskatā balstījās pret mājas sienu laukuma malā, dzerot no maisiem dzintarkrāsas šķidrumu. Daži bērni uz zemes spēlēja madžongu ar nodilušām plastmasas plāksnītēm, kāds aiz būdiņu nelīdzenā pužļa staipīja akordeonu, un Ninias māsa Tamāra mazu gabaliņu tālāk, ejas pretējā pusē, tirgoja rotaslietas un matu sprādzes. Man šķita savādi, ka sievietes joprojām vēlas rotāt matus. Kad biju par to ieminējusies Sanjai, viņa teica: - Cilvēki turas pie tā, pie kā pieraduši, tik ilgi, cik spēj.Tas ir vienīgais veids, kā izdzīvot.

Redzēju starp nojumēm pazibam zilu uniformu.Та tuvojās, un tad izšķīru pazīstamu seju. Majors Bolins mani ievēroja, kad bija iegriezies ejā, pie kuras biju novietojusi savu galdu, un nāca taisni pie manis. Viņa smagie zābaki laukumu sedzošajās smiltīs atstāja dziļus rakstus precīzām malām.

Bolins apstājās manas tirgotavas priekšā. Paklanījos viņam, un viņš paklanījās pretī.

- Noria, - viņš teica. - Vaicāju ciema iedzīvotājiem, kur tevi var atrast. - Viņš paraudzījās visapkārt un tad pazemināja balsi. - Saņēmu tavu ziņu.

- Vai jūs vēlētos tēju, major Bolin? - es vaicāju.

Viņš pamāja. Rādīju, lai viņš atnāk aiz manas tirgotavas. Uzmetu audumu pāri letei, lai apsegtu preces, un aizmugures sienas aizkaru atstāju šķirbā, lai redzētu, ja kāds nāktu iepirkties. Aiz aizkara pasniedzu

Bolinam soliņu un pati apsēdos uz otra. Ielēju gan viņam, gan sev tveicē uzsilušu tēju no ūdensmaisa. Aizdedzu sīvi smaržojošu vīraku, lai tas atbaidītu kukaiņus, taču dunduri tikpat dzindzinājās mums apkārt, kad pacēlām kukaiņu cepures, lai iedzertu tēju.

- Kā tev klājas, Noria? - Bolins jautāja un iemalkoja tēju. Viņa sejas āda bija papīra sausumā, viņa kustības lēnākas, nekā atcerējos.

-Tieku galā, - es teicu.

Bolins paklusēja, skalināja tēju savā māla tasītē, izskatījās iegrimis domās. Pēdīgi viņš teica: - Varu tev palīdzēt, taču nespēšu to izdarīt bez maksas. I Ielirati tagad ir dārgi, jo sevišķi, ja vēlies, lai neviens nebrīnās, kam tie vajadzīgi. - Viņš pacēla acis, un es aiz viņa vārdiem sadzirdēju skali neizteiktu jautājumu.

- Man tie vajadzīgi, lai varētu braukt pārdod mantas arī ārpus ciema, - es teicu. - Zinu, ka Kūsamo un Kuolojervos vērtīgām mantām būs vairāk pircēju. Prasmīgs pārdevējs var tikt pie labas peļņas.

Bolins vērīgi uz mani paskatījās, un es cerēju, ka viņš domā to, ko ar nolūku biju atstājusi nepateiktu: melnā birža, retās lietas, par kuru atrašanos tējas meistara namā viņš zināja, jo bija palīdzējis maniem vecākiem daļu no tām sagādāt.

- Vai tu esi pārliecināta, ka risks ir cenas vērts? — viņš vaicāja.

-Tējas viesu pašlaik nav pārāk daudz, un arī no tiem pašiem vien

retais maksā tikpat labi kā agrāk.

Bolins apdomājās un tad teica: - Esmu dzirdējis, ka Kuolojervos melnā birža tiek uzraudzīta mazāk nekā Kūsamo. Ar to es, protams, negribu teikt, ka tevi tas varētu interesēt.

- Cik daudz? - es vaicāju, vienlaikus apsveikdama sevi par izdošanos.

Bolins, nepiecēlies no soliņa, paliecās uz priekšu un iezīmēja smiltīs piecciparu skaitli. Tas bija lielāks, nekā biju gaidījusi, tomēr man pa kabatai.

- Skaidrs, - es teicu. - Kad jums vajadzīga samaksa?

- Iepriekš, - Bolins atbildēja. - Varu kādu rit aizsūtīt pēc naudas uz tavām mājām.

- Nē, būs labāk, ja atnesīšu to uz tirgu. Vai esat ar mieru?

Bolins pamāja.

- Es gādāšu, lai neviens nespēj atrast sakarību starp ratiem un mani, - viņš klusu teica. - Gaidu no tevis to pašu.

Viņš izdzēra savu tēju un nolika tasīti smiltis līdzās soliņa kājai. Līnijas viņa sejā bija dziļas, un tās padziļinājās vēl vairāk, kad viņš ierunājās.

- Šī ir pēdējā lieta, ko varu izdarīt tavā labā. Tas tev droši vien zināms.

-Jā, - es atbildēju.

Atvadoties Bolins mazliet pielieca galvu. Es paklanījos pretī. Kad viņš gāja prom, pa tasītes sānu līda skudru lente, iekārojot dibenā palikušās šķidruma lāses. Ar sandales purngalu dzēsu nost Bolina uzzīmētos skaitļus, līdz tai vietā bija tikai gluds smilšu laukums.

Pēcpusdiena sniedzās uz vakara pusi, un ļaudis pamazām sāka vākt kopā savas tirgotavas un preces. Noņēmu aizkaru audumu no balstiem un salocīju. Sakārtoju savas preces piekabē, ieliku pie tām maizes maisus, un, kad viss bija savās vietās un biju apsējusi siksnas, lai tās saturētu kravu, devos ar helipēdu uz tējas meistara namu. Braucu garām ādas brūniem snaudošiem dārziem, veselības centra logiem, kas tukši blenza, un ļaudīm, kuri atgriezās no tirgus. Iztālēm redzēju zemu sarkanu ķieģeļu namu, uz kura durvīm bija koši zils aplis. Tas bija pagaidām pēdējais ciemā iezīmētais ūdensnozieguma nams. Aplis uz durvīm bija parādījies pirms piecām nedēļām. Nogriezos uz apkārtceļa, lai nevajadzētu braukt tieši garām iezīmētajām durvīm.

lelmalēs man vairāk nekā vienu reizi acis iekrita uz auduma uzzīmēti plakāti, kas solīja atlīdzību ūdensnoziedznieku uzrādītājiem. Pie viena no plakātiem stāvēja par mani gadu jaunākais maiznieka dēls,

kuru atcerējos no ciema skolas. Toreiz viņš bija viens no klases ātrākajiem skrējējiem, vienmēr nevainojami ģērbās un saņēma viduvējas liecības. Tagad viņš bija zilā uniformā un rakstīja uz plakāta jaunu, paaugstinātu atlīdzības summu. Mazu gabaliņu tālāk bija otrs plakāts, kura krāsa vēl blāvi spīdēja no mitruma. Ja viņš ir armijas algu sarakstā, es nodomāju, tas izskaidrotu, kāpēc maiznieka ģimene joprojām var atļauties mainīt maizi pret ventilatoriem.

Mājās izdarīju ko tādu, no kā nedēļām ilgi biju izvairījusies.

Atvēru koka kārbiņu, kuru glabāju savas istabas grāmatplauktā, un izņēmu to komunikatoru, kuru bija atsūtījusi māte. Agrāk nebiju to izmantojusi. Par spīti mātes aizliegumam, biju viņai dažas reizes aizrakstījusi no vecā komunikatora. Ne ar vārdu nebiju minējusi otru, viltoto, komunikatoru, taču man bija gribējies, lai viņa zina, ka, par spīti karam un apstākļiem ciemā, man klājas labi. Atbildi no viņas nebiju saņēmusi, tāpēc nezināju, vai manas ziņas sasniegušas mērķi. Tagad man tomēr bija jāpaziņo savs lēmums.

Uzliku pirkstu uz komunikatora ekrāna un gaidīju, līdz displejs izgaismojās un parādījās Aino Vanamo vārds. No priekšnama atnesu komunikatora zīmuli un ziņas laukā ierakstīju: Esmu nolēmusi uzturēties ciemā līdz mēnessgriežiem. Nākamajā dienā pēc mēnessgriežu svētkiem došos ceļā uz Sjiņdziņu. Kad zināšu ierašanās dienu, paziņošu. Aino.

Nosūtīju ziņu, izslēdzu komunikatoru un iebāzu atpakaļ koka kārbiņā. Zināju, ka meli, kurus nupat biju uzrakstījusi, nav tā atbilde, ko viņa bija gaidījusi.

Nākamajā dienā agrā pievakarē pie manas tirgotavas apstājās jauna sieviete armijas virtuves zilajā tērpā.

- Noria Kaitio? — viņa jautāja.

Pamāju. Sieviete man pasniedza aizzīmogotu vēstuli.

- Šī ir no majora Bolina, - viņa sacīja. - Viņš teica, ka jūs zināt, kas no jums tiek sagaidīts pretī.

Izvilku no somas aizzīmogotu pasta aploksni, kurā bija nauda.

- Viņš atsūtīja arī ziņu, - viņa teica, pieliecās tuvāk un pieklusināja balsi. - Svētdien pirms pusnakts.

- Svētdien pirms pusnakts, - es atkārtoju. Pašlaik bija ceturtdiena. Sieviete pamāja, uz papēžiem apmetās riņķī un devās prom. Kad viņa bija nozudusi, aizgāju aiz tirgotavas un pametu skatienu visapkārt, lai pārliecinātos, ka neviens man nepievērš uzmanību. Zem blakus esošās tirgotavas nojumes, atbalstījusies pret sienu, snauda veca sieviete, abi iepriekšējā dienā redzētie bērni zīmēja smiltīs. Salauzu zīmogu un izvilku ārā aploksnes saturu. Uz papīra bija uzzīmēta karte, kurā ar krustiņu bija atzīmēta vieta ārpus ciema, Mirušā meža malā.

Vēstnese man bija izstāstījusi - kad, taču tagad zināju arī - kur.

Svētdien uz Mirušo mežu devos laikus pirms pusnakts, jo ceļš bija garš. Ūdenīgi zilajās debesīs šūpojās saules naksnīgais blāzmojums, taču no zemes ēnām manī iestrāvoja aukstums, tas ielīda kaulos un ieskaloja manī trīsas. Es nezināju, ko gaidīt. Man nebija citas iespējas kā paļauties uz Bolinu.

Ciems bija kluss. Gāju pa apkārtceļu gar fjellu, jo baidījos uzskriet virsū kareivjiem. Gaisā kā pamestas ēnas līgojās dūmakaini tumši kukaiņu mākoņi. Tie uz brīdi pajuka, pačibēja uz visām pusēm, kad gāju tiem cauri, un tad atkal sablīvējās čumošās kolonnās, kas aizmigloja ainavu, - kā no akmeņu apakšas izkāpuši mūžseni gari vai apraktas atmiņas, kas kļuvušas saredzamas. Akmeņi zem maniem fjella apaviem zvāļājās un klusu šņirkstēja cits pret citu.

Mirušajam mežam reiz bija nosaukums Leknais mežs. Nosaukums lika iedomāties tumšas, vēja kustinātas lapas un zaļumu, kas ir tik sulīgs un mīksts, ka to var sajust ar ādu. Toties vēl senāk, kad šādam leknumam vārdi nebija vajadzīgi, jo tas šajā apvidū bija pašsaprotams, mežam nosaukuma nebija vispār, tā tēvs bi ja stāstījis. Tagad tā kailie

stumbri un zari pret debesīm izlocījās smilšaini sausi un bezkrāsaini kā pāri ainavai noausts zirnekļa tīkls vai tajā par gūstekņiem kļuvušo kukaiņu dobās čaulas. Dzīvība tajos vairs necirkulēja, to dzīslas bija kļuvušas trauslas un salūzušas, to miesa sastingusi kā aizmirstas valodas burti, nu jau gandrīz neizprotamas zīmes tam, kas reiz bija bijis. Daļa stumbru bija nokritusi zemē, kur tie gulēja apklusināti, apstādināti.

Gāju pa kartē iezīmēto taku, līdz nonācu vietā, kas bija atzīmēta ar krustiņu. Tuvojos tai piesardzīgi, nedroša par to, kas mani gaida. Ieklausījos.

Nedzirdēju neko citu, izņemot meža kluso grimšanu, vēju, kas ķērās bezlapu zaros, un stumbru kluso čīkstoņu, vērstu pret zemi.

Pagāja mirklis, pirms atradu, ko meklēju. Helirati bija paslēpti prasmīgi. Ja es nezinātu, ka jāskatās, nebūtu tos ieraudzījusi. Tie bija iedzīti zemā alā un paslēpti zem skrandaina jūraszāļu pārklāja zemes krāsā un zem sausiem zariem. Jutos apmierināta, pamanot, ka ceļš, pa kuru tie acīmredzot bija atvesti, sākas labu gabaliņu tālāk. Tas nozīmēja, ka rati ir pietiekami labi arī sarežģītākam apvidum. Pacēlu jūraszāļu pārklāju un aplūkoju ratus. Neko daudz par heliratiem nezināju, taču izskatījās, ka šie ir jaunāki un labākā stāvoklī nekā Jukaras rati. Uz sāniem bija skrambas, un riepas rādījās mazliet padilušas, taču saules paneļi un soli bija veseli. Strāvas atslēga bija atstāta slēdzenē. Uzklāju pārklāju atpakaļ. Gāju pa šauru taciņu, līdz tā pievienojās mazliet platākam smilšu ceļam, kas veda uz ciemu. Ceļš bija slēgts ar pussatrūdējušu bomi un lieliem akmens bluķiem. Raugoties no pretējā virziena, izskatījās, ka tas nav izmantots gadiem. Riepu nospiedumi nebija manāmi: Bolins bija turējis solījumu, ka sadzīt ratiem pēdas nebūs viegli. Tomēr kāds zināja, ka rati atrodas šeit, un, jo ātrāk es tos aizvedīšu prom, jo labāk.

Biju ilgi domājusi, kur heliratus glabāt. Pats vienkāršākais būtu tos paslēpt tējas meistara namā, taču negribēju riskēt ar to, ka ūdens

patruļa tos atrastu, pielādētus pilnus ar ēdienu un ūdeni, nepārprotami sagatavotus garākam ceļojumam. Tāpēc biju nolēmusi tos paslēpt netālu no plastmasas kapa zem vecā tilta. Plastmasas kaps plūda pāri malām, jo ļaudis bija atstājuši savus vecos krāmus arī ap to, un tiltapakšas atvere bija gandrīz aizdambēta ar zemi un atkritumiem. Pa gabalu skatoties, nebija iespējams saredzēt, ka tur ir tukšs dobums. Vietu bijām atradušas kopā ar Sanju pirms dažiem gadiem. Ja kāds arī patrāpītos pie tilta un ieraudzītu heliratus, atradums būtu anonīms, tos nebūtu iespējams ar kādu sasaistīt. Ļaunākais, kas varētu notikt, būtu ratu zaudēšana. Nogādāt uz ratiem ēdienu un ūdeni būs sarežģītāk, taču, piegādājot pa mazumiņam vienā reizē, man tas būtu pa spēkam.

Atradusi vietu, kur rati bija ievesti mežā - bomi bija iespējams pārvietot, un ar sausa zara palīdzību man izdevās pastumt pie malas vienu no bluķiem -, es gāju pie tiem atpakaļ. Man bija jāgaida līdz rītam, kad spēku zaudēs komandantstunda, un jāizmanto iespējami nomaļi ceļi. Ceļš uz izgāztuvi bija grūti izbraucams, taču tas nozīmēja, ka nav liela riska tapt pamanītai.

Apsēdos uz šņirkstoši sausās zemes un ieklausījos, kā ap mani sabiezē pats nekustīgais nakts kodols.

