Devero Džūda

Vēlmju akmens

Džūda Devero

Vēlmju akmens

.

Pirmā nodaļa

Džemma pavisam skaidri zināja, ka ļoti vēlas šo darbu un būtu gatava pat nogalināt, lai to dabūtu.

Nu, varbūt ne gluži nonāvēt kādu cilvēku, taču salauzt dažas rokas vai kājas noteikti.

Viņa stāvēja blakus misis Freizerei un skatījās uz noliktavas telpu, kura bija pilna ar netīrām, vecām kastēm, rūpīgi saliktām uz jauniem koka plauktiem. Viņa zināja, ka neko tik skaistu savā dzīvē nav redzējusi. Galvā skaļi skanēja vārdi: "Tie ir pirmavoti!" Viņa raudzījās uz dokumentu krājumu, kuriem neviens nav pieskāries jau simtiem gadu.

Misis Freizere, majestātiska gara auguma sieviete, vēroja Džemmu. Bija skaidri manāms, ka viņa gaida, lai Džemma kaut ko saka. Bet kā gan Džemma varēja ietērpt vārdos savas izjūtas? Kā vislabāk aprakstīt savu mūža aizraušanos ar vēsturi? Vai pateikt, ka viņai šie dokumenti nozīmē jaunus atklājumus un neaizmirstamus piedzīvojumus? Vai mēģināt aprakstīt to sajūsmu, ko rada jaunas informācijas meklēšana un atrašana, jaunu…

Droši vien tas viss izskatās mazliet nomācoši, misis Freizere noteica un noklikšķināja gaismas slēdzi. Tā bija skaidra norāde, ka Džemmai jāatstāj nenovērtējami dārgās kastes un to noslēpumainais saturs. Džemma negribīgi sekoja viņai uz omulīgo dzīvojamo istabu. Pat viesu namiņš, kurā apmetīsies cilvēks, kas šo darbu dabūs, bija patīkami mīlīgs. Tajā bija plaša dzīvojamā istaba, kuras vienā galā ierīkota virtuve, vēl bija liela guļamistaba, atsevišķa vannas istaba un noliktavas telpa, kuru viņas tikko bija apskatījušas. Mājas priekšpusē atradās neiedomājami skaists un plašs kabinets ar dubultām franču stila durvīm, pa kurām varēja raudzīties uz akriem plašu zālāju un košām puķēm. Ārā aiz nojumes bija garāža, kas paredzēta trim automašīnām. Tā no grīdas līdz griestiem bija pilna ar daudzām kastēm, kurās glabājās vēl nesakārtoti un katalogos neierakstīti dokumenti.

Džemmu reibināja doma par to, cik neaptverami plašu uzdevumu klāstu ietvēra šis darba piedāvājums. Viņas vēstures doktorantūras zinātniskā darba vadītājs bija atsūtījis elektroniskā pasta vēstuli, kurā paziņoja, ka viņam izdevies sarunāt Džemmai darba interviju un veiksmes gadījumā viņa varētu dabūt pagaidu darbu mazītiņā pilsētā Edilīnā Virdžīnijas štatā. Džemma bija ļoti nopriecājusies. Zinātniskā darba vadītājs ari paskaidroja, ka sieviete, kura šo darbu piedāvā, pati ir pabeigusi viņu universitāti un vēlas nolīgt kādu, kurš varētu izpētīt un sakārtot ģimenes dokumentus, un pēc tam uzrakstīt šīs ģimenes vēsturi. Džemmai šī doma likās smieklīga. Ko gan tas īsti nozīmēja? Tas būs stāsts par to, kā vecvecmāmiņa ieradās Ņujorkas ostā kopā ar citiem imigrantiem? Ļoti, ļoti garlaicīgi…

Vēlāk tajā dienā viņa bija iegriezusies sava zinātniskā darba vadītāja kabinetā, lai izrādītu pieklājību un personiski sniegtu atbildi. Džemma sacīja, ka viņai patiešām žēl, tomēr tagad, kad lekciju kurss ir beidzies, viņai nopietni jāstrādā ar savu disertāciju, lai varētu to pabeigt un iegūt doktora grādu.

Domāju, ka tev vajadzētu paskatīties uz šo, zinātniskā darba vadītājs sacīja un pasniedza Džemmai vēstuli, kas bija uzdrukāta uz dārga, bieza velīnpapīra. Vēstulē bija sacīts, ka misis Alija Freizere no sava vīra ģimenes muižas Anglijā atvedusi vairākus simtus kastu ar sešpadsmitajā gadsimtā rakstītiem dokumentiem. Viņa piedāvā darbu kādam, kurš tos spētu kataloģizēt un, izmantojot noskaidrotos faktus, uzrakstīt ģimenes vēsturi.

Pāri galdam Džemma skatījās uz savu darba vadītāju. "Sešpadsmitais gadsimts" un "vairāki simti kastu" kaut kā īsti neatbilda terminam "ģenealoģija".

-    Kurš vēl ir redzējis tos dokumentus?

-    Žurkas, peles… zinātniskā darba vadītājs sacīja un pacēla kādu cieši piebāztu aploksni. Te viss ir paskaidrots. Dokumenti ir glabājušies Anglijā, mājas bēniņos, jau kopš tiem laikiem, kad ēka celta. Tas bijis apmēram Elizabetes Pirmās valdīšanas periods. Ģimene… Viņš izņēma kādu lapu no aploksnes un paskatījās uz to. Tā bija Riptonas grāfu dzimta. īpašumu viņi pārdeva apmēram astoņpadsmitā gadsimta otrajā pusē, Amerikas Neatkarības kara laikā. Taču nākamajai ģimenes paaudzei kaut kā izdevās īpašumu atkal atgūt. Pavisam nesen šī senā vieta vēlreiz pārdota, tikai šoreiz tā nonāca kādas korporācijas īpašumā, kura vēlējās, lai bēniņi tiek iztīrīti. Viņi sarīkoja izsoli.

Džemma apsēdās. Patiesībā viņa gandrīz sabruka krēslā iepretim rakstāmgaldam. Tātad šī misis Freizere…

-     …aizbrauca uz Angliju un nopirka visus dokumentus, kas bija glabājušies tajā mājā gadsimtiem ilgi. Te nekas nav minēts, cik tieši viņa par tiem ir samaksājusi. Teikts tikai, ka tie bijuši "daudzi tūkstoši". Liekas, ka izsolē gājis karsti, tomēr misis Freizerei izdevies atgriezties mājās ar visu šo bagātību. Man radies iespaids, viņa ir sīksta sieviete. Ja viņa kaut ko vēlas, to arī iegūst.

-    Un neviens nezina, kas ir tajos dokumentos? Džemma paskatījās uz vēstuli, ko turēja rokā.

-    Nē. Izsoļu nama darbinieki visu nostiepa lejā un sadalīja pa atsevišķām vienībām. Viņi neko neatvēra, un tieši tas bija viens no iemesliem, kas izsolei piešķīra īpašu asumu. Tie tiklab varēja būt vienkārši mājsaimniecības rēķini, par kuriem ģimenei nepiederīgiem ļaudīm nebūtu nekādas intereses. Tas, cik daudz liellopu gaļas grāfs nopircis tūkstoš septiņsimt četrdesmit otrajā gadā, varētu interesēt vienīgi viņa pēctečus. Un nevienu citu. Zinātnisko padomi jau nu noteikti ne. Viņš mirkli klusēja. Tomēr tur varētu glabāties arī kaut kas daudzkārt interesantāks, viņš ar smaidu sejā piebilda.

Džemma mēģināja aptvert šos vārdus. Un kā šī sieviete domā, cik ilgs laiks būs nepieciešams tam cilvēkam, lai bez palīgiem izpētītu dokumentus un vēl arī visu uzzināto apkopotu ģimenes vēsturē?

-     Iesākumam viņa piedāvā divus gadus. Tas nozīmē arī bezmaksas dzīvošanu viņas ģimenes īpašumā, mašīnu un divdesmit piecu tūkstošu dolāru lielu gada algu. Ja divu gadu laikā viss vēl nebūs pabeigts… Viņš paraustīja plecus. Domāju, varēs vienoties par to, ka darbu turpinās, cik tas būs nepieciešams. Ja man nebūtu sievas un bērnu, es pats to gribētu pamēģināt.

Džemma joprojām pūlējās aptvert visus faktus. Ja tikko dzirdētā informācija ir precīza, viņa savu disertāciju varēs rakstīt, izmantojot faktus, ko būs atradusi šajā materiālu pārbagātībā. Pagaidām viņa pat nebija izvēlējusies tematu savam pētnieciskajam darbam, nemaz jau nerunājot par pētījumu uzsākšanu. Viņa paskatījās uz savu zinātniskā darba vadītāju. Un kur slēpjas lamatas?

-    Tev būs ļoti spēcīgi konkurenti.

Viņš vilcinājās, un Džemma saprata, ka ziņas nebūs iepriecinošas.

-    Kas viņi ir?

-    Ķērks Lorenss un Aila Vilmonta.

Abi minētie kolēģi bija apmēram viņas vecumā un ari tiecās iegūt doktora grādu vēsturē. Tiesa, tā bija vienīgā līdzība. Džemmas seja pauda pārsteigumu.

-    Kāpēc gan kādam no viņiem būtu vajadzīgs šāds darbs? Dzīvošana viesu namā mazā pilsētiņā Virdžīnijas štatā? Izpētes darbs gadu garumā? Tas neizklausās pēc kaut kā tāda, ar ko varētu viņus iekārdināt.

-    Dzirdēju, ka esot arī trīs pieauguši dēli. Neprecējušies. Bagāti.

-    Tas varētu interesēt Aiļu, bet Ķērks? Džemma novaidējās.

-     Kā noprotu, naudu no viņa tēva dibinātā trasta fonda viņš saņem tik ilgi, kamēr mācās. Viņam atliek tikai apburt misis Freizeri, iegūt šo darbu, un tad jau mācību beigas varētu atlikt uz nezināmu laiku… Esmu dzirdējis, ka viņam nāksies iesaistīties ģimenes biznesā, ja neizdosies atrast darbu uzreiz pēc grāda iegūšanas. Logu un durvju izgatavošana. Vadītājs paskatījās uz Džemmu. Tie dokumenti varētu būt labs materiāls publikācijām.

Džemma ievilka elpu. Publikācijas būtu lieliska iespēja iekļūt akadēmiskajā vidē un palīdzētu karjeras veidošanai nākotnē. Publikācijas nozīmē to, ka Kērkam nenāktos iesaistīties ģimenes biznesā un Ailai nevajadzētu izmisīgi alkt pēc precībām ar kādu, kurš viņu materiāli atbalstītu.

Iedomājoties par Kērka un Ailas izsmalcināto laipnību, Džemma pavisam viegli varēja iztēloties, kā abi apbur sievieti no mazpilsētas. Džemma tomēr negrasījās atteikties no lieliskās iespējas. Arī tad, ja viņai nav lielu cerību pārspēt tos abus, viņa vienalga mēģinās.

-    Un kā šī misis Freizere uzzināja par mani?

-    Liekas, universitātes rektors ir sens viņas draugs. Pirms pāris mēnešiem viņš lūdza visus Vēstures fakultātes pasniedzējus ieteikt labākos studentus, kuri būtu piemēroti šādam darbam. Mēs visi viņam nosūtījām vairākus ieteikumus, un misis Freizere izvēlējās trīs cilvēkus un uzaicināja uz interviju. Tu esi viena no šiem trim. Starp citu, es uzrakstīju spīdošu rekomendāciju, kurā minēju, ka tu šo darbu paveiktu tik labi, cik vien tas iespējams.

-     Un esmu pārliecināta, ka vēl kāds vai, visdrīzāk, pusducis citu, tādus pašus vārdus uzrakstīja arī par Kērku un Aiļu.

-     Par to nav ne mazāko šaubu, vadītājs piekrita. Atšķirība ir tikai tāda, ka es rakstīju patiesību. Tu taču dosies uz to interviju? Vai ne?

-     Protams. Kaut vai tādēļ, lai to visu apskatītu. Džemma atvēra viņa kabineta durvis, tad pagriezās un paraudzījās uz pasniedzēju. Jūs taču saprotat, tas, ka misis Freizerei pieder muiža, nozīmē arī dažādus lauku klubus, golfa spēles un izsmalcinātas vakariņas. Ķērks un Aila ir no tiem cilvēkiem, kādus viņa vēlētos redzēt dzīvojam savā tuvumā. Ne jau tādi kā Džemma Renforda, kura…

-     …kura nedēļā, smagi strādājot, paveic vairāk nekā tie divi gaisagrābšļi vesela gada laikā.

-    Paldies, noteica Džemma un uzcēla plecā savu smago somu.

Pasniedzējs priecājās, ka viņa piekrita vismaz pamēģināt. Džemma noteikti bija pelnījusi šādu iespēju. Viņam vēl nekad nebija nācies sastapt studentu, kurš strādātu tikpat cītīgi kā Džemma. Un kurp tu tagad dosies?

-    Uzminiet!

Viņš pasmaidīja. Iekaustīt zēnus?

-    Tieši tā. Man kaut kas jādara, lai pārliecinātos, ka viņi mācās. Džemma izgāja no pasniedzēja kabineta un ielika aploksni somā.

Tajā naktī viņa aizvēra savas guļamistabas durvis, iekārtojās gultā un izskatīja dokumentus, ko bija atsūtījusi misis Freizere. Džemma izlasīja par izsoli Anglijā, par pilsētiņu Edilīnu, kas atradās desmit jūdžu aiz Viljamsburgas. Izlasīja arī par Viljama un Mērijas koledžu. Viņa visu rūpīgi pārdomāja. Vienpadsmitos atgriezās viena no Džemmas dzīvokļa biedrenēm. Skaļi ķiķinot un uzgrūžoties mēbelēm, viņa iegāja savā guļamistabā. Kopā ar meiteni tur iegāja arī viņas tagadējais draugs, un jau pavisam drīz atskanēja gluži citādi trokšņi.

Džemma pārvilka segu pāri galvai un lasīšanas lampas gaismā turpināja izskatīt dokumentus. Tur bija arī Freizeru muižas fotogrāfijas. Milzīga māja, divdesmit piecu akru plašumi, divi viesu namiņi, kas vīdēja aiz kokiem. Freizeriem Virdžīnijā piederēja divas apjomīgas autotirdzniecības firmas. Džemma apskatīja vienu brošūru par firmu, kas atrodas Ričmondā. Aprakstos dominēja vārds "vislielākais".

Tiesa, pārdošanas apraksti Džemmu neinteresēja. Viņa domāja par iespēju izskatīt senos dokumentus, kuriem neviens droši vien nebija pieskāries jau gadsimtiem ilgi.

Biedrenes istabā atskanēja būkšķis. Likās, kāds izvēlies no gultas.

-    Man būs klusums un miers, lai pilnībā varētu pievērsties darbam, Džemma skaļi noteica.

Kad nepārprotamās skaņas kļuva vēl uzmācīgākas, Džemma uzlika sev uz galvas spilvenu. Viņa nevarēja atļauties īrēt dzīvokli tikai sev vienai. Nauda, ko viņa nopelnīja, palīdzot mācībās gandrīz vai visiem universitātes sporta komandas dalībniekiem, tika izmantota, lai samaksātu par studijām. Tas, ka ar tik niecīgiem līdzekļiem spējusi aizkļūt jau tik tālu, bija brīnums arī viņai pašai.

Tagad viņu gaidīja ļoti nopietns izpētes darbs, lai uzrakstītu disertāciju, un naudas jautājums darīja raizes. Padziļināta izpēte prasīja daudz līdzekļu. Ja viņa izvēlēsies tematu, kas saistīts ar vēstures aspektiem, kuri norisinājušies tālu no mācību vietas un tā noteikti būs, ja vien viņa vēlēsies strādāt ar kaut ko jaunu un neizzinātu, tas ietvers ceļošanu, kas savukārt nozīmē maksu par pajumti un ēdienu. Turklāt būs nepieciešamas grāmatas, dažādi palīglīdzekļi, fotokopijas. Visu pēdējo mācību gadu Džemma bija raizējusies par to, kā tiks galā ar šīm problēmām. Disertācijai būs ļoti liela nozīme, kad izšķirsies jautājums par to, vai viņa dabūs skolotājas darbu vietējā koledžā, vai arī kādā labā augstskolā strādās par pasniedzēju. Ja izdotos disertāciju uzrakstīt, izmantojot Freizeres sagādātos materiālus, lielākā daļa šo problēmu atrisinātos pašas no sevis. Varbūt pat visas.

Troksnis gaiteņa otrā pusē pieņēmās spēkā, un Džemma ciešāk piespieda spilvenu ausīm, lai to kaut nedaudz apslāpētu. Es mēģināšu, viņa čukstēja. Droši vien tie gaisagrābšļi mani pārspēs, tomēr es parādīšu labāko, uz ko esmu spējīga.

Un tā nu viņa nonāca patvaldnieciskās misis Freizeres viesu namā, kur tagad stāvēja kopā ar šo dāmu. Pulkstenis rādīja vienpadsmit, bija skaists pavasara rīts, un Džemma tikai pirms dažām minūtēm bija ieradusies no lidostas. Misis Freizere pavēstīja, ka Ķērks un Aila jau esot klāt. Džemma atskārta, ka vajadzēja paredzēt kaut ko tādu. Abi ieradušies jau dienu pirms noteiktā intervijas laika. Acīmredzot viņi ir ļoti spēcīgi konkurenti. "Un misis Freizere, visdrīzāk, jau paguvusi viņus abus iemīlēt," Džemma nodomāja. "Galu ga-

Iā gan Ķērks, gan Aila ir ļoti šarmanti, un tas nav nekāds noslēpums." Viņa bija dzirdējusi, kā fakultātes studentu ballē kāds profesors sacīja:

-    Tie divi ir kā gaisma Vēstures fakultātē.

-    Gudri un daudz lasījuši. Neko vairāk pat nevar vēlēties, bija skanējusi atbilde.

Džemma to visu bija dzirdējusi, jo iznēsāja paplāti ar dzērieniem. Tā bija vēl viena iespēja piepelnīties.

-    Man atbraukuši pakaļ, misis Freizere sacīja, paskatījusies ārā pa dzīvojamās istabas logu. Tur bija apstājies viens no tiem nelielajiem kravas auto, ko ļaudis izmanto dažādu mantu pārvadāšanai. Pie stūres sēdēja jauns, pievilcīgs liela auguma puisis. Vai vēlaties iepazīties ar manu dēlu? viņa vaicāja.

Pēc visiem pieklājības likumiem Džemmai vajadzētu doties ārā un iepazīties ar kundzes dēlu, bet viņai ārkārtīgi negribējās pamest viesu namiņu un tajā glabātos dārgumus.

-    Vabūt jums labāk patiktu pabūt šeit kādu mirkli vienai pašai? misis Freizere vaicāja klusā, mīlīgā balsī, it kā runātu ar mazu bērnu.

-    Šeit… Džemma izstomīja.

-    Labi, misis Freizere atvēlēja un devās uz durvju pusi. Pusdienas ir pulksten vienos, un no šejienes līdz mājai ir apmēram desmit minūšu gājiens. Vai varbūt vēlaties, lai atsūtu kādu jums pakaļ?

-    Es aiziešu pati, Džemma atbildēja un pēc tam noskatījās, kā sieviete iekāpj nelielajā kravas auto un aizbrauc. Džemma atviegloti nopūtās un klupdama krizdama metās atpakaļ uz plašo kabinetu. Apkārt vēdīja svaiga krāsas smarža. Likās, ka telpa pavisam nesen remontēta. Pie trim sienām bija skaisti ķirškoka grāmatu plaukti, apakšā bija skapīši ar atvilktnēm. Pretī franču stila logiem bija novietots liels, vecs rakstāmgalds ar misiņa plāksnītēm apdarinātiem stūriem. Džemma neuzskatīja sevi par eksperti seno mēbeļu jomā, tomēr nojauta, ka šis galds ir iegādāts tajā pašā izsolē, kurā nopirkti senie dokumenti. Grīda bija noklāta ar modernu pelēkbaltu materiālu, kurš bija darināts, lai izskatītos pēc roku darba. Tam pāri uzklāts gandrīz nodilis Austrumu stila paklājs. Izskatījās, ka pa to jau gadsimtiem ilgi staigāts šurpu turpu. Blakus durvīm uz sienām bija divi attēli, kuros redzami vīri zirgu mugurā un turpat blakus medību suņi, kas nevar vien sagaidīt, kad būs jādodas ceļā.

Džemmas acīm istaba izskatījās debešķīga. Pa logiem skaidri saskatāms dārzs, plauktos kaudzēm vēl neizpētītu dokumentu. Viņa būtu gatava te palikt uz mūžīgiem laikiem.

Viņa izstaigāja telpu un visu apskatīja. Plauktos atradās gan koka, gan kartona kastes, grozi, kas teju grasījās izjukt, pāris metāla toveru un papīru saiņi, pārsieti ar vecu lenti. Uz grīdas bija novietotas divas ar ādu apvilktas lādes, koka soliņš ar paceļamu virsējo daļu un vairākas mazas kastītes. Viena no tām bija aiznaglota.

Ar ko īsti sākt? Gandrīz trīcošām rokām Džemma kā izmēģinot nocēla priekšmetu, kas līdzinājās cepuru kārbai. Droši vien tā bija no tūkstoš deviņi simti divdesmitā gada vai tam tuva laika posma. Viņa ļoti cerēja, ka, to atvērusi, neieraudzīs cepuri. Patēriņa preču vēsture nebija viņas mīļākais lauciņš.

Ieraudzījusi, ka cepuru kārba ir pilna ar vēstulēm, Džemma skaļi ievilka elpu. Vēstules un dienasgrāmatas tās bija viņas iecienītākās lietas. Pie durvīm atradās krēsls, kurš izskatījās gluži ērts, bet Džemma neņēma to vērā, apsēdās turpat uz paklāja un izņēma no kārbas pirmo vēstuļu sainīti. Tas bija pārsiets ar tumšu, raupju lenti. Džemma izvilka pirmo vēstuli un uzmanīgi to atlocīja.

Daļa vēstules bija pazudusi. Teksts rakstīts stūrainā, smalkā rokrakstā un bija grūti izlasāms. Likās, kāds ļoti centies saglabāt tieši pēdējo vēstules daļu.

Lai gan tagad esmu jau veca un esmu redzējusi vairāk nekā nepieciešams, jo īpaši to briesmīgo karu, kurš teju vai sadalīja mūsu valsti divās daļās, visdzīvāk un ar vislielākajām sirdssāpēm es atceros to, kas notika ar Džūlianu un Viniju. Es nenoticēju tās sievietes asarām, kad viņa sacīja, ka Džūliana nāve bija negadījums. Vēl ļaunāk es domāju, ka viņai neticēja arī Evans. Atklāšu Jums noslēpumu, ko biju nolēmusi paņemt līdzi kapā. Vai atceraties, kāda bija histērija, kad pazuda Vēlmju akmens? Es to meklēju tikpat uzcītīgi kā visi pārējie, tikai zināju, ka to nebūs iespējams atrast, jo biju to paņēmusi līdzi, kad devos uz Angliju. Toreiz, tālajā vasarā pirms tik daudziem gadiem. Gribēju izmantot Vēlmju akmens maģiskās spējas savtīgiem nolūkiem, tomēr galu galā tikai vēlējos, lai Vinijai viss būtu labi. Nekad agrāk neesmu to sacījusi, tomēr ticu, ka Vēlmju akmens dāvāja viņiem tik neparasti skaistu bērnu. Pagājušajā nedēļā es uzrakstīju visu, kā bija, un noliku drošā vietā. Ceru, ka visi Freizeri to izlasīs un uzzinās, ko viņu laulību ceļā iegūtie radinieki nodarījuši 01dridžu ģimenei. Ceru, ka pienāks diena, kad šīs sievietes pēcteči zaudēs muižu. Viņi to nav pelnījuši! Un tagad man jāiet. Manas vecās, sāpošās locītavas neļauj vairs ilgāk rakstīt.

Ar mīlestību Temzina

Oho! Džemma skaļi noteica. Jau ar pirmajiem soļiem viņa bija paguvusi iemaldīties noslēpumu un romantikas laukā. Viņa ieskatījās rokaspulkstenī un sacīja sev, ka līdz pusdienām vēl ir ļoti daudz laika, izstiepās guļus UZ vacfeč uņ aizrautīgi nodevās lasīšanai.

Otrā nodaļa

Kolins Freizers bija sadrūmis. Viņam bija vēl ļoti daudz darāmā, bet tagad nācās braukt uz viesu namiņu pēc kādas studentes. Vienas no tiem, ko māte uzaicinājusi viņu mājās. Pārējie divi jau bija lielajā mājā un tik draudzīgi čaloja ar māti, ka līdzinājās sen zudušiem radiniekiem, kas gluži negaidot atgriezušies ģimenes klēpī. Jaunā sieviete, vārdā Aila, nemitējās atkārtot, cik viss te esot "izsmalcināts", bet puisis savukārt centās iedraudzēties ar Kolina brāli Leniju, pļāpājot par automašīnām. Lenijs jau astoņu gadu vecumā bija atjaunojis kāda auto transmisijas iekārtu un sarunā ar Kērku aizvien vairāk pārliecinājās, ka darba meklētājs students nenieka nezina par braucamajiem.

Jaunākais brālis Šeimuss tikai stāvēja malā un grozīja pirkstos monētu. Vecāki Šeimusam, ģimenes māksliniekam, bija aizlieguši jelko zīmēt, jo baidījās, ka viņš nāks klajā ar kādu nejēdzīgu karikatūru par šiem studentiem un tādējādi apkaunos savus vecākus. Vai, precīzāk sakot, māti. Tēvs parasti uzjautrinājās par visu, ko Šeimuss uzzīmēja.

Viss bija iesācies apmēram pirms trim gadiem, kad misis Freizere uzzināja, ka pēdējais Riptonas grāfs, ļoti attāls viņas vīra radinieks, nomiris, neatstājot pēcnācējus, un līdz ar to titulu neviens nav mantojis. Viņai nelika mieru doma par to, vai šo titulu būtu iespējams atjaunot. Tas radītu iespēju viņas vīram kļūt par grāfu, bet viņai pašai par grāfieni.

Vakarā, kad viņa šo jautājumu vēlējās pārrunāt ģimenes lokā, kopīgi atpūšoties dzīvojamā istabā, trīs jaunākie dēli nespēja valdīt smieklus. Šeimuss, kurš tolaik vēl mācījās vidusskolā, paķēra savu skiču bloknotu un uzzīmēja visai neglaimojošu mātes karikatūru, kurā attēloja viņu ar kroni galvā.

Jāteic, viņai pašai tas nemaz nešķita smieklīgi. Alija Freizere izslēja zodu un izsoļoja no istabas.

Tā, nu tas ir paveikts, viņas vīrs sacīja. Nu viņa nedēļām ilgi būs dusmīga uz mani. Lenij! Aizvāc to smīniņu no sejas un sāc domāt par atvainošanos. Viņš paskatījās uz savu jaunāko dēlu. Un tu, jaunais cilvēk, ar to savu zīmējumu… Vīrietis aprāvās, nepateicis līdz galam, it kā iecerētais sods būtu tik šausmīgs, ka par to labāk neieminēties.

Misters Freizers izteiksmīgi nopūtās un smagi piecēlās no sava iemīļotā krēsla, lai dotos uzmeklēt sievu. Durvīs viņš apstājās. Tas jūsu mātei nozīmē ļoti daudz, un tāpēc es vēlos, lai vairs nebūtu nekādu jociņu par šo tematu. Ja viņa grib būt lēdija, tad, sasodīts, viņa var tāda būt! Vai sapratāt?

Kad tēvs izgāja no istabas, aizritēja divas minūtes, un tad dēli atkal izplūda smieklos.

Lenijs, trešais vecākais, pagriezās pret Kolinu, jo lielais brālis nepievienojās jautrībai. Izbeidz! Atslābsti! Vai tad tev tas nešķiet jautri?

Kolins novaibstījās. Es gribētu zināt, ko mūsu dārgā māte gatavojas darīt, lai noskaidrotu, vai mūsu tēvs patiešām ir grāfs.

Perijs, otrs vecākais brālis, sacīja: Kā tu domā, vai māte liks, lai tēvs nopērk viņai pili?

-    Ar aizsarggrāvi? Lenijs pievienojās.

Izlikdamies, ka viņam rokā ir zobens, Perijs uzbruka Lenijam. Vai mēs, brāļi, kļūsim par ļaunākajiem ienaidniekiem un cīnīsimies cits ar citu, lai kļūtu par nākamo grāfu?

Šeimuss skicēja brāļu teatrālo zobenu kauju un, nepaskatījies augšup, sacīja: Nākamais pie titula tiks Kolins. Jums abiem, lai titulu saņemtu, nāksies viņu nogalināt.

Pēc šiem vārdiem Perijs un Lenijs, izstiepuši rokas, it kā turētu zobenus, pagriezās pret brāli, kurš sēdēja gara dīvāna galā. Tas būs vienkārši, Lenijs noteica un tēlotā izklupienā metās uz priekšu.

Jau nākamajā sekundē Kolins bija pielēcis kājās. Viņš paķēra Leniju ap vidu un uzcēla sev plecos.

Šajā brīdī istabā atkal ienāca misters Freizers. Puikas, ja jūs te kaut ko salauzīsiet, maksāsiet no savas kabatas naudas.

Smejoties un sprauslājot Kolins nocēla brāli zemē. Tēva paziņojums lika domāt, ka viņš runā ar maziem zēniem, bet Kolinam tikko bija apritējuši divdesmit septiņi gadi, Lenijam divdesmit pieci, bet Perijam divdesmit seši gadi.

-    Kā jūtas mamma? vaicāja Kolins.

-    Labi. Misters Freizers veltīja savam vecākajam dēlam skatienu, kurš vēstīja, ka tas ir tikai sākums. Iesaistījusies jelkādā projektā, misis Freizere kļuva līdzīga dabas spēkam, apmēram tādam kā tornado, kas traucas pāri zemei, noslaucīdams visu savā ceļā. Izskatījās, ka Riptonas grāfa lieta kļūs par viņas nākamo aizraušanos.

Tas notika pirms trim gadiem, bet nesen Anglijā grāfa ģimenei piederējusī māja tika izlikta pārdošanā. Misteram Freizeram nācās pamatīgi nopūlēties, lai atrunātu sievu no nodoma to iegādāties. Tika atrasts kompromiss viņa nopirka visus dokumentus, kas glabājās mājā. Visus līdz pēdējai papīra druskai. "Mūsu vēsture" tā viņa tos nodēvēja. Dokumenti tika savākti un nogādāti uz viņu mājām Virdžīnijā. Kad viņa atgriezās no sava brauciena uz izsoli, kurp bija devusies viena pati, ģimene nodomāja, ka māte droši vien iegādājusies kādu pusduci papīriem pilnu kastu. Rēķini tobrīd vēl nebija atsūtīti. Tomēr ieradās seši FedEx furgoni un atveda profesionāli iesaiņotus koferus, grozus, kastes un pat ceļasomas, kuras bija piebāztas ar laika zoba skartiem veciem dokumentiem.

Misters Freizers nepavisam nejutās laimīgs, kad nācās no viesu namiņa garāžas izbraukt divus antīkus automobiļus, lai to vietā sakrautu sievas jaunieguvumus. Alij, paraudzījies uz kolekciju, viņš neiedomājami pacietīgi sacīja. Kurš gan to visu… to visu varēs…

-   Visumīļais, par to neraizējies! Esmu par to parūpējusies. Es piezvanīju Fredijam, mēs ilgi un pamatīgi pārrunājām, kā varētu šo visu izskatīt. Viņš piedāvāja patiesi izcilu risinājumu.

-    Fredijs? misters Freizers stīvi pārvaicāja. Frederiks Dž. Taunzends bija rektors universitātē, kuru absolvējusi viņa sieva. Turklāt arī kādreizējais mīļotais. Vīrietis, ar kuru viņa gandrīz bija apprecējusies. Un kā tad vecajam zēnam Fredijam klājas? misters Freizers caur sakostiem zobiem vaicāja.

-    Kā allaž lieliski. Viņš man nosūtīs vairāku šim uzdevumam piemērotu studentu dzīves un darba aprakstus. Iespējams, tie būs pat doktoranti. Izvēlēšos četrus vai piecus un uzaicināšu šurp uz interviju. Vai varbūt, tavuprāt, tas ir par daudz? Varbūt man vajadzētu samazināt skaitu un izvēlēties trīs kandidātus. Jā, tā ir laba doma. Fredijs apsolīja, ka atsūtīs pašus labākos, kādus vien universitāte spēj piedāvāt. Ko tu par to saki, mīļais?

Misters Freizers piemiegtām acīm paraudzījās uz sievu. Viņš skaidri manīja, ka tiek muļķots. Misis Freizere ne tuvu nebija pateikusi visu. Nu, kaut vai to, cik lielu algu jau noteikti piedāvājusi par šo darbu, vai arī to, cik ilgi izvēlētais kandidāts pie viņiem strādās. Tā kā sieva bija uzstājusi, ka jaunieguvumi jānovieto garāžā pie viesu namiņa, viņam bija aizdomas arī par to, kur šis students dzīvos. Es domāju, viņš lēnām sacīja, ka mēs abi apsēdīsimies un tu man izstāstīsi visu, ko esi iecerējusi darīt.

-    Protams, dārgais, viņa smaidot atteica. Ar prieku tev visu izstāstīšu.

Tajā dienā pie vakariņu galda ģimene tika iepazīstināta ar mātes ieceri nolīgt kādu, kurš mitinātos viesu namiņā un divu vai vairāku gadu laikā izlasītu un kataloģizētu visus no Anglijas atvestos dokumentus.

-    Divus gadus?! Perijs satriekts pārvaicāja.

Lenijs savukārt piebilda: Tikai izvēlies sievieti. Un skaistu.

-    Trīs draudzenes tev pašlaik jau ir. Manuprāt, ar to pilnīgi pietiek, misters Freizers aizrādīja, bet Lenijs tikai pasmaidīja.

Misis Freizere pievērsās vecākajam dēlam: Kolin, un ko domā tu?

Ģimenē visi zināja, ka parasti Kolins nemēdz izpaust savas domas. Viņa māte bieži sacīja, ka vecākais dēls piedzimis ar neatkarīgu raksturu, tāpēc dodas, kur un kad pats vēlas. Viņa tēvs teica, ka vainojami apstākļi. Kad Kolinam bija tikai trīs gadi, viņam bija divi jaunāki brāļi, kuri nemitīgi pieprasīja lielāko daļu vecāku uzmanības. Tēvam nācās strādāt septiņdesmit stundu nedēļā, bet mātei bija jātiek galā ar diviem mazākajiem bērniem, un Kolins iemācījās pats parūpēties par sevi, ar savām vēlmēm un vajadzībām neapgrūtinot citus.

Es domāju, Kolins lēnām atbildēja, ka tev tas nāks par labu.

Šeimuss, jaunākais dēls ģimenē, nākamajā gadā uzsāks mācības koledžā, un mātei būs vientulīgi. Edilīnā dzīvoja vienīgi Kolins, taču viņš tik daudz laika pavadīja pilsētā, ka tikpat labi varēja dzīvot arī citā štatā. Kāds, kurš mitinātos viesu namiņā un vītu stāstus par ģimenes vēsturi, droši vien sagādātu labu izklaidi viņu mātei. Iespējams, viņa pat uz brīdi varētu aizmirst, ka bērni izkaisīti pa visu valsti.

Tagad, pēc vairākiem mēnešiem, Kolins sprieda, ka viņam vajadzēja vairāk iesaistīties lēmuma pieņemšanā par kāda svešinieka izmitināšanu ģimenes īpašumā uz tik ilgu laiku. Viņš bija saticies ar diviem kandidātiem, un tie viņam nepavisam nepatika. Gan jaunais vīrietis, gan sieviete bija gara auguma, ļoti slaidi. Abi ģērbušies lieliskās dārgās drānās. Sieviete raudzījās uz Leniju ar tādu skatienu, ka likās tajā neona gaismās jau atmirdz kāzu torte. Un Kolins bija pamanījis, ka vīrietis paceļ šķīvi, lai izlasītu ražotāja vārdu. Pagaidām neviens no viņiem nebija ieskatījies kādā grāmatā un nepavisam neizrādīja interesi par netīrajām kastēm viesu namā.

Kolins jau iztēlojās, kā viss notiks. Nolīgtais vai nolīgtā brīvi staigās pa viņu īpašumu un allaž atradīs ieganstu, lai pievienotos ģimenei. Un Kolina māte, dāsna būdama, to pieļaus. Kolins gara acīm redzēja, kā vīrietis pie viņiem iekārtojas uz divdesmit gadiem. Māte sacītu: "Mani bērni taču ir devušies projām; kālab gan Ķērks nevarētu būt šeit, pie manis?" Kolins šo ieceri aizvien vairāk uztvēra kā postošu nelaimi.

Runājot par pēdējo pretendenti viņa pat nebija ieradusies uz pusdienām. Jaunā sieviete, kura ieradās ātrāk, Lenijam bija paguvusi ārkārtīgi iepatikties, un viņš labprātīgi pieteicās aiziet pakaļ ari otrajai. Viņaprāt, jo vairāk jaunu un skaistu sieviešu apkārt, jo labāk.

Kad tika uzdoti jautājumi par trešo kandidāti, misis Freizere bija atbildējusi: Ļaujiet viņai palikt tur, kur viņa ir. Un to viņa pateica tādā toni, ka Kolins novaidējās. Izskatījās, ka māte jau pieņēmusi lēmumu par to, kuru kandidātu nolīgs, un vairs nav nepieciešams uzzināt kaut ko vairāk par trešo. Kolins gan turpināja cerēt, ka šī studente interesēsies arī par kaut ko vairāk, nevis tikai par ģimenes īpašumiem.

-    Māt, Kolins teica, kad viņi devās pusdienās, es domāju, ka arī tai otrai sievietei ir jābūt šeit. Tev ar viņu jāparunā.

-    Esmu jau noskaidrojusi visu, ko man par viņu vajadzēja zināt. Vienkārši izbaudīsim jauku maltīti, labi? Ķērks un Aila ir uzjautrinoši, vai ne?

-    J-jā, vienreizēji, Kolins atbildēja, kad māte paspraucās viņam garām. Viņš mēģināja māti aizturēt. Es tikai iedomājos…

Misis Freizere pagriezās pret Kolinu. Ja reiz tā otra meitene tevi tik ļoti interesē, tu vari pats aizbraukt viņai pakaļ. Atstāju viņu viesu namiņā. Pieņemu, ka viņa tur atrodas joprojām. Misis Freizere iegāja ēdamistabā.

Jau spēris soli viņai pakaļ, durvīs Kolins apstājās. Galda klāšanā bija izmantots labākais porcelāns, un viņu mājkalpotāja Reičela bija ģērbusies baltā, savam darbam atbilstīgā uniformā. Viņa paraudzījās augšup, sastapa Kolina skatienu un paraustīja plecus, kas nozīmēja, ka šāds ietērps izvēlēts, paklausot misis Freizeres norādījumam.

Vecāki apsēdās katrs savā galda galā. Izskatījās, ka misters Freizers šajā brīdī labprātāk atrastos jebkur citur pasaulē, tikai ne šeit. Lenijs sēdēja blakus jaukajai mis Ailai, bet pievilcīgais Ķērks viņam otrā pusē.

Galda pretējā pusē bija vietas vēl trim cilvēkiem. Vienā jau sēdēja Šeimuss, pārējās divas paredzētas Kolinam un trešajai kandidātei.

Misis Freizere ar rokas mājienu aicināja vecāko dēlu apsēsties.

Kolins paspēra soli uz priekšu, tomēr nespēja apsēsties. Es… viņš teica. Es došos… Viņš norādīja sev pār plecu, apmēram viesu namiņa virzienā, un tad aizsteidzās. Kolins iemetās nelielajā kravas automašīnā un aiztraucās projām.

Kad Kolins piebrauca pie viesu namiņa, rieva viņa pierē drūmās omas lieciniece bija savilkta tik ļoti, ka tumšās uzacis teju vai saskārās viena ar otru. Viņš apturēja automašīnu zālājā un ātri veica pēdējos soļus līdz viesu namiņam. Bagātinājies ar pieredzi par pārējiem diviem kandidātiem, viņš nolēma, ka būs labāk jau laikus noskaidrot, kas padomā trešajai. Viņas automašīna vismaz nebija novietota tepat tuvumā, un viņa nestiepa turp visu, ko vien varētu panest. Kas gan bija licis mātei atstāt šo svešinieci vienu namiņā? Tas taču bija pilns ar vērtīgām senlietām! Visas tika atvestas no Anglijas, turklāt dažas nedēļas pēc tam, kad piegādāja dokumentus.

Pieskāries bibliotēkas durvju rokturim, Kolins jau grasījās mesties iekšā, kad ieraudzīja trešo kandidāti. Viņa sēdēja uz vecā paklāja ar muguru pret grāmatu skapjiem, kas bija tur novietoti tikai pagājušajā nedēļā. Viņai apkārt bija sešas kastes ar mātes nopirktajiem dokumentiem.

Meitenes seja bija pagriezta pretējā virzienā, bet zem brīvajām drānām Kolins varēja redzēt, ka viņa ir maza auguma, proporcionāli veidota, tumši blondiem matiem, kas sniedzās līdz pleciem. Pie viņas piedurknes bija piestiprināta viena pildspalva, otru viņa turēja rokā, bet trīs citas dažādu krāsu pildspalvas gulēja turpat uz grīdas. Blakus viņa bija nolikusi atvērtu biezu piezīmju grāmatu, viena tās lappuse bija pierakstīta.

Kolins vēroja, kā viņa paliecas un noliek uz grīdas kādu lapu, kas varētu būt veca vēstule, tad kaut ko pieraksta piezīmju grāmatā. Lappuses malā viņa uzrakstīja vēl kaut ko. Šoreiz ar citas krāsas tinti.

Kad meitene pacēla galvu, Kolins nosprieda, ka ir pamanīts, tomēr viņas acīs bija savāda izteiksme. Viņš saprata, ka trešā kandidāte acīmredzot iegrimusi domās un neredz neko sev apkārt.

Meitene sakustējās, un tagad Kolins varēja labāk saskatīt viņas seju. Piemīlīga. Ne tik skaista kā Kolina draudzene Džīna, ne arī ēteriski daiļa kā viņa māsīca Sāra, tomēr patiešām glīta. Viņš nodomāja, ka šī jaunā sieviete izskatās pēc… pēc tādas, kas iederas bibliotēkā. Meitene, kura svētdienās iet uz baznīcu, bet piektdienās gatavo sautētu liellopa gaļu.

Visvairāk Kolinu satrieca tas, ka viņš vēl nekad dzīvē nebija redzējis nevienu, kurš izskatītos tik… jā, laikam jau laimīgs. Ja vien vispār viņam bija gadījies redzēt kādu, kurš darīja tieši to, kas viņam jādara, un tieši tur, kur tas paredzēts. Šis bija tāds gadījums. Ja Šeimuss tagad uzzīmētu viņas portretu, tam varētu nešaubīdamies dot nosaukumu "Apmierinātība".

Kolina drūmums pagaisa kā nebijis. Tieši to viņš bija iztēlojies, kad māte pirmo reizi ieminējās par kāda speciālista nolīgšanu, lai sakārtotu ģimenes dokumentus un uzrakstītu tās vēsturi.

Viņš smaidīdams pagrieza rokturi un atvēra durvis. Tagad galvenais bija meiteni nenobiedēt.

* * *

Troksnis, ko radīja durvju atvēršanās, atsauca Džemmu īstenībā no transam līdzīgā stāvokļa. Viņa paraudzījās augšup un pamanīja durvīs ļoti liela auguma vīrieti. Visai pievilcīgu, tumšām, biezām uzacīm un izteiktu zoda līniju.

Viņam mugurā bija krekls, kas, kā likās, bija pārāk šaurs spēcīgajam augumam. Tas skaidri izcēla visus muskuļus, un Džemma nodomāja, ka droši vien zina visus vingrinājumus, kādus viņš veic. Viņa četrus gadus bija strādājusi ar atlētiem, tālab zināja, kas nepieciešams, lai iegūtu šādu augumu.

Vīrietim bija tieši tāda pati sejas izteiksme kā "viņas sportistiem". Pirmajā tikšanās reizē viņi vienmēr nogaida, lai redzētu, kādu iespaidu uz cilvēku atstājis viņu neiedomājami varenais augums. Viņai bija aizdomas, ka šis vīrietis ar tumšajām uzacīm un iespaidīgo augumu bieži mēdz iebiedēt cilvēkus.

Tikai Džemma nebija tik viegli iebiedējama. Patiesībā "savu zēnu" dēļ viņa pie cilvēkiem, kas izskatās šādi, bija pieradusi un viņu klātbūtnē jutās omulīgi. Ne tā, kā tiekoties ar misis Freizeri, kurai ausu ļipiņās mirguļoja briljanti.

Džemma piecēlās un sirsnīgi uzsmaidīja ienācējam. Sveicināti! Vai atbraucāt, lai atgādinātu man par pusdienām? Viņa ieskatījās pulkstenī. Bija jau pusdivi. Ak kungs! Esmu nokavējusi, ja?

-    Pilnīgi un galīgi, Kolins sacīja un aizvēra durvis aiz sevis. Viņš ar galvas mājienu norādīja uz atvērtajām kastēm, kas bija saliktas uz grīdas. Vai atradāt kaut ko interesantu?

-    Mīlestību, traģēdiju un kaut ko tādu, kam cilvēki piedēvējuši maģiskas spējas, viņa atbildēja.

Kolins apsēdās lielā krēslā pie durvīm. Un to visu jūs atradāt tik īsā laikā?

Pagriezusies ar muguru pret viņu, Džemma kaut ko izņēma no grāmatu plaukta. Tajā brīdī meitenes bikses ciešāk piekļāvās augumam, un Kolinam radās iespēja labāk apskatīt viņas sievišķās formas. Šīs skaistās kājas nepavisam neliecināja, ka viņa augām dienām tikai sēž vien.

-     Vēl neesmu pārliecināta, viņa atteica, tomēr domāju, ka te varētu slēpties īsti dārgumi. Viņa paraudzījās uz svešo vīrieti. Vai jūs esat viens no misis Freizeres dēliem?

-    Vecākais. Mani sauc Kolins. Viņš vēroja, kā Džemma izlīdzina papīra lapas uz grīdas un pēc tam noliek tās atpakaļ plauktos. Viņai piemita kaut kāds īpašs rimtums, kas Kolinam patiešām patika.

-    Mani sauc Džemma, un laikam jau jūsu mātes acīs esmu pilnībā izgāzusies, vai ne? viņa klusi vaicāja un nolika cepuru kārbu atpakaļ plauktā. Neierašanās uz pusdienām no manas puses bija liela nepieklājība. Aila un Ķērks nemūžam…

-    Viņi ir pārāk aizņemti ar sudrablietu skaitīšanu, lai pamanītu, kurš ieradies, bet kurš ne, Kolins attrauca.

Džemma pagriezās pret viņu, un sievietes sejā bija lasāms pārsteigums.

-    Nu, vismaz puisis noteikti veic aprēķinus, Kolins paskaidroja. Un tā meitene jau ir gatava pavēstīt manam brālim, cik lielu saderināšanās gredzenu viņa vēlētos.

-    Jūs esat diezgan vērīgs.

-    Nē. Esmu tikai kārtējais milzenis, bijušais futbolists un tukšgalvis.

Bija skaidrs, ka, par spīti šādai vieglprātīgai valodai, Kolins vēlas kaut ko jautāt.

-    Milzenis? Džemma pārvaicāja. Jūs laikam jokojat! Es esmu futbola komandas oficiālā privātskolotāja. Divi mani skolojamie ir tik lieli, ka salīdzinājumā ar viņiem ledusskapis ar dubultām durvīm izskatītos pēc skaidiņas.

Kolins pasmaidīja. Viņiem vajadzētu iepazīties ar manu mazo brāļuku. Viņš joprojām vēl aug, un mēs baidāmies, ka drīz jau viņš līdzināsies Hummer automašīnai.

-    Tad jau jūsu ģimenei vajadzēs izņemt numura zīmes un atļaujas braukšanai?

-    Nē, bet šad tad viņš tomēr lieto aizmugures gaismas.

Abi iesmējās.

Kolins jau grasījās kaut ko sacīt, kad iezvanījās mobilais telefons. Viņš bikšu kabatā sameklēja aparātiņu, paraudzījās uz numura noteicēju un atbildēja: Jūs taču vēl neesat beiguši pusdienot, ko? Brīdi Kolins klusēja. O! Nu, protams. Šurp? Tagad? Nē, hmm… patiesībā es… tagad esmu ceļā uz pilsētu. Paēdīšu tur. Viņš klausījās runātājā un vēroja Džemmu. Piedod, mamm. Satiksimies pie vakariņām. Viņš beidza sarunu un Džemmai teica: Visa kompānija ir ceļā uz šejieni. Es dodos projām. Vai gribat braukt kopā ar inani un kaut ko ieēst pusdienās?

-     Es to darītu ar lielāko prieku, tomēr baidos, ka jau tāpat esmu aizvainojusi jūsu māti. Domāju, labāk būs, ja palikšu. Bet, vienalga, paldies par piedāvājumu. Džemma paskatījās apkārt, lai pārliecinātos, ka nolikusi visu atpakaļ tieši tur, kur iepriekš. Viņa pagriezās un pavērās uz Kolinu, kurš joprojām sēdēja krēslā pie durvīm. Labāk steidzieties projām. Jau dzirdu viņus tuvojamies.

-     Domāju, ka mirkli pagaidīšu, viņš atteica. Jūs šo darbu patiešām gribat, vai ne?

-    Jūs ne iedomāties nespējat, cik ļoti.

-    Patiesībā spēju gan. Arī es reiz kaut ko vēlējos.

-    Vai dabūjāt?

-    Jā, viņš atbildēja.

Džemma viņam uzsmaidīja, tomēr nekādi nespēja iedomāties, ko gan tāds bagāts cilvēks kā Kolins varētu vēlēties tikpat karsti kā viņa šo darbu. Izdzirdējusi Ailas spalgos smieklus, viņa paraudzījās ārā pa stikla durvīm. Ķērks un Aila gāja katrs savā pusē misis Freizerei, tagad viņi jau atradās vien dažu jardu attālumā no viesu namiņa un izskatījās pēc seniem draugiem. Acīmredzot misis Freizerei bija cits viedoklis par potenciālajiem līgumdarbiniekiem nekā viņas dēlam. Žēl, ka tieši misis Freizere būs tā, kas pieņems kādu darbā.

Tiklīdz Džemma spēra soli tuvāk durvīm, Kolins pasteidzās pirmais un atvēra tās, lai māte varētu ienākt.

-    Kolin! misis Freizere pārsteigumā izsaucās. Man likās, ka tu devies uz pilsētu pusdienās.

-   Nevarēju atraut Džemmu no viņas pētījumiem, tāpēc nolēmu, ka labāk pagaidīšu.

-    O! Vai jūs esat sadraudzējušies?

-     Viņu interesē tikai tavi garlaicīgie vecie papīri, viņš sacīja un atvēra durvis plašāk, lai varētu ienākt arī pārējie divi.

-    Sveicināts vēlreiz, Aila moži sacīja Kolinam. Izklausījās, ka abi ir pazīstami jau gadiem ilgi. Džemma, mīļā, tu palaidi garām patiešām izcilu maltīti! Aila piegāja pie viņas un noskūpstīja uz vaiga.

Pagalam izbrīnīta, Džemma iepleta acis. Viņa nebūt nepiederēja pie tām pašām aprindām, kurās apgrozījās Aila. Un pilnīgi noteikti viņas nekad agrāk nebija šādi skūpstījušās sasveicinoties.

-     Džemma, Ķērks teica un arī noskūpstīja viņas vaigu. Vai šī nav viena brīnišķīga vieta?

-    Ir gan, Džemma atteica.

-    Tas, ko jūs esat izdarījusi ar šo nelielo namiņu, ir vienkārši pasakaini, Aila sacīja misis Freizerei. Lūdzu, tikai nesakiet, ka bijāt nolīgusi interjera dizaineru!

-     Es nopirku dažas lietas, kuras piederējušas mana vīra ģimenei, misis Freizere atturīgi teica.

-     Māt, tu nopirki pilnīgi visu, kam reiz, iespējams, pieskārušās kāda Freizeru senča roka, Kolins aizrādīja.

-    Šeimuss, Džemma sacīja, un visi pagriezās, lai paraudzītos uz runātāju.

-    Jā, mans jaunākais dēls, misis Freizere teica. Nemaz nezināju, ka esat pazīstami.

Ķērks piebilda: Apburošs jauns cilvēks. Patiešām apbrīnoju viņa veikumu.

-   Es domāju, ka Džemma runāja par pirmo Šeimusu, Kolins iestarpināja. To, kurš palīdzēja dibināt Edilīnu.

Visi atkal paraudzījās uz Džemmu, un viņa piekrītoši pamāja ar galvu. Viņa bija tik satraukta, ka gandrīz nespēja parunāt. Kvēlā vēlēšanās dabūt šo darbu mēli bija sasaistījusi gluži stīvu.

-    Kur jūs par viņu dzirdējāt? misis Freizere vaicāja.

Džemma dziļi ievilka elpu. Viņa vārds bija minēts Edi-

līnas vēsturē, kas publicēta interneta mājaslapā, kā arī jūsu ģimenes ģenealoģijā. Man likās interesanti uzzināt, kādi notikumi veicināja bankrotu tai paaudzei, kas nāca pēc viņa. Internetā atradu ziņas par laiku, kad ģimenes māja tika atpirkta. Astoņpadsmitā gadsimta beigās to izdarīja Amerikas ieceļotāju Šeimusa un Prūdensas Freizeru dēls. Tad uzvārds tika mainīts uz Lankasters. Freizeri vairs netika pieminēti. Vai atsvešināšanos veicināja lielais attālums starp Ameriku un Angliju, vai arī bija vēl kāds nesaskaņu iemesls?

Apklususi Džemma pamanīja, kā misis Freizere, Aila un Ķērks uz viņu skatās. Kolins stāvēja visiem aiz muguras, un viņa acis mirdzēja. Likās, viņš priecājas par visu, kas te notiek.

-    Atvainojiet! Džemma pakāpās soli atpakaļ. Es nevēlējos rakņāties svešā dzīvē. Tā bija tikai ziņkārība, vairāk nekas.

-    Jā, labi, misis Freizere noteica un pagriezās pret Aiļu. Kas attiecas uz jūsu jautājumu… nē, es neaicināju dizaineru.

-     Bet izskatās pēc profesionāļa veikuma! Vai neiebilstai, ja vēlreiz apskatīsim dzīvojamo istabu? Aila veltīja Džemmai skatienu, kas skaidri pauda, ka viņa tikko ir zaudējusi iespējas iegūt šo darbu.

-    Protams. Misis Freizere izgāja pirmā, viņai cieši pa pēdām sekoja Aila.

-     Ielīdi, kur nevajag, ko? Ķērks noteica un tad arī izgāja no telpas.

Palikusi divatā ar Kolinu, Džemma sacīja: Es un mana lielā mute! Kāpēc gan es nevarēju viņai pavaicāt kaut ko par paklāju vai rakstāmgaldu?

-    Jo tev tas nepavisam nešķiet interesanti.

-    Taisnība, taču man vajadzēja izlikties… Viņa apklusa. Tūlīt iešu turp un pamēģināšu pierādīt tavai mātei, ka neesmu rupjākais cilvēks uz šīs pasaules. Džemma apstājās durvīs. Aši! Pasaki, kas viņai patīk.

-    Pašlaik viņas lielākā kaislība ir mana tēva aristokrātiskie senči.

-    Taču es tieši… Džemma iepleta acis.

-     Pareizi. Tu pavaicāji par viņiem un parādīji, ka jau esi paguvusi veikt nelielu izpētes darbu.

Džemma stāvēja un izbrīnā mirkšķināja acis. Bet viņu vairāk interesē pļāpāšana ar Aiļu par telpu dizainu.

-    Arī man likās tāpat, taču tad es ieraudzīju mātes seju brīdī, kad viņa klausījās tevī. Māte nevar ciest, ja kāds zina, kas viņai padomā. Ļauj, es mazliet aizņemšos tavu piezīmju grāmatu.

-     Bet…

-    Uzticies man, lūdzu.

Džemma īsti nesaprata, ko viņš izdomājis, bet izņēma no savas lielās somas piezīmju grāmatu un pasniedza to Kolinam. Pēc tam aizsteidzās pakaļ pārējiem uz dzīvojamo istabu.

-    Izklausās, ka šī ir apbrīnojama pilsēta, sacīja Aila. Ja man tiks piedāvāts šis darbs, es ar prieku kļūšu par šīs sabiedrības daļu.

-     Nespēju ne sagaidīt, kad varēšu iedziļināties izpētes darbā, Ķērks savukārt steidzās apliecināt. Atklājumu prieks, aizrautība, kādu sniedz faktu savirknēšana stāstā, iespēja uzzināt kaut ko tādu, ko neviens vēl nav izpētījis… Viņa skatiens likās aizklīdis tālumā. Džemma neatcerējās šādu skatienu viņam jelkad redzējusi, lai gan pēdējos četrus gadus bija mācījusies ar viņu kopā. Viņi gan nekad nebija vienā studiju grupā, taču Džemmas noslogojums darbā neļāva saskaņot nodarbību laikus ar citiem studentiem.

-    Pilnībā piekrītu, viņu atbalstīja Aila. Būs ļoti interesanti uzsākt šo dokumentu izpēti. Ja vien man tik lielu prieku nesagādātu jūsu sabiedrība, es jau tagad ar to nodarbotos.

-    Un jūs? misis Freizere pievērsās Džemmai.

-    Viņa jau ir sākusi, Kolins sacīja un pasniedza mātei Džemmas piezīmju grāmatu.

Misis Freizere pāršķirstīja lappuses. Džemma bija pierakstījusi tikai piecas, tomēr likās, ka viņas sīkais rokraksts palīdzējis ietilpināt daudz informācijas. Vai uzskatāt, ka pieraksti ar dažādu krāsu tinti palīdz darbā?

-     Es reizēm izmantoju pat astoņas krāsas, Ķērks iejaucās sarunā, iekams Džemma paguva atbildēt.

-    Savukārt es visu atzīmēju ar dažādu krāsu punktiem, Aila stāstīja. Ak… visu to izskatīt taču būs tik jautri!

-     Džemma, vai arī jūs tā domājat? vaicāja misis Freizere. Ka tas būs jautri?

-      Man liekas, ka vārds "spraigi" būtu piemērotāks, Džemma atbildēja. Uzdrošinos pieņemt, ka lielākā daļa dokumentu, varbūt pat astoņdesmit procentu no tiem, nebūs izmantojami ģimenes vēstures rakstīšanai, jo tie ir mājsaimniecības rēķini. Ja vēlaties uzrakstīt jūsu vīra ģimenes finansiālo vēsturi, tad es ieteiktu uzaicināt kādu tiesu ekspertu finanšu jautājumos.

-    Man liekas, Džemma gribēja sacīt… Ķērks metās skaidrot.

Misis Freizere pacēla roku. Tātad, jūsuprāt, darbam interesanti būs tikai divdesmit procenti dokumentu?

"Jau atkal esmu visu izdarījusi aplam," Džemma nosprieda un paraudzījās uz Kolinu, bet viņš iedrošinot pamāja ar galvu.

-    Jā, Džemma apstiprināja. Es vispirms izskatītu kastes un kārtīgi visu sašķirotu. To, ko izmantošu, paglabātu. Tad dienasgrāmatas, vēstules un personiskos papīrus novietotu bibliotēkā un uzsāktu darbu.

Kādu mirkli misis Freizere raudzījās uz Džemmu, tad pagriezās pret Aiļu. Un kā darbu sāktu jūs?

-    Tāpat, viņa ātri attrauca. Tā ir standarta procedūra.

Džemma uzzibsnīja Ailai niknu skatienu. Nebija nekādas

"standarta procedūras", ja bija runa par vēsturiskiem faktiem. Katram pētniekam bija sava darba metode.

Misis Freizere pievērsās dēlam. Domāju, ka tagad iešu nosnausties. Es atgriezīšos lielajā mājā kopā ar Aiļu un Kērku, bet tu aizved Džemmu pusdienās. Jūs abi droši vien esat izbadējušies. Kamēr būsiet pilsētā, tu varētu viņai parādīt savu biroju. Misis Freizere pagriezās pret Džemmu un atdeva viņai piezīmju grāmatu, bet neko neteica. Tad viņa paskatījās uz Aiļu un Kērku. Vakar liku uzsildīt baseinā ūdeni. Jūs abi droši vien gribēsiet izpeldēties?

Jau nākamajā mirklī Kolins un Džemma palika vieni viesu namiņā.

-    O… Džemma sacīja un apsēdās uz dīvāna. Nevaru pateikt, vai es tavai mātei patīku vai, gluži otrādi, šķietu gaužām nevēlama. Viņa paraudzījās uz Kolinu. Izbraukums ar tevi ir balva vai sods?

-    To es nezinu. Pašlaik var būt abējādi. Viņa nav pārāk apmierināta ar mani, jo vakar es paudu bažas par svešinieka ievākšanos viesu namiņā. Sākotnēji man šī doma pat patika, bet, kad iepazinos ar Aiļu un Kērku… Nu, laikam jau varētu sacīt tā: ja vien māte varētu mani pārlikt sev pār celi un nopērt, viņa to darītu. Kolins paraudzījās uz Džemmu. Vai vēlies braukt uz pilsētu pusdienās?

-    Jā, lūdzu, viņa atteica.

-    Tad nāc man līdzi uz mašīnu un uzmanies, lai mūs neviens neredz. Negribu, lai tie divi man pieliptu. Viņš izveda Džemmu no viesu namiņa, tad garām kokiem un skaisti iekopta mauriņa malai. Džemma ieraudzīja kādu milzīga auguma jaunu puisi, patiesībā pusaudzi, kurš stāvēja aiz stikla durvīm un viņus vēroja. Galu galā viņi nonāca uz piebraucamā ceļa mājas priekšā. Tur bija novietotas sešas automašīnas, ieskaitot arī Džemmas īrēto, un skats atgādināja lietotu auto tirgotavu.

Kolins izņēma atslēgas no kabatas.

-    Tas puisis, ko redzēju durvīs, laikam bija tavs mazais brālis? Džemma jautāja.

-    Droši vien, Kolins atteica un devās pie džipa, kas izskatījās pēc tāda, kurš lieliski piemērots braukšanai augšup un lejup pa kalniem. Tas nozīmē, ka viņš to pateiks arī citiem.

-    Vai tad viņš ir tenku vācele? Džemma vaicāja.

-    Ļaunāk. Viņš ir mākslinieks. Tā kā Džemma pāri automašīnas pārsegam vaicājoši paraudzījās uz Kolinu, viņš paskaidroja: Gluži tāpat kā rakstnieki pavēsta visu, kas ar viņiem atgadījies, mans mazais brālis visu uzzīmē. Līdz vakaram viņam jau būs apmēram pusducis tavu un manu attēlu. Visdrīzāk, viņš būs uzzīmējis, kā mēs ar tevi bēgam no Ailas un Kērka.

Džemma pasmaidīja par tik pārliecinošu apgalvojumu. Viņa iekāpa džipā un apsēdās Kolinam blakus. Viņš nedaudz pabrauca atpakaļ, tad veikli un prasmīgi izmanevrēja gar trim automašīnām, kuras traucēja kustību.

Kad viņi jau bija izbraukuši uz ceļa, Kolins vaicāja: Vai sendviči derēs?

-    Man garšo viss, ja vien pašai nav jāgatavo.

-    Te nu bija mana teorija par sautētu liellopa gaļu…

-    Ko tas nozīmē?

-     Es tevi noturēju par tādu, kura mēdz vakariņās gatavot sautētu liellopa gaļu.

-    īsti nezinu, kā šāds apgalvojums raksturo tavu viedokli par mani, tomēr varu garantēt, ka man nepatīk, ja mani mēģina klasificēt.

Viņš paraudzījās uz Džemmu un izbrauca uz galvenā ceļa. Acīs bija lasāms jautājums, vai iepriekšteiktais ir meiteni aizvainojis.

-    Gaļas rulete, Džemma paziņoja.

-Ko?

-    Es protu pagatavot tādu ruleti, ka tīri vai jāraud.

-    Prieka vai šausmu asaras?

Džemma smaidīja. Tas ir mans noslēpums.

Mirkli abi klusēja, un viņš vadīja automašīnu pa nelielās Edilīnas ielām. Tās sazarojās uz visām pusēm no laukuma, kura centrā auga milzīgs ozols. Džemma bija izlasījusi pilsētas mājaslapā, ka šis koks ir tiešs pēctecis ozolam, kura sēklu no Skotijas atvedusi sieviete, kam par godu pēc tam nosaukta pilsētiņa.

Kā jau vēsturniece Džemma nespēja nejūsmot par ēkām, kas slējās ap pilsētas laukumu. Dažas no tām bija modernas.

Tas gan nozīmēja, ka celtas apmēram Otrā pasaules kara laikā, tomēr daucizas šķita krietni vecākas. Pavisam noteikti būvētas pirms Pilsoņu kara. Izskatījās, ka Šērmana nodevīgā rīcība nebija attiekusies uz šo Dienvidu pilsētu.

-    Par kādu biroju tava māte runāja? Vai tev ir darbs? Džemma paraudzījās uz Kolinu.

Viņš asi paskatījās uz meiteni. Tu gribēji zināt, vai pats pelnu iztiku, vai arī tērēju to, ko mans tēvs nopelna, pārdodot mašīnas?

Vienā mirklī Džemma pietvīka gluži sarkana. Tieši to viņa bija domājusi. Es…

-    Ir jau labi. Tādu pieņēmumu parasti izsaka visi, turklāt divi mani brāļi strādā pie tēva. Taču mani pavisam nesen oficiāli ievēlēja par Edilīnas šerifu.

-     Patiešām? Viņas acis iepletās. Vai tev ir birojs un vietnieks, un skapis ar šautenēm? Kādi noziegumi šajā pilsētā notiek?

Kolins iesmējās. Vai tevi interesē pilnīgi viss, vai arī tikai tas, kas saistās ar mani?

-    Viss. Jebkas. Nu, vai es uzminēju?

-    Jā, man tas patiešām ir. Mana jurisdikcija attiecas arī uz apgabalu ap Edilīnu, tāpēc darba pietiek. Pēc pusdienām parādīšu tev savu biroju.

Džemma saminstinājās. Vai tava māte nesāks domāt, ka es, gluži tāpat kā Aila, mēģinu nomakšķerēt vienu no viņas dēliem?

-     Viņa nejaucas mūsu personīgajā dzīvē. Vai tu, atbraucot šurp, atstāji kādu skumstošu draugu?

-    Ar pēdējo izšķīrāmies pirms sešiem mēnešiem.

Kolins bija izbraucis cauri pilsētai un nogriezās uz šaurāka ceļa. Koku zari liecās pāri, biezā lapotne aizklāja debesis, un likās, ka viņi brauc mežā. Un tie futbolisti, kuriem tu palīdzi mācīties? Nekādu īpašu attiecību? Kolins taujāja.

-    Viņi mani uzskata gluži vai par māti.

-    Nevar būt. Kaut kā šaubos.

-    Jā, patiešām! Viņi mani sauc par misis DžI un dalās ar mani stāstos par savām problēmām.

-    Piemēram?

-    Izskatās, ka ziņkārīga neesmu tikai es vien.

-    Tā ir daļa no mana darba, Kolins atbildēja un iebrauca autostāvvietā pie pārtikas veikala. Tiesa, tas nešķita parasts veikals ar spožām stikla durvīm. Ēka bija gara un zema. Jumts sniedzās tālu uz priekšu, veidojot pārklājumu lievenim. Tā līdzinājās bagātu mednieku atpūtas namam. Ja Džemma neredzētu apmēram duci cilvēku, kuri nāca ārā, stumdami lielus metāla ratiņus, tad neticētu, ka tas patiešām ir pārtikas veikals.

Kolins izslēdza automašīnas dzinēju un sēdēja pie stūres, skatīdamies uz Džemmu. Likās, viņš nodomājis tā turpināt, līdz būs sagaidījis atbildi.

Džemma paraustīja plecus. Nu, sacīsim tā. Man bija jāuzzina ļoti daudz par dzimstības regulēšanu un to, kādas ir sekas, ja nelieto izsargāšanās līdzekļus. Zēnu mājasdarbi lasīšanā bieži vien nozīmē iepazīšanos ar brošūrām par to, kā jūtas cilvēks, kurš pirmo reizi atrodas projām no mājām. Reizēm esmu gluži kā seksuālās izglītības skolotāja.

-    Ja tev zināms kaut kas patiešām radošs, ko vari iemācīt, noteikti pasaki man, Kolins nopietni teica.

-     Lai tu varētu šīs zināšanas tālāk nodot saviem vēlētājiem?

-     Protams, Kolins attrauca. Kā jau vēlēta amatpersona es raizējos tikai par viņiem un uzskatu, ka viņu izglītošana ir mans pienākums. Viņš smaidīdams izkāpa no automašīnas un pagaidīja, kamēr Džemma viņam pievienojas. Abi kopā viņi iegāja veikalā.

Telpā valdīja puskrēsla un bija vēss. Labajā pusē bija plaši plaukti. Vizēja košas krāsas, un viss izskatījās gluži vai ideāli. Kolins devās dziļāk veikalā, un Džemma viņam sekoja.

-    Kolin! izsaucās kāda sieviete, un viņš apstājās. Sieviete bija vēl pavisam jauna, un izskatījās, ka pēdējā laikā viņai nav izdevies izgulēties. Un tas bija saprotams. Pie rokas viņai bija divus gadus vecs puisēns, kurš nemierīgi dīdījās un kura sejas izteiksme pavisam skaidri vēstīja: "Uz tualeti! Ātri!" Uz gurna viņa balstīja sešus mēnešus vecu meitenīti. Mazā zelēja baranku.

Ar kustību, kas liecināja, ka viņš tā ir darījis jau neskaitāmas reizes, Kolins paņēma mazo meitēnu rokās. Pateicīgi smaidīdama, māte pacēla puišeli un aiztraucās projām.

-    Un kā tev klājas, mis Keitlina? Kolins vaicāja mazajai meitenītei. Viņa tam mīlīgi uzsmaidīja.

Kolins paraudzījās uz Džemmu un devās tālāk veikalā. Mazā Keitlina viņa rokās jutās droša un laimīga.

Džemma gāja un raudzījās apkārt. Plauktos izliktās preces bija ļoti kvalitatīvas, un viņa nosprieda, ka cenas noteikti ir pārāk lielas, lai viņa te kaut ko varētu atļauties. "Interesanti, kur gan atrodas vietējais milzīgais lielveikals ar lētām precēm?" viņa nodomāja.

Viņa sekoja Kolinam pie augsta skapja ar stikla durvīm. Tas bija piekrauts ar jūras produktiem, kas izskatījās pavisam svaigi. Jā, neapšaubāmi, šī vieta bija ārpus viņai pieejamo cenu zonas.

-    Kolin! sacīja izskatīga pusmūža sieviete, kura stāvēja aiz letes. Tieši tevi es vēlējos satikt.

Pirms viņš paguva kaut ko sacīt, parādījās mazs zēns, apmēram četrus gadus vecs. Viņš skrēja pie Kolina. Puisēna paceltajā rokā bija rotaļu kravas automašīna, bet otrajā tās riteņi. Viņa sejiņā bija redzamas nožuvušu asaru pēdas. Mazais skatījās uz Kolinu tik dievinoši, it kā viņa priekšā stāvētu Supermens. Šerif, viņš nočukstēja ar manāmu viltības pieskaņu balstiņā.

Paņemt salauzto automašīnu nebija iespējams, jo rokas Kolinam bija aizņemtas ar mazulīti.

Džemma nevilcinoties paņēma bērnu pie sevis, Kolins notupās pie zēna un ātri ielika riteņus vietā. Puika aizdieba projām brīdī, kad viņa māte parādījās pie stūra.

-     Te tu esi, Metjū. Nekad vairs šādi nebēdz projām! O, Kolin! Paldies.

-     Vienmēr laipni, viņš atbildēja sievietei, kura pacēla puisēnu uz rokām un devās projām. Atgriezās iepriekš sastaptā sieviete, un Džemma ielika viņai rokās mazo meitenīti.

Visu šo laiku sieviete aiz letes bija vērojusi notiekošo. Kā vienmēr, ko, Kolin? viņa smaidot sacīja.

-    Gandrīz nekādas atšķirības. Un kāpēc tu vēlējies mani sastapt, Elij? Vai kāds bija ielauzies?

-    Tu nu gan esi jocīgs. Vai vari šo to aizvest?

-    Mūsu iemīļotajam vīriņam?

-     Nu, man viņš noteikti ir "iemīļotais", kopš palīdzēja manai meitai. Vai vari pāris kastu aizvest uz fermu?

-    Kāpēc viņš pats neierodas, lai paņemtu visu, kas nepieciešams?

-    Kluba kundzītes viņu atkal sākušas vajāt.

-     Labi. Iesaiņo visu. Kolins pasmaidīja. Domāju, ka Džemma labprāt apskatīs Merlina fermu.

-    Vai man jāpieņem, ka Džemma ir jūsu auklīte? Tā jaunā sieviete tev aiz muguras.

Kolins pagriezās un ieraudzīja, ka Džemma pēta tikko izceptas vistiņas. Džemma, šī ir Elija Šova, mana… Kas tu īsti man esi?

-    Ceturtās pakāpes māsīca, attāla radiniece, Elija sacīja Džemmai. Mūsu pilsētiņas iedzīvotāja izveidojusi dažu Edilīnas ģimeņu ģenealoģisko koku, un mēs beidzot uzzinājām, kādi kuram radi esam. Es paspiestu tev roku, bet… Viņai rokās bija sterili cimdi.

-    Priecājos iepazīties, Džemma teica. Vai esat šī veikala īpašniece?

-    Kas tad mani nodod? Elija vaicāja.

-    Ipašnieciskā attieksme, Kolins atteica. Izdzirdējis, ka mazulis sāk raudāt, viņš ātri sacīja: Vai varam dabūt dažas sviestmaizes? Līdznešanai.

-   Kolins ir vietējo bērnu mīlulis, Elija paskaidroja Džemmai un ziņkārīgi nopētīja te vienu, te atkal otru.

-    Nu jau pietiks, Kolins sacīja. Es te cenšos viņai radīt iespaidu par sevi, stāstu, ka esmu šerifs un man darīšana ar nelietīgiem noziedzniekiem.

-    Un kā? Vai viņš atstājis uz tevi iespaidu? Elija vaicāja.

Džemma nolēma, ka pienācis laiks visu paskaidrot. Es

esmu viena no pretendentēm uz darba vietu, ko piedāvā misis Freizere.

-    Ak jā! Tikt galā ar visu to jūkli, ko viņa atveda no Anglijas. Elija paraudzījās uz Kolinu. Un kur tad ir pārējie divi, kas pretendē uz šo darbu?

-    Mājās. Pie baseina. Mamma aizgāja nosnausties.

Elija pavīpsnāja. Tava māte nekad mūžā nav gulējusi diendusu.

-    Es to zinu, Kolins atbildēja un pasmaidīja.

-    Un kādas sviestmaizes jūs abi vēlaties? Elija atkal paraudzījās vispirms uz Kolinu, tad uz Džemmu.

-    Ar rostbifu, abi vienā balsī atsaucās.

-    Un piedevās? Man ir kāpostu salāti un kartupeļu salāti.

-    Kāpostu, abi, gluži kā sarunājuši, atkal vienā balsī atteica.

-    Tūlīt dabūsiet. Kad Elija aizgriezās, viņas sejā rotājās smaids.

-    Vai gribēsi apskatīt apkārtni? Kolins vaicāja.

-    Lai varu Ailai pastāstīt par vietu, kur viņa dzīvos?

-    Jā, tieši tā es ari biju iedomājies, Kolins ķircinājās, bet Džemmai darba iegūšana vai neiegūšana nebija nekāds joks, to viņš redzēja pēc meitenes sejas izteiksmes. Viņa balss kļuva klusāka. Es šovakar parunāšu ar mammu. Ceru, ka arī tētim būs savs vārds sakāms. Un Šeimusam. Varbūt mums trim izdosies pierunāt viņu izvēlēties pareizo cilvēku. Kolins jau grasījās sacīt vēl kaut ko, bet apklusa, jo sieviete, kura stāvēja pie izliktajām graudaugu pārslām, pagriezās uz viņa pusi.

-    Kolin! viņa teica. Biju šodien iegājusi tavā birojā, bet Roja sacīja, ka tev esot ģimenes lietas kārtojamas. Es ļoti priecājos tevi satikt!

-    Vai tas notika atkal, Tāra? Kolins vaicāja.

Pirmo reizi Džemma redzēja Kolina "šerifa seju". Vienā sekundē no ķircinātāja un smējēja viņš kļuva par ļoti nopietnu cilvēku.

-    Kāds atkal izbradājis manas puķes, sieviete atbildēja, un Džemmai nācās apslēpt smaidu. Ziņu izlaidumi bija pilni ar stāstiem par slepkavībām un citiem šaušalīgiem noziegumiem, bet šī sieviete uztraucās par savām tulpēm!

-    Vai Roja izveidoja pēdu atlējumus?

-    Jā. Ieradās uzreiz pēc tam, kad piezvanīju.

Džemma iepleta acis. Pēdu atlējumi?! Izskatījās, ka viss

ir daudz nopietnāk par izbradātām puķēm.

-    Es nezinu, ko iesākt, Kolin, Tāra sacīja. Man ir divi mazi bērni, un tagad, kad Džimijs tik bieži ir projām…

Kolins apskāva sievieti, un viņa piespieda vaigu vīrieša krūtīm, ar pūlēm valdīdama asaras. Vai vēlies padzīvot mūsu viesu namiņā? viņš vaicāja. Lielākais jau ir aizņemts, bet jūs ar bērniem esat laipni aicināti apmesties otrajā.

Viņa atvirzījās. Nē, mums viss būs labi. Tas cilvēks, ko tu ieteici, uzliks novērošanas kameras, un Džimijs šovakar būs mājās. Mums viss būs labi. Tāra izņēma nēzdodziņu no kabatas un izšņauca degunu. Tad viņa paraudzījās uz Džemmu. Jaunā draudzene?

-    Es esmu viena no pretendentēm uz misis Freizeres piedāvāto darba vietu. Rima ir par dokumentu kataloģizāciju, Džemma aši paskaidroja un pakāpās mazliet tālāk no Kolina. Šī bija maza pilsētiņa, un viņa nevēlējās būt par tenku iemeslu.

Spriežot pēc Tāras vienaldzīgās sejas, viņai nebija ne jausmas par ko Džemma runā. Ja Kolinam tu patīc, es balsoju par tevi. Viņa lūkojās savos iepirkumu ratiņos. Man jāiet, lai tas viss neatkūst. Kolin, paldies par tavu… par visu.

-    Tev ir mana mobilā telefona numurs. Ja dzirdi kaut ko vai kaut ko pamani, tikai piezvani man, un es būšu klāt.

-    Paldies! Tāra pateica un aizstūma iepirkumu ratiņus.

Viņš pagriezās pret Džemmu, izskatīdamies tik ikdienišķi,

it kā nebūtu atgadījies nekas neparasts. Šī ir tā vieta, kur Elija glabā brokastu pārslas. Ja tev garšo Kellogg's Raisin Bran… tādas, kā ēd īsti cilvēki… tad pateicies man, ka tās te ir. Es paziņoju Elijai, ka braukšu uz Viljamsburgu, ja viņa nesāks tirgot arī Kellogg's Raisin Bran, un…

-    Par ko bija runa? Džemma vaicāja, pārtraukdama Kolinu. Lūdzu, pasaki, ka drīksti man to atklāt, jo citādi es sajukšu prātā, mēģinot izdomāt pati.

Kolins paraustīja plecus. Mēs neko skaidri nezinām. Kāds nemitējas izbradāt Tāras puķu dobes, un tas parasti notiek ap pusnakti. Vakar lija sīks lietutiņš, tāpēc mana vietniece Roja varēja izgatavot pēdu atlējumus. Tā gan ir vecmodīga metode, bet mēs jau arī dzīvojam vecmodīgā pilsētā, un mūsu budžets ir visai ierobežots…

-     Vai tu domā, ka tas tiek darīts ļaunprātīgi, ar nolūku viņu iebiedēt? Vai tas varētu būt zaglis? Vai pat ļaunāk…

-    Ielaušanās nav bijusi, nekas nav paņemts arī no viņas pagalma, taču Tāra ir pārbiedēta līdz neprātam. Viņa likusi izvietot novērošanas kameras.

-    Un tu viņai piedāvāji pajumti, Džemma sacīja.

-    J-jā. Viesu namiņus mēs galvenokārt izmantojam, lai izmitinātu cilvēkus, kam tas nepieciešams. Elija mums māj ar roku. Mūsu sviestmaizes ir gatavas.

Džemma devās viņam līdzi uz tālāko veikala daļu un pagaidīja, kamēr Elija iedod Kolinam baltu turzu.

-    Vai runāji ar Tāru? Elija vaicāja.

-    Jā, Kolins atbildēja. Lai kurš to dara, liekas, nav nodomāts viņai nodarīt ko ļaunu, tomēr ir jābūt piesardzīgam.

-     Tu tāds esi vienmēr. O, starp citu, Teilore šorīt jau paņēma tās kastes no Merlina fermas, tāpēc tev uz turieni nav jābrauc. Vai esi saticis mūsu pilsētas jaunpienācēju doktoru Bērdžesu?

-    Vēl ne, Kolins atteica, bet esmu par viņu dzirdējis. Viņš pagriezās pret Džemmu. Uz šejieni pārcēlies pensionēts angļu vēstures profesors. Vēlas dzīvot Viljamsburgas tuvumā, esot strādājis par pasniedzēju Oksfordas universitātē.

-    Izklausās interesanti. Es labprāt ar viņu iepazītos.

-     Man liekas, viņam ir slikti ar veselību. Nabaga vīrs. Elija paraudzījās uz Džemmu. Ja jūs abi plānojat ēst ārā, tad ņemiet vērā, ka tepat ir vesela bērnudārza grupiņa. Kolinu gluži vienkārši nelaidīs vaļā.

-     Paldies par brīdinājumu, Kolins sacīja un pakāpās sāņus, lai Džemma varētu paiet uz priekšu. Blakus kases aparātam bija liela aukstuma vitrīna, kas pilna ar dažādiem augļu dzērieniem. Izvēlies.

-    Jebko ar avenēm, Džemma noteica, kad Kolins atvēra durtiņas. Un tev?

-    Esmu īsts limonādes cienītājs.

-    Sārto vai dzelteno? Tiklīdz Kolins savādi paskatījās uz Džemmu, viņa piemetināja: Jā, pareizi. Mani zēni arī nepieskartos nekam, kas ir sārtā krāsā.

-    Tā, un tagad es jau esmu viens no taviem zēniem?

Viņi devās pie kases aparāta, un kasiere apsveicinājās ar

Kolinu, nosaucot viņu vārdā. Viņš pacēla un parādīja izvēlētos pirkumus, kasiere pamāja ar galvu, un viņi devās ārā. Izskatījās, ka viņam šeit atvērts rēķins.

-    Ja es pateiktu, ka tu esi viens no maniem puikām, vai tas ļautu man dabūt šo darbu? Džemma vaicāja, kad abi bija piegājuši pie durvīm.

-    Un kā tu domā, kālab es tevi aizvedu uz Edilīnas publiskāko vietu?

-    Man nav ne jausmas.

-    Nu jau vismaz trīs sievietes ir piezvanījušas manai mātei un pateikušas, ka tevi vajadzētu pieņemt darbā.

-     Kāpēc lai viņas tā darītu? Viņas nezina, kāda esmu es un kādi ir pārējie pretendenti.

-     Ha! Viņas ne vien zina tavu vārdu, bet droši vien noskaidrojušas arī tavu sociālās apdrošināšanas numuru.

Džemma iesmējās. Nevarētu būt, ka šeit ir ļaunāk nekā koledžas studentu pilsētiņā. Kurš un ko pētīs, mēs zinām vēl pirms tam, kad kāds paguvis atvērt grāmatu.

Kolins stāvēja pie ieejas durvīm un lūkojās ārā. Kreisajā pusē zem jumta pārsega bija vairāki nelieli galdiņi. Tur bija pilns ar jaunām māmiņām un viņu bērniem. Viena no viņām izrādījās sieviete, kuras meitiņu bija auklējis gan Kolins, gan

Džemma. Pēc skaņas spriežot, šī ir biedējoša vieta, viņš nomurmināja.

-    Un tu izskaties nobijies.

-    Šausmīgi. Viņas zina, ka protu nomainīt autiņus. Bija pilnīgi skaidrs, ka šoreiz Kolins nerunā par akadēmiskās dzīves niansēm.

-    Iedod man savas mašīnas atslēgas.

Viņš paskatījās uz Džemmu. Ko?

-    Iedod man atslēgas. Es piebraukšu veikala otrā pusē un tevi paņemšu.

-    Manam džipam ir manuālā ātrumkārba.

-    Oho! Ar sajūgu un visu pārējo? Kā gan es ar tādu tikšu galā? Džemma tēlotā bezspēcībā noplivināja skropstas.

Kolins viņai šķībi uzsmaidīja un iedeva atslēgas. Tiekamies pēc minūtes.

Džemma pamāja ar galvu un pēc tam izgāja pa galvenajām durvīm. Viņa juta, kā jauno māmiņu skatieni dursta muguru, tomēr nepagriezās, lai palūkotos uz viņām. Sasniegusi Kolina automašīnu, viņa aši iekāpa tajā un iedarbināja dzinēju. Vīrietis, kuru Džemmas māte bija nolīgusi par meitas autobraukšanas pasniedzēju, uzstāja, ka viņai jāiemācās izmantot manuālo ātrumkārbu. Tagad Džemma bija viņam par to pateicīga.

Mirklī, kad viņa vadīja džipu atpakaļgaitā, tapa skaidrs, ka dzinēja jauda kaut kā ir palielināta. Lai gan Kolins apgalvoja, ka nav iesaistījies ģimenes autotirdzniecības biznesā, tomēr viņam piederēja mašīna, kuras iespējas krietni vien pārsniedza standarta transportlīdzekļu sniegumu.

Uz bridi Džemmu pārņēma panika, viņa pārslēdza pirmo ātrumu, pārbīdīja ātrumpārslēgu, un automašīna rāvās uz priekšu gluži kā gepards, kurš uzglūn laupījumam. Kad automobilis aizšvīkstēja garām veikala stūrim, viņa juta, ka tas turas tikai uz diviem riteņiem, lai cik lēnām viņa pūlējās braukt. Viņa tik tikko spēja valdīt šo spēkratu, bet tad jau arī pamanīja Kolinu, kurš bija izgājis ārā un gaidīja. Kolins sarunājās ar diviem jauniem vīriešiem, kuri, apsējuši priekšautus, nesa kastes uz kravas automašīnu. Džemma pamanījās līgani apturēt džipu un izslēgt dzinēju. Pēc tam viņa ieslīdēja pasažiera sēdeklī.

Kolins iekārtojās šofera vietā. Dzērienus un ēdienu viņš nolika uz aizmugures sēdekļa. Vai bija kādas problēmas?

-    Ne mazāko, Džemma atbildēja, tad abi saskatījās un iesmējās. Vai tavam braucamajam ielieta lidmašīnas degviela? Džemma tincināja.

-     Vai redzi to sarkano podziņu? Kolins norādīja uz paneli. Tā liek riteņiem ievilkties, un tad parādās spārni, lai varu pacelties gaisā.

-   Izklausās visai ticami. Drosmīgais šerifs aizlaižas no netīriem autiņiem!

Viņš smiedamies izstūrēja auto no stāvlaukuma, apbrauca ap stūri un atkal nonāca laukumā veikala priekšā. Ja mēs šajā pilsētā kaut kur apsēdīsimies paēst, visur būs viens un tas pats. Gluži tāpat kā šeit. Edilīnā esmu diezgan pazīstams cilvēks.

-    Jūtu, ka tūlīt tu teiksi "bet", Džemma sacīja.

-    Man ir kāds noslēpums. Vai gribi redzēt?

-    Protams, viņa atbildēja, tomēr balsī jautās piesardzība. Viņa Kolinu vēl tik labi nepazina, lai paredzētu, par kādu noslēpumu viņš runā.

-     Pagājušajā nedēļā es noformēju pirkuma līgumu. Man tagad ir sava māja, un pilsētā neviens par to nezina. Pat mana ģimene.

Džemma skaļi izelpoja, lai gan pat nebija pamanījusi, ka aizturējusi elpu.

-    Vecu māju? Viņas balsi skanēja cerība.

-    Nē, piedod. Pēc Edilīnas standartiem tā ir vēl pavisam jauna. Celta tūkstoš deviņi simti četrdesmit sestajā vai septītajā gadā. Un pavisam nesen pilnībā rekonstruēta.

-    O… Džemmas balss pauda vilšanos.

-     Tā mazliet izskatās pēc mājām, ko projektēja Frenks Loids Raits.

-    O! Džemma sarosījās.

-    Māju pārbūvēja mans brālēns Ljūks. Viņš tur kādu laiku dzīvoja, bet tad apprecējās ar sievieti, kurai pieder Edilīnas muiža, tāpēc viņš pārcēlās uz turieni. Mēs abi privāti noslēdzām darījumu, un tagad šī māja pieder man.

-    Edilīnas muiža… Džemma platām acīm palūkojās uz Kolinu un noteica: Es redzēju fotogrāfijas internetā. Vai tā patiešām ir tik lieliska, kā izskatās?

-    Vēl labāka. Es parūpēšos, lai tu varētu to apskatīt.

-     Pirms došanās projām, Džemma piebilda un sadrūma. Šajās dažās stundās viņai darbs jau nozīmēja vairāk nekā tikai Freizeru dokumentus. Viņa bija iepazinusies ar cilvēkiem un pat jutās iesaistījusies viņu problēmās. Un var būt, ka viņa ar Kolinu pamazām iedraudzējas. Vai varbūt tur radās pat kaut kas vairāk par draudzību… Viņš Džemmai šķita visai pievilcīgs gan fiziski, gan arī dvēseliski. Un Džemmu valdzināja tas, ka pilsētas iedzīvotāji Kolinu ļoti ciena. Pat bērniem viņš patika.

-    Ja tev nāksies doties projām, Kolins izlaboja viņas sacīto un iestūrēja automašīnu kādā piebraucamajā ceļā pie ļoti skaistas mājas.

Mēģinot apslēpt smaidu par to, kādā tonī viņš to pateica, Džemma paliecās uz priekšu, lai labāk apskatītu māju. Ar dziļajām jumtu pārkarēm un iebūvētajām puķu kastēm tā patiešām mazliet līdzinājās ēkām, kas būvētas pēc Frenka Loida Raita projekta. Logu un durvju rotājumi bija darināti no koka, kas, kā šķita, mirdzēja siltā gaismā.

Kolins nospieda pogu, kas bija iestrādāta automašīnas saules aizsargpanelī, un atvērās garāžas durvis. Tā bija pilnīgi tukša, tajā nebija pilnīgi nekā, pat ne tik, cik parasti mēdz būt dārza mājiņā. Kad viņiem aiz muguras aizvērās lielās durvis, Kolins pasniedzās pēc iesaiņotā ēdiena. Vai vēlies apskatīt māju?

-    Ar lielāko prieku, Džemma atbildēja, izkāpa no automašīnas un sekoja viņam. Turpat bija ierīkota īpaša eja, kas veda no garāžas uz mājas sānu durvīm. Viss bija darināts no triju krāsu koka un apstrādāts ar īpašiem līdzekļiem, lai saglabātu dabīgos toņus.

Džemma ar plaukstu pieskārās šķērskokam. Tu sacīji, ka to paveica tavs brālēns Ljūks? Vai viņš nolīga kādu, kas to visu izdarīja?

-    Viņš ir lielisks namdaris. Kolins atslēdza sētas puses durvis, un viņi iegāja virtuvē. Tā bija patiešām skaista. Jauni skapīši nokrāsoti bāli dzeltenā krāsā, granīta darba virsmas izrādījās piesātināti zeltainas. Viss aprīkojums bija no nerūsošā tērauda.

No virtuves varēja nokļūt ēdamistabā, kur bija aplūkojami vēl vairāki skaisti apdarināti logi ar skatu uz pagalmu.

-    Oho! Džemma sajūsminājās, un Kolins viņai uzsmaidīja. Pa labi atradās dzīvojamā istaba, kas ar sienu daļēji bija atdalīta no ēdamistabas un virtuves zonas. Vienā malā bija akmens kamīns, kam abās pusēs izvietoti grāmatu plaukti un liels televizors. Grīdu sedza milzīgs austrumnieciska stila paklājs, taču tas arī bija vienīgais priekšmets istabā. Mēbeļu nebija. Nekur.

-    Vai neiebilsti, ja nāksies sēdēt uz grīdas? Kolins vaicāja.

-    Tā ir mana iecienītākā vieta sēdēšanai.

-     Tikai tad, ja tev apkārt izlikts apmēram ducis atvērtu grāmatu, bet klēpī piezīmju grāmata. Un cik dažādu krāsu pildspalvas tu lieto?

-    Septiņas. Par vienu mazāk, nekā lietojot Ķērks. Vismaz, ja ticam viņa vārdiem. Man vajadzēs viņam pavaicāt, ko īsti nozīmē cipars "astoņi".

Viņi apsēdās uz paklāja, izsaiņoja ēdienu no papīra un sāka mieloties.

-    Tas nu ir patiešām izcili, slavēja Džemma.

-     Ja to gatavo Elija, tad tā ir vienmēr. Par to var būt drošs.

Džemma aplūkoja skaisto telpu. Tās tālākajā daļā bija stikla durvis, kas veda uz pagalmu, kura vienā pusē atradās dārzs. Džemma atkal paskatījās uz Kolinu un kārtējo reizi nodomāja, cik ļoti viņai patīk šis cilvēks. Pēdējos pāris gadus viņa tik daudz laika pavadījusi atlētisku puišu sabiedrībā, ka gluži nemanot viņai iepatikušies liela auguma vīrieši. Turklāt, neskaitot zēnus, kuriem viņa palīdzēja apgūt zinības, bija arī treneri. Ar kādu trenera palīgu viņa satikās vairākus mēnešus. Taču, sapratusi, ka šo cilvēku interesē tikai un vienīgi sports, viņa šīs attiecības pārtrauca.

Abu attiecībās virmoja kaut kas vārdos neizsakāms, un Džemma apjauta, ka arī Kolins pret viņu nav vienaldzīgs. Viņa apzinājās, ka Kolins virzījis sarunu tā, lai noskaidrotu, vai Džemmai nav puiša, tomēr pats par savu mīlas dzīvi nav pateicis neko. Ja viņas zinātniskā darba vadītājs nebūtu pavēstījis, ka visi trīs misis Freizeres dēli nav precējušies, viņa nezinātu pat to. Un kā tavai draudzenei patīk šī māja?

-    Es jau tev sacīju, ka to neviens vēl nav redzējis.

"Ideāla atbilde, lai neko nepateiktu," nodomāja Džemma.

Lai viņa nolādēta, ja mēģinās vēl kaut ko izzināt par Kolina privāto dzīvi. Man šī māja ļoti patīk, viņa beidzot sacīja.

Tu droši vien šeit jūties ļoti laimīgs.

Kolins pavirzījās uz sienas pusi un atspiedās pret to. Viņš brīdi klusēja, tad lēni ierunājās, it kā apsvērtu katru vārdu. Apmēram pusotra gada laikā trīs mani draugi nē, pat četri ir apprecējušies. Un tas lika man padomāt pašam par savu nākotni. Viņš paraudzījās uz Džemmu un silti uzsmaidīja. Esmu pārliecināts, ka tas ir pat vairāk, nekā tu vēlējies par mani uzzināt.

Džemma gribēja teikt, ka vēlētos dzirdēt vēl daudzkārt vairāk, tomēr kaut ko tādu sacīt bija vēl pāragri.

Viņi kādu brīdi klusēja, tad Džemma pavaicāja Kolinam par viņa brāļiem.

-    īsta sodība, Kolins sacīja, tomēr balsī skanēja tik daudz mīlestības, ka tas šķita pat mulsinoši. Kamēr abi ieturēja maltīti, vīrietis stāstīja Džemmai par savu ģimeni. Viņa skaidri redzēja, cik tuvi cits citam šīs ģimenes locekļi ir.

Kolins izstāstīja Džemmai par saviem brāļiem Leniju un Periju, kuri strādā ģimenes autotirdzniecības biznesā. Izstāstīja, cik nozīmīga ģimenei liekas Šeimusa māksliniecisko dotību attīstīšana un ka viņi vēlas izraudzīties vislabāko iespējamo mākslas skolu, kur brālim mācīties. Mūsu māte ir izvaicājusi universitāšu pārstāvjus tik cītīgi, it kā plānotu izšķirošu kauju. Pagaidām neviena vēl nav izrādījusies gana laba viņas dārgajam bērniņam.

Beidzot viņš pievērsās savai māsai Arielai, kura jau drīz atgriezīsies Edilīnā un uzsāks ārsta darbu. Likās, Kolina krūtis vai plīst no lepnuma.

-     Es tevi apskaužu, Džemma sacīja, kad viņš bija beidzis.

-    Un tava ģimene?

-    Man ir māte un māsa. Abas ir ārkārtīgi līdzīgas. Smejas par vienu un to pašu, zvana viena otrai katru dienu. Tāds labs pāris.

-    Un kā tu sadzīvo ar viņām?

-    Man tas neizdodas, Džemma sacīja. Man lieliski saskanēja ar tēvu. Mēs bijām kā divi draugi. Man bija divpadsmit gadu, kad viņš nomira. Un pēc tam es… Viņa paraustīja plecus. Skumjas atmiņas. Labās ziņas ir tādas, ka mana māsa apprecējās ar bagātu cilvēku, kuram pieder santehnikas kompānija, un sūta man patiešām jaukas dāvanas. Pateicībā par to man tikai nedēļām ilgi jāpieskata viņas bērni.

Kolins iesmējās. Un kādas dāvanas viņa tev sUta?

-     Kindle elektronisko grāmatu lasīšanas ierīci, šādu tādu sporta aprīkojumu, labu klēpjdatoru un BlackBemj. Solīja atsūtīt iPad, ja dabūšu šo darbu.

-    Izklausās, ka viņa par tevi rūpējas, Kolins sacīja.

-    Tas ir abpusēji, tomēr mēs neesam draudzenes. Viņai ir divi bērni, un viņa vēlas arī trešo. Abas ar mammu raizējas, ka es nekad neapprecēšos.

-    Dari ko darīdama, tikai neļauj viņai runāt ar manu māti. Manu nabaga māsu tik ļoti nogurdināja mātes nemitīgā skandēšana par bērniem, ka pagājušajā gadā Ariela nozvērējās veikt olvadu nosiešanas operāciju.

-     Visai radikāla metode.

-    Mana māsa ir īsts dramatisma iemiesojums.

-   Un kurš ir tavs "mīļotais vīriņš"? Vai Merlina ferma nav tā vieta, kur pagājušajā gadā tika atrastas tās gleznas?

Kolins tik spēji iesmējās, ka teju aizrijās ar savu sviestmaizi. Tu patiešām klausies, vai ne?

-    Pilsētas mājaslapā izlasīju par to fermu un vēlos uzzināt vairāk. Tā ir tā pati ferma, ja?

-   Jā, viņš atbildēja. Liekas, tu jau zini, ka Merlina ferma…

-    Ir celta tūkstoš seši simti septiņdesmit ceturtajā gadā, vai ne?

Kolins apbrīnā pašūpoja galvu par viņas zināšanām. Man ir tāda sajūta, ka tu varētu pateikt, kurš tolaik bija Anglijas karalis un kas tobrīd notika pasaulē.

Viņa patiešām varēja, tikai nebija sevišķi ieinteresēta to darīt. Tās gleznas sacēla vētru vēsturnieku aprindās. Protams, ka es par tām esmu dzirdējusi. Tās pieder Merlina fermas īpašniecei… Es neatceros viņas vārdu.

-    Sāra Šova. Mana māsīca. Viņa apprecējās ar detektīvu, kurš tās gleznas atrada. Tās bija noglabātas vecajā mājā kādā slepenā telpā. Tev būs tā jāapskata. Telpa aiz kamīna bija izbūvēta patiešām atjautīgi.

Džemmas skatiens kļuva gaišāks, tomēr viņa neko nesacīja, tikai ļāva Kolinam runāt.

-     Lai nu kā, viņš turpināja, Maiks un Sāra joprojām dzīvo Fortloderdeilā. Tur viņi uzturēsies līdz brīdim, kamēr Maiks atvaļināsies no dienesta. Tas notiks apmēram pēc diviem gadiem. Tad viņi atgriezīsies te un apmetīsies uz pastāvīgu dzīvi.

-    Gleznas… Džemma mudināja.

-    O, jā. Tās apmēram tūkstoš septiņsimtajā gadā bija radījis kāds mūsu sencis…

-    Čārlzs Alberts Jeitss, Džemma sacīja.

-    Nešaubos, ka tev taisnība, Kolins piekrita. Džosija tā sieviete, kurai pieder Edilīnas muiža domā, ka tās gleznojusi sieviete. Viņa…

-    Oho! Džemma izsaucās, un viņas acis no brīnumiem iepletās. Sieviete tūkstoš septiņi simti deviņdesmit devītajā gadā ieradās lejup pa Sanhuanriveru un gleznās iemūžināja floru un faunu? Cik neparasts atklājums!

Kolins iesmējās, tomēr viņu patīkami pārsteidza Džemmas lieliskā atmiņa un zināšanas. Tev noteikti jāiepazīstas ar Džosiju un Sāru!

Kolins ēda atlikušo sviestmaizi un raudzījās uz Džemmu. Viņš redzēja, ka meitene domā par gleznām un iespēju, ka tās radījusi sieviete. Kolins gan negrasījās to sacīt, tomēr bija ārkārtīgi iepriecināts, ka viņa nevaicāja, kāda ir gleznu vērtība. Gleznu atrašana kļuva par starptautiski nozīmīgu notikumu, kuru atspoguļoja BBC un arī Parīzē. Kādu laiku pilsētu pārplūdināja tūristu pūļi. Tika uzdoti jautājumi. Ar pavisam nedaudziem izņēmumiem apmeklētāji galvenokārt vaicāja par naudu. Kolins bija jau tik ļoti noguris no šiem jautājumiem, ka tikai atrūca: Miljoni. Un atstāja viesus savas vietnieces Rojas ziņā.

Izskatījās, ka Džemmu vismazāk interesē atraduma finansiālā puse, un Kolinam tas ļoti patika.

-     Un Sāra ir Elijas meita? Džemma apēda savu sviestmaizi. Un "tavs iemīļotais vīriņš", kurš viņai palīdzēja?

-     Pētniecības darbā tev noteikti būs lieliski panākumi! Kolins sacīja. Jā, Sāra ir Elijas meita, un misters Langs uzrauga Merlina fermu. Tagad viņam ir krietni pāri astoņdesmit, un mēs par viņu rūpējamies. Kad šurp atbrauc Sāra un Maiks, večuks pārceļas uz māju, ko viņi pārbūvēja un iekārtoja īpaši viņa vajadzībām. Kolins negrasījās Džemmai stāstīt par mistera Langa nebeidzamajām žēlabām saistībā ar tūristiem un sūdzībām, ka viņam tagad jādzīvo citur, nevis vecajā mājā, ko viņš uzskatīja par savu.

Džemma gribēja pavaicāt, ko Elija bija domājusi ar vārdiem "kluba kundzītes viņu atkal sākušas vajāt", bet nosprieda, ka ir uzdevusi jau pietiekami daudz jautājumu.

Viņa piecēlās. Vai neiebilsti, ja izstaigāšu tavu māju un paskatīšos?

-   Laipni lūdzu! Kolins jutās patiešām iepriecināts, ka viņai šeit tik ļoti patīk.

Dodoties uz priekšu pa gaiteni, Džemma ieskatījās trijās guļamistabās un divās vannas istabās. No saimnieka apartamentiem varēja iziet tieši uz dārzu. Viņa atslēdza durvis un izgāja ārā. Džemma nebija liela augu pārzinātāja, bet būtu gatava saderēt pat uz naudu, ka atsevišķi koki te nav gluži parasti, kādus iespējams iegādāties vietējā veikalā. Nē, šī vieta līdzinājās miniatūram botāniskajam dārzam. Lai to apskatītu, cilvēki būtu gatavi pat samaksāt.

Kad Džemma iedomājās par visu, ko redzējusi šajā pilsētiņā, par šo vīrieti, viņa ģimeni un tagad arī māju, viņu pārņēma ilgas. Kopš tēva nāves Džemma nekur īsti nebija jutusies kā mājās. Būt piederīgai kaut kur, būt cieši saistītai ar kādu tās bija Džemmas karstākās alkas.

"Kā tas būtu izaugt pilsētā, kur visi zina, kā tevi sauc?" viņa domāja. "Pat vairāk ja cilvēki tevi šeit labi pazīst." Pārtikas veikalā bija redzams, ka šerifu Kolinu te pazīst ļoti labi un droši uztic viņam pat savu mazuli. Pat bērni ir pārliecināti, ka šerifs salabos salauztu rotaļlietu. Džemma dzirdēja, kā pa gaiteni tuvojas Kolina soļi.

-     Vai viss ir kārtībā? viņš vaicāja Džemmai aiz muguras. Nekas taču nav noticis?

Viņš bija pamanījis skumjas Džemmas skatienā, un viņa pacentās ātri tās aizgainīt. Nē. Gluži pretēji. Es apbrīnoju ainavu. Tavs dārzs izskatās lielāks, nekā ierasts redzēt pie citām mājām.

-    Savi pāris akri būs.

-     Nevar taču būt, ka arī dārzu izveidojis tavs brālēns Ljūks?

-    Un tomēr tā ir, to visu paveicis viņš. Un vēl viņš ir arī Ljūks Konors.

Pēc Džemmas sejas izteiksmes varēja spriest, ka viņai šis vārds neko neizsaka.

-    Ljūks raksta romānus, Kolins mēģināja uzvedināt.

-    Atvaino, es nekad nelasu daiļliteratūru. Man nepietiek tam laika.

Viņš pasmaidīja. Kāda pārmaiņa! Parasti, kad tiek pieminēts Ljūka vārds, cilvēki teju vai ģībst no sajūsmas.

-    Vai patiešām? Džemma smaidot pārvaicāja. Es domāju, ka tu lasīji tos dokumentus, ko nopirka tava māte.

-     Patiesībā es mēģināju dažus pārskatīt. Tad iezvanījās mans mobilais telefons, un nācās doties projām. Bija reizes, kad es aizmigu. Man ir grūti iedomāties, ka ir cilvēki, kas alkst šāda darba tik ļoti kā tu. Kad man nākas augu dienu pavadīt birojā, es nespēju nosēdēt mierā. Ievibrējās Kolina mobilais telefons. Viņš to izņēma no kabatas un paraudzījās ekrānā. Mamma atsūtījusi īsziņu. Esot ieradusies Džīna. Domāju, būs labāk, ja tagad dosimies.

-     Protams, Džemma piekrita. Vēlreiz aizvainot tavu mammu to es nedrīkstu atļauties.

-    Man nešķiet, ka tu kaut reizi to būtu izdarījusi.

-    Kaut es varētu būt par to pārliecināta! Nonākusi pie virtuves durvīm, Džemma pagriezās un paraudzījās uz Kolinu. Es šodien lieliski pavadīju laiku. Man patika iepazīties ar cilvēkiem, un jo īpaši man patika apskatīt tavu māju. Paldies!

-     Nav par ko! viņš attrauca. Vai vēlēsies sēsties pie stūres?

-    Apmēram tikpat ļoti es vēlos nolēkt no braucoša vilciena jumta.

-    Tad uz priekšu! Kolins noteica. Dosimies paraudzīt, vai Ķērks ir ticis skaidrībā ar manas mātes juvelierizstrādājumiem.

-    Vai varbūt Aila aizbēgusi ar tavu brāli.

-    Šeimuss to nemūžam nepieļautu.

Abi iesmējās un kopā izgāja no mājas.

tre šā nodaļa

Džemma izstiepās gultā istabā, kur bērnībā bija mitinājies Kolins, un paraudzījās apkārt. Tā joprojām vēstīja par bijušo īpašnieku pusaugu zēnu. Tikai futbolistu plakātu vietā pie sienām bija piestiprinātas Džemmai nepazīstamu vīriešu fotogrāfijas. Viņa pieņēma, ka tie varētu būt valdības spēku aģenti. īsti, nevis aktieri, kurus rāda televīzijā. "Kālab gan Kolins nav kļuvis par FIB aģentu vai pievienojies CIP spēkiem?" Džemma domās sprieda. Atbildi viņa jau zināja. Kolins mīl savu mazpilsētu Edilīnu un cilvēkus, kuri te dzīvo.

Pēc tam, kad abi devās projām no Kolina jauniegādātā īpašuma, viņš bija vadījis automašīnu taisnā ceļā uz ģimenes mājām. Pirms vairākām stundām, kad Džemma ieradās, misis Freizere uzreiz bija viņu vedusi uz viesu namiņu un parādījusi dokumentus. Džemmai pat nebija laika izņemt no automašīnas līdzatvesto ceļasomu, tālab viņa nezināja, kur Freizeru namā viņai tiks ierādīta istaba.

Kolins sacīja, ka lūdzis, lai māte izmitina Džemmu viņa agrākajā istabā. Tur no ārpuses ir kāpnes, tāpēc tu varēsi nākt un iet, kad pašai gribēsies, viņš teica. Turklāt tā atrodas trešajā stāvā tev būs vairāk privātuma.

Tavas privātās kāpnes? Izklausās, ka esi bijis varen aizņemts jauns cilvēks.

Nešķita, ka viņš Džemmas vārdus uztvēris kā joku. Kad mācījos desmitajā klasē, mani tik bieži aicināja projām nakts vidū, ka tēvs lika ierīkot kāpnes, lai es nemodinātu pārējo ģimeni.

Viņa īsti nesaprata, par ko Kolins runā. Vai tu biji šerifa amatā arī desmitajā klasē?

-     Nē. Bet man patika dažādas brīvprātīgo lietas. Turklāt es allaž esmu bijis… viņš vilcinājās.

-    Gluži kā liels buldozers?

-     Vairāk vai mazāk, Kolins smaidot atteica. Kad man bija četrpadsmit gadu, es mēdzu pievienoties ugunsdzēsējiem. Turēju šļūteni.

-    Vai tas ir likumīgi tik agrā vecumā?

-    Nav gan, bet pēc tam, kad sešas reizes biju izbēdzis pa logu un trīs reizes ieskrējis degošā ēkā, vairs neviens mani nemēģināja aizkavēt mājās. Domāju, ka šļūteni man iedeva, lai tā, līdzīgi enkuram, mani turētu vietā.

-    Liekas loģiski. Tātad ģimene iemitināja tevi mājas augšējā stāvā un pierīkoja īpašas kāpnes tavām vajadzībām.

-    Tā gan.

Iestūrējis auto piebraucamajā ceļā, Kolins pavēstīja Džemmai, ka Lenijs viņas somu jau uznesis augšā un viņa var mazliet atpūsties. Šodien vakariņas gatavo Džīna.

-    Vai viņa ir tava draudzene?

-    O! Viņa ir visas ģimenes draudzene. Advokāte, strādā Ričmondā. Viņai patīk gatavot īpašas maltītes.

-    Nevaru vien sagaidīt, kad ar viņu iepazīšos.

Pēc dažām minūtēm viņš apturēja automašīnu pie kāpnēm, kas slējās visas mājas augstumā. Džemma manīja, ka Kolins labprāt pavadītu viņu augšup, bet viņa to nevēlējās. Viņai Kolins tik ļoti patika un likās tik valdzinošs, ka viņa baidījās izdarīt kaut ko nepiemērotu vai mulsinošu. Turklāt bija labāk saglabāt zināmu distanci ar tās sievietes dēlu, kura, kā Džemma cerēja, dos viņai darbu.

-    Es pati atradīšu ceļu, viņa sacīja.

-    Es tikai tev parādīšu…

-    Nē, patiešām. Man vajadzīgs kāds laiciņš, lai izskatītu piezīmes.

-    Labi, viņš atteica, tomēr izklausījās vīlies. Nāc lejā ap sešiem. Vispirms iemalkosim kādu dzērienu, pēc tam vakariņosim.

/

-   Noteikti, Džemma sacīja un kāpa augšup. Kolins palika, kur bijis. Džemma saprata, ka viņš vēlas pārliecināties, vai viņa droši uzkāpusi augšā. Tikai brīdī, kad Džemma jau bija pie durvīm, viņš pagriezās un devās projām.

Tagad, guļot un raugoties apkārt, Džemma domāja par to, ko šajā dienā dzirdējusi un redzējusi. Visa bija patiešām daudz. Pirmkārt, dokumenti, kurus vēl neviens nav pētījis, un tas lika pamosties viņā slepkavnieciskām tieksmēm. Viņa būtu gatava nogalināt, lai tikai būtu droša, ka šo darbu dabūs. Pēc tam bija ieradies Kolins, un abi kopā pavadījuši visu dienu.

Džemma domāja, cik atšķirīga gan ir abu dzīve. Viņš vienmēr dzīvojis vienā vietā. Droši vien gājis pamatskolā kopā ar cilvēkiem, kuri arī tagad ir viņa draugi. Un vēl bija viņa neskaitāmi daudzie radinieki.

Kopš Džemma pirms septiņiem gadiem sāka mācīties universitātē, viņas dzīvē viss bija pagaidu. Un ne jau tāpēc, ka viņa nemitīgi kaut kur pārceltos, bet augstskolā visi to vien darīja kā nāca un gāja… Gadu gaitā viņai bijušas četras tuvas draudzenes. Visas bija paziņojušas, ka iegūs doktora grādu, tomēr cita pēc citas sastapa kādu vīrieti, apprecējās un atmeta zinātnei ar roku, nu visām četrām viņas kādreizējām draudzenēm jau bija bērni. Viņas sazinājās aizvien retāk. Tagad jau tikai nosūtīja pa kādai elektroniskā pasta vēstulītei reizi trijos vai četros mēnešos.

Džemmas dzīvē bijuši arī daži vīrieši, tomēr visi jau aizklīduši. Viens no viņiem pat bija lūdzies, lai viņa dodas līdzi. Bet Džemma atbildēja, ka ir nolēmusi palikt turpat, ka viņa dzīvē iecerējusi šo to sasniegt un negrasās šo ieceri atmest. Patiesībā viņa šo cilvēku nemīlēja un nevēlējās doties

viņam līdzi.

r

Viņas mērķi bija palikuši nemainīgi. Iegūt doktora grādu, atrast darbu labā skolā un pēc tam domāt par stabilitāti un pastāvību. Un tas nozīmēja vīru, māju un ģimeni.

"Apprecēties ar tādu vīrieti kā Kolins," viņa ļāvās sapņiem. Džemmas pirmais iespaids par viņu bija Nepārspējamā Halka un tūkstoš deviņi simti sešdesmitā gada melnbalto filmu varoņa kovboja sajaukums. Vienā mirklī sievietes viņam lika bērnus rokā, bet jau nākamajā lūdza pēc aizstāvības. Ja sievietes nebūtu runājušas ar viņu par visai nopietniem jautājumiem, Džemma nodomātu, ka viņš ir pilsētas bērnauklis un gluži vai senils.

Taču Kolins ne tuvu nebija vecs. Viņš bija jauns, izskatīgs un… "Tavas potenciālās darba devējas dēls," Džemma sev atgādināja.

Piecēlusies no gultas, Džemma pastaigāja pa istabu un nopētīja Kolinam piederošās lietas. Uz grīdas bija nolikts liels kauss ar uzrakstu "Centra aizsargam". Pie skapja durvīm bija piestiprinātas vairākas apbalvojumu lentes, kuras liecināja par panākumiem arī citos sporta veidos peldēšanā, hokejā un viena pat jātnieku sportā. "Droši vien tas bijis frīzu šķirnes zirgs," Džemma nodomāja un iztēlojās, kā viduslaiku bruņinieki dodas kaujā uz saviem milzīgajiem, labi barotajiem zirgiem. Vēsturniece Džemma skaidri zināja, ka Kolins viduslaiku bruņinieka bruņās izskatītos lieliski.

Uz skapja atradās atvērta kaste. Tādās parasti mēdz glabāt dārgas rotaslietas. Taču tajā nebija nekādu patiesi vērtīgu mantu, tikai lēta metāla zvaigzne, kurai pāri stiepās vārds "Šerifs". Ar vienu vienīgu skatienu pietika, lai saprastu, ka tā ir lolota un glabāta gadiem ilgi. Pat asās malas bija nodeldētas un kļuvušas līdzenas.

Šis rotaļu žetons uzbūra jaunā Kolina tēlu. Droši vien viņš bija liela auguma arī pusaudža vecumā. Un šis zēns ar lepnumu nēsājis šerifa žetonu. Smaidot Džemma pārslidināja pirkstus zvaigznes malām, tad paskatījās uz pulksteni. Ja viņa nevēlējās nokavēt, bija laiks nomazgāties dušā un pārģērbties vakariņām.

Pēc trīsdesmit minūtēm Džemma ieskatījās spogulī un zināja, ka ir izdarījusi visu iespējamo. Mazliet uzkrāsojusies, uzvilkusi tumšas bikses un zilganzaļu zīda blūzi. Kurpju papēži šķita saprātīgā augstumā, tās bija krietni panēsātas, taču rūpīgi nospodrinātas. Viņa sev atgādināja, ka pūlas iegūt šeit darbu, nevis iekļūt ģimenes piederīgo kārtā.

Roka jau atradās uz durvju roktura, viņa bija gatava ieiet mājā, kuras interjeru tā arī vēl nebija redzējusi, bet piepeši nobijās. Viņa metās pie sānu durvīm, uzkāpa uz lievenīša un pa kāpnēm noskrēja lejā. "Un tagad?" viņa sev vaicāja. "Vai vajadzētu iet pie parādes durvīm un piezvanīt?"

Sasodīts! iesaucās kāda sieviete. Dažas pēdas tālāk bija kādas durvis. Džemma ieskatījās pa tām un ieraudzīja lielu, modernu virtuvi. Telpas stūrī stāvēja skaista gara auguma sieviete. Mirdzošie, tumšie mati bija saņemti vaļīgā mezglā uz pakauša. Viņai kājās bija melnas zīda bikses un mugurā smaragda zaļš krekliņš, kas cieši piekļāvās viņas ievērojamajām krūtīm. Ne jau to Džemma bija iedomājusies, kad Kolins sacīja "visas ģimenes draudzene" par sievieti, kura ieradīsies gatavot vakariņas. Džemma no sirds cerēja, ka viņa nav Kolina mīļotā.

Piepeši Džemma atskārta lai cik eleganta un daiļa, šī sieviete bija atspiedusies pret virtuves leti, kreiso roku pacēlusi un pa to lejup strūkliņā tecēja asinis. Viņa nekustējās, tikai stiklainām acīm raudzījās uz asinīm.

Džemma atrāva vaļā durvis, ieskrēja virtuvē, satvēra sievietes delnas locītavu un aizvilka viņu pie izlietnes. Viņa atgrieza aukstā ūdens krānu un pastūma sievietes roku zem strūklas.

-    Kur ir pirmās palīdzības aptieciņa? Džemma vaicāja, taču sieviete neatbildēja. Džemma no virtuves letes pagrāba trauku dvieli un aptina savainotajam pirkstam. Viņa aizgrieza krānu, pēc tam aizveda sievieti līdz augstam koka krēslam, bet pati ķērās pie pārsēja meklēšanas. Pieliekamajā viņa atrada lielu baltu metāla kasti, kurā bija pirmās palīdzības sniegšanai nepieciešamās lietas.

Ar šo kasti rokā Džemma devās pie sievietes, kura tā arī nebija pakustējusies kopš brīža, kad tika atstāta viena. Džemma nožēloja, ka mobilais telefons palicis augšstāvā. Ja nāksies zvanīt uz slimnīcu, telefons noteikti būs vajadzīgs. Bet tad viņa sev atgādināja, ka Kolins noteikti ir tepat tuvumā. Viņš jau nu zinās, kas darāms.

Džemma uzmanīgi noņēma dvieli no sievietes rokas. Vispirms jāapskatās, cik dziļa ir brūce, un tad, ja nepieciešams, jāmeklē palīdzība. Ieraudzījusi, ka iegriezums ir visai sekls un pavisam neliels, viņa neticīgi paskatījās uz sievieti, kura joprojām sēdēja mēmā klusumā. Viņas daiļā seja bija kļuvusi gluži bāla.

-    Domāju, ka tagad viss būs kārtībā. Džemma uzmanīgi apsaitēja viņas pirkstu. Sieviete joprojām klusēja, tādēļ Džemma turpināja: Mani sauc Džemma. Esmu viena no kandidātēm, kas…

-    Maizītes! sieviete iesaucās, pielēca kājās, metās pie lielās plīts un atrāva vaļā cepeškrāsns durvis. Viņa sniedzās pēc karstās paplātes, bet nespēja to izņemt, jo ievainoto roku joprojām turēja paceltu, bet otrā nebija cimda.

-    Ļaujiet, es to izdarīšu, Džemma pieteicās, uzvilka virtuves cimdus un izņēma paplāti ar maizītēm.

-    Es nu gan esmu gļēvule, sieviete sacīja un atkal apsēdās uz augstā krēsla. Kad runa ir par asinīm, jo īpaši par manām, es pārbīstos līdz nāvei. Mani sauc Džīna Koldvela. Un liels paldies! Ja tu nebūtu gājusi garām, es droši vien noģībtu, un vakariņas būtu pagalam. Un tas nozīmētu, ka Freizeriem nāktos pasūtīt picu. Vīriešiem gan tas patiktu. Džīna nopūtās. Varbūt tev nemaz nevajadzēja mani glābt.

Džemma pasmaidīja, bet Džīnas seja joprojām bija pārāk bāla. Varbūt labāk pasēdi un ļauj man tikt te ar visu galā. Uz katra no sešiem plīts riņķiem burbuļoja kāds katliņš.

-    Vai tu proti gatavot?

-    Nepavisam, bet es lieliski izpildu norādījumus. To esmu darījusi jau kopš piecu gadu vecuma.

-    Ak jā. Pareizi. Skola. Atceros, ka nespēju ne sagaidīt, kad tikšu vaļā no profesoriem un kļūšu beidzot brīva. Tiesa, vajadzēja pavisam nedaudz, lai saprastu, ka, salīdzinot ar priekšniekiem, pasniedzēji ir gluži vai eņģeļi.

-    Pieņemu, ka tev nekad nav bijusi darīšana ar doktoru Frēdriksonu.

Džīna pasmaidīja. Kolins jau teica, ka tu esot jautra.

-    Viņš tā sacīja? Džemma pārvaicāja un jutās ļoti iepriecināta par šādu komplimentu. Ja Džīna būtu Kolina mīļotā meitene, viņa taču tā nerunātu, vai ne? Vai man te kaut kas jādara?

-    Pagriez mazāku uguni deglim kreisajā pusē aizmugurē un apmaisi to oranžo katlu. Mans Dievs! Es dzirdēju, ka Kolins tevi šajā pēcpusdienā bija paņēmis līdzi, kad aizlaidās no šejienes.

Džemma nepagriezās. Džīnas balsī, kad viņa pieminēja Kolinu, ieskanējās kaut kas tik ļoti īpašniecisks, ka Džemmas sirds teju vai apstājās. Kolins… viņa nedroši sacīja.

-     Es jūs abus nevainoju, Džīna sacīja. Es satiku Aiļu un Kērku. Aila ieradās te un sāka mani mācīt, kā jāgatavo ēdiens. Liku viņai sakapāt sīpolus un tā tiku no viņas vaļā. Tad tas sīkais, manierīgais Ķērks atnāca un iestūma karoti manā osobuko teļa sautējumā. Pēc tam viņš paziņoja, ka vajagot vairāk sāls. Kolins paguva viņu no šejienes aizvākt, pirms es iemērcu viņa ģīmi katlā. Vai gribēsi mazliet vīna?

Džemma pūlējās, lai sejā būtu jauka izteiksme, bet dienas gaitā justā pacilātība pamazām zuda.

Džīna paņēma sarkanvīna pudeli, kas atvērta bija nolika uz virtuves letes, un no jauna piepildīja pati savu glāzi. Man tas ir vajadzīgs, ja reiz nāksies tos divus atkal sastapt pie pusdienu galda. Viņa ar rokas mājienu norādīja uz trauku skapi. Džemma to atvēra un ieraudzīja vīna glāzes. Atvaino, ka neko nespēju, bet visu dienu pavadīju tiesā. Liekas, kājas mani gluži vienkārši nobeigs. Pēc tam nācās braukt teju septiņdesmit jūdžu no Ričmondas, un, kad ierados šeit, mani iepazīstināja ar to Aiļu… Likās, viņa domā, ka mums abām lemts kļūt par labākajām draudzenēm.

Priecādamās, ka Džīna runā par kaut ko citu, nevis par Kolinu, Džemma pamāja ar galvu. Manuprāt, Aila uzskata, ka viņa pārspēs visus un iegūs šo darbu. Mani viņa neuztver kā pienācīgu konkurenti un neraizējas par mani ne šeit, ne arī skolā.

-    Nespēju iztēloties viņu tajā jūklī, ko Alija nopirkusi. Ko viņa īsti vēlas?

-    Es domāju, ka viņa grib Leniju, bet Kolins teica, ka viņa mēģina savaldzināt Šeimusu. Džemma vēroja, vai Džīnas sejā parādīsies kādas īpašas emocijas, kad tika pieminēts

Kolins. Nekā tāda nebija. Vai nu viņi nebija pāris, vai ari Džīna bija ārkārtīgi pārliecināta.

Džīna iesmējās. Jā, tas patiešām izklausās pēc kaut kā tāda, ko varētu pateikt Kolins. Otra brāļa, Peregrina, šeit nav. Viņš ir tas izskatīgais. Aila droši vien viņam veltītu īpašu uzmanību. Vai nogriezīsi uguni zem tā lielā kastroļa? Kolinam negaršo pārsautēta vēršgaļa. Paldies.

-    Problēma ir tā, ka… Džemma sacīja un lēnām iemalkoja vīnu. Viņa mēģināja pieņemt to, ko tagad redzēja skaidri, proti, Kolins un Džīna ir pāris. Misis Freizerei patīk Aila.

-    Es par to nebūtu tik pārliecināta. Džīna ierunājās klusāk. Nekad nevar skaidri zināt, ko Freizeri domā.

-    Pat Kolins?

-    Ar viņu ir visļaunāk. Es tev varētu pastāstīt tādas lietas! Džīna sacīja. Viņš pazīst daudzus cilvēkus. Ieklausās, ko viņi saka! Un viņam tie rūp. Bet pat tie, kuri uzskata Kolinu par savu labāko draugu, nezina, kas nomāc viņu pašu. Viņš neko neizpauž.

-     Tas man būs jāpatur prātā, Džemma noteica un atcerējās, kā Kolins bija izvairījies atbildēt uz personiskākiem jautājumiem, ko viņa uzdeva. Viņa pūlējās attapties no atklājuma, ka Kolins ir jau aizņemts.

-    Par to neraizējies. Visi Freizeri glabā savus noslēpumus. Tagad tu varētu ielikt maizītes tajā groziņā un apklāt ar drānu. Paldies. Tu lieliski tiec galā ar šefpavāra palīdzes darbu. Tā, par ko mēs runājām?

-    Par Freizeru noslēpumaino dabu.

-     Jā, noslēpumaino. Tas nu patiešām ir ideāls vārds viņu raksturošanai. Lai nu kā, bet es gribēju pateikt, ka Alijas iecietība pret Ailas un Kērka nebeidzamo jūsmošanu vēl nepavisam nenozīmē, ka vienam no viņiem tiks piedāvāts darbs. Zinu, Kolins jau ir pateicis mātei, ka, viņaprāt, jānolīgst tevi. Un arī es pavisam noteikti balsoju par labu tev.

Tā vien šķita, ka Džīna tiek uzskatīta par ģimenes piederīgo.

-    Vai tev nevajadzētu mani vispirms mazliet vairāk iepazīt?

Džīna pacēla roku ar apsaitēto pirkstu. Es vienmēr esmu par cilvēkiem, kuri izglābj man dzīvību.

-     Diezin vai tas, ko izdarīju, ir šādi nosaucams. Lai gan asiņu bija daudz, un cilvēka ķermenī to krājumi nav bezgalīgi. Kurš zina, kas varēja atgadīties?

-    Piekritu, noteica Džīna un pacēla glāzi tostam. Domāju, ka mēs ar tevi labi sapratīsimies. Lai gan man vairāk patiktu, ja tu nebūtu tik piemīlīga.

-    Kaut ko tādu man vēl neviens nav sacījis.

-    Mīļā, ar dažām pabalinātām šķipsnām un piemērotu acu kosmētiku… Džīna apklusa un domīgi nopētīja Džemmu.

-Kas?

-    Gluži vienkārši iedomājos, ka pilsētā dzīvo kāds, kurš tev būtu ideāli piemērots. Tas arī viss. Džīna nokāpa no augstā krēsla un piegāja pie plīts. Viņa bija apmēram puspēdu garāka nekā Džemma un ar augstpapēžu kurpēm kājās izskatījās kā tikko ieradusies no Parīzes modes skates. Tu taču būsi ar mieru sarīvēt sieru, ja palūgšu. Vai ne? Pieņemu, ka man ir vēl desmit minūšu laika, un pēc tam Freizeri sāks pieprasīt ēdamo. Viņi ēd neiedomājami daudz un vislabprātāk vērša gaļu. Es teicu Kolinam…

-    Ko tad tu man teici?

Abas sievietes pagriezās un palūkojās uz Kolinu. Viņš bija noskalojies dušā, uzģērbis melnas platas bikses un baltu kreklu, ne tik pieguļošu, kāds bija iepriekšējais. Viņš izskatījās ļoti labi, un Džemmai bija grūti apspiest trīsas, kas pārskrēja augumam un dvēselei. Gara acīm viņa redzēja sevi stāvam uz pirkstgaliem un apvijam rokas vīrieša kaklam. Viņa varēja iztēloties, cik lieliski būtu piekļauties Kolina augumam.

-    Man neizdosies pierunāt tevi uzlikt kaklasaiti? Džina jautāja, piegāja pie Kolina un apvija rokas viņam ap kaklu. Viņa gribēja noskūpstīt vīrieti uz lūpām, taču viņš aizgrieza galvu. Džīnas lūpas pieskārās viņa vaigam.

Džemma novērsās. "Nolādēts! Nolādēts! Dubultnolādēts!" viņa nodomāja. Viņa bija gluži tāda pati kā Aila, kura skatījās uz Freizeriem un gara acīm redzēja kāzu zvanus.

-    Vai Džemma palīdz tev gatavot ēdienu, vai arī jūs abas te slēpjaties? Kolins vaicāja.

-    Slēpjamies, Džemma un Džīna vienā balsī atteica.

-    Nevar taču būt, ka tava māte patiešām vēlas nolīgt kādu no tiem abiem, Džīna sacīja, kad Kolins atvirzījās no viņas un devās pie plīts.

-     Ceru, ka ne. Kas tas ir? viņš vaicāja, kad bija nostājies blakus Džemmai.

-    Man nav ne jausmas, bet aromāts ir dievišķīgs, viņa atbildēja un pakāpās soli tālāk. Kolins smaržoja pārāk labi, lai stāvētu viņam tik tuvu.

-     Tā patiešām ir, Kolins piekrita un pacēla vāciņu. Vai tev ir karote?

-    Te būs, sacīja Džīna, kura stāvēja viņam otrā pusē.

-    Tad te jūs esat! no aizmugures atskanēja misis Freizeres balss. Džīna, dārgā! Iedod man glāzi tā vīna! Kolin, ielej man arī mazliet tekilas.

Džemma stāvēja pie plīts un noraudzījās, kā Džīna un Kolins steidz izpildīt lūgumu. Viņa nespēja nedomāt, ka abi ir patiešām skaists pāris. Viņa tik slaida, gara un daiļa. Viņš tik muskuļots un vīrišķīgs.

Misis Freizere apsēdās uz augstā krēsla, vienā malkā iztukšoja tekilas porciju, ko viņai pasniedza Kolins, bet pēc tam izdzēra ari pusglāzi vīna. Tā. Nu es jūtos labāk.

-    Kas tad tevi noskaņojis uz dzeršanu? Kolins vaicāja, saraucis uzacis.

-    Šo sīkumu taču grūti nosaukt par dzeršanu. Patiesībā… misis Freizere apklusa, izdzēra atlikušo vīnu un pastiepa glāzi, aicinot ieliet vēl.

-     Kur tad visi palikuši? vēlējās zināt misters Freizers un ienāca virtuvē. Alij, vai tu grasies piedzerties? Bez manis? Kolin! Ātri iedod man alkoholu!

Kolins paķēra glāzīti un ielēja tēvam tekilu. Pēc sekundes misters Freizers jau bija to iztukšojis un sabruka uz krēsla līdzās sievai. Alij, palīdzi man! Ja tu nolīgsi kādu no tiem diviem, es no tevis šķiršos.

-    Ja es būtu pietiekami stulba, lai pieņemtu darbā vienu no viņiem, es tev ļautu to darīt.

Džemma, kura stāvēja mazliet tālāk no pārējiem, strauji ievilka elpu.

-    Tad darbu dabūs Džemma? Kolins vaicāja. Viņš stāvēja blakus Džīnai un rokā turēja tekilas pudeli.

-     Protams. Misis Freizere paraudzījās uz dēlu un pēc tam uz Džemmu. Man jau no paša sākuma nebija ne mazāko šaubu. Es redzēju, kā tu skatījies uz tiem vecajiem dokumentiem. Man pat likās, ka tev tūlīt būs orgasms.

-    Māt! Kolins teica, bet Džīna smējās.

Misis Freizere turpināja skatīties uz Džemmu. Tu pat iedomāties nevari, cik daudz izsmiekla saņēmu no savas ģimenes tikai tāpēc vien, ka gribu izzināt mūsu vēsturi. Un tagad es redzu, ka tu jūties tāpat kā es. Un Kolins ir sajūsmā par tevi!

-    Māt, es nedomāju… Kolins iesāka.

-    Tristans, Džīna skaļi noteica un visi apkārtējie paskatījās uz viņu. Es iedomājos, ka Džemma un doktors Triss būtu brīnišķīgs pāris.

-     Dievs, misis Freizere sacīja. Tam zēnam vajadzīga ģimene.

Džemma paspēra soli uz priekšu un uzlika plaukstas uz vēsās darba virsmas. Viņai bija nepieciešams kaut kur pieturēties, jo ceļgali kļuva gluži ļengani un uz tiem vairs nevarēja paļauties. Viņa ir dabūjusi šo darbu. Patiešām un pa īstam dabūjusi! Nākamos divus gadus vai, iespējams, pat ilgāku laiku viņa dzīvos tajā jaukajā viesu namiņā un izzinās seno dokumentu glabātos noslēpumus. Un viņai jau gatavoja randiņu ar kādu vietējo iedzīvotāju.

Tajā mirklī nākotne likās tik rožaina, ka viņa iedomājās papētīt darba iespējas Viljama un Mērijas koledžā. Varbūt viņai palaimētos dabūt pasniedzējas vietu, un tad Edilīnā varētu palikt uz visiem laikiem.

Visi skatījās uz Džemmu un gaidīja, ko viņa sacīs, tomēr viņa nevēlējās atklāt savas domas. Kādā jomā Tristans strādā? Džemma vaicāja.

-     Medicīnā, Džīna atbildēja. Ja tu nebūtu apturējusi asiņošanu, viņš tagad būtu šeit.

Kad Džīna bija pieminējusi savainojumu, apkārtējie sāka uzdot jautājumus. Džemma pakāpās atpakaļ. Pārējie četri bija sastājušies ap virtuves leti un uzmanīgi klausījās Džīnas stāstu par to, kā viņa savainojusies un kā Džemma ieradusies viņu glābt. Turpat blakus bija durvis, un Džemma izslīdēja ārā.

Viņa apstājās pie kāda sārtiem ziediem klāta krūma un vairākas reizes dziļi ieelpoja. "Tas nu ir noticis. Mana jaunā darba vieta un iespēja priecāties par šo lielisko skatu!"

-    Visa pārāk daudz? vaicāja Kolins, kurš bija pienācis no mugurpuses.

-    Nē, Džemma sacīja. Ne tuvu.

-    Mana ģimene tevi nav nobiedējusi?

-    Gluži otrādi. Tikai…

-    Kas "tikai?"

-    Šķiet, ka jūs visi, ieskaitot Džīnu, esat ļoti tuvi. Apsolu, ka nekļūšu par traucēkli.

-   Tu neesi nekāds traucēklis. Māte gribēs, lai tu katru dienu vakariņo lielajā mājā un…

-     Nekādā gadījumā! Džemma strikti teica. Es šeit esmu, lai strādātu! Un tieši ar to arī nodarbošos.

Kolins ķircinoši viņai uzsmaidīja. Šo smaidu Džemma bija redzējusi jau iepriekš. Tev ēdot ir nepieciešams arī lasīt, vai ne? Tāda ir tā patiesība?

-    Jā gan.

-     Labi. Es pateikšu mātei, ka viņa nevarēs tevi adoptēt. Tagad, kad mūsu māsa ir Kalifornijā, mātei vairs nav meitenes, kuru izšķērdīgi apbērt ar dāvanām. Tomēr nebrīnies, ja laiku pa laikam tev uzradīsies kāds jaunu kurpju pāris.

-    Džīna sacīja, ka man nepieciešams frizieris. Džemma cerēja, ka viņas vārda pieminēšana liks Kolinam kaut ko sacīt par abu attiecībām. Piemēram, ka šādu attiecību nemaz nav.

Kolins sadrūma. Reizēm Džīna mēdz pārkāpt robežas. Es domāju, ka ar taviem matiem viss ir kārtībā. Un tagad labāk iesim. Tie abi nākamajā rītā aizbrauks.

-    Ceru, ka maltītes laikā viņiem neviens neteiks, ka viņi nav dabūjuši darbu. Neizdosies nekādas jaukās vakariņas, ja Ķērks un Aila jutīsies nožēlojami, bet Džīna ir ļoti centusies, gatavojot ēdienu.

-     Līdzjūtība pret ienaidniekiem, Kolins sacīja un pieturēja durvis. Džemma paliecās un zem viņa paceltās rokas ieslīdēja atpakaļ virtuvē. Man tas patīk.

-      Atvaino, tomēr vairāk tā ir pašaizsardzība. Kad jūs viņiem to pateiksiet, es vēlos ieslēgties tavā istabā mājas augšējā stāvā.

-    Noslēpties kopā ar manu veco šerifa zīmotni?

-    Tieši tā. Vai tas bija sākums tavai tapšanai par šerifu?

Viņš smaidīja. Mammai patīk visiem stāstīt, kā es šo nozīmi nēsāju visu laiku, jau kopš savas otrās dzimšanas dienas un līdz brīdim, kad kļuvu astoņus gadus vecs. Viņai ļoti patīk visos sīkumos izklāstīt, kā nācies to man pielīmēt pie miesas, kad kopā ar brāļiem mazgājāmies vannā. Kādu dienu, kad būsiet divas vien, pavaicā viņai par to.

-    Tā arī darīšu, Džemma sacīja, un viņu pārņēma prieks. Viņa patiešām būs šeit un varēs uzdot jautājumus. Tad tāda bija tava vēlēšanās! Tu teici, ka arī esot vēlējies kaut ko tikpat karsti, kā es šo darbu. Tu vēlējies būt Edilīnas šerifs!

Kolina smaids bija tik silts, ka Džemma paspēra soli viņam tuvāk. Jā, viņš klusi atbildēja. Tev ir taisnība.

Ne viens, ne otrs nemanīja, ka telpas otrā pusē Džīna viņus vēro un izskatās sadrūmusi.

ce turtā nodaļa

Džemma gulēja gultā un skatījās Kolina istabas griestos. Viņa prātoja par to, vai nu jau būtu droši kāpt lejā. Vakariņas iepriekšējā dienā aizritēja neveiklā un brīžiem pat tiešām nepatīkamā gaisotnē. Viņa gandrīz nemaz nerunāja, vienīgi izteica komplimentus Džīnai par lielisko ēdienu. Viņa baidījās runāt, jo bažījās nevilšus atklāt, ka ir pieņemta darbā.

Džemma sēdēja blakus Kolinam, viņam otrā pusē vieta bija ierādīta Džīnai. Pretī bija Ķērks un Aila, bet starp viņiem Lenijs. Misters un misis Freizeri atradās katrs savā galda galā. Šeimuss kaut kā bija pamanījies izvairīties no šā smagā pārbaudījuma.

Pārsvarā runāja Aila, kura stāstīja par smieklīgiem notikumiem universitātē. Maģistra grādu gan viņa, gan Ķērks bija ieguvuši citās augstskolās, tālab šajā pavadījuši mazāk laika nekā Džemma.