To, ka pazudis uzlauztais komunikators, pamanīju no rīta, atgriezusies mājās. Atvēru koka kārbu, lai pārbaudītu, vai māte man atbildējusi, un tūlīt pamanīju, ka komunikators neatrodas tur, kur biju to atstājusi - uz plastmasas kapos paņemtajiem priekšmetiem. Sirds smagi noslīdēja vēderā. Centos atcerēties, kad pēdējo reizi komuni-katoru biju turējusi rokā un ieslēgusi. Iepriekšējā rītā? Vienu dienu pirms tam? Nebiju pārliecināta. Dažu pēdējo dienu laikā pie manis pēc ūdens bija bijuši daudzi cieminieki. Pieaugušie lielākoties negāja tālāk par virtuvi, taču sievietēm līdzi bija bērni, kuri kā jau bērni savā nodabā klīda pa istabām. Mana pirmā doma bija, ka kāds no viņiem

iegājis manā istabā, atradis koka kārbiņu un bez atļaujas paņēmis ko-munikatoru. Principā tas bija iespējams. Centos atcerēties, vai varētu būt tā, ka esmu atstājusi komunikatoru kaut kur citur. Meklēju virtuvē. Meklēju dzīvojamā istabā. Meklēju aiz grāmatplaukta un zem gultas, un starp grāmatu kaudzēm, un apģērbu kabatās, velti.

Negribēju domāt par briesmīgāko iespēju: komunikatoru nav aiznesis kāds no bērniem, un tas nav noticis netīšām.

Pēcpusdienā atnāca Sauja. Slaucīju tējas nama verandu, un nebiju runīgā noskaņojumā.

- Man ar tevi jārunā, - viņa teica un paskatījās visapkārt.

- Šeit neviena cita nav, - es sacīju un atbalstīju slotu pret tējas nama sienu. Bija tādas lietas, par kurām runājām tikai savā starpā, un tādas, par kurām nerunājām vispār. Piemēram, tas, ko pēdējā ripā bija stāstījusi sievietes balss. Prātoju, vai viņa tagad vēlas runāt par to.

Sanja paraudzījās man acīs.

- Gribu doties tev līdzi, - viņa teica.

- Uz avotu es tagad neiešu vairākas dienas, - sacīju un gāju uz māju.

- Es nedomāju avotu. - Viņas vārdi izklausījās neparasti smagi. Apstājos un pagriezos, lai uz viņu paskatītos. Sanjas seja bija saspringta, itin kā viņa aizturētu skumjas vai aizrautību. - Es ilgi domāju, - viņa teica. - Gribu kopā ar tevi doties uz Zaudētajām zemēm. Māte un tēvs, un Minja tagad jau tiks galā, jo Minja ir veselāka un māte atkal spēj strādāt. Vai es drīkstu braukt?

Gribēju apkrist viņai ap kaklu, tik ļoti priecājos, ka viņa tomēr piedalīsies manos sapņos, ka beidzot mēs būsim pavisam īstas pasaules apceļotājas, par kādām bi jām sevi iztēlojušās bērnības rotaļās. Tomēr plānos bija parādījies negaidīts sarežģījums.

- Protams, es gribu, ka tu brauc man līdzi, - es teicu. - Taču ir pazudis mātes sūtītais komunikators. Nezinu, kur es to esmu nolikusi. Baidos, ka to kāds nozadzis. Man nav viltotās komunikatorpases...

Sanjas bālajā sejā ielija pietvīkums, un viņa nemierīgi sagrozījās.

- Noria, - viņa teica, - man tev jāatzīstas. - Viņa iebāza roku somā un izvilka manu komunikatoru. - Piedod, ka es neko neteicu. Gribēju tevi pārsteigt. - Viņa sniedza uzlauzto komunikatoru man, un es klusēdama to paņēmu. Jutos atvieglota, jo komunikatoru nebija aiznesis neviens no cieminiekiem, un dusmīga, jo viņa bija to aiznesusi, neprasot atļauju, tāpat jutos mazliet noraizējusies, jo viņai bija izdevies to paņemt, man nemanot. Ieslēdzu komunikatoru.

- Neraizējies, tam nekas nav noticis, - Sanja teica. Viņa atkal iebāza roku somā un izvilka ārā otru komunikatoru, mazliet vecāku un cictušāku. - Paskaties. - Viņa nostājās man blakus un uzlika savu pirkstu uz ekrāna. Displejā iedegās papīrbalta gaisma, un pēc brīža parādījā vārds: Ļumi Vanamo. Kā dzimšanas vieta bija norādīti Ro-vaniemi un kā dzimšanas laiks - vairāk nekā gads pēc Aino Vanamo dzimšanas dienas.

-Tu piedzimi Sjiņdziņā, - Sanja teica.-Taču mūsu vecāki, Outi un Kajs Vanamo, tolaik jau bija nolēmuši braukt no turienes atpakaļ uz savu dzimto pusi Rovaniemiem. Viņi pārcēlās uz turieni pāri visam kontinentam, kad tu biji pavisam maza, un es piedzimu tikai gadu vēlāk. Pēc tam, kad mūsu vecāki bija gājuši bojā nelaimes gadījumā, kas notika aļģu plantācijā, mēs pēdējos trīs skolas gadus nodzīvojām Kūsamo pie radiem, un tagad no turienes atgriežamies savu mirušo vecāku mājās, kas atrodas ciemā netālu no Rovaniemiem. - Viņa atrāva skatienu no komunikatora un uzsmaidīja man.

- Nemaz nav slikti, — es atzinīgi teicu. Sanja paraustīja plecus.

- Es jau biju izskaitļojusi divas iespējas, kā varētu notikt uzlaušana. Tavs komunikators man bija vajadzīgs, lai pārbaudītu, kura no tām ir pareizā. Daudz laika tas galu galā neprasīja. - Viņa izslēdza savu komunikatoru. - Pats sarežģītākais bija tikt pie lietota komunikatora.

- Tu esi ģeniāla, - es teicu.

- Nē. Vienkārši ziņkārīga, un strādāju tā, ka pirksti asiņo, - viņa teica. - Nu, kad mēs brauksim?

Kad viņa vēlāk pārbaudīja komunikatora iestatījumus, raudzījos uz viņas pirkstu kustībām un viņas sejas koncentrēto izteiksmi, aiz kuras man neizdevās ieskatīties. Komunikatoru viņa no manas istabas bija iznesusi slepus, taču es vēlējos aizpildīt vietu, kas manī bija radusies šaubām. Izstāstīju visu par plānu, par heliratiem un vietām, uz kurām gribēju braukt. Kā sapnī spēju sajust uz ādas plūstošo ūdeni, kas dzidrs un neapstādamies mūs gaidīja, nu jau gandrīz sasniedzams. Nekam citam nebija nozīmes.

Nejautāju, kas viņai bija licis pārdomāt, un viņa nestāstīja.

16. nodaļa

Sarkanā ķieģeļu nama iemītniekiem nāves sods tika izpildīts dienā, kad viss bija gatavs mūsu aizbraukšanai, divas nedēļas pēc tam, kad biju sagādājusi heliratus. Es to neredzēju. Redzēju rūsas brūnus plankumus uz pagalma celiņa un ārā iznestās mēbeles. Pavisam īsi, iztālēm redzēju durvis, kurām šķērsu pāri uznaglots dēlis pāršķēla zilo apli.

- Neskaties, - Sarija teica, tomēr es skatījos un pēc tam vēlējos, kaut nebūtu skatījusies. Tā mēs tagad rīkojāmies: centāmies novērst skatienu no lietām, kas notika, un pēc tam, kad mums tas tomēr neizdevās, centāmies dzīvot, itin kā nebūtu tās redzējuši. Tikmēr šīs lietas saglabājās mūsos, iemājoja zem ādas, krūškurvja dunošajā, tumšsarkanajā izplatījumā, kur to cietās šķembas skrāpēja mīksto, mitro sirdi. Iedama pa ielu, spēju saskatīt, kā ļaudis nēsā šos skatus līdzi: paglabātus, taču ne tik dziļi, lai tie nemestu domu pēdas pāri viņu sejām, pārvēršot tās kā lēnām aizslīdoša gaisma.

Bijām ceļā uz plastmasas kapu. Debesis bija balts un pelēks, un blāvi zils dūmakas mūris, kas mainījās kā jūra, taču es nepratu pateikt, vai tās grasās noslēgties vētrai vai atvērties kailai gaismas straumei. Manā somā gulēja sudrabkrāsas ripas.

- Mums vajadzētu tās paslēpt, - Sanja bija teikusi. - Tādā vietā, kur neviens nezina meklēt, bet kāds var atrast. Tie, kas savu stāstu

ierakstīja, gribēja, lai kāds uzzina. Viņi apjauta, ka tas varētu pārmainīt visu, ko cilvēki zina par naftas kariem un agrāko pasauli. Mums vajadzētu dot tādu pašu iespēju citiem. Drošības pēc.

Sapratu, ko viņa domā. Mēs nebijām pateikušas skaļi: ja mēs ne-atgriezīsimies. Taču domājusi par to biju, un jutos pārliecināta, ka arī viņa bija.

Gājām pāri plastmasas kapam, kur zem sandaļu biezajām zolēm krakšķēja trauslo lūžņu dobie kauli. Nonācām pie agrākās pasaules transportlīdzekļa mūžvecā vraka, netālu no vietas, kur biju atradusi pirmo sudrabkrāsas ripu un, domājams,Jansona ekspedīcijai piederējušo saplīsušo agrāko laiku ierīci.

Biju ielikusi ripas tajā pašā metāla kastē, kurā tās atradās avotā, un kasti ietinusi nodilušajā audumā un skrandainajā plastmasas gabalā. Izvilku paciņu no somas. Sanja izraka bedri vietā, kur vajadzētu būt transportlīdzekļa aizmugures ritenim, un mēs ielikām ripas tajā. Domāju par sievietes balsi ripās un pie sevis klusām viņai pateicos. Viņa, tējas meistara meita no nepazīstama laika, bija veikusi ekspedīciju ilgi pirms mums un parādījusi, ka tas ir iespējams. Ja nebūtu viņas, es varbūt nekad nebūtu uzdrīkstējusies īstenot savu plānu. Sabēru uz ripām dažādus atkritumus, un mēs apsedzām visu bagātību ar pusirušu plastmasas maisiņu kumšķi. Nekas neliecināja, ka šajā vietā būtu paslēpts kas svarīgs.

Sanja griezās, lai ietu, taču es lūdzu viņu pagaidīt.

Piegāju pie transportlīdzekļa priekšgala un iebāzu roku izrūsējušā instrumentu paneļa caurumā. Izvilku apaļo plastmasas kārbiņu. Tā nebija smaga, un, kad to pagāzu, priekšmeti tajā grabēdami aizslīdēja uz otru pusi.

- Vai atceries šo? - es vaicāju.

Sanjas seja pārvērtās, itin kā tajā piepeši būtu trāpījusi gaisma.

-Biju aizmirsusi! - viņa iesaucās. - Ko mēs šeit noglabājām?

Viņa pienāca tuvāk un pētīja gadskaitli, ko bijām uzrakstījušas uz kārbiņas vāka un kas apzīmēja plānoto atvēršanas dienu.

- Vēl vairāk nekā pēc divdesmit gadiem, - es teicu.

- Mums noteikumos bija punkts, - viņa man atgādināja, - ka nedrīkst atvērt pirms sarunātā datuma, izņemot ārkārtas apstākļus.

- Vai tu domā, ka šie ir uzskatāmi par ārkārtas apstākļiem?

Viņa pasmaidīja, taču aiz šīs izteiksmes saredzēju nopietnību,

kad viņa atbildēja: - Ja šie tādi nav, tad es nu gan nezinu, kas varētu būt.

Paskatījos uz viņu. Viņa uztvēra manu skatienu un tik tikko jaušami pamāja. Viņa paņēma kārbiņu no manis un stingri turēja. Griezu kārbiņas vāku, līdz lakas zīmogs, ko bijām rūpīgi izkausējušas uz tās malas, ieplaisāja un salūza. Vāka iekšpusē bija ierakstīts datums no laika pirms desmit gadiem. Mums bija astoņi gadi, kad bijām savākušas dārgumus šajā laika kapsulā. Pieliecāmies, lai kopīgi izpētītu saturu. Iekšā bija rūsas saēsta slēdzene un atslēga, kas tai nederēja, nodzeltējusi lapa, ko pildīja sīks iespiests teksts - droši vien biju to izrāvusi no kādas mātes grāmatas -, daži gludi akmentiņi un vecas, apskrambātas brilles, kurām viena kājiņa bija salūzusi. To lēcas bija nokrāsotas dažādās krāsās: viena zila, otra sarkana.

- Šīs es atceros, — Sanja teica. - Burvju brilles.

Arī es atcerējos rotaļu, kuru bijām spēlējušas: būdamas pasaules apceļotājas un spiedzes, pārmaiņus bijām ar brillēm ieskatījušās cauri sienām slepenās vietās un stāstījušas viena otrai, ko tur redzam.

- Varbūt mums vajadzētu kaut ko paņemt līdzi? - es ierosināju. - Veiksmei?

- Pat grams lieka svara palēnina pārvietošanos, - Sanja iebilda, un viņai, zināms, bija taisnība.

Ieliku brilles atpakaļ kārbiņā un jau grasījos aizvērt vāku, kad Sanja apturēja manu roku un teica: - Pagaidi.

Viņa pasniedza kārbiņu man, noņēma no plaukstas locītavas pa-dilušo jūraszāļu rokassprādzi un uzlika to uz akmentiņiem un brillēm.

- Tu arī, - viņa teica.

- Vai tev ir spalvu nazītis? - es vaicāju.

Sanja sameklēja kabatā nazi un pasniedza man. Noliku kārbiņu uz paneļa, izvilku šauro asmeni no maksts un nogriezu sev garu matu šķipsnu.

- Nekā cita man nav, - es teicu un atdevu nazi Sanjai.

Saritināju matus ap pirkstiem, sasēju vieglā mezglā un ievietoju

jūraszāļu rokassprādzē. Mezgls mazliet pašļuka, tinums pajuka un atspiedās pret rokassprādzi, iekļaudamies tās nelīdzenajā aplī: mani tumšie mati un jūras izkaltušās zāles, ko Sanja bija nēsājusi sev ap roku, atsevišķi un tomēr kopā, nepārtrauktā gredzenā. Sanja paņēma kārbiņu un aizvēra vāku, novietojot zīmoga salauztās malas tieši pretī vienu otrai.

Tas šķita kā piesardzības līdzeklis pret mirstīgumu, itin kā mēs būtu veikušas neizgaisināmu burvestību. Ja neatgriezīsimies, no mums kaut kas paliks - kaut arī anonīms, bērnišķīgs un nevērtīgs, tomēr kaut kas, ko mēs bijām izvēlējušās saglabāšanai, zīme par to, ka reiz šeit bijām bijušas.

Tā es domāju.

Ticēju, ka tā domā arī viņa.

Joprojām gribu tam ticēt.

Kad aizgājām no plastmasas kapa, Sanja teica: - Tiksimies vakarā. - Viņas augums zem raupjā lina auduma bija kalsns un stūrains. Kukaiņu cepures ēna uz viņas sejas bija maiga. Viņa gāja prom un neatskatījās.

Kad Sanja bija aizgājusi, bridu pāri nelīdzenajam laukam pie beliratiem, lai vēl pēdējo reizi pārbaudītu, vai viss ir kārtībā. Patiltē

smaržoja pēc drūpošas zemes un trūdošiem atkritumiem. Pārbaudīju aiz heliratiem piestiprinātās piekabes saturu. Biju rūpīgi aprēķinājusi ūdens un pārtikas daudzumu un drošības dēļ ielikusi mazliet vairāk, taču ne par daudz. Es nezināju nedz to, cik precīzi ir mani aprēķini par pārvietošanās ātrumu, nedz kādā stāvoklī būs ceļi, kad tiksim pāri robežai. Kaut gan biju cerību pilna, tomēr neuzdrošinājos pilnībā paļauties uz to, ka atradīsim ūdeni, tāpēc lielākā daļa vietas ratos bija atvēlēta dzeramā ūdens pārvadāšanai.

Pārvietoju maisus, kuros bija kaltēti augļi, saulpuķu sēklas un mandeles, lai atbrīvotu vietu vēl vienam ūdensmaisam, ko biju atnesusi līdzi. Ūdens pārvadāšana mums bija sagādājusi lielākās galvassāpes, jo zinājām, ka mūs noteikti apturēs, ja mēģināsim atklāti vizināt līdzi vairāku nedēļu ūdens krājumus. Bijām izvētījušas visas ūdens krāpnieku metodes un kontrabandas sistēmas, ko izmantojām aizvadītajās nedēļās, kad ciema iedzīvotāji veda ūdeni no tējas meistara nama uz savām mājām. Sanja heliratiem bija veikusi rūpīgi izplānotu pārbūvi, un rezultāts bija viņas meistardarbs: viņa bija izņēmusi sēdekļus, izveidojusi zem tiem noslēgtu tukšu telpu un atkal paslēpusi to tik rūpīgi, ka it nekas nenodeva, kā rati pārveidoti. Zem heliratu viltus dibena bija vieta ūdensmaisiem veselai nedēļai, un turklāt bijām iebūvējušas dažādas slepenās lūkas un tvertnes pārtikas kastēs. Pāri piekabei bijām pārvilkušas dubultu plastmasas un auduma jumtu, kas aizsargāja tās saturu un zem kura mēs varēsim naktīs gulēt.

Viens, par ko es raizējos, bija kvēlmušas. Es nezināju, vai mums tās izdosies atrast ceļojuma laikā, bet tās, kuras mēs aizbraucot paņemsim līdzi no tējas meistara nama, līdz atceļam neizdzīvos. Bija vasaras beigas, un gaismas pietika gandrīz visu cauru diennakti. Tomēr jau pēc dažām nedēļām vakari atkal satumsīs, un mēness vēl nebūs divas reizes bijis pilns, kad mēnessgrieži pagriezīs gadu pretī ziemai. Mums bija paredzēts pārbraukt mājās krietnu laiku pirms tam, taču kvcllukturu izdzišana varētu palēnināt mūsu ceļojumu. Doma, ka būs

jāiztiek bez to kvēles, raisīja manī nemieru arī cita iemesla dēļ: es nezināju, cik dziļi zemes dzīslas ūdens būs paslēpies, kādā tumsā mums būs jānolaižas, lai to atrastu. Sanja bija savedusi kārtībā divus agrāko laiku lukturus, ko varēja uzlādēt ar saules enerģiju, taču to gaisma bija blāvāka nekā kvēlmušu radītā, un viens no tiem sprakšķēja un raustījās. - Man neizdevās sagādāt pietiekami veselus vadus, - Sanja bozdamās bija teikusi, un mums nācās būt ar to mierā.

Par mūsu plānu viņa nebija stāstījusi nevienam, pat saviem vecākiem ne. Viņa teica, ka nav vēlējusies tos uztraukt. Es lēsu, ka viņa nebūtu spējusi ievērot savu solījumu braukt man līdzi, ja tie būtu lūguši, lai viņa paliek.

Pārklāju pāri heliratiem un piekabei ieplīsušu plastmasas brezentu, sametu uz tā sausus zarus un patiltē sakrājušos atkritumus. Kad biju apmierināta ar maskēšanas darbu, izgāju ārā dienas gaismā. Bijām aizpildījušas patiltes atveri ar dažādām grabažām, kas mētājās apkaimē, un eju sev aiz muguras es aizbāzu tā, ka tā izskatījās neejama.

Debesis bija klinšu un ķērpju, un svaigu asinsizplūdumu krāsā. Pirmās lāses uz mana krekla lina auduma nokrita ciema malā, izpletās lielos, nevienmērīgos plankumos, kuru mitrumu jutu uz ādas. Kad nonācu līdz ceļam, kas veda uz mājas vārtiem, bikšu staras pilēja no ūdens un par dubļiem satumsušās smiltis šļāca traipus uz to baltā auduma. Lietus aizmiglotajā gaisā plīvoja slapju jūraszāļu rūgtenā koksnes smarža.

No rīta, ieraudzījusi debesis, aiz veca ieraduma biju iznesusi dārzā vākšanas traukus, kaut gan man nebija nekādas vajadzības to darīt. Lai lietus ūdeni paņem cieminieki, kad, rīt ieradušies, atradīs māju tukšu, tā es domāju. Tas ir pēdējais, ko pagaidām varu viņiem piedāvāt. Jukara viņus aizvedīs uz fjella alu, pirms būšu atgriezusies, biju par to pārliecināta; lēsu, ka reizēm viņš tur slepus dodas jau tagad,

kaut gan biju lūgusi viņu to nedarīt, jo kareivjiem noteikti nepaliks nemanīts, ka cieminieki piepeši sākuši biežāk iet uz fjellu.

Aizvēru acis un stāvēju lietū. Izkāpu no sandalēm. Slidenie zāles stiebri kustējās un saplaka, zīmēja režģus uz kāju pēdām. IJdens no matiem lija uz skausta, samitrināja muguru un rokas, lāsēm pilēja no degungala. Nometu drānas kā vecu ādu un jutos veldzējusies un atvērta, un gatava.

Koka toveris, kuru biju novietojusi līdzās lieveņa pakāpieniem, bija gandrīz līdz pusei pilns.

Iegāju mājā, apmainīju slapjās drānas pret sausām un apsēdos uz grīdas.

Līdz šim biju centusies vismaz virspusēji saglabāt māju tādu, kāda tā bija manu vecāku laikā, pat par spīti tam, ka apjautu, kā tai gribētos ļauties pārmaiņām. Rīkojos tā joprojām, taču cita iemesla dēļ. Gribēju būt droša, ka tad, kad šeit pēc mūsu aizbraukšanas ieradīsies cieminieki, telpās nekas viņiem nevēstīs, ka esmu devusies tālā ceļā un, iespējams, prom būšu ilgi. Atstāju uz krēslu atzveltnēm drānas, itin kā būtu tās izlaidusi no rokām, lai tikai mirkli vēlāk atkal savāktu. Dzīvojamā istabā uz dīvāna ar muti uz leju mētājās atšķirta puslasīta grāmata, kuru negrasījos ņemt līdzi. Krūze uz virtuves galda vēl bija līdz pusei pilna ar rīta tēju, nenokopu to. Gribēju aiz sevis atstāt notiekošas dzīves apstādinātu kadru: nemainīguma ilūziju, kas sevī slēpj lielas pārmaiņas. Gribēju novērst cieminieku aizdomas tik ilgi, cik iespējams.

Līdz rītam vai nākamajam vakaram.

Viss bija sagatavots.

Aizslēdzu durvis un noslaucīju uz tējas namu vedošā celiņa akmens plāksnes. Slotas zaros ķērās lietus saslapinātas lapas un zāles stiebri. Atbalstīju slotu tējas nama lievenī pret sienu.

Aizgāju līdz akmensdārza malai, kur auga trīs tējas krūmi. Lietus bija mitējies, un uz to šaurajām lapām zaigoja lāses. Tēva kapu sedza

zāle, un tā aprises vairs nekādi neizšķīrās no pārējā zālāja. Gribēju viņam ko teikt, taču mutē bija tikai klusums.

Lietus bija savandījis akmensdārza smiltis. Pacēlu no zālāja grābekli un nolīdzināju tās. Grābekļa zaru pēdas viļņojās starp akmeņiem kā ūdens, kas plūst zemes tumsā, ātrumu nedz palēninājis, nedz paātrinājis.

Kad aizvēru vārtiņus sev aiz muguras, somā gulēja piezīmju grāmatas un dārzā biezēja ēnas.

Kad nonācu pie tilta, viss izskatījās tā, kā vajadzēja. Atveri slēpa drazas, un nekas neliecināja, ka šeit kāds būtu bijis pēc tam, kad es agrāk dienā pēc ratu pārbaudes biju šo vietu atstājusi. Nospriedu, ka Sanja vēl nav paspējusi ierasties. Lai ielīstu slēptuvē, pabīdīju pie malas salauztu atzveltnes krēslu un nelietojamu kabeļa tinumu.

Ieraudzīto uzreiz vēl nesapratu. Pagāja mirklis, pirms acis aprada ar tumšo patiltes telpu, pagāja ilgāks laiks, pirms apjēdzu, ko redzu.

Helirati un piekabe ar visu saturu bija prom.

Elpa krūtīs aizsitās, un vēdera mugurdaļā izpletās smags mezgls. Man šķita, it kā es būtu aprijusi lielu ledus gabalu ar asām šķautnēm.

Sūtīju ziņu uz Sanjas komunikatoru, pēc tam uz viņas ģimenes komunikatoru. Nekādas atbildes. Nezinādama, ko citu darīt, devos uz viņas mājām. Gāju pa taisnāko ceļu cauri plastmasas kapam, kur manas kājas slīdēja uz lietus apskalotajām virsmām un tumšajās plaisās, kas veda tieši uz apglabātās pagātnes kodolu. Pagāju garām vairākiem cilvēkiem, kuri bija nākuši pēc duļķainā ūdens, kas tecēja mazajā strautiņā netālu no kapa malas. Daži no tiem centās savākt savos ūdens-maisos un spaiņos lietu no debesīm. Gāju garām mājām un redzēju, kā cilvēki ļauj no mākoņiem krītošajam ūdenim skalot viņu izslāpušās sejas un augumus, un rokas.

Iegriezos ielā, kur dzīvoja Sanjas ģimene, un apstājos.

Pie Sanjas nama bija zilā tērpti kareivji. Durvis bija atvērtas, un esmu par to pārliecināta: uz tām nebija zilā apļa, tās nesa tikai savu parasto blāvi pelēko krāsu. Neredzēju ne Sanju, ne viņas vecākus, taču pa durvīm nāca un gāja kareivji, un es redzēju, kā divi no viņiem dodas uz pagalmu aiz mājas un Sanjas darbnīcu.

Prickšpagalmā stāvēja garš militārists, un, kad viņš pagrieza galvu, pazinu viņu, par spīti attālumam. Tas bija Muromeki, Taro gaišmatainais palīgs.

Pagriezos un piespiedu sevi neskriet. Manas kājas uz dubļainā ceļa bija smagas, un mākoņi karājās zemu, aizskardami fjellu virsotnes un pludodami no ūdens svara.

Šajā ainavā, kur viss bija izbīdījies no savām vietām un pasaule izkritusi no eņģēm, es gāju atpakaļ uz tējas meistara namu un gaidīju.

Pa šauro ceļu neviens nepārvietojās. Komunikatoru gaismiņas neiededzās. Pasaule negriezās lēnāk vai ātrāk.

Pēc pusnakts iegāju savā istabā un bezsaules nakts zilpelēkajā pustumsā atgūlos gultā, taču nespēju nedz gulēt, nedz pakustēties. Jau uz rīta pusi īsu brīdi nogulēju un, kad pamodos, man bija grūti elpot. Izgāju lievenī meklēt svaigu gaisu.

Mākoņi bija atkāpušies. Rīta spožums grieza acīs. Gāju pāri mitrajam zālājam pie lietus ūdens tvertnes pagalma vidū. Kad pieliecos, lai no tās padzertos, īsu brīdi redzēju savu atspulgu ūdenī, pirms tas pajuka.

Dzirdēju, kā, eņģēm čīkstot, pašas aizveras ārdurvis.

Pagriezos, lai ietu atpakaļ iekšā.

Uz durvīm spilgts kā no debesīm izgriezts, vēl aizvien mitri spīdīgs rīta gaismā vizēja zils aplis.

3 DAĻA ZILAIS APLIS

Aplim zināms tikai savs veidols.

Ja vaicāsi, kur tas sākas, kur beidzas, tas klusēs, taču riņķojums neaprims.

1/ejs I/uluns “Tējas taka”

Senās Cjaņas laiku 7. gadsimts

17. nodaļa

Ūdens ir mainīgākais no visiem elementiem. To nebiedē sadegšana ugunī vai izgarošana debesīs, tam nav bail līstot sasisties pret asām klintīm vai iet bojā augsnes tumšajā segā. Tas ir viņpus visiem sākumiem un beigām. Virskārtā nekas nesakustas, taču dziļi pazemes klusumā ūdens paslēpjas un mīkstiem pirkstiem izdiedelē sev jaunu gultni, līdz akmens padodas un lēnām novietojas ap slepeno telpu.

Ūdens sabiedrotā ir nāve, un ne vienu, ne otru nevar šķirt no mums, mēs esam taisīti no ūdens mainīguma un nāves tuvuma. Ūdens nepieder mums, tie esam mēs, kas piederam ūdenim: kad iztecējis no pirkstiem, porām un miesas, mūs vairs nekas nešķir no zemes.

Tagad redzu to skaidri: tumšu, kalsnu būtni, kas piestājusi blakus akmensdārzam pie tējas krūmiem vai iet starp kokiem. Seja ir pacietīga, un tā nav sveša. Tāda tā bijusi jau kopš paša sākuma. Varbūt būtne visu laiku gaidījusi mani, arī tad, kad to vēl nesapratu.

Jūtu, kā ūdens vēlas mani atstāt. Jūtu savu pīšļu svaru.

Pagāja vairākas dienas, pirms izpratu savu stāvokli.

Tajā pirmajā rītā, kad pagriezos un ieraudzīju uz mājas ārdurvīm zilo apli, ilgi un nekustīgi stāvēju. Lietus ūdens, ko biju dzērusi no

vācamā trauka, tecēja man pa zodu un kaklu, iekšā tunikas kakla izgriezumā. Ar plaukstas virspusi to aizslaucīju. Vieglā vējiņā trlsinājās koku lapas, un es iedomājos par kvēlmušu spārniem, kas trīņājas pret luktura stikla sieniņām. Blenzu uz apļa bezgalīgo gredzenu, no kura nebija glābiņa. Zeme man zem kājām joprojām bija stingra, un debesis savā vietā. Pasaule turpināja savu dzīvi aiz tā neredzamā mūra, kas bija uzslējies ap mani: ļaudis domāja savas domas, staigāja pa ceļiem, runājās ar tiem, kurus mīlēja. Kādu brīdi realitāte ņirbēja ap mani neskaidra, drūpošām malām un sašķēlusies uz pusēm. Kāda daļa no manis joprojām staigā ārpus šīm robežām, es domāju, dzīvo to dzīvi, kurai vajadzēja būt. Tā ir ceļā uz Zaudētajām zemēm, un tā ir gandrīz tikpat reāla kā es, varbūt dažos brīžos pat reālāka, taču tā skatās prom, un tā neatgriezīsies.

Doma sašķīda, aizmiglojās un rimās.

Biju šeit, un nekas nemainīja to, ko redzēju.

Vējā šūpojās zari, gaisma iekrāsoja zāliena blīvo, tumši zaļo tīmekli, kurā stiebri sējās neregulāros režģos. Vienīgā ēna, kas krita uz zemes, bija manējā, un rīta klusumā neizšķīru ne soļu, ne elpas trokšņus, nedz arī vārdus, kurus nesa gaiss. Piegāju pie durvīm un pieskāros aplim. Pie pirkstgaliem pieķērās krāsa. Ieslaucīju biezo krāsu biksēs, kuru raupjajā audumā palika trīs zilas švīkas. Zināju, ka nomazgāt tās nebūs iespējams. Šī doma šķita vienaldzīga.

Kad iegāju mājā, grīdas dēļi nočīkstēja. Mana rīkle bija sausa kā smiltis, rīšana darīja sāpes. Apstājos virtuvē, atvēru krānu un tajā pašā brīdī atcerējos, ka pirms divām dienām biju fjellā un noslēdzu no avota nākošo ūdensvadu. Ūdens no krāna netecēs.

Ūdens no krāna tecēja.

Piepildīju tējas krūzi un izdzēru. Izdzēru otru, pēc tam trešo. Ūdens joprojām tecēja. Pazinu ūdens garšu: tas bija no fjella avota. Aizvēru krānu un atvēru vēlreiz. Ūdens tecēja joprojām.

Metāls man zem pirkstiem bija auksts un gluds. Aizgriezu krānu, apsēdos virtuvē uz grīdas, salieeu kajas un atbalstīju galvu pret ceļgaliem.