Aila bija laba stāstītāja, un visi smējās par to, kā viņa aprakstīja profesorus un studentus. Kad viņa sāka runāt par Džemmu, kļuva neomulīgi.

-     Džemma ir mūsu mūžīgā studente, Aila paziņoja. Viņa universitātē ir pavadījusi vairāk laika nekā dažs labs profesors.

-    Cāļu māte, tā mēs viņu saucam, Ķērks piebalsoja.

-    Jā, piekrita Aila un apēda kumosu, Džemmai gandrīz vienmēr seko vesels bars futbolistu. Gluži kā cāļi šie staigā viņai nopakaļ pa visu studentu pilsētiņu.

-    Jums vajadzētu dzirdēt, kā viņa runā! Ķērks teica un pārgāja uz falsetu. Kas ir Musolīni? Un kas ir fašists? Kurš uzrakstīja neatkarības deklarāciju? Un… ja es dzirdēšu vārdu "Henkoks", lai arī tas būs domāts kā joks, teicējs sēdēs uz sodīto spēlētāju soliņa! Kāpēc Dienvidu štatu cīnītāji nevarēja uzvarēt Pilsoņu karā? Vai atceraties, ko sacīja Rets?

Džemma priecājās, ka neviens cits, izņemot Aiļu, par šo tēlojumu nesmējās.

-    Izklausās, ka tu esi veikusi gana slavējamu darbu, misis Freizere sacīja Džemmai un apveltīja Kērku ar ledusaukstu skatienu.

"Laikam jau nospriedis, ka darbu nedabūs," Džemma nodomāja, jo Ķērks nelikās ne zinis par šo piezīmi. Tomēr šķita, ka, viņaprāt, uzvarējusi ir Aila.

Minētā jaunkundze visu vakaru nevarēja ne acu novērst no Lenijā. Viņi mija ašus skatienus, un divas reizes Aila atļāvās pat ieķiķināties.

Abas reizes Džīna un Džemma pāri Kolina galvai saskatījās. Otrajā reizē viņš vaicāja: Vai es jums traucēju? Varbūt jūs abas gribētu sēdēt kopā?

-     Nē, Džīna atbildēja, man patīk tas, ko redzu. Viņa pavērās uz Kolinu un lika noprast, ka tieši viņš ir tas, uz ko Džīnai patīk noraudzīties.

Vienā mirklī izgaisa visas Džemmas šaubas par to, vai Kolins un Džīna ir pāris. Džemma nodūra galvu, lai neviens neredzētu viņas sejas izteiksmi. Viņa taču ir dabūjusi darbu, tāpēc nav ne mazāko tiesību justies tik noskumušai, it kā būtu zudis pilnīgi viss. Tomēr viņa jutās tieši tā. Bija grūti sagaidīt, kad beigsies šīs šķietami bezgalīgās vakariņas. Brīdi, kad sāka pasniegt desertu, Džemma bija gatava izskriet no istabas. Kāda viņas dvēseles daļa vēlējās pateikt, ka Aila darbu nav dabūjusi, tādēļ viņai pietiek sevi pataisīt par muļķi.

Kad maltīte beidzot bija galā, Džemma grasījās palīdzēt galda novākšanā, bet misis Freizere, noraidījusi arī mājkalpotājas pūliņus, vērsās pie Ailas un Kērka ar lūgumu "palīdzēt". Un pēc tam viņiem nācās paveikt visu darbu.

Džemma zināja, ka pēc galda nokopšanas un trauku nomazgāšanas Aila un Ķērks būs nelāgā noskaņojumā. Viņai negribējās būt tur klāt. Ieraudzījusi Šeimusu, kurš ar gleznošanas piederumiem padusē gāja garām dzīvojamai istabai, Džemma aizsteidzās viņam līdzi. Viņš pavadīja Džemmu augšup pa kāpnēm uz Kolina istabu un atstāja vienu. Džemma priecājās, ka vairs nav jāpacieš saspringtā atmosfēra, kas valdīja lejasstāvā, taču arī gulēt negribējās. Tagad, beidzot palikusi viena, viņa sāka prātot, ko tad īsti nozīmē darbs šajā vietā. Viņa pat nebija nojautusi, cik ļoti patiesībā raizējas par savas disertācijas uzrakstīšanu. Tikai tagad, kad viss it kā atrisinājies, viņa to saprata.

"Šeit es dzīvošu divus gadus," viņa domāja un pārģērbās pidžamā. Jo vairāk viņa uzzināja par veicamo darbu, par ģimeni un pilsētu, jo laimīgāka jutās. Un kopā ar Kolinu pavadītais laiks bija vienkārši lielisks! Kolins būs viņas draugs, un ar to jāpietiek.

Iedomājusies par to, ka rīt jau nakšņos viesu namiņā, kur apkārt būs visi interesantie vēsturiskie avoti, Džemma no prieka sāka dejot pa istabu. Nāksies lidot uz mājām, sakravāt mantas un tad atgriezties Virdžīnijā. Tas prasīs apmēram nedēļu laika, bet pēc tam varēs sākt darbu.

Viņa piespieda sevi izbeigt rmķošanu un iekārtojās gultā, tomēr aizmigt nespēja. Džemma izņēma no somas savu

Kindle elektronisko grāmatu lasīšanas iekārtu un uzmeklēja Ljūku Konoru. Varbūt neliela deva daiļliteratūras palīdzēs iemigt. Viņa atrada Ljūka Konora pirmo grāmatu un nospieda taustiņu "Pirkt", un apmēram pēc trīsdesmit sekundēm ekrānā parādījās teksts. Džemma sāka lasīt un līdz trijiem no rīta tā arī neizslēdza gaismu.

* X*

Bija jau rīts. Daudz vēlāks, nekā viņa paradusi celties, jo parasti jau sešos vai pusseptiņos viņa jau bija sporta zālē. Un tā katru dienu. Džemma zināja, ka vajadzētu doties lejā. Tomēr Aila un Ķērks joprojām vēl bija šeit un tagad jau zināja, ka ir zaudējuši, bet vietu ieguvusi Džemma. Zaudējuma satriekti, viņi nebūs visai laipni.

-    Džemma Renforda, viņa skaļi sacīja, tu esi gļēvule.

Kāpjot ārā no gultas, Džemma uzmeta skatienu savai

elektroniskajai grāmatu lasīšanas ierīcei un Emīlijas Dikinsones melnbaltajam attēlam tajā. Viņa sajuta kārdinājumu piespiest vajadzīgo podziņu un turpināt lasīšanu. Tas, ka šis Ljūks Konors rakstīja romānus, kuru darbība norisinājās astoņpadsmitajā gadsimtā, Džemmai likās fascinējoši. Viņa nosprieda, ka patiešām vēlētos ar šo cilvēku iepazīties.

Viņa ātri apģērbās, pa āra kāpnēm devās lejup un pēc tam uz virtuvi. Tur bija saimniecības vadītāja Reičela, kuru Džemma bija satikusi jau iepriekšējās dienā. Tikai šoreiz viņai mugurā nebija uniformas. Viņa bija ģērbusies džinsos un teniskreklā, jauna un glīta, tumšiem matiem un acīm. Pēc izskata nekādā ziņā nevarētu noteikt, ka viņa strādā par mājsaimniecības vadītāju.

-    Uzvarētāja! Reičela sacīja, tiklīdz pamanīja Džemmu durvīs.

-    Tā gan, Džemma apstiprināja un apsēdās pie virtuves letes. Vai vēl kāds ir piecēlies?

-    Esi nobijusies no Ailas nešpetnās mēles, ja? Reičela pavaicāja un no cepeškrāsns izņēma pilnu paplāti ar cepumiem.

-    Briesmīgi nobijusies.

-     Vari mierīgi atpūsties, jo misis Freizere abus šorīt jau aizveda projām. Aina nebija no patīkamajām.

-    Tiešām? Džemma no brīnumiem iepleta acis.

Reičela pieklusināja balsi. Tā vien liekas, ka Aila un

Ķērks pagājušajā naktī nepiedienīgi uzvedušies.

Džemma iesmējās. Varu iedomāties, ka tas misis Freizerei nudien nebija pa prātam.

-    Lenijam patīk koķetēt. Vai viņš jau ir izmēģinājis spēkus ar tevi?

-    Nekā tamlīdzīga.

-    Ak jā, pareizi. Misis F tevi nodevusi Kolina aizsardzībā, vai ne? Leniju var ietekmēt tikai tad, ja uzstāj lielais brālis.

-     Diezin vai šoreiz tā bija, Džemma sacīja, bet jutās iepriecināta, to dzirdot. Mēs ar Kolinu braucām uz pilsētu pusdienās, jo es nokavēju tās, ko pasniedza šeit. Vai drīkstu paņemt vienu cepumu?

-    Nē. Man likts tevi sūtīt uz ēdamistabu, lai tu brokastotu kopā ar to, kas nu palicis no Freizeru ģimenes. Lenijs ar negodu tika aizraidīts atpakaļ uz Ričmondu. Reičela pasmaidīja. Droši vien paies trīs vai četras dienas, līdz māte viņam piedos. Un Šeimuss ir kopā ar saviem draugiem no skolas.

-    Bet Kolins un Džīna?

-    Kolins ir darbā. Viņa ir projām. Džīna uzrodas šeit, izdara kaut ko brīnišķīgu, metas virsū Kolinam un pēc tam atkal dodas savās advokātes gaitās.

Džemmai nācās apslēpt vilšanos, jo šie vārdi apstiprināja viņas aizdomas. Pēc tam viņa izbrīnīti paraudzījās uz Reičelu. Izklausās, ka tev Džīna nepatīk.

Reičela uzlika uz pannas šķiņķa šķēli. Viņa ir lieliska. Pagājušajos Ziemassvētkos uzdāvināja man Prada rokassomiņu. Uz dzimšanas dienu dāvanā ceru saņemt Manolo apavu pāri. Viņa allaž ir jauka un taktiska un prot mani sasmīdināt. Neko sliktu nevaru par viņu sacīt.

-     Bet…

Mājkalpotāja pagriezās, lai paraudzītos uz Džemmu. Šķiet, Kolins domā, ka Džīna grasās pārcelties uz Edilīnu, piedzemdēt trīs bērneļus un dzīvot te kopā mūžam un laimīgi.

Džemma iedomājās par māju, ko nopirka Kolins, un par viņa vārdiem, ka draugi jau nodibinājuši ģimenes. Izskatījās, ka Reičelai taisnība. Sievietēm mūsdienās skaitās moderni pamest karjeru un pārtapt par māmiņu un mājsaimnieci.

Reičela pavīpsnāja. Tu ar Džīnu iepazinies. Vai tiešām tev liekas, ka Edilīna ir gana aizraujoša vieta tādai kā viņa?

Lai arī vēl neredzējusi sevišķi daudz Edilīnas jaukumu, Džemma tomēr noprata, ka Džīna ar savām augstpapēžu kurpēm un ārkārtīgi dārgajām drēbēm šeit neliekas iederīga. Varbūt viņa varētu kļūt par pilsētas mēru? Džemma ieminējās.

-     Un nodarboties ar pazudušu suņu meklēšanu? Es gan tā nedomāju. Ievibrējās Reičelas mobilais telefons. Viņa to izņēma no kabatas un paskatījās ekrānā. Tas ir misters F. Viņš sēž pie galda, bet ēdiena tur nav. Viņam tā ir patiešām liela katastrofa.

-    Viņš tev no ēdamistabas atsūtīja īsziņu?

Reičela smaidīja. Tieši tā. Viņš nopirka man viedtālruni un maksā rēķinu tikai tādēļ, lai varētu man paziņot, kur atrodas un uz kurieni jānes ēdiens. Drīz tu sapratīsi, ka Freizeri nav tādi kā pārējie cilvēki uz pasaules. Telefons atkal ievibrējās, un viņa ieskatījās ekrānā. Viņš man atgādināja, ka tevi jāsūta turp.

Džemma piecēlās no krēsla. Tagad, kad Ķērks un Aila ir projām, es labprāt brokastošu kopā ar misis un misteru Freizeriem. Viņa apklusa un nopietni paraudzījās uz Reičelu. Vai ir kas tāds, ko man vajadzētu zināt par šiem cilvēkiem? Man te kādu laiku nāksies dzīvot.

-    Viņi ir jauki. Varbūt mazliet izlutināti lielā naudas daudzuma dēļ, tomēr labi cilvēki. Turies tālāk no Lenija, ja vien nevēlies kļūt par iemeslu kārtējam ierobljumam viņa gultas galā. Un ļauj, lai Šeimuss tevi uzzīmē. Un, kad mājās atgriezīsies Perijs, neiemīlies viņā. Vecāki to nezina, bet viņa sirds vairs nav brīva.

-    Un Kolins? Džemma ar plaukstu pārvilka pār vēso marmora darba virsmu. Reičela neatbildēja, un Džemma paraudzījās uz viņu.

Mājkalpotāja nesmaidīja, tomēr acīs dzirkstīja draiskas uguntiņas. Kolins no visas kompānijas ir pats labākais. Tikai tev jāzina, ka viņš ir vienreizēji uzticīgs un…

-Un?

-    Džīna uzskata viņu par savu īpašumu. Vai atceries, kā Šreks cīnījās ar pūķi, lai iegūtu princesi Fionu?

-Jā.

-    Salīdzinājumā ar Džinu pūķis ir tikai maigs un trausls tauriņš. Ja vien nevēlies cīnīties uz dzīvību un nāvi, turies no Kolina tālāk.

-    Paldies! Džemma pateicās un virzījās uz durvju pusi. Un tas ārsts? Tristans? Vai tā viņu sauca?

Reičela tikai pavicināja ar roku kā atvairoties. Par doktoru Trisu pat nav vērts domāt. Nepiepildāms sapnis. Kalns, kurā nemūžam neuzkāpt. Varēsi uzskatīt sevi par veiksminieci, ja viņš tevi uzaicinās uz satikšanos. Tomēr, ja gribēsi viņam atdot savu sirdi, tā tiks salauzta.

Džemmas seja paradijas izbrīns. Šķiet, ka šī ir varen neparasta pilsēta, viņa nomurmināja un devās uz ēdamistabu.

Misters Freizers sēdēja galda galā un lasīja laikrakstu.

-       īstajā laikā, viņš sacīja, nepaskatīdamies uz Džemmu.

-    Esmu izbadējies.

-   Atvainojiet, taču tā esmu tikai es, Džemma noteica un apsēdās viņam blakus. Ēdiena nav. Bet Reičela cep šķiņķi neliela dīķīša lielumā.

-     Izklausās pareizi. Misters Freizers nolika laikrakstu un uzsmaidīja viņai. Pēc vakarvakara man nepieciešams paēst. Vai Reičela tevi iepazīstināja ar visām tenkām?

-    Diezin vai Aila tiks aicināta atpakaļ.

Misters Freizers iesmējās. Mana sieva uzskata, ka visas sievietes, kuras kaut vai tikai parunājas ar mūsu dēliem, viņus pavedina. Man tomēr jāatzīst, ka tikai Lenijs allaž saka "jā". Ja viņš kaut reizi…

Džemma jau zināja, ko viņš grasās sacīt, un iejaucās: Es ļoti daudz laika esmu pavadījusi ar patiešām veselīgiem jauniem vīriešiem. Es varu tikt galā.

-     Labi, viņš noteica, tad pamanīja, ka nāk Reičela un nes pilnu paplāti ar dažādiem ēdieniem. Tevi gaidīdams, es zaudēju desmit mārciņu svara.

-    Jūs gluži labi pārdzīvotu arī divdesmit mārciņu zaudējumu, Reičela nesatricināmi attrauca. Kur tad misis F?

-    Runā pa telefonu. Viņai bija jāpiezvana apmēram ducim draudzeņu, jāpastāsta par darbu, Džemmu un vēl arī par to, ko pēdējā meitene nodarīja Lenijam.

Reičela pašūpoja galvu. Nekas nemainās. Vēlaties aveņu vai persiku ievārījumu? Nē. Pagaidiet. Jūs gribēsiet abus.

-    Un kāpēc ne? Mums jānosvin Džemmas ierašanās.

-    Derēs jebkurš iemesls, Reičela noteica un devās atpakaļ uz virtuvi.

Kad misters Freizers un Džemma bija palikuši divatā, viņi sāka piepildīt savus šķīvjus.

-    Kādu mašīnu tu vēlētos? misters Freizers vaicāja.

-    Duesenberg, viņa aši atbildēja.

-    Tā nu gan ir neparasta izvēle.

-    Džemma, sacīja misis Freizere, kura ienāca istabā un apsēdās pretējā galda galā. Papildu plāksnes bija noņemtas, un galds kļuvis īsāks. Es tevi brīdinu, ka šajā ģimenē labāk nejokot par mašīnām, jo citādi tam vairs nebūs ne gala, ne malas. Tev neizdosies nākt klajā ar kaut ko tādu, kas viņus iedzītu strupceļā.

-    Tas ir izaicinājums vēsturniecei. Džemma paraudzījās uz misteru Freizeru. Un kā būtu ar Dun/ea?

-     Duryea Motor Wagon Compamj, misters Freizers sacīja. To dibināja Frenks un Čārlzs Dirē. Tūkstoš astoņi simti deviņdesmit trešajā gadā viņi radīja "dāmu faetonu" un pēc diviem gadiem uzvarēja Chicago Times-Herald ātrumsacīkstēs. Bet, ak vai… Sākās brāļu cīniņi. Bēdīgas beigas.

-    Redzu, ka šajā jomā man laikam patiešām nāksies palikt zaudētājos, Džemma atzina.

-    Vai tu zināji, ka Šeimuss Freizers tas, kurš te ieradās no Skotijas apmēram tūkstoš septiņi simti septiņdesmitajā gadā taisīja kravas ratus Džordža Vašingtona karaspēkam?

Džemmas acis no izbrīna kļuva gluži apaļas. Patiešām?

-    Mūsu ģimenē vīriešu kaislīgā aizraušanās ar transporta līdzekļiem pāriet no paaudzes uz paaudzi. Mūsdienās viņu visdrīzāk nosauktu par mānijas pārņemtu un sūtītu pie speciālista ārstēties. Taču viņš gluži vienkārši radīja labākos kravas ratus, kādus cilvēki tolaik bija redzējuši.

-    Tie bija pietiekami labi, lai palīdzētu gūt uzvaru karā pret ļoti nopietnu ienaidnieku, Džemma noteica. Varonis.

Misters Freizers paraudzījās uz Džemmu ar gandrīz mīlestības pilnu skatienu.

-     Dieva dēļ, Grinij, ieteicās misis Freizere. Ļauj taču meitenei paēst! Jūs abi vēl gadiem ilgi varēsiet runāt par vēsturi. Šie vārdi izklausījās nelaipni, tomēr viņas acīs vīdēja laimīgs mirdzums. Pašlaik mums jāapspriež praktiskāki jautājumi. Džemmai jāpārceļas uz Edilīnu, tāpēc mums vajag izdomāt, kā atgādāt šurp viņas mantas.

-     Es tev varētu aizdot pikapu. Tu aizbrauktu gan turp, gan atpakaļ, misters Freizers ierosināja. Taču laikam jau viss atkarīgs no tā, cik daudz mantu esi iecerējusi vest uz šejieni.

-    Domāju, ka rīt no rīta ar lidmašīnu došos atpakaļ, sacīja Džemma. Un noīrēšu mašīnu ceļam uz šejieni. Mantu nebūs pārāk daudz.

-    Pat grāmatu nebūs?

Visi paraudzījās uz Kolinu, kurš stāvēja durvīs. Viņš uzsmaidīja Džemmai, apsēdās pie galda iepretī viņai un uzlika sev uz šķīvja olu kulteni.

-     Dažas grāmatas man ir, Džemma atteica un arī uzsmaidīja Kolinam. Viņš izskatījās atpūties un laimīgs. Tomēr ne tik daudz, kā tev šķiet.

-     Tu noteikti gribēsi arī no kāda atvadīties, minēja misis Freizere, un visi paraudzījās uz Džemmu. Vakar Aila netieši norādīja, ka tavā dzīvē ir ļoti daudz jaunu vīriešu.

-    Tikai mani audzēkņi, Džemma paskaidroja. Un… ir mulsinoši par to runāt, taču viņi bija pilnīgi pārliecināti, ka es šo darbu dabūšu, tāpēc sarīkoja man atvadu ballīti jau pirms tam, kad devos uz interviju. Viņa gremdējās atmiņās. Sportiskie audzēkņi sarīkoja pārsteigumu, un tas izvērtās par patiešām jautru pasākumu. Puiši bija sarūpējuši asprātīgas dāvanas: sīciņus boksa cimdus un sporta krekliņu ar daļēji nogrieztu apakšējo malu. Viņi vienmēr bija Džemmu ķircinājuši, jo viņa allaž uz nodarbībām mēdza ģērbties lielās maisveida drānās, kas apslēpa auguma aprises. Kad apmēram stundu visi bija baudījuši jautrību, viens no augumā lielākajiem puišiem uzcēla Džemmu plecā un aiznesa atpakaļ uz viņas dzīvokli. Pārējie viņiem sekoja. Tā nu iznāca, ka Džemma atradās daudzu jaunu, spēcīgu un muskuļotu vīriešu ielenkumā, kuru kopējais svars droši vien bija vairāk nekā tonna. Šāda pieredze bija patiešām uzmundrinoša.

-    Tad varam visu uzskatīt par nokārtotu, misis Freizere paziņoja. Visas mantas tiks atsūtītas šurp, un Džemmai nekur nebūs jābrauc.

-    Es īsti nezinu… Džemma mēģināja iebilst.

Misters Freizers paraudzījās uz sievu ar tādu skatienu, kas lika domāt, ka viņš ir par kaut ko apmulsis.

-    Domāju, ka tas ir ideāls risinājums, misis Freizere noteica, tad piecēlās un piegāja pie skapja, atvēra atvilktni un izņēma uz riņķīša savērtas atslēgas. Tās viņa sniedza Džemmai. Te ir garāžas un viesu namiņa atslēgas. Ja tu man pateiksi visu nepieciešamo informāciju, es parūpēšos, lai tavas mantas tiek sasaiņotas un atgādātas šurp.

-    Es nevaru šādi jums uzplīties, Džemma atvairījās.

-    Varu apliecināt, misters Freizers paliecās uz viņas pusi, ka mana sieva ir izcili prasmīga, kad nepieciešams parūpēties, lai lietas tiek iesaiņotas un atgādātas šurp. Anglija droši vien jau ir iztukšota pilnībā, tagad, kad viss ir atsūtīts uz mūsu mājām.

Džemmu plosīja pretrunīgas izjūtas. Viņai ļoti negribējās sagādāt kādam lieku darbu un izdevumus. Taču arī braukt projām nebija ne mazākās vēlēšanās. Viņa paskatījās uz atslēgām plaukstā. Tās bija uzvērtas uz Frazier Motors riņķīša, un Džemma tās turēja tik cieši, ka metāls iespiedās rokā. -

Labi, viņa galu galā piekāpās. Ja reiz palieku šeit, man vajadzēs iegādāties dažus tualetes piederumus un…

-     Kolins tevi aizvedīs, misis Freizere steigšus izrīkoja.

-    Visu, kas tev nepieciešams. Kurp vien tev būs vajadzīgs, viņš tevi tur nogādās.

Misters Freizers domīgi paskatījās uz sievu, tad pievērsās dēlam. Aizved Džemmu uz Viljamsburgu, un paņemiet viņai mašīnu.

-    Viņai būs vajadzīgi arī kancelejas piederumi, misis Freizere atgādināja.

-    Dažādu krāsu pildspalvas jau nu noteikti, Kolins piebilda, un viņa acīs uzdzirkstīja ķircinoši velniņi.

Jā. Bet tagad dodieties ceļā, misis Freizere teica.

-    Man šodien daudz darba, un jūs abi tikai traucēsiet.

Kolins pāri galdam paraudzījās uz Džemmu. Izskatās, ka mēs te neesam vēlami.

Džemma pasmaidīja. Viņa ļoti labprāt pavadītu vēl vienu dienu kopā ar Kolinu!

Tiklīdz Kolins un Džemma bija izgājuši no ēdamistabas, Perigrins Freizers vērsās pie sievas. Alij, viņš lēnām sacīja, kas īsti tev padomā? Kad atbilde kavējās, viņš ar plaukstu pārvilka sejai. Tā vien šķiet, ka pēdējā laikā es tev šo jautājumu uzdodu katru mīļu dienu.

Alija joprojām neko neteica, tikai sēdēja un lūkojās uz vīru ar tādu sejas izteiksmi, kas neko nespēja viņam paskaidrot.

-    Es piekāpos tev par visiem tiem vecajiem papīriem un tagad studentei maksāju algu un uzturēšanās izdevumus. Mēs to bez bažām varam atļauties, bet tev ir padomā kaut kas saistībā ar mūsu vecāko dēlu, un man gribētos zināt, kas tieši.

Misis Freizere nopūtās. Mēs esam precējušies jau vairāk nekā trīsdesmit gadu. Tev gan būtu jāzina, ko es vēlos vairāk par visu pasaulē.

-    Atrast kādu cilvēku Anglijā, kurš apstiprinātu, ka esi lēdija? Perigrins Freizers vaicāja, un balss skanēja kā īsta vilšanās simfonija. Viņam ļoti nepatika, ja sieva izrīkojas šādi, it kā sacītu, ka īsteni mīlošam vīram intuitīvi jābūt skaidrībā par viņas slēptākajām domām.

-    Ja tu uzskati, ka visdziļākā un vispatiesākā mana vēlēšanās ir tikai šī, tu par mani nezini vispār neko.

Perigrins nepakļāvās vēlmei steigšus paraudzīties rokas pulkstenī, turklāt pieredze bija viņam iemācījusi, ka šāda rīcība izraisītu ķīviņu. Viņš vēlējās doties uz darbu, pabeigt pāris līgumu un pēc tam ar draugu uzspēlēt golfu. Ar doktoru Henriju Šovu. Tomēr viņam gribējās uzzināt, kas sievai īsti prātā, jo reizumis viņas gājieni radīja problēmas. Izņemot karsto vēlēšanos iecelt sevi grāfienes kārtā, visi pārējie viņas plāni saistījās ar vīru vai abu kopīgajiem bērniem. Lai gan jāteic, ne vienmēr viss izdevās, kā māte bija iecerējusi.

Kad viņu meita Ariela vidusskolā lēja gaužas asaras, jo viņai nebija daudz draugu, Alija kļuva par skolas karsējmeiteņu komandas sponsori. Viņa pat finansēja formas tērpu iegādi. Tikai bija viens noteikums Ariela jāuzņem šajā komandā. Viss izdevās gluži labi. Kad Lenijs sešpadsmit gadu vecumā bija tik kautrīgs, ka nespēja pat uz dejām aiziet, Alija noorganizēja viņam iespēju vienu vasaru pavadīt Parīzē un apgūt baleta soļus. Savā mācību grupā viņš bija vienīgais heteroseksuālais dalībnieks. Un tas vairs nebija īpaši labi.

-   Alij, viņš pacietīgi iesāka, es patiešām nezinu… Piepeši viņš apklusa, jo bija atcerējies, ko sieva sacījusi reiz, pirms daudziem gadiem. Kad Kolinam bija apmēram četri gadi, viņa teica: "Domāju, ka viņš mums sagādās gudrus un skaistus mazbērnus." Ņemot vērā puisēna vecumu, tie bija visai savādi vārdi, tālab palika atmiņā.

-     Mazbērni, viņš nočukstēja. Kad Alija viņam silti uzsmaidīja, bija skaidrs, ka tā ir pareizā atbilde. Tomēr viņš joprojām nesaprata. Vai tu saki, ka tevi vairs pārāk neinleresē kļūšana par grāfieni?

-    Protams, ka ne! Ja mana ģimene patiešām domā, ka esmu tik sekla, lai to vēlētos… Likās, ka viņa nespēj atrast pareizos vārdus, lai aprakstītu, cik slikti tas liek viņai justies.

Perigrins ērtāk iekārtojās krēslā. Cik ilgi tu jau plāno šo… šo lietu? Un kas tieši tas ir?

-     Kopš dienas, kad piedzima Eleonoras Šovas pirmais mazbērns, Alija attrauca. Kā enerģijas lādiņu saņēmusi, viņa piecēlās kājās. Katrai sievietei šajā pilsētā ir mazbērni!

Bija skaidrs, ko viņa vēlējās pateikt. Ne jau katrai sievietei, bet gandrīz katrai, kurai ir pieauguši bērni, turklāt šīs sievietes nāca no septiņām pilsētas dibinātāju dzimtām. Un viņām bija mazbērni.

-    Elijai Sovai jau ir trīs mazbērni. Un viņas jaunākā meita Sāra ir gaidībās! Viņa ir precējusies tikai dažus mēnešus. Tad vēl Helēna Konora. Dvīņi! Un viņas vedekla nosauca bērnus vecvecāku vārdos!

Alija bija gara auguma sieviete, turklāt miesās padevusies šī viņas fiziskā īpatnība vīram allaž bija patikusi -, bet varēja kļūt visai biedējoša, kad izslējās pilnā augumā.

-    Visām viņām ir mazbērniņi, kurus lutināt un dievināt, Alija turpināja gausties. Helēnai ir tikai viens bērns, bet divi mazbērni! Un būs vēl. Bet kas ir man? Pieci bērni un ne mazākās cerības uz mazbērniem.

-     Ariela droši vien apprecēsies ar to vīrieti. To Frenku Tīsenu, Perigrins rimti sacīja. Viņam nebija ne jausmas, ka sievu nomāc šādas problēmas. Viņš ticēja, ka dzīvē notiek tas, kam jānotiek, un vislabāk ir ļaut, lai daba pati visu nosaka.

-    Mūsu meita vēl nav beigusi rezidentūru. Alija pašāva rokas gaisā. Vai tiešām tu domā, ka tad, kad tas beidzot būs noticis, viņa uzreiz metīsies mātes pienākumu jūrā?

-    Viņa varētu…

Alija nikni paraudzījās uz vīru. Vai tiešām tev šķiet, ka es neesmu ar viņu par to runājusi? Vai tu domā, ka mums nav bijis mātes un meitas sarunu par viņas iespējamajiem bērniem? Runa ir par viņas olšūnu vecumu, par to, cik vecs ir vīrietis, ar kuru viņa precēsies. Tā tas ir. Frenks ir… laikam trešais vīrietis, ar kuru viņai bijušas nopietnas attiecības.

Lai arī sejas izteiksme palika nemainīgi mierīga, tomēr klusībā Perigrins nozvērējās pēc iespējas ātrāk piezvanīt meitai un pateikt, ka mīl viņu tādu, kāda viņa ir.

-    Un mūsu puikas… Alija turpināja. Lenijs neapprecēsies nekad. Viņam patīk… man pat domāt negribas par to, ar ko viņš tur nodarbojas. Perijam vislabāk patīk vienkārši sēdēt, nedarīt neko un ļaut, lai sievietes padara pašas sevi par muļķēm, jo viņam ir glīta seja. Šo prieku viņš nemainīs pret kādu vienu sievieti, kura turklāt vēl gaidīs, lai viņš palīdz mājas darbos.

Perigrinam likās, ka viņa mājā rit dažādas dzīves, par kurām viņam nav ne mazākās jausmas. Un tas viņu fascinēja. Šeimuss? viņš vaicāja.

-    Vai esi redzējis viņu ejam uz satikšanos ar meiteni? Kaut vai tikai vienu reizi?

-    Nē. Neesmu vis, Perigrins atbildēja. Tomēr jāteic, ka viņš nemaz nebija par kaut ko tādu iedomājies. Viņš zināja, ka reizēm karsējmeitenes Šeimusu izmanto par piramīdas centra balstu. Un tas nozīmēja, ka piecas piemīlīgas meitenes īsos bruncīšos rāpās pa viņa augumu augšup. Taču Perigrins ne reizi nebija dzirdējis, ka Šeimuss būtu kaut ko sacījis par šo triku. Un kaut ko baudkāru jau nu pavisam ne.

-    Tātad atliek Kolins, teica Perigrins. Kad sievas seja no satraukuma kļuva gluži sarkana, viņš saprata, ka trāpījis pašā sāpīgākajā vietā.

Alija apsēdās un pieklusināja balsi. Šim puikam ir trīsdesmit gadu.

-    Viņam ir Džīna. Tā kā Alija cieši paraudzījās uz vīru, viņš turpināja: Vai tad tu nedomā, ka viņš apprecēsies ar Džīnu?

-    Apprecēsies un pēc tam izšķirsies, Alija noteica.

Perigrina mute no pārsteiguma pavērās. Un man likās,

ka tev Džīna patīk.

-     Es viņu mīlu gandrīz tikpat, cik pašas meitu. Priecājos par katru minūti, ko esam pavadījušas divatā. Iepirkšanās kopā ar viņu ir īsta izklaide. Bet viņa nav īstā Kolinam.

-    Vai tev neliekas, ka to viņam vajadzētu izlemt pašam? Kad sieva neko neatbildēja, Perigrins cieši paraudzījās uz viņu. Šķita, ka viņas acis pūlas kaut ko pateikt. "Kā gan viss tikko dzirdētais saistās kopā?" misters Freizers prātoja. Un piepeši viņš saprata. Ja reiz tu vairs neraizējies par to grāfienes lietu… tad jau Džemmu tu nolīgi Kolina dēļ? Visa šī jezga, to veco dokumentu pirkšana, viesu namiņa pārbūve, pētnieces nolīgšana… Viss Kolina dēļ? Tā ir, ja?

Alijas skatiens liecināja, ka vīrs ir patiešām gudrs, ja reiz visu beidzot ir sapratis. Mūsu dēls savus šerifa pienākumus uztver ārkārtīgi nopietni. Un viņš neizvēlēsies sievieti, kura dzīvo viņa jurisdikcijā. Vai esmu tev stāstījusi, kā reiz gaidīju Kolinu mašīnā, un Doloresa Kostasa parādījās sava nama durvīs, tērpusies sārtā negližē?

"Vismaz piecpadsmit reižu," nodomāja Peregrīns, tomēr neko neteica. Viņš bija par to pavaicājis ari Kolinam, bet dēls tikai nosmējās. Šī sieviete bija vientuļā māte, viņas trīs gadus vecajai meitiņai naktī sacēlās augsta temperatūra. Un viņa uz lieveņa iznāca, ģērbusies pidžamā un rītakleitā, kuru mazā apvēmusi. Perigrins gan sprieda, ka patiesība atradās kaut kur pa vidu abiem šiem stāstiem. Viņš daudzkārt bija redzējis, kā sievietes mēģina koķetēt ar Kolinu, tikai viņu pūliņiem nebija rezultātu. Viņš tās gluži vienkārši likās neievērojam. Kolins uzskatīja visus Edilīnas iedzīvotājus par aizbilstamajiem. Viņam ne prātā nenāktu ielaisties dēkā ar kādu, par kuru darba dēļ jāuzņemas rūpes.

"Un tieši tālab Džīna ir tik lieliski piemērota Kolinam," nodomāja Perigrins. Viņa darbs Edilīnā nav saistīts ar noteiktām stundām. Viņu var izsaukt jebkurā brīdī, jebkāda iemesla dēļ. Sniega vētras laikā nogādāt ārstu pie kādas grūtnieces, atrast apkārtnes mežos apmaldījušos cilvēkus vai notvert traku suni. Normāla sieva būtu nelaimīga, ja viņas vīrs tik ilgu laiku pavadītu ārpus mājām, bet Džīnai ir plaukstoša karjera. Viņa pati būs pārāk aizņemta, lai vēl arī raizētos, ka vīrs nav atgriezies mājās precīzi sešos vakarā.

-    Vai tu zini, ko izdarīja Kolins? Alija vaicāja.

-    Diezin vai man par to ir kaut mazākais priekšstats.

-    Viņš nopirka Ljūka Konora māju.

-    To, kuru Ljūks rekonstruēja?

-Jā.

-    Skaista vieta. Cik Kolins par to samaksāja? Vai viņš…

Alija nikni raudzījās uz vīru. Ja reiz viņu dēls nopircis

māju un vairs nemitināsies tajā briesmīgajā dzīvoklī virs šerifa biroja, tas nozīmē, ka viņš gatavojas nopietni iekārtoties dzīvē, iespējams, pat apprecēties. Vai tad Alija par to nebūtu priecīga? Ak tā, pareizi. Perigrinam tas nekad agrāk nebija ienācis prātā, tomēr viņam bija jāatzīst, ka Džīnu viņš nekādi nespēja iedomāties kā māti. Pavisam noteikti viņš nespēja iztēloties Džīnu augu nakti paliekam nomodā pie saslimuša bērna un nākamajā rītā atveram durvis ar netīru pidžamu mugurā. Patiesībā viņš Džīnu vispār nespēja iedomāties dzīvojam Edilīnā.

-    Nu, vai tagad tu saproti? Alija vaicāja.

-    Vai jūs to izplānojāt kopā ar tavu seno draudziņu Frediju? Lai arī sieva jau gadiem ilgi nav tikusies ar vīrieti, kurš nu jau kļuvis par universitātes rektoru, tomēr viņu tracināja tas, ka abi joprojām vēl sazinās. Frazier Motors vairākas reizes bija ziedojuši automašīnas, lai uzlabotu universitātes finansiālo stāvokli. Ja nevēlies to darīt Fredija labā, izdari to manis dēļ, sieva bija lūgusies. Lūdzu!

-    Mēs ar Frediju diezgan rūpīgi izpētījām ziņas par katru pretendentu. Alija šķībi uzsmaidīja vīram. Es nevēlējos nolīgt kādu, kura būtu cieši saistīta ar savu ģimeni un pat negrasītos apsvērt iespēju pārcelties uz Edilīnu. Vai tā Aila nesagādāja vienu vienīgu vilšanos?

-    Un ko tad Ķērks? Perigrins ieinteresēti vaicāja. Nē, nesaki man. Ja ierastos trīs jaunas sievietes vien, Kolinam uzreiz kļūtu skaidrs, kas tev padomā.

Alija viņam silti uzsmaidīja.

-    Un Kolinam patīk Džemma, Perigrins nočukstēja.

-    Pat vairāk, nekā es biju uzdrošinājusies cerēt. Kad Fredijs man pateica, ka tā meitene palīdz mācībās futbola komandas puišiem, es sapratu, kāds varētu būt iznākums.

-    Un kas notiks tagad? Perigrins ieskatījās savā rokaspulkstenī. Viņš grasījās aizmirst par darbu un taisnā ceļā doties uz golfa spēli. Viņam bija nepieciešams kaut nedaudz fizisku nodarbību, lai sakārtotu domas un prāts darbotos skaidrāk.

-     Es parUpēšos, lai viņi kaut ko dara kopā tik bieži, cik vien iespējams.

Perigrins piecēlās kājās. Šis viņa sievas plāns šķita pietiekami nekaitīgs. Nebūs jau pirmā reize, kad Kolins un Džīna pašķiras. Būs asaras, bet varēs līdzēt, visu vainu par notikušo uzveļot misis Freizerei. Tomēr Džīnas patiešām žēl. Perigrinam patika Džīna un ļoti garšoja viņas gatavotais ēdiens. Nu ko, dārgā, viņš sacīja, ja vien vēlies, vari spēlēt savedēju. Tikai parūpējies, lai es vienmēr būtu informēts par visu. Viņš apklusa. Un kā tad doktors Triss? Vai tad par viņu nebija runa? Varbūt viņi ar Džemmu atrastu kopīgu valodu un viens otram iepatiktos?

-     Katra pilsētas sieviete ir izmēģinājusi laimi. Nespēju iedomāties, ka mūsu centīgajai Džemmai varētu izdoties viņu savaldzināt. Pat brīnišķīgā Džīna nespēja sagrozīt doktoram Trisam galvu.

Mācoties koledžā, Perigrins tikās ar daudzām meitenēm, kuras bija krietni vien skaistākas un valdzinošākas par Aliju. Tomēr brīdī, kad sporta zāles otrā pusē ieraudzīja viņu, saprata, ka šī būs īstā. Tas notika basketbola spēles laikā. Viņš vēroja Aliju, kāds viņam pa galvu trāpīja ar basketbola bumbu, tā strauji atlēca. Visai skolai bija lielum lieli smiekli. Jau pēc četriem mēnešiem viņa gaidīja pirmo bērnu. Vēl pēc diviem mēnešiem tika svinētas kāzas.

Viņš noskūpstīja sievas vaigu. Ceru, ka tev ir taisnība, dārgā, un tu panāksi to, ko vēlies. Tikai nedari neko radikālu, labi?

-    Paskaidro, ko tu domāji, sacīdams "radikālu"?

Perigrins nevēlējās domāt par to, kas varētu notikt. Kā

būtu, ja es šovakar uzgrilētu dažus steikus?

-    Jauki. Pateikšu, lai Reičela tos šodien nopērk. Mīļumiņ, lai tev šodien labi veicas! Pasveicini doktoru Henriju no manis!

pi ektā nodaļa

Džemma uzkāpa augšējā stāvā, lai paņemtu somu. Kad viņa iznāca ārā, Kolins stāvēja pie sava džipa un runāja pa mobilo telefonu. Viņš neizskatījās iepriecināts. Ieraudzījis Džemmu, viņš strupi atsveicinājās, aizvēra telefona vāciņu un ielika aparātu kabatā.

Automašīnā viņa apsēdās Kolinam blakus, viņš klusējot izmanevrēja garām pārējiem automobiļiem un izstūrēja auto uz piebraucamā ceļa.

-    Vai kaut kas atgadījies? Džemma vaicāja.

-    Nē, nekas. Viss kārtībā. Vai zini, kādu mašīnu gribēsi?

-     Es jau tavam tētim sacīju, ka Duesenberg. Kad šis gājiens nepalīdzēja un Kolins nekļuva runīgāks, Džemma sacīja: Kā būtu, ja mēs to izdarītu vēlāk? Kad tev būs labāka oma.

Tiklīdz viņi bija sasnieguši ātrgaitas šoseju, Kolins nospieda sajūga pedāli, noregulēja auto trešajā ātrumā, un Džemma spēji atkrita sēdeklī.

-     Nē, man nepieciešama izklaide. Vai zini, kur es dzīvoju?

-    Kaut kur pilsētā?

-     Esmu apmeties dzīvoklī virs mana biroja. Apakšstāva telpās kādreiz bija dāmu apģērbu veikals, bet augšstāva platību izmantoja noliktavai. Tur ir tikai daži logi un viss ož pēc pretkožu līdzekļa.

-    Un tu vēlies ievākties savā jaunajā mājā, Džemma sāka saprast.

-    Tieši tā. Bet, kā jau redzēji, man nav nevienas mēbeles. Džīna sacīja, ka rīt dosies kopā ar mani, lai kaut ko varu nopirkt. Bet tagad viņa manā balss pastkastītē atstājusi ziņu, ka pirmdienas rītā esot paredzēts izskatīt kādu nozīmīgu lietu un līdz nākamajai nedēļai viņa nevarēs ierasties.

Džemma iedomājās par to, ko bija sacījusi Reičela. Ja Džīnai nebija pa spēkam atrast laiku, lai kopā pavadītu nedēļas nogali, kā gan viņa varēs šajā pilsētiņā dzīvot?

-    Varu saderēt, tu nepateici, ka esi viņai sagatavojis pamatīgu pārsteigumu? Džemmai šķita, ka Džīna diezin vai pieder pie sievietēm, kura priecātos, ja viņai māju izvēlētos kāds cits. Tomēr tā nebija Džemmas darīšana. Viņa vēlējās, lai Kolins izstāsta par savām attiecībām ar Džīnu.

Diemžēl viņš mājienu neuztvēra. Vai tu kaut ko zini par mēbelēm? viņš vaicāja.

-    Par tām, kas ražotas pēc tūkstoš astoņi simti sešdesmitā gada, necik daudz. Lai gan man ir zināma Bauhauza skola, taču Mīss van der Roe man neko īpašu nenozīmē. Tomēr jāteic, ka ari rokoko mani atstāj vienaldzīgu. Un nevarētu nosaukt divus vēl atšķirīgākus stilus, vai ne? Tā kā Kolins neizpratnē skatījās uz viņu, Džemma piebilda: Ā, tu runāji par mūsdienu mēbelēm, ja? Par tām, ko veikalos var iegādāties tagad? Nē, par tām es nezinu neko.

-    Tu ļoti labi sapratīsies ar manu tēvu. Viņš dzīvo antīko automašīnu pasaulē. Viņš ir ļoti vīlies, ka neviens no viņa bērniem nav mantojis šo dzimtas apsēstību.

-    Bet tu sacīji, ka divi tavi brāļi strādā pie viņa.

-    Tas ir darbs, nevis mīlestība, Kolins paskaidroja.

Džemma nespēja iedomāties, kā vecāki var būt vīlušies, ja dēls ir kļuvis par šerifu, meita pavisam drīz kļūs par ārsti un vēl viens dēls dzīvo un elpo ar mākslu. Varbūt… Džemma ieteicās, bet viņu pārtrauca balss, kas atskanēja no konsolē ierīkotās divpusējās sakaru ierīces.

-    Kolin, vīrietis vaicāja, vai tu mani dzirdi?

Viņš paņēma mikrofonu. Jā, Tom. Kas tev vajadzīgs?

-    Cik tālu tu atrodies no Keikrīka strauta atzarojuma?

-    Desmit minūšu brauciens, Kolins atbildēja un paraudzījās uz Džemmu. Turies. Viņš pārbīdīja sajūga slēdzi un, pat nesamazinot braukšanas ātrumu, apgrieza automašīnu par deviņdesmit grādiem.

Džemma turējās pie durvīm un sēdekļa. Tā vien šķita, ka viņa piedalās ātruma sacensībās vai atrodas kādā NASA treniņierfcē.

Kolins nepārtrauca runāt mikrofonā. Tagad esmu apmēram astoņu minūšu attālumā. Kas atgadījies?

-    Kāds četrgadīgs zēns uzkāpis kokā un tagad sēž uz zara, bet tas kuru katru mirkli var nolūzt. Jau piecpadsmit minūšu mēģinu viņu pierunāt. Es gribu, lai viņš ielec man rokās, bet viņš nekādi nav ar mieru to darīt. Viņš apgalvo, ka esmu pārāk vecs un viņu nenoķeršu. Vīrieša balsī bija dzirdama vilšanās. Ugunsdzēsēji ar kāpnēm jau ir ceļā. Bet es iedomājos, ka tu varētu viņu pierunāt, ja vien esi tepat tuvumā. Kāris ir šeit, bet…

-     Vēl tikai piecas minūtes, Kolins noteica, tad izslēdza mikrofonu, izliecās pa logu un ieslēdza sarkano gaismu uz automašīnas jumta. Iegaudojās sirēna. Viņš paraudzījās uz Džemmu. Man žēl, taču tagad jābrauc ātri.

Džemma neteica neko, bet viņas acis iepletās. Viņi jau tā brauca ar ātrumu sešdesmit jūdžu stundā, turklāt pa līkumotu ceļu. Ceļš bija saskatāms tikai dažas pēdas uz priekšu. Ja automašīna…

Domas pārtrūka, jo viņiem priekšā piepeši iznira kāds pikaps ar laivu piekabē. Izskatījās, ka viņi traucas tieši tam virsū. Kolins spēji pagrieza stūri pa kreisi… Priekšā parādījās pretimbraucošs automobilis. Džemma pūlējās saņemties un gaidīja neizbēgamo sadursmi.

Bet tad, gluži kā ūdens Bībeles sižetā, braucēji pašķīrās uz abām pusēm. Blakus esošā kravas automašīna spēji nobremzēja un pašāvās uz labo pusi, bet otrs vadītājs prasmīgi pagrieza mašīnu pa kreisi, un tā ar purngalu slīdēja koku virzienā. Ceļš viņiem priekšā bija tīrs. Un Kolins pat nebija samazinājis braukšanas ātrumu.

Tiklīdz viņi bija pabraukuši tālāk, Džemma pagriezās un paraudzījās atpakaļ. Abas automašīnas bija apstājušās. Gara auguma vīrietis izkāpa no kravas automobiļa un devās pie transportlīdzekļa ceļa otrajā pusē.

Džemma atkal pagriezās taisni. Tagad viņu braukšanas ātrums bija septiņdesmit jūdžu stundā.

-    Cilvēks tajā kravas mašīnā bija Ljūks, grāmatu autors, Kolins sacīja. Un vieglajā mašīnā bija Remzijs. Viņš ir jurists.

-     Man bija prieks ar viņiem iepazīties, Džemma atteica, joprojām cieši turēdamās.

Kolins iesmējās un asi iegrieza auto pa labi vietā, kur nebija ne miņas no ceļa. Es nevēlējos tevi biedēt, bet zināju, ka viņi atļaus man izbraukt. Abi ir mani radinieki.

Džemmai gribējās pavaicāt, ko viņš darītu, ja ceļš būtu pilns ar tūristiem, tomēr viņa bija pārāk aizņemta ar turēšanos, lai kaut ko sacītu. Visur bija bedres un pauguriRiteņi lēkāja uz augšu un leju. Džemmu uz sēdekļa mētāja tik stipri, ka galva laiku pa laikam atsitās pret automašīnas griestiem.

-    īsākais ceļš, Kolins spalgi sacīja, lai pārkliegtu sirēnas gaudošanu un troksni, kas izklausījās kā metāla instrumentu kastes grabēšana automašīnas aizmugurē. Mēs braucam garām Merlina fermai, viņš sacīja un norādīja pa labi.

Koku lapotne daļēji aizsedza nelielu astoņstūru ēku ar augstu, smailu jumtu, kas līdzinājās raganas cepurei. Bija redzamas nelielas durvis, bet tām blakus eja sienā, kas aizdarīta ar vārtiem. Nebija nepieciešams vēsturnieka prāts, lai pamanītu, ka māja ir ārkārtīgi sena.

-    Tā taču… Džemma ierunājās. Vai tā ir…

-    Glabātava. Iekšā ir ūdens, Kolins kliegšus skaidroja, pārslēgdams ātrumus. Jau nākamajā sekundē viņš apbrauca pāris lielu koku, un skatienam atklājās apgabala šerifa dienesta automašīna. Kolins spēji nobremzēja, saceldams biezu putekļu un sīku akmentiņu mākoni.

Klepodama Džemma palika automašīnā, bet Kolins izlēca ārā, iekams tā bija īsti apstājusies. Kad auto joprojām virzījās uz priekšu, Džemma pamanīja, ka dzinēja izslēgšanu Kolins acīmredzot uzticējis viņai. Paliekusies pāri konsolei, viņa beidzot izslēdza mašīnas dzinēju.

Pa priekšējo logu Džemma ieraudzīja Kolinu un divus likumsargus, ģērbušos brūnos formastērpos. Viņi stāvēja dažas pēdas atstatu no liela, pērkona laikā cietuša koka. Puse stumbra bija atdalījusies un nokritusi zemē, izveidojot kaut ko līdzīgu rampai, pa kuru var nokļūt uz augšu. Bērns itin viegli varētu pa tādu uzrāpties.

Augšā uz zara, kurš aizlūzis slīga lejup, sēdēja mazs zēns. Viņam bija gaiši mati un zilas acis, no bailēm kļuvušas gluži platas. Puisēna māte stāvēja turpat zem koka un klusā balsī runāja ar dēlu. Viņa mēģināja pierunāt zēnu nekustēties, lai neizraisītu straujāku zara lūšanu.

Džemma izkāpa no automašīnas, devās pie Kolina un nostājās viņam blakus. Viņas skatiens bija pievērsts bērnam.

-    Lai atbrauktu šurp, viņiem būs nepieciešams vēl vismaz desmit minūšu, sacīja apgabala šerifs Toms, gara auguma pievilcīgs vīrietis sirmiem matiem, krietni vairāk nekā piecdesmit gadu vecs. Viņš pagriezās ar muguru pret puisēna māti. Kāris mēģināja uzrāpties pie viņa, bet zars aizlūza. Kā tev šķiet, ja puika kritīs, vai varēsi viņu noķert?

-     Noteikti, Kolins sacīja klusi, lai zēna māte nevarētu dzirdēt. Bet koks ilgi vairs neizturēs. Domāju, ka mums viņš jādabū lejā jau tūlīt. Kolins pagāja tuvāk puisēnam un paraudzījās augšup. Sveiks…

-    Šons, zēna māte paskaidroja.

-    Šon, mani sauc Kolins. Es esmu pilsētas šerifs. Un, kā tu redzi, esmu gana spēcīgs. Es gribu, lai tu tagad palaid vaļā to zaru un krīti zemē. Es tevi noķeršu. Tas būs gandrīz kā futbola spēlē. Vai tā būs labi?

-    Nē! puika iekliedzās un ciešāk pieķērās zaram. Tas skaļi nokrakšķēja.

-    Viņš rāpjas itin visur, zēna māte stāstīja. Balss trīcēja, un sieviete tik tikko spēja apslāpēt histēriju. Viņš uzkāpj uz virtuves darba virsmām un pēc tam uz augstu piestiprinātiem plauktiem. Kādu rītu es atvēru durvis skapītim, kurš atrodas virs izlietnes, un viņš bija iekšā. Sēdēja un man uzsmaidīja. Viņš…

Kolins pastiepa roku, apskāva sievietes plecus, un viņa pārstāja runāt. Viņš pagriezās pret zēnu. Labi, Šon. Es gribu, lai tu tagad sēdi ļoti, ļoti mierīgi. Vai varam tā sarunāt, draudziņ? Mazais atradās tikai apmēram sešas pēdas augstāk par Kolina galvu, bet tikpat labi tas varēja būt arī desmitstāvu nama augstumā, ja Kolins gaidīs, kad zars lūzīs, un tad ķers zēnu, abi noteikti cietīs.

-    Karsējmeitenes, Toms noteica Džemmai aiz muguras. Kad viņa pagriezās, vīrietis uz viņu cieši skatījās. Kolina jaunākais brālis kopā ar piecām karsējmeitenēm piedalās dzīvās piramīdas veidošanā. Tā, kura ir pašā virsotnē, stāv viņam uz pleciem.

Džemmai likās, ka viņš runā pavisam dīvaini. Vietējās sporta aktivitātes pašreizējā mirklī nebija uzskatāmas par pašu aktuālāko notikumu. Kad Džemma atskārta, ko Toms vēlas ierosināt, viņas seja kļuva gaiša no prieka.

Kā tev šķiet, vai spēsi to izdarīt? Toms vaicāja. Protams, ja puika to pieļaus. Viņš ir pietiekami smags, un būs nepieciešams arī gana liels muskuļu spēks, lai to rezgali noturētu. Viņš vaicājoši nopētīja Džemmu no galvas līdz kājām.

Kā allaž, Džemma bija ģērbusies platos džinsos un citu pāri citam uzvilkusi trīs topiņus. Pieradusi strādāt ar jauniem, vīrišķīgiem puišiem, viņa bija iemācījusies ar apģērbu noslēpt sava auguma aprises. Un bija iemācījusies arī tikt ar viņiem galā tādā veidā, kā viņi to saprot. Proti, trenējusies kopā ar viņiem.

Attaisījusi rāvējslēdzēju kokvilnas jaciņai, Džemma to noģērba. Zem tās parādījās sārts krekliņš. Viņa to atpogāja un novilka. Zem tā bija fuksiju krāsas topiņš ar šaurām lencītēm, zem kura bija redzams pieskaņots mežģīņu krūšturis.

Vīriešu kolektīvā Džemma bija sapratusi, ka viņi dievina darbu ar ķermeņa augšdaļas muskuļiem. Šķita, ka viņu galvenās rūpes un raizes allaž saistītas ar bicepsiem un deltveida muskuļiem. Pirms trim gadiem, kad Džemma ierosināja mācīt treniņu laikā, viņa tik tikko spēja pacelt pāri galvai pārīti divas mārciņas smagu hanteļu, bet tagad jau viegli tika galā ar svarcelšanas stieni četrdesmit piecu mārciņu smagumā.

Ar diezgan atkailinātu plecu daļu nostājusies Toma priekšā, Džemma apzinājās, ka pūliņu rezultāti ir pamanāmi. Viņa bija nodarbojusies ari ar boksu un veikusi tūkstošiem īpašu vingrinājumu deltveida muskuļa attīstīšanai. Tagad viņas rokas bija spēcīgas un nevainojami veidotas.

-    Laba meitene, Toms noteica un viņai uzsmaidīja.

Viņiem aiz muguras Toma kaulainais un gados jaunais

vietnieks žetons pie viņa krūtīm vēstīja, ka šā cilvēka vārds ir Kāris, sāji smaidīja.

-    Un tu domā, ka ar šīm biksēm kājās spēsi uzrāpties Kolinam plecos? Kāris pavīpsnāja. Varbūt tev vajadzētu novilkt arī tās?

Toms nosodoši paraudzījās uz savu vietnieku, tad pagriezās pret Kolinu, kurš joprojām vēroja zēnu. Kolin! Šī jauna dāma… Sekoja zīmīgs skatiens.

-    Džemma.

-     Džemma ir gatava atkārtot to, ko karsējmeitenes dara kopā ar Šeimusu, un dabūt to puiku lejā.

-     Mazais ir pārāk smags. Viņa nevar… Kolins sāka pamatot noraidījumu, bet tad paskatījās uz Džemmu, un viņa acis iepletās. Džemmas augums šķita pasakains! Viņa bija spēcīga un glīti muskuļota. Lielas krūtis un tievs viduklis, kuru Kolinam būtu viegli aptvert ar rokām. Kādu mirkli viņš nespēja atrast piemērotus vārdus. J-jā. Labi… viņš beigu beigās izstomīja.

-    Man jau likās, ka tu varētu piekrist, Toms noteica.

Kad Džemma nostājās viņam priekšā, Kolins atzinīgi viņu nopētīja. Tie studenti tev ir šo to iemācījuši par trenēšanos, vai ne?

Iespējams, tāpēc, ka mugurā nebija ierasti sargājošo drēbju kārtu, bet varbūt vainojams bija Kolina skatiens vai arī tas, ka Džemmai jau mēnešiem nebija puiša, viņu pārņēma spēcīgas alkas… pēc Kolina. Pēc vīrieša, kurš jau kādai piederēja. Kuru par savu uzskatīja īsts pūķis.

-    Klau, Kolin! Kāris uzsauca. Vai Džina par jums abiem zina?

Kolins ar skatienu lika vietniekam apklust. Pēc tam viņa sejā atkal atgriezās šerifam piedienīga izteiksme, un viņš paraudzījās uz zēnu. Ja es tagad uz saviem pleciem pacelšu mis Džemmu augšā, vai tu kāpsi pie viņas?

Puisēns pavērās lejup uz Džemmu ar trūcīgā topiņa skopi apsegtajām krūtīm un gandrīz pasmaidīja. Jā. Viņa ir smuka.

-    Tas puika, kad izaugs, būs vēl viens Lenijs, Kolins sacīja, paraudzījies uz Džemmu. Vai varēsi viņu pacelt?

-    Domāju, ka varēšu, Džemma atbildēja, taču viņas sirds nemierīgi sitās; likās, tā dun jau pašā kaklā. Kad koka zars nokrakšķēja atkal un zēna māte aizspieda ar plaukstu muti, lai neiekliegtos, Džemma spēja domāt tikai par to, kas notiks, ja viņa puisēnu tomēr nenoturēs.

-    Labi, Kolins noteica. Viņš runāja gandrīz kā skolotājs rāmi, klusi un pārliecinoši. Es gribu, lai tu uzkāp uz manas kājas. Un pēc tam es tev palīdzēšu tikt man uz pleciem. Es pieturēšu tevi pie potītēm, lai tev būtu vieglāk saglabāt līdzsvaru. Kad jutīsies pietiekami stabili, pasniedzies pēc viņa. Ļauj, lai viņš pats nāk pie tevis. Nevelc puiku uz priekšu. Kad būsi viņu satvērusi, turi cieši. Pārējo paveikšu es pats. Vai saprati?

-    Jā, viņa atbildēja.

Neviena nemanīts, Kāris ieslēdza sava mobilā telefona videokameru, tad pakāpās atpakaļ, lai iemūžinātu notikumu.

Kolins mazliet paliecās uz priekšu un pastiepa labo kāju, lai viņa varētu uzkāpt viņam uz gurna. Viņš pastiepa rokas, lai palīdzētu. Džemma svārstījās, un viņš pamanīja bailes meitenes acīs. Bija skaidrs, ka nepieciešams iedrošinājums. Kolins pārāk labi Džemmu vēl nepazina, tomēr bija pamanījis, ka viņai piemīt sacensības gars. Viņš teica: Uz priekšu, Renforda! Vidusskolas meitenes rāpo pa manu mazo brāli turpu šurpu; vai tad tu pieļausi, lai tās sīkaļas tevi pārspēj?

Šī vīrieša balss tonis tas līdzinājās tam, kādā runāja viņas treneris, aizgainīja gandrīz visas Džemmas bailes. Viņa noāva kurpes, pieķērās Kolina rokām un uzkāpa uz viņa saliektās kājas.

Kad viņa bija stabili nostājusies, Kolins uzlika rokas viņai uz kājām un paraudzījās augšup. Tagad es tevi pacelšu un gribu, lai tu nostājies man uz pleciem. Esi gatava?

Džemma pamāja ar galvu. Viņa palūkojās uz zēnu, kurš kā apburts vēroja viņu rosīšanos un sēdēja pilnīgi mierīgs.

Kolins bez pūlēm pacēla Džemu gluži kā svarcelšanas stieni pāri galvai. Viņa gan saprata, ka tik liels vīrietis šāda vingrinājuma veikšanai droši vien izmanto vismaz pārīti astoņdesmit mārciņu smagu atsvaru. Un kopā tas bija vairāk, nekā svēra Džemma.

Nostājusies uz Kolina platajiem pleciem, Džemma ar rokām atspiedās pret viņa galvu, lai noturētu līdzsvaru. Viņš stingri turēja viņas potītes un pakāpās soli atpakaļ, kad Džemma izslējās taisni.

Tagad viņas galva bija gandrīz vienā līmenī ar zēna atrašanās vietu un tikai pēdu atstatu. Viņa mazajam uzsmaidīja. Diezgan forši, vai ne? viņa sacīja, mēģinot puiku iedrošināt.

-    Jā. Vai tagad tu vari dabūt mani lejā?

-    Protams. Es pastiepšu rokas, un tu nāksi pie manis, ja?

Zēns pamāja ar galvu.

Džemma pastiepās uz zara pusi, un Kolins paspēra soli tuvāk kokam. Tagad Džemma bija ļoti tuvu baiļu pārņemtajam zēnam. Viņa paplēta rokas. Tu tikai nelec. Vienkārši mēģini it kā krist pie manis. Labi?

Puika atkal pamāja ar galvu un jau nākamajā sekundē laidās kritienā. Viņš patiešām bija smags, un Džemma gandrīz zaudēja līdzsvaru, tomēr apvija rokas mazajam tik cieši, ka viņš tik tikko spēja paelpot.

Kolins nedeva Džemmai laiku sašūpoties. Tvēriens ap Džemmas potītēm atslāba, viņš paspēra soli atpakaļ. Kādu netveramu sekundes daļu Džemma un zēns bija zaudējuši pamatu zem kājām un it kā karājās gaisā sešas pēdas virs zemes.

Nākamajā mirklī Džemma, joprojām cieši spiezdama puiku pie krūtīm, krita lejup. Un Kolins noķēra abus savās lielajās, muskuļotajās rokās. Kad Kolins viņus turēja, Džemma varēja sajust, kā pret viņas vaigu sitas vīrieša sirds. Zēns bija Džemmai pieķēries tik cieši, it kā vairs negrasītos viņu laist vaļā.

Pēc brīža māte izņēma savu dēlu Džemmai no rokām, un mazais atvieglojumā iekliedzās, kad tika nests projām.

-     Vai viss ir kārtībā? Kolins joprojām turēja Džemmu paceltu.

-    Jā. Viņa zināja, ka vajadzētu atbrīvoties no Kolina rokām, tomēr sajūta bija pārāk laba. Drošībā. Un cieši klāt pie viņa. Džemma brīdi uzdrošinājās piekļauties Kolina augumam. Likās, uz pasaules tagad ir tikai viņi divi vien.

-    Paldies, Toms sacīja. Jums abiem. Tālumā bija dzirdama sirēnas kaukšana. Tuvojās ugunsdzēsēju automašīna.

-    Uzmanieties! iekliedzās Kāris.

Kolins, joprojām turēdams Džemmu, palēcās atpakaļ un nogāza Tomu no kājām. Zars, uz kura bija sēdējis zēns, ar skaļu krakšķi nogāzās zemē.

Kad viss bija apklusis un putekļi nosēdušies, Toms atradās pašā cilvēku kaudzītes apakšā. Kolin, viņš izdvesa. Es tevi mīlu kā dēlu, bet ja tu, pie joda, ātri nenokāpsi no manis, manas plaušas vienkārši eksplodēs.

-    Atvaino, sacīja Kolins un noripinājās no Toma. Džemma piecēlās kājās.

Kolins apsēdās un ar lepnumu paskatījās uz Džemmu. Tu labi tiki galā, viņš uzslavēja. Tev ir lieliska līdzsvara izjūta. Un…

-    Augstā debess! Toms izsaucās, jo Džemmas seja piepeši kļuva gluži bāla. Viņa lēnām pagriezās uz papēžiem un slīga lejup. Ja Toms nepagūtu viņu satvert, viņa būtu nogāzusies zemē.

Nepagāja ne sekunde, kad Kolins bija pielēcis kājās un paņēmis Džemmu no Toma rokām. Pēctraumatiskais šoks?

-    Nē, Toms atbildēja un pastiepa rokas uz priekšu. Uz delnām vīdēja asinis.

Prasmīgām kustībām Toms pacēla Džemmas krekliņa aizmuguri uz augšu. Koka zars bija ievainojis viņai sānu. Artērijas nav skartas, tomēr varētu būt pietiekami dziļa brūce, lai vajadzētu likt šuves.

-     Piezvani Trisam, Kolins izrīkoja. Pasaki, ka ieradīšos pēc septiņām minūtēm. Ar bezsamaņā guļošo Džemmu rokās viņš skriešus metās pie sava džipa.

Aiz viņa steidzās Kāris. Viņam joprojām rokā bija mobilais telefons, un joprojām tas strādāja video filmēšanas režīmā. Kameru viņš izslēdza vienīgi tad, kad Kolins aizcirta automašīnas durvis un neprātīgā ātrumā aiztraucās projām.

s estā nodaļa

Doktors Edvards Bērdžess lēnām atvēra savas automašīnas durvis, nolika spieķi uz ietves un uzmanīgi sagrozījās, lai izkļūtu no kabīnes. Viņš saviebās no sāpēm, kad kājai nācās izturēt auguma svaru. Ar abām rokām atspiedies pret sēdekli, viņš tika ārā no auto. Kaimiņiene ielas otrajā pusē slaucīja savas mājas lieveni. Viņa pārtrauca darbu, līdzjūtīgi paskatījās uz vīrieti un pamāja sveicienu, un viņš vārgi pavicināja roku atbildei.

Smagi atspiedies uz spieķa, viņš aizslēdza automašīnu, bet pēc tam salīcis gāja uz priekšu pa ietvi. Lai atslēgtu durvis, viņam nācās atbalstīties pret aplodu. Kad tās beidzot bija vaļā, viņš vēlreiz pagriezās pret kaimiņieni un atkal pamāja ar roku. Kā jau viņš bija domājis, sieviete skatījās, vai kaimiņš droši ticis mājās.

Iegājis iekšā, doktors Bērdžess aizvēra durvis un uz mirkli atspiedās pret tām. Viņš skaļi nopūtās. Vecā ziņkārīgā kuce, vīrietis nomurmināja un iemeta spieķi garā, īpaši šim nolūkam paredzētā statīvā pie durvīm. Ar skaļu un nepatīkamu troksni tas iekrita vietā.

Vīrietis pieliecās, pacēla augšup bikšu staru un atsprādzēja zem ceļgala piestiprināto siksnu. To viņš uzsvieda uz spieķa. Kad tas bija paveikts, viņš izslējās, iztaisnoja plecus un izvingrināja kaklu. Pie sienas bija novietots skapis. Doktors Bērdžess devās pie tā un pa ceļam atpogāja kreklu. Viņš noņēma ap vidukli aplikto polsteri, kas radīja iespaidu par apaļīgu vēderiņu. To viņš nevērīgi nosvieda uz grīdas.

Pāris reižu viņš ievilka plaušās atspirdzinoša gaisa malkus, paberzēja ādu uz stingrā, gludā vēdera un atvēra skapi, lai ielietu sev kādu dzērienu. Ledus spainītis bija piepildīts, bet tas viņu nepārsteidza. Viņš iemeta pāris ledus gabaliņu glāzē un pielēja to līdz pusei ar trīsdesmit gadu izturētu skotu viskiju. Pēc tam viņš pagriezās un gaidīja.

Neglītais atpūtas krēsls daļa no īrētās mājas mēbelēm bija novietots ar priekšpusi pret sienu. Ne tā, kā to bija atstājis viņš.

-    Vai tu slēpies? viņš vaicāja, kad bija iedzēris malku viskija.

Krēsls tika pagriezts apkārt, un uz viņu raudzījās daiļā brāļameita. Ko tu esi iekārojis tik ļoti, ka tā dēļ biji gatavs ierasties pat mazajā Edilīnā?

-    Džīna, dārgumiņ, viņš sacīja. Vai tad šādi jāsasveicinās ar tēvoci?

-     Vai tavējās? Viņa ar pirkstu galiem pabungoja pa savu augšlūpu.

Viņš noņēma biezās, sirmās ūsas un nolika tās uz plaukta. Vai esi paēdusi? Es varētu mums pagatavot…

-     Es zinu, ko tu proti gatavot. Tu iemācīji arī mani, vai atceries? Kāpēc esi ieradies?

-    Atbraucu apciemot tevi, viņš atbildēja. Kā klājas tavai mātei?

-    Tik labi, cik vien iespējams pēc tā, ko tu viņai nodarīji.

-    Džīna, Džīna, Džīna, viņš noskandēja. Kālab gan tu pret mani izturies tik naidīgi?

-    Nezinu. Varbūt tas ir kaut kā saistīts ar to, kā tu uzlauzi mammas bankas kodus un iztīrīji pilnīgi visu. Divas reizes. Bet, iespējams, tas varētu būt tāpēc, ka mans tēvs kādā vakarā kopā ar tevi izgāja no mājas un tā ari nav atgriezies. Izvēlies pats.

Viņš paraustīja plecus. Mēs par to visu esam runājuši arī agrāk, un man likās, ka tas nu ir palicis pagātnē. Ja runājam par tavu tēvu… viņam vienmēr piemituši bruņrupuča refleksi. Nekad neesmu varējis saprast, kā gan iespējams, ka viņš ir mans brālis. Man patiešām vajadzētu veikt DNS testu.