Ieklausījos savā elpā. Ieklausījos asins kustībā savās dzīslās. Ieklausījos nama klusumā un centos saprast, kas noticis.

Prātā nāca ciema iedzīvotāju sejas, lūgumi un pateicības vārdi no sasprēgājušām lūpām, rokas, kas cēla pilnos ūdensmaisus, plaukstu kaulu baltie vēdekļi zem ādas, kas bija nospriegojusies par plānu plēvi. Viņu soļu duna pret zemi, kad viņi zem drānām nesa smagumu, no kura bija atkarīga viņu bērnu vai dzīvesbiedru, vai vecāku dzīvība. Kāds no viņiem bija ienācis manā mājā, sēdējis manā virtuvē un nesis uz mājām manu ūdeni - nē, ūdeni, prātā izlaboju, tikai ūdeni, nevis manu ūdeni. Atgriezies ciemā, viņš bija skatījies uz ielmalas plakātiem, uz tajos ierakstīto atlīdzības summu. Un pēc dienām vai nedēļām, noteiktiem vai grīļīgiem soļiem viņš uz ielas bija piegājis pie ūdens uzrauga. Teicis: man būtu stāstāms kas tāds, kas varētu jūs interesēt.

Cik ilgi armija bija zinājusi?

Vai viņi bija novērojuši manas gaitas un gatavošanos ceļojumam, vai viņi zināja par heliratiem un viltotajām komunikatorpasēm? Varbūt viņi bija zinājuši par avotu jau nedēļām ilgi, taču viņiem kaut kā bija atklājies, ka grasos aizbraukt no ciema, un viņi bija gaidījuši. Varbūt viņi bija novērojuši heliratu slēptuvi, sekojuši, kā mēs ar Sanju nesam turp ēdienu un ūdeni. Un vakar, kad Sanja vakara devās uz slēptuvi mani gaidīt, viņi bija parādījušies, trīs kareivji smagos zābakos un zilās uniformās, varbūt tikai divi - pat ar vienu būtu pieticis, jo Sanja nebija liela auguma. Spēju saredzēt, kā tic zem tumšajām, zemajām debesīm nostājās viņai ceļā uz patiltes atveri un izvilka no makstīm zobenus. Lietus pārvērta spīdošos asmeņus par viļņainām spoguļu virsmām. Viens no karavīriem sasēja Sanjai rokas uz muguras,

un otrs platiem soļiem iegāja patiltē, kur aizbraukšanas gatavībā gaidīja helirati. Viņi savāca ratus un piekabē salādēto ūdeni un ēdienu, un aizveda viņu prom, un viņai nebija nekādas iespējas bēgt vai sazināties ar mani.

Centos neiztēloties, kas ar Sanju noticis.

Aiz visām savām domām zināju, ka pastāv arī otra iespēja. Ka viņa nav sagūstīta. Ka militāristiem nebija vajadzējis nākt pie viņas.

Taču par šo iespēju es nespēju domāt.la neietilpa manās robežās, nesašķaidot tās drumslās.

Domāju visu, ko zināju par to, kas noticis pārējos ciema ūdens-nozicdznieku namos. Daudz tur nebija: baumas, tenkas. Neskaidri gūstekņu pavīdējumi, tāli un klusi kā rēgi. Sakaltušas asinis pagalma celiņa smiltīs.

Apjaušot, ka varbūt nedrīkstēšu iziet no mājām, brīdi jutu iztukšojošas šausmas, taču tad atcerējos, ka bez kādām sekām jau biju izgājusi ārā. Tomēr man nebija ne jausmas, cik tālu no mājas drīkstu aiziet. Un kas notiks, ja es sasniegšu šo savai dzīvei noteikto neredzamo robežu? Vai mani tūlīt nošaus? Varbūt pietiekams izrādīsies brīdinājums?

Bija tikai viens veids, kā to noskaidrot.

Kad izgāju lievenī, man trīcēja kājas.

Celiņš no mājas ārdurvīm līdz vārtiem bija tikpat pazīstams un ierasts kā savas plaukstas virspuse. Biju pa to gājusi neskaitāmas reizes, gandrīz katru mūža dienu, un būtu pratusi aprakstīt tā veidolu ar aizvērtām acīm. Tomēr tagad ceļš caur zālāju bija svešs un jauns, katrs solis - ar griezīgi spilgtām aprisēm, un katra ķermeņa smaguma centra pārvietošanās - smaga kā akmens bluķis, kas atstāj savu vietu. Redzēju pažobelē zirnekļa tīklā ieķērušos naktstauriņu, kurš tur nebija bijis vakar. Redzēju akmens plākšņu krokas, to malu negludo veidu, minerāla metāltumšos slāņus, kurus laiks bija saspiedis citu pret citu. Redzēju savu kāju, taisītu no trausla kaula un plānas

ādas, kas gaiša un ievainojama pletās uz akmens vairoga zāļu stiebru mīkstajā ierāmējumā.

Elpa manī strāvoja satraukta un lūstoša, un es katrā solī gaidīju, kad kādā ķermeņa vietā sajutīšu - ko gan īsti? Uz mani nekad nebija šauts. Biju redzējusi šautas brūces, sakaltušas asinis un bieza, dzeltenīga šķidruma notraipītus apsējus ap tām, taču nekad nebiju redzējusi, kā lode atrod savu upuri. Nebiju redzējusi ciešanas cilvēka sejā, kad metāls caururbj viņa ādu, atrauj audus no audiem un iegrimst kaulā. Iztēlojos dzeļošas, svilinošas sāpes, tādu kā mazu sprādzienu savā miesā, un tad centos iztēloties šīs pašas sāpes simtkārtīgas, jo biju pārliecināta, ka mana pirmā doma nav pat tuvu patiesībai. Cik daudz es paspēšu sajust? Vai man pietiks laika sekot, kā no manis pamazām izplūst dzīve, vai arī viss paies tik strauji, ka ievainojuma izraisītās spalgās sāpes drīzāk nepaspēs izlauzties līdz sapratnei?

Asinis darīja smagas manas kājas, kad piespiedu sevi spert atkal nākamo un nākamo soli. Zāļu stiebri vcldrējās zem kurpju zolēm un atkal bez skaņas paslējās pret debesīm, kad manas kājas no tiem pacēlās.

Mežiņā kaut kas nobrikšķēja. Kustību starp kokiem neredzēju. Aptvēru, ka esmu apstājusies. Mana elpa, sagūstīta aizžņaugtajā rīklē, dziedāja. Atslābināju muskuļus un ļāvu gaisam izlīt no plaušām dzidrajā rītā, kas smaržoja pēc iepriekšējā vakara lietus. Vārti vairs nebija tālu. Solis: ar pāris gariem lēcieniem es būtu pie tiem. Solis, otrais un trešais: ja izstieptu roku un paliektos uz priekšu, spētu aizskart vārtu pēc nakts joprojām vēso metālu. Pēdējais solis: stāvēju tieši vārtu priekšā.

Lapas grozījās cita pret citu un vējš raustīja zarus. Ceļa smiltīs svaidījās ēnas. Aiz muguras klusām šķindēja priedē iekārtais vēj-zvans.

Ievilku elpu, aizvēru acis un atvēru vārtus.

Nekas nenotika.

Paskatījos visapkārt un joprojām neredzēju nekā, kas liecinātu par kāda cita klātbūtni.

Spēru soli aiz vārtiem.

Pēc tam otru.

Trešajā solī gaisu pāršķēla ass, taču pārsteidzoši kluss švīksts, itin kā ar vienu metālisku cirtienu būtu pāršķelts biezs dēlis. Smiltis uzšķīda gaisā tikai pāris pirkstu platumā no maniem kāju pirkstiem. Sastingu uz vietas. Būkšķa atbalss noklusa ainavā.

Bērnībā negaisa laikā biju mātes darbistabas kaktā tinusies aizkarā, lai paslēptos nomierinošajā, mīkstajā puskrēslā, kurā cauri auduma pinumam spraucās gaisma. Biju gaidījusi, līdz biedējošās plaisas pasaulē atkal aizvelkas un izgaist neredzamībā un atkal ir droši pārvietoties pa māju bez aizkara sniegtā patvēruma. Tagad mani caurstrāvoja tas pats impulss. Katra mana šķiedriņa kliedza, ka vajadzētu pagriezties un skriet uz māju, ko kājas nes, ietīties kaktā aizkarā, līdz visi šķēlumi būs atkal aizvilkušies un es nevarēšu iegāzties to cieši apņemošajā tumsā vai pārāk baltā, visu caursvilinošā gaismā. Taču aizkaram jau kur tas laiks bija apspurojušās malas, kakts bija pilns ar zirnekļu tīkliem un putekļu pakulām tajos, un vairs nebija tādas vietas, ne namā, ne dārzā, ne fjellā, kur es varētu patverties no pasauli uzšķērdušajām aizām ar stikla lausku malām.

Atkal spēru soli uz priekšu.

Skaņa pāršķēla gaisu, un no vietas, kur lode trāpīja zemei, man uz kājām uzšļācās smiltis. Pacēlu skatienu un ieraudzīju sakustēšanos varbūt desmit metru attālumā: zilas krāsas strēmeli starp koku stumbriem, metāla griezīgo uzzibsnījumu tur, kur trāpīja saules stari.

Trešais mēģinājums apstiprināja to, ko biju sākusi nojaust. Smiltis noputēja atkal, tieši tik tuvu, ka tas bija iedarbīgs brīdinājums, taču tīši ārpus manām aprisēm. Sie karavīri prata šaut, un viņi gribēja, lai es zinu savas robežas. Tomēr izskatījās, ka nezināma iemesla dēļ viņu nolūks ir mani neievainot.

Kad lēnam pa vārtiem atkāpos atpakaļ dārza, ainavu nospieda visu aprijošs klusums.

Kad saule pagriezās uz pēcpusdienu, biju apjautusi sava gūsta robežas. Tas sakrita ar dārza žogu, izņemot aiz tējas nama, kur žoga nebija. Neredzamais mūris bija noteikts apmēram desmit metru attālumā no tējas nama aizmugures sienas, taču iekšā tējas namā es varēju iet brīvi. Nospriedu, ka mājas apkārtnē jābūt vairākiem snaiperiem, kas neatraudamies seko manām kustībām.

Atgriezusies mājā, aizslēdzu durvis un aizvilku visiem logiem priekšā aizkarus.Tagad sapratu, kāpēc citu ar zilo apli iezīmēto namu logi vienmēr bija aizsegti. Kad dzīve ir iekaldināta šaurās robežās, vērtīga ir pat visniecīgākā brīvība. Durvju apdilušais koks un logu trauslais stikls manus apdraudētājus neapturētu, taču, ja varēju no viņiem paslēpt kaut mazu daļu savas dzīves, būt pati tās īpašniece, es nespēju atteikties no šīs privātuma skrandas, varbūt pēdējās, kāda man bija.

Atcerējos komunikatorus. Viens no tiem joprojām atradās uz Zaudētajām zemēm iecerētā ceļojuma somā. Otru biju atstājusi koka kārbiņā savā istabā. Izvilku no somas uzlauzto komunikatoru, uzliku pirkstu uz ekrāna un gaidīju gaismas iedegšanos. Displejā zibsnīja punktiņu rinda: ierīce meklēja savienojumu ar komunikatortīklu. Pēdīgi parādījās ziņa Nav piekļuves, tīklam. Izvēlējos iespēju zem tās Meklēt vēlreiz. Minūti vēlāk atkal parādījās tā pati ziņa. Iegāju savā istabā un paņēmu otru komunikatoru. Arī tā displejs man vēstīja, ka mājā nav piekļuves tīklam. Mani sagūstītāji bija parūpējušies, lai man nebūtu sakaru ar ārpasauli.

Pret vakaru sāku raizēties par ēdienu. Ūdens man bija, vismaz pagaidām. Pie virtuves krāna biju piepildījusi visus savus ūdensmaisus, jo ūdens padeve taču varēja pārtrūkt. Bet mājā nebija daudz ēdamā. Biju salādējusi heliratos ceļojumam visu, kas uzglabātos kaut ilgāk par dienu. Virtuves skapī atradu dažus amaranta sausiņus un piekodu

vienu no tiem vājai tējai. Biju pateicīga par dārza esamību, jo pamazām ienācās daļa no ogām, dārzeņiem un saknēm. Tomēr vairākums no tiem būs ēdami tikai pēc dažām nedēļām. Putras pārslu pietiks varbūt nedēļai, ja būšu taupīga.

Kad saule bija noslīdējusi tik zemu, cik zemu tai šajā nakti bija jānoslīd, sameklēju virtuves atvilktnē nazi ar biezu asmeni. Apstājos ārdurvju priekšā. Pie durvīm reiz sen ar skrūvēm bija piestiprināts divžuburu metāla vadzis, uz kura es parasti kāru savu kukaiņu cepuri. Ieliku cepuri sienas plauktā un pietuvināju naža smaili durvju balti nokrāsotajam kokam. Izšķiru krāsā otas pēdas, mātes roku kustības: viņa bija noskrāpējusi veco krāsu un padarījusi durvis atkal glītas un spīdīgas. Kopš tā laika bija pagājis desmit gadu, un krāsa bija saplaisājusi.

Stipri piespiedu asmeni durvīm un ievilku kokā vienu statenisku svītriņu, savā pusē, tieši pretī zilajam aplim. Krāsa zem iegriezuma nolobījās. Palika vēl daudz vietas citām svītriņām.

Kad biju atgriezusies savā istabā, pabāzu nazi zem spilvena. Gulēju ar vasaras nogales gaismu sejā, komunikatori uz galda līdzās gultai stāvēja tumši un klusi.

No rīta uzvilku uz durvīm otru vertikālu svītriņu līdzās iepriekšējai. Gaiss mājā šķita smacējošs un smags. Atvērusi durvis, ieraudzīju, ka uz lieveņa kāpnēm atstāta paplāte ar ēdienu. Daudz tur nebija: puse maizes doniņas, sauja kaltētu vīģu, mazs maisiņš pupiņu. Ieliku pupas mērcēties bļodiņā ūdens un piesardzīgi sadalīju ēdienu porcijās, jo nezināju, cik dienas man ar to būs jāiztiek.Tukšo paplāti atstāju tur, kur biju atradusi.

Domāju par ūdeni, kas tecēja no virtuves krāna, kaut gan tam nebūtu vajadzējis tecēt, un snaiperiem, kas tīši šāva man pavisam tuvu un tomēr garām. Domāju par lievenī atstāto ēdienu. Sāku pārliecināties par to, ko nesapratu: mani gribēja uzturēt pie dzīvības. Vismaz pagaidām.

Viņi arī gribēja, lai es baidos.

Nākamajā nakti sēdēju sardzē pie loga, lai redzētu, vai pagalmā kāds ienāks. Mazliet pēc sešiem rītā nāca kareivis. Viņš nesa paplāti, uz kuras bija ēdiena deva. Kad viņš to lika uz lieveņa kāpnēm, es piecēlos, par spīti nogurumam, kas nospieda manus locekļus. Kad atvēru durvis, viņš pacēla skatienu.

- Kāpēc mans nams ir iezīmēts? - es vaicāju.

Karavīrs savāca tukšo paplāti un neatbildēja. Viņš pagriezās un sāka iet projām. Gāju viņam pakaļ. Sapratu, ka tas nav droši, tomēr man bija jāmēģina.

- Par ko mani apsūdz? - es vaicāju. - Vai es nevarētu ar kādu runāt?

Karavīrs turpināja iet klusēdams. Paskrēju uz priekšu un nostājos viņam ceļā. Viņš apstājās un uzlika roku uz zobena roktura. Tikai tagad aptvēru, ka tas ir maiznieka dēls, ar kuru biju gājusi vienā skolā un kuru biju redzējusi ciemā krāsojam plakātus.

- Ļauj man ar kādu runāt, - es lūdzu. - Ja man jādzīvo gūstā, gribu vismaz zināt, par ko mani apsūdz.

Viņš stāvēja sasprindzis, un es gaidīju, ka zobens auksti un svilinoši iešķels manu ādu. Viņš joprojām nerunāja.