Džīna dusmīgi piecēlās no krēsla. Vietējais šerifs ir man ļoti labs draugs. Man tikai jāpastāsta viņam par tevi, un viņš tevi izsviedīs ārā no šīs pilsētas.

-     Draugs varbūt. Bet vairāk gan nekā tur nav, tēvocis noteica, kad viņa virzījās uz ārdurvju pusi. Man gadījās dzirdēt, ka nu jau vairākas dienas viņš ir gluži nešķirams no kādas jaunas, pievilcīgas sievietes, kura dzīvo viņa vecāku īpašumā. Patiesību sakot, kāds man pirms stundas parādīja viņus tajā… nu, kā to sauca? YouTube. Tas nu gan ir viens pretīgs izgudrojums. Tomēr man jāatzīst, ka ar patiesu baudu skatījos uz viņas neticami skaisto augumu. Un viņa izskatās tik ļoti jauna.

Džīnas zods saspringa. Viņa paraudzījās uz vīrieti. Mēs ar Kolinu mīlam viens otru.

-    Patiešām? tēvocis vaicāja ar mākslotu smaidu sejā. Pat par spīti tam, ka tumšie mati bija nokrāsoti sirmi, viņš bija ļoti pievilcīgs vīrietis, kuram izdevies saglabāt slaidu augumu pat tagad, kad jau tuvojās piecdesmit. Džīnas tēva jaunākais brālis, kuru māte izlutinājusi un gluži vai dievinājusi. Vienmēr izpestījusi no visām nepatikšanām, kad viņš kļuva pieaudzis un sāka izkopt zagļa prasmes.

Platiem soļiem Džīna pāri istabai devās uz durvju pusi.

-     Vai tevi interesē tas trasta fonds, no kura viņš pārtiek? Tēvocis uzlika plaukstu uz Džīnas rokas, kura jau skāra durvju rokturi. Vīrieša vaibsti kļuva maigāki. Vai tad tēvocis nedrīkstētu būt greizsirdīgs? viņš vaicāja. Kādreiz taču es biju galvenais vīrietis tavā dzīvē, bet tagad dzirdu, ka mana mīļotā brāļameitiņa ir kopā ar… Viņš pasmaidīja. Ar šerifu. Protams, ka celšu viņam neslavu, cik vien būs manos spēkos.

Džīna uz mirkli novērsās. Viņš varēja būt visai šarmants, ja vien pats to vēlējās. Turklāt viņu kopīgā vēsture bija ļoti bagātīga. Džīna patiešām vēlējās uzzināt, ko tēvocis dara Edilīnā. Vai atkal jau mēģina apkrāpt viņas māti, vai tagad viņam padomā kāds cits? Viņa zināja, ka dusmas nepalīdzēs uzzināt patiesību. Turklāt tieši viņš Džīnai iemācīja, kā apslēpt savas īstās jūtas. Džīna pagriezās un tik tikko manāmi uzsmaidīja.

Kad, pēc viņa domām, Džīna bija padevusies, tēvocis aplika roku viņai ap pleciem. Abi bija slaidi gara auguma cilvēki, un viņš bija tikai vienpadsmit gadu vecāks. Kamēr Džīnai vēl nebija desmit gadu, viņa domāja, ka tēvocis Eidrians ir asprātīgākais un gudrākais cilvēks pasaulē. Bija nepieciešami gadi, lai viņa saprastu patiesību. Viņš vienmēr kaut ko bija ieplānojis, un katrs viņa sacītais vārds bija meli.

Nu taču, viņš sacīja. Veco labo laiku vārdā baudīsim kopīgu maltīti. Man vienmēr ļoti paticis saimniekot kopā ar tevi virtuvē.

Džīna piekrita, tomēr vienīgi tāpēc, ka vēlējās uzzināt, kas viņam padomā. Gatavojot maltīti viss noritēja gludi, un viņi viens otram netraucēja, viņa iesaistīja tēvoci sarunā. Džīna it kā stāstīja par savu dzīvi, taču patiesībā brīdināja viņu. Vēl tikai pirms dažiem mēnešiem, kad Edilīnā tika meklētas astoņpadsmitā gadsimta gleznas, pilsētiņa bija pilna ar FIB aģentiem. Un tagad šeit dzīvo arī superdetektīvs, viņa beigās piemetināja. To, ka Maiks Ņūlends lielāko daļu laika pavada Fortloderdeilā, viņa negrasījās pieminēt.

-    Es zinu, tēvocis sacīja, un tumši zilajās acīs iemirdzējās draiskas uguntiņas. Džīna, dārgumiņ, lūdzu nomierinies. Es atbraucu šurp tikai tāpēc, lai satiktu tevi.

-    Kāpēc? viņa vaicāja un uzlika risoto trauku uz galda.

-    Vai "mīlestība" būs pārāk vecmodīgs vārds, ja to lietošu?

Bija skaidrs, ka viņš melo. Kad viņa vēl bija bērns, Eidrians nakts vidū mēdza nākt viņas istabā. Viņš nekad nezvanīja, neklaudzināja pie durvīm. Viņa mierīgi gulēja, bet tad pamodās, jo juta, ka viņš stāv un noraugās. Tēvocis piespieda pirkstu sev pie lūpām, lai norādītu, ka viņai jāklusē. Viņa piecēlās, apskāva tēvoci, un viņš meiteni apbēra ar dāvanām. Skaistas kruzuļotas kleitas no Francijas, itāliešu kurpes no vismīkstākās ādas, lelles, kuras lika skaudībā mocīties viņas draudzenēm. Kad Džīna kļuva vecāka, parādījās auskari ar īstiem safīriem. Kad viņa beidza vidusskolu, tēvocis uzdāvināja pērļu kaklarotu.

Džīnas māti pārņēma šausmas, kad viņa uzzināja, ka vīra brālis nakts laikā ielavās viņu mājā. Viņa uzstāja, ka jāierīko drošības sistēma.

-    Tam nebūs nekādas jēgas, viņas vīrs, Eidriana vecākais brālis, sacīja.

Taču Džīnas māte neticēja šim apgalvojumam. Viņa fanātiski pieraudzīja, lai logi būtu aizvērti un durvis aizslēgtas, bet drošības sistēma allaž trauksmes gatavībā. Bet kādu rītu mazā Džīna ienāca virtuvē, ģērbusies jaunā kleitā ar sīku vītolu zariņu rakstu. To garās, šaurās lapas bija dažādu toņu zaļumā. Zariņi bija pušķīšos, kurus kopā saturēja sārta lente. Kleitai bija Baby Dior firmas zīme. Meitene sacīja, ka naktī to viņai uzdāvinājis tēvocis Eidrians. Viņas mātei gandrīz uznāca histērijas lēkme. Viņa kliedza, ka grib, lai pie katras ieejas tiek piestiprināti dzelzs režģi.

Vīrs uzlika rokas viņai uz pleciem un mēģināja nomierināt. Lai ko tu ari izdarītu, viņš saskatīs vienīgi izaicinājumu. Tu vari izvietot šeit kameras, režģus, jebko, kas vien tev ienāks prātā, tomēr viņš tiksies ar savu brāļameitu, ja to vēlēsies.

-    Bet viņa taču ir bērns! Viņš modina meiteni nakts vidū, un man tas nepatīk.

-     Man tas riebjas! Džīnas tēvs kaislīgi izsaucās. Man tas ir riebies, kamēr vien dzīvoju! Kad biju pusaudzis, bet viņš vēl mācījās pamatskolā, viņš vienmēr okšķerēja pa manu istabu. Savas mīļākās un sirdij tuvākās lietas mēdzu glabāt aizslēgtā kastē. To es ievietoju otrā un pēc tam to visu vēl arī trešajā kastē. Katrai kastei bija sava atslēga. Nākamajā rītā pie brokastīm Eidrians izlika manas mantas uz galda visu apskatei.

Viņa pamazām nomierinājās. Ja mēs viņam laipni palūgtu nākt pa parādes durvīm dienas laikā?

-     Vai tu domā, ka neesmu mēģinājis? Viņš to nedarīs. Vienkārši ļauj, lai viņš satiekas ar Džīnu, un nemēģini izjaukt viņa spēli.

-    Bet… Māte nespēja izdomāt neko, kas spētu šo cilvēku aizkavēt.

īstās nedienas sākās tad, kad nomira Džīnas tēvs. Viņa tobrīd mācījās koledžas pirmajā kursā. Tēvs, grāmatvedis, bija izveidojis trasta fondu savas vienīgās meitas izglītības apmaksāšanai, tāpēc pirmie trīs mācību gadi aizritēja bez raizēm. Tiesa, viņa sēroja par tēvu, taču ari prata izbaudīt dzīvi. Finansiālu problēmu nebija.

Tomēr reiz, atgriezusies mājās vasaras brīvdienās, viņa ieraudzīja māti vienās asarās. Bija pazudusi visa viņu nauda. Līdz pēdējam penijam. Džīnas trasta fonds bija iztukšots, apdrošināšanas nauda arī pazudusi, un divi krājkonti bija kā izslaucīti.

-     Es zinu, to izdarīja viņš! misis Koldvela sacīja, kad viņas atgriezās no bankas.

-    Kurš? Džīna vaicāja.

-    Tava tēva brālis. Kurš gan cits!

-    Tēvocis Eidrians? Man likās, ka viņš ir cietumā, Džīna teica.

-     Pagājušajā nedēļā viņš tika ārā, misis Koldvela paskaidroja, un es zinu, ka to izdarīja viņš.

Nākamais gads bija briesmīgs. Policijai neizdevās noskaidrot, kā Eidrians spējis paņemt naudu. "Tas vienkārši nav iespējams," viņi sacīja. Džīna saprata, ka, pēc likumsargu domām, viņas māte pati paņēmusi savu naudu. Ļoti iespējams, tādēļ, lai izvairītos no nodokļu maksāšanas.

Džīna palīdzēja mātei izkārtot hipotekāro kredītu, ieķīlājot māju, kuras izpirkšanā savulaik tēvs bija ieguldījis tik milzīgus pūliņus. Džīna paņēma studiju kredītu, sameklēja darbu un tā varēja pabeigt pēdējo mācību gadu koledžā. Viņai vairs nebija laika ne sabiedriskiem pasākumiem, ne randiņiem. Ļaunākais bija tas, ka viņa atteicās no sava sapņa par studijām Juridiskajā augstskolā. Tas bija pārāk dārgi.

Šā briesmīgā gada laikā viņa ne reizi nesastapa savu tēvoci Eidrianu, ne arī saņēma kādas vēstis no viņa. Māte gan nemitējās par viņu gausties. Viņai bija nācies atteikties no brīvprātīgās darba. Bija jāpelna alga. Tuvējā frizētavā viņa mazgāja klientiem matus. Abas zināja, ka galu galā nāksies pārdot arī sirdij tuvo māju.

Viss šis murgs tomēr beidzās apmēram gadu pēc tam, kad bija sācies. Eidrians ieradās Džīnas guļamistabā, kā jau paradis allaž nakts vidū.

Viņa nikni raudzījās uz nelūgto viesi. Pagājušā gada laikā viņš bija kļuvis par ienaidnieku. Par cilvēku, kura dēļ viņa un māte dzīvoja trūkumā. Vai tu… Džīna iesāka, bet viņš, kā vienmēr, piespieda pirkstu sev pie lūpām. Eidrians mīlēja noslēpumus.

Viņš pasniedza meitenei zilu samta kārbiņu. Džīna to atvēra un ieraudzīja skaistu gredzenu ar briljantu un sārtiem safīriem. Kad viņa pacēla galvu, tēvocis jau bija projām.

Nākamajā rītā misis Koldvelai piezvanīja no bankas un paziņoja, ka visa viņas nauda ir atkal vietā. Turklāt ar divpadsmit procentu pieaugumu.

Misis Koldvelas vīra agrākajam partnerim nācās grūti nopūlēties, lai pārliecinātu Valsts ieņēmumu dienesta amatpersonas, ka šī nauda nav uzskatāma par jauniegūtiem ienākumiem un tālab nav piemērojama četrdesmit procentu nodokļu likme. Un viņam tas izdevās.

Drīz vien misis Koldvela aizgāja no darba frizētavā. Džīna uzsāka mācības Juridiskajā augstskolā. Un tomēr notikums ar naudu bija ļoti mainījis viņas māti. Viņa kļuva skarbāka, biežāk dusmojās un allaž cilvēku rīcībā meklēja kādu apslēptu motīvu.

Džīna mātei neteica, ka, mācoties augstskolā, viņa daudz laika pavadīja kopā ar savu tēvoci. Viņa domāja, ka iemesls, kālab Eidrians lika viņām ar māti iziet caur tādu elli, ir vienkāršs. Tēvocis neuzskatīja viņas par cilvēkiem. Džīna iedomājās, ka varbūt varēs piespiest tēvoci iemīlēt viņas pa īstam. Un tad viņš kļūs abām par aizstāvi un nekad vairs nenodarīs pāri.

Gados, kad Džīna apguva juridiskās zinības, tēvocis iemācīja viņai gatavot ēdienu, eleganti ģērbties, dejot. Džīnas mātei nezinot, viņš reizēm atsūtīja meitenei lidmašīnas biļetes uz eksotiskām vietām. Viņa devās turp, sastapās ar pasakaini interesantiem cilvēkiem un pat ielaidās ašās dēkās ar dažiem no jauniegūtajiem paziņām. Ar tēvoča palīdzību Džīna ieguva izsmalcinātību, kāda piemita tikai retajam studentam. Viņa labi mācījās un vadīja aizraujošu dzīvi ārpus augstskolas sienām.

Viņu attiecību vienīgais trūkums bija tas, ka tēvocis nekad neļāva pieminēt Džīnai un viņas mātei nodarīto pārestību. Pēc Eidriana domām, nelāgais notikums nu jau palicis pagātnē un to cilāt nav nekādas vajadzības.

Kad Džīna absolvēja Juridisko augstskolu, tēvocis nozuda tikpat veikli, kā bija parādījies. Vairāk nekā divus gadus viņa neko netika par viņu dzirdējusi un nebija arī viņu satikusi.

Bet drīz pēc tam, kad Džīna dabūja darbu juridiskajā firmā Ričmondā Virdžīnijas štatā, piezvanīja māte un sacīja: Viņš to izdarīja atkal.

Džīna labi zināja, par ko māte runā. Taču tagad mainījusies bija pati Džīna. Cilvēks, ar kuru viņa pavadījusi tik daudzas dienas un nedēļas nogales, cilvēks, kurš viņai iemācījis tik daudz, no viņas pašas nebija pasmēlies gandrīz neko un atkal bija apzadzis viņas māti. Tas nebija viegli, tomēr Džīna astoņpadsmit mēnešus pabalstīja mammu, tā arī neatklājot savu saistību ar tēvoci Eidrianu.

Kad nauda jau atkal bija iemaksāta misis Koldvelas bankas kontā, viņa bija pārāk dusmīga un vairs nespēja atgūties. Vīra nāve un divi ilgstoši trūkuma periodi bija pārāk dziļi ievainojuši viņas dvēseli. Viņa kļuva vecāka par saviem gadiem. Pēdējā viesošanās reizē Džīna bija pamanījusi, ka māte dārzā aprok zelta monētas. Man tās jāpaslēpj. Ja nu viņš atkal izrīkojas tāpat kā iepriekšējās reizēs, viņa paskaidroja.

Eidriana balss atsauca Džīnu tagadnē. Pastāsti man visu par savu mīļoto vīrieti, viņš sacīja un apēda mazliet risoto. Tēvocis allaž ēda no smalka porcelāna traukiem un izmantoja augstākās proves sudraba galda piederumus. Taču tagad viņš ēda no vienkārša, lēta šķīvja īrētā mājā… Tas šķita patiesi mulsinoši.

-    Viņš ir jauks. Mīļš, Džīna piesardzīgi sacīja.

-    Un kāpēc tad viņš nav tevi bildinājis?

Džīna piemiedza acis. Šī nolaišanās zemākā līmenī varēja liecināt par to, ka tēvocis maskējas vai arī viņam klājas slikti. Ja viņam vajadzīga nauda, viņš pēc tās dosies uz jebkuru vietu. Kāpēc tu gribi to zināt? Ja tu domā, ka es zinu Kolina bankas kontu un tu varēsi to izvilināt no manis… Es to nezinu, tāpēc nevarēšu tev pateikt.

-     Šāds skarbums dāmai nepiedien, Eidrians aizrādīja. Un tavā vecumā… Viņš apklusa, jo pamanīja, ka ir atļāvies pārāk daudz. Dārgā Džīna, es atvainojos par visu, ko esmu nodarījis tev un tavai mātei. Abas reizes bija izveidojusies tāda situācija, ka man gluži vienkārši nebija citu ienākumu avotu. Es pūlējos, kā mācēdams, lai jums atdarītu gan finansiāli, gan personiski.

Tāda piezīme Džīnu sāpināja. "Vai viņš tagad apgalvo, ka laiks, ko pavadīja kopā ar mani, kamēr studēju Juridiskajā augstskolā, bija vien parāda atdošana? Un var jau būt, ka tā ir taisnība, jo viss bijušais, kā redzams, viņam neko nenozīmē. Viņš taču pēc tam apzaga māti arī otru reizi."

Džīna paraudzījās uz Eidrianu un saprata, ka viņš skaidri apzinās, kā licis viņai justies. Reiz viņa bija dzirdējusi kādu sakām ja cilvēks paziņo kaut ko tādu, kas tevi sāpina, drošāk ir ticēt, ka tas darīts ar nolūku.

Viņa piecēlās. Tev kaut kas ir padomā. Ja tu man nepateiksi, kas tieši tas ir, es nekavējoties došos pie Kolina un viņam visu izstāstīšu.

Tēvocis nepavisam neizskatījās satraukts. Viņš tikai smaidīja. Reiz Džīnai šis smaids bija licies apburošs, taču tagad tas šķita slēpjam viltu. Tu nekādi nespēj noticēt, ka esmu ieradies šeit ar vienu vienīgu mērķi, proti, satikt tevi.

-    Nespēju gan.

Smaids tēvoča sejā neizzuda, un likās, ka tas liecina par atzinību. Labi. Var jau būt, ka es tev nepateicu gluži visu. Mani mazliet ieinteresēja tas, ko izlasīju par šo pilsēteli.

-     Par Edilīnu? Ak jā. Protams. Tevi interesē tās gleznas, ko viņi atrada pagājušajā gadā. Man jau nu vajadzēja iedomāties, ka tie miljoni tev liksies pievilcīgi. Un es tev pateikšu, ka man ar tām gleznām nav nekādas saistības.

-    Es zinu, viņš klusām sacīja. Taču, kad lasīju šos stāstus, atcerējos kaut ko, kas man zudis.

-     Kroņa dārgumi? Reiz Budapeštā kāds vīrs viņai bija sacījis, ka Eidrians vēl nav pamanījies nozagt vienīgi Anglijas kroņa dārgumus.

-    Jā, viņš attrauca. Un, to sacīdams, es domāju tevi. Mana dārgā brāļameita. Džīna, tu esi vienīgais cilvēks, kurš man kaut ko nozīmē, un es ierados tevi sastapt, tevi atkal iepazīt. Es atvainojos par šo maskēšanos, bet…

-    Tava seja redzama pārāk daudzās fotogrāfijās zem virsraksta "Viņus meklē policija"?

Viņš pasmaidīja. Džīna šo smaidu labi atcerējās. Savulaik tas lika viņai justies kā iesaistītai kādā slepenā sazvērestībā. Kopā ar Eidrianu…

Džīna atkal apsēdās pie galda. "Ja es izrādīšu dusmas, viņš melos vēl vairāk."

-    Vēl maizi, dārgā? Es to nopirku pie Ārmstrongas. Šī ir maza pilsēta, bet pārtikas veikals patiešām izcils. Un tas pieder tik interesantai sievietei! Turklāt drošs informācijas avots. Mazliet pavaidēju, ka sāp, un viņa man izstāstīja visu par visiem.

-    Kāda informācija tev vajadzīga? Džīna no groziņa paņēma vienu maizīti.

/

-    Nekas konkrēts. Tikai kaut kas tāds, ar ko aizpildīt laiku, kamēr tu esi Ričmodā.

-    Un kāpēc tu nevarēji apmesties tur, bet izvēlējies šo vietu? Džīna nopētīja neglīto telpas iekārtojumu.

-    Lielās pilsētās cilvēki cits ar citu nemēdz daudz runāt, viņš sacīja. Un tieši tāpēc tev Edilīnā tik ļoti nepatīk, vai ne? Tu negribi, lai cilvēki mēļo par tevi un apspriež to, ko tu dari ārpus darba laika? Džīna sāka iebilst, bet viņš pacēla roku un turpināja: Mana mīļotā brāļameita, atceries, ka es tevi ļoti labi pazīstu. Tev liekas grūti paciešama pat Ričmondas laucinieciskā vide. Un cik bieži tu brauc uz Ņujorku? Uz savu patvērumu, pied-ā-terre? Pastāsti, vai tavs būdīgais draugs maz zina par šo vietiņu? Kad Džīna neatbildēja, Eidrians pasmaidīja. Domāju, ka viņš to nezina vis. Un… vai tev ir zināms, ka tavam puisim ir pašam savi noslēpumi? Viņš šajā mazpilsētā ir iegādājies māju. Vai viņš tev ir to parādījis?

-    Vēl ne, Džīna atteica.

-     Interesanti gan. Vai tu zini, ka viņš turp aizveda mazo, brīnišķo Džemmu? Jau dienā, kad viņa tikko ieradās Edilīnā.

Džīna nevilšus skaļi ievilka elpu. Un tā arī bija atbilde, ko Eidrianam vajadzēja.

Viņš atkal pasmaidīja. Vai tu gribētu uzzināt vēl kaut ko no tā, ko esmu dzirdējis?

Kādu mirkli Džīna raudzījās savā šķīvī, tad paskatījās uz tēvoci. Laikam jau gribētu gan. Viņa iedzēra krietnu malku izcila vīna. Pastāsti man visu, kas tev zināms!

s eptītā nodaļa

Džemma modās lēnām. Bija nepieciešamas vairākas minūtes, lai atmiņā ataustu viss notikušais. Viņa bija uz Kolina pleciem, pēc tam viņa rokās. Kāds brīdinot iekliedzās, Kolins palēca sāņus. Pēc tam viņš nokrita, bet uzmanījās, lai neuzgāztos virsū Džemmai. Viņa atcerējās, kā piecēlusies kājās. Tālāk vairs nebija nekā… Džemma neko vairāk nespēja atcerēties. Viņai sāpēja kreisais sāns, galva šķita smaga, tomēr citādi viss bija kārtībā.

Viņa atradās telpā, kas līdzinājās guļamistabas un slimnīcas palātas apvienojumam. Gultu bija iespējams pacelt augstāk un nolaist zemāk, Džemmai blakus bija novietota liela ierīce, no kuras nemitējās skanēt ritmiski pīkstieni, taču pārējās mēbeles izskatījās gluži mājīgas un ērtas.

Pats neparastākais bija tas, ka, ieritinājusies lielā zilā krēslā, cieši gulēja jauka meitenīte, kas izskatījās teju kā eņģelītis. Viņai varēja būt apmēram astoņi gadi. Viņa bija apskāvusi tusnīgu rotaļu lāčuku, kurš bija saģērbts kā pirāts, turklāt vēl ar purpursārtu vesti un bezgaumīgām mākslīgām dārglietām.

Meitenīte sakustējās. Lācis gandrīz izkrita viņai no rokām, un mazā pamodās un atvēra acis. Viņai bija gari tumši mati un izteiksmīgas zilas acis ar ļoti garām skropstām. Sveika! viņa sacīja.

-    Sveika, Džemma atbildēja un mēģināja piecelties sēdus. Viņa bija apsegta ar plānu slimnīcas segu, bet kājās joprojām bija pašas džinsi, tikai krekliņš un krūšturis gan bija aizstāti ar slimnīcas naktskreklu.

-    Neviens tevi neredzēja, meitenīte sacīja, apsēdās taisnāk krēslā un nožāvājās.

-    Mani neredzēja? Džemma pārvaicāja.

-    Nu, bez drēbēm. Tēvocis Triss lika vīriešiem aiziet projām un tikai tad tevi izmeklēja. Un tas nav nekas slikts, jo viņš ir ārsts.

-    Esmu par viņu dzirdējusi, Džemma mēģināja apskatīt lielo apsēju ap savām ribām.

-    Mana mamma teic, ka visas sievietes tuvējos trīs apgabalos zinot par viņas brāli.

Džemma pasmaidīja un beidzot apsēdās. Vai tu zini, kas ar mani atgadījās? Zini?

-    Pasaule redz visu.

"Ko tad tas nozīmē?" Džemma jautājoši paraudzījās uz meiteni.

-    Kad tu uzkāpi tēvocim Kolinam uz pleciem un nocēli to puiku zemē, vietnieks Kāris to nofilmēja un ievietoja

YouTube.

-     Tas nu gan nav labi, Džemma noteica, pagriezās un mēģināja izkāpt no gultas. Sareiba galva, un viņa atkal apgūlās.

-    Tēvocis Triss iedeva tev laimes zālītes, meitenīte pieklusināja balsi. Viņš domā, ka es nezinu, kas ir narkotikas, tāpēc saka šādi, lai es saprastu. Viņš laikam baidās, ka es kļūšu liela un sākšu pārdot narkotikas.

-    Man jāpiekrīt, ka tā nebūtu visai laba karjeras izvēle.

Meitenīte piecēlās, joprojām cieši piespiedusi lāci sev klāt.

-Šis ir Lendijs. Vai tu gribētu paspiest viņam ķepu?

-    Protams, atbildēja Džemma, pastiepa plaukstu un satvēra rotaļu lāča pinkaino ķepu. Pār viņa kreiso aci stiepās pārsējs. Vai tā viņš nosaukts par godu Orlando Blūmam? viņa vaicāja.

Mazās meitenītes acis iepletās no brīnumiem. To neviens nezina. Tēvocis Kolins jau teica, ka tu esi gudra. Un tā patiešām ir.

-    Un ko vēl Kolins par mani sacīja?

-    Tikai to, ka viņš raizējas par tevi, baidās, ka vari nomirt. Tēvocis Triss sacīja tēvocim Kolinam, ka viņam jāapsēžas un jāaizveras, jo citādi arī viņam nāksies iedot laimes zālītes.

Džemma smaidīja. Un kā tevi sauc?

-    Nella Sendlina. Mans tētis ir Irākā.

-    O! Džemma noteica un noskaitīja klusu lūgšanu par to, lai šis vīrs sveiks un vesels atgriežas mājās.

-    Mammīte teica, ka mēs atkal brauksim uz Detroitu, kad viņš atgriezīsies mājās… Ja vien viņai neizdosies pierunāt tēti palikt tepat, Edilīnā.

-     Un ko tu vēlētos?

-    Es gribu, lai tētis atgriežas mājās. Mēs varam dzīvot pat sniega būdā, man ir vienalga. Lai tikai mans tētis ir kopā ar mums.

Džemma to nemūžam nebūtu gatava pateikt mazajai meitenei, bet arī viņa jutās tāpat, kad viņas tēvu aizveda uz slimnīcu. Tikai viņam nebija lemts atgriezties.

Aiz durvīm atskanēja sarunas.

-    Ak! Nella noteica. Apsolīju tēvocim Trisam pateikt, kad būsi pamodusies.

Uz galda, kas atradās blakus krēslam, bija nolikts pulkstenis. Bija desmit pāri četriem, tātad Džemma bez samaņas bijusi vairākas stundas. Varbūt tu varētu pateikt doktoram Trisam, ka vēlos viņu redzēt?

-    Protams. Nella piegāja pie durvīm, bet, uzlikusi plaukstu uz roktura, apstājās. Kā tu domā, vai tu iemīlēsies manā tēvocī?

-    Centīšos, cik spēka, lai tā nenotiktu, atbildēja Džemma, apspiezdama smaidu. Ja vien tu negribēsi, lai iemīlos viņā.

Nella mirkli apsvēra šos vārdus. Mamma teic, ka tēvocis Triss iemīlējies "neiespējamā sapnī" un tāpēc neiemīlas īstās sievietēs. Bet var būt, ka tieši tu esi tas sapnis.

-     Par to gan es šaubos, tomēr padomāšu par šādu variantu. Man liekas… Džemma nepaguva pabeigt teikumu, jo atvērās durvis un palātā ienāca neiedomājami pievilcīgs vīrietis. Melniem matiem, zilām acīm un tādu žokļa līniju, kura būtu pelnījusi iemūžināšanu marmorā. Viņam mugurā bija ārsta uzsvārcis, un no kabatas nokarājās stetoskops.

Džemmai bija pilnīgi skaidrs, kālab tika runāts par to, ka visas sievietes iemīlas šajā vīrietī. Viņa gaidīja, ka arī pašai paaugstināsies temperatūra, tomēr tas nenotika.

Doktors Triss palūkojās uz savu māsasmeitu. Biju pārliecināts, ka jūs ar Lendiju grasījāties spēlēt medmāsās un pateikt man, kad paciente pamodīsies. Viņa balss bija ārkārtīgi patīkama.

-    Lendijs aizmiga, Nella paskaidroja. Viņa kaklarota mirdzēja un… Viņa paraustīja plecus.

-     Es gribu, lai jūs abi ar Lendiju tagad aizejat uz blakus palātu un pasakāt tēvocim Kolinam, ka Džemma ir pamodusies.

Nellas sejiņa bija ļoti nopietna. Vai man jāpasaka viņam, ka tu atklāji smadzeņu audzēju?

-   Ārā! Tristans uzsauca, un mazā aizspurdza viņam garām, noskandinādama smieklu zvārgulīšus. Ja tu nobiedēsi Kolinu, es iesūdzēšu tevi tiesā par neprofesionālu rīcību! ārsts uzsauca meitenei nopakaļ. Pašūpojis galvu, viņš aizvēra durvis un pievērsās Džemmai. Atvainojiet! Mana māsasmeita ir pārāk gudra, un tas nenāk viņai par labu. Vainojama televīzija. Vai arī internets. Vēl neesmu izlēmis, kas tieši.

Viņš apstājās gultas galā un paraudzījās uz Džemmu. Viņa nebija īsti pārliecināta, tomēr likās, ka ārsts apsver, vai šī paciente varētu… nu, iespējams, uzsākt flirtu ar viņu.

Tomēr, lai cik izskatīgs un pat skaists doktors Triss bija, Džemmu viņš īpaši nesaistīja. Viņa nespēja izskaidrot iemeslu. Ārsta skatiens bija aizklīdis tālumā, un tāpēc Džemma jutās neomulīgi, it kā viņš nemaz neatrastos palātā.

Likās, ka redzētais Trisam sagādājis atvieglojumu, un viņš nopūtās. Mani sauc Tristans Oldridžs. Viņš pastiepa roku un paspieda Džemmas plaukstu.

-    Džemma Renforda.

Viņš apgāja apkārt gultai. Kolins par tevi stāstīja. Jūs abi šorīt esat veikuši īstu varoņdarbu. Viņš pastūma malā segu un pacēla viņas naktskreklu, lai paraudzītos, vai ar pārsēju viss kārtībā.

-    Kas īsti ar mani atgadījās?

-      Nolūzušais zars tev trāpīja un ievainoja sānu visā krūškurvja garumā. Tomēr ne pārāk dziļi. Šuves, ko uzliku, pēc dažām dienām uzsūksies. Kādu laiku vēl sāpēs, tā ka par dejošanu nāksies aizmirst. Nu, arī par kāpšanu Kolinam plecos… apmēram nedēļu vai divas.

-    Vai es zaudēju samaņu?

-    Jā, bet, man liekas, tas vairāk bija pārmērīgās adrenalīna devas dēļ. Kā dzirdēju, tu esi dabūjusi darbu, ko patiešām vēlējies, pēc tam bija jāpacieš Kolina auto vadīšanas prasme, bet vēlāk tev nācās kāpt viņam plecos un izglābt mazu zēnu. Šīs pāris dienas tev bijušas visai nemierīgas. Es ieteiktu dienu vai divas atpūsties, un tev viss būs labi.

-    Vai viss patiešām bija ievietots YouTube?

-     Katra sekunde. Tristans pasmaidīja. Toms uz laiku atcēlis Kārlu no amata, bet glābšanas operācija ir apskatāma internetā. Tur ir arī sekunde, kurā jūs abi ar to mazo puiku it kā karājaties gaisā. Daži sīkie jau tirgo tos attēlus.

Džemma sadrūma. Vai tas izskatās slikti, ja?

-    Slikti? Ārsts pārbaudīja Džemmas pulsu.

-     Nu… es negribētu Kolinam radīt nekādas problēmas. Ne arī kādam citam Freizeram.

Joprojām turēdams Džemmas delnu, Triss paraudzījās uz viņu. Vai baidies zaudēt darbu?

-Jā.

-     Freizeri nemūžam neatlaistu tevi no darba tikai tāpēc, ka tu…

Viņš aprāvās, jo atsprāga durvis un telpā iebrāzās Kolins. Džemmas sejā atplauka smaids. Lai cik pievilcīgs arī būtu doktors Triss, viņas acīs šis cilvēks bija niecīgs un nenozīmīgs salīdzinājumā ar Kolinu.

-     Kā tu jūties? Kolins vaicāja. Sāp? Stipri jācieš? Vājums?

-    Esmu izsalkusi, Džemma atbildēja.

Kolins viņai uzsmaidīja. To mēs varam labot. Viņš paskatījās uz Trisu. Kad varam doties projām?

-    Tiklīdz viņa būs apģērbusies.

Tā kā abi vīrieši turpināja stāvēt gultas galā un skatīties uz viņu, Džemma sacīja: Vai būtu iespējams dabūt mazliet privātuma? Lūdzu!

-    Protams, Triss atteica. Misis Freizere ir atsūtījusi dažas tavas drēbes. Tās ir skapī. Vari nesteigties.

Džemma vēroja, kā abi vīrieši iziet no palātas, un tad lēnām izkāpa no gultas.

Uzgaidāmajā telpā Kolins paraudzījās uz Tristanu. Vai esi pārliecināts, ka viņai nekas nopietns nekaiš? Nella sacīja kaut ko par smadzeņu audzēju.

Triss veltīja savai māsasmeitai īpašu skatienu. Viņa apspiesti ieķiķinājās. Džemma noteikti jūtas labi. Viņai nācās pārciest visai biedējošu notikumu, un tas kopā ar ievainojumu veicināja samaņas zudumu.

-     Un tad tēvocis Triss iedeva viņai narkotikas, Nella pavēstīja. Tā nu Džemma gulēja stundām ilgi.

Kolins pašūpoja galvu un paskatījās uz meiteni. Tu jau tagad esi īsta Oldridža. Kādā medicīnas skolā tu mācīsies?

-    Nevienā. Es būšu balerīna, Nella atbildēja un nokāpa no krēsla. Vai varu dabūt piecus dolārus? viņa vaicāja savam tēvocim.

-     Un kā būtu ar diviem? Tristans atjautāja un izņēma naudasmaku. Kurp tu grasies doties?

-    Tu taču zini, ka pēc manis atbrauks misters Langs. Nella paraudzījās uz Kolinu. Viņam ir kucēniņi, un es grasos vienu paņemt sev.

Pa logu viņi redzēja, ka pie ēkas administratīvās daļas piebraucis Brūstera Langa vecais kravas auto.

-    Ej! izrīkoja Triss. Citādi viņš sāks signalizēt.

Cieši piekļāvusi savu rotaļu lāci, meitene izskrēja pa durvīm.

-    Kad tas sākās? Kolins vaicāja.

-    Pēdējā reizē, kad Sāra un Maiks bija mājās. Nella pavadīja pēcpusdienu fermā kopā ar viņiem. Viņa un Langs iedraudzējās. Triss paraustīja plecus. Un ir vēl kaut kas, ko es nespēju saprast saistībā ar šo bērnu. Tas dīvainais lācis… Lai nu kā, vakar ieradās Sāra un Maiks. Viņi uzaicināja Nellu apskatīt kucēnus. Langs viņu aizvedīs.

Kolins tikpat kā neklausījās. Vai tu patiešām esi pārliecināts, ka ar Džemmu viss ir labi?

Triss pieskārās Kolina platajam plecam un ieskatījās viņam ads. Viss ir labi. Viņa ir loti veselīga. Izskatās, ka viņa trenējas.

-    Jā, tā ir. Viņa ir gudra, zinātkāra un atceras, ko viņai saka. Viņa ir sportiska, un ar viņu ir viegli būt kopā, un… Kolins aprāvās.

Ārsts bija nostājies aiz galda telpā, kur parasti strādāja viņa sekretāre. Šajā dienā viņas nebija, un Trisa birojs bija slēgts Ja Trisa brīvdienās Edilīnas iedzīvotājiem radās kādas veselības problēmas, viņiem nācās doties uz Viljamsburgu. Tieši tāpēc Kolina māsa Ariela plānoja strādāt kopā ar viņu, kad būs beigusi rezidentūru. Taču pēc Kolina aicinājuma Triss bija ieradies.

-     Izskatās, ka tev Džemma patīk, viņš sacīja, noliecis galvu.

-    Jā. Patiešām patīk.

-    Tad uzaicini viņu kaut kur, Triss ierosināja.

-    Mēs ar Džemmu tikko iepazināmies. Man vispirms jānokārto šādas tādas lietas.

-     Laikam jau tas nozīmē "Džīna". Žēl gan. Izskatās, ka tas paver man iespēju uzaicināt Džemmu izklaidēties.

-    Tu runā par randiņu?

-    Jā. Vakariņas un kino. O! Es zinu. Maiks un Sāra mani uzaicināja uz pikniku. Pavaicāšu, vai Džemma gribētu iet kopā ar mani. Varu saderēt, ka viņai Merlina ferma patiks. Viņas ar Sāru varēs runāt par arhitektūru līdz pat saullēktam.

Kolins cieši skatījās uz viņu. Džemma ir ievainota. Nemaz nezinu, vai viņa var tā…

-    Es esmu ārsts. Protams, ka viņa var turp doties.

-    Kurp doties? Džemma vaicāja, nostājusies durvīs.

Tristans paspēra soli uz priekšu. Pēc divām nedējām esmu uzaicināts uz pikniku. Gribēju pavaicāt, vai tu bUtu ar mieru turp doties kopā ar mani.

Džemma jutās iepriecināta par šo uzaicinājumu. Viņai bija nepieciešams iepazīties ar daudziem citiem Edilīnas iedzīvotājiem, ne tikai Freizeriem. Patiesībā viņa jau tagad pārāk daudz laika pavadīja kopā ar Kolinu.

Es labprāt tev pievienošos, viņa sacīja un uzsmaidīja Trisam.

Astotā nodaļa

Džemma un Kolins sēdēja džipā un brauca atpakaļ uz Freizeru mājām.

-     Klau, Kolins ierunājās.Man patiešām žēl, ka tu tiki ievainota. Man nevajadzēja tevi iesaistīt savu darba pienākumu veikšanā.

-     Tas bija viens no manas dzīves aizraujošākajiem mirkļiem, Džemma teica.

-      Tiešām? Vai arī tu gluži vienkārši centies izturēties jauki?

-     jā, tiešām. Mans laiks galvenokārt paiet kopā ar grāmatām un dažādiem papīriem, tāpēc iespēja palīdzēt bērnam bija lieliska.

-     Un tavi sportiskie studenti? Kolins jautāja. Džemma atkal bija paslēpusies zem savām platajām drānām, bet Kolins labi atcerējās viņas auguma skaistās aprises. Vai viņi tev palīdzēja; vai tu varēji izdarīt vairāk, nekā tikai nodarboties ar lasīšanu?

Džemma pasmaidīja par atmiņām. Viņi lielā mērā mainīja manu dzīvi. Viņa paraudzījās uz Kolinu, kurš pamāja ar galvu, iedrošinot runāt. Kad uzsāku šo darbu, zēni manu nodarbību laikā gluži vienkārši aizmiga, un tas mani patiešām sadusmoja. Es ļoti nopūlējos, lai padarītu mācības interesantākas, bet viņi tik un tā mani ignorēja. Kādu dienu es pieskāros pie pleca vienam aizmigušam futbolistam, un viņš… Džemma pašūpoja galvu. Viņš paķēra mani ap vidu, pacēla augšā un sāka skriet. Viņš sacīja, esot nosapņojis, ka es esmu futbola bumba.

Kolins nesmējās. Viņš varēja nodarīt tev pāri.

-   Ja mēs būtu tikai divi vien, tā varētu notikt. Pirmajā mēnesī viens no viņiem mēģināja ar mani flirtēt. Un es vairs nekad neplānoju nodarbības tikai ar vienu studentu. Tajā dienā, kad tas čalis mani satvēra, tur bija vēl četri citi studenti. Viņi mani izglāba, kamēr vēl nebija noticis nekas ļauns. Joprojām priecājos, ka tas puisis nebija nolēmis mani aizmest pāri laukumam.

Kolins šķita sadrūmis. Vai tu darīji kaut ko, lai šādas situācijas vairs neatkārtotos? Balss tonis un oficiāluma pieskaņa atgādināja, ka viņš ir likumsargs.

-    Jā. Protams. Patiesībā tas viss mani biedēja.

-    Pilnīgi pamatoti.

-    Tad es sacīju puišiem, ka man nāksies ziņot par šo incidentu. Viņi atteica, ka es noteikti protot mācīt, tomēr neesot spējīga pati mācīties. Tobrīd nesapratu, par ko viņi vispār runā.

-    Nogurums pēc treniņiem, Kolins klusi sacīja.

-    Tev taisnība. Viens no puišiem pateica, ka arī es nespētu palikt nomodā un vēl mācīties, ja darītu to, ko dara viņi.

Kolins iegrieza automašīnu piebraucamajā ceļā pie savu vecāku mājas, tomēr uzmanīgi turpināja klausīties Džemmas stāstā. Un ko tu darīji?

-    Šādam izaicinājumam es nespēju turēties pretī. Vēlējos pierādīt, ka viņiem nav taisnība. Džemma iesmējās. U11 es biju pārliecināta, ka man veiksies. Biju jauna, veselīga, uzturēju sevi formā, steidzīgā solī traucoties pa studentu pilsētiņu un līdzi nesot smagas grāmatu kaudzes. Turklāt nekad nebiju smēķējusi un reti lietoju alkoholu.

-    Un cik ilgi tu izturēji? Kolins smaidīja.

-    Trīs dienas. Viņi man lika veikt kardiovingrinājumus, cilāt svarus un izdarīt stiepšanās vingrinājumus. Pēc tam vajadzēja to visu atkārtot vēlreiz. Un… Viņiem bija taisnība. Es jutos pārāk nogurusi pat tam, lai domātu, kur nu vēl kaut ko mācītos. Nedēļas beigās es apsēdos kopā ar zēniem, un mums izvērtās ļoti nopietna saruna. Es pacietīgi izskaidroju, ka viņu darbs saistīts ar muskuļu spēku, bet manējais ar smadzenēm, un es nespēju turpināt viņu ārkārtīgi spraigo programmu.

-    Un kā tas iedarbojās? Kolins smaidīja.

Džemma sāka smieties. Viņi manī klausījās un neteica ne vārda, pēc tam aizgāja projām. Neredzēju viņus nākamās četras dienas. Viņi neieradās uz noteiktajām mācību stundām. Bet atgriezušies viņi izrādījās pilnīgi mainījušies. Vairs nebija nekādas jokošanās un, kas vēl ļaunāk, neviens pat nepūlējās neko iemācīties. Jutu, ka drīz mani pārņems panika. Zināju, ja viņi nenokārtos pārbaudījumus, es zaudēšu darbu, bet par to man maksāja divas reizes vairāk nekā visos iepriekšējos. Un tad kādu vakaru es piepeši sapratu! Faktiski es viņiem biju pateikusi, ka viņi ir muļķi, bet es esmu gudra un viņiem ir normāli justies pārāk nogurušiem, lai domātu, turpretī man, Džemmai Renfordai, vēstures zinātņu kandidātei, nepieciešama skaidra galva.

-    Tas ir labi, ka varēji saskatīt savu kļūdu.

-    Patiesībā viss šis notikums mani it kā sapurināja. Tā bija gluži kā atklāsme. Nemaz nav tik patīkami paraudzīties uz sevi bez rozā brillēm uz acīm. Nākamajā dienā es ierados sporta zālē jau sešos no rīta un… Viņa paraustīja plecus. Kopš tā laika nekad neesmu prasījusi no saviem zēniem vairāk, nekā spēju dot pretī.

-    Un kādas bija viņu atzīmes?

-    Tās uzkāpa tādos augstumos, ka man uzticēja vadīt vēl vienu atpalicēju grupu. Džemma pasmaidīja. Es sāku prasīt, lai katrs, kurš strādā ar mani, trenējas kopā ar puišiem. Un panākumi bija patiešām lieli. Universitātē oficiāli paziņoja, ka cilvēkam, kurš strādās par sportistu grupas pasniedzēju, noteikti jāiekļauj savā programmā fiziskie treniņi.

Viņi sēdēja automašīnā, Kolins bija izslēdzis dzinēju, un Džemma smagi izelpoja. Viņa vēl nevienam nebija stāstījusi par šo gadījumu. Viņa bija mēģinājusi, tomēr neviens nevēlējās klausīties. Kad pasniedzēji vai kolēģi pārējie studenti apsveica viņu par tik atjautīgas programmas izveidošanu, viņa vienmēr sacīja, ka tā bijusi puišu ideja. Diemžēl neviens neticēja. Kad viņa palika pie sava, pārējie atmeta ar roku. Kolēģi un pasniedzēji nevēlējās ticēt, ka sporta nodaļas studenti ir spējīgi domāt. Viņuprāt, futbolisti vairāk līdzinājās "Pērtiķu planētas" iemītniekiem.

Džemma pagriezās un palūkojās uz Kolinu. Viņa roku spēcīgie muskuļi labi izcēlās zem krekla plānā auduma. Viņš bija atlēts, kurš mācēja klausīties un saprata dzirdēto. Prāts un muskuļu spēks apvienots vienā cilvēkā. Džemmas sapņu vīrietis.

-     Man liekas, ka tu paveici lielisku darbu, viņš sacīja. Un tas, ka tu spēji paraudzīties uz sevi no malas, ir patiešām iespaidīgi. Ne jau daudziem cilvēkiem tas ir pa spēkam. Viņš atzinīgi pamāja ar galvu un uzsmaidīja viņai. No šā smaida Džemmas augumam pārskrēja silts vilnis.

-     Un ko tu vēlētos tagad? viņš vaicāja. Ja nerunājam par ēšanu.

Džemma pa automašīnas logu paskatījās uz Freizeru milzīgo māju. Tā bija visai neparasti veidota. Likās, ēka celta pa daļām dažādos laikos. Turklāt neviena daļa īsti nebija pieskaņota kādai citai. Viņa atkal pievērsās Kolinam. Ja es jau šodien pārceltos uz viesu namiņu, vai tava ģimene to uzskatītu par nepieļaujamu rupjību? Man patiešām gribētos sākt pētījumus. Vai atceries, ko es pirmajā dienā lasīju?

-    Protams, viņš atbildēja. Tu biji iekārtojusies uz grīdas kopā ar kaudzi dažādu krāsu pildspalvu.

-    Jūs ar Kērku abi esat vienādi! Kāpēc jums, vīriešiem, manas pildspalvas liekas tik intriģējošas?

-    Man liekas, ka viņu gluži vienkārši mocīja skaudība. Es gan esmu ieintriģēts. Pētniece ar mākslinieciskām nosliecēm. Kolins atvēra automašīnas durvis. Tu priecāsies, kad uzzināsi, ka es jau nojautu tavu atbildi. Šajā pēcpusdienā, kamēr tu Trisa iedoto zāļu iedarbībā gulēji, es piezvanīju dažiem cilvēkiem. Lenijs sūta tev mašīnu. Tas ir vienu gadu vecs Volvo ar ļoti mazu nobraukumu. Vai izklausās labi?

-     Ideāli.

-    Mamma un Šeimuss tavu ceļasomu jau nogādāja uz viesu namiņu. Reičela piepildīja ledusskapi.

-    Izklausās debešķīgi, Džemma sacīja. Viņa jau grasījās atvērt automašīnas durvis. Vai kādreiz esi dzirdējis par kaut ko, kas tika saukts par Vēlmju akmeni?

-    Neatceros gan. Vai par to tu todien lasīji? Kā tu sacīji… par mīlestību, traģēdiju un kaut ko tādu, kam cilvēki piedēvējuši mistiskas spējas?

-    Jā, Džemma atbildēja, priecīga, ka viņš atcerējies tās dienas sarunu. Tas vārds neiziet man no prāta. Tas ik pa laikam ieskanas man atmiņā.

-    Pāri visam citam? Ailai un Kērkam? Karsējmeitenes tēlošanai mana darba dēļ? Un arī pēc tam, kad Tristans bija meties tev virsū?

-    Diemžēl tas nepavisam neatgādināja mešanos virsū, Džemma attrauca, bet Kolins jau bija izkāpis no automašīnas. Džemma vēroja, kā viņš iet apkārt džipam. Patiesībā Džemma uz viesu namiņu vēlējās pārcelties tādēļ, lai būtu iespējami tālāk no Kolina. Nekad dzīvē viņai vēl nebija nācies sastapt vīrieti, kurš viņu tik ļoti valdzinātu.

Kolinā nebija nekā tāda, kas Džemmai nepatiktu. Patiesībā, ja viņa datorā ievadītu visas savas vēlmes, kādas saistījās ar sapņu vīrieti, dators noteikti varētu piedāvāt Kolinu Freizeru. Varbūt, ka Džemmu bija ietekmējuši daudzie gadi, kas pavadīti futbolistu sabiedrībā, taču viņai patiešām patika lieli vīrieši. Viņai vienmēr likās interesanti vīrieši, kuri darīja kaut ko reālu. Kolēģi, kuri vadīja savas dienas, lasot un debatējot par lietām, kuras notikušas gadsimtiem senā pagātnē, bija sākuši Džemmu garlaikot. Bet viņas studenti, un to šajos gados bija apmēram simts, tikai īsu laiku ļāva viņai gudri runāt, bet pēc tam metās pie fiziskām nodarbēm, un Džemma viņiem pievienojās. Tas bija īsts izaicinājums, kad nācās stāstīt par to, kas ir jambs, bet pašai ar sešdesmit unces smagiem boksa cimdiem rokā vajadzēja izvairīties no kustīga boksa maisa.

Galu galā darbs ar sportistiem un neizbēgamie fiziskie treniņi bija mainījuši viņas uzskatus par vīriešiem. Iestājusies koledžā, Džemma iztēlojās, ka reiz viņai būs akadēmiski izglītota ģimene. Viņa apprecēsies ar koledžas profesoru, un viņiem būs divi intelektuāli orientēti bērni. Viņai ar bērniem būs tādas attiecības, kādas tās reiz bija pašai ar tēvu. Viņi regulāri apmeklēs muzejus, un galvenā izklaide būs vēstures grāmatu lasīšana.

Bet patiesībā izrādījās, ka kopā ar sportiskajiem puišiem Džemma piedzīvoja daudz vairāk jautrības nekā visā iepriekšējā mūžā. Un, balstoties pieredzē, ko viņa ieguva, kad vairākus mēnešus satikās ar trenera palīgu, Džemma secināja, ka sekss ar atlētu ir krietni vien labāks nekā tas, ko var piedāvāt grāmatu tārps.

Un nu viņa redzēja, ka tieši Kolinā Freizerā ir apkopots viss, kas viņai patīk vīriešos. Viss vienā skaistā vienībā. Gudrs, izglītots, atjautīgs un ar atlētisku augumu. īsajā laikā, ko Džemma pavadīja kopā ar Kolinu, raudzīšanās uz viņa muskuļiem, kas izspiedās zem krekla, lika viņas ādai pārklāties ar sviedru lāsītēm.

Džemma atcerējās, kā šorīt bija kāpusi pa viņa augumu, stāvējusi uz viņa platajiem pleciem… Un vēlāk Kolins viņu turēja savās spēcīgajās rokās. Džemma nespēja atcerēties, ka vēl kādreiz būtu tik spēcīgi alkusi pēc kāda cilvēka.

Bet Kolins nebija pieejams. Viņš piederēja Džīnai Koldvelai.

Gribējās domāt, ka viņa, Džemma, spētu pacelties pāri tik zemiskai rīcībai kā divu cilvēku attiecību izjaukšana. Un tomēr viņa nezināja, kā rīkotos, ja Kolins reiz paraudzītos uz viņu citādi, nevis tikai drauga acīm.

-     Droši vien pataisītu sevi par muļķi, viņa nomurmināja.

-    Ko tu tur teici? Kolins vaicāja, nostājies Džemmai blakus.

-     Es tikai domāju par Tristanu un izteicu cerību, ka nepadarīšu sevi par muļķi mūsu randiņā. Viņš ir patiešām izskatīgs un turklāt vēl arī ārsts. Džemma cieši nopētīja Kolinu. Viņa īsti nezināja, ko cer ieraudzīt. Varbūt greizsirdības dzirksti? Tikai tādas nebija.

-     Viņš ir lielisks puisis, Kolins sacīja. Klau! Izdevīgā brīdī palūdz, lai viņš pastāsta par savu ģimeni. Viņi bijuši ārsti jau paaudzēm ilgi. Un pagātnē bijis pāris skandālu, kas tevi varētu interesēt.

-    Piemēram? Viņiem priekšā piebraucamā ceļa galā bija novietota melna automašīna, un Kolins ar rokas mājienu aicināja Džemmu tajā iekāpt. Kamēr sadzīs sāns, tev vajadzētu dzīvot mierīgāk, skaidrs?

-    Jā, šerif Freizer, viņa smaidot atteica.

-    Tā ir pareizā attieksme. Viņš pieturēja Džemmas roku, palīdzot viņai iekāpt nelielajā kravas automašīnā. Kad Kolins arī iekāpa kabīnē un apsēdās Džemmai blakus, viņas sāns cieši piekļāvās vīrieša augumam. Džemmas sirds satraukti notrīsēja. "Kas tad nu?" viņa pie sevis rājās. "Vai tev ir četrpadsmit?"

-    Ārlaulības bērni, Kolins sacīja.

Džemmai nebija ne jausmas, par ko viņš runā, un viņas seja to skaidri parādīja.

-     Tu vaicāji par skandāliem, kas saistīti ar Trisa ģimeni. Neko daudz es par viņiem nezinu, bet jau krietni sen Edilīnā atgriezās divas neprecētas Oldridžu meitenes gaidībās.

-    Māsas?

-    Nē. Ja pareizi atceros, abus šos gadījumus šķir apmēram piecdesmit gadu.

-   Vientuļās mātes ir daudzu dzimtu kopīga iezīme. Džemma apklusa. Vēstulē bija pieminēta kāda Vinija. Pieņemu, ka pilnā vārdā Vinifreda. Vai pazīsti kādu sievieti ar šādu vārdu?

-    Nē.

-    Un sievieti vārdā Temzina?

-     Nevienu tādu neatceros, Kolins teica. Tev vajadzētu aprunāties ar Ljūka sievu Džoslinu. Viņa nopietni nodarbojas ar Edilīnas iedzīvotāju ģenealoģiju.

-    Sieva tam Ljukam, kurš raksta grāmatas? Tam vīrietim, kuram pietika veselā saprāta, lai pamuktu malā no tava ceļa?

-    Atvaino, ka tā notika, Kolins teica. Steidzamos gadījumos…

-     Tu traucies turp, cik vien ātri iespējams, lai palīdzētu cilvēkiem, Džemma pabeidza teikumu viņa vietā.

-Jā, tā ir. Viņi bija piebraukuši pie viesu namiņa. Džemma paraudzījās uz to un nopūtās.

-    Izskatās pēc mājām?

-    Vairāk vai mazāk.

Kolins atslēdza durvis. Vieta ir mazliet nomaļa, tāpēc vēlos, lai tu vienmēr aizslēdz durvis. Labi?

-     Noteikti. Viņa iegāja dzīvojamā istabā. Pie virtuves bija novietots neliels apaļš galdiņš, kas uzklāts divām personām.

-     Laikam jau Reičela domājusi… Kolins aprāvās, nepabeidzis iesākto teikumu.

Džemma nevēlējās, lai Kolins dodas projām. Un arī viņš svārstījās, tātad, iespējams, nemaz negribēja aiziet. Vai esi izsalcis? Mēs varētu ieturēt maltīti, un es tevi izvaicātu par Vēlmju akmeni, kurš palīdz piepildīt vēlēšanās.

-     Akmens? Vēlēšanās? Kolins pārsteigti skatījās uz Džemmu. Tu vēl nebiji pieminējusi ne vēlēšanās, ne arī kaut kādu akmeni.

-    Laikam jau ne. Vai tu kaut ko zini par to?

-     Vispār domāju, ka zinu. Es varbūt arī zinu, par ko tu izlasīji, bet man vajadzēs kaut ko paņemt. Es tūlīt atgriezīšos un… Viņš paraudzījās uz galdu.

-    Es visu sagatavošu.

-    Lieliski. Ari man šodien nācās iztikt bez pusdienām.

-   Kā tu domā, vai Reičela būs sagādājusi pietiekami daudz ēdiena?

Kolins izskatījās nopietns. Man pietiks ar salātiem, viņš noteica un aizsteidzās.

Smaidīdama par šo joku, Džemma pa logu vēroja, kā viņš ar nelielo kravas automobili aizšaujas pāri īpašumam. Viņa nebija īsti pārliecināta, vai autoražotājs patiešām paredzējis šai automašīnai tik ātrus braucienus. Kad Kolina auto vairs nebija redzams, Džemma piegāja pie ledusskapja un vēra vaļā stikla traukus, kuros netrūka dažādu ēdienu, ko sagatavojusi Reičela. Un tie visi izskatījās patiešām garšīgi. Džemma steigšus lika traukus mikroviļņu krāsnī un pēc tam pārcēla ēdienu šķīvjos. Kad atgriezās Kolins, viss jau bija gatavs.

Viņš paraudzījās uz daudzajiem traukiem, kas bija izlikti uz virtuves darba virsmas, un pasmaidīja. Laikam jau Reičela zināja, ka Freizers neatteiksies palikt uz maltīti.

Kolins paņēma šķīvi un tad iedeva Džemmai vecu bloknotu ar spirāli. Uz apdriskātā vāka ar lielajiem burtiem bija uzrakstīts: "Kolina Freizera privātīpašums. Okšķeri saņems sodu! Tas attiecas uz tevi, Lenij!"

-    Vai es tagad redzēšu visus tavus noslēpumus?

Tobrīd Kolins aizrautīgi tiesāja pildītas olas un olīvas.

Pilnu muti viņš sacīja: Tie visi ir no laika, kad man bija trīspadsmit gadu. Viņš noslaucīja rokas salvetē un paņēma bloknotu no Džemmas. Mans vectēvs, tēta tēvs, mēdza mums stāstīt par mūsu senčiem. Domāju, ka daļa no visiem viņa stāstiem bija piemelota, taču es tos vienalga pierakstīju.

-    Kas ir piemelots? Džemma vaicāja, piepildīdama savu šķīvi.

-    Ja ticam manam vectēvam, sacīja Kolins, tieši mūsu ģimene, Freizeri, bija šīs pilsētas pamatlicēji. Nevis Makterni vai Hārkorti. Taču viņam ticēja tikai mana māsa Ariela. Mēs mēdzām māsu ķircināt par to un sacījām, ka viņa ļoti grib būt princese un tālab noticēs jebkam.

-    Izklausās, ka viņai bērnībā jautrības netrūka.

-     Par Arielu neraizējies. Viņa prata par sevi parūpēties. Lai nu kā, bet dažus vecātēva stāstus es mēdzu pierakstīt. Diemžēl biju izlēmis, ka labākais laiks rakstīšanai ir tieši mistera Vilsona vadītā ģeometrijas stunda. Un tā es joprojām nezinu, kā lietojams transportieris. Te nu tas ir. Akmens, kas piepilda karstākās vēlēšanās.

-    Karstākās vēlēšanās?

Kolins pasniedza Džemmai bloknotu, piepildīja savu šķīvi un apsēdās pie galda.

Džemma iekārtojās viņam pretī un skaļā balsī lasīja.

Vectēva Freizera septītais stāsts

Vēlmju akmens tika dāvāts Freizeram, kurš izglāba savu klanu. Viņš bija liela auguma spēcīgs vīrs un spēja aizvelt no ieejas klints bluķi, kas visus bija iesprostojis alā. Pateicībā par to Ragana viņam iedeva Vēlmju akmeni. Viņa sacīja, ka vēlēšanās noteikti piepildīsies, ja šā akmens tuvumā kāds Freizers kaut ko no sirds vēlēsies. Tas attiecas arī uz Freizeru sievietēm.

-    Kā tu domā, vai es varētu cerēt uz Pulicera balvu?

-    Puse manu futbolistu nespētu uzrakstīt tik labi. Džemma vēlreiz pārlasīja nelielo stāstiņu un prātoja, vai tāds varētu būt viņas disertācijas temats. Ģimenes mīts. Tā bija iespēja.

-    Izskatās, ka tu kaut ko cītīgi apsver.

Viņa pāri galdam paraudzījās uz Kolinu. Man bija apslēpts motīvs, kālab vēlējos šo darbu dabūt.

-    Ak tā? Kolins noteica un apzieda mājās ceptas maizes šķēli ar sviestu.

Džemma pastāstīja par nepieciešamību atrast oriģinālu tematu zinātniskajam darbam.

-     Nu, šeit atrast kaut ko pietiekami senu un tādu, par ko nebūtu vēl rakstīts, varētu būt diezgan vienkārši, viņš noteica. Džīna mēdz sacīt, ka Edilīnā ir tik savāda, it kā to būtu dibinājusi saujiņa marsiešu, kas apmetušies Amerikas Savienotajās Valstīs.

-    Pēc tā, ko esmu šeit redzējusi, man nākas viņai piekrist. Vai šeit tiek pastrādāti arī noziegumi? Džemma nogrieza gabaliņu auksta rostbifa.

-    Pagājušajā rudenī mums te bija tāds juceklis… Visi tie FIB aģenti, slepenais dienests, vēl arī daži detektīvi no Fortloderdeilas policijas departamenta.

-     Jā, pareizi, Džemma attrauca, joprojām skatīdamās bloknotā. Man ļoti gribas iepazīties ar to detektīvu. Maiks Šovs, ja?

-    Ņūlends. Man tā vien aizmirstas, ka tas ir Sāras jaunais uzvārds, Kolins sacīja. Vai vēlies vēl tēju?

-    Jā, paldies viņa atbildēja. Pastāsti, kas īsti notika!

-     Nē. Tas ir Maika un Sāras stāsts. Viņi paši tev to pavēstīs, kad tiksi pie viņiem. Kolins piecēlās. Man uz kādu laiciņu jāaizbrauc uz biroju. Vai gribēsi doties līdzi? Viņš apklusa. Laikam jau sāku pārāk pierast, ka esi man līdzās. Viņš paņēma savu šķīvi un ielika to izlietnē.

-    Es visu novākšu, Džemma sacīja. Tu brauc un parūpējies par cilvēku glābšanu. Ai! Es taču aizmirsu pavaicāt, vai te ir pieejams internets.

-    Mums te ir rūteris, un tu vari izmantot bezvadu internetu. Izskatās, ka tu nevari vien sagaidīt, kad tiksi no manis vaļā.

-    Meli… Džemma sacīja un aprāvās. Viņa nevēlējās, lai Kolins dodas projām, tomēr nedrīkstēja to sacīt. Jā, tā ir. Man ļoti gribas ātrāk iedziļināties bibliotēkas grāmatās. Rīt pārskatīšu pieliekamo. Garāža paliks pēdējā. Kas ir?

Kolins domīgi vēroja Džemmu. Un kā tu grasies cilāt tās kastes, ja tev uz brūces sānos uzliktas šuves?

-    Uzmanīgi.

-    Es nākšu tev palīgā. Mēs visu sašķirosim. Atliksim malā finanšu dokumentus un citus garlaicīgos papīrus.

Džemma jau gribēja iebilst, bet tad apklusa. Labi, viņa galu galā piekrita.

Mirkli viņi raudzījās viens otrā, un tad Kolins sacīja: Vai esi pārliecināta, ka nevēlies, lai palīdzu tev šeit visu sakopt?

-    Pilnīgi pārliecināta. Es pagatavošu sev kanniņu tējas un paraudzīšu, ko varu atrast par to Vēlmju akmeni. Kā tu domā, vai tas ir kaut kas līdzīgs Likteņa akmenim? Tik liels, lai uz tā varētu sēdēt?

-    Nezinu. Un kas tieši bija sacīts tajā dokumentā, ko tu lasīji?

-    Es tik precīzi neatceros. Kad lasīju, biju mazliet sanervozējusies par to, vai dabūšu darbu. Biju pārāk noraizējusies, lai koncentrētos. Es galvenokārt atceros cilvēku vārdus, piemēram, Vinija, Temzina, Evans un nabaga Džūlians. Viņa paraudzījās uz galdu un darba virsmu, kur bija izlikti ēdieni un tagad jau netīrie šķīvji. Tad viņa paskatījās uz Kolinu.

Likās, viņš saprata, par ko Džemma tikko domājusi. Sameklē to vēstuli, bet es te visu sakopšu, viņš sacīja.

-    Un tavs birojs?

-    Runa bija par dažiem dokumentiem. Roja jau droši vien ir visu izdarījusi. Viņai tas patīk. Tikai palaid viņu pie datora, un viņa jau ir laimīga. Dators un vēl liela pistole pie sāniem.

Džemma iesmējās. Man viņa jau patīk.

-    Es piezvanīšu dažiem cilvēkiem, novākšu te visu un tad iešu pie tevis uz bibliotēku, Kolins sacīja.

-    Vai esi pārliecināts, ka gribi to darīt?

-    Pilnīgi, viņš attrauca.

Izgājusi no istabas, Džemma atļāvās pasmaidīt. Tik plati, ka bija jābažījas, vai neieplīsīs sejas āda.

devītā nodaļa

Džemma atspiedās pret grāmatplauktu un paskatījās uz Kolinu. Bija saulaina pēcpusdiena, un viņi mielojās ar sviestmaizēm, ko Džemma bija pagatavojusi no ledusskapī atrodamajām ēdamlietām. Kolins ielēja abiem glāzēs ledus tēju.

Viņiem apkārt, gluži kā ūdens salai, bija izklātas vēstules, dienasgrāmatas, pierakstu grāmatas, darījumus apliecinoši papīri, juridiski dokumenti… itin viss, kas kādam šķitis svarīgs laikā, kad nolikts glabāšanai.

-    Tas ir smieklīgi, un tu to zini, vai ne? Džemma sacīja.

-    Kas tieši? Kolins vaicāja un nokoda gabaliņu sviestmaizes.

-     Šī dezorganizācija. Man nepieciešams sakārtot šos papīrus hronoloģiskā secībā.

-    Es domāju, ka tu gribēji… Kā tu sacīji? "Izpētīt ģimenes mītu." Viņš pasmaidīja. Vai arī tu centies atrast Vēlmju akmeni, lai varētu kaut ko vēlēties.

Džemma ar žestu norādīja un jauko bibliotēku. Šī ir mana karstākā vēlēšanās.

-     Tātad tu jutīsies apmierināta, arī mitinoties kāda cita viesu namiņā un šķirojot papīrus? Kolins gaidīja, taču Džemma klusēja un iedzēra krietnu malku ledus tējas. Nu taču! Pasaki, kādi ir tavi plāni!

-    Un tavējie?

-     Tu esi redzējusi, kāda ir mana dzīve, Kolins teica. Es vēlos uzzināt par tavējo. Ko tu grasies darīt pēc tam, kad būsi pabeigusi savu disertāciju?

-    Sameklēt darbu, protams.

-Kur?

-    Jebkur, kur mani pieņems.

Kolins sadrūma, un Džemma saprata iemeslu. Viņa apzināti nebija atbildējusi uz Kolina jautājumu. Nu labi, labi… Es vēlos visu to pašu, ko citas normālas sievietes. Mājas, ģimeni, lielisku darbu. Izglābt pasauli. Starp citu, kāda ir tava karstākā vēlēšanās? Tu esi Freizers, tad jau varbūt šis Vēlmju akmens parādīsies… ja vien tas nav pārdots izsolē. Tad tava vēlēšanās piepildīsies.

-    Es vēlos to, kas man jau ir. Esmu apmierināts. Kolins neskatījās Džemmai acīs.

Džemma atcerējās, ko Džīna bija sacījusi par Freizeru paradumu vienmēr kaut ko paturēt noslēpumā. Viņa nešaubījās, ka tādēļ Kolins izvairījies no atbildes. Taču viņam uz to bija visas tiesības, vai ne? Džemma viņam pēc būtības bija svešiniece, un tālab nebija pamata gaidīt, lai viņš uzreiz atklāj visus savus noslēpumus. Kad Džemma cēlās kājās, iesāpējās savainotais sāns, un viņa saviebās.

-    Vai viss ir labi?

-    Viss kārtībā, bet man gribētos ātrāk doties pie miera. Iepriekšējā dienā pēc maltītes viņi pāris stundu bija kopā strādājuši. Kolins bija piezvanījis Džoslinai, slavenā rakstnieka sievai, un viņa pa elektronisko pastu atsūtīja jau izveidotos Edilīnas dzimtu ģenealoģiskos kokus. Viņa arī paskaidroja, kas jāizdara, lai varētu failus atvērt. Kolinam nācās izmantot savu kredītkarti, lai lejupielādētu nepieciešamo programmatūru. Pēc trīsdesmit minūtēm Džemma un Kolins pētīja septiņu tā saukto Edilīnas dibinātāju ģimeņu dzimtas kokus.

Džemma vaicāja Kolinam, ko viņš zina par Edilīnas dibināšanu.

-     Neviens nezina, kā viss bija patiesībā, viņš atbildēja, taču runā, ka tur bijuši ar zeltu pilni kravas rati un daiļa jauna meitene, vārdā Edilīnā. Makterna vai Hārkorta, to mēs īsti nezinām. Un mēs nezinām, no kurienes ieradās citas ģimenes.

-    Vai tu domā, ka tie bija Edilīnas draugi? Vai viņi kopā ieradās no Skotijas?

-    Mēs varam droši sacīt, ka Freizeri ieradās no Skotijas. Tāpat arī Makdaueli un Makterni.

Džemma ieskatījās pašas izveidotajā vārdu sarakstā. Bet Oldridži un Konori? Un Velši? Kur viņi visi sastapās un kāpēc apmetās uz dzīvi tieši te?

-    To neviens skaidri nezina.

-    Es domāju, ka pamatjautājums ir par to, kāpēc viņi visi palika šeit, Džemma domīgi secināja.

-    Vai tu tagad centies noniecināt manu skaisto mazpilsētu?