- Lūdzu, - es teicu un ienīdu savu diedelējošo toni. Kad viņš neatbildēja, vaicāju: - Kāpēc tu to dari?

Viņa roka nenoslīdēja no zobena, kad viņš teica: - Tev nav atļauts nevienu uzrunāt, un man nav atbilžu uz taviem jautājumiem. Es tikai daru savu darbu. - Viņš apklusa un uzlūkoja mani, un īsu brīdi es viņā saskatīju puiku, kuram nekad nebiju pievērsusi lielāku uzmanību, kaut gan gadu gadiem biju viņu redzējusi starpbrīžos strauji skrienam pa skolas pagalmu.

- Man vajadzētu tev iešķelt pa seju, - viņš turpināja. - Taču lai šoreiz paliek. Citi, iespējams, nebūs tikpat laipni. Tu rīkotos gudrāk, ja neatstātu māju, kad tev nes ēdienu.

Viņš turpināja iet uz vārtiem. Stāvēju uz vietas, jo viņa balss un izteiksme bija sastindzinājušas manu seju un iesakņojušas kājas zemē. Aiz viņa acīm biju redzējusi tumsu, kas mani biedēja: tādu tumsu, kas nerodas tikai no tām lietām, ko ir vajadzējis redzēt, pat ja būtu gribējies novērst skatienu, bet gan daudz blīvāku, varenāku.

Tādu tumsu, kas rodas, kad dara tās lietas, no kurām citiem gribētos novērst skatienu.

Pilnīgi droši zināju, ka tad, ja vēl viņam sekotu vai uzrunātu no jauna, viņš man šķeltu ar zobenu un atstātu noasiņojam, līdz es vairs nekustētos. Skatījos, kā viņš aiz vārtiem nozūd starp kokiem, un tikai pēc vairākiem mirkļiem manas asinis atkal ritēja gana vieglas, lai es spētu atgriezties namā.

Trešās dienas vakarā stāvēju līdzās akmensdārzam, kad uz ciema ceļa ieraudzīju kustību. No tāluma saredzēju, ka tas ir kājāmgājējs un nav ģērbies zilajā uniformā. Nācējs bija par īsu, lai tā varētu būt Sanja. Cilvēks tuvojās, saplūda ar koku ēnām, un neviens nepārtrauca viņa ceļu. Tuvāk vārtiem pazinu viņā Maiju Harmaju. Apmēram desmit soļu attālumā no vārtiem viņa apstājās un raudzījās uz māju. Viņas acis pavērsās un trāpīja man, tad viņas galva no jauna pagriezās pret māju, un es zināju, ka viņas skatiens pielipis durvīm. Pēc mirkļa viņa paskatījās visapkārt, pagriezās un nemierīgiem soļiem devās atpakaļ uz ciemu.

Kad viņas strupais stāvs attālinājās, zināju, ka citus cieminiekus uz ceļa starp māju iekļaujošajiem kokiem vairs neredzēšu.

18. nodaļa

Asmens skrāpēja krāsu un atsedza zem tās gaišu koka virsmu. Nupat ieskrāpētā zīme bija sestās rindiņas pirmā. Ieliku nazi makstī, kas nebija tam piemērota, tomēr šādi bija labāk nekā vispār bez maksts, nazi iebāzu kabatā, kā biju darījusi katru rītu piecas nedēļas.

Pēc tās dienas, kad maiznieka dēls bija man uzgriezis muguru un neatskatīdamies izgājis pa vārtiem, es nebiju ne ar vienu runājusi. Ik rītu biju uz kāpnēm atradusi paplāti, un reizēm biju redzējusi pazibam zilu uniformu, taču nebiju uzdrīkstējusies vēlreiz uzrunāt karavīrus, kas pienesa ēdienu.

Tikai tad, kad dzīves robežas ir trauslas un tuvu, cilvēks patiesībā saprot, cik kvēli gribas pie tām turēties.

Abus komunikatorus joprojām ieslēdzu katru rītu un vakaru. Nekas nav sīkstāks par cerībām: vēl tad, kad jau iztēlojos, ka cerības uz gaismas iedegšanos vienā vai otrā esmu padzinusi pavisam, tās negaidot manī uzliesmoja, un man atkal nācās tās nogrūst tumsā, kur tām nebūs vietas dzīvot un elpot. Ik reizes, kad komunikatoru gaismiņas tā arī neiedegās, mana sirds sāka sisties mazliet smagāk. Taču tas ilga tikai brīdi, un pēc tam gūsts atkal bija necaurredzamas duļķes, kurās spēru soli pa solim, nezinot, kad skats noskaidrosies un ko atradīšu priekšā.

Manas dienas aizpildīja ēdiena meklēšana dārzā un ūdens uzkrāšana atbilstoši iespējām. Mājas krāni bija kļuvuši neparedzami: reizēm ūdens pa tiem tecēja, reizēm ne. Tad, kad neraku no zemes saknes vai nepildīju ūdensmaisus un katlus, es velti minēju, kas notiek ārpasaulē. Es nezināju, kā klājas ciemā, kurā kontinenta malā norit cīņas un vai ir vaļā ceļi uz Sjiņdziņu. Sjiņdziņa mierīgi būtu varējusi nodegt līdz pamatiem, un visas citas pilsētas līdz ar to, un ziņa par to mani nesasniegtu. Varbūt vairs nebija pat ciema. Varbūt viss, kas bija atlicis, bija šis nams un dārzs, koki, kas klanījās vējā, ceļš, kas tecēja uz ciemu, ijellu raupjie akmens sāni un debesis aiz tiem.

Varbūt vairs nebija manas mātes. Varbūt arī Sanjas ne.

Bija brīži, kad nama mēmums, manas tā sienās ieslēgtās dzīves nekustīgums draudēja pavisam sapīt soļus, līdz man šķita, ka pamazām pārvēršos par akmeni. Vispirms manas kājas zaudēs atsperīgumu, to āda mazpamazām iekrāsosies lietus pelēka un sacietēs, pēc tam tās vairs nelocīsies ne ceļgalos, ne potītēs, un es nespēšu tās atraut no vietas. Nevarēdama spert ne soli, es skatīšos, kā porainā klinšu viela izplešas manī līdzīgi sērgai, sastindzina gurnus, sānus un krūškurvi, smagi ielāso pirkstgalos un plaukstās, savažo plaukstu locītavas un apakšdelmus. Pēdējā pārakmeņosies seja: plakstiņi paliks atvērti, un, tā kā nespēšu tos mirkšķināt, jutīšu, kā lēnām izžūst acis, klausīšos sirds atbalsī akmeņainās čaulas iekšpusē, līdz pēdīgi apstāsies arī tā.

Man bija jāizvairās no domām, kurām bija vara mani sastindzināt. Es nedrīkstēju apstāties, vēl ne.

Ienesu virtuvē dienas ēdiena paplāti, kas stāvēja uz kāpnēm, un izliku tās saturu uz galda. Piedāvājums šodien bija pieticīgs: saujiņa amaranta, maisiņš saulpuķu sēklu. Kareivji bija pamanījuši, ka dārzā ienākusies raža. Pēc skopām brokastīm aiznesu paplāti atpakaļ uz lieveni un gāju uz vannasistabu mazgāties. Noģērbos un nostājos zem dušas. Aukstas ūdens šalts vietā nopilēja tikai dažas lāses. Mazliet pagaidīju, aizvēru krānu un atvēru vēlreiz. Ūdensvads brīdi gārdza, un

kā no dziļumiem atskanēja zems, metālisks šņirksts, itin kā vads būtu pagriezies uz sāniem. Pēdīgi man virsū uzšļācās ūdens. Ātri ierīvējos ar putojošo ziepjsakni, jo biju jau pieradusi, ka ūdens tecēšana pēdējā laikā ir neregulāra. Domāju par avota ūdens līmeni un balto zīmi, kas bija vīdējusi tam pavisam tuvu, kad biju fjellā pēdējo reizi, taču jutu, kā asinis atkal kļūst smagākas, un aizgaiņāju šo domu. Vismaz ūdens manā rīcībā bija joprojām. Pat,būdamai iezīmētai noziedzniecei, man nevajadzēja staigāt netīrās drānās vai nedēļām dzīvot bez mazgāšanās. Pat gūstā man bija vairāk nekā lielākajai daļai ciema iedzīvotāju brīvībā.

Joprojām nesapratu, kāds tam iemesls.

Kad biju apģērbusies, devos slaucīt uz tējas namu vedošā celiņa akmens plāksnes. Zālienā man pie kājām cauri sandaļu režģiem skārās nakts rasa. Diena bija ietinusies mākoņos, taču lietus mitrumu nemiglināja. Savācu uz celiņa sakritušās lapas kaudzē pie tējas nama stūra, izvēlējos no tām riekšu, ko uzkaisīt uz akmeņiem, un pārējās aiznesu uz kompostu aiz mājas, sargādamās pieiet par tuvu sava gūsta neredzamajai robežai.

Ērkšķogu krūmu ogas bija ienākušās sarkandzīslainas un apaļas, to svars vilka uz leju zarus. Paņēmu no verandas bļodiņu. Ērkšķogas pret plastmasu grabinājās nomierinoši kā lietus, to sula iešļācās man mutē salda, un to sēkliņas knikstēja man starp zobiem. Kad nesu ogu guvumu uz māju un rokas bija vārīgas no krūmu ērkšķu dūrieniem, ieraudzīju, ka pa ceļu virzienā no ciema tuvojas helirati. Vispirms nepievērsu tiem uzmanību. Mājas apkārtnē militāristi nāca un gāja, lielākoties kājām, taču reizēm tos atveda un aizveda helirati. Sardzes maiņas parasti bija nemanāmas: dažos brīžos teju vai spēju izlikties, ka manā dzīvē nekā īpaša nav, jo lielākoties kareivji nebija redzami, kamēr vien es nemēģināju pārkāpt savas robežas.

Tomēr šie helirati apstājās zem tējas viesu transportlīdzekļu nojumes, ko nebija darījuši nevieni no agrākajiem. Noliku ogu bļodu uz lieveņa malas. No heliratiem izkāpa garš vīrietis. Viņš ienāca pa vārtiem dārzā, apstājās manā priekšā un paklanījās.

Es neklanījos pretī.

- Komandieri Taro, - es teicu. - Kālab man šāds negaidīts gods?

Taro pienāca tuvāk, tik tuvu, ka, par spīti kukaiņu cepures plīvuram, spēju saskatīt savu atspulgu viņa cietajās, melnajās acīs. Mani muskuļi notrīsēja, gribēja atkāpties, taču es piespiedu sevi stāvēt, neizkustoties no vietas. Viņš mani mērīja ar skatienu. Es nenolaidu savējo.

- Kaitio jaunkundz, kā redzu, jūs kopš mūsu beidzamās sastapšanās neesat mainījusies, - Taro teica. Viņa mutes kaktiņi savilkās smaidā, kas man lika domāt par nažiem un zobeniem, un kaut ko vēl asāku. - Kā jums patīk apstākļi, kādus esam jums sagādājuši? - Viņš pavicināja roku, itin kā saķerdams māju un dārzu savā dūrē. - Manuprāt, mēs esam bijuši izšķērdīgi laipni: pārvietošanās telpa ir pietiekama, ēdiens un ūdens tiek padots regulāri.Tādu greznību var baudīt retais gūsteknis.

- Nenoliedzami brīnos, kāpēc man atvēlētas tādas privilēģijas, -es atbildēju. - Pieļauju, ka esat ieradies, lai man to izskaidrotu.

Taro izskatījās uzjautrināts, taču šī izteiksme bija kā vaibstus uz mirkli sedzoša plāna maska. Viņa acīs nekas nesakustējās.

- Būtu žēl atstāt neizmantotas jūsu īpašās prasmes, jaunkundz, tas ir - meistare Kaitio, - viņš teica. - Tāpēc es ierosinātu turpināt sarunu pie tējas tases. Vai jūs būtu tik laipna un sarīkotu ceremoniju par godu manam apciemojumam?

Par spīti viņa formāli pieklājīgajam tonim, es zināju, ka tas nav lūgums.

- Dodiet man piecpadsmit minūtes laika, komandieri Pāro, lai paspēju visu sagatavot. Saldumu nav, - piebildu, necenšoties mīkstināt balss toni.-To jums nāksies man piedot.

- Kā vēlaties, meistare Kaitio, — viņš atbildēja.

Atstāju viņu zālienā un gāju uz māju. Pārliecinājusies, ka aizkari cieši aizvilkti, izņēmu no drēbju skapja tējas ceremonijas tērpu un uzvilku. Tas bija mīkstāks un pazīstamāks nekā citam laikam un dzīvei piederējušajā mēnessgriežu dienā, kad biju to uzvilkusi pirmo reizi. Tomēr tajā joprojām bija kaut kas svešs, it kā es būtu ietērpusies ādā, kas ir nevis mana, bet tikai palienēta. Uzpošanās meistara tērpā bija bezjēdzīga un nevajadzīga rīcība: zināju, ka Taro to no manis negaida. Taču tējas ceremonijas nemainīgā, ar meistaru nepārtraukto ķēdi saistītā forma bija vienīgais tilts, ko spēju uzbūvēt starp savu ievainojamību un tējas meistara neaizskaramību. Tērps piešķīra aizsardzību, aiz kuras varēju patverties.

Tējas namā atradās vairākas servīzes, un biju slaucījusi un vēdinājusi namu ik dienas, dažas reizes pat uzmazgājusi grīdu, tāpēc man vajadzēja turp aiznest tikai ūdeni. Desmit minūtes vēlāk iznācu no mājas, nesdama rokā ūdensmaisu, kuru biju piepildījusi no virtuves krāna.

Pirmajā brīdī Taro neredzēju. Tad pamanīju, ka viņš stāv tējas nama priekšā un pilina zālē ūdeni no akmens baseina. Zāliena mitrināšana ar ūdeni nozīmēja tējas nama un tā apkārtnes simbolisku attīrīšanu ceremonijai, un to nebija atļauts darīt nevienam, izņemot tējas meistarus un viņu mācekļus. Rīklē un aiz acīm sakāpa rūgtas dusmas. Kad tuvojos namam, sandaļu zoles mīksti plakšķēja pret akmens plāksnēm.

- Baidos, ka jums arī šoreiz pa viesu ieeju nāksies rāpot, - es teicu. - Namu remontējot, atveres augstumu nemainījām.

Taro ieslaucīja mitrās rokas bikšu biezajā audumā un pasmaidīja savu uzasināto smaidu. Melno acu skatiens pārvietojās kā spogulī uzplaiksnoša kustība tumšā telpā.

- To arī biju gaidījis, - viņš atbildēja.

Ne viens, ne otrs nepaklanījāmies. Devos uz meistara ieeju mājas otrā pusē.

Kad biju iekūrusi uguni, uzlikusi katlā vārīties ūdeni un novietojusi uz paplātes tējas servīzi, pavēru viesu ieeju šķirbā. Mirkli vēlāk iekšā ierāpoja Tara. Viņš bija atstājis kukaiņu cepuri ārpusē. Aiz veca ieraduma, nedomājot, muskuļu atmiņas vadīta, paklanījos viņam. Viņa sejā atkal parādījās smaids, un viņš paklanījās pretī. Man šķita, ka viņš žestu ironiski pārspīlē, taču vien tik daudz, ka nevarēju būt pārliecināta. Man vaigos iebangoja asinis. Dziļi elpoju un domāju par ūdeni: par ūdeni, kurš mani nesa un savažoja, par ūdeni, kurš mani atšķīra no pīšļiem, par ūdeni, kurš mani nebija atstājis, vēl ne.

Katla dibenā bija desmit burbuļi.

Pagatavoju tēju un pasniedzu tasi Taro. Viņš to nesteidzīgi paņēma, uzpūta, neiemalkoja, jo tēja vēl bija pārāk karsta, un novietoja tasi sev līdzās uz grīdas.