-    Nē. Tomēr jāatzīst, ka amerikāņiem ir nosliece bieži pārcelties no vietas uz vietu. Un, jāsaka, man šī pilsēta ļoti patīk, vismaz tas, ko esmu paguvusi redzēt.

-    Tu esi redzējusi tikai niecīgu daļiņu, Kolins piebilda.

-    Nevaru vien sagaidīt to pikniku.

-     Pikniku? Kolins pārvaicāja. Ak jā. Tavs randiņš ar Tristanu. Būs labāk, ja brīdināšu tevi, ka…

-    Visas sievietes viņā iemīlas? Džemma jautāja. Nella man to jau pateica. Ja Džemma bija cerējusi pamanīt kādas greizsirdības pazīmes, viņai nācās vilties.

Rītu viņi pavadīja garāžā, Kolins cēla lejā no plauktiem kastes un rādīja to saturu Džemmai. Ja kastē bija tikai mājsaimniecības rēķini, viņš kasti ievietoja savas automašīnas kravas kastē. Kad tā bija pilna, viņš aizveda visu uz citu glabātavu un tur iztukšoja. Tad viņš atgriezās, un kravas kasti varēja piepildīt no jauna.

Visu laiku viņš uzmanīja, lai Džemma neceltu neko smagāku par vēstuļu sainīti.

Pusdienlaikā viņi atgriezās namiņā, lai paēstu.

Kolins sēdēja uz grīdas, un Džemma raudzījās uz viņu. Nevajag pavadīt visu dienu kopā ar mani. Esmu pārliecināta, ka arī tava ģimene vēlētos pabūt kādu laiku ar tevi.

-    Vispār jau palikt šeit pie tevis man ieteica mamma. Domāju, ka viņa raizējas par tavu ievainojumu.

-    Tas ir patiešām mīļi no viņas puses. Džemma pastiepa roku un paņēma Kolina šķīvi, tad kopā ar savējo aiznesa uz virtuvi. Viņa ielika traukus mazgājamā mašīnā un vairākas reizes dziļi ieelpoja. Daļēji viņa vēlējās, lai Kolins tagad dodas projām un ļauj viņai strādāt vienai pašai. Taču vairāk viņa gribēja, lai Kolins nekad neiet projām. Iepriekšējā vakarā un šajā rītā viņi bija apsprieduši dažādas ieceres. Patiesībā runāja Džemma, bet Kolins klausījās. Viņi pētīja lielāku un mazāku kastu saturu, izcilāja somās noglabātos papīrus un veica primāro apskati, runāja par Džemmas disertāciju. Viņš vēlējās uzzināt, kādas ir viņas intereses. Kāds vēsturiskais laikmets viņai šķiet visintriģējošākais. Vai ir kādas vēstures mīklas, ko Džemma gribētu atrisināt. Mīti, kurus viņa vēlētos gaisināt.

-    Vai tu zini, ka pirmais likums saistībā ar disertāciju ir tāds, ka to nelasīs neviens cits, izņemot tavus pasniedzējus un profesorus? Džemma vaicāja.

-   Ja tu atklāsi kaut ko, kas attiecas uz astoņpadsmito gadsimtu, Ljūks to izmantos kādā no savām grāmatām, un to izlasīs miljoniem cilvēku, Kolins sacīja.

-    Jn es tā izdarīšu… kā tev šķiet, vai viņš man uzrakstīs rekomendāciju, lai es varētu dabūt labāku darbu?

-    Noteikti, Kolins apstiprināja. Ljūkam ir daži paziņas Viljama un Mērijas koledžā. Kolins mirkli raudzījās uz Džemmu, un viņa saprata, ka viņš vēlas jautāt, vai šī skola būs piemērota.

Gandrīz šķita, ka viņš vēlas uzzināt, vai Džemma būtu gatava apmesties Edilīnā uz pastāvīgu dzīvi. Džemma juta, ka pietvīkst, un aizgriezās. Viņai patiešām ir nepieciešams atgūt paškontroli.

Beidzot viņa sacīja: Tai mācību iestādei ir izcila reputācija, un es būtu lepna, ja varētu būt ar to saistīta.

Kolins neteica neko, taču tas, kā viņš pasmaidīja, lika Džemmas sirdij iepukstēties spēcīgāk.

Pēc pusdienām viņi pastrādāja vēl mazliet. Džemmai ļoti patika sēdēt uz bibliotēkas grīdas, taču Kolins pierunāja viņu pārcelties uz dzīvojamo istabu. Viņš apsēdās uz dīvāna, Džemma atpūtas krēslā. Kādu laiku abi klusēdami lasīja.

Stundām ritot, Džemma pamanīja, ka nespēj koncentrēties. Viņa nemitīgi vēlējās skatīties uz Kolinu, uz viņa lielo augumu, kāju, kas pārlikta pār dīvāna malu un balstās uz grīdas. Ledusskapī bija atdzesēta vīna pudele, un viņa iedomājās, ka vajadzētu ierosināt to atvērt. Kas notiktu pēc tam… Nu ko, tas lai paliek likteņa ziņā.

Četros pēcpusdienā Kolins piecēlās un izstaipījās. Džemma juta, ka sirds sāk auļot.

-    Man jādodas uz sporta zāli, viņš sacīja. Šāda sēdēšana man liekas par ilgu. Es aicinātu tevi līdzi, taču ar ievainotu sānu tu nedrīksti riskēt.

Džemma nosprieda, ka viņai noteikti noderētu sešdesmit minūšu pavadīt uz skriešanas trenažiera, četrdesmit piecas minūtes ar boksa cimdiem rokās un pēc tam vēl arī ledaina duša.

-    Paklau, Kolins sacīja, es gribu, lai tu šovakar agrāk ej gulēt. Tev nepieciešams laiks, lai atlabtu. Vai apsoli?

-    Jā, viņa atbildēja.

-    Ja esmu tev vajadzīgs, piezvani. Tev ir mana mobilā telefona numurs. Maika numuru es pierakstīju un noliku uz galda bibliotēkā.

-    Detektīva Maika? Džemma pārvaicāja. Tā, kurš dzīvo Fortloderdeilā?

-     Pašlaik viņš ir mājās un noteikti zinās, kā rīkoties, ja kaut kas atgadīsies, Kolins sacīja. Starp citu, Maiks pilsētas centrā, telpās, kur kādreiz viņa sievai piederēja apģērbu veikals, ir iekārtojis pagaidu sporta zāli. Ļoti neformāla gaisotne, tikai īpaši ielūgtiem cilvēkiem, un pavisam maz sieviešu. Maiks sievietes aizbiedē.

-    Kā tad viņš to dara?

-     Domāju, ka ļaušu, lai Maiks pats tev to parāda. Kolins spēra soli uz durvju pusi, bet tad saminstinājās. Vai tu šeit viena pati jutīsies labi?

-     Ideāli.

-    Skaidrs, Kolins beidzot noteica, tad spēra soli viņai tuvāk, it kā būtu nodomājis apskaut vai atvadoties noskūpstīt uz vaiga.

Džemma zināja, ka to izturēt viņai būtu pārāk grūti. Viņa pakāpās atpakaļ, un mirkļa noskaņa bija zudusi.

Kad Kolins bija aizgājis, viņa nesaprata, vai justies atvieglotai vai pilnīgi sagrautai. "Viņš pieder kādai citai," Džemma sev atgādināja un nekavējoties atkal ķērās pie darba.

Tagad, kad Kolins nepieskatīja un neuzmanīja, lai viņa nepārpūlas, Džemma ķērās pie secīgas kārtošanas. Viņa sprieda, ka Freizeru dokumentu pastāvēšanas laikā ir gadījies kāds ļoti centīgs cilvēks, kurš daudz ko "sakopis". Pārmēru akurāti cilvēki Džemmai vienmēr likušies tracinoši. Likās, ka viņu vienīgais mērķis ir, "lai viss būtu kārtīgs", "nolikts vietā", "projām no acīm". Tas, ka rēķinos reiz ietīti virtuves piederumi, ka pētījumu materiāls sabāzts kurpēs, šķiet, nebija licies svarīgi. Lai tikai viss izskatītos labi!

Džemma lika kopā līdzīgas lietas vai atstāja, ja nebija laika kaut ko ielikt iederīgā vietā.

Diemžēl tas, kurš licis glabāšanā Freizeru dokumentus, tos kārtojis pēc lieluma. Mazie papīri, kas datēti ar tūkstoš seši simti divdesmito gadu, atradās vienā kastē ar tikpat maziem papīriem, kuri attiecās uz tūkstoš deviņi simti trīsdesmit ceturto. Tik nepiedodama secības neievērošana Džemmu pilnīgi tracināja.

Vispirms viņa bibliotēkā un pieliekamajā visu izņēma no plauktiem. Pāris reižu viņa manīja, ka šuves atgādina par savu eksistenci, jo viņa pastiepusies pārāk tālu. Džemma iemanījās piespiest elkoni cieši pie ribām, un nu bija vieglāk rosīties.

Kad plaukti abās telpās bija iztukšoti, viņa domās sadalīja platību pa dekādēm. Pēc tam izņēma dokumentus no kastes un novietoja datētos papīrus atbilstīgajā zonā. Kad viss būs sašķirots, viņa varēs dokumentus atkal ievietot īpašās arhīva materiālu glabāšanai paredzētās kastēs. Tās darinātas no materiāla, kas nesatur skābi, un tādējādi nekaitēs papīriem.

Džemma nemitējās šķirot un tukšot kastes līdz brīdim, kad vēders sāka draudīgi rūkt. Viņa aši paēda un domās pateicās Reičelai par ēdiena gatavošanu -, bet pēc tam atsāka darbu. Kad satumsa, viņa ieslēdza visas gaismas. Tukšās kastes viņa no mājas aiznesa uz garāžu, kur tagad bija atbrīvojusies vieta. Kolins jau bija aizvācis visu lieko.

Pie miera Džemma devās vienos naktī, bet piecēlās jau sešos no rīta un atkal nekavējoties sāka strādāt. Dienas saplūda kopā, viņa izskatīja visu un sakārtoja augstās kaudzēs plauktos viesu namiņā. Garāžā bija dažas kastes ar rēķinu grāmatām, kuras arī vajadzēja aiznest uz kādu citu glabāšanas vietu. Mājā viss nu šķita sakārtots.

Kad viss bija izņemts, Džemma internetā sazinājās ar Geilorda bibliotēkas palīglīdzekļu nodaļu un pasūtīja nepieciešamās kastes papīru glabāšanai. Viņa nespēja izlemt, vai doties uz lielo māju un traucēt misis Freizeri, vai arī gluži vienkārši aizsūtīt viņai elektroniskā pasta vēstuli. Uzvarēja elektroniskais pasts.

Misis Freizere atbildēja nekavējoties un paziņoja, ka atlīdzinās itin visus Džemmas tēriņus.

Atbilstīgajā lodziņā Džemma ierakstīja savas kredītkartes numuru un pie pasūtījuma nospieda ikonu "Sūtīt". Pēc tam viņa atslīga pret krēsla atzveltni un pārlūkoja telpu. Ja Kolins būtu te, viņa atvērtu vīna pudeli, un viņi to nosvinētu. Taču Kolina te nebija. Patiesībā viņa jau vairākas dienas nebija Kolinu redzējusi vai saņēmusi kādas vēstis no viņa.

Pēc stundas viņš piezvanīja. Savienojums bija slikts. Dažādi sprakšķi un citi trokšņi traucēja sarunai. Džemma varēja dzirdēt, ka vīrietis kliedz.

-     Džemma, Kolins skaļi sauca, runādams pilnā balsī. Piedod, ka tev nepiezvanīju! Šeit mobilie telefoni nedarbojas.

-    Kur tu esi? Džemmai jautājumu nācās atkārtot trīs reizes, lai viņš beidzot sadzirdētu.

-    Pie mežziņiem, viņš atkal visā skaļumā sacīja. Dzēšam ugunsgrēku. Visa ģimene esam te. Vai tev viss kārtībā?

"Ugunsgrēks?" Džemma nodomāja, un prātā uzplaiksnīja visdažādākās meža ugunsgrēku ainas. Vai tev nekas nekaiš? Varbūt varu palīdzēt?

-    Man viss ir labi. Paliec, kur esi. Man tagad jāiet. Viņiem nepieciešams telefons. Kad varēšu, atgriezīšos. Labi?

Jā, viņa atteica un dzirdēja klikšķi. Kolins bija nolicis klausuli. Kādu mirkli Džemma stāvēja kā sastingusi. Tad lūk, ko nozīmē raizēšanās par likumsargu.

Viņa piegāja pie televizora un to ieslēdza. Pagāja kāds brītiņš, līdz Džemma atrada vietējo ziņu kanālu. Un tad viņa ieraudzīja uguni, kas snaicījās ap lieliem kokiem un aurodama aprija visu, ko sastapa savā ceļā.

Stundu viņa nosēdēja pie televizora. Skatījās, kā sieviete pie galda izdala ēdienu un dzērienu ugunsdzēsējiem. Redzēja arī misis Freizeri un Reičelu. Taču Kolinu ne.

Ar piespiešanos viņa atgriezās pie darba, taču atstāja televizoru ieslēgtu, vienīgi pieklusināja skaņu. Ik reizi, kad atkal tika ziņots par ugunsgrēku, viņa ieklausījās. Tikai ar ļoti lielu piepūli viņai izdevās atkal savu prātu pievērst pētījumiem.

Džemma paraudzījās uz papīriem sev apkārt. Tie glabāja milzīgu informācijas daudzumu, un viņa prātoja, ar ko vajadzētu sākt. Loģiskāk šķita vispirms ķerties pie hronoloģiski vecākajiem dokumentiem un pēc tam turpināt ar jaunākiem. Taču Kolinam bija taisnība. Visvairāk Džemmu interesēja stāsts par Vēlmju akmeni. Viņa, pati to neapjauzdama, bija prātojusi par savu disertāciju. "Ģimenes mīta izcelšanās" bija viens no virsrakstiem, kādu viņa iedomājās. Vai, teiksim, "Mīts un realitāte kādā ģimenē". "Mīta didaktisms". Galvā iešāvās vismaz piecdesmit nosaukumu, bet tie visi saistījās ar Freizeru Vēlmju akmeni.

Atvērusi ledusskapi, Džemma ieraudzīja, ka lielākā daļa Reičelas pagatavotā ēdiena jau apēsta. Viņa saprata, ka būs jādodas uz pārtikas veikalu. Turklāt viņai gribējās paklausīties, kas vietējiem iedzīvotājiem zināms par ugunsgrēku.

Viņa ieskatījās savā rokaspulkstenī. Bija mazliet pāri četriem pēcpusdienā. Varbūt, ja viņa aizbrauktu uz pilsētu viņa vēl ne reizi nebija izmantojusi savu jauno automašīnu -, varētu iegriezties arī Kolina birojā un pavaicāt viņa vietniecei par ugunsgrēku. Atslēgas bija noliktas pie sētas puses durvīm, un Volvo novietots zem nojumes. Automašīna bija skaista. Tumši ziliem polsterētiem sēdekļiem. Džemmai bija nepieciešamas dažas minūtes, lai iepazītos ar visām pogām uz vadības paneļa. Tikai pēc tam viņa auto iedarbināja.

Ik reizi, kad Džemma bija devusies uz viesu namiņu, nācās braukt garām Freizeru lielajai mājai, bet tagad viņa pamanīja, ka aiz viesu namiņa stiepjas šaurs grantēts ceļš, un izvēlējās to. Freizeru nams atradās kreisajā pusē, bet Džemma pagriezās pa labi un galu galā izbrauca uz Makdauela avēnijas, kas aizveda viņu tieši uz Edilīnas centru.

Viņa novietoja automašīnu zem kokiem iepretī nelielam ar zāli noaugušam laukumam, izkāpa no auto, aizslēdza to un pēc tam stāvēja un skatījās apkārt. "Un tagad?" viņa nodomāja. Viņai nebija ne jausmas, kur atrodas Kolina birojs.

-    Sveika, Džemma! kāds viņai aiz muguras uzsauca.

Pagriezusies viņa ieraudzīja vienu no sievietēm, ar kuru

bija iepazinusies pārtikas veikalā. Ratiņos sēdēja mazā meitenīte, kuru Kolins toreiz auklēja. Džemma piegāja tuvāk. Kā klājas, Keitlina? viņa pavaicāja, un bērns laimīgi viņai uzsmaidīja. Džemma pūlējās atcerēties, kā sauca mazulītes māti.

-     Dzirdēju, ka tev sarunāts randiņš ar dakteri Trisu.

-     Tā varētu sacīt, Džemma piesardzīgi atbildēja. Viņa juta, ka Trisa uzaicinājums vairāk saistāms ar draudzības izpausmi, nevis romantiku. Taču to viņa noklusēja.

-       Visas neprecētās Edilīnas sievietes ir mēģinājušas panākt, lai viņš kādu uzaicina uz tikšanos. Kā tev izdevās viņu iekārdināt?

Džemma īsti nesaprata, ko atbildēt. Nemaz nezinu. Iespējams, ka viņa māsasmeita pierunāja, lai viņš mani uzaicina.

Sieviete pasmaidīja. Tam es varētu noticēt. Viņš dievina Nellu. Mazā Keitlina kļuva nemierīga. Tagad man jāiet, bet varbūt kādu dienu mēs varētu kopīgi ieturēt pusdienas.

Jā, noteikti, Džemma piekrita, un sieviete pamāja ardievas.

Smaidīdama Džemma šķērsoja ielu pie laukuma. Viņa stāvēja zem milzu ozola zariem un raudzījās apkārt.

Ielas otrā pusē viņa redzēja veikalus. Pēc fasādēm spriežot, visi bija no viena vēsturiskā perioda. Uzraksti uz izkārtnēm šķita tik tikko saskatāmi. Tur bija sīkpreču veikals un vairāki neticami jauki veikaliņi, kuros pārdod rotaļlietas, bērnu apģērbus, visdažādākās lietas, kas nepieciešamas laika pavadīšanai brīvā dabā, produktus ķermeņa kopšanai, juvelierveikals ar nosaukumu Kim's, kā arī senām kartēm un gravīrām pārpilns veikaliņš.

Uz stūra bija durvis un logs, uz kura ar tumši zaļiem burtiem rakstīts "Doktors Tristans Oldridžs". Šai ēkai blakus atradās augsts, no ķieģeļiem celts nams. Uz tā durvīm bija rakstīts "Šerifs". Džemma paraudzījās augšup un otrajā stāvā pamanīja mazus lodziņus. Viņa pasmaidīja, jo bija atcerējusies, kā Kolins aprakstīja savu tumšo, nejauki smirdošo dzīvokli.

Viņa pārgāja pāri ielai un devās uz šerifa biroju. Kad viņa atvēra durvis, nodzinkstēja vecmodīgs zvans. Tur bija novietoti divi milzīgi ozolkoka rakstāmgaldi. Apmēram tādi, kā var redzēt vecās melnbaltajās filmās, kurās tēlo Henrijs Fonda.

Pie telpas tālākās sienas bija skapis ar stikla durvīm, aiz kurām sarindotas šautenes. Izskatījās, ka tās to vien gaida, lai kāds tās izmantotu, ja viņam ienāktu prātā atbrīvot slikto puisi no cietuma.

-    Tu esi Džemma, no labās puses atskanēja balss.

Viņa pagriezās. Tur stāvēja gara auguma sieviete tikko pāri trīsdesmit, gludiem melniem matiem, kas savīti mezglā uz pakauša. Mugurā viņai bija brūns formastērps, kas lieliski piegulēja sportiskajam augumam. Ap slaido vidukli aplikta smaga ādas josta ar vairākiem nodalījumiem. Vienā no tiem vīdēja pistole.

-    O… Džemma sacīja, pārsteigta par to, ka sieviete viņu pazinusi. Vai Kolins… viņa aprāvās. YouTube.

-     Ņemot vērā, ka esi civiliste, tas likās visai iespaidīgs triks.

-    Tā bija Toma ideja. Un visu smagāko paveica Kolins. Es tikai satvēru zēnu.

Jaunā sieviete nopētīja Džemmu no galvas līdz kājām. Hmm… ja tu kādreiz gribētu trenēties kopā ar mani, tepat kvartāla galā ir Maika sporta zāle. Starp citu, mani sauc Rolanda. Roja.

-    Esmu par tevi dzirdējusi. Kolins sacīja, ka tu esot lieliska datorspeciāliste.

-     Tā jau viņš saka arī man. Tikai savādi, ka tad, ja man kaut kas neizdodas, viņš allaž zina, kā rīkoties. Patiesībā viņš domā, ka ar glaimiem varēs piedabūt mani darīt visu, ko prasīs cilvēks, kurš krēslā nespēj nosēdēt ilgāk par piecpadsmit minūtēm.

-    Vai tas izdodas?

-    Ideāli, Roja smaidot atbildēja. Mums abiem ir vārdos neizteikta vienošanās. Es ļauju, lai viņš uzkrauj man visu darbu ar dokumentiem, bet viņš man ļauj vest uz biroju manu dēlu, kad auklīte piepeši nevar ierasties.

Džemma ieintriģēta vaicāja: Tavs vīrs…

-    Esmu vientuļā māte. Viņš gribēja mani un ari savu agrāko draudzeni. Es nebiju ar mieru.

-    Varu iedomāties.

Sievietes uzsmaidīja viena otrai.

-     Ko tu esi dzirdējusi par ugunsgrēku? Džemma vaicāja.

-     Tur viss tiek kontrolēts. Freizeru ģimenei šodien vajadzētu būt atpakaļ. Vienīgi misters Freizers droši vien kādu brīdi vēl paliks tur. Ja sabojājas kāda mašīna, viņš to var salabot.

-    Oho! Džemma noteica un apzinājās, ka viņas sejas izteiksme atklāj pārāk daudz. Viņa ļoti ilgojās pēc Kolina.

-     Es gluži vienkārši raizējos, tas arī viss. Kolins sacīja, ka tur nedarbojas mobilie sakari.

Tagad bija Rojas kārta izskatīties izbrīnītai. Viņš tev piezvanīja no ugunsgrēka vietas?

-    Tikai vienu reizi. Es kādu brīdi vispār neko nevarēju sadzirdēt.

Rojas smaids kļuva platāks. Dzirdēju, ka tu iesi uz randiņu ar doktoru Trisu.

-    Tas jau būs tikai pikniks Džemma atteica, domās kavēdamās pie Kolina. Un cik liels ir tas ugunsgrēks?

-    Ir bijis arī ļaunāk, Roja atbildēja, vērodama Džemmu.

-    Kopš jūs abi iepazināties, Kolins par tevi vien runā.

-    Patiešām?

-    Jā. Roja domīgi skatījās uz Džemmu. Tu viņam patīc.

-    Mēs kļūstam par draugiem. Džemma visiem spēkiem pūlējās nenosarkt.

-    Pilsētā runā mazliet citādi.

Džemma neuzskatīja par nepieciešamu atbildēt uz šo piezīmi. Es nu labāk iešu. Gribēju tikai iepazīties.

-    Nāc jebkurā laikā. Un, ja gadās kādas problēmas, tu tikai piezvani mums.

-     Labi. Džemma jau bija satvērusi durvju rokturi, bet tad pagriezās atpakaļ. Kas notika ar Tāru un viņas puķu dobi? To kāds izbradājot.

-     Mēnessērdzība.

-Kas?

Roja smaidīja. Kolins atrisināja šo noslēpumu, bet tā jau parasti notiek. Viņam tas lieliski izdodas. Viņš lika, lai Tāra izvieto novērošanas kameras. Tajās tika uzfilmēts, ka Tāra pati staigā pa savām dobēm. Ar vīra kurpēm kājās, pilnīgi aizmigusi. Doktors Triss izrakstīja viņai tabletes labākam miegam un ieteica viņas vīram atrast darbu, kas ļautu vairāk būt mājās. Roja apklusa. Parasti es nevienam nemēdzu klāstīt par darba lietām, bet šis stāsts jau tāpat zināms visā pilsētā. Nabaga Tāra teic, ka viņai tā vien gribas no visiem noslēpties.

-     Viņu par to nevar vainot, Džemma saminstinājās.

-    Gribu tev kaut ko pavaicāt, bet īsti nezinu, kā labāk to izdarīt.

Šerifa palīdzes sejā smaidu nomainīja nopietnība. Ja kāds tevi apgrūtina…

-    Nē, nē. Runa nav par to. Kur ir kāds pārtikas veikals, kurā ir zemākas cenas nekā dabisko produktu veikalā?

Rojas skatiens kļuva gaišāks, un viņa atkal pasmaidīja.

-     Dodies vien turp. Būsi patīkami pārsteigta par to, cik galu galā vajadzēs samaksāt. Kolins to nav sacījis, bet, manuprāt, viņš tevi turp aizveda, lai Elijai parādītu, ka tagad tu piederi pie godājamajiem Freizeriem. Viņa tev piešķirs ģimenei paredzēto atlaidi.

-    Pat tad, ja esmu šeit tikai uz laiku?

-    Mums pietiek ar to, ka esi kopā ar Kolinu.

-    Man liekas, ši privilēģija jāatstāj Džīnai.

Roja atbildēja tikai pēc brīža. Viņai ir kurpes ar visskaistākajiem augstajiem papēžiem, kādus vien nācies redzēt, vai ne? Pirms diviem gadiem viņa uz mūsu pilsētiņas bruģētās ietves nolauza kurpei papēdi. Kopš tā laika neesmu viņu Edilīnā redzējusi.

Džemma tikai samirkšķināja acis, bet bija jūtams, ka abas sievietes ir sapratušas viena otru. Roja neatbalstīja Kolina un Džīnas attiecības. Džemma smaidīdama atvadījās un izgāja uz ielas.

Viņa nesteidzās atgriezties viesu namiņā, bet nolēma pastaigāt gar veikaliem, kas atradās ap laukumu. Visi izskatījās jauki un labi uzturēti. Kvartālu tālāk no nama, kurā atradās Kolina birojs, bija liela ēka ar aizslēgtām durvīm un aizvērtņiem pie logiem. Uzraksts no stikla durvīm bija noskrāpēts, bet Džemma varēja izlasīt, ka reiz tur bijis "Edilīnas modes preču veikals". Te droši vien atradās sporta zāle, par kuru Kolins viņai bija sacījis. Ja tik ļoti nesāpētu sāns, Džemma noteikti būtu pieklauvējusi, tomēr tagad to nedarīja.

Kad Džemma bija apstaigājusi apkārt kvartālam, tomēr neieejot nevienā veikalā, viņa iekāpa savā automašīnā un pa Makterna ceļu devās uz Elijas veikalu. Pāris cilvēku pamāja sveicienu, tomēr neviens viņu neapturēja. Tāpat kā iepriekšējā reizē, Elija stāvēja aiz letes.

-     Dzirdēju, ka iesi uz manas meitas rīkoto pikniku kopā ar Tristanu, Elija sacīja.

Džemma gribēja mainīt sarunas tematu. Vai tā ir taisnība, ka Maiks aizbiedē cilvēkus no sporta zāles?

Elija smaidīja. Ja cilvēki, zāles malās sasēdušies uz soliņiem, tikai pļāpā vien, tad viņš patiešām spēj nobiedēt. Nu, kā tad ir? Vai tu ej kopā ar Trisu?

-    Jā, Džemma atbildēja.

Rindā stāvēja vēl trīs sievietes. Viņas visas skatījās uz Džemmu, it kā vēlētos pavaicāt, kā viņai izdevies izmānīt no Trisa uzaicinājumu kopīgi doties uz pikniku.

-    Visiem nodod bučas no manis. Jo īpaši Trisam un Kolinam. Elijas acis viltīgi mirdzēja.

Kad tika pieminēts Kolina vārds, sievietēm no brīnumiem pavērās mutes. Izskatījās, ka Triss un Kolins ir divi iekārojamākie mērķi.

-    Te būs, sacīja Elija un pasniedza Džemmai baltu sainīti. Daudz šķēlēs sagrieztas tītara gaļas. Paņem brūnās sinepes. Kolinam tās garšo. Bet tu jau droši vien zini.

Džemma smaidot pagriezās, bet Elijas balss lika viņai atskatīties. Un Trisam garšo marinēti dārzeņi, Elija piemetināja. Vislabāk paņem četrus dažādus. Un nu… dāmas, kā varu jums palīdzēt?

Apspiezdama smieklus, Džemma devās pēc sinepēm un marinētajiem dārzeņiem.

desmitā nodaļa

Nākamajā rītā Kolins piezvanīja atkal. Savienojums nebija daudz labāks kā iepriekšējā reizē. Mamma un pārējie aizbrauca, viņš sacīja. Drīz viņi tevi apraudzīs.

-    Un tu pats? Džemma centās runāt tik skaļi, cik spēja. Kad tu atgriezīsies?

-    Nezinu. Varbūt dažas dienas. Palīdzēšu ar tīrīšanas darbiem. Vai ilgojies pēc manis?

-    Jā, viņa atbildēja.

Piepeši atskanēja kaut kas līdzīgs blīkšķim, un Kolins ierunājās tikai pēc minūtes. Man tagad jāiet, gribēju tikai tev pateikt, ka neviens nav cietis. Satiksimies, kad atgriezīšos.

Pēc sarunas Džemma vēl kādu brīdi turēja telefona klausuli rokā. Bija tik labi apzināties, ka Kolins viņai piezvanījis, lai arī ir tik ļoti aizņemts.

Līdz pēcpusdienai pētnieciskais darbs ritēja ļoti labi. Iedziļinoties materiālos, viņai nācās sev atgādināt, ka tiek veidota ģimenes vēsture. Viņai nebija jāievēro tik liela precizitāte kā parasti. Šis vairāk bija darbs priekam, lai ģimenei būtu patīkami. Vai, runājot konkrētāk, misis Freizerei.

Džemma bija izvēlējusies racionālu pieeju. Viņa nevēlējās rakņāties viduslaiku vēsturē, bet vairāk pētīt deviņpadsmito gadsimtu. Gribējās uzzināt vairāk par vēstuli, kuras fragmentu viņa bija izlasījusi. Kas bija Džūlians? Un kas ir "tā sieviete, kurai nerūpēja viņa nāve"? Kad Džemma bija izskatījusi Džoslinas veidotos ģenealoģijas dokumentus, viņas nosūtīja viena otrai vairākas elektroniskā pasta vēstules. Nevienu Džūlianu viņas nebija atradušas.

Toties bija divas Temzinas. Viena Oldridža, otra Freizere. Ja vēstulē pieminētais bijis Amerikas Pilsoņu karš, tad rakstītājai vajadzēja būt Temzinai Freizerei, jo Temzina Oldridža nomira pirms šī kara. Taču šie vārdi lika Džemmai domāt par sakarībām.

Džemma aizrakstīja Džoslinai un pavaicāja, ko viņa zina par Temzinām. Džosija atbildēja, ka var pateikt tikai datumus. Viņa nezināja, vai kaut viena no Temzinām bijusi precējusies un dzemdējusi bērnus. "Oldridžiem bija tendence radīt bērnus, kuru tēvs nedzīvo ģimenē," Džosija rakstīja. "Un par to mēs mēdzam ķircināt Trisu. Turklāt Oldridži un Freizeri bijuši draugi. Viņi precējās savā starpā jau kopš laika, kad apmetās šajā pilsētā."

"Liekas, ka šī draudzība nav mainījusies," Džemma uzrakstīja.

"Šajā pilsētā nemainās nekas," Džosija atbildēja. "Es savu meitu nosaucu par Edilīnu."

Viņas rakstīja viena otrai vēl vairākas elektroniskā pasta vēstules, un beigās Džosija paziņoja, ka arī piedalīsies piknikā kopā ar savu ģimeni. "Pat Roja slavēja tevi par to, kā tu izglābi to zēnu. Viņa domā, ka vairums sieviešu raksturīga upura pozīcija. Viņas tikai nogaida, kas notiks. Piknikā būs arī manas labākās draudzenes Sāra un Tesa. Abas ir gaidībās un mēdz sacensties, kura vairāk spēs apēst. Pagaidām uzvar Tesa."

Džemma smaidīja un uzrakstīja, ka nespēj vien sagaidīt, kad varēs ar viņām visām iepazīties. Pēc tam viņa atkal ķērās pie darba. Viesu namiņu apciemoja misis Freizere atbrauca ar nelielo kravas auto, kuram uz melnā pārsega bija uzzīmēts zelta kronis.

-    Tā mans dēls Lenijs izdomāja pajokot, misis Freizere sacīja, taču nešķita, ka viņai šāds joks liktos nepatīkams. Viņa aizrautīgi klausījās visā, ko stāstīja Džemma, jo īpaši par Vēlmju akmeni. Vai jābūt Freizeru asinsradiniekam? Vai jābūt dzimušam šajā ģimenē, lai šādi piepildītu vēlēšanās? viņa vaicāja.

-    To es nezinu, Džemma atbildēja, pārsteigta par kundzes aizrautību. Viņai jau gribējās teikt, ka stāsts par Vēlmju akmens maģiskajām īpašībām ir tikai ģimenes mīts, tomēr viņa neko nesacīja. Izskatījās, ka misis Freizerei ir kāda vēlēšanās un viņa karsti alkst, lai tā piepildītos. Džemma nespēja iedomāties, ko gan šī sieviete vēl varētu vēlēties, ja viņai jau bija itin viss.

-    Turpini strādāt, dārgā, misis Freizere sacīja un pasniedza viņai kredītkarti. Šī ir tā pati, ko Reičela lieto, pērkot visu saimniecībā nepieciešamo. Nopērc visu, kas tev vajadzīgs darbam.

-    Un ugunsgrēks? Džemma vaicāja, pirms misis Freizere devās projām.

-    Nebija tik briesmīgi, viņa paskaidroja. Daudz postījumu, taču neviens nav cietis. Nu jau kļūst labāk, viss tiek kontrolēts.

-    Kolins sacīja, ka viņš palīdz sakopšanas darbos.

Misis Freizere pasmaidīja. Mans dēls tev zvanīja?

-    Tikai pāris reižu, Džemma sacīja un jau vēlējās, kaut nebūtu to darījusi. Džīna bija Freizeru ģimenes mīlule.

-    Jauki, misis Freizere noteica un iekāpa savā kravas auto. Projām braucot, viņas sejā joprojām rotājās smaids.

Džemma netērēja laiku, lai mēģinātu saprast, ko īsti nozīmēja misis Freizeres mīklainais smaids. Viņa atkal ķērās pie darba.

Misters Freizers iegriezās pie Džemmas, lai iedotu viņai algas čeku. Kad Džemma vēlējās pastāstīt par izpētes rezultātiem, likās, ka viņš tik tikko pretojas miegam, bet uzreiz atdzīvojās, tiklīdz Džemma pateica tikai vienu vārdu: Morgans.

-     Henrijs Frederiks Stenlijs Morgans dibināja šo kompāniju tūkstoš deviņi simti devītajā gadā Molvērnlinkā Vusteršīras grāfistē. Pirms dažiem gadiem es no viņa dēla Pītera nopirku divus Morgan auto. Diemžēl Pīters jau ir miris. Tagad es gribu dabūt Aero Supersport.

Džemma iepleta acis. Tie taču maksā…

-     Kuš! misters Freizers sacīja. Ja pateiksi Alijai, tev nāksies sēsties tai mašīnai pie stūres.

-    Esat dzirdējis, cik ļoti man patika vadīt Kolina džipu?

-     Es dzirdēju tikai to, ka tu brauci ar viņu kopā un nespiedzi. Misters Freizers paraudzījās uz Džemmu, it kā vēlēdamies pateikt, ka viņa ir lieliski tikusi galā. Viņš jau kāpa savā mazajā melnajā kravas auto, kuram uz pārsega uzkrāsotas sarkanas svītras, bet tad pagriezās un piebilda: Ak jā. Lenijs esot redzējis ierakstu, kā tu kāpi Kolinam uz pleciem. Viņš teica, ka esot tevī iemīlējies.

-     Tas salauzīs Ailas sirdi, Džemma attrauca. Misters Freizers iesmējās un aizbrauca.

Divas reizes pie Džemmas atnāca Šeimuss. Kluss jaunietis, kurš runāja ļoti maz, taču viņai šķita, ka puisis ir ārkārtīgi vērīgs un pamana ļoti daudz. Kad Šeimuss pie Džemmas ieradās pirmo reizi, viņa mēģināja pastāstīt par to, ko jau paguvusi noskaidrot viņa dzimtas vēstures izpētē. Izskatījās, ka, līdzīgi tēvam, viņš par šo jautājumu neizrāda nekādu interesi.

Strādājot ar liela auguma sportiskiem jauniešiem, Džemma bija sapratusi, ka šie puiši allaž jūtas izsalkuši. Viņa uzaicināja Šeimusu apsēsties uz dīvāna, bet pati devās pagatavot viesim sviestmaizi. Viņam līdzi bija allaž neiztrūkstošā zīmēšanas mape; kamēr Džemma gatavoja milzīgu sviestmaizi ar gaļas šķēlēm un citām garšīgām lietām, ko vien varēja sameklēt savā ledusskapī, puisis šo to paguva uzskicēt. Džemmai nebija kartupeļu čipsu, un viņa nolēma izlīdzēties ar šķēlītēs sasmalcinātiem burkāniem. Viņa nolika uz galda šķīvi ar ēdienu un ceturtdaļpintes lieluma krūzi ar ledus tēju, bet pati atsāka pētīt dokumentus.

Pēc stundas viņa, sēdēdama uz grīdas papīru un grāmatu ielenkumā, paraudzījās uz Šeimusu. Tagad viņš bija iekārtojies uz krēsla un zīmēja. Džemma turpināja strādāt un nepievērsa viņam uzmanību. Apmēram pēc stundas viņš devās projām. Puisis neteica ne vārda, vien pamāja atvadu sveicienu.

Nākamajā dienā viņš ieradās atkal. Izdzirdējusi klauvējienu, Džemma atvēra durvis. Tieši tobrīd viņa lasīja dažādas vēstules un nevēlējās pārtraukt šo nodarbi. Likās, ka Šeimuss to saprot. Viņš ar rokas mājienu norādīja, lai Džemma apsēžas uz grīdas. Pēc tam viņš devās uz virtuvi un jau pēc dažām minūtēm nolika zemē viņai blakus paplāti ar sviestmaizi un tēju. Džemma viņam uzsmaidīja, viņš apsēdās krēslā un ķērās pie savas sviestmaizes. Nākamajā reizē, kad Džemma paraudzījās uz Šeimusu, viņš aizrautīgi zīmēja. Viņa nepamanīja, kad puisis devās projām.

Tajā vakarā ārpusē pie viesu namiņa durvīm uzradās divi sēžamspilveni, un Džemma bija pārliecināta, ka tos sagādājis Šeimuss. Ieradās Reičela, lai paņemtu tukšās bļodas. Viņa atnesa pārtikas papildinājumu. Vēl kaut ko no "pārpalikumiem", kā tas tika nodēvēts. Tiesa, bija redzams, ka ēdiens uz lielākās daļas šķīvju nav pat aizskarts, un Džemma saprata, ka tie gatavoti īpaši viņai.

-   Vēlmju akmens, hmm? Reičela bez jebkāda ievada pavaicāja.

-    Vai esi par to dzirdējusi?

-     Misis F taču vairs nerunā ne par ko citu. Viņa bažījas, ka Vēlmju akmens viņas vēlēšanos neizpildīs, tāpēc lika misteram F trīs reizes atkārtot: "Es gribu mazbērnus." Tagad gaidu to dienu, kad Lenijs paziņos, ka vienai no viņa meitenēm gaidāms bērns.

-     Ceru, ka tā nebūs Aila, Džemma noteica, un abas iesmējās.

Kad Reičela iekāpa savā apvidus automašīnā, kas bija nokrāsota zaļganos aizsargkrāsas toņos, Džemma sacīja: Nu jau vairākas dienas neesmu saņēmusi nekādas ziņas no Kolina. Nekas ļauns taču nav atgadījies tajā ugunsgrēka vietā, vai ne?

-    Mums arī nav nekādu ziņu, Reičela paskaidroja. Kolins vada helikopteru, tāpēc viņam tur ir ļoti daudz darba. Vai sailgojies pēc viņa?

-    Nu, vienkārši… Džemma aprāvās un pašūpoja galvu. Man tikai gribējās zināt, ka viņam nekas nekaiš.

-    Tev gan būs grūti izvēlēties. Kolins un doktors Triss…

-    Triss ir tikai draugs. Tas arī viss. Es viņu gandrīz nemaz nepazīstu. Arī Kolins ir draugs, un arī viņu es nemaz tik labi nepazīstu, bet… Kad Reičelas sejā parādījās smaids, Džemma nolēma, ka pareizāk būs paklusēt.

-    Draudzība ir varena lieta, vai ne? Reičela noteica, un tad automašīna aiztraucās lielās mājas virzienā.

Neviens Džemmai nepalīdzēja turēties tālāk no Kolina…

* * *

Nākamajā rītā Džemma pamodās jau pulksten četros un vairs nespēja aizmigt. Dažus pēdējos gadus viņa dienu bija pieradusi sākt ar enerģisku treniņu. Tagad šādu aktivitāšu trūkums darīja sievieti nemierīgu. Piecos viņa padevās, piecēlās, apģērbās un aizgāja uz virtuvi gatavot sev brokastis. Ārā joprojām valdīja tumsa. Piepeši viņa izdzirdēja klauvējienu pie stikla durvīm un ieraudzīja kādu cilvēku. Likās, ka viņam uz sejas ir maska. Džemma salēcās, taču jau pēc dažiem mirkļiem atskārta, ka tas ir Kolins. Viņa piegāja pie durvīm un tās atslēdza.

-    Priecājos, ka tu biji aizslēgusi durvis, viņš sacīja ienākdams.

Kolins izskatījās briesmīgi. "Maska" bija sodrēji un kvēpi, kas bija tik biezi pārklājuši viņa seju, ka āda vairs nebija saskatāma.

-    Nāc un apsēdies! Tu izskaties pārguris, Džemma teica.

-    Nē, es negribu nosmērēt tev visas mēbeles. Atvedu Periju un jau grasījos doties mājās, bet ieraudzīju gaismu tavā logā. Nolēmu pārliecināties, vai viss ir kārtībā. Kas tur tā smaržo?

-    Ak! Džemma iesaucās un aizsteidzās uz virtuvi. Tītara gaļas šķēles! Atgriezusies viņa pamanīja, ka Kolins izskatās izsalcis. Un kad tu pēdējo reizi ēdi?

-     Nezinu. Kaut kad vakar. Viņš ar plaukstu pieskārās durvīm. Man jātiek mājās un…

-    Es sagriezu papriku un sīpolus. Man ir arī olas un siers. Es gatavoju lielisku omleti. Esmu nopirkusi arī Elijas gatavoto septiņu graudu maizi. Tā gan ir dažas dienas stāvējusi, bet, ja uzziedīšu labi daudz sviesta, tu to nemaz nepamanīsi.

Džemma redzēja, ka Kolins padodas. Kad viņa ar rokas mājienu aicināja vīrieti uz virtuvi, viņš piegāja pie letes un apsēdās uz augstā krēsla. Džemma aši piepildīja glāzi ar apelsīnu sulu, un viņš to vienā malkā izdzēra. Ar sviestu dāsni apziestā maize tika notiesāta, kamēr Džemma gatavoja omleti no četrām olām. Piparus un sīpolus viņa jau bija sagriezusi iepriekš un apcepusi eļļā. Tagad kopā ar sieru viņa to visu uzlika uz omletes un nolika pilno šķīvi priekšā Kolinam.

Kamēr viss ēdiens nebija notiesāts, Kolins nebilda ne vārda.

-     Vai jūties labāk? Džemma vaicāja, kad viņš pacēla galvu.

-    Daudzkārt labāk, Kolins atbildēja un plati nožāvājās. Viņš mēģināja ar plaukstu aizklāt muti, bet tikai vēl vairāk notraipīja seju ar kvēpiem.

-    Un cik sen tu neesi gulējis?

-      Domāju, ka dienas trīs. Viņš lēnām cēlās kājās. Džemma, tu esi īsts dārgums. Liels paldies. Man jātiek mājās un jānomazgājas. Āda niez. Un man jāpaguļ.

Kad viņš, sperot soli, paklupa, Džemma satraucās, ka šādā stāvoklī viņam jāvada automašīna. Džemma uzlika roku Kolinam uz muguras un pastūma vīrieti uz savas guļamistabas pusi. Duša ir labajā pusē. Nesteidzies.

-     Drēbes… viņš teica.

-     Man ir viens liels svīteris, tajā varētu satilpt jūs abi ar Šeimusu kopā. Un man ir arī piemērotas treniņbikses. Droši! Kad būsi nomazgājies, aizvedīšu tevi uz mājām, un varēsi izgulēties.

Viņš šķībi uzsmaidīja Džemmai, un baltie zobi novizēja uz netīrumiem klātās melnās sejas fona. Desmit minūtes, viņš sacīja.

Džemma nolūkojās, kā Kolins iziet no istabas. Saklausījusi ūdeni šļakstāmies, viņa nespēja turēties pretī alkām, kas pāršalca augumu. Kails Kolins tikai dažu soļu attālumā… Viņa pagatavoja kulteni no divām olām, paēda brokastis un sakopa virtuvi. Izdzirdējusi, ka ūdens pārstājis līt, viņa atcerējās par apsolītajām drēbēm un atskārta, ka vispirms vajadzēja tās sameklēt un nolikt tā, lai viņš varētu paņemt. Kamēr Kolins slaucīsies, viņai būs iespēja ielavīties guļamistabā un drēbes paņemt.

Istabā viņa ieraudzīja, ka Kolins, dvieli ap vidu aptinis, uz vēdera guļ šķērsām viņas gultai. Viņš bija cieši aizmidzis.

Viņa paspēra dažus soļus tuvāk skapim, taču nespēja neskatīties uz gandrīz kailo vīrieša augumu.

Guļamistabā bija tumšs, tomēr blāvā gaisma, kas šeit iespīdēja no virtuves, ļāva saskatīt vīrieša spēcīgos muskuļus un lika viņa ādai ievizēties zeltainā mirdzumā. Kolina āda pēc dušas vēl bija mitra, un Džemmai ļoti gribējās tai pieskarties, lai sajustu viņa siltumu.

Uz mirkli viņa aizvēra acis un ieelpoja Kolina smaržu. Viņai bija sajūta, ka šī cilvēka vīrišķā būtība piepildījusi visu telpu. To varēja saost, sajust, pat izgaršot. Tā ieskāva Džemmu no visām pusēm.

Kad Džemma atvēra acis, izrādījās, ka Kolins uz viņu skatās. Acis puspievērtas, skatiens miegains, taču tikpat kaislīgs kā Džemmai.

Kolins pastiepa roku pretī Džemmai, lūgdams to saņemt.

Viņa nespēja turēties pretī un ar pirkstu galiem pieskārās Kolina delnai. Viņa sajuta, kā pašas plauksta iegulst vīrieša daudzkārt lielākajā delnā.

Viņš pagriezās uz muguras un pavilka Džemmu tuvāk. Viņas brīvā roka atspiedās pret Kolina kailajām krūtīm.

-    Es tevi gribēju jau kopš pirmā brīža, kad ieraudzīju, Kolins nočukstēja.

-    Ar mani bija tāpat, Džemma atzinās, un Kolins viņu apskāva. Kad abu lūpas saskārās, Džemma juta, ka šis skūpsts ir tieši tāds, kā viņa sapņojusi. Pārāk bieži viņa bija sevi pieķērusi lūkojamies uz Kolina lūpām un domājam par tām. Kad tās pieskārās Džemmas kaklam, viņa atlieca galvu. Viņai mugurā bija platās drānas, kādās viņa parasti strādāja. Paklausot Kolina lielajām rokām, tās ātri un viegli padevās. Viņa plaukstas pieskārās Džemmas ādai.

-   Skaista… viņš nomurmināja un ar lūpām meklēja viņas krūtis.

Jau pēc dažām sekundēm viņa gulēja kaila un atplestām rokām sagaidīja Kolinu. Kad viņš uzgūlās Džemmai, viņa novaidējās, izbaudīdama vīrieša svaru. Brīnišķo, smago vīrieša augumu. Viņa ar kājām cieši aptvēra Kolina vidukli, viņš paņēma Džemmu, un viņa sāka kustēties atdevīgā ritmā.

Pēc dažiem spēcīgiem, ātriem grūdieniem tika sasniegts kulminācijas brīdis.

-    Paldies, mazā, Kolins noteica un sabruka. Jau tūlīt viņa sajuta vīrieša kluso elpu uz sava kakla. Viņš bija aizmidzis.

Džemma mirkli gulēja rāmi. Viņa neapšaubāmi nejutās apmierināta, tomēr bija patīkami apzināties, ka Kolins ir blakus. Pēc brīža Džemma nodomāja, ka vajadzētu celties augšā, taču nebija viegli novelt Kolinu nost. Viņa pastūma vīrieša plecu, bet tikpat rezultatīvi būtu pūliņi viņas spēkiem izkustināt milzu laukakmeni.

-    Kolin, viņa klusi sacīja, bet viņš neatbildēja. Kolin! viņa atkārtoja jau skaļāk. Viņš joprojām nekustējās.

Džemma pūlējās izkļūt no Kolina auguma gūsta un, to darot, sajuta asas sāpes sānā. Lieliski, viņa nomurmināja. Saplīsa šuves…

Vīlusies viņa iebikstīja Kolinam ar elkoni pa ribām. Viņš kaut ko noņurdēja un novēlās no Džemmas, tomēr labā roka turēja viņu apskautu gluži kā rotaļu lācēnu. Viņš piekļāva Džemmu ciešāk.

-    Izbeidz, Džina, viņš sacīja. Ļauj man gulēt. Viņš pagrieza galvu uz otru pusi.

Viņa sastinga un tad skaidri un diezgan skaļi noteica: Es esmu Džemma.

-    O, Džemma, Kolins atsaucās. Gudrā un drosmīgā.

Ja viņa šos vārdus būtu uzklausījusi vēl tikai pirms

stundas, tad būtu jutusies iepriecināta. Bet tagad… Viņi abi kaili gulēja blakus, tikko aši izspēlējuši ātrā seksa mirkli, turklāt un tas bija vēl ļaunāk Kolins bija nosaucis viņu par Džīnu.

Tas prasīja zināmas pūles, tomēr Džemmai izdevās atbrīvoties no Kolina skavām un piecelties. Džemma stāvēja pie gultas un skatījās uz Kolinu. Viņa juta riebumu pati pret sevi, ka pakļāvusies kaislei un ļāvusi tai nomākt veselā saprāta balsi. Džemma zināja, ka ir vienīgā vientuļā sieviete no savu paziņu loka, kura ne reizi nav atļāvusies iesaistīties vienas nakts sakaros. Kāda viņas draudzene bija sacījusi, ka šādi sakari ir vienīgais pareizais risinājums. "Nekādu sarežģījumu. Jūs kopā aizejat, visu izdarāt, un tad tu dodies projām." Tā sludināja draudzene.

Taču Džemma nekad nebija piederējusi pie šādām sievietēm. Var jau būt tāpēc, ka viņa it kā dzīvoja vēsturisko notikumu pasaulē, tomēr viņa ticēja, ka sekss nozīmē kaut ko vairāk nekā tikai augumu fizisku saskari.

Nu viņa bija pārkāpusi pati savus noteikumus. Bija pieļāvusi, ka vienkārša, primitīva iekāre liek viņai aizmirsties.

Viņa pārtrauca par to domāt, jo aptvēra, kā gar sānu tek sīka silta straumīte. Gandrīz tumšajā istabā nekas nebija saskatāms, bet, pieskaroties ar plaukstu apsējam, viņa sajuta, ka tas kļuvis mitrs. Sasodīts! Brūce atvērusies.

Džemma iegāja vannas istabā un skaidri zināja tikai vienu nekavējoties jātiek projām no viesu namiņa. Viņa ātri saģērbās, daudz neskatīdamās, ko velk mugurā, paķēra somu un automašīnas atslēgas un izgāja ārā. Viņa iekāpa mašīnā, tomēr īsti nezināja, kurp doties. Likās tikai prātīgi aizbraukt pie ārsta, lai viņš apskata ievainojumu.

Kad Džemma nokļuva pie Trisa prakses durvīm, joprojām vēl bija ļoti agrs un ielās nemanīja ne dzīvas dvēseles. "Un ko tagad?" viņa nodomāja. "Vai man jāsēž mašīnā un jāgaida, kamēr pilsēta pamostas?"

Pēkšņi pie automašīnas loga kāds pieklaudzināja, un viņa klusi iekliedzās. Aiz stikla vīdēja Trisa glītā seja. Viņam rokā bija krūze ar karstu kafiju. Džemma atvēra automašīnas logu. ' Vai kaut kas atgadījies? Triss vaicāja.

-    Sāns asiņo.

-    Iesim iekšā, un es to apskatīšu. Viņš atvēra auto durvis. Džemma kāpa ārā un paklupa, Triss satvēra viņas roku. Jau pēc dažām minūtēm viņa sēdēja uz kušetes ārsta kabinetā, un krekls bija pacelts uz augšu. Ārsts bija noņēmis apsēju.

-    Viss ir labi, Triss sacīja. Mitrs tur ir, taču ne no asinīm. Brūce dzīst labi. Liekas, marle ir samirkusi. Vai tu šorīt mazgājies dušā vai vannā?

-     Es… Džemma ierunājās, bet tad saprata, ka gandrīz nespēj valdīt asaras.

-    Vai kaut kas noticis? Triss vaicāja. Džemma? Viņš pakāpās atpakaļ. Es zvanīšu Kolinam.

-    Nē! Džemma gandrīz kliedza.

Triss apstājās. Labi. Nezvanām Kolinam. Un kā būtu ar malku viskija?

Džemma pamanījās viņam veltīt kaut ko līdzīgu smaidam. Paldies, taču nē.

Ceļoties augšā no kušetes, ārsts viņai palīdzēja un pēc tam nelaida vaļā viņas roku. Triss pavadīja Džemmu līdz lielam krēslam un lika tur apsēsties. Tad viņš iepretī nolika vēl vienu krēslu un apsēdās pats. Un tagad pastāsti, kas lika tev tik ļoti sadusmoties uz mūsu slaveno šerifu.

-     Es… Džemma svārstījās, taču Trisa skaistajā sejā vīdēja kaut kas tik nopietns, ka viņa izlēma uzticēties. Jau pēc dažām minūtēm viņa Trisam bija visu izstāstījusi. Par dienām, ko pavadījusi kopā ar Kolinu, un to, cik ļoti viņai Kolins patīk. Viņš man parādīja māju, ko nopircis, kamēr neviens cits par to vēl neko nezināja. Aizbraucis dzēst ugunsgrēku, viņš man no turienes piezvanīja. Jau sāku domāt, ka mums veidojas nopietnākas attiecības, bet tad viņš mani nosauca par Džīnu. Un visi par viņiem runā kā par pāri, kurš teju, teju apprecēsies, taču Kolins viņu nekad pat nepiemin… Ja nu vienīgi tajā reizē, kad sacīja, ka viņa palīdzēs izvēlēties mēbeles jaunajai mājai. Džemma aizklāja seju ar plaukstām. Es nezinu, kas īsti notiek. Un nu vēl šisl

Viņa pastāstīja Trisam arī par ātro seksu ar Kolinu.

Džemma pavisam apjuka, jo Triss pasmaidīja. Labi! viņš noteica.

-     Labi?! Džemma juta, kā viņu pārņem dusmas. Tu nesaproti! Misis Freizere vienu no pretendentiem uz darba vietu patrieca par seksu ar Leniju. Ja viņa uzzinās, ko esmu izdarījusi, padzīs arī mani. Un es tikko esmu sākusi strādāt, turklāt…

-    Es pazīstu Aliju Freizeri visu savu mūžu, arī Leniju, ja reiz par to runājam. Kolins sacīja, ka viņa māte tevi pieņēmusi, jo tev ir interese par pētījumiem. Turklāt, ja katru reizi, kad kāds pārguļ ar Leniju, tas būtu ietekmējis viņas lēmumus, tad jau puse štata iedzīvotāju būtu kaut kur patriekti. Doktors Triss izņēma no kabatas mobilo telefonu. Piezvanīšu Reičelai, lai aizved Kolinu no tavas mājas, bet pēc tam mēs abi varētu doties brokastīs.

-    Esmu jau paēdusi.

-     Tad tu varēsi apēst kaut ko nekaunīgi cukurotu. Vai, vēl labāk, kaut ko tādu, kur daudz šokolādes.

Pat doma par ko tādu lika Džemmai sajusties labāk. Tu esi laba draudzene, viņa pateica un pati izbijās no saviem vārdiem. Es negribēju…

Triss kā atvairoties pacēla roku. Ir jau labi. Mana pēdējā draudzene nosauca mani par slēptu homoseksuāli, jo nevēlējos viņu precēt.

-    Lai saglabātu savu cieņu.

-    Un ne nieka nedomātu par manējo, viņš atteica un tad sacīja pa telefonu: Reičela? Ceru, ka neuzmodināju, bet mums ar Džemmu nepieciešama tava palīdzība. Pēc tam viņš izgāja uzgaidāmajā telpā, lai turpinātu sarunu.

Pēc divdesmit minūtēm Džemma sēdēja Elijas veikalā pie galdiņa pretī Tristanam. Veikals vēl nebija atvērts, tāpēc Triss bija ievedis Džemmu pa dienesta ieeju. Apkārt rosījās darbinieki, kas papildināja preču krājumus. Elija bija pārāk aizņemta un pie viņiem nepienāca, taču, kā varēja noprast, Trisa atrašanās šeit tik agri no rīta bija pierasta lieta. Viņš zināja, kur dabūjams viss nepieciešamais.

Džemmai priekšā uz šķīvja bija kūka ar šokolādes pildījumu un šokolādes glazūru pāri. Un vēl arī liela krūze ar dzērienu, ko varētu nosaukt gandrīz par tīru šokolādi. Pēc četriem lieliem kumosiem un diviem malkiem viņa jutās jau krietni labāk. Tu esi lielisks ārsts, viņa nomurmināja ar pilnu muti.

-    Par šokolādi un sievietēm es iemācījos savā pirmajā studiju gadā medicīnas augstskolā. Šī metode nekad nepieviļ.

Triss ēda olu burito. Džemma nojauta, ka to Elija pagatavojusi īpaši viņam. Džemma nespēja nepamanīt, ka ikviena sieviete, kura šeit strādā, ejot garām, centās pagadīties viņa redzeslokā. Ari Džemma tika nopētīta un analizēta, lai secinātu: kas gan viņā ir tik īpašs, ka Triss uzaicinājis uz tikšanos? Man nešķiet, ka tikai šokolādei jāpateicas par taviem panākumiem pie sievietēm.

-     Saki, Džemma, kādu izsargāšanās metodi tu lietoji? Triss izklaidīgi ieskatījās savā šķīvī.

Viņa pārstāja košļāt, tad pēc brīža turpināja, norija kumosu un teica: Es… hmm… Man beigušās tabletes.

-    Un tu neesi nopirkusi jaunas, Triss secināja.

Džemma atsāka ēst. Viss notika pārāk ātri, lai par kaut

ko tādu domātu.

-    Tu runā gluži kā pusaudze, Triss aizrādīja.

-    Būs jau labi, Džemma teica. Kopā ar saviem puikām esmu pētījusi šo jautājumu un zinu pareizās mēneša dienas. Runa nav par to.

-    Skaidrs, atteica Triss, tad brīdi klusēja. Pastāsti man par savu darbu!

-    Galvenokārt esmu mēģinājusi papildināt Džosijas veiktos ģenealoģijas pētījumus. Viņa ir draudzene… Džemma aprāvās. Es aizmirstu, kur atrodos. Tu taču noteikti pazīsti Džoslinu.

-    Palīdzēju viņas dvīņiem ienākt šajā pasaulē.

-    Tad jau tu par viņu zini daudzkārt vairāk, nekā es jebkad vēlēšos uzzināt, Džemma sacīja, un Triss iesmējās. Neesmu vēl neko daudz paveikusi, būtu gribējies izdarīt vairāk.

-    Vai Freizeri tevi tracina?

Džemmai likās, ka nevajadzētu par viņu un Kolinu pateikt vairāk, nekā jau pasacīts. Viņi mani diezgan bieži apciemo.

-    Kaili vai ar drēbēm mugurā? Triss ķircinājās.

-     Vēl ir pāragri par to smieties, Džemma aizrādīja, tomēr pasmaidīja.

-    Vai vēlies vēl šokolādi?

-    Nē, ar šo bija gana. Būs labāk, ja atgriezīšos un ķeršos pie darba. Protams, ja vien Reičelai bija laiks aizvest Kolinu.

-    Noteikti, Triss bilda, bet turpināja sēdēt, galvu noliecis, un neizrādīja ne mazāko vēlēšanos kaut kur doties.

Džemma paraudzījās uz viņu. Vai tu man vēlies kaut ko pastāstīt? Vai varbūt vaicāt?

-    Vēlmju akmens, Triss atbildēja. Vai esi par to uzzinājusi kaut ko vairāk?

-    Nē, lai gan mēģināju. Vai Kolins tev ir kaut ko stāstījis par to?

-    Jā, Triss paskatījās uz Džemmu. Neiebilsti, ja tev atklāšu kādu stāstu?

-     Ar vislielāko prieku paklausīšos par kaut ko, kas liks aizmirst manas nedienas.

-    Tajā dienā, kad Kolins devās dzēst uzgunsgrēku, mēs kopīgi brokastojām. Viņš man pastāstīja par Vēlmju akmeni. Mēs par to pasmējāmies. Tajā vakarā pastāstīju savai māsai un viņas meitiņai. Es vēlējos viņas uzjautrināt, taču Nella noticēja katram vārdam un gauži noskuma. Viņa sacīja, ka arī daļēji ir Freizere un no visas sirds vēlas, lai tētis atgriežas mājās un viņi visi paliek dzīvot Edilīnā. Viņa lika man un Edijai piecelties un trīs reizes atkārtot viņas vēlēšanos. Viņasprāt, tas vajadzīgs, lai viņa varētu būt pārliecināta, ka Vēlmju akmens ir mūs dzirdējis.

Triss apklusa, un Džemma gaidīja. Likās, viņam ir sakāms vēl kaut kas.

-    Pagājušajā naktī Edijai piezvanīja un pavēstīja, ka viņas vīrs Irākā sašauts un…

-Ak!

-    Nē, viss ir kārtībā. Viņam nekas nopietns nekaiš, tātad varēs izveseļoties. Viņš aizvests uz hospitāli Maiami. Mani vecāki dzīvo Sarasotā un nekavējoties aizbrauca pie viņa. Džeiks atlabs, taču ievainojums ir gana smags, lai pēc tam atvaļinātos no armijas. Jau apmēram pēc mēneša viņš atgriezīsies mājās pavisam.

-    Tas taču ir brīnišķīgi! Džemma sacīja.

-    Un vēl kaut kas. Pirms pieteikšanās armijā Džeiks bija augstas klases mehāniķis, viņam bija darbs Detroitā. Cilvēks, kam piederēja autoserviss, sacīja, ka gaidīs Džeiku atgriežamies un viņam tur vienmēr būs darbs. Triss paraudzījās uz Džemmu. Tajā rītā, kad Nella izteica savu vēlēšanos, autoserviss, kur Džeiks varēja strādāt, uzsprāga. Tas notika naktī, cietušo nebija, taču nu Džeikam vairs nav darba, kur atgriezties.

Džemma paliecās uz priekšu un paraudzījās uz viņu. Un vēl?

-    Tajā pašā dienā, kad uzzinājām par sprādzienu, mums pateica, ka mistera Freizera galvenais mehāniķis, kurš strādā servisa centrā Edilīnas nomalē, paziņojis par pārcelšanos uz Kaliforniju, tuvāk sievas radiem. Misters Freizers man piezvanīja un sacīja, ka Džeiks, ja vien vēlas, var šo darbu dabūt. Tas notika pirms dažām dienām. Un pagājušajā naktī atskanēja tas zvans par Džeika ievainojumu. Tā vien izskatās, ka nepilnas nedēļas laikā piepildījusies Nellas vēlēšanās. Tas viss notika pēc tam, kad viņa šo vēlēšanos bija izteikusi.

-    Tu taču zini, ka tā ir tikai sagadīšanās, vai ne? Džemma sacīja.

-     Esmu par to pārliecināts, taču šodien… Triss paraudzījās uz Džemmu.

-    Tu domā, ka es…

Triss pamāja ar galvu. Jā. Reičela man pastāstīja…

Džemma spēji ievilka gaisu. Ka misis Freizere izteica vēlēšanos pēc mazbērniem.

-    Tieši tā.

-    Bet… vai tad tiem nevajadzētu būt no Džīnas? Džemma smagi norija siekalas.

-    Kolins man neteica, kā viņiem abiem sokas, bet… ja nu viņi nepaliek kopā? Trisa balsī ieskanējās dusmas. Vai tad viņa šaudīsies turpu šurpu no Ričmondas?

-    Es pilsētā redzēju juristu biroju. Varbūt viņa varētu…

-    Iekļauties MOV? Makdauelu, Oldridžu un Velšu uzņēmumā? Mans brālēns tur ir partneris. Varu droši sacīt, ka viņi nepieņems nevienu no ārpuses.

-      Bet viņa taču būs Kolina sieva! Tātad piederīgā, Džemma iebilda, lai gan šie vārdi sprūda viņai kaklā.

-    Tas nenotiks, Triss strikti sacīja.

Paņēmusi pēdējās šokolādes drusciņas no sava šķīvja, Džemma ielika tās mutē. Cik sen tev Džīna nepatīk?

-     Kopš reizes, kad viņa kādā ballītē noglāstīja man gurnu.

-    Vai tu par to stāstīji Kolinam?

-    Mēģināju, taču viņš neklausījās.

Džemma pārdomāja visu, ko Tristans viņai bija pastāstījis. Paklau, esmu pārliecināta, ka viss, kas saistās ar to Vēlmju akmeni, ir tikai ģimenes mīts. Ja tā būtu taisnība, Freizeriem visus šos gadsimtus būtu garantēta visu vēlmju piepildīšanās. Tā tomēr neizskatās. Vai arī es kļūdos?

Triss pasmaidīja. Nē. Ja būtu noticis pēc misis Freizeres prāta, viņas meita nekad neiestātos medicīnas augstskolā. Tad Ariela paliktu Edilīnā, apprecētos un dzemdētu vismaz sešus bērnus. Un, ja notiktu pēc mistera Freizera prāta, visi viņa bērni būtu vai traki uz automašīnām un gribētu pārņemt ģimenes biznesu.

-     Patiešām ir labi, ka nav nekā tāda, kas garantētu visu vēlmju piepildīšanos, vai ne? Džemma noteica. Vēlēšanās nonāktu pretrunā cita ar citu. Viens vēlētos kaut ko savu, bet kāds cits pilnīgi pretējo.

-    Nemaz jau nerunājot par to, ka cilvēki dusmās vēlētu cits citam slimības, Triss papildināja.

Džemma paraudzījās uz viņu. Un tu? viņa vaicāja. Ja reiz Nella ir dajēji Freizere, tad jau arī tu tāds esi. Ja tev būtu jāpasaka vēlēšanās, kāda tā būtu?

-     Es… Triss ērtāk iekārtojās krēslā. Šķita, ka viņš negrasās sacīt vēl kaut ko.

-     Es izstāstīju tev, cik muļķīgi rīkojos ar Kolinu. Tu arī vari man izstāstīt savus noslēpumus.

-    Jā, bet es esmu ārsts. Esmu pieradis glabāt citu cilvēku noslēpumus.

-    Un es esmu vēsturniece. Esmu pieradusi pie divsimt gadu seniem noslēpumiem.

Viņš pasmaidīja. Labi. Es meklēju viņu.

-    Kuru?

-     To, par kuru sarakstītas dziesmas un romāni. Māsa dēvē mani par lielu romantiķi, bet es esmu pārliecināts, ka īsto pazīšu, tiklīdz ieraudzīšu. Triss ievilka elpu. Un es gribu, lai viņai patīku nevis izskata vai profesijas, bet daudz nopietnāku iemeslu pēc. Viņš mirkli skatījās savā šķīvī, pēc tam atkal pavērās uz Džemmu. Var jau būt, ka Vēlmju akmens darbojas manai māsai, taču man ne.

-    Tas, protams, nav iespējams, bet es iedomājos, ka interesanti būtu uzzināt, kas pēc visiem šiem gadiem atkal aktivējis Vēlmju akmens darbību.

-    Tu. Varbūt tu ar šo dokumentu palīdzību kaut ko atvēri. Varbūt Vēlmju akmens ir tur, tikai tu neesi to ieraudzījusi.

-    Neiespējami, Džemma paziņoja. Esmu izskatījusi pilnīgi visas kastes. Tajās bija tikai papīri un vēl dažas lietiņas, kas kādam bijušas emocionāli svarīgas.

-    Piemēram?

-     Lentes, medaljoni, kuros noglabātas matu cirtas. Viktorijas laikmetam pierastas sentimentālas piemiņlietas. Tā kā Triss tikai raudzījās uz Džemmu, viņa turpināja: Es patiešām neticu maģijai. Un biju domājusi, ka arī tu, kā jau zinātnei piederīgs cilvēks, tāpat.

-     Parasti tā patiešām ir. Taču kopš brīža, kad Nella iesāka šo mazo drāmu un izteica vēlēšanos, viss sagriezās kājām gaisā. Pagājušajā naktī tā arī netiku gultā, un šodien es vedīšu Nellu un Ediju uz lidostu. Viņš ar plaukstu pārvilka pāri sejai. Atbraucu uz savu kabinetu šorīt agrāk, lai pirms došanās projām izrakstītu pacientiem dažas receptes. Manā prātā rosījās domas par Džeika atgriešanos, bet tad ieradies tu un pavēstīji par Kolinu. Un… Viņš sarauca pieri. Man liekas, vajadzētu pagulēt.

-    Piekrītu, Džemma sacīja. Viņa pamanīja, ka veikalā jau staigā klienti, tātad darba laiks jau sācies. Ja tu esi tāds pats kā Kolins, tad labāk dodies projām no šejienes, citādi ļaudis sāks tev vaicāt par savām kaitēm.

Abi piecēlās, novāca tukšos plastmasas traukus un iemeta atkritumu urnā.

Triss uzlika roku Džemmai uz pleca. Paldies, Džemma. Tev bija nepieciešams ar mani parunāt, bet galu galā vairāk runāju es pats.

-    Man tas sagādāja prieku. Es ilgojos pēc saviem draugiem augstskolā. Džemma paberzēja roku. Un jo īpaši man pietrūkst treniņu kopā ar puišiem.

-    Ak jā. Tieši treniņi tev palīdzēja tikt pie tāda auguma, par kuru tagad internetā sajūsminās.

-    Ne gluži, viņa sacīja un iesmējās.

-    Piknikā tu iepazīsies ar Maiku. Viņš ir ļoti sportisks. Tad nu jūs abi varēsiet… darīt visu to, ko jau nu cilvēki sporta zālē dara.

-    Un tu jau droši vien piedzimi ar šiem spēcīgajiem muskuļiem un pat nezini, kā izskatās svaru stienis ar četrdesmit piecu mārciņu smagiem atsvariem. Viņi devās veikala dziļumā.

-    Reizēm es iegriežos sporta zālē un mazliet patrenējos, Triss sacīja, kad abi bija piegājuši pie sagādes automašīnām paredzētās rampas. Sāku saprast, kāpēc Kolins tevi uzskata par valdzinošu.

-    Un tāpēc viņš mani nosauca par Džīnu?

Triss nesmējās. Kā tu rīkosies, kad nākamreiz Kolinu sastapsi?

-     It kā nekas nebūtu noticis. Sīkums vien. Un tā jau arī bija…

-    Man liekas, tas būs grūtāk, nekā tu iedomājies, Triss sacīja. Paklau, ja parādās jel kādas pazīmes, ka tev ir… nu, tu jau pati saproti. Uzreiz man paziņo. Labi?

-    Raudāšu uz tava sliekšņa. Viņi bija nonākuši pie Trisa automašīnas. Šodien sākšu ļoti nopietni pētīt to Vēlmju akmens lietu.

-    Arī par šiem rezultātiem man noteikti pasaki, Triss piekodināja un iekāpa automašīnā.

-    Līdz pēdējam sīkumam, Džemma noteica un izņēma no somas savu BlackBerri/. Pasaki man savu elektroniskā pasta adresi, un es tev izstāstīšu pilnīgi visu, ko būšu uzzinājusi.

Triss pasmaidīja, nosauca adresi un izrakstīja arī recepti

kontraceptīvā līdzekļa iegādei.

* * *

Nākamās nedēļas laikā Džemmai bija grūti koncentrēties darbam. Viņa apmēram stundu lasīja, šo to pierakstīja, pēc tam centās sasaistīt jauniegūto informāciju ar jau zināmo. Bet, kad stunda tuvojās beigām, viņa sāka skatīties nezināmās tālēs un domāja par Kolinu. Viņa pārcilāja atmiņā katru kopā pavadītā laika sekundi, katru pārmīto vārdu un jo īpaši steidzīgo pamīlēšanos gultā. Viņa loģiski pamatoja, kālab Kolins bija nosaucis Džīnas vārdu. Džemma bija pavaicājusi Reičelai un noskaidrojusi, ka Kolins ar Džīnu bija pāris kopš koledžas beigšanas. Protams, ka viņš varēja kļūdīties, ja reiz abi bijuši kopā tik ilgu laiku. Turklāt tajā rītā Kolins bija ļoti pārguris.

Jau no pirmās dienas viņa domāja, kā cēli pateiks Kolinam, ka nekas nav noticis un ari vairs neatkārtosies. Viņa precīzi, līdz pēdējam sīkumam izplānoja savu runu.

Tikai Kolins neieradās, un Džemma neko nevarēja viņam pateikt. Viņš ari nepiezvanīja un neatsūtīja īsziņu. "Vai viņš jūtas vainīgs?" Džemma domāja. "Vai mokās pārdomās, cenzdamies izlemt, kā man pateikt, ka nožēlo izdarīto? Vai viņš gatavojas šai sarunai tikpat rūpīgi kā es?"

Katru dienu Džemma izdomāja jaunu notikumu scenāriju. Viņš atzinies Džīnai, ka bijis neuzticīgs. Vai viņi paliks kopā? Vai izšķirsies?

Džemma nepārtraukti raizējās par savu darbu, jo zināja, ka to viņai var atņemt. Zaudēt ideālu darbu… Un kā dēļ? īsa kaisles mirkļa dēļ ar vīrieti, kuram ir pastāvīgas attiecības ar citu? Tas taču nav tā vērts!

Taču, no otras puses, ja Kolins pārtrauc attiecības ar Džīnu…

Kad Triss ieradās Džemmai pakaļ, lai vestu uz pikniku, viņa bija izdzīvojusi jau tik daudz dažādu emociju gammu, ka pat īsti vairs nezināja, kā reaģēs, kad atkal satiks Kolinu. Viņa cerēja, ka Kolina tur nebūs un nenāksies ar viņu tikties.

Vienpadsmitā nodaļa

Vienpadsmitos Triss atbrauca pakaļ Džemmai. Un viņa vispirms pavaicāja, vai ari Kolins būs piknikā. Viņa cerēja, ka ne. Tomēr gadījumam, ja viņš tur parādītos, bija sagatavojusi runu, kurā paskaidros, kālab piekritusi ar viņu pārgulēt.

-    Nedomāju vis, Tristans sacīja, taču, ja viņš tur būs, tad, visdrīzāk, kopā ar Džīnu. Stūrējot automašīnu, viņš uzmeta skatienu Džemmai. Vai vīriešiem jāgatavojas, ka sāksies meiteņu cīkstiņš?

-    Ceri vien! Kā klājas tavam svainim?

-    Labāk, Triss smaidot sacīja. Mans tētis ir pensionēts ārsts un sacīja, ka Džeika ievainojums dzīst, kā pieklājas. Atveseļošanās noris veiksmīgi, un viņam prognozē pilnīgu atlabšanu.

-    Un Nella?

-    Viņa ir laimīgākais bērns pasaulē. Edija sacīja, ka pagājušajā naktī meitene bija vai ar varu jārauj nost no Džeika. Un kā tev? Vai misis F vēlēšanās darbojas? Viņš paraudzījās uz Džemmas plakano vēderu.

-     Varu saderēt, ka tu joprojām tici Lieldienu zaķa eksistencei. Vai Merlina ferma ir tik lieliska, kā tiek apgalvots mājaslapā?

-    Varēsi spriest pati. Bet parunā ar Sāru. Viņa par fermas vēsturi zina visu.

-    Ar cik cilvēkiem es šodien varēšu iepazīties?

-    Ar kādu duci un varbūt arī ar misteru Langu. Viņš ir kaut kas īpašs.

-    Izklausās interesanti, Džemma atteica. Man gribētos uzzināt par laiku, kad tur bija FIB aģenti.

-    Viņi bija pārplūdinājuši mūsu pilsētiņu. Un vēl arī slepenā dienesta cilvēki. Pavaicā Maikam. Viņš tev izstāstīs visu par to. Vai, ja tā labi padomā, drīzāk jau neteiks tev neko. Viņš ir cilvēks, kuram patīk paturēt visu noslēpumā. Pavaicā Sārai.

Triss iestūrēja automašīnu piebraucamajā ceļā, un viņiem priekšā parādījās ļoti veca māja. Tikai daudzu gadu gaitā mājas sienas un jumts varēja ieliekties šādā īpašā leņķī. Parasti, lai iekļūtu šādās ēkās, Džemmai bija nācies maksāt par ieejas biļeti.

-    Ooooo! viņa noteica, plati iepletusi acis.

-    Jūs ar Sāru kļūsiet par labākajām draudzenēm, Triss sacīja un novietoja automašīnu iepretī mājai, tad īsi uzspieda signāltaurei.

Atvērās parādes durvis, un pa tām iznāca piemīlīga jauna sieviete. Tris, ja pamodināsi manus bērnus, tev būs pamatīgas nepatikšanas, viņa sacīja.

-    Pielej mazliet viskija viņu piena maisījumam, un viņi atkal saldi iemigs, Triss attrauca. Pēc tam viņš piegāja pie savas automašīnas bagāžnieka un to atvēra.

-    Es par taviem izteikumiem pastāstīšu La Leche League māmiņu atbalsta grupai, tad paraudzīsimies, vai tev vēl nāks smiekli, sieviete noteica un pievērsās Džemmai. Mani sauc Džosija, un man liekas, ka esmu atradusi Džūlianu.

-    Tas taču ir lieliski! Džemma priecājās. Vai paņēmi līdzi kādu informācijas nesēju?

-    Tur bija tikai daži teikumi, un tie ir man galvā. Viņas sāka soļot mājas virzienā.

-    Hei! Triss uzsauca. Man te ir daudz nesamā. Būs vajadzīga palīdzība!

-   Pēc tās taurēšanas un padomiem par viskiju neviena sieviete tev nepalīdzēs. Varbūt pateikšu, lai Ljūks iznāk ārā, Džosija atbildēja un atvēra durvis.

Nākamā stunda Džemmai pagāja kā nesaprotamā miglā tīta. Viņa iepazinās ar cilvēkiem, par kuriem bija dzirdējusi jau tikko pēc ierašanās Edilīnā. Bija diezgan grūti jau dzirdētos vārdus sasaistīt ar tagad iepazītajām sejām.

Tesa izrādījās neiedomājami skaista jauna sieviete ar ļoti lielu grūtnieces vēderu. Viņa bija precējusies ar gara auguma pievilcīgu advokātu, vārdā Remzijs Makdauels.

Sāras piemīlīgais skaistums lika Džemmai atcerēties par Rafaela Madonnu. Visiem kājās bija džinsi, bet Sāra uzvilkusi baltu mežģīņu blūzīti un gaiši zila lina svārkus. Arī viņa bija gaidībās.

Kad Triss, apkrāvies ar ledus maisiņiem, apstājās gaitenī, Džemma pieliecās viņam pie auss un nočukstēja: Izskatās, ka šiem cilvēkiem nekāda maģija bērnu gādāšanai nav nepieciešama.

-    Viņi jau nav Freizeri, viņš atteica.

Džemma pacēla galvu un pamanīja, ka Tesa raugās uz viņu. Šī sieviete šķita mazliet biedējoša.

-    Man likās, ka tu interesējies par Kolinu, Tesa diezgan izaicinošā tonī sacīja.

Džemma iztaisnoja plecus. Kolins ir manas darba devējas dēls un izrādīja man Edilīnu. Tas arī viss.

-    Tesa, iejaucās Sāra, izturies jauki! Džemma, vai tu gribētu apskatīt pārējo mājas daļu?

-    Ar vislielāko prieku, viņa pateicīgi piekrita un pagrieza Tesai muguru. Tiklīdz abas bija pagājušas pietiekami tālu, lai saruna vairs nebūtu dzirdama, Džemma vaicāja: Vai patiešām pilsētā uzskata, ka es interesējos par Kolinu? Lūdzu, saki, ka tā nav!

-    Manuprāt, viņi cer, ka tev Kolins nav vienaldzīgs. Viņš ir mūsu draugs un aizstāvis, bet personiskajā dzīvē pavisam vientuļš. Džīnas gandrīz nekad nav tuvumā; kad pirms dažiem gadiem viņi izšķīrās, mēs visi bijām priecīgi.

-    Bet tagad viņi atkal ir kopā?

-    Jā, varbūt. īsti neesmu pārliecināta, kādas ir viņu attiecības, Sāra atbildēja. Lai kas arī notiek, viņi nav apprecējušies, un nav bijis arī saderināšanās gredzena. Šī ir virtuve. Mēs to pilnībā pārbūvējām.

Virtuves Džemmai nešķita interesantas. Ne jaunas, ne arī citādas. Viņa raizējās par vietējām tenkām un nevēlējās būt šo baumu objekts. Es necenšos iegūt neviena puiša labvēlību, viņa skaidroja. Esmu šeit ieradusies strādāt. Tas arī viss.

Sāra pieveda viņu pie kāpnēm, un abas devās augšup. Domāju, ka man tevi jābrīdina. Tu esi radījusi pilsētā viļņošanos. Tevi ir redzējuši kopā ar diviem mūsu vecpuišiem Trisu un Kolinu. Šī ir mana un Maika guļamistaba.

Džemma paraudzījās uz lielo gultu ar baldahīnu. Tā neapšaubāmi bija antīka. Gluži tāpat kā viss pārējais šajā istabā. Baldahīns gultai bija no tāda paša zili sārta auduma, kādu Džemma redzēja Mauntvernonā. Martas Vašingtones stils?

-    Atveidoju tik labi, cik spēju, Sāra smaidīdama atbildēja. Pa šo logu var redzēt dārzu mājas priekšā.

Džemma paraudzījās ārā. Tur pletās apmēram akrs taisnstūros un kvadrātos sadalīta zemes gabala. Katru sīkāko daļu ieskāva dzīvžogs. Ikvienā ierāmētajā lauciņā auga puķes, bieži ar košumkrūmu vai īpaši izkoptu kociņu centrā.

Divus lauciņus pildīja sarkanas tulpes, vēl kādā citā plauka dzeltenās. Tālumā Džemma saskatīja augļu dārzu. Tur koki bija vienos ziedos.

-    Pasakaini. Un… tik precīzi, viņa sacīja, veltīdama dārzam savu īpašo komplimentu. Tas bija precīzs astoņpadsmitā gadsimta dārza atveidojums.

-     Paldies, Sāra no sirds pateicās. Tu droši vien nezini, bet visu ziemu te strādāja ekskavatori un vismaz piecdesmit strādnieku. Mēs te iestādījām vairāk nekā simt augļu kociņu un sešus simtus krūmiņu. Svētkos nespēju ne saskaitīt spuldzītes.

-     Neļauj viņai sākt, citādi uzskaitīs vēl katra auga latīnisko nosaukumu, atskanēja zema, piesmakusi balss no durvju puses.

Džemma pagriezās un ieraudzīja vīrieti, kurš jau pirmajā mirklī likās viņai pazīstams. Viņš kustējās tāpat kā sportisti, kuriem viņa palīdzēja gatavoties eksāmeniem. No viņa strāvoja pašpārliecība, viņš zināja, ka fiziski spēs tikt galā ar visu, kas varētu atgadīties.

-    Sveicināti! Džemma sacīja un pasmaidīja. Tu droši vien esi Maiks. Viņa pastiepa plaukstu, lai sarokotos.

Viņš to nepaspieda un pašāva uz priekšu dūri, it kā gribētu iesist viņai pa galvu.

-    Maik! Sāra izsaucās.

Treniņi gadu garumā lika Džemmai nekavējoties reaģēt. Viņa veikli izvairījās no Maika dūres, pagriezās iesānis pret vīrieti un sargājot pacēla rokas pie sejas.

Maiks atkārtoja viltus sitienu ar kreiso roku, Džemma atkal izvairījās un ar labo roku mērķēja viņam pa ribām. Protams, viņš sitienu nobloķēja, par ko viņa nepavisam nebrīnījās.

Viņš smaidīja un stiepa roku sveicienam. Priecājos iepazīties, Džemma!

-    Ari man ir patiess prieks.

Sāra novaidējās viņiem aiz muguras. Redzu, ka jūs abi kļūsiet par draugiem.

No kabatas Maiks izņēma atslēgu. Tā bija uzvērta uz riņķīša, un uz tās bija attēlots sārts flamingo. Tā bija Sāras ideja, viņš teica. Manas sporta zāles atslēga. Esi laipni aicināta jebkurā laikā.

-   Paldies, Džemma pateicās. Es savainoju sānu un kopš ierašanās šeit nevarēju trenēties.

-    Un kā dzīst brūce?

-    Joprojām sarkana, taču dzīst labi.

-    Varbūt tu varētu mazliet paboksēties?

-     Protams, Džemma attrauca. Viņa zināja, ka īsti sportisti nemēdz žēloties. Ja viņa sāktu gausties, kāds nenovēršami sacītu: "Vai gribēsi arī sieru pie vīna?"

-    Mēs visi redzējām, kā tu stāvēji Kolinam uz pleciem un noķēri to zēnu. Maika acīs mirdzēja smieklu uguntiņas. Pagājušajā gadā pilsētas svētkos es izdarīju apmēram tāpat. Tikai viņš bija ieķēries man potītēs un lēkāja pa riņķi.

-    Gluži kā dresēts lācis, Džemma noteica.

-     Pilnīgi pareizi! Nāc, nokāpsim lejasstāvā, sameklēsim tev kaut ko padzerties. Vai tu lieto kādas pārtikas piedevas?

-    Zivju eļļu, Bio-E, Adren-All. Parastās lietas.

-    Maikl, Sāra sacīja, vai man jau vajadzētu kļūt greizsirdīgai uz jums?

Džemma pakāpās tālāk no Maika. Atvaino, es…

-    Jā, pilnīgi noteikti, Maiks paziņoja. Mani varēsi atgūt tikai tad, ja katru rītu ar mani kopā iesi uz sporta zāli.

Sāra izgāja pa vidu abiem un devās ārā no istabas. Šādā gadījumā ceru, ka jūs lieliski pavadīsiet laiku. Savu dēlu varēsi apciemot katru otro nedēļas nogali. To pateikusi, viņa aizsoļoja lejup pa kāpnēm.

-    Viņa taču nav dusmīga? Vai tomēr ir? Džemma vaicāja.

-    Nepavisam. Maiks uzlika roku Džemmai uz pleca, un viņa saprata, ka vīrietis pārbauda viņas deltveida muskuli.

-    Mīksts, Džemma sacīja.

-    Vate kaut kāda. Varbūt šajā pēcpusdienā…

-    Ar prieku, viņa atteica, un abi smaidīdami kāpa lejup.

Virtuvē Maiks pasniedza Džemmai glāzi sulas. Bez gāzes un cukura.

-    Un arī bez garšas, piebilda Tesa.

-    Vai jau iepazinies ar manu mazo māsiņu? Maiks vaicāja.

Džemma skatījās te uz vienu, te otru. Pēc mirkļa viņa tomēr saskatīja līdzību.

-    Tevi meklē Triss, sacīja Tesa. Vai jūs abi esat pāris? Vai Kolinu jau esi norakstījusi?

Maiks lūkojās uz savu māsu. Tu labāk turies no viņas pa gabalu. Viņa spēj tevi nolikt gar zemi.

-     Laikam tagad iešu sameklēt Trisu, Džemma noteica un izgāja no istabas, rokā turēdama dzēriena glāzi. Ārā viņa ieraudzīja lielāku dārza platību, vairāk mauriņa, vairāk koku, un pavisam tuvu atradās vairākas senas ēkas. Viņa zināja, ka tās kādreiz bijušas daļa no plantācijas īpašumiem. Liela koka paēnā bija novietots iespaidīgu izmēru grils no nerūsošā tērauda. Turpat stāvēja Triss un sarunājās ar pievilcīgu gara auguma vīrieti, kuram rokā bija pavāra stangas.

-     Hei! Triss uzsauca, pamanījis Džemmu. Nāc, iepazīsties ar Ljūku.

-    Viņš ir grāmatu autors, par kuru tu nekad neesi dzirdējusi, pa labi no Džemmas atskanēja pazīstama balss. Viņai nebija jāpagriežas, lai saprastu, kas ir runātājs. Viņa tomēr pagriezās un ieraudzīja Kolinu. Gluži tāpat kā elpot viņai vajadzēja noskaidrot, kādas ir Kolina izjūtas par to, kas notika tajā agrajā rītā.

Pietika ar īsu skatienu, lai pilnīgi skaidri atskārstu, ka viņš notikušo vispār neatceras. Kolins uzsmaidīja Džemmai gluži kā māsai. Mīļi, pat aizbildnieciski, bet noteikti bez jebkādas pieauguša vīrieša intereses par pieaugušu sievieti.

Lai nu ko viņa bija iztēlojusies pagājušajā nedēļā, bet tikai ne to, ka Kolins pat neatcerēsies, kas noticis. Džemmu pārplūdināja karstas, kvēlošas dusmas, un tas viņai bija kaut kas jauns. Neko tādu viņa agrāk nebija izjutusi, tomēr bija cieši apņēmusies to neizrādīt. Viņa vairākas reizes ieelpoja, tad novērsās un palūkojās uz Ljūku.

-    Patiesībā, viņa sacīja un pagriezās tā, lai Kolins neatrastos viņas redzes laukā, jo nespēja uz viņu skatīties, es izlasīju tavu pirmo grāmatu. Džemma pastiepa roku un gāja tuvāk Ljūkam. Man tā ļoti patika. Tu esi veicis izcilu pētījumu.

-    Pārītis puišu koledžā mani konsultēja par manuskriptu. Viņi ir dedzīgi perfekcionisti. Ja biju aprakstījis nepareizi kaut vai nieka kurpju sprādzi, viņi man aizrādīja.

-    Vai iepazinies ar Maiku? Triss vaicāja.

-     Viņš mani sveica ar dūres sitienu, ko tēmēja tieši pa galvu.

Ljūks izskatījās bažīgs, bet Triss iesmējās. Un ko tu darīji?

-     Izvairījos, protams, bet pēc tam atmaksāju viņam ar kreiso aperkotu. Džemma nodemonstrēja šo paņēmienu.

Tostarp Kolins tika it kā izslēgts no draudzīgās sarunas un stāvēja viens pats. Pārējie izturējās tik vienaldzīgi, it kā viņa tur nemaz nebūtu.

Joprojām ar muguru pret Kolinu stāvēdama, Džemma paraudzījās uz grilu. Un kas tur tiek gatavots?

Ljūks pāri Džemmas galvai palūkojās uz Kolinu, kura sejā bija lasāma pilnīga neizpratne par šādu viņas nevēlēšanos pagriezties.

-    Pagaidām vēl nekas, Ljūks sacīja. Taču Maiks no Elijas veikala pasūtīja pašu dabīgāko no dabīgās pārtikas. Vai ar Eliju jau esi iepazinusies?

Iekams Džemma paguva atbildēt, Kolins pagājās uz priekšu. Es viņas iepazīstināju.

Džemma joprojām nespēja uz viņu paskatīties. Mēs ar Trisu viņas veikalā kopīgi brokastojām. Nobaudīju vienkārši dievīgu šokolādes kūku.

Šī nevēlēšanās iesaistīt sarunā Kolinu jau bija tik izteikta, ka Ljūks vairs nešķita pārsteigts un sāka uzjautrināties. Džemma, viņš sacīja. Triss man stāstīja par kādu maģisku lietu, kas saistās ar Freizeriem. Kas tas īsti ir?

-     Vēlmju akmens, Kolins paskaidroja un atkal pagājās uz priekšu, taču šoreiz nostājās starp Džemmu un Trisu. Ņemot vērā Kolina prāvo augumu, tas nozīmēja, ka Ljūkam vajadzēja pakāpties soli atpakaļ.

Iesmējies Ljūks paziņoja, ka mājā esot nepieciešama viņa palīdzība, un aizgāja.

Lai nu ko, bet radīt vēl vairāk tenku Džemma nepavisam nevēlējās. Domāju, ka iešu tev līdzi, viņa noteica, bet apstājās, jo dzirdēja, kā Triss saka Kolinam: Vai esi uzzinājis kaut ko vairāk par to Vēlmju akmeni, kuru visi tagad piemin? Tas iekvēlināja viņas ziņkāri.

Ljūks aizgāja uz māju, bet Džemma palika pie grila. Viņa joprojām stāvēja ar muguru pret Kolinu.

-    Tris, viņš ierunājās, vai tu neiebilstu, ja Džemma un es… Kolins apklusa, jo iezvanījās Trisa mobilais telefons.

-   Atvainojiet, taču mans profesionālais pienākums liek atbildēt. Viņš nospieda vajadzīgo taustiņu un ieklausījās.

Ieradīšos, cik ātri vien varēšu. Triss paraudzījās uz Kolinu. Misteram Gibsonam ir sirdslēkme. Man jādodas uz slimnīcu.

-    Es tevi aizvedīšu, Kolins piedāvāja.

-    Nē, paldies! Triss ātri atvairījās. Pašlaik ar viņu jau strādā, tāpēc es varu netraukties ar gaismas ātrumu. Viņš paraudzījās uz Džemmu. Man patiešām žēl, taču esmu spiests doties projām.

-    Saprotu. Par mani neraizējies. Likās, ka Triss grib sacīt vēl kaut ko, un Džemma pieskārās viņa rokai. Brauc! Un paldies par palīdzību.

-     Es to darīju ar lielu prieku. Viņš paliecās uz priekšu, lai noskūpstītu Džemmas vaigu, bet tad paraudzījās uz Kolinu. Kāda impulsa vadīts, viņš ātri un mīļi noskūpstīja Džemmu uz lūpām. Zvēru, ka joprojām varēju sajust tās šokolādes garšu, viņš noteica un tad metās skriešus uz mājas pusi, kur bija novietota viņa automašīna.

Mirkli Džemma stāvēja kā sastingusi. Viņa ļoti skaidri apzinājās Kolina klātbūtni, tomēr neskatījās uz viņu. Prātā bija vairāki temati sarunām, taču vārdi nenāca pār lūpām. Viņa gluži vienkārši pagriezās uz papēža un soļoja mājas virzienā.

Kolins ar visu savu vairāk nekā divsimt mārciņu smago augumu aizstājās viņai priekšā, taču Džemma joprojām neskatījās viņam sejā. Džemma, es atvainojos par to, ko esmu izdarījis un kas tevi sadusmojis. Lai kas tas arī būtu.

-    Es neesmu dusmīga. Man liekas, ka vajadzētu palīdzēt virtuvē. Džemma mēģināja apiet Kolinam apkārt, taču viņš aizšķērsoja ceļu.

-    Tas ir tāpēc, ka aizmigu tavā gultā, vai ne? Reičela atsūtīja Leniju, lai mani pamodina. Biju tik dziļi aizmidzis, ka viņš tikai ar pūlēm mani uzmodināja. Viņš sacīja, ka jau domājis par ugunsdzēsēju trauksmes izmantošanu.

Noliekusi galvu, Džemma klausījās. Labi. Es saprotu. Tu biji noguris.

-    Un tu mani pacienāji ar brīnišķīgām brokastīm. Bija tik lieliski atkal nobaudīt mājās gatavotu ēdienu!

Viņa neatbildēja, tikai apgāja viņam apkārt. Tagad man patiešām jāiet uz turieni.

-    Protams, Kolins atteica, nebiju domājis tevi aizkavēt.

Mājā Džemma pamanīja, ka Tesa un Sāra visu vērojušas pa logu.

Tesa smaidīja, it kā gribētu iesaukties: "Es taču tev teicu!" Sāra savukārt piegāja pie Džemmas un saņēma viņas roku. Lai ko tu dari ar Kolinu, man tas patīk! viņa klusi teica. Viņa dzīvē ir nepieciešamas pārmaiņas.

Džemma nevēlējās apspriest savas personiskās problēmas ar kādu, ko tikko satikusi. Par spīti tam, ko sacīja Triss, viņa joprojām bažījās, ka misis Freizere varētu viņu atlaist no darba, ja uzzinātu par notikušo.

-    Atvaino, bet man nav nodoma neko pasākt ar kādu no Freizeru dēliem. Vai Džosija ir kaut kur tepat?

-     Protams, Sāra sacīja un palaida vaļā Džemmas roku. Viņa ir augšstāvā pie bērniem.

-    Tad jau būs labāk, ja viņu netraucēšu.

-     Esmu pārliecināta, ka viņa priecāsies par tavu palīdzību.

Džemma uzkāpa augšstāvā un ieraudzīja, ka Džosija ērti iekārtojusies lielajā gultā un no pudelītes baro apmēram astoņus mēnešus vecu bērniņu, bet otrs nemierīgi guļ turpat blakus.

-     Vai drīkstu? Džemma vaicāja un paraudzījās uz mazuli Džosijai blakus.

-    Viņam tas patiktu, Džosija atteica. Šis ir Deivids, un man rokās Edilīnā.

Maigi pacēlusi mazo puisēnu, Džemma piespieda viņu sev cieši klāt, viņš paplūca Džemmu aiz matiem un mēģināja iebāzt mutē viņas kaklarotu.

Džosija norādīja uz vietu sev blakus, un Džemma ari ierāpās gultā. Tagad viņa puisēnu auklēja klēpī. Lejā tev bija pārāk grūti?

-   Jā gan, Džemma atteica un pakutināja mazo Deividu. Puisēns iesmējās. Tā sieviete… Tesa…

-     Ir vajadzīgs kāds laiciņš, lai pie viņas pierastu. Bet es tev sacīšu, lūk, ko. Ja tu patīc Maikam, patiksi arī viņai.

-    Maiks man iedeva savas sporta zāles atslēgu.

-    Oho! Ko tad tu tādu izdarīji, ka tiki pie tās?

-    Mazliet paboksējos.

-    īstā metode, Džosija smaidot sacīja. Vai gribi dzirdēt, ko uzzināju par Džūlianu?

-    Protams!

-    Viņš bija Šeimusa un Prūdensas Freizeru mazdēls, kurš…

-    Vieni no septiņiem dibinātājiem?

-    Redzu, ka esi nopietni pētījusi. Jā, viņi bija no tiem, kas pirmie apmetās šajā pilsētā. Viņu vecākais dēls Evans atgriezās Anglijā, atguva Riptonas grāfa titulu un atpirka Lankasteru namu.

-    Vai nebija arī kādas uzvārda maiņas?

-    Tieši tāpēc jau man bija tik grūti atrast Džūlianu. Kaut kādu iemeslu pēc uzvārds Freizers tika atmests, un viņi atkal sāka dēvēt sevi par Lankasteriem. Bet tā jau gadās. Mani senči Skotijā bija Makterni, bet Amerikā viņus pazina kā Hārkortus. Un man nav ne jausmas, kāpēc tā.

-    Uzvārda maiņai cilvēki atrod visdažādākos iemeslus. Vai vēl kaut kas?

-    Evans Freizers apprecējās ar Džūliju Makbraidu, un viņiem piedzima dēls Džūlians. Bet Džūlija dzemdībās nomii ,i, un nākamajā gadā viņš apprecēja Rozu Džonsu. Spriežot pēc datumiem, viņa jau bija stāvokli, kad notika laulības. Viņai piedzima dēls Klaivs.

-    Un kas tad bija Vinija?

-     Man nav ne jausmas, bet es turpināšu meklēt. Kad lidilīna bija iztukšojusi savu pudelīti, Džosija atbalstīja viņu sev pret plecu, lai mazā varētu atraugāties. Kas īsti ir ar tevi un Kolinu? Ljūks teica, ka tu ar viņu pat neesot runājusi.

Džemma nevēlējās melot, bet arī taisnība nešķita atklājama. Pārāk daudz tenku jau sācis klīst pa Edilīnu, un man nemaz negribējās, lai tieku nodēvēta par mājas miera jaucēju.

-    Un kuras mājas mieru tad tu būtu sajaukusi?

-    Tās, kuru Kolins plānojis sev un Džīnai.

-     Ljūka vecā māja, Džosija noteica. Viņš negribēja to pārdot, taču Kolins nelikās mierā. Ja Kolins kaut ko vēlas, viņš dara visu, lai to dabūtu. Viņš nemēdz padoties.

-    Mans zinātniskā darba vadītājs tā raksturoja misis Freizeri.

-    Ar Kolinu ir vēl ļaunāk, Džosija teica. Vai pieskatīsi mazos kādu brītiņu, kamēr es aiziešu uz tualeti?

-     Protams. Vari noiet arī lejā, iedzert kaut ko un parunāties ar draugiem. Es bērnus pieskatīšu. Varu viņiem kutināt puncīšus kaut stundu no vietas.

Džosija iesmējās un izkāpa no gultas. Un kur tu to iemācījies?

-     Manai māsai ir divas meitiņas. Kad esmu tur, viņa ar vīru var atļauties otro medusmēnesi. Tagad laikam varētu būt sestais.

-    Tu esi mana jaunā labākā draudzene.

-     Tu šodien esi jau trešā kandidāte, kas man piedāvā šo pozīciju.

-    O! Džosija iesaucās. Un kas tad ir pārējie divi?

-    Sāra vēstures un Maiks sporta dēļ. Un tagad tu par bērnu pieskatīšanu.

-    Tesu gan tu atstāji novārtā, Džosija sacīja bez smaida ēnas sejā, bet tad viņas izteiksme kļuva maigāka. Kad tu Tesu iepazīsi vairāk, viņa tev iepatiksies. Viņai bijusi grūta dzīve, un pret jaunpienācējiem viņa mēdz izturēties mazliet naidīgi.

-     Droši vien es šeit vienmēr būšu "jaunpienācēja", jo mans darbs ir tikai uz laiku.

-    Tu joko? Ljūks sacīja, ka gan Kolins, gan Triss bija gatavi doties uz Maika briesmīgo kikboksa ringu un izkauties tevis dēļ.

-    Tas nu gan ir ļoti tālu no patiesības, Džemma atbildēja, taču jutās glaimota un nespēja turēties šai sajūtai pretī.

-    Mēs ar Trisu pamazām iedraudzējamies. Es viņam patīku, jo neloloju nekādas kaislīgas domas par viņu.

-    Kaislīgas domas? Interesanta vārdu izvēle. Vai tas tiks pietaupīts Kolinam?

-    Tās visas tiek veltītas manam darbam, kuru es ļoti vēlos paturēt. Attiecības ar darba devējas dēlu neietilpst manos plānos.

-     Priecājos, ka skaidri zini, ko tu pati par visu to domā. Kad es pirmo reizi ierados Edilīnā, manā galvā valdīja īsts juceklis. Manas dzīves svarīgākais cilvēks pavisam nesen bija nomiris un mantojumā atstājis vecu māju. Un man pat nebija ne jausmas, ka viņai tāda piederējusi.

Džemma paraudzījās uz abiem bērniem gultā. Kā izskatās, savu ceļu tu esi atradusi.

-      Jā, bet man bija palīgi. Džosija apstājās durvīs.

-     Džemma, ja tev ir kādas problēmas… personiskajā dzīvē vai saistītas ar darbu, tu vienmēr vari nākt pie manis vai Sāras. Un tu droši vien neticēsi, taču ari Tesa labi prot uzklausīt.

-   Paldies, Džemma pateicās. Palikusi viena ar mazajiem, viņa sāka tos smīdināt, un viņai tas izdevās patiešām labi.

-    Neiebilsti, ja pievienošos jūsu ballītei? Kolins vaicāja, stāvēdams durvīs.

Džemma dziļi ievilka elpu un paskatījās uz Kolinu. Un pēc tam varēja domāt vienīgi par to, kā viņi bija kopā. Kaili. Gultā. Taču bija pilnīgi skaidri redzams, ka viņš neatceras neko no tā. Un Džosija vēl sacīja, ka abi vīrieši par Džemmu interesējas! Ar vienu no šiem vīriešiem viņa bija pārgulējusi, bet viņš pilnībā par to aizmirsis! Viņa atkal pievērsās bērniem.

Kolins apsēdās uz gultas malas. Mazā Edilīnā piepeši pastiepa rociņas pret viņu, un viņš meitenīti pacēla. Džemma atcerējās Elijas vārdus, ka Kolins ir vietējo bērnu mīlulis.

-    Cik ilgi tu grasies mani ignorēt? viņš vaicāja.

-     Mēs abi tik bieži esam redzēti kopā, ka ļaudis jau sākuši tenkot. Man tas nepatīk, un es domāju, ka tam jādara gals.

-     Edilīnas cilvēki tenko pilnīgi par visu. Par tavām kopīgajām brokastīm ar Trisu, par to, kā pieliecāties viens otram tuvāk un visu laiku sačukstējāties. Šie jaunumi ir aizēnojuši visu, ko viņi pirms tam pļāpāja par mums.

-    Kad runa ir par Trisu, tas ir normāli. Ja par tevi… tad

ne.

-    Kāpēc? Ak jā. Džīnas dēļ.

-     Pareizi, Džemma atteica, rotaļādamās ar mazo Deividu. Tu taču esi gandrīz precēts vīrietis.

-    Patiesībā tā nemaz nav.

Šī saruna pamazām virzījās tādā gultnē, kas Džemmai nešķita vēlama. Mājīgā atmosfēra, pat mazie bērni bija ļāvuši viņai atslābināties. Un to viņa nedrīkstēja pieļaut. Viņa drūmi paraudzījās uz Kolinu. Vai tu tagad man sāksi stāstīt, ka Džīna tevi nesaprot un mums abiem vajadzētu kopīgi aiziet vakariņās, lai par to parunātu?

Kolins vairākas reizes samirkšķināja plakstus. Vai tā tu par mani domā?

-    Es par tevi nedomāju ne tā, ne arī kā citādi, Džemma attrauca. Tomēr būtu pateicīga, ja tu vairs pirms rītausmas neierastos manā mājā un tur neskraidītu apkārt bez drēbēm. Ja vēlies attiecības ar vēl kādu bez Džīnas, pameklē kādu citu, ne mani.

Vīrieša sejā atspoguļojās pārsteigums par Džemmas vārdiem. Es… Viņš izkāpa no gultas, joprojām rokās turēdams meitenīti. Piedodiet, mis Renforda. Es biju iedomīgs. Es…

-    Vai jums te klājas labi? Ljūks vaicāja, nostājies durvīs.

Kolins ielika Ljūkam rokās mazulīti. Viss ir kārtībā. Lieliski. Labāk nevar vēlēties. Vai tev lejā ir alus?

-    Galoniem, Ljūks atbildēja un nopētīja vispirms Kolinu, tad Džemmu. Pēc tam atkārtoja to vēlreiz.

-    Tas iesākumam. Kolins pagāja Ljūkam garām un nokāpa lejasstāvā.

-    Kas te īsti notika?

Džemma bija tik dusmīga, ka no sasprindzinājuma pat iesāpējās žoklis, taču viņa nevēlējās to izrādīt. Es nejūtos labi. Vai kāds varētu mani aizvest mājās… Es gribēju sacīt uz Freizeru īpašumu.

-    Paklau, Ljūks klusi sacīja, es nezinu, kas ar jums notiek, bet man nešķiet, ka tev vajadzētu doties projām. Paliec. Iedzer "Margaritu" vai varbūt pat divas. Nomierinies. Turklāt vīrietim nevar būt nekā kārdinošāka par sievieti, kura mājās viena pati raud kāda vīrieša dēļ. Un viņš to zina…

-     Vai tā ir taisnība? Džemma ar nepatiku paraudzījās uz Ljūku.

-     No savas personīgās pieredzes nevaru to sacīt, bet esmu dzirdējis šādus vārdus kādā dziesmā. Visdrīzāk tai jābūt patiesībai.

Džemma iesmējās.

-    Tā jau ir labāk, Ljūks teica. Vai gribi man palīdzēt? Nonesīsim bērnus lejasstāvā. Visi grib viņus redzēt, un mazajiem ļoti patīk atrasties uzmanības centrā.

-    Domāju, ka man nav iebildumu. Maiks…

-    Vēlas tevi pārspēt sporta zālē, Ljūks sacīja.

-    Viņš var mēģināt. Esmu diezgan veikla, bet viņš pamazām noveco. Cik viņam ir? Pie četrdesmit?

Ljūks pasmaidīja. Lūdzu, lūdzu, ļauj man paklausīties, kā tu to pasaki Maikam! Es tev veltīšu savu nākamo grāmatu, ja vien tu man ļausi ko tādu dzirdēt! Un, ja tu viņu pieveiksi… Ljūks apklusa, jo nespēja izdomāt neko, kas būtu tik labs, lai atbilstu balvai par šādu skatu.

-     Man tikai jāiedomājas Maika sejas vietā Kolina Freizera seja. Un tad Maikam nav izredžu palikt dzīvam.

-    Visi mīl Kolinu, Ljūks klusi sacīja, iepletis acis.

-     Tagad tu esi saticis kādu, kurš pie tiem visiem nepieder, Džemma strikti noskaldīja.

Ljūks mirkli stāvēja un raudzījās uz Džemmu, tad šķita, ka viņš atgūstas. Paņem Deiviju, un ejam. Durvīs Ljūks apstājās. Zini, biju mazliet nobažījies, ka Tesa tevi būs sabiedējusi. Tagad vairs par to neraizējos.

Džemma pacēla mazuli.

-    Viss kārtībā? Ljūks vaicāja.

-    Esmu apbruņota un gatava.

Viņš smaidot sekoja Džemmai pa kāpnēm lejā.

Divpadsmitā nodaļa

Visi tika sasēdināti pie Sāras un Maika pusdienu galda, un Džemma apbrīnoja tā skaistumu. Dzelteni zaļais galds izskatījās kā no kāda smalka dizaina žurnāla, kur tiek publicēti tikai paši labākie zīmoli. Brunschzvig &Fils, Sculhj&aSculhj un ABC Carpet.

-     Ļoti skaisti, Džemma noteica un iekārtojās pie galda garās malas. Viņa bija domājusi, ka ieņem vietu blakus Maikam, tomēr blakus krēslā apsēdās Kolins.

-   Tagad tev uz mani nebūs jāskatās, viņš pateica tik klusi, ka sadzirdēja tikai Džemma,

-    Paldies! Sāra atbildēja uz Džemmas komplimentu. Sāra sēdēja vienā galda galā, Maiks otrā. Remzijs, Tesa, Ljūks un Džosija ieņēma pārējās vietas. Viņi sāka cits citam pasniegt bļodas ar ēdienu. Visi klātesošie bija draugi, lieliski pazina cits citu. Džemma baudīja maltīti un klausījās. Viņi slavēja Marku par ēdienu un izteica komplimentus Sārai par mājas iekārtojumu.

Džemma nepārtraukti apzinājās, ka Kolins sēž viņai blakus. Kad nācās pasniegt kādu ēdiena trauku, Džemma vairījās ieskatīties viņam acīs.

-    Kā lai atvainojos un atgūstu savu labo vārdu? Kolins vaicāja, kamēr Remzijs stāstīja par kādu strīdu savā advokātu birojā.

-     Es viņam sacīju, ka vienīgais ieguvējs no tā visa būšu es, ja viņš iesūdzēs tiesā Donu un Dons iesniegs pretprasību, bet viņš savukārt atkal jaunu, Remzijs teica.

-    Un šī biedējošā doma lika viņiem aizmirst par tiesāšanos, Tesa piebilda, un visi iesmējās.

-    Nav nekādas vajadzības atvainoties, Džemma smieklu aizsegā atbildēja Kolinam. Es gluži vienkārši domāju, ka būs labāk, ja mēs netiksimies.

-    Mēs taču netiekamies. Mēs… Viņš aprāvās, jo visi apkārtējie bija apklusuši. Atvainojiet, par ko bija runa?

-      Mums visiem būtu interesanti uzzināt par Vēlmju akmeni. Vai esi noskaidrojusi kaut ko vairāk? Sāra jautāja Džemmai.

-    Nē, nav nekā jauna. Džemma izstāstīja klātesošajiem par Temzinas vēstuli. Viņa vēsta, ka esot pierakstījusi visu notikušo un noglabājusi "drošā vietā". Tikai es nezinu, kur tas varētu būt.

-    Pie viņas advokāta? Remzijs minēja, un pārējie novaidējās. Nē, es nemaz nejokoju. Edilīnā vienmēr ir bijis advokātu birojs. Ļoti iespējams, ka viņa tur kaut ko atstājusi. Ir pat īpaša noliktava, kas pilna ar dažādiem dokumentiem. Domāju, neviens pat nezina, kādi papīri tur glabājas.

-     Kā es varētu… Džemma ievaicājās, bet tika pārtraukta.

-    Nekā, Tesa attrauca. Uzdošu šo darbu kādai meitenei no biroja. Pēc tam paskatīsimies, ko izdosies atrast. Viņa paraudzījās uz Kolinu. Vai tev ir piepildījušās kādas vēlēšanās?

-    Varu pateikt vienu tagad, Kolins atteica tik patētiski, ka visiem pārējiem nācās apslāpēt smieklus.

-    Labi, Džemma, Remzijs sacīja, atklāj mums, ko gan Kolins tādu izdarījis, ka tu uz viņu esi tik ļoti sadusmojusies.

Džemma juta, kā karsts sārtums ieplūst vaigos. Es, hmm… es…

-    Liec viņu mierā, iejaucās Ljūks. Viņa šeit ir jaunpienācēja un vēl nav pieradusi, ka tiek lūgta visiem stāstīt par savu personisko dzīvi.

-    Tas ir kaut kas tāds, pie kā es nemūžam nepierādīšu, Maiks pateica tik izjusti, ka pārējie iesmējās.

-    Ja reiz par to runājam, skaļi ieteicās Džemma, es patiešām priecātos dzirdēt no pirmavota par gleznu atrašanu. Un vēl man gribētos apskatīt to slepeno istabu. Kā jau viņa bija cerējusi, visi sāka runāt korī, izklāstot garu komplicētu stāstu, kas viņai šķita gluži nesakarīgs. Tur bija kaut kas par sievieti, vārdā Mitsija, kura apsūdzēta slepkavībā.

-    Lai Dievs žēlīgs! Kolins čukstus vērsās pie Džemmas.

-     Kā tev liekas, vai tu varētu man veltīt dažas minūtes un parunāties par to, ko esmu tev nodarījis? Es nekādā ziņā nebiju plānojis kails atrasties tavā mājā.

Visi bija pārtraukuši runāt un dzirdēja Kolina pēdējo teikumu.

Kolins cēlās kājās un pat nemēģināja neko paskaidrot.

-    Vai vēl kāds vēlas alu? Viņš izgāja no istabas, lai atnestu alu, bet atgriezās, katrā rokā nesdams pa bērnam. Viņiem bija kļuvis garlaicīgi.

-     Es ticu, Kolin, ka tu esi gatavs kļūt par tēvu, sacīja Sāra. Vai esi izlēmis, ko izvēlēsies par māti?

Kolins papurināja galvu. Šī nav mana veiksmīgākā diena saskarsmē ar sievietēm. Veči, vai kāds no jums zina, kālab sievietes mēdz uz jums sadusmoties?

-    Nav ne jausmas, Maiks sacīja.

-    Nē, Remzijs piebalsoja.

-    Es tikai atvainojos un uzņemos visu vainu, paskaidroja Ljūks.

-    Ak, jūs, nabadziņi! Džosija noteica. Kāpēc gan jūs, nepietiekami novērtētie dārgumiņi, nevarētu iziet ārā un izklaidēties savā kompānijā, kamēr ļaunās, valdonīgās sievietes novāc galdu?

-   Izklausās gluži labi, atsaucās Remzijs un paņēma vienu mazuli no Kolina rokām. Pēc divām minūtēm visi četri vīrieši un divi mazi bērni jau bija pagalmā.

Džemma saprata, ka tūlīt sāksies iztaujāšana. Aizturējusi elpu, viņa gaidīja, kad sievietes apbērs viņu ar jautājumiem. Viņas taču noteikti vēlēsies uzzināt, ko gan mīļais, svētais Kolins varēja izdarīt tādu, kas spētu kādu sadusmot.

Taču, Džemmai par lielu atvieglojumu, trīs sievietes nesacīja neko. Pat Tesa klusēja. Visas ātri ķērās pie galda novākšanas, un tas, kā viņas to darīja, kārtējo reizi apliecināja, ka viņas cita citu pazīst jau ļoti ilgu laiku. Džemma aiznesa divas bļodas uz virtuvi, un Sāra pasniedza viņai pārtikas plēves rullīti. Džemma pārsedza traukus, un Džosija ielika tos ledusskapī.

-    Kāda būtu tava vēlēšanās? Sāra vaicāja Džemmai un ielika netīros traukus mazgājamā mašīnā.

-    Ja būtu Vēlmju akmens? Pēc tam, kad Džemma bija noklausījusies Trisa stāstu, viņa gandrīz baidījās savu vēlēšanos paust skaļi, taču tad atgādināja sev, ka viņa nav Freizere. Laikam jau atrast lielisku darbu labā universitātē. Man ir tāda sajūta, ka lielāko savas dzīves daļu esmu vadījusi, lai šim mērķim tuvotos.

-    Sāra ir vīlusies, ka tu nevēlējies īstu mīlestību. Viņa ir kārtīga romantiķe, Tesa sacīja.

-    Vai Maiks tavu labvēlību ieguva ar kikboksa palīdzību? Džemma pavaicāja Sārai.

Trīs sievietes raudzījās cita uz citu, un likās, ka ar Maika un Sāras attiecībām bijis saistīts kāds milzīgs noslēpums.

-    Atvaino! Es negribēju būt uzbāzīga, Džemma sacīja.

-    Neņem viņas galvā, Sāra pamācīja. Viņas gluži vienkārši mani izsmej. Nu, meitenes, vai esat gatavas pievienoties vīriešiem?

-     Protams, Tesa atbildēja. Pat alus smarža vien mani uzmundrina. Viņa paberzēja savu lielo grūtnieces vēderu. Džemma, vai tev bez Kolina un Trisa ir vēl kādi puiši?

-    Vai tev ir mīļākais, par kuru vīrs nezina? Džemma nepalika parādā.

Visas sievietes sāka smieties.

-     Kad mēs pirmo reizi tikāmies, viņa tāpat izturējās arī pret mani, Džosija pačukstēja Džemmai, un visas sievietes devās ārā pa durvīm. Pēc kāda laiciņa viņa pārstās tā darīt.

-    Patiesībā man tas sāk pat iepatikties, Džemma teica.

Kolins viņu jau gaidīja ārpusē. Tiklīdz abi palika divatā,

viņš sacīja: Ja vien tu man pateiktu, ko esmu izdarījis, mēs droši vien varētu visu vērst par labu.

Džemma nevēlējās skatīties Kolinam acīs, jo baidījās, ka viņš visu sapratīs. Es jau tev sacīju, ka nevēlos darīt neko tādu, kas varētu apdraudēt manu darbu. Domāju, būs labāk, ja mēs saglabāsim zināmu distanci.

-    Džīnas dēļ, viņš papildināja. Ja tu vēlējies uzzināt patiesību par viņu un mani, kālab tad nepavaicāji man?

-    Vai tu būtu man atbildējis? Džemma prasīja.

Viņš svārstījās, it kā apsvērtu atbildi. Jā. Domāju, ka būtu. Brīdi viņš skatījās uz Džemmu, it kā nezinātu, ko vēl lai saka.

Džemma devās pie pārējiem, kas sēdēja paēnā, un iekārtojās blakus Maikam. Apmēram stundu viņi pavadīja ārā. Sēdēja lielos krēslos un draudzīgi sarunājās. Džemma nelietoja alkoholu, jo baidījās, ka varētu pārāk atslābināties un nejauši izpļāpāties par to, kas notika ar viņu un Kolinu. Bērni bija nolikti zemē uz segas, un katrs pieaugušais pēc kārtas ar viņiem parotaļājās.

Klusēdama Džemma klausījās, kā pārējie rīmā par cilvēkiem, kurus pazina jau gadiem ilgi un ar kuriem varbūt pat kopā uzauguši. Viņai patika tas, par ko viņi runāja. Ljūks vēlējās, lai Maiks palīdz viņam ar ieteikumiem par jaunās grāmatas sižetu. Sāra ar Džosiju apsprieda vienu no senajām ēkām tepat viņiem blakus. Tesa un Rems, kā viņa to sauca, runājās ar Kolinu par vīru, ko bija pieminējis Triss. Par misteru Langu.

"Viņi ļoti labi pazīst cits citu," Džemma nodomāja. Šī pazīšanās bija tik pilnīga, ka viņi viegli pārslīdēja no viena sarunu temata pie nākamā. "Tieši tā," Džemma sprieda. "Pie šādas cilvēku grupas arī es vēlētos piederēt. Es gribētu būt daļa no šīs mazās, omulīgās sabiedrības, kur cilvēki ir pazīstami un cits par citu rūpējas."

Šo gaišo noskaņu Džemmai bojāja Kolins. Kad vien viņš ierunājās, viņa novērsās.

-    Ak, Džemma, Sāra ieteicās, mēs esam pavisam aizmirsuši par tevi.

-    Nē, nē. Viss ir jauki. Es tik daudz laika pavadu vienatnē, ka ir jauki gluži vienkārši paklausīties citus cilvēkus sarunājamies.

Maiks piecēlās kājās. Džemma, vai varu paaicināt tevi uz brīdi?

Džemmai gribējās skriešus mesties ap māju un tad projām pa ceļu. Aizvien tālāk un tālāk. Vai tas, ka viņa ignorējusi Kolinu, novedis pie "privātas parunāšanas"? Viņa sekoja Maikam mājā un aizvēra durvis aiz sevis. Paklau, man žēl par Kolinu, bet…

-    Tu domāji, ka aicināju tevi šurp, lai parunātu par viņu? Maiks vaicāja un atvēra kādas vecas koka lādes vāku. Kolins pats spēj tikt galā ar savām problēmām. Turklāt esmu pārliecināts, ka viņš ir pelnījis visu, ko esi viņam sagatavojusi. Maiks izņēma pāri boksa cimdu. Iedomājos, ka tev varētu būt patīkami darīt kaut ko ierastu.

-    Tā ir, Džemma atbildēja, bet paraudzījās uz saviem džinsiem un puķaino kreklblūzi. Šajā apģērbā būs grūti kustēties.

-    Esmu par to padomājis, un mums ir iepazīšanās dāvana tev. Maiks pasniedza viņai papīra maisiņu. Sāra izvēlējās izmēru.

Maisiņā bija jaunas drēbes treniņiem. Šorti un sporta krekliņš, pat sporta krūšturis, bet pašā apakšā arī mīksti apavi. Tādi, kādus parasti apauj pirms došanās boksa ringā.

-     Es to nevaru pieņemt, Džemma protestēja. Tas ir par daudz.

-    Tas nav nekas sevišķs. Kā dzirdēju, tu sacīji, ka varot mani pievārēt.

Džemma pasmaidīja. Ljūkam ir varen lunkana mēle.

-    Uz priekšu! Ej, pārģērbies.

Viņa aizsteidzās uz tualeti, kas atradās blakus virtuvei, un uzvilka piegulošo sporta apģērbu. Viņa nebija pieradusi trenēties, ja mugurā ir tik maz drānu, tomēr atgādināja sev, ka šodien apkārt nespieto pulks jaunekļu ar trakojošiem hormoniem un neprasmi sevi kontrolēt.

Pārģērbusies Džemma devās cauri mājai uzmeklēt Maiku un pamanīja, ka viņš ir izgājis ārā. Viņam rokās bija treniņu cimdi, un Ljūks ne pārāk aizrautīgi zvetēja pa tiem ar kailām dūrēm.

Džemma devās uz durvju pusi, kad pamanīja saules gaismā kaut ko uzzibsnījam. Tā bija rokassprādze, kas atradās uz Džīnas delma. Šķita, ka viņa tikko ieradusies un apsēdusies cieši blakus Kolinam. Ja vien tas vispār iespējams, Džīna izskatījās vēl labāk, nekā Džemmai bija palicis atmiņā. Tiesa, ne lik daiļa kā Tesa, taču Džīna bija vecāka. Šī doma izbrīnīja 1 )žemmu. Līdz šim viņa nebija atskārtusi, ka Džīna ir vismaz sešus vai septiņus gadus vecāka par Kolinu. Ja viņas seja ir ķirurģiski pārveidota, tad iespējams, ka pat vairāk.

Džīna smējās par kaut kādu Remzija joku, tad pasniedzās un papliķēja Kolinam pa augšstilbu. Varu saderēt, ka viņa vēlas, lai Kolina vietā būtu Triss, Džemma nomurmināja un juta, kā augumu pāršalc vainas apziņa. Džīna šajā sabiedrībā varēja justies gluži nevainīga. Džemma atvēra durvis un izgāja ārā.

Viņa bija iepriecināta, ka, ieraugot viņu šaurajās sporta drēbēs, visi pārtrauca sarunas. Daudzie sviedrainie treniņu gadi bija tā vērti kaut vai tikai šā mirkļa dēļ! Džemma raudzījās uz Maiku un devās pie viņa.

Kad Maiks nolaida rokas, Ljūks pārstāja zvetēt un pagriezās, lai paskatītos. Viņš nopētīja Džemmu no galvas līdz kājām. -Ja boksēšanās šādi ietekmē ķermeni, tad pieraksti mani uz nodarbībām. Ljūks ievilka elpu. Es gribēju sacīt… Viņš palūkojās uz savu sievu. Es gribēju sacīt…

-    Mēs visi zinām, ko tu gribēji sacīt, Džosija piebilda, kad vīrs apsēdās viņai blakus. Nu, Džemma! Paskatīsimies, vai tu patiešām spēj pieveikt Maiku!

-    Lieku piecus dolārus, ka uzvarēs mans brālis, Tesa sacīja.

-    Es lieku piecdesmit par Džemmu, Ljūks neatpalika.

Maiks smaidot palīdzēja Džemmai uzvilkt lielos boksa

cimdus. Piepeši viņi bija kļuvuši par treneri un apmācāmo. Parādījās tā īpašā uzticības saikne, kas vieno šādos gadījumos. Treneris nedrīkst just līdzi, ja bokseris sūdzas par pārāk spēcīgu sitienu, bet, ja viņš tiek nokautēts, tieši treneris pirmais steidzas palīgā.

-    Tikai paradi man dažus sitienus, Maiks klusi sacīja.

-    Gribu redzēt, kādā formā esi. Vai tu strādā arī ar kājām?

-Jā.

-    Labi. Es paņēmu aprīkojumu. Maiks pielieca galvu tuvāk Džemmai. Parādi Kolinam, ko viņš palaidis garām. Un ko viņš neatceras…

Džemma iztrūkusies paskatījās uz Maiku.

-    Es esmu detektīvs. Es to izsecināju.

-    Vai visi zina?

Maiks sēja cimda saites apkārt viņas delnas locītavai.

-    Šaubos. Man neviens neko tādu nav teicis. Vai esi gatava?

Džemma pamāja. Maiks pacēla smagos treniņu cimdus un ievilka tajos rokas.

-     Divi sitieni no kreisās, viens taisnais, kreisais āķis, labais, kreisais, izvairīšanās. Un atkal no gala. Skaidrs?

Viņa atkal pamāja un lēnām iedunkāja Maika cimdus. Viņai bija iemācīts, kā rīkoties pareizi. Daudzi cilvēki nezina, bet sievietes auguma apakšējā daļa var būt tikpat spēcīga kā vīrieša auguma augšpuse. Vidusmēra sieviete nekad nespētu pieveikt trenētu vīrieti tikai ar roku spēku vien. Taču bija kāds noslēpums. Vajadzēja ķermeņa apakšējās daļas spēku pievienot triecienam ar dūri. Džemmai bija jātrenējas mēnešiem ilgi, lai saprastu, kā tas darāms. Gluži kā leļļu teātra marionete, kuru vada ar aukliņu palīdzību, kad roka pašaujas uz priekšu, gurns un kāja kustas tai līdzi. Ja viņa pareizi izdarījusi sitienu, to sajutīs viņas sēžas muskuļi. Tā ir vieta, kur daudzām sievietēm ir ļoti labi muskuļi.

-    Laba meitene, Maiks uzslavēja, kad Džemma bija beigusi lēno apli. Viņa zināja, ka tā ir uzslava par tehniski pareizo izpildījumu.

-    Tas ir kā saspiest kukaini, viņa sacīja, domājot par veidu, kā cīkstonis pagriežas uz pirkstgaliem un sakoncentrē dūres spēku.

Maiks pakāpās soli tālāk no Džemmas. Kā melš, tu domā, ka esi ātrāka par mani, viņš skaļi sacīja.

Viņa jau tagad bija redzējusi pietiekami, lai saprastu, ka tā nudien nav, taču nenāktu par ļaunu izlikties, ka viņa patiešām sevi par tādu uzskata. Protams, ka esmu, vecīt, Džemma atbildēja tikpat skaļi.

Piemiedzis Džemmai ar aci, Maiks atkal pacēla rokas.

-    Ljūk! Uzņem laiku. Trīs minūtes.

Džemma zināja, ka šīs trīs cīņas minūtes būs smagas. Viņa nebija trenējusies jau vairākas nedēļas, tomēr jutās apņēmības pilna.

Tiklīdz Maiks pavicināja treniņu cimdus, Ljūks iesaucās:

-     Uz priekšu! Un nākamās trīs minūtes pagāja zibens ātruma treniņā. Džemma nenovērsa skatienu no Maika sejas, allaž ar acs kaktiņu uzmanīdama viņa rokas. Viņš bija izlēmis, ka Džemmas cīņas tehnika ir pietiekami laba, lai viņa šad tad varētu atvairīt pa kādam sitienam. Viņš nebrīdināja, ka mēģinās trāpīt arī pa galvu, un viņai nācās izvairīties. Reizēm viņš pacēla kreiso roku, reizēm labo, bet citkārt roka spēji pašāvās taisni uz priekšu Džemmas sejas virzienā. Viņai bija strauji jāpieliecas, bet tad jāatbild ar pretsitienu. Ja viņa paliecās uz priekšu, kas tehniski nebija pareizi, Maiks uzsita viņai pa zodu ar boksa cimdu.

Kad Ljūks nokliedza, ka trīs minūtes pagājušas, pār Džemmas seju plūda sviedri. Viņa mēģināja tos notraukt ar boksa cimdu, tomēr tas neizdevās.

Maiks pacēla lielu, polsterētu, ar ādu apvilktu vairogu, kas bija atsliets pret koku, un uzsauca: Kolin!

Pirmo reizi Džemma paraudzījās uz pārējiem. Visi rāmi sēdēja, un katrs ar atšķirīgām emocijām vēroja cīņu. Izskatījās, ka Sāra raizējas, vai tikai Džemma netiks ievainota. Džosija šķita sadrūmusi, bet Tesa atzinīgi smaidīja. Turpretī

Džina… likās, ka viņas seja ir pilnīgi neizteiksmīga. Tā nepauda neko.

Visi vīrieši, izņemot Kolinu, smaidīja. Viņš aizsprādzēja vairogu Maikam uz auguma pāri ribām.

-    Viņai ir ievainots sāns, Kolins atgādināja. Neesmu pārliecināts, ka tas viņai nāks par labu.

-    Man liekas, ka tieši tas viņai vajadzīgs, Maiks atbildēja.

Kolins paraudzījās uz Džemmu. Ja tu nevēlies to darīt…

-    Tu domā, ka es nevaru? viņa kareivīgi atsaucās. Pat tu man sacīji, ka esmu gudra un drosmīga.

Mirkli likās, ka Kolins nesaprot, par ko ir runa, bet tad viņa sejā atspoguļojās atskārta. Viņš bija atcerējies. Žēlīgais Dievs! viņš nočukstēja Tas nebija sapnis. Tā biji tu.

-    Tu vēlies atkāpties? Maiks vaicāja.

-    Džemma, Kolins teica. Man ir tik ļoti žēl. Es negribēju…

Maiks nostājās abiem pa vidu. Viņam rokās bija treniņu cimdi, un ribas pasargāja polsterētais vairogs. Trīs minūtes, viņš sacīja Ljūkam. Džemma sita pa Maika paceltajām dūrēm un, kad viņš pagriezās uz kreiso pusi, ar labo apakšstilbu trieca viņam pa sānu. Atskanēja plīkšķis, kas atbalsojās apkārtējos kokos un lika skatītājiem noelsties.

Kolins bija pakāpies atpakaļ, tuvāk pie kokiem, bet stāvēja tieši aiz Maika, un Džemmai nebija iespējas uz viņu neskatīties.

Rems uzsauca: Uz priekšu, Džemma! Parādi vilkam! Viņas spērieni kļuva spēcīgāki un ātrāki. Viņa zināja, ka Rems runājis par Maiku, bet iztēlē viņas pretinieks bija Kolins. "Kā gan viņš uzdrīkstējās mani aizmirst? It kā manis nemaz nebūtu! Viņš ir Freizers, bagātnieks, bet es…"

Viņas sitieni bija neprātīgi, tie kļuva spēcīgāki un spēcīgāki. Kad Ljūks sauca, ka laiks ir galā, viņa turpināja sist un spert.

Džemma pārtrauca tikai tad, kad Maiks aptvēra viņu ar rokām un neļāva vairs kustēties.

-    Nu jau pietiks, viņš klusi sacīja Džemmai ausī, kā to mēdz darīt treneri. Daļēji diktators, daļēji sargeņģelis.

Viņa piespieda seju Maika sasvīdušajam kaklam, lai neviens neredzētu viņas seju. Vai es sevi pataisīju par muļķi?

-    Ne tuvu. Pat mana māsa skatās uz tevi ar bijību, un Sāra grib tevi adoptēt.

-    Jā? Džemma pavaicāja un atvirzījās no Maika.

Publika atzinīgi aplaudēja, pateicoties par izrādi, un nāca

tuvāk.

-    Tu biji lieliska, Džosija sacīja.

-     Maiks mēģināja arī man to iemācīt, taču man diez ko labi neizdevās.

-    Tiksimies nākamajā nedēļā sporta zālē? Ljūks vaicāja Džemmai un pēc tam ar elkoni iebikstīja Remam. Ja tu arī ierastos, varbūt Džemma pāris raundu veltītu tev?

-    Nē, paldies, Rems atbildēja, un tas izklausījās tik patiesi, ka visiem bija jāsmejas.

Džemma izbaudīja uzslavas, bet, paskatījusies uz Džīnu, pamanīja, ka viņa joprojām sēž savā vietā un visus vēro. Kad Džīna beidzot piecēlās, bija redzams, ka viņa cenšas izlemt, ko īsti darīt vai teikt. Kolins joprojām stāvēja pie koka.

Sāra no Maika sporta somas izņēma tīru dvieli un pasniedza to Džemmai. Vai kāds gribēs arbūzu? Sāra vaicāja. Ljūk, vai palīdzēsi?

Jau nākamajā mirklī visi bija aizgājuši. Tagad bija tikai Džemma un Kolins. Rokās viņai joprojām bija boksa cimdi. Pati viņa tos novilkt nespēja. Viņa raudzījās pēc Maika, taču viņš sarunājās ar Sāru.

Kolins paņēma Džemmas roku un sāka saitēt vaļā cimdus. Man ļoti žēl, viņš klusi teica. Patiešām, patiešām žēl. Ja tu vēlies mani apsūdzēt, es to sapratīšu.

-    Apsūdzēt? Par ko? Dusmas treniņa laikā jau gandrīz bija pārgājušas, izsvīdušas no piepūles.

-     Par izvarošanu, viņš ļoti nopietni sacīja. Ja es tevi pievilku sev klāt, tu nekādi nevarēji atsvabināties. Arī tad, ja es biju pusaizmidzis vai sapņoju. Tas nav nekāds attaisnojums. Pēc likuma tā skaitās izvarošana.

Džemma pašūpoja galvu. Nebija nekādas piespiešanas. Ja tā tomēr bija, tad drīzāk es biju tā, kura… Nu, tu jau saproti.

-    Ja? viņš izbrīnīts pārvaicāja. Ja reiz tu… tad kāpēc tu esi uz mani dusmīga?

-    Tāpēc, ka tu to aizmirsi!

Šķita, ka Kolins gribētu smieties, taču neuzdrošinās. Tikai daļēji. Mani sapņi ir pārpilni ar tevi. Varbūt mēs varētu…

-    Kolin, sacīja Džīna, kura bija pienākusi un paņēmusi Kolinu aiz rokas. Domāju, ka tagad vajadzētu ļaut Džemmai sakopties, vai ne? Viņa paraudzījās uz Džemmu. Tas bija patiešām iespaidīgs sniegums, un šajos šortos tu izskaties lieliski. Tu taču man piekriti, Kolin?

-    Jā, patiešām… Nepārprotami, Kolins centās atcerēties, kāda viņa bijusi bez šiem šortiem kājās. Džīna, viņš sacīja, man ar Džemmu jāparunā. Divatā.

-     Protams, Džīna noteica un atkāpās. Varbūt tiekamies vēlāk tavā dzīvoklī?

-     Labi, viņš atbildēja. Kad Džīna devās uz savu automašīnu, Kolins pievērsās Džemmai. Nu viņi bija palikuši divatā, un viņš sacīja: Es gribētu ar tevi aprunāties.

-    Man jānoskalojas dušā un jāpārģērbjas. Varbūt…

-   Tu šā vai tā atradīsi iespēju no manis izvairīties, Kolins nepiekāpās. Un ja nu es piedāvātu tev mazliet patrenēties, izmantojot mani?

Džemma nesmaidīja. Kur es varētu pierakstīties?

-    Tepat tālāk ir neliela vasaras mājiņa. Tur varēsim parunāt. Lūdzu. Kolins lūkojās pār Džemmas galvu, un viņa saprata šī skatienu jēgu, proti, Kolins tā vēstīja Maikam, ka viņi drīz atgriezīsies.

Džemma nopūtās un pamāja ar galvu.

Kolins veda Džemmu uz nelielu, jauku, no mākslinieciskiem režģiem veidotu ēku tumši zilganzaļā tonī. Viņus ieskāva augsti krūmu dzīvžogi, bet pa labi auga milzīgs koks ar resniem zariem, kas pletās viņiem pāri galvai.

-    Te ir skaisti, Džemma sacīja. Kā apburtā dārzā, kurā nekas ļauns, šķiet, nevar notikt.

-   Tas ne tuvu tā nav, Kolins atbildēja, un viņa balss skanēja teju vai draudīgi.

-    Vai tas nozīmē, ka te patiešām ir noticis kaut kas slikts?

Neatbildējis Kolins apsēdās sūnainajā koka pakājē. Džemma izvēlējās sev vietu dažas pēdas atstatu. Es parasti ne… Kolins minstinājās. Es gribēju teikt, ka nekad…

-    Paklau, Džemma sacīja, tas nebija nekas tāds. Nekas sevišķs. Mūsdienās sievietes itin viegli lec vīriešu gultās un tikpat viegli pazūd no tām. Tu biji mana pirmā… un pēdējā vienas nakts sakaru pieredze. Biju apjukusi. Tas arī viss. Lai tā arī paliek. Sarunāts? Viņa slējās kājās, bet Kolins satvēra viņas roku.

-    Es negribu, lai tās būtu beigas, viņš iebilda.

-    Džīna, Džemma gluži vienkārši atgādināja.

-    Vai Džīna ir vienīgais iemesls?

-    Vai tas ir kāds āķīgs jautājums?

-    Gribēju vaicāt, vai citādi es tev patīku? Raizējos par to, ka neesi mani redzējusi tajā labākajā gaismā. Tu esi pieredzējusi, kā man vēja ātrumā jāvada mašīna, kad esmu saņēmis izsaukumu. Un tu tiki pie šuvēm sānā pēc tam, kad man palīdzēji. Un es labi varu iedomāties, ka pēc tā, kas notika pirmo reizi, vairs nevēlies atkārtoti piedzīvot manu sniegumu gultā.

-    Tev taisnība, Džemma nopietni piekrita. Man labāk patiktu, ja brīdī, kad kādam cilvēkam nepieciešama palīdzība, tev tas nešķistu nekas ārkārtējs un tu nemaz nesteigtos. Un tev patiešām vajadzēja ļaut, lai tas puika paliek sēžam uz zara, kamēr tas nolūst, nevis pieļaut, ka tava kompanjone gūst nelielu savainojumu. Kolins smaidīja, bet Džemma turpināja: Un, ja runājam par mūsu kopīgajām divarpus minūtēm gultā…

-    O! Tas bija sāpīgi.

-    Labi, lai būtu trīs minūtes.