Viņš cieši raudzījās manī, un es zināju, ka tieku vērtēta. Viņa nolūka svars un aukstums mani šausmināja. Viņš bija šeit ieradies ar kaut kādu mērķi. Nezināju, kāds tas ir, taču, kad viņš tur sēdēja, nekustēdamies un nerunādams, zināju, ka itin nekas to nevarētu sa-ļodzīt, nekas nespētu salauzt vai vismaz ieskrambāt tā spīdīgo, cieto virskārtu. Viņam nebija steigas. Viņš varētu gaidīt un meklet manu vājo vietu, līdz atrastu.

Pēdīgi, pārtraucot ilgu klusumu, viņš teica: - Tu no manis nebaidies, Noria. Kāpēc?

Ievēroju, ka viņš pārgājis no jūsošanas uz “tu”, kas bija apzināts etiķetes pārkāpums, necienīgs veids, kā uzrunāt tējas meistaru ceremonijas laikā. Neatbildēju, un viņš nenovērsa no manis skatienu.

-Tu taču saproti, ka es tev varētu nodarīt sāpes, ja man tā gribētos? - viņš turpināja. Viņa izteiksme nemainījās. - Vai arī es varētu pavēlēt to darīt kādam citam un pats noskatīties.

Sapratu to, zināms. Visi zināja par lietām, kas notika tumsā, par tām, no kurām bija vieglāk novērsties. Biju par tām domājusi pat pārlieku daudz. Par māti, par sienām, kas bija ap viņu, varbūt tuvākas un biezākas nekā tās, kas aizturēja mani, varbūt par nelokāmu metālu pie viņas plānās, plīstošās ādas. Par Sanju. Izstūmu viņu no prāta, atkal, jo manas robežas sāka ņirbēt un drupt, un es nevarēju ļaut tam notikt, ne pašlaik.

-Tomēr tu runā spītīgi, nepaklanies man, -Taro teica. - Kāpēc?

Pateicu vienīgo lietu, ko šajā situācijā pratu pateikt, un, kad vārdi atstāja manas lūpas, apjautu, ka tā ir patiesība.

-Jūs man vairs nevarat nodarīt neko, kam būtu nozīme.

Taro pacēla tasi pie lūpām, vēlreiz tai uzpūta un iedzēra malciņu.

- Vai tiešām? - viņš jautāja. Viņa acu melnumā kavējās tas pats vērtējošais skatiens. - Un, ja es teiktu, ka varu tev atdot tavu dzīvi?

- Es jums neticētu, - atbildēju.

- Zinu par avotu, - Taro teica. - Taču to tu jau noteikti esi uzminējusi. Būtu bijis gudrāk izstāstīt. Saprotu, ka tavs tēvs šai lietā bija stūrgalvis, un šo pašu stūrgalvību no viņa esi mantojusi arī tu. Tējas meistaru putekļainās tradīcijas no mana viedokļa ir apnicīgas. Taču, zināms, bija tikai laika jautājums, kad gūšu apstiprinājumu savām aizdomām. -Taro slidināja pirkstu pa tējas tases apaļo malu. Māte bija mani mācījusi ar šādu pašu kustību spēlēt uz glāzes: kad plānas glāzes maliņu braucīja ar samitrinātu pirkstu, radās savāda, augsta skaņa, tā atbalsojās un pildīja mani ar nemieru, kā aizmirstībā grimstoša doma, ko nav iespējams notvert. Māte bija teikusi, ka tad, ja uz glāzes spēlē pārāk ilgi, tā saplīst. Pēc tam nebiju uzdrošinājusies izbraucīt skaņu ne no vienas glāzes.

- Vairākums tējas meistaru to jau aizmirsuši paši, - Taro turpināja. -Jo viņi jau vairākās paaudzēs dzīvojuši pilsētās, taču amata slēptākajā kodolā ierakstīts, ka tējas meistari savulaik bija avotu sargātāji. Tavs tēvs par daudz paļāvās uz veiksmi. Nomaļa apvidus tējas meistars, kurš spējis pretoties pilsētu vilinājumam, kura dārzs zeļ un tēja garšo labāk nekā tiem, kas pērk visaugstākās kvalitātes ūdeni? Bija pilnīgi skaidrs, kādu noslēpumu viņš glabā.

Taro pirksti uz māla tasītes malas apstājās. Biju klausījusies viņa vārdos, arvien pieaugot nemieram, un nespēju sevi apvaldīt.

- Kā jums zināms par tējas meistaru un ūdens savienību? - es vaicāju spīvāk, nekā biju gribējusi.

Taro smaids bija kā skanošas glāzes skaņa.

- Velti tu tā raizējies. Tavs tēvs nemeloja, teikdams, ka tās ir slepenas zināšanas, - viņš teica. - Tā ir taisnība. Zina tikai tie, kas apguvuši tējas meistara mācību.

Daudz netrūka, un es būtu pajautājusi, cik daudz tādu viņš spīdzinājis, lai noskaidrotu noslēpumu, taču vārdi apstājās mutē, un manā atmiņā kaut kas sakustējās.

Veidā, kā Taro pārkāpa ceremonijas etiķeti, kopš paša sākuma bija bijusi kaut kāda mērķtiecība. Biju sastapusi tējas viesus, kas pieļāva kļūdas, jo etiķete viņiem pirms tam nebija pazīstama vai arī viņi to bija daļēji aizmirsuši. Viņu misēkļus iekrāsoja vai nu mulsums, vai neziņa: viņiem bija kauns, ka kļūmēs izpaužas viņu neizglītotība, un reizēm viņi pat nezināja, ka pastāv precīza etiķete, un neuztraucās par to. Taču Taro jau pirmajā vizītē bija radījis iespaidu, ka vajadzības gadījumā būtu pratis ievērot etiķeti līdz pēdējam sīkumam, taču pārkāpj to ar nolūku, tikai tāpēc, ka var atļauties tā darīt. Viņš pazina tējas ceremoniju tikpat precīzi kā es un tieši tāpēc zināja, kā aizvainot tējas meistaru un citus viesus.

Visas atmiņu ainas par viņu parādījās jaunā gaismā: tas, kā viņš pārvērta savu pirmo tējas vizīti par jautājumu krustugunīm, kā viņš lika nopostīt tējas namu, zinādams, ka to nebūs iespējams uzcelt no jauna tādu pašu, kā viņš konfiscēja tējas meistaru grāmatas, kaut gan skaidri zināja, ka neviens tējas meistars pēc sevis neatstās rakstītas ziņas par slepeno avotu. Kā viņš šļakstīja ūdeni zālājā, kaut gan tas ietilpst vienīgi tējas meistara un mācekļa uzdevumos, bet jebkura cita roka, kas to veic, apgāna ceremoniju.

Viņš vēroja mani, gaidīja. Gaidīja, lai es aptveru.

-Jūs esat tējas meistars, - es teicu.

Taro mazliet pagrieza galvu. Nepratu nolasīt viņa sejas izteiksmi.

- Biju, - viņš atbildēja. - Vai, precīzāk sakot, man būtu vajadzējis par tādu kļūt. Mācību saņēmu no sava tēva, un arī viņš bija ūdens sargātājs, viens no pēdējiem. Viņš nicināja pilsētu meistarus, uzskatīja tos par amata brālības nodevējiem.

No katla kāpjošais mitrums cēlās tējas nama gaisā, kļāvās pie loga un man pie sejas.

-Taču jūs nenodarbojaties ar tējas meistara amatu, - es teicu.

Taro izdzēra savu tasi, nolika uz grīdas un pastūma uz manu pusi. Es to piepildīju.

- Ne pēc tam, kad biju armijai atklājis tēva avota atrašanās vietu, -viņš atbildēja. - Vienlaikus paziņoju, ka mani varētu interesēt karavīra karjera. Pēc tam viņi pret mani izturējās ļoti vēlīgi. Taču mēs sākam novirzīties no galvenās lietas, - viņš turpināja. - Kā jau teikts, ja vēlies, varu tev atdot tavu dzīvi. - Viņš pacēla tasi pie lūpām, taču šķidrums joprojām bija par karstu, un viņš tasi atkal nolika. - Varbūt ne precīzi agrāko, taču pietiekami tuvu tai.

Turēju rokas uz ceļiem, kaut gan man gribējās aiztraukt mitrumu no pieres, un neteicu ne vārda.

- Tu jau nebūsi dzirdējusi, vai ne? Par savu māti.

Zināju, ka man nebūtu vajadzējis pieļaut tirgošanos ar Taro, taču pārāk daudzas dienas biju skatījusies komunikatora tukšajā ekrānā, un manas domas bija uzkonstruējušas pārāk daudz stāstu, kurus nevēlējos izdomāt līdz galam. Man nebija spēka apturēt savus vārdus.

- Ko jūs zināt par manu māti?

Taro izteiksme nemainījās.

- Sjiņdziņā bija dumpis. Tava māte ir pazudusi jau mēnesi, - viņš teica. - Tiek uzskatīts, ka viņa ir mirusi.

Biju baidījusies no šādas ziņas, tomēr, sastapusies ar to, nekā nejutu. Sēras nāks vēlāk, taču tagad ziņa tikai pārlija man pāri un izgaisa, un atstāja aiz sevis tukšumu.

- Man nav tādas varas, lai atvestu atpakaļ mirušos, - Taro teica. - Bet kā ar tiem, kas joprojām dzīvi?

Viņš redzēja manu satrūkšanos, un es izlasīju apmierinātību viņa

sejā.

- Vai tad nav vēl kāds, kuru tu glābtu, ja varētu?

Elpa ķērās rīklē, sirds sitās straujāk.

- Kur viņa ir? - es vaicāju.

Taro pielieca galvu, un viņa izteiksme aprima un ieguva domīgu atēnu.

- Viņa lūdza mani nodot ziņu. Viņa lūdza, lai tu piekrīti manam piedāvājumam.

Norīstījos.

- Kāds ir šis piedāvājums?

-Jūs abas atgūsiet savai brīvību un varēsiet turpināt dzīvi kā līdz šim, mierā, armijas aizsardzībā. Pat avotu varēsiet izmantot brīvāk nekā citi ciema iedzīvotāji.

Iedomājos par nedēļām, kad avots bija bijis tikai mūsu. Taro mutes kaktiņi sakustējās, un es zināju, ka viņš redzējis pārmaiņas manā sejā. Piespiedu sevi skatīties viņam tieši acīs.

- Ar kādiem noteikumiem?

-Jums atliek tikai piekrist tam, ka avots tagad piederēs armijai un ka jūs abas strādāsiet manā labā. - Viņš ieturēja pauzi, ļāva saviem vārdiem ietiekties manā apziņā. - Jūs, protams, pieļāvāt dažas izšķirīgas kļūdas, taču parādījāt arī asu prātu un viltību. Kādu laiku gandrīz ticēju, ka nekāda avota nav. Muromcki nācās jūs ilgi novērot un ievākt daudz ziņu, pirms izdevās noskaidrot, no kurienes nāk ūdens un kā tas tiek slepus nogādāts no mājas uz ciemu. Spiegiem ar jūsu prasmēm mums atrastos darbiņš.

Jau otru reizi sarunas laikā ainas manā atmiņā pārvietojās, un to detaļas parādījās pavisam citādi. Muromcki tējas vizīte nepareizā dienā, viņa apstāšanās pie Sanjas nama vārtiem un saruna ar Sanju. Un atmiņu aina, kas bija gandrīz pazudusi, taču tagad spilgta pacēlās starp citām: gaišmatainais viesis tēva bērēs, seja, kas bija izskatījusies pazīstama, bet kuru tomēr nebiju mācējusi saukt vārdā. Visu šo laiku nebiju sapratusi, kā tīkls ap mani savelkas.

Viss telpā bija nekustīgs, un es neredzēju ceļu savā priekšā tās dūmakas dēļ, kas virda no aizvadītajām nedēļām un to nesaprotamības, no pasaules plaisām, no tumšā spoguļa, kurā nesaskatīju pati savu seju.

- Un Sanja lūdza, lai es tam piekrītu?

- Viņa teica, ka piekritīs, ja tas nozīmē, ka jūs atkal varat satikt viena otru.

Iedomājos Sanju un jutu, kā ļaujos šai domai. Biju nogurusi. “Jā” šķita viegls vārds manām lūpām, un bija neiespējami aizraidīt ainu, kas slēpās man aiz acīm: viņas roka manā rokā avotā, kura nemierīgais plūdums kļāvās pie mūsu aprisēm, mūsu mūžīgais nospiedums pasaules un ūdens atmiņā.

Aizvēru acis un ievilku elpu.

- Viņa ticēja, ka tas būtu tā vērts, - Taro mīksti turpināja. - Tāpēc viņa atnāca pie mums.

Atvēru acis. Vārdi aizslīdēja prom, prom aizslīdēja ainas un viss, ko es nevarēju padarīt par patiesību, kaut gan man gribētos.

-Jūs melojat, - es teicu.

Taro seja sašķobījās izteiksmē, kas nebija īsti smaids, un kaut kas no tās nokrita - maska, rūpīgi austs plāns: es nebiju pārliecināta, kas tieši. Redzēju tikai, ka nevainojamā nodomā ir parādījusies vaina, un, pirms viņš atkal bija ieviesis savā sejā tukšu telpu, zināju, ka man ir taisnība.

- Es varētu atzīt, ka patiešām meloju, - Taro sacīja. - Bet tu taču to nezini. Tev ir tikai mans vārds, un tu man neuzticies. - Viņš apklusa. Skatījāmies viens uz otru, un telpā nekustējās itin nekas, izņemot elpas un domas. - Un, ja es stāstītu, ka Sanja pie mums atnāca nevis tevis dēļ, bet gan tāpēc, ka gribēja pasargāt savu ģimeni? Vai tam tu noticētu vieglāk?

Ēnas satinās ap Sanju un veda viņu arvien tālāk no manis, līdz viņa pazuda skatienam. Nepacēlu roku. Neteicu ne vārda, lai viņu aizturētu. Viņa gāja prom un neatskatījās.

Biju viena un pateicu vienīgo, ko varēju pateikt.

- Nekas mani nepiespiedīs pieņemt jūsu piedāvājumu.

Taro pacēla tējas tasi pie lūpām, lēnām to izdzēra, noslaucīja muti un nolika tasi uz grīdas.

- Vai tas ir tavs pēdējais vārds? - viņš vaicāja. - Padomā labi. Citas iespējas nebūs.

- Pēdējais.

Taro pamāja. Šaurās telpas sienās atbalsojās žesta galīgums. Viņš piecēlās kājās, un man pāri krita viņa ēna. Kādu bridi tā saplūda ar mani, itin kā būtu manējā.

Šķērsoju grīdu un pavēru viesu izejas durvis. Taro atkal nometās uz ceļiem un jau grasījās izlīst ārā verandā, tomēr apstājās un pagriezās pret mani.

- Esmu ziņkārīgs, - viņš teica, un pirmo reizi ieraudzīju viņā ko tādu, kas atgādināja neviltotu interesi. - Kāpēc? Vai tu tici, ka tevi sagaida kaut kāds atalgojums - citā dzīvē vai viņpasaulē -, ja darīsi to, ko iztēlojies par pareizu?

- Nē, - es teicu. - Ticu, ka grūtas izvēles ir jāizdara katru dienu, par spīti tam, ka ir labi zināms, ka nekādas atlīdzības nav.

- Kāpēc? - viņš atkārtoja.

-Tāpēc, ka tad, ja nekā cita nav, tas ir vienīgais veids, kā atstāt no savas dzīves nospiedumu, kam ir kaut kāda nozīme.

Taro nedz pamāja, nedz pasmīnēja, nedz iespurcās. Viņš tikai skatījās un tad atkal pagriezās, lai aizietu.

- Arī es esmu ziņkārīga, - es ieteicos, un viņš apstājās. - Ja jūs neticat atlīdzībai, ja zināt, ka zudīs arī jūsu vara, kāpēc jūs tomēr tveraties pie tās un darāt lietas, par kurām zināt, ka tās nav pareizas?

Taro mans jautājums nesatrauca. Viņš cieta klusu. Dzirdēju viņa elpu tējas nama mitrajā gaisā un iztēlojos, ka redzu viņa seju gandrīz nemanāmi notrīsam, taču droši vien maldījos. Viņa seja bija pa pusei novērsta, un, kari viņš to atkal pagrieza pret mani, redzēju tikai aukstu stiklu un akmeni.

- Tāpēc, ka tad, ja nekā cita nav, - viņš pēdīgi teica, - es tikpat labi varu izbaudīt esošo tik ilgi, kamēr tas ir.

Nekustīgi sēdējām uz ceļiem, pagriezušies viens pret otru, un nekas mūs nedz šķīra, nedz vienoja. Viņa izvēles būtu varējušas būt manējās: visām ēnām ir viena krāsa, un tās visas tumsā kļūst nesaredzamas.

- Ardievu, komandieri Taro, - es pēdīgi teicu. - Neko vairāk es jūsu labā izdarīt nevaru.

Atvadoties nepaklanījos. Toties Taro man paklanījās, un šoreiz es viņa žestā neredzēju ne izsmieklu, ne nicinājumu, tiesa, arī cieņu ne. Gaidīju, līdz viņš bija izlīdis no tējas nama un es vairs nedzirdēju viņa zābaku soļus lievenī vai uz celiņa akmens plāksnēm.

Tovakar saskaitīju svītriņas, ko biju uzvilkusi uz durvīm, un saskaitīju dienas, kuras, kā es zināju, bija pagājušas citos ūdensnozie-guma namos starp zilā apļa parādīšanos un iemītnieku sodīšanu ar nāvi.

Kad izgāju ārā, lai piepildītu savu naktslukturi ar kvēlmušām, aiz vārtiem, kur sabiezēja ēnas, ieraudzīju tumšu, kalsnu būtni. Neredzēju tās seju, vēl ne, taču jutu, ka tā skatās tieši uz mani, pirms pagriezās un pazuda starp kokiem, viņpus man atvēlētajām robežām.

19. nodaļa

Kad cēlos vārīt rīta tēju, ārā joprojām bija tumšs. Ūdens krāns niķojās, kā tas bija darījis gandrīz katru dienu pēdējo trīs nedēļu laikā: vispirms kannā izšļācās ūdenskritums, kas pēc tam saruka līdz pilītēm un pēdīgi nostabilizējās tievā strūkliņā. Cauruļu metāla grozīšanās un šņirkstoņa mājas dziļumos kļuva klusāka. Atstāju tējkannu zem ūdens strūklas.

Laika vairs nebija daudz.

Kamēr tējkanna pildījās, aizgāju uzvilkt jaunu svītriņu uz ārdurvīm. Tā bija septītās rindiņas sestā. Kopš Taro apciemojuma bija pagājusi vairāk nekā nedēļa. Roka šķita smaga, un asmens, laužot krāsas kārtu, negribēja kustēties; taču, pat ja es apstādinātu kustību, atstātu septīto rindu nepilnu, es nevarētu apturēt no manis prom bēgošās stundas.

Atgriezos virtuvē un ieraudzīju, ka ūdens strūkla mitējusies pavisam. Ielūkojos tējkannā: tā nebija pat pusē. Ielēju tajā pilīti no pēdējā ūdensmaisa, kurā vēl kaut kas bija. Vēlāk, ja caurule būs ar mieru darboties, man vajadzētu mēģināt maisu piepildīt. Krānu neaizgriezu un atstāju zem tā lielu katlu. Ja ūdens atkal sāks tecēt, es to dzirdēšu. Manas ausis bija paspējušas kļūt jutīgas pret skaņu, kas agrāk bija bijusi tik ikdienišķa, ka nebiju tai pievērsusi nekādu vērību.

Aizpogāju adīto jaku, uzvilku vilnas zeķes, paņēmu no priekšnama vadža šalli un apliku ap pleciem. Rīts bija auksts, daudz aukstāks nekā vairākums gada astotā mēneša ritu. Atvēru durvis un ieelpoju no nakts stīvuma atžirgstošā dārza smaržu. No āra ieplūstošajā gaisā mana dvaša kūpēja kā mākonīši.

Kad liecos, lai paceltu no kāpnēm ēdiena paplāti, ieraudzīju pieaugošā pusmēness ūdeņaino vizmu virs fjella. Tālu vairs nebija mē-nessgrieži. Cieminieki drīz taisīs saldos, lipīgos mēnessgriežu cepumus un pažobelēs iekārs krāsaini apgleznotus kvēllukturus. Jau bija gatavs gājiena pūķis, un plastmasas kapā būs rosība, ļaudīm meklējot piederumus mēnessgriežu rotājumiem un bērnu karnevāla tērpiem. Šajā gadā droši vien netiks rīkota uguņošana: to uzskatīs par pārāk bīstamu, jo trūkst ūdens, ar ko dzēst aizbēgušās dzirksteles. Gaisma būs jāatrod no citādām ugunīm. Varbūt mēnessgriežu naktī apkārt atkal klīdīs okeānu pūķi, mezdami savus vizošos atspulgus pret debesu tumšo jumu.

Varbūt kāds sēdēs Knābī un skatīsies uz tiem. Varbūt viņam līdzās sēdēs kāds cits, kurš uzliks savu roku uz viņējās, un nekam nevajadzēs būt citādi.

Manu uzmanību piesaistīja skaņa no vārtu puses. Kāds klusām runāja. Pagriezos, lai paskatītos, taču neredzēju neko citu kā strēmeli zilā, kas nozuda skatienam. Tomēr balsis rītā joprojām šūpojās: savā starpā sarunājās divi karavīri. Viens no viņiem smējās.

Šodien vēlāk vai kad nu viņu sardzes maiņa beigsies, viņi ies uz ciemu. Viņi nospodrinās zābakus un nopirks tirgū maizi vai varbūt zilo lotosu un aizvadīs savu nakti miegā vai nomodā, neskaitot dzīves stundas. Vējš plosīs viņu kukaiņu cepures, saule spīdēs uz pirkstu locītavām, un viņi pat nemanīs to spirdzinošo vēsumu vai nomierinošo siltumu.

Es nezināju ne viņu vārdus, ne to, no kurienes viņi nāca, nedz arī to, kā viņi izskatās, un es nekad nevienu nebiju ienīdusi tā, kā tobrīd ienīdu viņus.

Paplāte bija viegla. Uz tās nebija nekā cita, izņemot kaltētas pupiņas mazā māla bļodiņa. Soļiem tikai mazliet trīcot, ienesu to iekšā un aizslēdzu aiz sevis durvis.

Mani izbrīnīja spēks, ar kādu manī ieķērās dusmas. Mani izbrīnīja pašas rokas kustība un skaņa, māla bļodiņai sašķīstot pret sienu.

Realitātes audums ap mani sakārtojās jaunā veidā, no kura es nespēju novērst skatienu. Dzīves pavedieni pinās cits citam šķērsām un pāri, tie savijās kopā un atkal aizauga prom cits no cita, veidoja tīklu, kas saturēja visu esošo kopā. Skaidri spēju saskatīt tā plīsumus, šķiedras, kas risa un slīdēja prom no manis. Pasaule auga un joprojām pulsēja no stāstiem, taču man tajos vairs nebija vietas.

. Un aiz visa pletās tukšums, kuru gandrīz bija iespējams aizskart: auksta un klusa neesamības telpa, vieta, kuni sasniedzam, kad pazū-dam no pasaules atmiņas.

Vieta, kurā patiešām mirstam.

Gribēju aizgriezties, taču mani turēja notikumu ķēde, kas mani bija šeit atvedusi, pagātne, kas pletās aiz manis, ierakstīta akmenī, un tā nekad nepadosies, nekad nesalūzīs, nekad nemainīs veidolu. Es skatīšos tajā, līdz vairs neskatīšos nekur. Stāsti par to varēja izliekties dažādos virzienos, taču tā patiesība, kas aiz stāstiem, nekļūs cita. Та neatzina citu varu, izņemot savējo.

No vietas, kas bija dziļāk par rīkli un sirdi, pacēlās sūrstoņa un izlauzās smagos, saraustītos šņukstos. Mana elpa sažņaudzās, un viss ķermenis sačokurojās ap dusmām un skumjām, un tad elsas plosīja mani tik straujā taktī, ka vairs nespēju tās aizturēt. Sabruku pret durvīm un ļāvu raudām nākt.

Putekļi klusiņām šūpojās gaismas strēlē iepretim mājas pelēcīgajai pustumsai. Mani locekļi bija smagi. Gulēju uz grīdas. Uz vaigiem un acu kaktiņos žūstot sūrstēja sāļas strīpas, un mutē bija karsta metāla garša.

Es varētu šeit palikt, nodomāju. Kareivji nāks rīt. Ūdensmaisi ir gandrīz tukši. Es varētu gulēt šeit, līdz ūdens no manis aizplūdīs.

Klusums uz ādas sabiezēja. Gribēju tam ļauties. Aizvēru acis.

Mironīgajā skaņu neesamībā, sausā kā kauli, kāds kustējās.

Та muša varētu beigt džinkstēt, es nodomāju. Tad es varētu gulēt.

Taču tā nebeidza: tā atkal un atkal ar būkšķi metās pret stiklu, nesaprazdama, kāpēc nespēj izlauzties āra brīvībā. Atvēru acis un ieraudzīju tās ēnu sitamies šaurajā telpā starp logu un to sedzošajiem aizkariem.

Kaut kas sakustējās dziļi manā atmiņā: cita muša, tās melnzaļi vizošais smagais ķermenis, tās spārnu švīkoņa, veicot ceļu augšup un lejup pa blīvo tīkla sieniņu un meklējot izeju.

Pagriezu galvu un ieraudzīju jūraszāļu somu, kuru biju atstājusi balstāmies pret sienu zem drēbju pakaramā. Cauri tās pītajai virsmai izšķīru piezīmju grāmatas taisnstūri.

Atmiņa pavērās vēl vairāk. Muša pie tīkla sienas padevās un nolaidās uz galda, kuru klāja darbarīki un vadu gali. Gaisma noplaiksnīja uz sudrabkrāsas ripas virsmas, kad Sanja to ievietoja agrāko laiku ierīces padziļinājumā un aizspieda vāku. Iečerkstējas skaļruņi. Karstajā, nekustīgajā gaisā plūsmoja vārdu straume, kas man neliks mieru.

Prāts centās kaut kam pieķerties, neredzamai šķiedrai, kas stiepās cauri gadiem un laikiem, un mūžiem.

Atmiņa pārvietojās: rokās smagi gūla grāmata ādas vākos, un vārdi tās lappusēs būvēja tiltu uz pagātni, kas citādi būtu gājusi bojā. Sen aizgājuša tējas meistara zīmētie burti vilka mani pie sevis, un savā ziņā viņš joprojām pastāvēja, bija dzīvs šajos vākos: pateicoties tam, ko bija atstājis aiz sevis. Teikumi mani satvēra un rāva ārā no klusuma tinumiem.

Šis ir mans pēdējais stāsts, un, kad būšu to saglabājis šajās lappusēs, manu asiņu ūdens varēs aizplūst netraucēts.

Ir tikai notikumi, kam ļaudis piešķir stāstu veidolu, lai saprastu tos labāk.

Pārāk daudzi stāsti pazūd pavisam, un pārāk nedaudzi no tiem, kas saglabājas, ir patiesība.

Par spīti aukstumam, kas strāvoja no durvju spraugām, koka grīda šķita silta, kad atspiedu pret to rokas un lēnām stūmu sevi augšā. Та bija kā cīņa pret stipru vēju: man bija jāsaņem visi spēki, lai noturētos sēdus stāvoklī un neļautos pagurumam, kas spieda un centās nogrūst mani atpakaļ. Soma bija tikai aptuveni metra attālumā. Pacēlu roku un stiepos uz tās pusi, taustīju pēc pleca siksnas un gandrīz zaudēju līdzsvaru. Pēdīgi man izdevās satvert blīvo audumu un atvilkt somu pie sevis. Izņēmu ārā tējas meistara grāmatu. Vāku āda mīksti skārās pie pirkstu galiem.

Mans rokraksts slīps un šaurs skrēja pāri lappusēm. Piezīmes apzinīgi atspoguļoja ceremonijas un tajās izmantotās tējas servīzes, laikapstākļus, viesu apģērbu un izturēšanos. Tomēr lielāko vietu aizņēma Jansona ekspedīcijas žurnāls, ko biju norakstījusi no sudrabkrāsas ripām: fragmentārs, nepilnīgs, taču savā būtībā patiess. Šķirstīju lapas un nonācu vietā, kur sākās pēdējās ripas saturs, tas, ko bijām ar Sanju klausījušās kādā mākoņainā vasaras pievakarē.

Tas bija stāsts par iznīcību un drupām, par okeāniem, kas tiecās uz kontinentu centru un aprija zemi un saldūdeni. Par miljoniem ļaužu, kuri bēga no savām mājām, par kariem, kas sākās kūstošo ledāju atsegto kurināmā resursu dēļ un turpinājās, līdz zemes dzīslas bija iztecējušas. Par cilvēkiem, kuri gandēja savu pasauli, līdz to zaudēja.

Tad stāsts pārvērtās vēstījumā par izdomātām patiesībām un izstāstītiem meliem, un vēsturi, kas uz mūžiem bija pārtaisīta: tas bija stāsts par grāmatām, kas dūņainā ūdenī sabruka skrandainā papīra miglājā un tika aizstātas ar viegli pārveidojamām komunikatorgrā-matām, līdz ar dažiem taustiņu klikšķiem no pasaules atmiņas bija

iespējams izgaisināt jebkuru notikumu, un tad par kariem vai katastrofām, vai pazudušajām ziemām vairs nebija atbildīgs neviens.

Tas bija stāsts, kuru Jaunās Cjaņas varasvīri bija centušies iznīcināt, tāpat kā bija iznīcinājuši gandrīz visu citu, kas stāstīja par agrāko pasauli. Un tomēr es to turēju rokās: ne pilnu patiesību, jo pilna patiesība nesaglabājas nekad, bet kaut ko, kas nebija pazudis pavisam.

Skatījos uz teikumiem lappusēs un sāku saprast, kas man jādara.

Es varēju palikt, kur biju, un gaidīt, līdz pīšļi gūs uzvaru pār ūdeni. Es varēju ļaut, lai manu stāstu, ja tas vispār tiks stāstīts, izstāsta kāds cits: kāds, kas to sagrozīs un padarīs nepazīstamu, un varbūt izmantos saviem nolūkiem. Ja es savu stāstu atstātu tiem, kas uzvilkuši uz manām durvīm zilo apli, tas vairs nebūtu mans. Es vairs nebūtu daļa no tā. Es vairs nebūtu daļa no nekā.

Es varēju ļaut, lai tā notiek. Vai varēju censties atstāt pasaulē zīmi, piešķirot tai savu veidolu.

Piezīmju grāmatas pēdējā trešdaļa vēl bija tukša.

Kad cēlos augšā, kājas mani tik tikko noturēja.

Manas istabas logu sedza biezi aizkari. Tumsā atšķīru tējas meistara grāmatu jaunā, tīrā lappusē, apsēdos uz gultas un pabīdīju kvēlluk-turi uz galda, lai no tā uz lappusēm kristu pietiekami daudz gaismas.

Kad ķēros pie darba, tinte spalvas galā iezaigojās un atstāja uz papīra zvaigznes veidola traipu.

Sākumā vārdi nāca lēni, tie bija kusli un remdeni tumsā, kurā biju tos ilgi glabājusi. Taču, kad stiepos pēc tiem, tie sāka piederēties un zibsnīt, un celties man pretī, un to veidoli kļuva skaidrāki. Kad tie pēdīgi uzšļācās virspusē, spilgti un bezbailīgi, es satvēru tos, ko spēju, un ļāvu tiem plūst ārā.

Rakstīju par slepeno avotu, par kuru neviens cits agrāk nebija rakstījis. Rakstīju par ūdens kāviem, kuri šūpojās debesu jūrā kā zvīņas zibinoši zivju bari un kuros varēja izšķirt pūķu tēlus, ja vien prata pareizi skatīties. Rakstīju par plastmasas kapu, tā slāņos bojā gājušajiem noslēpumiem, sadragātajām agrāko laiku lietām, no kurām katra reiz kādam bija piederējusi un kaut ko nozīmējusi.