Kolins novaidējās un pielika roku pie sirds. Tu mani ievainoji. Es pilnīgi noteikti gribētu pamēģināt vēl, viņš teica. Vairāk pacensties, ja reiz par to runājam.

Džemma izlikās nemanām viņa netiešo mājienu. Un kā tad tas tagad ir? Uzrodos es, pilnīga svešiniece, tad tu pamet Džīnu, kura šajā lietā nepavisam nav vainīga, un mēs abi sākam satikties. Es taču izskatīšos kā visīstākā… labi, sacīsim kā ir padauza. Man tas nemaz nepatīk. Nemaz jau nerunājot par to, ka tava māte izmetīs mani no vislabākā darba, kāds man jebkad bijis.

-    Mana māte tevi pieņēma tāpēc, ka pētījumi ir tavs sirdsdarbs, un tas nekādi nav saistīts ar tavu personisko dzīvi.

-    Ja tu pametīsi sievieti, kuru tava māte jau sen pazīst un kuru viņa dievina, un pievērsīsies svešiniecei, mēs uzzināsim, kādas ir viņas patiesās domas šajā jautājumā. Džemma ievilka elpu. Un ja nu mēs pēc tam izšķiramies? Tas taču ir pat ļoti iespējams, jo mēs viens otru tikpat kā nepa/īstam. Kā gan es pēc tam spēšu turpināt darbu tavas ģimenes mājās?

-    Es par tevi zinu pietiekami daudz, lai tevi nekaitinātu. Tavi sitieni… Džemmas skatiens lika viņam apklust. Labi. Es sapratu, ko tu gribēji pateikt. Sacīšu tev taisnību. Pirmkārt, gadījumā ar Džīnu nav nekādas "neuzticības" vai "pamešanas". Mēs ar Džīnu tā īsti nemaz neesam pāris. Zinu, izskatās, ka mēs tādi esam, taču tā patiešām nav. Bet, kā jau tu sacīji, manai ģimenei Džīna patīk. Un, tā kā es atsakos dibināt romantiskas attiecības ar sievietēm, par kurām kā profesionālis esmu atbildīgs, tad vieglāk ir ļaut cilvēkiem ticēt, ka mēs ar Džīnu esam kopā. Turklāt, Kolins pasmaidīja, nav bijis nevienas citas, ar kuru es būtu vēlējies kopā pavadīt laiku. Kā tev liekas, vai mēs varētu tikties ne tikai kā draugi?

Viņa mirkli apdomāja atbildi, jo vajadzēja laiku, lai aptvertu Kolina vārdu nozīmi. Džemmai gribējās iekliegties: "Jā!" Tomēr viņa to nedarīja. Nepieciešams saglabāt vēsu prātu.

-     Droši vien. Galu galā… Domāju tikai, ka mums vajadzētu iepazīt vienam otru labāk, pirms ļaujam pasaulei… precīzāk sakot, Edilīnai un tavai ģimenei… redzēt mūs abus kā pāri.

-    Džemma piecēlās un paraudzījās uz Kolinu. Ja tas, ko tu teici par tevi un Džīnu, ir taisnība… un neviens, šķiet, to nezina… varbūt labāk būtu, ja tu cilvēkiem vispirms pateiktu, ka esi izšķīries ar viņu. Un noteikti pasaki saviem vecākiem. Ja viņi būs pārskaitušies… Džemma nepabeidza iesākto teikumu.

-    Es zinu, Kolins sacīja. Viņi visi Džīnu mīl, un man ir bail mātei sacīt, ka mēs nepiepildīsim viņas karstāko vēlēšanos par kāzām un mazbērniem. Tomēr tas ir jāizdara. Tad mēs ar tevi iepazīsim viens otru. Kļūsim draugi, un es pievaldīšu rokas, lai nepieskartos tavam nāvīgi vilinošajam augumam. Vai tu to vēlies?

-    Tas būs sākums.

Kolina vārdi dāvāja Džemmai cerību. Lai gan viņai nepatika būt par rezerves variantu, par meiteni, kura vēlāk tāpat tiks pamesta, tomēr bija brīnišķīgi apzināties, ka viņiem tomēr ir kāda cerība būt kopā. Šī doma un Kolina tuvums lika viņas asinīm straujāk riņķot. Tagad, kad Kolins sēdēja, bet Džemma stāvēja kājās, viņa bija tieši atbilstošā garumā, lai ļautos viņa skavām. Džemma zināja, kāda ir sajūta, kad Kolina rokas apvij viņas augumu un viņas rokas pieskaras Kolinam.

-    Beidz uz mani šādi skatīties, viņš gandrīz čukstus sacīja. Vai arī es vairs nespēšu parunāt.

Džemma apsēdās un nopētīja ainavu.

-     Mēs, Freizeri, turamies tā kā mazliet atstatu no pārējiem Edilīnā, Kolins sāka stāstīt. Mēs…

-    Kāpēc?

-    Nezinu, taču tā bijis visu laiku. Mans vectēvs mēdza sacīt, ka Freizeri atšķiras no pārējiem un tā būs vienmēr.

-    Un kā tas attiecas uz mums ar tevi? Es negribēju apgalvot, ka ir kāds "mēs ar tevi", tomēr… Džemma pati īsti nesaprata, ko saka.

-    Es nekad neesmu gribējis, lai Edilīnas iedzīvotāji mani labi pazīst. Domāju, neliela distancēšanās padara vieglāku viņu vēršanos pēc palīdzības pie manis.

-    To es varu saprast, Džemma sacīja. Vai tāpēc tu ļāvi visiem domāt, ka jūs ar Džīnu esat pāris?

-    Džīna… Kolins paraustīja plecus.

-    Viņa vēlas tevi atgūt, Džemma teica.

-    Viņa gribēja, lai mēs pamēģinām, taču tas neizdevās. Es tev jau stāstīju par kāzām pagājušajā rudenī un bērniem… un…

-    Tu nopirki māju, Džemma piebilda un tad pieklusināja balsi, it kā būtu kaut ko atskārtusi. Un neparādīji to Džīnai, jo zināji, ka viņa tajā nekad nedzīvos.

-    Tieši tā, Kolins piekrita. Džemma… Viņš pagaidīja, kamēr viņa pagriežas un ieskatās viņam sejā. Es atceros to nakti. Jo īpaši skaidri es atceros, ka biju ļoti slikts mīlnieks. Es varu būt daudz labāks. Tā kā Džemma skatījās sāņus, Kolins pajautāja: Vai tu tiksies ar mani?

Džemma paskatījās uz Kolinu. īstā randiņā?

-    Vakariņas un kino.

-     Vai izjāde ar zirgiem? Es redzēju tavas balvas. Klaidsdeilas zirgi?

Kolins nesmējās, bet viņa skatiens iedzirkstījās. Budiveiser izmanto mani un brāļus, trenējot savus zirgus. Ja viņi spēj pavilkt mūs, tad varēs pārvadāt arī ar alus pudelēm piekrautus ratus. Viņš pastiepa roku uz Džemmas pusi, taču viņa atvirzījās.

-    Kā Džīna to visu uztvers?

-     Viņa zina, ka šāds brīdis tuvojas. Mēs neesam… bijuši intīmi tuvi jau ilgu laiku. Tieši tāpēc… Kolins apklusa. Es gribu kaut ko paskaidrot.

-Ko?

-    Ne jau tu to visu iesāki tajā naktī.

Džemmas seja pietvīka koši sarkana. Es nemūžam to neaizmirsīšu. Tu biji cieši aizmidzis, un es tev uzklupu. Tev nebija ne mazāko izredžu. Varbūt tev vajadzētu iesūdzēt mani?

Pamanījusi Kolina pastiepto roku, Džemma to satvēra, tomēr nepaskatījās viņam acīs.

-     Jau no pirmā brīža, kad tevi ieraudzīju, Džemma, tu man iepatikies, Kolins klusi sacīja un ievilka elpu. Es gribētu ar tevi pavadīt kopā kādu laiku, patiesībā ļoti daudz laika… un paskatīties, vai varētu būt kaut kas vairāk. Tas nebūs viegli, taču es apsolu, ka pievaldīšu rokas līdz brīdim, kamēr tu pati man atļausi.

Džemma priecājās, ka bija noliekusi galvu un Kolins nevarēja redzēt viņas sejas izteiksmi. Viņa atbrīvoja plaukstu no Kolina rokas. Tev jāparūpējas par to, kas saistās ar Džīnu. Negribu, lai cilvēki apgalvo, ka es jums visu izjaucu. Ja viņa kļūs nikna kā pūķis, es ar tevi uz randiņiem neiešu.

Kolins iespurcās. Tu esi runājusi ar Reičelu. Viņa Džīnu sauc par Pūķeni katru reizi, kad Džīna viņas virtuvē sarīko jucekli. Mēs ar Džīnu viens otru pazīstam jau ļoti ilgi, un, starp mums runājot, man liekas, ka viņas dzīvē ir kāds cits vīrietis.

Džemma veltīja Kolinam dzēlīgu skatienu. Vai tāpēc tu pievērs man uzmanību? Lai viņu atgūtu? Lai liktu viņai kļūt greizsirdīgai?

-    Es nemaz neesmu greizsirdīgs uz to vīrieti, lai kas viņš arī būtu. Vai tev nešķiet, ka šis fakts pats par sevi jau pasaka visu? Viņš uzsmaidīja Džemmai. Nu, kā tad būs? Vai tu gribētu sākt satikties ar mani romantiskā nozīmē un paraudzīties, vai mums kaut kas sanāk?

-    Es apsvēršu šo priekšlikumu, Džemma atteica un aizgriezās, lai Kolins nepamanītu prieku viņas acīs. Tikai ar vienu noteikumu.

-    Un kāds tas būs?

-    Ka tu pārtrauksi pret mani izturēties tik sasodīti noslēpumaini! Es gribu tevi iepazīt tādu, kāds esi patiesībā. Esmu jau nogurusi klausīties, kā Freizeri visu patur pie sevis. Man likās, ka tu drīzumā grasies precēties, un, šķiet, arī visi pārējie bija tādās pašās domās.

-    Pamatota vēlēšanās. Kolins pamāja ar galvu. Es atvainojos par visu. Jau ilgi neesmu interesējies par kādu sievieti, tu esi pirmā. Un tāpēc es pieļauju kļūdas.

Džemmai patika tas, ko Kolins sacīja, tomēr viņa joprojām bija piesardzīga. Viņa piecēlās kājās. Man liekas, mums tagad vajadzētu iet atpakaļ.

Kolins nekustējās. Tava treniņa vērošana mani ir nogurīlinājusi. Palīdzi man piecelties. Viņš pacēla ļenganu roku un pastiepa to pretī Džemmai.

Viņa smaidot to saņēma un pavilka uz savu pusi. Un viņš pierāva Džemmu pie sevis. Tagad viņa stāvēja starp Kolina kājām. Abu sejas atradās vienā līmenī.

Džemma pat nepaguva ievilkt elpu, kad Kolins jau uzspieda savas lUpas viņas mutei. Viņš skūpstīja Džemmu. Tas bija maigs, mīļuma pilns skūpsts, tomēr tajā jautās visa kaisle, ko Džemma bija jutusi jau kopš pirmās tikšanās ar viņu. Vīrieša spēcīgās rokas apvija viņas augumu un pievilka cieši klāt. Džemma juta, kā viņa spēcīgie muskuļi piespiežas viņas krūtīm.

Viņa pavēra lūpas un juta, kā Kolina mēle ieslīd viņas mutē. Džemma novaidējās. Kolina rokās Džemmas augumu pārņēma spējš vājums, viņa kļuva piekļāvīga un maiga. Padevīga. "Dari ar mani, ko vien vēlies," tas pauda.

Piepeši Kolins pavirzīja Džemmu nostāk un turēja izstieptas rokas attālumā. Vai tev patiešām ar to pietiek? viņš piesmakušā balsī vaicāja. Vai vēlies, lai apgalvoju, ka iekāroju tevi jau kopš brīža, kad tu sniedzies pēc grāmatas augšējā plauktā?

-    Vai tā bija?

Kolins noskūpstīja viņas vaigu. Man patīk tava gudrība. Viņš noskūpstīja otru vaigu. Man patīk tavs augums. Viņš noskūpstīja Džemmas degunu. Pagaidām, Džemma Renforda, es neesmu pamanījis neko tādu, kas man tevī nepatiktu. Dod man tikai mazliet laika, un es domāju, ka jutīšu pret tevi daudz ko vairāk nekā tikai patiku.

-    Es arī, Džemma nočukstēja.

-    Tas ir viss? Vairāk ne vārda?

-    Ja es savā dzīvē vēlētos vairāk vārdu, vai tad es gribētu tevi? Kā tev šķiet? Džemma vaicāja tik augstprātīgi, cik vien spēja.

-     Tā, tagad nu es dzirdu patiesību. Kolins iesmējās. Ne jau mans prāts tevi saista, vai ne?

Viņa pārvilka plaukstu pār Kolina roku, pār viņa bicepsu, pār deltveida muskuli. Ja es būtu gribējusi baudīt kāda prātu, tad izvēlētos Kērku.

Kolins, klusi smejoties, cēlās kājās. Tad nu…

-    Piekritu. Pagaidām paturēsim visu noslēpumā; līdz brīdim, kad tu visu pateiksi Džīnai. Man viņa patiešām patīk, un es nevēlos viņu sāpināt.

-    Džīna ir stipra. Un es par visu parūpēšos. Patiesībā es gribēju sacīt… tad nu iesim paraudzīt, vai Sāra jau uzlikusi desertu. Viņa prot pagatavot brīnumu lietas no augļiem.

Džemma novaidējās. Es runāju par sirdslietām, bet tevi interesē tikai tava vēdera labklājība!

-    Man patīk arī tavs vēders, Kolins sacīja. Kad būsim nonākuši tik tālu, vai tu man par prieku uzvilksi tos cimdus?

-    Protams. Varbūt mēs varētu pacīnīties.

-    Es biju iedomājies, ka tev varētu būt tikai šie cimdi. Un nekas vairāk.

-    Kolin! kāds sauca. Kur tu esi?

-    Tas ir Remzijs. Man liekas, deserts ir gatavs. Vai iesim kopā vai katrs atsevišķi? Kā tu labāk vēlies?

-    Tu ej pa priekšu, Džemma atteica. Es dažas minūtes vēl palikšu tepat. Viņa pakāpās tālāk no Kolina. Nevienam neko nesaki.

-    Ja tu tā vēlies, viņš atbildēja un aizgāja no šīs nomaļās vietas. Drīz vien Džemma jau dzirdēja viņu runājam ar Remziju.

Džemma vēlējās kādu bridi pabūt vienatnē un padomāt par to, kas notiek viņas dzīvē. Viņa atcerējās Trisa stāstu par viņa māsasmeitiņas vēlēšanos un to, kā šī vēlēšanās piepildījusies. Ari Džemmai tā vien likās, ka viņas vēlēšanās sāk piepildīties. Viņai ir darbs, kuru viņa tik ļoti gribēja, viņa priecājas par katru minūti, ko pavada, pētīdama senos dokumentus. Un nu viņu uz randiņiem aicina vīrietis, kurš licies pievilcīgs jau kopš paša pirmā mirkļa, kad viņa to ieraudzīja.

Vienīgā problēma ir Kolina agrākā mīļotā. Džemmai loti gribējās zināt, vai Džīna patiešām saprot, ka viņas un Kolina attiecības ir beigušās.

"Un Kolina ģimene?" Džemma domāja. "Kā gan viņi uztvers to, ka visu iemīļotā Džīna vairs nebūs viņu ģimenes lokā?"

Džemma aizklāja seju ar rokām. Lai cik viņa domātu, vienalga izskatījās, ka tas nekādi nevar beigties labi. Ja vien viņai vēl ir kaut niecīgākā prāta palieka, jāieteic Kolinam turēties pa gabalu.

Taču Džemma zināja, ka tā nerīkosies. Altruisms, protams, ir laba lieta, taču atgrūst vīrieti, kurš ir visu viņas sapņu iemiesojums, jau būtu vienkārši stulbi.

Tā nospriedusi, Džemma devās atpakaļ uz māju.

trīspadsmitā nodaļa

-    Džemma, Sāra sacīja, rokās turēdama šķīvi ar zemeņu desertu. Vai tu Vēlmju akmenim paudi savu vēlēšanos dabūt labu darbu?

Prātā šaudījās tik daudz domu par viņu un Kolinu, ka Džemma īsti neaptvēra, par ko Sāra runā.

-    Man vajadzētu nomazgāties dušā un pārģērbties.

-    Mūsu dēļ vari to nedarīt, Rems sacīja.

-    Jā, šortus noteikti vari paturēt, Ljūks piebilda.

Džemma paraudzījās uz Maiku, un viņš paraustīja plecus.

Protams, kāpēc gan ne? Džemma piekāpās, paņēma

šķīvi, aizgāja koka paēnā un apsēdās zālē. Kolins bija izvēlējies krēslu, kas atradās tik tālu no Džemmas, cik vien iespējams. Džemma uz viņu pat neskatījās.

Džosija ierunājās pirmā. Mēs apspriedām, kā varētu izmantot Vēlmju akmens burvju spējas. Ljūks vēlas nemirstību.

-   Augstais Dievs! Džemma izsaucās. Tu patiešām proti izvēlēties pamatīgi.

-    Mana sieva nepieminēja detaļas, iejaucās Ljūks. Visi rakstnieki vēlas nemirstību. Tāpēc jau mēs esam tik iedomīgi, jo uzskatām, ka ir cilvēki, kas vēlētos nolasīt mūsu domas. Taču būtu jauki domāt, ka mani mazbērni kādreiz lasīs manas grāmatas.

-     Esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņi tās lasīs, Džosija smaidīdama sacīja vīram.

-    Šajā gadījumā sievas viedoklis neskaitās, Rems iebilda. Un tu, Sāra? Ko vēlētos tu?

-    Man jau viss ir. Es dabūju māju, kuru vēlējos, vīrieti un arī šo… Viņa noglāstīja savu grūtnieces vēderu.

-    Ha! Maiks sacīja.

Visi paraudzījās uz viņu.

-    Es jau biju tikai viņas trešā izvēle, Maiks gremzās, un pārējie iesmējās.

-    Vai tas ir kāds joks, ko nesaprotu? Džemma vaicāja.

-    Atnāc ciemos kādā pēcpusdienā. Palīdzēsi man pabarot mazos un nomainīt viņiem autiņus. Un es tev visu pastāstīšu, Džosija sacīja. Bet jau uzreiz varu pateikt, ka Maiks nebija viņas trešā izvēle.

-   Ja mēs būtu iepazinušies ikdienišķos apstākļos, viņa par mani nemaz neieinteresētos, Maiks iebilda.

Tesa skarbi paskatījās uz brāli. Es tev būtu sarunājusi tikšanos ar Sāru, ja vien tu vismaz pa retam būtu atļāvies ierasties pie mums.

-    Es būtu atbraucis, ja…

-     Kārtību tiesas zālē! skaļi uzsauca Rems. Varēsiet izstrīdēties arī vēlāk. Un nu atgriezīsimies pie iepriekšējā temata. Sāra, mana mīļā māsīca, ir taču jābūt kaut kam tādam, ko tu vēlies.

-    Labu veselību un to, lai mani mīļie dzīvo drošībā.

-     Oi, oi, oi! Tesa iesaucās. Tu taču mīli visus, kas dzīvo Edilīnā. Ja šī vēlēšanās piepildītos, mums būtu pilsēta, kurā neviens neslimo un nenotiek nekas ļauns.

-    Manuprāt, tas izklausās lieliski! Sāra atsaucās.

-     Ir gan kaut kas tāds, ko tu gribētu, Maiks vērsās pie savas sievas. Vēl tikai vakar tu man to sacīji.

Sāra mirkli izskatījās apmulsusi, bet tad pasmaidīja. Tas bija joks. Un pat neuzdrošinies viņiem sacīt, ko es tev teicu!

-    Tagad tev nāksies mums to izstāstīt, Ljūks attrauca.

-     Es to nedarīšu, Maiks kā padodoties pacēla rokas. Man ar viņu būs jādzīvo. Lai paliek Sāras ziņā, vai viņa vēlēsies jums to atklāt.

Visi paskatījās uz Sāru.

-    Lai jau notiek! viņa nikni izsaucās. Es teicu… Viņa nopūtās. Tas patiesībā nebija nekas sevišķs. Es teicu, ka apskaužu Džosiju par viņas dvīņiem. Tesa, atbalsti mani! Vai tad tu negribētu divus bērniņus? Puisīti un meitenīti?

-     Noteikti nē! Tesa atbildēja. Es spēšu tikt galā tikai ar vienu. Vienīgā māte, ko pazinu, bija mūsu vecāmāte. Par viņu ļaunākas vairs nevar būt. Diemžēl… Viņa apklusa un iedzēra malku ledus tējas.

Maiks pastiepa roku, saņēma Tesas plaukstu savējā un paspieda. Skatiens vēstīja, ka viņš māsu vienmēr atbalstīs.

-    Tesa, piedod, Sāra sacīja. Es negribēju tevi skumdināt.

-     Pirms dzemdībām es patiešām bažījos, vai spēšu mīlēt savus bērnus, Džosija teica.

-     Un tagad viņa mazos neatstāj ne uz minūti, Ljūks paskaidroja.

-    Nu jau kļūst par traku, Kolins secināja. Sāra, vai var dabūt vēl to tavu zemeņu kārumu?

-    Protams. Es atnesīšu.

-    Nē, tu neko nenesīsi, Kolins iebilda, piecēlās un devās pie mazā galdiņa. Maik, un kāda ir tava vēlēšanās?

-    Pavisam vienkārši, Maiks atbildēja, es vēlos pievārēt kādu patiešām lielu ļaundari.

-    Kopā ar mani, Kolins piebilda un apsēdās.

-    Atvaino, ja mans jautājums liksies muļķīgs, Džosija sacīja Maikam. Bet… vai tad pagājušajā rudenī jūs to jau neizdarījāt?

-    To izdarīja mana sieva, Maiks atteica un ar lepnumu uzsmaidīja Sārai. Un mums palīdzēja daudzi cilvēki. Es gribētu savu karjeru beigt ar īstu uguņošanu.

Sāra paskatījās uz Džemmu. Mans vīrs drīz atvaļināsies no Fortloderdeilas policijas nodaļas un jūtas kā sprostā ieslodzīts zvērs, jo liku viņam apsolīt, ka viņš strādās pie rakstāmgalda.

-    Es būtu tas zvērs, ja? vaicāja Maiks un paraudzījās uz Sāru.

-    Jūs varēsiet turpināt vēlāk, iejaucās Rems. Tā. Kurš mums vēl nav neko vēlējies? Kolins.

-    Un tu pats, Rem? Kolins neapmulsa.

-    Es dabūju, ko vēlējos, kad Tesa man sacīja jāvārdu.

-    Tas patiešām ir jauki, sacīja Džemma.

-    Tu tagad izvairies no atbildības, ierunājās Ljūks. Kas tad ir? Vai jurists tevī neļauj neko izpaust? Tu varētu vēlēties rakstura stingrību.

-    Un tu varētu vēlēties… Rems atcirta.

-    Nemaz nesāciet! Džosija uzsauca. Es arī vēl neesmu neko vēlējusies. Visi paraudzījās uz Džosiju. Es esmu nolēmusi pataupīt savu vēlēšanos līdz brīdim, kad man tas patiešām būs nepieciešams.

-    Domāju, ka es arī darīšu tāpat, Remzijs piebalsoja.

-    īstu mīlestību! Sāra izsaucās. Kādam no mums jāvēlas īsta mīlestība.

Visi skatījās te uz Džemmu, te Kolinu, te atkal uz Džemmu un tad vēlreiz uz Kolinu, jo šajā sabiedrībā tikai viņi nebija precējušies.

-    Kolins ir Freizers, sacīja Džemma. Domāju, ka viņam muļķoties nevajadzētu.

-     Tu tici, ka šīs vēlēšanās piepildās, vai ne? Džosija, iepletusi acis, vaicāja.

Džemma nedrīkstēja stāstīt to, ko Triss bija uzticējis tikai viņai vienai. Es vēlētos papētīt vairāk, pirms…

-     Es piekrītu Sārai, Kolins sacīja un piecēlās. Kāpēc gan nevēlēties īstu mīlestību? Man tagad ir pašam sava māja. Kālab gan to nepiepildīt? Viņš pacēla savu limonādes glāzi, un visi pārējie paņēma savējās un pacēla tās augšup. Es vēlos, lai nākamajā gadā mēs visi atkal sastaptos šeit, bet tad jau mana īstā un Vienīgā būtu man līdzās.

-    Un gaidītu mazulīti, Sāra piebilda.

-     Pareizi, Kolins piekrita. Un lai Sārai būtu divi bērni. Tev, Maik, nāksies piestrādāt. Un lai Tesa ir labākā māte pasaulē, bet Maiks būtu notvēris pašu meistarīgāko un ļaunāko noziedznieku un… Vai esmu kādu aizmirsis?

-    Ljūku, Džemma atgādināja. Rakstnieku.

-    Arī Džosiju un mani, piebilda Remzijs.

Kolins joprojām turēja glāzi paceltu. Ljūka grāmatas cilvēki atcerēsies mūžam, Džosija un Rems pateiks savas vēlēšanās. Viņš grasījās iedzert no glāzes.

-    Un Džemma? Maiks ievaicājās.

-    Džemmu es nekādi nespētu aizmirst, Kolins sacīja un paraudzījās uz viņu. Ceru, ka tev ir viss, ko dzīvē esi vēlējusies.

Visi pagriezās pret Džemmu un pamanīja, ka viņa pietvīkst.

-    Lai mūsu vēlēšanās tiktu uzklausītas, Rems sacīja, un visi iemalkoja dzērienu.

X* *

Maiami slimnīcā Nella sēdēja uz sava tēva gultas malas un pacēla augšup rotaļu lācīti. Redzi, tēt! Es taču tev teicu.

-    Ko tu man teici, mīļumiņ?

-    Ka Lendija kaklarota mirdz.

-     Protams, ka mirdz. Viņš paņēma lācīti un mazliet pacēla kaklarotu. Tas bija jauks nieciņš ar sīku, mirdzošu akmentiņu, kas iekļauts zelta būrītī. Rota pat izskatījās vērtīga. Kur tu tādu dabūji?

-     Tā bija tajā lētās bižutērijas kastē, ko es nopirku baznīcas rīkotajā tirdziņā, Nellas māte Edija atsaucās no gultas otras malas.

-    Kā gan šī lietiņa tur nokļuvusi? viņš vaicāja.

-     Nav ne jausmas, Edija atbildēja. Kālab ieinteresējies?

-     Tāpat vien, viņš atteica. Tas nemaz neizskatās pēc vienkāršas bižutērijas. Varbūt kāds to meklē.

Nella izņēma lācīti no tēva rokām. Meitenei nepatika viņa iebildums. Viņa jau gandrīz bija aizmirsusi, ka tētis ieviesis zināmus noteikumus, kurus nedrīkst pārkāpt.

-     Es gan tā nedomāju, Edija teica. Tā kaklarota bija iestiprināta starp divām svina plāksnītēm. Kāds to, iespējams, lietojis makšķerēšanai. Mums ar Nellu nācās izmantot tavas skrūvspīles un divus skrūvgriežus, lai dabūtu tās vaļā.

Viņš iesmējās. Kāda māte, tāda meita.

Nella piespieda lācīti sev klāt. Man patīk tā rota.

-     Labi, tēvs piekāpās, vari to paturēt. Viņš paskatījās uz sievu. Bet vēlāk… Viņš nepateica līdz galam. Edija zināja, ko tas nozīmē. Kad viņi atgriezīsies Edilīnā, nāksies noskaidrot, no kurienes ir šī kaklarota.

čet rpadsmitā nodaļa

Kolins negribīgi devās projām no Merlina fermas un saviem draugiem. Viņš bija vēlējies aizvest Džemmu uz mājām, taču viņa šo priekšlikumu noraidīja. Bija skaidrs, ko Džemma ar to gribēja pateikt. Vispirms viņam jānokārto attiecības ar Džīnu, un tikai pēc tam Džemma paliks ar viņu divatā.

Kolins zināja, ka Džemmai taisnība, taču tas nemazināja bailes no sarunas ar Džīnu. Viņš novietoja automašīnu stāvvietā pie šerifa biroja un jau grasījās kāpt ārā, tomēr palika sēžam un paraudzījās uz sava dzīvokļa logiem. Džemma sacīja, ka vēlas, lai Kolins viņai pastāsta par savu dzīvi, taču viņš to negribēja. Tik daudzus gadus viņš bija gājis nepareizā virzienā, pūlējies būt cits cilvēks. Viņa mūža apsēstība ar vēlēšanos palīdzēt apkārtējiem brīžiem lika gandrīz aizmirst pašam par sevi.

Pienākumi pret ģimeni, pret cilvēkiem, ar kuriem kopā viņš izaudzis, pret savu dzimto pilsētu un jo īpaši pret sievieti, kuru viņš kādreiz mīlējis no visas sirds, bija gandrīz pilnībā viņu pārņēmuši. To viņš nevēlējās sacīt sievietei, ar kuru, pēc viņa domām, būtu iespējama kopīga nākotne.

Viņš raudzījās sava ienīstā, drūmā dzīvokļa logos un iztēlē redzēja to, kas tūlīt gaidāms. Džīnai patika visu dramalizēt un rīkot scēnas tieši tāpēc viņai tik labi veicās tiesas zālē un Kolins nezināja, kā tieši viņa izspēlēs šo konkrēto ■linu. "Vai izplūdis asarās, un beigu beigās es metīšos viņu mierināt? Vai arī saniknosies, kliegs uz mani un sacīs, ka esmu viņu nodevis?"

Agrāk Kolinam šādas scēnas pat bija nepieciešamas. Pārmēru skaļa kliegšana un strīdi ar Džīnu, kura pat necentās savaldīties, palīdzēja daļēji tikt vaļā no niknuma par to, kā norit viņa dzīve.

Pēc kārtējā ķīviņa un pēc salabšanas seksa Kolins atkal apmēram sešas nedēļas spēja strādāt sava tēva autotirdzniecības uzņēmumā. Kad iekšējā spriedze kļuva neizturama un Kolins juta, ka tūlīt eksplodēs dusmās, viņš zināja, kā sakūdīt Džīnu, lai viņa sadusmojas un atkal sākas strīds.

"Taču tas jau sen ir pagātnē," Kolins nodomāja un ērtāk atzvila automašīnas sēdeklī. Viņš šo taktiku bija atmetis, kad Džīna pieņēma darba piedāvājumu Vašingtonā.

Kolins aizvēra acis un ļāvās atmiņām par pirmajām ar Džīnu kopā pavadītajām dienām.

Kad Kolins pēdējo gadu mācījās Virdžīnijas universitātē, tēvs lūdzās, lai viņš iesaistās ģimenes automašīnu tirdzniecības biznesā.

Došu tev visu, ko vien vēlēsies, tētis toreiz sacīja. Lai advokāts sagatavo līgumu. Ja vēlies, dabūsi piecdesmit procentu, astoņdesmit procentu… vienalga. Tu tos dabūsi. Ja gribēsi, lai eju pensijā un visu atstāju tavā un tavu brāļu ziņā, es tā darīšu.

Vienīgais, ko Kolins vēlējās, ko allaž bija vēlējies, bija Edilīnas šerifa postenis. Fakts, ka pilsētiņā nemaz nav šerifa, Kolinu nepavisam neuztrauca.

Tēvs, gribēdams vest dēlu pie prāta un cerēdams panākt, lai vecākais dēls domā tāpat kā viņš, sacīja: Tev vajadzīgs darbs, kas dod peļņu, kur tu vari pieklājīgi pelnīt. Te ir runa par lepnumu.

Pēdējo teikumu viņš bija sacījis tālab, ka zināja viņa dēlam naudas jautājums nav būtisks. Kad Kolinam bija sešpadsmit gadu, tēvs žēlojās par datorprogrammu, kas tika izmantota, lai apkopotu ziņas par visām viņa firmas pārdotajām automašīnām. Perigrins skaļi un nesakarīgi bija skaidrojis, ka šī programma paredzēta firmai, kas pārdod apmēram simt automašīnu. Tā apjūk, kad ievadu ziņas par daudz vairāk mašīnām, viņš zobojoties sacīja.

Tajā laikā Kolins mācījās vidusskolā un apguva datorkursu. Nākamajā rītā viņš parunāja ar savu skolotāju un izskaidroja problēmu. Abi kopā viņi radīja jaunu programmu. Skolas beigšanas dienā Kolins parādīja šo programmu tēvam.

-    Man vajadzēja pasniegt dāvanu tev, dēls, misters Freizers neizpratnē sacīja, skatīdamies uz četriem kompaktdiskiem. Vai tā ir mūzika?

-    Ieliec datorā un paskaties, Kolins mudināja.

Ieraudzījis, kas ir pa spēkam jaunajai programmai, misters

Freizers parūpējās par autortiesībām uz to, samaksāja krietnu naudu dažiem informācijas tehnoloģiju speciālistiem, lai tie uzlabo vēl dažas nepilnības, un tad sāka to tirgot. Katrs autorhonorāra penijs tika godīgi sadalīts Kolinam un viņa skolotājam. Naudas bija tik daudz, ka abi varēja vairs nekad nestrādāt.

Kad Kolins beidza koledžu, viņam negribējās tirgot automašīnas, taču viņam ļoti nepatika skatīties, kā tēvs lūdzas. Vēl ļaunāk viņš nespēja pateikt tēvam "nē". Turklāt līdzi nāca vēl arī cits smagums visi viņa senči bija strādājuši ar kaut ko, kam ir riteņi. Rīkoties citādi nozīmētu nodot vairākas Freizeru paaudzes. Tā nu Kolinam nācās piekrist, ka viņš vismaz pamēģinās. Viņš sāka strādāt Ričmondas nodaļā un darīja visu, ko spēja, lai pārdotu automašīnas.

Bet viņš ienīda šo darbu. Tirgošana viņam nepatika, un viņš bija ļoti, ļoti slikts pārdevējs. Viņa darba rādītāji bija lik zemi, ka pārējie par viņu smējās.

Tieši Džīna mainīja visu.

Tolaik Kolins tikai pirms dažiem mēnešiem bija beidzis koledžu. Viņam bija divdesmit viens gads, un viņš strādāja sava tēva firmā. Pie viņiem iegriezās Džīna, jo vēlējās iegādāties automašīnu. Viņa bija tik satriecoši daiļa, ka Kolins spēja vien stāvēt un muļķīgi blenzt. Darījumu nācās pārņemt viņa brālim.

Kolins nodomāja, ka tas arī bijis viss, taču Džīna piezvanīja un uzaicināja viņu satikties. Šī tikšanās beidzās ar kopīgiem gultas priekiem, un jau pēc diviem mēnešiem viņi iekārtojās divatā Džīnas dzīvoklī.

Gluži tāpat kā Kolina tēvs, arī Džīna viņu iedrošināja palikt automašīnu tirdzniecības biznesā. Četrus gadus viņi bija pāris. Kolins tika ierauts Džīnas dzīvē, kurā netrūka vakariņu sveču gaismā un dažādu naksnīgu izklaižu. Kolinu aizrāva juridiskās lietas, ar kurām Džīna strādāja, un viņi bieži palika nomodā līdz rīta gaismai, tās apspriežot. Tobrīd Kolins bija visvairāk pietuvojies darbam likumsargāšanas jomā, kura viņam no sirds patika. Džīnas pasaule kļuva arī par Kolina pasauli, taču viņam tas sagādāja prieku, jo tik pamatīga iedziļināšanās viņas darbā palīdzēja bloķēt paša neveiksmīgo profesionālo pieredzi. Turklāt viņš bija tik jauns un nepieredzējis, ka viss, kas saistījās ar Džīnu, šķita žilbinošs.

Koledžas gados Kolins bija tik ļoti iegrimis mācībās kursi bija tādi, kas, cik vien iespējams, saistījās ar kriminoloģiju, un sportošanā, ka nepietika laika gandrīz nekam citam. Bija arī meitenes, taču viņas Kolina uzmanību spēja piesaistīt tikai īslaicīgi. Viņš vēlējās sievieti, kura būtu interesanta un vairāk aizrautos ar pašu dzīvi, nevis ar tērpu izvēli.

Džina bija sešus gadus vecāka, advokāte, daudz ceļojusi; viņa spēja šo Kolina vēlmi piepildīt. Un šajos gados viņu kopīgā dzīve likās jauka.

Kolins to īsti nebija atskārtis, taču vienmēr pieņēma, ka reiz viņi sāks retāk izklaidēties, vairs tik bieži nelidos uz Napu nedēļas nogalēs un pārstās ķīvēties, līdz aizsmakumam izkliedzot apvainojumus. Viņš domāja, ka abi kļūs nopietnāki. Un, kad tas notiks, viņi pārcelsies uz Edilīnu. Dzīvos īstā mājā ar lielu pagalmu sētas pusē, nevis ar terasi, no kuras paveras skats uz pilsētu. Viņiem būs bērni, un viņi kopā apmeklēs baznīcu.

Viss mainījās kādā vakarā, kad Džīna atgriezās mājās un jūsmīgi paziņoja Kolinam, ka viņai piedāvāts darbs Vašingtonā.

-     Protams, es vēl šo piedāvājumu neesmu pieņēmusi, viņa sacīja.

Kolins smaidīja. Bija acīmredzams, ka pirms tik nopietna lēmuma pieņemšanas Džīna vēlējusies konsultēties ar viņu. Taču viņa tā neteica. Patiesībā viņa Kolinam neuzdeva nevienu jautājumu.

-     Gribu paskatīties, vai varu dabūt tikpat lielu naudas summu no Brigsiem. Sarīdīšu viņus vienu pret otru. Ļaušu viņiem patirgoties par mani, un uzvarējis būs tas, kurš solīs vairāk. O! Jāpiezvana mammai un tas jāizstāsta. Viņa būs neprātīgi sajūsmināta! Džīna piecēlās no dīvāna un ar vīna glāzi rokā devās zvanīt mātei.

Palicis sēžam pilnīgā klusumā, Kolins piepeši kristālskaidri ieraudzīja, kāda ir viņa dzīve. Viņš darīja darbu, ko ienīda, un dzīvoja tur, kur nemaz nevēlējās būt. Un darīja to tikai tādēļ, lai iepriecinātu citus cilvēkus.

Viņš saprata, ka Džīna jau iepriekš domājusi par darba maiņu un neplānoja konsultēties ar viņu, jo bija tik ļoti pārliecināta, ka arī Kolins dosies līdzi uz jauno vietu. Un tāpēc I )žīna pat nepapūlējās viņam neko jautāt.

"Un kālab gan lai viņa to darītu?" Kolins domāja. Viņš lāču varēja pārcelties uz jebkuru vietu. Tēvs noteikti priecātos atvērt firmas filiāli Vašingtonā. Ja Kolins vēlētos doties uz Itāliju, tēvs droši vien ari tur iegādātos firmai telpas.

Kad Džīna atgriezās istabā, viņa bija pat vairāk sajūsmināta nekā iepriekš un nelikās zinis, ka Kolins iegrimis klusēšanā. Tika pasūtīti ķīniešu ēdieni, un viņa nemitējās runāt visu maltītes laiku. Tikai brīdī, kad viņi bija paēduši, Džīna aprāvās.

-     Tu esi briesmīgi kluss. Vai tad tev nekas nav sakāms par šiem brīnišķīgajiem jaunumiem?

-     Es atgriezīšos Edilīnā.

-    Kolosāla ideja! Tavi vecāki būs sajūsmā, ka esmu tikusi pie tik lieliska paaugstinājuma darbā. Vēl trīs gadi, un es kļūšu par juridiskās firmas partneri.

Džīna jau atkal pievērsās runām par saviem plāniem un savu dzīvi.

Kamēr Kolins novāca galdu, Džīna zvanīja paziņām un stāstīja par lieliskajiem jaunumiem. Kad darbs bija padarīts, Kolins devās uz guļamistabu un izņēma no skapja somas.

Džīna pie viņa neienāca vismaz stundu, un brīdī, kad tas notika, somas jau bija sakravātas.

-     Vai varu izmantot tavu telefonu? viņa vaicāja. Manējam ir tukša baterija, bet es esmu pārāk sajūsmināta, lai gaidītu, kamēr tā uzlādējas. Ko tu dari?

-    Es taču tev jau sacīju. Dodos mājās.

-     Labi. Tiksimies šajā nedēļas nogalē. Laikam jau mobilais telefons būs vajadzīgs tev pašam?

-      Jā. Tas man būs vajadzīgs, Kolins atteica, paņēma abas ceļasomas un devās uz ārdurvju pusi.

Līdz dienai, kad Džīna ieradās Edilīnā ar pasakainiem jaunumiem, ka ir pieņēmusi darba piedāvājumu un pēc divām nedēļām pārcelsies uz Vašingtonu, Kolins pilsētā bija noīrējis biroja telpas un izstāstījis tēvam par saviem plāniem.

Kolins bija pieklājīgi uzklausījis visus tēva iebildumus un pamatojumus, kālab viņam būtu jāatgriežas Ričmondā.

-    Mums tu esi vajadzīgs! tēvs lūdzās.

Bet Kolins negrasījās piekāpties. Viņš beidzot bija pieņēmis lēmumu un vairs nevēlējās to mainīt. Jums es nemaz tik ļoti neesmu nepieciešams, bet Edilīnas ļaudīm gan, Kolins teica.

Džīna Edilīnā ieradās dusmīga. Viņa iebrāzās Kolina jaunajā birojā un uzreiz metās uzbrukumā. Ko, pie joda, tu dari?! viņa kliedza. Tu mani pamet vienu uz veselām divām nedēļām, un man vienai pašai jākārto visi ar mūsu pārcelšanos saistītie jautājumi! Nolādēts! Tu gan esi liels egoists!

Viņa nopētīja telpu. Ēkas piecdesmit vai vairāk gadu garajā mūžā šī vieta bija pildījusi dažādas lomas. Tās pēdējā inkarnācija bija sviestmaižu un atspirdzinošu dzērienu tirgotava. Visu, kas šajā telpā bija atradies, Kolins ziedoja veco ļaužu namam. Viņš izsolē nopirka pāris vecu rakstāmgaldu, dažus krēslus, kā arī vecu skapi ar atvilktnēm. Šīs trīs telpas Kolins vēl nebija paguvis izkrāsot.

-    Un kas šī ir par vietu? Džīna vaicāja, augšlūpu savilkusi nicīgi izsmējīgā vīpsnā. Tā ir pretīga. Un netīra.

-    Kā būtu, ja es nopirktu dažas beržamās sukas un spaiņus un mēs abi kopīgi to sakoptu?

-    Man nudien šobrīd nav laika, lai baudītu tavu visai savādo humora izjūtu. Vai esi sasaiņojis mantas?

Viņi nebija tikušies divas nedēļas, pat nebija runājuši pa telefonu. Acīmredzot Džīna visā nopietnībā uzskatīja, ka mīļotais ir aizņemts ar savu mantu saiņošanu, lai pēc tam pārceltos uz vietu, kur atradīsies Džīnas jaunais birojs.

Kad Kolins pat nedomāja kustēties, Džīna apsēdās vecā koka krēslā pretī viņa rakstāmgaldam. Kas tad šoreiz par vainu? Džīna vaicāja tādā tonī, kas norādīja, ka viņai no Kolina nācies paciest daudz ko.

Kolins brīnījās, cik ļoti atšķīrās tas, kā viņš Džīnu uztvēra tagad, ko viņš domāja par dzīvi tagad, kad vairs nebija spiests darīt ienīstu darbu. Šajās īsajās divās nedēļās viņš bija izjutis daudz vairāk dvēseles piepildījuma nekā gados, kad strādāja tēva firmā.

-   Šis ir mans birojs, Kolins sacīja tik mierīgā balsī, kādā Džīna viņu nekad agrāk nebija dzirdējusi runājam.

-    Es nesaprotu. Kā gan tev šeit var būt birojs, ja mēs dzīvosim Vašingtonā? Vai esi ieplānojis braukt uz šejieni nedēļas nogalēs?

Bija nepieciešamas gandrīz trīs stundas, kā ari Džīnas un tāpat Kolina asaras, lai viņa beidzot pilnībā saprastu, ka tās ir šo attiecību beigas.

Džīna turpināja dusmoties. Lai gan viņa pati bija pametusi daudzus vīriešus, nebija neviena, kurš būtu pateicis "nē" viņai. Taču ne dusmas, ne asaras nepiespieda Kolinu mainīt lēmumu. Pat tad, kad Džīna paziņoja, ka atteiksies no jaunā darba un paliks vecajā vietā, viņš nepiekāpās.

Jautājums par to, ka Džīna varētu pārcelties uz Edilīnu, pat netika pieminēts.

Izšķīrās viņi naidīgāk, nekā Kolinam būtu gribējies. Bija vajadzīgs ilgs laiks, lai viņš Džīnu spētu izmest no prāta. Kolinam viņas ļoti pietrūka. Viņš itin bieži vēlējās viņai piezvanīt un pastāstīt kaut ko.

Viņš visiem spēkiem pūlējās aizmirsties darbā. Kolins devās pie apgabala šerifa Toma Vaildersona un ilgi runājās ar viņu. Tā kā Edilīnā nebija sava šerifa, labākais, ko varēja darīt, bija iecelt tur par šerifu Kolinu un ierīkot biroju pilsētā.

-    Bet apgabals nevar atļauties… Toms sāka skaidrot.

-     Es par to samaksāšu, sacīja Kolins. Visi izdevumi būs uz maniem pleciem.

Kad Toms beidzot bija spējīgs aizvērt no brīnumiem vaļā palikušo muti, viņš piekrita Kolina priekšlikumam, jo viņam šis jaunais cilvēks patika. Taču viņš zināja arī to, cik Freizeru ģimene ir pārtikusi, un nosprieda, ka pēc dažiem mēnešiem jaunais šerifs no savas ieceres atteiksies. Kurš gan labāk izvēlēsies risināt svešu cilvēku ikdienas strīdus, nevis dīku atpūtu pie peldbaseina?

Kolins darbu nepameta. Gadiem ritot, Toms saprata Kolina gudrība, miers un laipnā izturēšanās ir nenovērtējama bagātība. Pirmajā gadā bija noticis kāds starpgadījums, ko Kolins atrisināja ļoti labi. Divi brāļi bija makšķerējuši Edilīnas pievārtes zaļajā zonā. Abi sākuši kauties, viens nošāvis otru. Bēdu un sirdsapziņas pārmetumu mocīts, dzīvs palikušais sāka draudēt nošaut kādu ģimeni, kura bija izbraukusi piknikā. Kolinam izdevās šo cilvēku atrunāt no briesmīgā soļa.

Kolina profesionālā dzīve ritēja labi, taču personiskā nelikās tik gluda.

Bija pagājuši gadi, kopš Kolins izšķīrās ar Džīnu, un viņi ne reizi tā arī nebija tikušies. Kolins bija ticies ar vairākām sievietēm neviena nebija no Edilīnas -, taču nekas nesanāca. Vienai no šīm sievietēm riebās Kolina amats. Viņš gan saprata, ka vairāk dāmu uztrauc jautājums par personisko prestižu. Viņa vēlējās sev ārstu vai advokātu. Un visvairāk Kolinu šausmināja tas, ka jau pēc četrām tikšanās reizēm viņa pieņēma, ka tagad abiem jāprecas.

Otra jaunā sieviete līdzinājās briesmīgajai Ailai, kuru Kolina māte gandrīz bija pieņēmusi darbā. Kad viņa ieraudzīja

Treizeru īpašumu, meiču teju vai pārņēma prāta aptumsums. Viņa alkatīgi vēlējās iegūt to sev un izturējās kā apreibinājusies. Kolins jau nākamajā dienā sievieti pameta.

Pēc šiem neveiksmju gadiem viņa dzīvē atgriezās Džīna.

Apmēram pirms gada Kolins vietējā tiesas namā pētīja vecu lietu materiālus. Kādā brīdī viņš pavērās augšup un ieraudzīja Džīnu. Kolinam jau bija aizmirsies, cik daiļa viņa ir un cik sakopta vienmēr izskatījusies. Tā kā Kolins bija dzīvojis kopā ar Džīnu, tad labi zināja, cik daudz laika un pūliņu viņa veltīja savam izskatam. Taču brīdī, kad viņš atkal šo sievieti ieraudzīja, tas tika piemirsts.

jau pēc dažām minūtēm abi kopā pusdienoja, un Džīna pavēstīja Kolinam, ka atkal ir atgriezusies savā agrākajā advokātu birojā Ričmondā. Es nolēmu, ka labāk būšu liela zivs, viņa skaidroja. Vašingtonā bija pārāk daudz tādu kā es.

Pēc stundas viņi bija viesnīcas istabā.

Kolinam šķita, ka Džīna ir mainījusies. Tāds bija viņa pirmais iespaids. Likās, viņa vairs nav tik dedzīga karjeriste, nav tik gatava pārspēt ikvienu citu, lai tikai uzkāptu augstāk un augstāk.

-     Esmu sapratusi, kas dzīvē ir patiešām svarīgs,Džīna sacīja un iedzēra mazu malciņu vīna. Un tu! Kā liekas, tu beidzot esi kļuvis pieaudzis.

Džīnai piemita spēja dāļāt apvainojumus tā, ka tie gandrīz izklausījās pēc komplimentiem.

-      Pēdējos gados man nācies daudz ko piedzīvot, Kolins atteica.

-    Ceru, ka nesāpināju tevi, kad sarāvu mūsu attiecības.

Šo apgalvojumu Kolins nemēģināja labot. Ja reiz viņas ego

bija nepieciešams šādi uzskatīt, lai jau tiek.

Kolins joprojām īsti nesaprata, kā tas notika, taču pēc dažām nedēļām viņi atkal sāka iziet kopā sabiedrībā. Džīna centās, cik spēdama, lai radītu iespaidu, ka tagad ir gatava uz kompromisiem un spēs veidot kopīgu dzīvi ar Kolinu. Man tevis tik ļoti pietrūka, viņa teica. Nemaz nezināju, ka esmu spējīga pēc kāda tik ļoti ilgoties.

Viņi vēl vairākas reizes mīlējās, taču kaut kas vairs nebija kā senāk. Kolins vairs nebija tas nelaimīgais jaunais vīrietis, kurš agrāk juties tik nožēlojams. Un viņu vairs nežilbināja ne Džīna, ne viņas darbs, ne skaistums.

Džīnai bija taisnība, kad viņa sacīja, ka beidzot Kolins ir pieaudzis.

Sirds dziļumos Kolins apzinājās, ka būtu nepieciešams pilnīgi un galīgi izbeigt attiecības ar Džinu, tomēr nespēja to izdarīt. Kad viņa nebija aizrāvusies ar kaut ko citu, viņa spēja būt jautra un interesanta. Klienti Džīnai dāvāja biļetes uz izrādēm un koncertiem, un Kolinam tas patika. Un viņa ģimene Džīnu dievināja. Viņa un Lenijs mazliet neķītri ķircināja viens otru, ar misis Freizeri viņa kopā iepirkās. Abas sievietes bija iekārtojušas arī viesu namiņu. Džīna pirka Šeimusam grāmatas par mākslu un prata sameklēt misteram Freizeram lasāmvielu par autobūves vēsturi.

Kolins nevēlējās to visu savai ģimenei atņemt, turklāt jau vairāk nekā pietiekami bija izbaudījis vientulību. Un viņa dzīvē nevienas citas nebija.

Lai saglabātu veselo saprātu, viņš pārtrauca seksuālās attiecības ar Džīnu. Viņa labprāt būtu vēlējusies seksu ar Kolinu, taču viņš apzinājās, ka Džīnu vairs nemīl, un negribēja, lai viņa izdarītu nepareizus secinājumus par abu attiecībām.

Apmēram pirms trim mēnešiem Toms bija sacījis, ka redzējis Džīnu Ričmondā kopā ar kādu vīrieti, kuru viņa stādījusi priekšā kā savu brāli. Izskatīgs jauns vīrietis. Vārdā Eliots.

-   Apmēram desmit gadu jaunāks par Džinu? Kolins vaicāja.

-    Jā. Bet domāju, ka tu jau esi ar viņu ticies.

"Es biju tas brālis," Kolins vēlējās atbildēt, tomēr neko neteica. Viņš zināja, ka Džīnai nav ne māsu, ne brāļu un vienīgā dzīvā tuviniece ir māte. "Vienīgais bērns ģimenē," viņa mēdza sacīt.

Kolins apzinājās greizsirdība uz jauno vīrieti, kuru Džīna uzdeva par savu brāli, norādītu, ka viņam joprojām vēl ir jūtas pret šo sievieti. Patiesībā Kolins pat priecājās par šādu pavērsienu un atskārta, ka ir pienācis laiks izbeigt abu draudzēšanos. Viņu biedēja mātes asaras. Viņa vienmēr bijusi tik pārliecināta, ka Džīna reiz kļūs par viņas vedeklu. Tomēr Kolins tur neko nevarēja līdzēt. Viņš apzinājās kamēr Džīna būs viņa kompanjone, viņš nemeklēs sievieti, ar kuru varētu pavadīt kopā visu mūžu.

Pēc iepazīšanās ar Džemmu likās, ka visas viņa lūgšanas beidzot ir uzklausītas. Ja Kolins būtu māņticīgs, viņš nodomātu, ka šeit savu lomu nospēlējis Vēlmju akmens.

Viņam gribējās smaidīt, kad ieraudzīja, kā Džemma, izstiepusies uz grīdas un apkārt izlikusi pildspalvas, pēta senus dokumentus. Kad abi kopā pavadīja laiku, viņš priecājās par to, ko redzēja. Džemma bija klusa. Tik ļoti atšķirīga no Džīnas, kuras noskaņojums neprognozējami mainījās un kura nemitīgi alka pēc izklaidēm. Pat ēdiena gatavošanu Džīna prata pārvērst drāmā. Kolins labi zināja, ka viņa nekad neuzņemsies kaut ko tik vienkāršu kā sakult pārīti olu kultenim. Cik garlaicīgi, viņa mēdza sacīt. Piezvani uz delikatešu veikalu.

Džemma bija pagatavojusi omleti un rūpējās par viņu, pat mudināja nomazgāties dušā viņas namiņā. Un viņa brauca kopā ar Kolinu uz pārtikas veikalu, vadīja viņa automašīnu, kuru Lenijs bija uzlabojis. Un palīdzēja Kolinam izglābt zēnu. Kolins gan nevienam neatzītos, taču YouTube sižetu viņš noskatījies vismaz piecdesmit reižu.

Runājot par to, kas notika Džemmas namiņā tajā rītā… Jā, pirmajā mirklī Kolins patiešām neatcerējās īso kaisles brīdi. Tomēr viņš apjauta, ka miegs tonakt nav bijis mierīgs un ka viņš sapnī redzējis Džemmu. Kad namiņā bija ieradies Lenijs un modinājis Kolinu, viņš turējās pretī.

Pie joda, lai ko tu tur sapņo, esmu pārliecināts, ka vēlētos tajā dalīties ar tevi, Lenijs sacīja.

Pusmiegā Kolins brālim bija teju vai iesitis. Neskaidrā apziņa tobrīd bija sacījusi, ka Lenijs vēlas pievienoties viņam un Džemmai gultā.

Vēlāk, kad Kolins atkal ieraudzīja Džemmu, viņu pārsteidza prieks, kas pāršalca augumu. Bet Džemma paraudzījās uz viņu, it kā viņš būtu lielākā niecība uz šīs zemes, un Kolins apjauta, ka nekad vēl nav bijis tik nelaimīgs un arī… pārsteigts. Kas gan izraisījis šādu nicinājumu?

Kolins pūlējās pierunāt Džemmu, lai viņa atklāj cēloni, taču viņa negribēja ielaisties nekādās diskusijās. Pirms izdevās kaut ko noskaidrot, piknikā neaicināta ieradās Džīna. Kolins vēlējās viņai sacīt, lai dodas projām un nekad vairs nerādās acīs.

Kad Maiks aicināja palīgā ar lielo polsterēto vairogu, Kolins bija priecīgs, ka var turēties no Džīnas tālāk. Taču šis prieks ātri izplēnēja, kad Džemma izteica piezīmi, ka viņa ir "gudra un drosmīga".

Vienā mirklī Kolins saprata, ko ir izdarījis. Viņu pārņēma patiesas šausmas. Viņš bija domājis, ka sapnī, kaisles vadīts, ievilcis Džemmu gultā un… Pat domāt negribējās, ko viņš ir izdarījis. Džemma taču nespētu viņam turēties pretī spēku samēra dēļ. Vēlāk viņa raizējās, ka zaudēs darbu, ko tik ļoti kārojusi iegūt.

Nespēdams aiziet projām, Kolins stāvēja zem koka un vēroja, kā Džemma cīnās. Kad Ljūks uzsauca, ka laiks beidzies, Džemma turpināja sitienus. Apziņa, ka tieši viņš ir iemesls sievietes dusmām un sāpēm, padarīja Kolinu teju vai slimu. Maikam nācās Džemmu apturēt, apskaut un nomierināt.

Kolins pamāja Maikam, likdams noprast, ka vēlas pabūt ar Džemmu divatā. Viņa nevēlējās ne Kolinu redzēt, ne arī ar viņu runāt. Turpretī Kolins alka viņai pateikt, ka neviens nedrīkst nodarīt pāri sievietei un pēc tam palikt nesodīts. Pat tad, ja tas nozīmētu, ka viņa normālā dzīve un karjera būtu galā. Viņš vēlējās rīkoties pareizi.

Kad Džemma pavēstīja, ka nekādas piespiešanas nav bijis, Kolins tik tikko noturējās, nepacēlis viņu gaisā un nenoskūpstījis. Viņa bija to vēlējusies!

Tiklīdz Džemma to pateica, Kolina iztēlē parādījās dažādas ainas. Kad pienāca Džīna, viņš tik tikko spēja paraudzīties uz viņu. Kolins zināja, ka veids, kādā Džīna satver viņa roku, atgādina par īpašumtiesībām. Cik ļoti gan Kolins tagad nožēloja pēdējā gadā atjaunoto draudzību!

Kolins atbrīvojās no Džīnas un paaicināja Džemmu uz nomaļāku vietu, lai abi varētu netraucēti parunāt. Nebija vajadzīgs ilgs laiks, lai noskaidrotu, ka Džemmas vienīgais iebildums ir Džīna. Tajā brīdī Kolins vēlējās izstāstīt visu patiesību par savām attiecībām ar Džīnu, taču galu galā atklāja tikai nelielu daļu. Vispirms bija viss jānokārto ar Džīnu, pēc tam varēs doties pie Džemmas un izstāstīt arī visu pārējo.

Piecpadsmitā nodaļa

Gauži negribīgi Kolins izkāpa no automašīnas un devās augšup pa kāpnēm uz savu dzīvokli. Viņš zināja, ka Džīna gaida, jo viņas sudrabkrāsas Mercedes joprojām atradās stāvlaukumā.

Pirmais, ko Kolins ieraudzīja, kad iegāja savā dzīvoklī, bija viņa ceļasoma. Tā stāvēja uz grīdas. Džīna iznāca no Kolina guļamistabas, un rokā viņai bija zobu pastas tūbiņa.

-    Te tu esi! viņa priecīgi sacīja. Gaidīju tevi pārnākam, taču tevis ilgi nebija. Jau sāku domāt, ka man nāksies mājup braukt pilnīgā tumsā. Ceru, tu neiebilsti, ka esmu aizņēmusies dažas tavas mantas.

-     Džīna, es… Kolins apklusa, jo nezināja, kā īsti iesākt. Viņa pārskatīja pie sienas nolikto veco skapju saturu.

-     Kolin, dārgais! Vai tu tagad nomokies ar sevis pelšanu? Protams, ka tā ir! Tava lielā kaislība allaž darīt labu noteikti tevi apgrūtina. Un kā pagāja atlikusī ballītes daļa kopā ar taviem draugiem no Edilīnas? Pēc tam, kad biji mani aizraidījis projām.

-     Lieliski, viņš atteica. Bija skaidri redzams, ka Džīna meklē mantas, ko reiz te atstājusi, lai gan nu jau pagājuši vairāki mēneši kopš viņas pēdējās ciemošanās. Apsēdīsimies un parunāsim. Labi?

-     Nē, Džīna attrauca. Man liekas, ka viss jau ir pateikts. Es tikai vēlējos… Viņa pacēla rokas uz augšu. Nē, es apsolīju sev pašai, ka tā nedarīšu. Lai paliek.

-    Džīna, lūdzu, apsēdies. Parunāsim par to!

Viņa dusmīgi paskatījās uz Kolinu. Mums nav nekā, par ko runāt. Tu izvēlējies kādu citu. Beigas. Tas arī viss!

-    Tu izturies tik nikni, it kā mēs ar tevi būtu īsts pāris un es tevi tagad pamestu.

-    Kārtējo reizi.

-Ko?

-     Tu mani kārtējo reizi pamet. Pirmā bija tad, kad devos uz Vašingtonu strādāt. Tev skauda, un tu no manis aizgāji.

-    Vai tā tu domā?

-     Es zinu, ka tieši tā bija. Tu savu darbu ienīdi, bet es savējo mīlēju. Tad es dabūju vēl labāku darbu, un tevi pārņēma skaudības lēkme. Tu mani pameti. Un pievīli arī savu tēvu.

Kolins ievilka elpu. Viņš pat nespēja atbildēt uz šiem apvainojumiem.

-     Tagad tu esi iepazinies ar jaunu koledžas studenti un pamet mani. Kārtējo reizi. Man liekas, ka esi iedomājies šādi tikt galā ar savu attieksmi pret sievietēm. Tu taču viņas gluži vienkārši ignorē.

Pamazām Kolins attapās, un viņā uzverda dusmu vulkāns. Es tevi nekad neesmu ignorējis! Es dzīvoju tavu dzīvi, viņš klusi sacīja.

-     Nē, tā nebija. Džīna pārstāja staigāt pa telpu un paraudzījās uz Kolinu. Tu slēpies manā dzīvē. Tu biji iedomājies, ka esi pārāk labs, lai būtu mašīnu pārdevējs, tomēr tu no tā cieti un liki visiem pārējiem justies nožēlojami. Arī man tajā skaitā. Man tevis bija tik ļoti žēl, ka es tevi pieņēmu un ļāvu dzīvot manu dzīvi.

-    Vai tā tu to visu redzēji? Kolins rāmi vaicāja. Neko citu tu nesaskatīji? Nekādu jūtu nebija?

-     Protams, Džīna atbildēja. Kādu brīdi. Nožēloju… Viņa nikni paraudzījās uz Kolinu. Es nožēloju, ka esmu uzdāvinājusi tev savus labākos gadus. Ja man nebūtu jāauklējas ar tevi, es būtu tāda kā citas mūsdienu sievietes. Man varētu būt pārītis bērnu, un es varētu dzīvot Džordžtaunā. Džīnas balss pieņēmās skaļumā. Vai tu zini, kāpēc es atteicos no darba Vašingtonā?

-    Lūdzu, pasaki man, Kolins salti atteica.

-    Tevis dēļ. Tev nekad neienāca prātā, ka es atteicos no tā visa tikai tevis dēļ. Es ilgojos pēc tevis un vēlējos būt ar tevi kopā. Zināju, ka tev nevienas nav, tāpēc atgriezos.

Kolina skatiens kļuva aukstāks. Pa tiesas namu klīstošo tenku dēļ tevi atlaida no darba. Dzirdēju, ka tu esot gulējusi ar vienu no partneriem un viņa sieva piedraudējusi ar šķiršanos, ja tevi neaizsūtīs projām.

Mirkli šķita, ka Džīnas sejā atspoguļojas vēl lielāks niknums, taču jau pavisam drīz viņa pasmaidīja. Nelietīgi izmantoji savu žetonu, lai paokšķerētu, ja?

-    Džīna, Kolins teica, kāpēc mums jāšķiras šādi? Kad atgriezies, es jau tevi brīdināju, ka mums nekas nesanāks.

-    Bet es teicu, ka sanāks. Viņa piegāja pie skapja un ielēja savā glāzē dzērienu.

-    Tev taču būs jāsēžas pie stūres, Kolins atgādināja.

-      Neraizējies. Tas ir tikai gāzēts sodas ūdens. Viņa iedzēra lielu malku. Un kas tagad notiks? Cik ātri vien iespējams, tu tiksi vaļā no manis un tad skriesi atpakaļ pie savas draudzenītes? Džīna caur pievērtām skropstām raudzījās uz Kolinu. Vajadzēja man pateikt, ko vēlies. Es būtu īpaši uzposusies. Vai tev patīk arī rīkstes un ķēdes?

-   Džina, man liekas, tev vajadzētu doties projām. Vēl labāk būs, ja projām iešu es pats. Paliec tepat, izgulies. Negribu, lai tu sēdies pie mašīnas stūres, kad esi tik saniknota.

-    Un kurp tu dosies? Pie mammītes? Vai pie sava draudziņa boksera?

Kolins uzlika plaukstu uz durvju roktura. Viņš vairs nespēja klausīties. Ja Džīna šādā garā turpinās, arī viņš nepaliks parādā un pateiks ko tādu, kas vēlāk būs jānožēlo.

-    O, pareizi! Tu taču nopirki māju, vai ne? Es iztērēju mēnešus… nē, gadus, mēģinādama tevi pierunāt nopirkt mums kopīgu māju, taču tu to neizdarīji. Un tagad, tikko saticis to… to hermafrodītu, nopirki māju viņai?

Piepeši viss Džīnas niknums pagaisa. Viņa sabruka uz dīvāna un izplūda asarās.

Kolins zināja, ka vajadzētu doties projām un atstāt Džīnu ar visām viņas dusmām un apvainojumiem, tomēr nespēja aiziet un pamest viņu raudam. Viņš negribīgi aizvēra durvis, tad devās pie Džīnas un apsēdās blakus. Džīnas pleci trīcēja elsās, viņa atbalstījās pret Kolinu. Viņš Džīnu apskāva.

-     Man žēl, Džīna, viņš sacīja. Man žēl, ka esmu tevi sāpinājis. Un man neskauda tavi panākumi darbā. Ne jau tāpēc es tevi pametu.

-    Kāpēc tad? viņa vaicāja. Man likās, ka mums abiem kopā ir labi. Domāju, ka mums nekā netrūkst.

Ja viņš vēlējās sacīt visu patiesību, nāktos atklāt, ka viņiem kopā nebija nekā, ka viss piederēja vai nu viņai, vai arī Kolina tēvam. Ka viņš aizgāja, lai piepildītu pats savus sapņus, un to, iespējams, bija iemācījies no Džīnas. Viņa nemūžam nepieņemtu nīstamu darbu.

-   Paklau, Kolins klusi un līdzjūtīgi ierunājās, kāpēc gan tu šonakt nevarētu palikt tepat?

Un tu dosies uz savu māju? To, kuru nopirki viņai?

Kolins noņēma roku no Džīnas pleca. Es to māju šeit, Edilīnā, nopirku tad, kad Džemmu vēl ne acīs nebiju redzējis. Šajā pilsētā. Kā tu sauci šo vietu? Par "asinsgrēka mitekli"? Tā laikam bija? Tu teici, ka negribēsi palikt šajā pilsētā, pat zārkā gulēdama. Tev taču ir jāsaprot, ka mūsu attiecībām nebija nākotnes.

-       Un kāpēc tu man to nepateici jau pirms daudziem gadiem? Tagad man ir trīsdesmit seši un…

Viņš piecēlās. Ja es to būtu zinājis, būtu pateicis. Un, lūdzu, tikai nesaki man, ka tagad tu esi tik veca un neglīta, ka nespēj atrast sev citu vīrieti. Cik esmu dzirdējis, tev viens jau ir. Vai varbūt tas tomēr bija tavs brālis?

-     Mēs ar Eliotu strādājam kopā. Esmu viņa darbaudzinātaja.

-    Cik atceros, tu jauniem vīriešiem esi lieliska darbaudzinātāja. Bija brīdis, kad abi gandrīz uzsmaidīja viens otram. Kolins zināja, ka ir īstais laiks, lai dotos projām. Džīna, tagad es iešu. Es varētu teikt, ka tev piezvanīšu, tomēr domāju, ka tā nevajadzētu. Lai kā tu dusmojies, tomēr tev jāatzīst, ka zināji par šā brīža tuvošanos. Mana kļūda bija tā, ka es visu pārāk iestiepu garumā. Es… Viņš jau stāvēja pie durvīm. Esmu pārliecināts, ka tiksimies tiesu namos. Kolins izgāja no dzīvokļa. Viņš bija mazliet noskumis par to, kas dzīvē tagad zudis, bet arī sajūsmināts par noslēpumiem pilno nākotni, kas viņam uzsmaidīja.

Palikusi viena dzīvoklī, Džīna uzreiz mitējās dusmoties un raudāt. Izdzimtenis! viņa skaļi izkliedza, tad piegāja pie skapja un ielēja glāzē skotu viskiju. Nenoliedzami, attiecībā uz alkoholu Kolinam bija laba gaume. Un viņš varēja atļauties izcilāko.

Mazajā, neglītajā virtuvē Džīna raudzīja, ko varētu pagatavot vakariņām. Nebija nekā. Kolina draugu mājā viņa nebija pat pagaršojusi tos draņķīgos burgerus. Viņai tie riebās jebkurā gadījumā. Turklāt skatīšanās uz īsajos šortos un vēl trūcīgākajā topiņā ģērbto Džemmu, kura veikli izvairījās no Maika Ņūlenda sitieniem, bija aizgainījusi pēdējās apetītes paliekas.

Kad Kolins Džīnu kā nenozīmīgu bija aizraidījis projām, viņa ļoti sadusmojās, tomēr to neizrādīja. Viņa pietiekami labi pazina Edilīnas tikumus un smaidīja, līdz sāka sāpēt seja.

Līdz pusei iztukšojusi glāzi, Džīna piezvanīja savam tēvocim. Vai esi jau paēdis? viņa vaicāja tik ikdienišķi, cik spēja, taču tīšām notēloja nelielu žagošanos.

-    Nē, Džīna. Vai tev nekas nekaiš?

-    Man bija smaga diena.

-    Brauc pie manis. Parunāsim par to.

Džīna smaidot nolika klausuli.

s ešpadsmitā nodaļa

Džemma nožāvājās, sakūla divas olas kultenim un tosteri ielika divas šķēles pilngraudu kviešu maizes. Iepriekšējā vakarā Remzijs un Tesa bija atveduši viņu mājās. Džemma nevēlējās braukt kopā ar viņiem, bet Džosija tikai pastūma viņu uz priekšu. Gandrīz pret visiem Edilīnā sastaptajiem cilvēkiem Džemma jau uzreiz izjuta draudzīgumu, taču attiecībās ar Tesu valdīja naidīgums.