Teikumi uz papīra salauza laika un vietas robežas. No ljella uz namu atkal plūda ūdens, un pa telpām staigāja tēvs. Redzēju viņa paradumu izstaipīt pirkstus pēc akmensdārza grābšanas, kad viņš bija atbalstījis grābekli pret lieveņa margām, un veidu, kā viņš sarauca uzacis, skatīdamies katlā un skaitīdams burbuļus tā dibenā. Māte sēdēja savā darbistabā, un es redzēju, kā viņa, domās iegrimusi, glauda matus, un kā viņa pieliec galvu, prātodama, kur aizmirsusi rakstāmspalvu. Sasmaržoju viņas paštaisīto ziepju lavandu un mētras, un sīpolu sautējumu, ko reizēm gatavoja tēvs. Dzirdēju viņu soļus: vienus lēnus un stabilus, otrus uzsvērtus un nepacietīgus. Viņu balsis atkal pildīja virtuvi un aizskanēja dārzā, un es vairs nebiju viena.

Rakstīju par Sanju. Par kvēli, kas ielija viņas sejā, kad viņa savā darbnīcā pa vienai ņēma ārā daļiņas no agrāko laiku ierīces iekšām, iegaumēja to secību un kārtīgi sarindoja uz galda. Par veidu, kā, viņai smaidot, viens mutes kaktiņš pacēlās mazliet augstāk par otru, un par to, kā viņa vienmēr precīzi zināja, ko teikt vai atstāt neteiktu, lai es sajustos labāk. Par veidu, kā viņa ar šalli atglauda savus tumšos matus, par viņas roku aprisēm, skrambām un sasprēgājušo ādu viņas pirkstu galos. Par to, kā cauri tumšajam ūdenim viņas locekļi izskatījās tajā vietā, kur neiesniedzas saules gaisma.

Arā debesis mainījās un apmācās, taču iekšā izskatījās, itin kā istabas ēnas būtu atkāpušās un sačokurojušās, un grāmata izstarotu savu gaismu, spožāku un pilnīgāku nekā kvēllukturis. Tukšo lappušu tiesa grāmatas beigās samazinājās. Saucu garus, kas drūzmējās ap mani, un gūstīju tos starp vākiem kopā ar visu citu zudušo, līdz biju pierakstījusi pilnu pēdējo papīra collu un man sāpēja plaukstas locītava.

Kad pēdīgi izlaidu spalvu no rokas un piespiedu pieri aizmugures vāka ādai, nakts aiz aizkariem jau ruka. Mans ķermenis šķita kā tukša čaula: to viegli varēja aiznest jebkāds vējš, tas bija brīvs no ūdens un vārdu svara.

Uzvilku tējas meistara tērpu. Tas bija vaļīgs un mīksti skārās pie ādas, un es tajā saodu savu sviedru neizmazgāto smaržu. Kad ar piezīmju grāmatu rokā gāju uz virtuvi, zeķes slīdēja pa koka grīdu. Vieglais auduma maisiņš bija virtuves skapītī, kur biju to atstājusi. Atraisīju aukliņu, kas saturēja ciet tā galu, un ielūkojos iekšā. Dibenā vēl bija dažas karotītes tējas, ko biju izvēlējusies Kuolojervu tirgū savai gatavības ceremonijai. Smarža bija vājāka nekā toreiz, taču joprojām tajā sajutu to pašu plūdumu: mitrumu, kas atveldzē zemes pīšļus, vēju, kas purina visa augošā lapas, gaismu, kas ņirbinās ūdenī.

Pacēlu no grīdas pēdējo ūdensmaisu. Та niecīgais saturs klusi no-klunkšķēja. Pieliku maisa galu pie krāna metāla. Runāju mīļus un runāju ļaunus vārdus, varbūt pat kliedzu un raudāju, taču ūdeni ļaužu bēdas neaizkustina. Tas, ātrumu nedz palēninājis, nedz paātrinājis, plūst zemes tumsā, tur, kur tikai akmeņi dzird.

Uz mājas durvīm ir septiņreizseptiņas vertikālas svītriņas, un zilā apļa krāsa tām iepretī ārpusē ir nožuvusi jau sen sen.

Tagad viss ir sagatavots.

Pasaule rītos ir tāda, kādu to atstājam, un tomēr, atvērusi durvis, pirmajā brīdī to nepazinu. Ne tikai krāsa bija cita, bet arī smarža, tāpat klusums: pazīstu dažādus klusumus, taču šis man bija svešs.

Mazu brīdi iztēlojos, ka esmu piedzimusi no jauna.

Savilku ciešāk plecu lakatu un pastiepu vilnas jakas piedurknes pāri plaukstām. Būtu varējusi kāpt lejā no lieveņa ar kurpēm un zeķēm kājās, taču gribēju zināt, kāds basajām kājām šķiet ledainais zālājs. Stiebri čabēja, un to papīrvārīgais aukstums grieza līdz kaulam, kad spēru soli un pēc tam nākamo.

No mākoņa malas izlīda saule, un es apžilbu. Biju iztēlojusies agrākās pasaules ziemu spilgtumu, taču šis spilgtums bija citāds. Uz tējas krūmu zariem un zālājā, un akmensdārza smilšu krokās, un uz koku zariem un tējas nama jumta gulēja viegls sniega slānis. Kad tam trāpīja gaisma, acīs sariesās asaras, un man vajadzēja tās aizvērt.

Visi ūdensmaisi verandā bija tukši. To apskrambātos sānus sedza balta sarma. Aiznesu pēdējo maisu no virtuves uz tējas nama lieveni, paņēmu slotu un slaucīju no akmens plāksnēm baltdzīslainos lapu rēgus, kas saulē pamazām atmiekšķējās. Izvēlējos no tām sauju, ko uzkaisīju atpakaļ uz akmeņiem, lai celiņš pārlieku neizskatītos cilvēka slaucīts. Šajā lietā tēvs vienmēr bija nelokāms.

Viesu ieeja ap mani šķita šaura un stūraina, kad līdu pa to iekšā tējas namā, stumdama pa priekšu ūdensmaisu. Izlēju ūdeni katlā un gāju uz šķūni pēc kaltētas kūdras. Ūdens telpā no jakas apakšas izvilku tējas meistara grāmatu un novietoju uz grīdas zem traukiem paredzētā plauktiņa. Uz paplātes citu citai blakus saliku lielu metāla kannu, mazāku māla kannu un vienu vienīgu tējas tasi. Aiznesu paplāti līdz pavardam, iekratīju māla kannā atlikušās tējas lapas no auduma maisiņa un aizdedzu uguni zem katla.

Domāju par tēvu, kurš vairs bija tikai manos kaulos un asinīs, un par māti, no kuras pāri nebija palicis nekas cits, izņemot mani.

Domāju par Sariju.

Zināju, tāpat kā sapnī ir zināms, ka otrs cilvēks telpā ir pazīstams, kaut gan seja ir sveša, vai tāpat, kā cilvēks zina, ka mīl.

No katla sāka celties tvaiki, un es gaidīju, līdz varēju tā dibenā saskaitīt desmit mazus burbuļus.

Pielēju metāla kannu ar karsto ūdeni, pagatavoju māla kannā vāju tēju un sasildīju ar to tasi. Tad piepildīju mazo tējkannu vēlreiz, aplēju to ar tēju no tases, un brūnie, porainie sāni saslapa. Manas kustības plūda nepiespiestas, lokanas kā vēja šūpots koks vai pāri jūras dibenam slīdošs vilnis.

Tēja tasē bija dzidra un palsa, tās smarža man visapkārt - maiga.

Atvēru sllddurvis viņai, kura jau паса, un nosēdos tējas telpas vidū tā, lai pa durvju atveri redzētu kokus, kas liecās pāri celiņam, un gaismu, ko saule starp zariem bārstīja uz gludajiem, mitrajiem akmeņiem.

Šīs nav tās beigas, kādas biju sev iztēlojusies. Tomēr šīs ir vienīgās, kādas man ir. Vai varbūt tā nav gluži taisnība: es taču varētu izskriet pa vārtiem un skriet tālāk, līdz izdzirdētu gaisu šķeļošu blīkšķi un kaut kur ķermenī sajustu asas sāpes. Varbūt tas būtu ātrāks veids nekā gaidīt kareivjus, kas tuvojas, viņu zobenu asmeņus, asinis, kuras vairs neredzēšu sakalstam uz celiņa akmens plāksnēm. Taču tas mainītu tikai ceļu, ne galamērķi. Ceļa projām nav. Un tomēr esmu nolēmusi elpot tik ilgi, līdz spēšu. Es, iespējams, beigšos šeit, taču nāks citi, kas nesīs stāstu tālāk. Varbūt pēc viņiem kāds mazs pasaules gabaliņš būs veselāks.

Kad ūdens beidzies, ceremonija ir galā.

Es neredzu tālāk par šo pagalmu. Es nezinu, vai pilsētas nav sabrukušas, un es nezinu, kurš šodien sauc zemi par savu. Es nezinu, kurš cenšas savažot savā varā ūdeni un debesis, nesaprotot, ka tie pieder visiem un nevienam. Nekādas cilvēku važas tos neaizturēs.

Man nav vajadzīgs redzēt tālāk par šo pagalmu, vairs ne.

Jau tūlīt, kamēr vēl esmu tējas namā viena, eju uz ūdens telpu, pabāžu roku zem plaukta un taustu, līdz atrodu mazu iedobumu kaktam vistuvākajā grīdas dēlī. Tas ir viens no vecā tējas nama dēļiem, tumšāks par pārējiem. Iebāžu pirkstu iedobumā un paceļu šo dēli, kurš nav pienaglots. Piesardzīgi stumju zem tā otru roku, līdz man izdodas dēli izņemt no vietas. Zem tā ir tumšs padziļinājums, no kura plūst zemes aukstums.

Grāmatas ādas vāks ir mīksts un silts, gandrīz kā dzīva būtne, kam es pieskaros. Neviens neredz, kā es to iebīdu grīdas caurumā

un pastumju mazliet sāņus zem pienaglotajiem grīdas dēļiem, lai tas netrāpītos pa iespējamā meklētāja rokai vai skatienam.

Viešņa atver vārtus, ienāk pa tiem māju pagalmā, ar skatienu meklē celiņu, kas ved uz tējas namu. Viņas kājas neatstāj pēdas plānajā sniegā. Pieņemas vējš, un tējas krūms nobirdina no zariem zaigojošos putekļus. Vizošās pārsliņas nolaižas zemē, kur sniegs jau kūst par plūstošu ūdeni, gaismā auzdams savu mazo strautiņu. Sekoju pārsliņām, kad tās ieņem savu vietu, dziļi, dziļi plūdumā, kam nav sākuma un beigu.

Tējas pēcgarša manā mutē ir salda.

Esmu centusies nedomāt par Sanju, taču viņa ieplūst manās domās, un es prātoju: vai es ieplūstu viņas domās, tajā, kas no viņas vēl atlicis?

Neaicināta manu acu priekšā uzaust šī aina, un uzaust atkal un nepazūd: viņa stāv fjella alā pie dīķa. Viņa skatās mutuļojošajā ūdenī, un man gribētos domāt, ka viņa nāks pie manis. Un tomēr ieraugu viņu atkal, citādu, tādu, kas aizgriežas prom no manis un atpakaļ nenāk. Nezinu, kura no viņām ir īsta un kura ir atspulgs dzidrā ūdenī, tik ass, ka to gandrīz iespējams maldīgi noturēt par īstu.

Es varu izvēlēties savas beigas, tās, kuras vēlos.

Viņpus durvīm dienu dedzina dzidrums, un durvju atverē redzu viņu, kā viņa nāk man tuvāk, pie manis.

Stiepju viņai pretī roku.

EPILOGS

Viņa ienāk pa durvīm.

- Kādā lietā jaunkundze ieradusies? - jautā zilā tērpts dežurants savā stikla būdiņā. Ap universitātes ieeju tik agrā rītā valda miers.

- Ierados satikt lektori Kaitio, - meitene saka. Viņa izskatās nogurusi un kalsna foajē patumšajā mākslīgajā apgaismojumā, ne vecāka par divdesmit. - Man nav iepriekšējas vienošanās, taču vai jūs varētu viņai paziņot, ka esmu šeit?

- Vai varu redzēt jūsu komunikatorpasi? - dežurants lūdz un at-slidina vaļā mazo lodziņu stikla sienā. Meitene pasniedz viņam komu-nikatoru. Dežurants lasa ekrānā personas informāciju, paceļ iekšējā telefona klausuli un uzspiež īsu numuru. — Lektore Kaitio? — viņš saka klausulē. - Te ir jauna sieviete, kura lūdz ar jums tikšanos. Va-namo jaunkundze. - Vīrietis mērī meiteni ar skatienu, un viņa sejā parādās kas smaidam līdzīgs. - Skaidrs. - Vīrietis noliek klausuli. - Viņa atnāks jums pakaļ. - Viņš pasniedz komunikatoru atpakaļ meitenei.

Meitene pamana, kā Lianas Kaitio seja uz pavisam īsu mirkli sastingst, kad sieviete, ieradusies foajē, ierauga viņu. Dežurants uz Liānu neskatās, jo iegrimis mādžonga spēlē, un neviena cita foajē nav.

- Lūdzu, seko man, - Liana saka, un meitene seko.

Kad abas ienāk Lianas kabinetā, viņa aizver durvis, pagriež atslēgu, satver meiteni aiz pleciem un jautā: - Kur ir Noria? Vai ar viņu viss kārtībā?

Atbildi viņa izlasa Sanjas sejā, apskauj viņu, un visi vārdi abām pazūd.

Sauja viņai visu izstāsta, izstāsta vēlāk.

Viņa stāsta, kā ciems palika kareivju varā un ūdens gāja mazumā, un avots kļuva par ciema kopīgo noslēpumu.

Viņa stāsta, kā Noria gribēja meklēt ūdeni Zaudētajās zemēs un kā viņas plānoja braukt kopā.

Viņa stāsta, kā tajā pašā dienā, kad abām vajadzēja doties ceļā, viņa savu māju pagalmā ieraudzīja ūdens patruļu, kā viņa skrēja uz heliratu slēptuvi, paņēma braucamo un uz nedēļu paslēpās Mirušajā mežā. Viņa sūtīja Noriai ziņu pēc ziņas, taču visas atgriezās atpakaļ. Pēdīgi viņa slepus aizlavījās uz ciemu un uzzināja, ka karavīri aizveduši viņas ģimeni, bet uz tējas meistara nama durvīm ir zilais aplis.

Viņa stāsta, kā nolēma ceļot cauri visam kontinentam uz Sjiņ-dziņu,jo citas vietas, kurp doties, viņai nebija.

Kad viņa ir izstāstījusi visu, telpā iestājas klusums, un Liana rokā žņaudza slapju kabatlakatiņu.

- Es nezinu, ko darīsiet jūs, Kaitio kundze, - Sanja pēdīgi saka. - Taču zinu, kas darāms man. - Viņa mirkli klusē. - Es jums kaut ko atvedu. - Viņa izņem no somas apskranduša auduma vīstokli un uzliek to uz galda. Viņa atloka sainīti.

Uz izbalējušā auduma spīd septiņas sudrabkrāsas ripas.

Šajā rītā pasaule ir pīšļi un pelni, tomēr cerības to nav pametušas.

SATURS

Prologs

1. daļa. Ūdens sargātāji

2. daļa. Klusā telpa

3. daļa. Zilais aplis Epilogs

SIA “Jāņa Rozes apgāds”. Rcģ. nr. 40003573956 Kr. Barona ielā 5, Rīgā, LV-1050 E-pasts: apgads@jr.lv www.jr.lv

Iespiests un iesiets Jelgavas tipogrāfijā Langervaldes ielā la, Jelgavā, LV-3002

Content

Iteranta Emmi Ūdens atmiņa

PROLOGS

1 DAĻA ŪDENS SARGĀTĀJI

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

2. DAĻA KLUSĀ TELPA

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

3 DAĻA ZILAIS APLIS

17. nodaļa

18. nodaļa

EPILOGS

SATURS