Tiklīdz Rems izstūrēja automašīnu no piebraucamā ceļa, Tesa sāka runāt. Labi, viņa sacīja. Domāju, ka biju pārāk skarba un radīju aplamu pirmo iespaidu.

-    Tu viņu nobiedēji līdz nāvei, Rems piebilda.

-    Ne gluži… Džemma nepiekrita.

-    Maikam tu patīc, Tesa sacīja.

-   Un tas nozīmē, ka tu vari pastrādāt noziegumu, bet Tesa tiesā liecinās tev par labu, Rems paskaidroja.

-    Vai tu varētu nejaukties? Tesa teica vīram. Es mēģinu atvainoties. Viņa atskatījās uz Džemmu, taču likās, ka īsti nezina, ko sacīt.

Džemma meklēja kaut ko, kas abas varētu vienot. Ir jau labi. Varbūt pēc tam, kad mazais būs piedzimis, mēs varētu trenēties kopā?

-    Ja viss notiktu pēc Maika prāta, mēs ar Sāru jau tagad būtu sporta zālē, Tesa sacīja.

Tā ir laba doma, Džemma atzina. Tu varētu veikt vieglus kāju stiepšanas vingrinājumus un vēl ari patrenēt rokas.

Tesa pašūpoja galvu. Jūs ar Maiku nu gan esat…

Džemma nopriecājās, kad Rems iegrieza automašīnu Freizeru īpašuma piebraucamajā ceļā un apturēja pie viesu namiņa. Viņa pateicās, atvadījās un atslēdza durvis. Makdaueli aizbrauca tikai tad, kad Džemma atradās mājas drošajās sienās.

Klusums pēc šīs garās dienas Džemmu uzmundrināja. Viņa paņēma audekla somu, mobilo telefonu un ielika somā kasti ar vēstulēm, kas bija datētas ar tūkstoš septiņi simti septiņdesmit septīto gadu, tad devās ārā palasīt.

Viņa joprojām centās sadzīt pēdas Vinijai un joprojām meklēja materiālus par Vēlmju akmeni. Viņa bija izlēmusi, ka disertāciju par to tomēr nerakstīs. Redzēdama, cik jūsmīgi Edilīnas iedzīvotāji aizraujas ar domu, ka Vēlmju akmens piepildīs visas viņu vēlēšanās, Džemma sāka to uzskatīt par bīstamu. Ja nu stāstu par to, kā piepildījās Nellas vēlēšanās, uzzina vēl citi? Nebūtu nekādas jēgas stāstīt cilvēkiem, ka viss ir viena vienīga sakritība. Process kļūtu nekontrolējams. Cilvēki lielā skaitā sāktu plūst uz mazo Edilīnu vai tieši pie Freizeriem.

Džemma negribēja ne domāt par to, kas varētu notikt, ja pasaule uzzinātu par akmeni, kas piepilda vēlēšanās.

Viņai nebija viegli atteikties no domas par disertācijas pamatu izvēlēties Vēlmju akmeni. Disertācija, kurā aprakstīts neparasts pētījuma objekts un viss būtu pamatots ar faktiem, nodrošinātu viņai patiešām labu vērtējumu. Tas savukārt palīdzētu tikt pie izcila darba piedāvājuma.

"Taču tas nav tā vērts," viņa nodomāja. Labs vērtējums un pat izcila darba vieta nebija šā riska vērta. Turklāt viņa labprātāk vēlējās, lai darbs tiek piedāvāts viņas sasniegumu, nevis sensācijas dēļ.

Ap desmitiem viņa jau bija gultā. Pusnakti Džemmu pamodināja mobilā telefona signāls. Kolins bija atsūtījis īsziņu, kurā vaicāja, vai Džemma būs ar mieru palīdzēt viņam jaunās mājas mēbeļu iegādē. Džemma zināja, ko viņš ar to vēlējās pateikt, tomēr nenoturējās un uzrakstīja: "Veikali tagad ir slēgti. Ej gulēt."

Viņš atbildēja: "Smieklīgi. Satiekamies no rīta deviņos pie svaigo produktu pārtikas veikala?"

"Būšu," Džemma uzrakstīja un izslēdza mobilo telefonu.

No rīta, paēdusi brokastis, Džemma kādu brīdi centās izlemt, ko vikt mugurā. "Vai šis būtu jāuztver kā mūsu pirmais randiņš?" viņa prātoja. "Vai mēs dosimies uz kādu no tiem izcilajiem mēbeļu veikaliem, kur katra lieta maksā milzu naudu? Vai arī uz kādu no tām noliktavām, kuras netiek apsildītas un kur neviens nav parūpējies, lai tur darbotos gaisa kondicionētājs?"

Viņa jau gandrīz paņēma savu vienīgo zīda blūzi, bet tad iedomājās, ka uz smalku vietu dotos drīzāk misis Freizere un Džīna. Kolins vairāk piederēja pie tiem, kuri izvēlētos noliktavas. Viņa uzvilka džinsus un sārtu lina kreklu.

Kad Džemma nokļuva pie īsziņā minētā pārtikas veikala viņai nācās izmantot MapQuest navigācija sistēmas palīdzību -, Kolins nekur nebija manāms. Viņš izkāpa no liela melna kravas automobiļa kabīnes. Džemma pasmaidīja.

-    Man liekas, Freizeri ļoti bieži maina mašīnas.

-     Ko? Kolins vaicāja. Jā. Tā ir. Vai esi gatava doties ceļā? Man kabīnē ir dzērieni.

Viņš iekāpa vadītāja pusē, ļaujot Džemmai tikt galā pašai. Lai iekļūtu automašīnā, viņai nācās augstu kāpt. Uz grīdas bija nolikta sporta soma, un Kolina mati bija mitri.

Izskatījās, ka šajā rītā viņš trenējies. Džemma vēlējās, kaut Kolins būtu uzaicinājis arī viņu, taču pēc vīrieša drūmās sejas izteiksmes secināja, ka laikam viņš gribējis pabūt viens. Bija skaidri redzams, ka viņu kaut kas nomāc.

Kolins iedarbināja lielo automašīnu un izstūrēja uz ceļa. Līdz veikalam būs jābrauc apmēram stunda. Ceru, ka tev nav iebildumu.

Džemma atteica, ka neiebilst, bet pēc tam abi klusēja. Kad šādi bija aizvadītas apmēram desmit minūtes, Džemma neizturēja. Vai tu esi viens no tiem vīriešiem, kuriem patīk, ja sieviete izlūdzas ik vārdiņu, lai saprastu, kas atgadījies?

-    Kā tad tas jāsaprot? Kolins paraudzījās uz viņu.

-    Ir tādi vīrieši, kuri nopūšas tik skaļi, ka no kafijas galdiņa pa gaisu aizlido žurnāli; tad sieviete vaicā, kas noticis, bet viņš atteic, ka nekas. Un tā viss sākas. Var paiet stundas, līdz viņš pastāsta, ka dusmojas par kaut ko tādu, ko izdarījis viņa priekšnieks.

-    Es tāds neesmu, Kolins teica. Vismaz parasti ne. Bet saki… ja reiz viņai prasa tik daudz pūļu noskaidrot, kas viņam atgadījies, kāpēc viņa vispār nomokās un to vaicā?

Džemma pacēla rokas augšup. Izdzīvošanas jautājums. Viņš taču neliksies mierā, līdz nebūs panācis, ka viņa tomēr pamanās uzzināt, kas īsti atgadījies. Tā, redz! Viņš neļaus viņai ne lasīt, ne skatīties televizoru, ne arī runāt pa telefonu. Neļaus viņai neko tik ilgi, kamēr nebūs izstāstījis, kas viņu satrauc.

Kolins vaicājoši savilka uzacis uz augšu. Tavs iepriekšējais puisis?

-    Iepriekšējie divi puiši!

-    Labi. Es nebūšu trešais. Mēs ar Džīnu vakar izšķīrāmies naidīgi, un tas, ko viņa pateica, mani joprojām nomāc.

Džemma gaidīja, ka Kolins turpinās, taču viņš vairāk neko neteica. Tātad tu tomēr esi no tiem puišiem, kuri jāpierunā?

-    Es cenšos izdomāt, ar ko sākt.

-     Ar mani ir tāpat, Džemma teica. Es vēlos uzzināt par Vēlmju akmeni, taču domāju, ka man jāmeklē pašos pirmsākumos. No pirmā Freizera, kurš ieradās Amerikas Savienotajās Valstīs.

-     Vai tas bija smalks veids, kā pateikt, lai sāku no paša sākuma?

-    Es gan nedomāju, ka tas bija kaut kas sevišķi smalks.

Kolins nepasmaidīja, kā Džemma bija cerējusi. Galu galā

viņš sacīja: īstā un vienīgā patiesība ir tāda, ka manas attiecības ar Džīnu nekad nav bijušas parastas. Biju nobažījies, ka tu par mani domāsi sliktāk, ja es tev to pastāstīšu.

-    Es ticu, ka cilvēku veido mūža laikā sperto soļu kopums. Cik redzu, tu savu dzīvi esi veltījis tam, lai palīdzētu citiem. Ja tas, ko esi piedzīvojis kopā ar Džīnu, novedis tevi pie šādas nostājas, tad tas nevar būt pārāk slikti.

Mirkli novērsies no ceļa, Kolins paraudzījās uz Džemmu. Šī filosofija man patīk, viņš sacīja un nodomāja: "Man patīc tu." Labi, tad nu klausies.

Viņš sāka stāstīt, un Džemmai tapa skaidrs, ka to viņš vēl nevienam citam nav atklājis. Redzot Kolinu kopā ar viņa draugiem un citiem pilsētas iedzīvotājiem, Džemmai bija radies iespaids, ka, pēc pārējo domām, viņam dzīvē vispār nav nekādu problēmu. Uzaudzis pārtikušā ģimenē, nav pieredzējis naudas grūtības. Visus skolas gadus bijis labs sportists, pelnījis labas atzīmes un tagad ticis pie sirdij tuva darba. Kas gan varētu būt slikti?

Bet, jo vairāk Džemma klausījās, jo vairāk iedziļinājās problēmā. Kolins mēģināja runāt bezbēdīgi, kad stāstīja, kā tēvs viņu "pierunājis" iesaistīties mašīnu pārdošanas biznesā. Bet Džemma bija tikusies ar misteru Freizeru, un viņai radās iespaids, ka šis cilvēks spēj būt visai tirānisks. Pēc Kolina vārdiem Džemma saprata, ka Perigrins Freizers terorizējis, Urdījis un nonicinājis savu vecāko dēlu tik ilgi, kamēr pierunājis strādāt darbu, ko dēls ienīda.

Kolins atklāja, cik slikti viņam veicies ar automašīnu pārdošanu. Kā piemēru šim "slikti" Kolins minēja reizi, kad pie viņiem ieradusies kāda vientuļā māte ar trim bērniem; viņas grabažai bija simt četrdesmit tūkstošu jūdžu nobraukums. Kolins pārdeva viņai automašīnu par zemāku cenu, nekā viņi paši bija to iegādājušies. Šo starpību tēvs atvilka Kolinam no algas. Tēvs tic, ka cilvēks ir jāmāca un pret visiem jāizturas vienādi godīgi. Tieši tāpat viņš būtu rīkojies ar jebkuru citu savu darbinieku, tāpēc, protams, dēls nebija izņēmums.

Skaidrs, Džemma noteica, tomēr nespēja tam piekrist. Kolins tur atradās, tikai paklausot tēva vēlmei; vai tad viņš nebija pelnījis kādu laipnību pretī?

Tālāk Kolins pateica par iepazīšanos ar Džīnu un to, ka sievietes skaistums un izturēšanās iedvesa viņam godbijību. Viņš pat nespējis bilst ne vārda. Ja viņa pati man nebūtu piezvanījusi, es viņu nekad vairs nesatiktu.

Redzot Kolina omu šajā dienā, Džemma iedomājās, ka varbūt tā būtu pat labāk.

Kad Kolins stāstīja, kā pārcēlies uz Ričmondu un dzīvojis kopā ar Džīnu, viņa balsī ieskanējās skumjas. Bet balss atdzīvojās, tiklīdz viņš atzinās, kā palīdzējis Džīnai strādāt ar izskatāmajām lietām. Es daudz iemācījos par likumdošanu un to, kā likumi tiek piemēroti, kas ir un kas nav jādara. Es pat vācu materiālus dažām lietām.

Džemma vēlējās piebilst: "Viņa tevi izmantoja kā bezmaksas advokāta palīgu." Tomēr skaļi viņa sacīja: Roja sacīja, ka tev labi veicas mīklainu gadījumu atrisināšana. Vai izdevās atklāt arī kādu Džīnas vadītu lietu?

Kolins kautrīgi paraustīja plecus. Dažas. Šad un tad. Ne pārāk daudzas. Atceros, bija kāda lieta, kad Džīna aizstāvēja vīrieti, kurš apgalvoja, ka tobrīd, kad noslepkavota viņa sieva, bijis citā štatā. Taču viņa kredītkartes pārskati liecināja, ka viņš atradies tuvu nozieguma vietai. Es izlikos par smagās mašīnas šoferi un uzdevu dažus jautājumus vietā, kur šā vīrieša kredītkarte lietota. Atklāju, ka šo karti lietojusi viņa mīļākā. Viņa kaut ko nogāza no vitrīnas, un neviens nepievērsa uzmanību tam, kā viņa parakstījās. Tā bija slepkavība aiz atriebības, jo vīrietis bija viņai pateicis, ka atgriezīsies pie sievas.

-    Izskatās, ka esi veicis šerifa pienākumus vēl pirms oficiālas stāšanās šajā amatā.

Pirmo reizi šajā dienā Kolins pasmaidīja. Tu man liec atcerēties to, par ko gadiem ilgi neesmu domājis.

-    Un kad tu izšķīries ar Džīnu? Es domāju pirmo reizi?

-    Kad sliktais manā dzīvē nomāca labo? Mēs ar tēvu strīdējāmies, jo sešus mēnešus es mašīnas biju atdevis gandrīz par velti.

-    Vai viņš tev lika samaksāt par tām?

-    O, jā, Kolins sacīja, tikai man bija vienalga.

-    Jo ar Džīnas algu pietika jums abiem? Džemma vaicāja un nepamanīja, kā bija drūmi saraukusi pieri.

-    Nē. Savu algu viņa paturēja sev. Es maksāju par visu, izņemot drēbes. Ja es pirktu arī tās, ātri vien bankrotētu. Acīmredzot viņš bija cerējis Džemmu sasmīdināt, taču tas neizdevās.

-    Esmu apmulsusi, Džemma sacīja. Tēvs lika tev maksāt iztrūkumu, bet tu pabalstīji Džīnu? Pagaidi! Tev ir kāda senča dibināts trasta fonds.

Kolins pastāstīja viņai par datorprogrammu, kuru tagad izmantoja daudzās mašīnu pārdošanas kompānijās visā valstī.

Viņai bija vajadzīgs kāds brīdis, lai aptvertu tikko dzirdēto. Tad jau pieņemu, ka tu vari atļauties gan māju, gan mēbeles. Viņš raudzījās Džemmā, lai redzētu, kā šī jaunā informācija draudzeni ietekmējusi, taču viņas seja nepauda neko. Kas īsti notika ar tavām un Džīnas attiecībām?

-    Tā bija gļēvulība no manas puses, Kolins sacīja, stāstot par pirmo reizi, kad viņš gluži vienkārši devās projām. Ja es toreiz būtu palicis un ar viņu runājis, varbūt spētu mainīt viņas domas, varbūt tās būtu citādas, nekā viņa man pateica vakar.

Beidzot Kolins atklāja, kas no Džīnas sacītā viņu tik ļoti nomācis.

Džemma uzmanīgi klausījās un brīnījās, kā Džīna pamanījusies visu pagriezt tā, lai izskatītos, ka vainīgais ir Kolins, bet viņa tikai nabaga upuris. Džemmai nācās valdīt dusmas. Viņai gribējās pateikt, ka nav jābrīnās par to, kālab Džīna nevēlas zaudēt Kolinu. Kur gan viņa atradīs citu vīrieti, kurš maksās īri, palīdzēs atrisināt krimināllietas un iepriecinās naktī?

Tomēr Džemma secināja, ka gudrāk būs savas domas neizpaust.

-    Vienā mirklī viņa sūdzas, ka esmu pārāk labs, Kolins sacīja, bet jau nākamajā apgalvo, ka esmu paša nelabā iemiesojums.

-    Ja reiz viņa zināja, kas notiek, ka tu ienīsti savu darbu un ka, viņas vārdiem runājot, slēpies viņas dzīvē, kāpēc viņa pūlējās tevi atgūt? Kas viņai tevī patīk?

-    Es labi izskatos smokingā, Kolins paskaidroja.

Smiekli Džemmai nenāca, lai gan viņš bija mēģinājis pajokot. Un vēl kas?

Kolins divdomīgi paraudzījās uz viņu. Džīna vienmēr teica, ka esmu ļoti labs gultā. Man piemīt kāda druska izturības.

-    Oho! Džemma sacīja, plati iepletusi acis. Vai tu runā par četrām vai piecām minūtēm?

Kolins sāka smieties. Džemma, tu man laupīsi drosmi.

Viņa pasmaidīja. Nu, vismaz man izdevās tevi sasmīdināt.

-     Paldies! viņš noteica, saņēma Džemma roku un noskūpstīja delnas apakšpusi. Zinu, ka Džīna jutās sāpināta un dusmojās, bet…

-    Viņas piezīmes joprojām spēj tevi dziļi ievainot, Džemma piebilda. Tu, protams, zini, ka visas tās pretrunas liecina, ka viņa melo.

-    Vai tu tā domā?

-    Noteikti. Džemma uz mirkli apklusa. Un kā tu tiksi galā ar saviem vecākiem? Viņiem Džīna ļoti patīk. Tavs tētis būs ļoti apbēdināts, kad uzzinās, ka Džīna viņam vairs negatavos ēdienu.

-    Es jau pieradināju tēvu pie sāpēm, kad atteicos strādāt autotirdzniecības firmā.

-    Tu tomēr vēl jūties ļoti vainīgs, ja? Džemma vaicāja.

-    Un ar tevi tā nebūtu? Vai tu nekad neesi jutusies slikti, kad kādu sāpināji? Tā kā Džemma neatbildēja, Kolins uzstājīgi turpināja: Nu? Ja es te atkailinu savu dvēseli, tad jau arī tu vari.

-      Kad nomira mans tēvs, māte bija pilnīgi sagrauta. Mamma viņu mīlēja bezgalīgi un absolūti. Un itin visā bija no viņa atkarīga. Viņa vēlējās, lai es pārņemu pienākumus, kurus tēvs veica mājās.

-    Salabot mašīnu un tamlīdzīgas lietas?

-    Vairāk vai mazāk. Viņa gribēja, lai maksāju rēķinus, atceros, kad jāsamaksā apdrošināšana. Kad virtuvē saplīsa kanalizācijas caurule, viņa gaidīja, lai es izsaucu santehniķi. Kad sacīju, ka man jāpilda ļoti daudz mājasdarbu un es nevaru parūpēties par visu, māte sadusmojās. Viņa teica, ka no tādas meitas neesot liela labuma.

-    Cik tev toreiz bija gadu?

-    Divpadsmit.

-   Krietni par maz, lai to visu darītu, Kolins sacīja. Viņas pienākums būtu tev palīdzēt.

-    Ne jau vienmēr "pienākums" nozīmē, ka tā notiek. Patiesībā manā dzīvē tā nenotiek nekad. Es nespēju izturēt mātes prasības un meklēju mierinājumu grāmatās. Es pastāvīgi lasīju, mācījos, veicu pētījumus. Turklāt es tik ļoti skumu pēc tēta, ka tas jau sāka līdzināties ļaunai slimībai. Bija pat grūti sakarīgi domāt.

-    Un ko darīja māte?

-    Pievērsās manai jaunākajai māsai, kura piepildīja visas mammas cerības un ilgas. Abas kopā viņas izgudroja, kā vadīt saimniecību. Džemma paraudzījās uz Kolinu. Vai redzi? Es zinu daudz par to, ko nozīmē justies vainīgai.

-    Vai zini, ko es domāju? Kolins vaicāja. Vainīgai vajadzētu justies tavai mātei, nevis tev. Vispirms viņai vajadzēja raizēties par tevi un tavu māsu. Viņai nebija nekādu tiesību uzkraut bērniem pieauguša cilvēka pienākumus. Arī tev ne.

-    Paldies, Džemma teica. Un es domāju, ka ik vārds, ko Džīna sacīja par tevi, bija meli. Viņa tik ļoti vēlējās tevi atgūt, ka sacīja visu, ko vien spēja iedomāties, lai tikai' tev rastos sajūta, ka tu nedrīksti viņu pamest.

-    Jā, Kolins noteica un pasmaidīja. Viņš mirkli klusēja, tad vaicāja: Un kādas mēbeles mums būtu jāiegādājas?

Džemma nopētīja Kolinu no galvas līdz kājām. Pēc treniņa viņa muskuļi joprojām bija saspringti.

Kolins pamanīja, kā Džemma viņu nopēta, un viņa plaksti pavedinoši pievērās.

-    Ir vajadzīga izturība, viņa sacīja.

-    Man? Kolins pārvaicāja. Ar mani viss ir kārtībā. Es reiz sēdēju uz rezervistu soliņa…

-    Nē. Es gribēju sacīt, ka mums nepieciešamas patiešām izturīgas mēbeles.

Kolins atkal iesmējās. Tu neļausi man uzspodrināt pašapziņu, vai ne? Vispirms tu nokritizē gan mani, gan seksu ar mani, bet pēc tam vēl saki, ka varu salauzt mēbeles, tikai apsēžoties uz tām.

-     Domāju, ka varēsi pierādīt manu kļūdīšanos gan par vienu, gan otru, Džemma klusi sacīja.

-    Ar vislielāko prieku, viņš atteica. Patiesi un no sirds.

Džemma paraudzījās pa automašīnas logu, lai Kolins neredzētu silto gaismu, kas atmirdzēja viņas sejā.

-    Paldies, viņš sacīja.

Viņa paraudzījās uz Kolinu.

-    Es to sacīju no sirds, Džemma. Paldies, ka mani uzklausīji. Pagājušajā naktī es vispār neesmu gulējis un jau piecos no rīta biju Maika sporta zālē.

-    Viens pats?

-    Jā. Slikti, ko?

-     Ļoti slikti. Ja būtu izslīdējis smagais svaru stienis, tas varēja tevi nonāvēt.

Kolins joprojām turēja Džemmas roku. Domāju, ka nākamreiz tu nāksi kopā ar mani.

-    Rīt pusseptiņos būšu tur.

-     Es gaidīšu, Kolins noteica un iestūrēja auto stāvlaukumā.

Kā jau Džemma bija nojautusi, mēbeļu veikals bija izvietots milzīgā noliktavā. Izskatījās, ka tā plešas itin visur un tai nav ne gala, ne malas. Viņa nenoturējās un izstāstīja Kolinam par savām grūtajām pārdomām, kādu apģērbu izvēlēties.

-   Tavs minējums bija pareizs, viņš pateica, izkāpa no kabīnes un tad izņēma aiz sēdekļa aizlikto mājas plānu, kas bija satīts biezā rullī.

Tikusi ārā no automašīnas, Džemma apgāja tai apkārt un nostājās viņam blakus. Cik daudz mēbeļu tu vēlies nopirkt?

Viņš pasniedza Džemmai plastikāta maciņu, kurā bija mēroga lineāls, mehāniskie zīmuļi un daži trīsstūra lineāli. Vai proti ar tādiem apieties?

-     Pavisam nedaudz. Tu šajā dienā esi iecerējis sagādāt mēbeles visai mājai, vai ne?

-     Taisnība, viņš piekrita. Es nevēlos vairs nevienu nakti pavadīt savā dzīvoklī, tāpēc gribu tikt ar visu galā. Turklāt pašlaik visi Edilīnas iedzīvotāji jau zina, ka esmu iegādājies māju. Kādēļ tad pūlēties to joprojām paturēt noslēpumā? Vai tev ir kādas iemīļotas krāsas?

-     Lai kādā krāsā būtu grāmatas vāks, man tas patīk. Džemmu pamazām sāka pārņemt sajūta, ka viņa labprātāk pagaidītu Kolinu automašīnā. Līdz šim viņa uz mēbeļu veikaliem bija gājusi tikai tādēļ, lai pavadītu draugus, kuri drīz pēc tam grasījās precēties. Kolin, viņa nedroši ierunājās.

-    Es patiešām nezinu…

Viņš atvēra stikla durvis, un Džemma ieraudzīja akriem lielu platību, kas pilna ar mēbelēm. Virs galvas klusi dūca ventilatori. Pa labi atradās gara rinda ar antikvitāšu veikaliem, pa kreisi bija izvietoti visdažādākie gaismas ķermeņi.

-     Uz priekšu, Renforda! Esi drosmīga, Kolins mudināja.

-    Nezinu, ar ko lai sāk.

-      Es gribu nopirkt dīvānu, Kolins stingri paziņoja.

-    Kaut ko, uz kā es varētu nosnausties.

-     Man šķiet, ka tava dzīvojamā istaba nav pietiekami liela, lai tajā varētu novietot kaut ko tādu, Džemma atteica bez mazākās smaida ēnas sejā.

Kolins pielika roku pie sirds. Jau atkal esmu ievainots. Uz priekšu! Vai ari noslēpšu tavus cimdus, un tu vairs nevarēsi boksēties.

Džemma savilka plaukstas dūrēs un pielika tās sev pie deniņiem. Tad es tevi pievārēšu ar kailām rokām.

-   Vai varu jums palīdzēt? ievaicājās kāda sieviete viņiem aiz muguras.

Nokaunējusies Džemma nolaida dūres.

-    Mēs šodien vēlamies iegādāties mēbeles visai mājai, Kolins sacīja. Piegāde ir bez maksas, pareizi?

-     Protams, sieviete smaidot atbildēja. Ar ko vēlaties sākt?

-    Ar dīvānu, Kolins un Džemma vienā balsī atbildēja.

Pārdevēja devās uz priekšu, un viņi sekoja. Ādas vai

auduma? Izliektiem vai taisniem paroceņiem? Ar augstu vai zemu atzveltni?

-    Auduma, izliektiem, augstu, Džemma noskaitīja.

Un Kolins tajā pašā laikā paziņoja: Ādas, taisniem, zemu.

-     Ak, jūs, jaunlaulātie! sieviete noteica. Labi, nāciet šurp. Man ir ļoti liela pieredze šādu domstarpību nogludināšanā.

Ne Džemma, ne Kolins nemēģināja gaisināt viņas kļūdaino iespaidu par to, ka abi ir tikko apprecējušies.

* * *

-    Vai esi izsalkusi? Kolins vaicāja un izņēma no papīra turzas vienu no divām milzīgajām sviestmaizēm. Atpakaļceļā no mēbeļu veikala viņi bija apstājušies, lai tās nopirktu. No vietas, kur viņi iegādājās sviestmaizes, Kolins bija aizsūtījis Ljūkam īsziņu; kad viņi atgriezās, Ljūks ar Remu jau gaidīja. Trīs vīrieši ienesa mājā milzu izmēra matraci un gultas karkasu, ko Kolins un Džemma bija ievietojuši automašīnas kravas kastē.

-    To mēs varējām ienest arī paši, Džemma sacīja Kolinam.

-    Paldies, bet nē, Kolins atteica.

Džemma, ejot aiz vīriešiem, nesa iepirkumu somas, kas bija pilnas ar palagiem un dvieļiem. Viņa noņēma cenu zīmes un ielika visu veļas mazgājamā mašīnā, kamēr vīrieši salika gultu.

Tiklīdz gulta bija novietota uz grīdas, Ljūks un Rems devās projām. Kolins ar Džemmu palika divatā stāvam pie virtuves letes.

-     Esmu izbadējusies, Džemma paziņoja. Viņa paņēma savu sviestmaizi un ūdens pudeli, bet pēc tam devās uz dzīvojamo istabu un apsēdās uz skaistā paklāja.

Ienāca Kolins. Viņam rokā bija pudele auksta šampanieša un divas glāzes. Šampanieti atveda Rems un sacīja, ka to sūta Tesa. Ko tad tu pamanījies tādu izdarīt, ka iepatikies viņai tik ļoti, lai viņa tev sūtītu šampanieti?

-    Rems sacīja, tas esot tāpēc, ka es patīku Maikam.

-     Tā varētu būt. Viņa savu brāli vērtē ļoti augstu. Kolins nokoda kumosu no savas sviestmaizes. Košļādams ēdienu, viņš pacēla ūdens pudeli un sacīja: Lai būtu vairāk tādu dienu kā šī!

-     Patiesību sakot, es labprātāk pavadītu četras stundas sporta zālē, Džemma atzinās.

-     Es arī, Kolins piekrita. Viņi smaidot paskatījās viens uz otru.

Viss šajā dienā piedzīvotais it kā aizslīdēja viņiem gar acīm. Abi bija smējušies, mēģinot iztēloties, kā jaunās mēbeles izskatīsies Kolina mājā. Ar šo uzdevumu abi tika galā vienlīdz slikti. Pārdevēja, kas viņus apkalpoja misis Elisa ar trīsdesmit gadu ilgu darba pieredzi bija pieradusi pie šādiem pāriem. Viņa parādīja, kā veikt vajadzīgos mērījumus un izvēlēties katrai istabai atbilstošāko iekārtojumu.

Pagāja apmēram stunda, līdz viņi sāka saprast, kas īsti jādara, un pēc tam gluži apmierināti biedriskā atmosfērā turpināja iesākto. Viņiem labi padevās atrast kompromisus, turklāt, kā Džemma sacīja, māja pieder Kolinam. Kad misis Elisa aizrādīja, ka tur taču dzīvos arī Džemma, viņi neiebilda.

Viņi apmulsa un apstājās vienīgi pie trešās guļamistabas iekārtošanas. Ar otro viss bija norisinājies pavisam vienkārši. Viņi tai piešķīra viesu guļamistabas statusu un paredzēja, ka tur atradīsies divas vienādas gultas.

-    Un bērnistaba? misis Elisa vaicāja.

Džemma un Kolins klusējot skatījās uz pārdevēju.

-     Tā jau dzīvē notiek, viņa smiedamās sacīja. Kad abi joprojām klusēja, viņa piebilda: Labi, pagaidām šo istabu atstāsim tukšu.

Visu dienu Džemma spēcīgi izjuta Kolina klātbūtni un to, ka nemitīgi tika pieminēta abu kopīgā nākotne. Kad viņi sāka izraudzīties naktsgaldiņu, misis Elisa vaicāja, kurš kurā gulēs pusē. Kuram patīk gultā lasīt? Vai viņi naktī skatās televīziju?

Abi izlikās, ka bijuši kopā jau ilgu laiku; tiesa, apprecējušies tikai nesen.

Tomēr katru reizi, kad pārdevēja pieminēja kaut ko, kas atgādināja par fizisku kopā būšanu, Džemma un Kolins paraudzījās viens uz otru. Pirmās reizes šie skatieni bija kautrības pilni, taču, dienai ritot, tie aizvien ieilga. Kad misis Elisa runāja par bērnistabu, Kolins saņēma Džemmas roku un paturēja savējā.

Kādā brīdī, kad viņi izklāja uz pusdienu galda mājas plānu un, pārliekušies tam pāri, to cītīgi pētīja, un misis

I lisa bija aizgriezusies, Kolins noskūpstīja Džemmu. Tas bija ašs un maigs skūpsts, it kā Kolins būtu skolas puika, kurš, skolotājam neredzot, dara kaut ko neatļautu. Džemma iesmējās. Pēc tam viņi vairākas reizes sadevās rokās, un Kolins uz īsu brīdi divas reizes apskāva Džemmas plecus.

Ja kāds būtu viņus vērojis, tad nekādā ziņā nešaubītos, ka abi patiešām ir pāris.

Mājupceļā viņi atkal izturējās kā parasti draugi runāja par iegādātajām lietām, par to, kas katram paticis un kas ne.

Džemma gremdējās atmiņās par pieskārieniem un skatieniem, ko viņai bija veltījis Kolins. Pēc Kolina sejas izteiksmes spriežot, arī viņš domāja par to pašu.

Jau nākamajā sekundē abi bija apskāvušies un skūpstījās.

-    Es alku pēc tevis jau visu dienu, Kolins sacīja.

-    Un es pēc tevis. Džemma neatklāja, ka ciešais Kolina tuvums, pārliekšanās pār mājas plāniem, viņa elpas pieskāriens viņas vaigiem brīžiem lika viņai aizvērt acis.

-     Mēs sacījām… Kolins ierunājās un atrāvās no Džemmas.

-     Kuram gan rūp vārdi? Džemma iebilda, kad Kolins noskūpstīja viņas kaklu. Viņai patika tas, cik Kolins ir liels, cik smags. Kad viņš pārvilka kreklu sev pāri galvai un Džemma ieraudzīja vīrieša medus krāsas ādu, viņai teju aizrāvās elpa.

-     Man te nav prezervatīvu, viņš sacīja, un balsī ieskanējās kāda traģiska nots.

-    Triss man izrakstīja tabletes, Džemma pavēstīja.

Kolins noskūpstīja Džemmu kaislīgāk. Šoreiz es gribu

visu izdarīt daudz labāk, viņš nočukstēja, tad pacēla Džemmu un nesa uz guļamistabu. Tur viņš uzmanīgi noguldīja Džemmu uz matrača pārklāja.

Bija maiga pievakare, un pa logu aizvērtņu spraugām istabā ieplūda zeltaina gaisma, kas piepildīja visu telpu.

-     Es gribu tevi redzēt, viņš čukstēja un lēnām sāka Džemmu izģērbt. Novilcis viņas kreklu, Kolins noskūpstīja sievietes plecus, rokas un pēc tam savām lūpām piespieda katru viņas pirkstu. Džemma aizvērtām acīm gulēja un izbaudīja sajūtas, ko sniedza šā brīnišķīgā vīrieša pieskārieni.

Kolins viņu pacēla augšup, viņa spēcīgās rokas glāstīja Džemmas muguru, abu lūpas bija sakļautas skūpstā, Kolina mēle ieslīdēja viņai mutē. Viņš atsprādzēja Džemmas krūšturi, un viņa platās plaukstas glāstīja sievietes krūtis. Džemma kaislē ievaidējās.

Pēc tam Kolins novilka viņai džinsus, vispirms tos lēnām atdarīja, skūpstīja viņas kājas un nesteidzīgi virzījās zemāk. Kad Kolina plaukstas apmīļoja viņu, pieskaroties apakšbiksītēm, viņa piekļāvās vīrietim jo cieši un vēlējās viņu jau tūlīt, šajā pašā mirklī'.

-    Vēl ne, mana saldā, viņš čukstēja, kad attaisīja arī pats savus džinsus un noslidināja tos no kājām.

Džemmai patika just Kolina ādas pieskārienu. Vīrieša augums bija spēcīgs, tvirts, ar milzīgiem, lieliskiem muskuļiem. Viņa vēders bija stingrs, bez nevienas tauku krociņas. Viņa pārslidināja tam pirkstus, izbaudīdama to slīdēšanu zemāk un zemāk.

Kad Džemmas roka sasniedza meklēto, bija Kolina kārta ievaidēties. Viņa nostūma Kolinu uz gultas un glāstīja visu viņa augumu, izbaudīdama šī kailā ķermeņa pievilcību. To pat varēja izmantot, lai mācītu citiem, kādam jābūt vīrietim. Tas pārspēja visus televīzijā rādītos futbolistus.

Džemma ātri atbrīvojās no savām apakšbiksītēm un uzsēdās jāteniski Kolinam virsū. Viņš palīdzēja to izdarīt, un Džemmai likās, ka tūlīt noģībs. Viņa tik ilgi bija alkusi pēc Kolina.

Spēcīgās vīrieša rokas uz vidukļa vadīja viņas kustības. Kolins glāstīja viņas muguru, gurnus un dibenu. Skaista, viņš čukstēja. Tu esi ļoti skaista…

Kolins pagriezās un noguldīja Džemmu uz muguras. Tie bija ilgi, brīnišķīgi mirkļi, kad viņš Džemmu ieguva maigām, gluži samtainām kustībām.

Atceroties iepriekšējo reizi, Džemma domāja, ka viņš beigs ātri un bauda ilgi neturpināsies. Taču Kolins neapstājās. Viņš tikai uz mirkli piebremzēja un apbēra Džemmu skūpstiem. Viņa roka ieslīdēja Džemmai starp kājām un sniedza viņai vēl neiepazītu baudu. Tā bija gluži jauna pieredze. Likās, viņš prot atrast vietiņas Džemmas ķermenī, par kurām viņai pašai iepriekš nebija ne jausmas. Kolina pirksti zināja, kur piespiest ciešāk, kur paberzēt, bet kur noglāstīt.

Kad Džemma bija uzlidojusi tādās baudas virsotnēs, kādas agrāk vēl nekad nebija izjutusi, Kolina loceklis atkal ieslīdēja viņā. Maigie grūdieni lika Džemmai ieķerties vīrieša mugurā, viņas spēcīgās kājas bija apvītas Kolina viduklim, tās kļāva vīrieti ciešāk klāt.

Un atkal brīdī, kad Džemma jau tuvojās baudas kulminācijai, viņš atkāpās.

-    Vai tev ir labi? viņš pavaicāja, kad bija noslīdējis viņai blakus.

-    Es varētu nomirt, viņa izdvesa.

-    Lieliski, viņš atteica un apgrieza Džemmu uz vēdera, tad viņa lielās plaukstas aptvēra Džemmas vidukli un pacēla viņu augšup. Viņš ieslīdēja Džemmā no aizmugures, un viņa ar rokām atspiedās pret sienu.

Kad grūdieni kļuva spēcīgāki, Džemma izdvesa: Jā! Ak,

jā!

-    Es negribu tev nodarīt sāpes, Kolins maiga balsī sacīja.

-    Domā, ka neesmu pietiekami spēcīga, lai varētu tevi uzņemt? viņa pāri plecam vaicāja.

-    Ja? viņš noteica. Tikai pasaki, ja kļūst par stipru.

Viņš ietriecās Džemmas augumā ar tādu spēku, ka viņa

gandrīz nespēja noturēties. Viņai tas tik ļoti patika!

Sajutusi tuvojamies kulmināciju, Džemma pagriezās uz muguras un pastiepa viņam pretī rokas.

-    Esi gatava? Kolins smaidot vaicāja.

-    Jā, viņa atbildēja, un Kolins viņā ieslīdēja vēlreiz, un šajā reizē viņš aizveda abus līdz baudas virsotnei.

Džemmas augumu pāršalca trīsas, tās bija tik spēcīgas, ka viņa pat nodrebēja.

Pēc dažām minūtēm Kolins, sviedriem klāts, novēlās Džemmai blakus.

-    Tas ir labākais, ko esmu savā dzīvē pieredzējusi, viņa nočukstēja.

Kolins pacēla viņas roku un noskūpstīja delnu. Vēl īsti neesmu pārliecināts, bet domāju, ka varu sacīt to pašu.

Viņa pagriezās uz sāna un paraudzījās uz Kolinu. Vīrieša tumšie mati bija izspūruši, un augumu klāja mirdzošas sviedru lāses. Viņai likās, ka vēl nekad Kolins nav izskatījies labāk. Biju pilnīgi pārguruši, taču šī diena izrādījās lieliska.

-    Par spīti tam, ka strīdējāmies par dīvāniem?

-    Var būt, ka tieši tāpēc. Džemma pārslidināja delnu Kolina vēderam. Tu redzēsi, ka man bija taisnība par ādas apšuvumu. Tas šajā mājā neiederētos.

-    Izņemot manu krēslu.

-    Nespēju pat noticēt, ka tu sameklēji tādu, kuram paroceņi ir atvirzāmi tā, lai varētu ērti novietot alus skārdeni.

-    Vai arī tējas krūzi, Kolins piebilda. Tavuprāt, es nezinu, ka tas kafijas galdiņš, ko tu izvēlējies, varētu būt izmantojams arī kā rakstāmgalds?

-   Tu jau nopirki rakstāmgaldu, Džemma aizstāvēdamās sacīja.

-   Tāpēc, ka es mēdzu sēdēt pie rakstāmgalda. Tu savu jauko, mazo nekārtību izvieto vienkārši uz paklāja.

-    Vecs ieradums, Džemma sacīja. Kolins pastiepa roku, un viņa atbalstīja galvu pret to. Patiesībā man patīk viss, ko tu nopirki.

-   Mēs nopirkām, viņš precizēja. Es nekad nebūtu iedomājies vecās lietas jaukt kopā ar jaunajām.

-    Laikam jau joprojām atceros Sāras māju.

-     Sāra uzskata, ka nekam nav jābūt jaunam. Ceru, ka visas iegādātās mantas šeit izskatīsies lieliski un, pateicoties mērījumiem, te būs arī novietojamas.

-    Misis Elija mums daudz palīdzēja.

-    Viņai izdevās izdomāt, kā visur salikt pēc iespējas vairāk, vai ne? Kolins paraudzījās uz Džemmu. Un ko mēs darīsim ar virtuves skapīšiem? Kā tos piepildīsim?

-    Neskaties uz mani, Džemma attrauca. Es neprotu gatavot.

-     Esmu pieredzējis, ka tu vari pagatavot lielisku omleti un nepārtraukti lielies ar savu ruleti.

-     Es to pieminēju tikai vienu reizi! Un arī tikai tādēļ, lai atbildētu uz tavu jautājumu. Un kurš gatavoja sautēto liellopa gaļu, kas tev tā garšoja? Džīna?

-    Vai joprojām esi greizsirdīga? Džīna nekad negatavotu kaut ko tik ikdienišķu. Ja ēdiena gatavošana nav saistīta ar pannu, kādas tiek tirgotas vienīgi Parīzē, Džīna pat neķeras klāt. Vai mēs vēl daudz runāsim par viņu?

-     Nē, ja vien tu pats to nevēlēsies, Džemma nopietni atteica.

Kolins atkal noskūpstīja viņas delnu. Paldies, bet laikam būšu sasniedzis robežu, kad tas vairs nav nepieciešams. Nezinu, kā tu, taču es esmu izsalcis.

-    Pēc manis vai pēc ēdiena?

-    Pēc ēdiena! Kolins atbildēja, piecēlās no gultas un uzvilka bikses.

Džemma vēroja, kā viņš iziet no istabas, kā kustas viņa izcilie muskuļi. Viņa skaļi sacīja: Izskatās, ka medusmēnesis ir beidzies.

Pie durvīm Kolins atskatījās. Pabaro mani, un pēc tam es tev parādīšu, ka tas ir tikai sācies.

Paķērusi no grīdas Kolina sporta kreklu, Džemma uzrāva mugurā un tad steidzās viņam pakal uz dzīvojamo istabu.

Kolins bija paguvis apēst vien divus kumosus, kad iedzinkstējās viņa mobilais. Viņš to izņēma no kabatas. Tā ir ziņa no Rojas, viņš sacīja, izlasījis īsziņu. Man tagad jāiet. Edilīnā notikusi laupīšana.

Džemma nekavējoties pielēca kājās. Tev būs nepieciešams šis? viņa vaicāja, norādīdama uz sporta kreklu, kas bija viņai mugurā.

-    Jā, viņš atbildēja, uzvelkot zeķes un kurpes. Kad viņš paraudzījās augšup, Džemma bija novilkusi sporta kreklu un tagad viņa priekšā stāvēja gluži kaila. Jau tad, kad Džemmai mugurā bija platās ikdienas drānas, viņas augums izskatījās skaists, un Kolinam patika gultā tam pieskarties, taču tagad viņa bija pavisam kaila un līdzinājās Vargasa attēlotajām kārdinošajām daiļavām.

Kolins stāvēja un platām acīm vērās viņā, tad grīļīgi atkāpās, līdz atdūrās pret sienu. Ooooooo… Tas bija viss, ko viņš spēja pateikt.

Mazliet nokaunējusies, Džemma tomēr jutās ļoti apmierināta ar Kolina reakciju un sacīja: Tev jāiet.

-    Nevaru, Kolins atbildēja. Kājas neklausa. Un smadzenes ir gluži beigtas.

-    Es… Džemma sacīja un paspēra soli.

-    Stāvi! Kolins uzsauca. Ja tu pakustēsies un kaut niecīgākā tava auguma daļa nolīgosies, es gluži vienkārši nokritīšu miris tepat uz vietas.

Džemma pūlējās apspiest smaidu, tomēr viņai tas neizdevās. Lai notiek. Es palikšu stāvam, bet tu dosies glābt Edilīnu. Kā tu domā, vai kāds no letes nočiepis pīrāgu?

-    Nezinu, Kolins sacīja, piegāja pie Džemmas, pieliecās un mīļi noskūpstīja viņu uz lūpām. Viņš pakāpās atpakaļ un pārslidināja plaukstas viņai pār sāniem. Ceru, ka Rojai bija patiešām labs iemesls mani aicināt, Kolins noteica, un gandrīz izskatījās, ka viņam gribas kliegt. Tad viņš aizgāja.

Septiņpadsmitā nodaļa

Laupīšana bija notikusi vienā no Edilīnas jaunākajām mājām. Pēc Kolina domām, divdesmit akros agrākās lauksaimniecības zemes bija uzcelts pārāk daudz māju, kas atradās pārāk cieši kopā. Kad pirms pieciem gadiem sākās celtniecības darbi, Edilīnas vietējie iedzīvotāji mēģināja to apturēt, taču viņiem nekas neizdevās. Lielpilsētas iedzīvotājus apbūra doma par apmešanos "savādajā mazpilsētā Edilīnā Virdžīnijas štatā, vietā, ko nav mainījis laika ritējums", kā vēstīja reklāmas, un viņi izķēra šos īpašumus, kamēr tie vēl nebija pabeigti. Kopš tā laika uz turieni bija pārcēlušies daudzi cilvēki. Lai gan Edilīnā atradās samērā tuvu daudzām lielām pilsētām, šiem cilvēkiem tā šķita gluži laucinieciska.

Kolins zināja diezgan daudz par tā dēvētajiem jaunpienācējiem lai cik ilgi viņi tur būtu nodzīvojuši, šis vārds viņiem bija kā pielipis; vairāk nekā citi Edilīnas pamatiedzīvotāji. Un ar laupīšanā cietušo ģimeni Kolins bija pazīstams. Sieva bija mājsaimniece, audzināja meitiņu un trīsgadīgu dēlēnu. Vīrs strādāja Portsmutā, un viņa darbs bija saistīts ar militāro jomu. Kolinam allaž bija licies, ka tā ir jauka ģimene.

Kas tad tev noticis? Roja vaicāja, kad Kolins iegāja mājā un viņa ieraudzīja kolēģa izspūrušos matus un miegaino skatienu. Viņa jau bija norobežojusi guļamistabu ar dzelteno policijas lenti un nofotografējusi ar iebrukumu saistītās vietas mājā.

Kolins ar skatienu viņai lika klusēt.

-    Ak jā, Roja noteica. Džīna… Viņa pasmīnēja par Kolina izskatu, kas liecināja, ka viņš tikko izlīdis no gultas.

-    Mēs izšķīrāmies, Kolins čukstus pateica Rojai tādā tonī, kas liecināja, ka vairāk viņš neko nesacīs. Izstāsti, kas te īsti atgadījies.

Roja detalizēti ziņoja par nolaupīto briljanta gredzenu, īpašniece to glabājusi slepenā nodalījumā, kas ierīkots viņas gultas stabā. Diemžēl nebija nevienas fotogrāfijas, kurā gredzens būtu apskatāms. Spriežot pēc tā, cik liela nekārtība valda guļamistabā, var secināt, ka zaglim gredzena atrašana sagādājusi grūtības un prasījusi zināmu laiku. Manuprāt, tie bijuši vietējie jaunieši, Roja piebilda. Iespējams, lai stātos pretī izaicinājumam. Domāju, ka viņiem gluži vienkārši paveicās gredzenu vispār atrast.

Kolins ielīda aiz nostieptās dzeltenās lentes un sāka apskati. Istabā patiešām viss bija apgriezts kājām gaisā. Spilveni no gultas nosviesti uz grīdas, paklāja stūris uzrullēts uz augšu, krēsls apgāzts, tomēr kaut kas visā šajā ainā šķita neparasti. Izskatījās, ka istabas sakārtošana prasīs tikai dažas minūtes. Viss bija izmētāts tā, ka likās zaglim šāda doma ienākusi prātā tikai pēdējā brīdī.

Gultas staba gals bija noskrūvēts, atklājot nelielu iedobumu iekšpusē. Tādā neko daudz nebūtu iespējams paslēpt, taču gredzens tur ietilptu ideāli. Viņam uzreiz ienāca prātā misis Elisa no mēbeļu veikala. Tikai cilvēks, kurš labi pārzina mēbeļu konstrukcijas, var zināt par šādas vietas esamību gultas galā. Vai arī kāds, kuram pieder gluži tādas pašas mēbeles.

Jau tūdaļ Kolins lūdza Roju noskaidrot, kurš tuvākajā apkaimē iegādājies kaut ko šādu. Viņa pierakstīja uzdevumu.

Kad Roja izgāja no istabas, Kolins apstaigāja telpu un visu nopētīja.

Uz kosmētikas galdiņa, kā jau ierasts, atradās smaržu pudelītes un kosmētika, kā arī dažas ģimenes fotogrāfijas. Skapī viņš nepamanīja neko tādu, kas šķistu savandīts vai kam vispār būtu pieskārusies laupītāja roka. Likās, ka arī vannas istabā svešais neko nav meklējis.

Atgriezās Roja un pavēstīja, ka šī gulta piederējusi aplaupītās sievietes vecākiem un to izgatavojis viņas tēvs. Tāda gulta ir tikai viena.

Šis ziņas Kolinu pārsteidza. Tikai cilvēks, kurš pazīst īpašnieku, var zināt, ka gultas galā ir slepenais iedobums. Izskatījās, ka gredzenu nolaupījis kāds ģimenei tuvs cilvēks.

Kolins iegāja virtuvē. Tur sēdēja mājas saimniece un drebošās rokās turēja kafijas krūzi. Viņa sacīja, ka ir ļoti satraukta, jo laupīšana notikusi gaišā dienas laikā.

-    Es ārā apgriezu rozēm vecos ziedus, un bērni rotaļājās savā lielajā sētiņā. Pēc tam iegāju iekšā, lai pagatavotu pusdienas.. Tikai pēc tam, kad bijām paēduši, es pamanīju, ka guļamistabā pabijis svešinieks, viņa stāstīja un iedzēra kafijas malku. Rokas joprojām trīcēja. Kaut es būtu izturējusies uzmanīgāk un pievaldījusi mēli!

Sieviete Kolinam pavēstīja, ka pirms dažiem mēnešiem nomirusi viņas tante un mantojumā atstājusi briljantu gredzenu. Iepriekšējā reizē, kad viņa savu mazo dēlēnu bija paņēmusi līdzi uz Ārmstrongu veikalu, viņa šo gredzenu bija uzlikusi pirkstā. Ikviens varēja to redzēt. Puse apgabala ļaužu iepērkas tajā veikalā.

-     Vai mēs runājam par daudziem briljantiem, kas katrs jāapdrošina atsevišķi?

-    Nē, ne gluži, sieviete atbildēja. Gredzena centrā ir viens lielāks briljants, to ieskauj vairāki mazāki. Domāju, ka vidējais ir apmēram puskarātu liels, varbūt mazliet lielāks.

-    Vai zināt, kāda ir tā vērtība?

-    Man nav ne jausmas, viņa atteica un labu brīdi skatījās savā kafijas krūzē, bet tad pacēla galvu. Lielākais, divus vai trīs tūkstošus dolāru, bet droši vien toreiz devu mājienu, ka tas ir daudzkārt dārgāks.

Saimniece izskatījās ļoti vainīga. Kolins viņai silti uzsmaidīja. Lielīšanās nav noziegums. Tā taču darām mēs visi. Pastāstiet par savu gultu! Kurš vēl zināja, ka gredzens paslēpts gultas stabā?

-    Neviens! viņa uzsvērti sacīja. Tēvs man parādīja šo slēptuvi, kad vēl biju maza meitene. Mana māte bija ļoti stingra; reiz es kaut ko ļoti vēlējos, bet viņa sacīja "nē!", un tad tēvs man parādīja, kur viņš glabā mazliet naudas. Tas bija mūsu noslēpums. Kad apprecējos, vecāki grasījās mums dāvināt jaunas mēbeles, bet es palūdzu gultu, ko izgatavojis mans tētis. Viņš zināja, kālab es to vēlos.

-    Vai izstāstījāt vīram par slēptuvi?

-    Nē. Un arī bērniem ne. Arī labākajai draudzenei ne. Par šo vietu neesmu stāstījusi pilnīgi nevienam. Tas bija mans mazais personīgais seifs.

-     Vai jums ir brāļi vai māsas, kuriem tēvs varēja par to izstāstīt?

-     Man ir brālis, kurš dzīvo Viskonsinā. Viņi ar tēvu nekad nav labi sapratušies, tāpēc es ļoti šaubos, ka tētis viņam būtu kaut ko tādu sacījis. Vai jūs domājat, ka viņš atlidojis šurp un nozadzis gredzenu?

Nebija skaidrs, vai viņa to saka nopietni, vai arī tas domāts kā sarkasms. Kolins aizvēra piezīmju grāmatiņu un paraudzījās uz sievieti. Vai mājā vēl kaut kas neatrodas savā vietā?

-    Neko tādu neesmu pamanījusi. Roja izstaigāja visas istabas. Viņa sacīja, ka esmu laba mājasmāte.

Kolins viņai mierinoši uzsmaidīja un palūdza šajā naktī guļamistabu neizmantot. Viņaprāt, tas diez vai kaut ko mainīs, taču viņš gribēja noņemt pirkstu nospiedumus.

Šerifs ar vietnieci devās projām no aplaupītās mājas.

-    Ko tu par to domā? Roja vaicāja, tiklīdz abi bija izgājuši ārā. Sīkie cits citu sakūdījuši?

-    Nē, man tā vis neliekas. Kolins paraudzījās augšup uz mājas logu un drūmi sarauca pieri. Viņš nevēlējās atklāt, ko patiesībā domā par šo lietu. Instinkts viņam sacīja, ka šī nav parasta laupīšana.

* * *

Mājas saimnieces desmit gadu vecā meitiņa skatījās uz zaļu zaru pušķīti, ko māte bija nolikusi uz kumodes. Viņa parasti mēdza tur nolikt ziedus, visbiežāk rozes, taču šoreiz izrādījās citādi. Lapas bija garas, smalkas, gaiši zaļas un ļoti jaukas. Pušķīti māte bija apsējusi ar sārtu lenti. Meitene nezināja, ka tie ir vītola zari, un smaidot nolika nelielo pušķīti zem sava spilvena. Varbūt viņa sapnī redzēs, kas aplaupījis viņu māju un paņēmis mammas skaisto gredzenu.

Astoņpadsmitā nodaļa

Aizgājis no nozieguma vietas, Kolins joprojām nespēja nedomāt par šo lietu. Prātā jaucās visdažādākie spriedumi. Visvairāk viņš vēlējās doties mājās un pastāstīt Džemmai par mīklaino lietu, kas tagad jāizmeklē.

Nebija jau tā, ka nekad agrāk Edilīnā nebūtu notikušas laupīšanas, tomēr visbiežāk bija viegli izsecināt lietas būtību. Zaglis mēdza izsist stikla durvis un iekļūt mājā. Parasti tika paņemts televizors, stereoiekārta un iztukšota rotaslietu kārbiņa. Pēc tam zaglis aizbēga pa otrām durvīm.

Taču šajā reizē viss izskatījās gluži citādi. Faktu, ka durvis nav uzlauztas, Kolins īpaši nevērtēja. Daudzi Edilīnas iedzīvotāji mēdza atstāt durvis neaizslēgtas. Jo īpaši dienā, kad īpašnieks ir mājās.

Kolinam interesants šķita tas, cik laupītājs vienkārši atradis slēptuvi gultas stabā. Sievietes rotu kārbas vāks bija pacelts, taču, kā viņa sacīja Rojai, laupītājs nekam pat nebija pieskāries. Kolinam tas lika secināt, ka laupītājs bijis kvalificēts un, uzmetot tikai vienu skatienu juvelierizstrādājumiem kārbā, sapratis, ka nekā vērtīga tur nav.

"Un kāpēc mēbeles bija apgāztas kājām gaisā?" Kolins prātoja. "Vai viņš būtu cerējis, ka policija noticēs viņš meklējis krēsla apakšā?"

Tas Kolinam nešķita ticami. Tomēr, pat nespējot atrast īsto pavedienu, viņš saprata, ka strādājis profesionālis. Taču tas likās neloģiski. Kālab profesionālim būtu jānopūlas, lai iegūtu gredzenu, kurš ir tikai dažus tūkstošus vērts?

Iestūrējis automašīnu garāžā, Kolins redzēja, ka kravas auto joprojām stāv savā vietā. Tas nozīmēja, ka Džemma ir vēl tepat, un šī doma lika pasmaidīt. Viņš atvēra sānu durvis un iedomājās, ka jābrīdina, lai tās tur aizslēgtas, un pasauca Džemmu. Kad atbilde neatskanēja, viņa smaids izplēnēja. Džemma bija projām. Vai viņa aizgājusi kājām? Varbūt kāds viņu aizvedis?

Viņš Džemmai piezvanīja, taču telefons pārslēdzās uz balss pastkastīti. Viņš izstaigāja māju. Redzēja, ka Džemma uzklājusi svaigi izmazgātas gultas drānas. Kolins izstiepās gultā. Bija jau vēls, un viņš zināja, ka vajadzētu nomazgāties dušā un doties pie miera, taču viņam to negribējās darīt. Turklāt viņam nepatiktu nomazgāt Džemmas smaržu no savas ādas.

Kolins gulēja, skatījās griestos un domāja par Džemmu, jo īpaši par to, kādas sajūtas viņa raisījusi. Viņš domāja arī par to, kā stāstījis viņai par Džīnu, bijis atklāts un viņa nav nosodījusi Kolinu, bet izturējusies jauki. Viņam daudz kas patika Džemmā. "Viņa ir tik rimta, tik…" Kolins pasmaidīja. "Un cik skaists ir viņas augums!"

Atmiņās par to, kā viņi abi mīlējās, Kolinam patika Džemmas spēks, viņas…

Ievibrējās viņa mobilais telefons, un sapņošana pārtūka. Zvanīja Kolina tēvs.

Dzirdēju, ka šodien biji nozieguma vietā, Perigrins Freizers sacīja. Kas tur īsti bija? Puišeļi?

Kolins negrasījās apspriest šo lietu ar tēvu, jo mistera Freizera risinājums jebkuram Edilīnā notikušam likumpārkāpumam bija vienkāršs. Proti, Kolinam jānodod lietas izmeklēšana Viljamsburgas policijai, bet pašam atkal jāķeras pie automašīnu pārdošanas.

-    Tēt, Kolins nopietni sacīja, man ar tevi jārunā.

-    Jā? Kas par lietu?

-    Vai mamma ir tur? Vai viņa var dzirdēt, ko tu saki?

-    Nē. Es esmu viens, tēvs sacīja un paraudzījās uz savu sievu istabas otrā pusē. Viņa pārsēdās uz tahtas blakus krēslam, kur sēdēja vīrs, un pielieca galvu tuvāk klausulei.

-    Kā tu domā, cik ļoti mamma satrauksies, kad uzzinās, ka esmu izšķīries ar Džīnu?

-    Nu… Perigrins lēnām sacīja, ar mājienu norādīdams sievai, lai pārtrauc priecīgi virpuļot pa istabu. Tavai mātei Džīna vienmēr ir patikusi. Patiesībā mēs visi viņu mīlam, taču…

-Jā?

-    Ne tava māte, ne arī es nespējām viņu iedomāties dzīvojam Edilīnā.

Alija Freizere bez skaņas, tikai ar lūpu kustībām vīram sacīja: Džemma, Džemma.

-    Paklau, dēls, es par to tik ļoti neuztrauktos. Šķiršanās nav nekas neparasts. Tā dzīvē gadās. Atceros, kad es vēl mācījos koledžā un… Tobrīd Alija brīdinoši paraudzījās uz vīru, un Perigrins nokrekšķējās. Šodien es spēlēju golfu ar Henriju Šovu. Viņš sacīja, ka tu vakar biji pie Sāras un Maika.

-    Tas jau nav nekāds noslēpums.

-     Vēl viņš man pastāstīja, ka mazā, jaukā Džemma bija tik ļoti sadusmojusies, ka pat nevēlējās ar tevi sarunāties.

Alija ar šausmu izteiksmi sejā paraudzījās uz vīru. Šādus jaunumus viņa vēl nebija dzirdējusi. Viņa centās pagrābt telefona klausuli, tomēr vīrs viņu atturēja.

Perigrins piecēlās no krēsla un pagrieza sievai muguru. Es tikai gribēju pateikt, ka nav labi pret algotu darbinieku izturēties tā, lai viņam būtu tik ļoti jāniknojas. Domāju, ka tev vajadzētu…

-    Mēs bijām kopā, Kolins sacīja.

-    Bijāt kopā? Kā tad tas saprotams?

-    Tēt, tu taču neesi tik vecs! Mēs ar Džemmu bijām kopā, Kolins uzsvērti atkārtoja.

Pagriezies pret sievu, Perigrins paceltiem īkšķiem nodemonstrēja, ka viss ir patiešām lieliski. Priecājos to dzirdēt. Henrijs sacīja, ka Džemma sarīkojusi tādu kā boksa mača demonstrāciju. Vai tā bija?

-    O, jā! Kolins pateica tādā tonī, lai tēvs saprastu, cik lieliski viņa izskatījusies.

-    Man žēl, ka es palaidu garām kaut ko tādu, Perigrins atbildēja, un Alija veltīja viņam drūmu skatienu. Viņa norādīja uz savu kreisās rokas zeltnesi. Perigrins neticīgi paraudzījās uz viņu un pēc tam novērsās. Tad jau jums ar Džemmu tagad ir labas attiecības?

-    Mēs esam draugi, Kolins atteica, un tas arī ir viss, ko tu no manis dzirdēsi. Vai apmēram pēdējās stundas laikā esi viņu redzējis?

-     Nē, Perigrins attrauca. Vai tad viņa nav kopā ar tevi?

-    Pašlaik ne. Biju domājis, ka Džemma atgriezās viesu namiņā, taču viņa neatbild uz telefona zvaniem.

Perigrins dziļi ievilka elpu, kā darīja allaž, pirms sāka runāt. Saproti, dēls. Džemma ir glīta, jauna sieviete. Svaigas asinis mūsu pilsētā… ja saproti, ko es ar to gribēju pateikt. Viņa daudzas reizes ir redzēta kopā ar jauno doktoru Trisu. Es tavā vietā nekavētos atklāt viņai savas jūtas. Labāk to izdarīt agrāk nekā par vēlu. Negribu, lai tu svārsties un tā palaid garām savu iespēju.

-    Tavuprāt, man jāpasteidzas un visiem jāpaziņo, ka viņa ir mana? Kolins pārvaicāja.

-    Tieši tā.

-     Mamma ir kopā ar tevi, vai ne? Un viņa tirda tevi, lai palīdzi pierunāt vienu no viņas bērniem ātrāk apprecēties.

-    Tu esi uz pareizā ceļa, puika. Trāpīts kā naglai uz galvas.

-    Mammai ir gluži vienalga, ar ko es apprecos. Svarīgs ir tikai pats fakts, vai ne? Kolins vaicāja.

-    Domāju, ka runa vairāk ir par gala rezultātu.

Kolins novaidējās. Tikai ne atkal to mazbērnu dziesmu! Kaut Ariela atgrieztos mājās un mamma varētu vajāt viņu.

-     Tu esi vecākais, tātad atbildība gulstas uz taviem pleciem. Perigrins skatījās uz sievu, un viņa ar galvas mājienu norādīja, ka pilnībā piekrīt vīra vārdiem.

-     Tēt, es daru, ko spēju. Vai tu varētu pārliecināties, ka Džemma ir droši atgriezusies mājās?

-    Protams, Perigrins atteica. Pēc klusuma mirkļa viņš ievaicājās: Kā tev šķiet, vai Džīna varētu… es gribēju sacīt…

-     …ierasties pie mums un gatavot tev ēdienu? Kolins pabeidza jautājumu tēva vietā. Iespējams, ka viņa būtu gatava to darīt, taču viņa varētu sabojāt punša garšu, pielejot tam antifrīzu.

-     Žēl gan, Perigrins noteica. Ļoti, ļoti žēl. Kā tev liekas, vai Džemma prot…

-    Nē, viņa neprot gatavot. Arlabunakti, tēt!

Kolins izkāpa no gultas un devās uz virtuvi. Viņš pašūpoja galvu un domāja par tēva zvanu un to, ka māte tajā brīdī bijusi blakus un visu noklausījusies. Kolins zināja, ka ledusskapī nekā nav, taču vienalga tur ieskatījās.

Tur neatvērta stāvēja Tesas atsūtītā šampanieša pudele, turklāt, viņam par lielu pārsteigumu, Džemma bija ledusskapi piepildījusi ar pārtikas produktiem. Turpat atradās ari zīmīte no viņas. Kolinu sasmīdināja tas, ka viņa šo zīmīti atstājusi ledusskapī. Viņa jau bija iepazinusi Kolinu pat pārāk labi.

Pārtikas veikalā man gāja jautri. Vēlāk Tev pastāstīšu. Saldu dusu.

Džemma

Kolins izņēma ēdamo no ledusskapja un jau pēc dažām minūtēm sēdēja pie virtuves letes, tiesādams vistu, zaļumus un lielu krāsnī ceptu kartupeli, un no pudeles piedzēra savu iecienītāko alu.

Kad ievibrējās mobilais telefons, viņš to steigšus paķēra, jo cerēja, ka pienākusi ziņa no Džemmas. Taču ziņu sūtīja Sāra. "Vai esi dzirdējis, ko Džemma šodien izdarīja ar misteru Langu?"

Jau nākamajā mirklī Kolins piezvanīja Sārai. Viņa atbildēja pēc pirmā signāla. Pastāsti man visu, viņš sacīja.

-    Es jau gribētu, taču Maiks neatļauj. Viņš teica, ka to stāstīt tev esot pašas Džemmas ziņā. Kā tev šķiet, vai tas jūs abus atkal savestu kopā?

-    Nespēlē šīs muļķīgās spēlītes! Esmu pilnīgi pārliecināts, ka Ljūks un Rems tev jau izstāstīja, ka mēs ar Džemmu šodien nopirkām kaudzi mēbeļu. Mēs esam atkal kopā. Langs taču neizstrādāja kādu no saviem trikiem ar Džemmu, vai ne?

-    Nomierinies, sacīja Sāra. Misters Langs tagad ir tik ļoti iemīlējies Džemmā, ka, domāju, Maiks būs spiests viņam iedot kādas zāles, lai večuks mazliet pierimst.

-    Iemīlējies Džemmā? Kas atgadījies?

-    Manis tur nebija, taču es domāju, ka… Oi, oi! Esmu pieķerta. Nav iespējams jaukties citu darīšanās, ja tavs vīrs ir detektīvs. Pagaidi minūti. Kolins ieklausījās un fonā sadzirdēja Maika zemo balsi. Mans vīrs sacīja, ka rīt sešos trīsdesmit viņš tevi cerot sagaidīt savā sporta zālē. Džemma esot teikusi, ka tur viņa tev visu pastāstīšot. Tagad es lieku nost klausuli, lai neizpļāpātu vēl kaut ko. Mums rīt jāaizbrauc, tāpēc piezvani man un pastāsti, kā sokas ar zādzības izmeklēšanu. Arlabunakti!

Kolins atkal piezvanīja Džemmai uz mobilo tālruni, taču signāls atkal tika pārslēgts uz balss pastu. Viņš atstāja ziņu, ka Džemma viņu pametusi mistera Langa dēļ. Pēc trīsdesmit minūtēm Kolins bija nomazgājies dušā, taču Džemma joprojām nebija atbildējusi.

Beidzot tēvs atsūtīja īsziņu, ka Džemmai viss esot labi, tagad viņa guļot un nevēloties, lai viņu modina. Kolins devās pie miera un smaidīdams aizmiga.

deviņpadsmitā nodaļa

Kad Kolins bija devies uz aplaupīto māju, Džemma nomazgājās dušā un uzklāja tīru gultasveļu. Viņa nevarēja izlemt palikt un sagaidīt Kolinu atgriežamies vai doties uz mājām.

Viņa izstaigāja Kolina māju un priecājās par koka apdarēm, prātoja par mēbelēm, ko abi iegādājušies. Džemma nespēja turēties pretī domai par to, vai nāksies pašai šīs mēbeles arī izmantot. Vai kādreiz nāksies dzīvot mājā, kura viņai patiks tikpat ļoti kā šī?

Džemma atcerējās, ko Kolins bija stāstījis par Džīnu. Vajadzētu būt līdzjūtīgai pret puisi, jo Džīnas vārdi viņu bija ļoti sāpinājuši. Tomēr Džemma apzinājās, ka pieklātos just līdzi arī Džīnai.

Pieklātos, tomēr tā nebija. Džemma bija priecīga par visu notikušo. Viņa bija laimīga, ka Kolins ir sarāvis attiecības ar Džīnu un tagad… Kas tad ir tagad? Vai viņš pieder Džemmai?

Smieklīga doma. Nevienam cilvēkam nevar piederēt cits cilvēks. Džemma pavisam noteikti nekad agrāk nebija jutusi, ka piederētu kādam. Nē, viņa vienmēr bijusi neatkarīga, pati sava likteņa noteicēja. Viņai piederēja tas, kas norisinājās pašas prātā.

Viņa apsēdās uz virtuves ķebļa. Patiesība bija tāda, ka jau kopš tēva nāves Džemma nebija jutusies piederīga nevienam.

Piepeši Džemma atcerējās, ka viņas kvēlākā vēlēšanās bijusi būt kaut kur piederīgai. Vai tad Edilīnā tieši tas arī nenotika? Jau kopš pirmās dienas Edilīnā viņa sajuta, kā pilsētiņa viņu satver un vairs negrasās laist vaļā. Un tas nesaistījās tikai ar to, ka viņa iepazinās ar vietējiem cilvēkiem. Viņai bija sajūta, ka ir saņēmusi atslēgu, lai piekļūtu šīs vietas dziļākajai būtībai.

īsajā laikā, kas pavadīts šajā pilsētā, Džemma ievēroja, ka tai ir divas puses. "Jaunpienācēji", kā tos dēvēja pilsētnieki, un Freizeri, Makdaueli, Konori septiņu pilsētas dibinātāju ģimeņu pēcteči.

Džemma tika ievilkta tieši vecajo grupā. Diezin vai tikai tāpēc, ka viņa strādāja un dzīvoja pie Freizeriem. Vajadzēja būt arī kaut kam vairāk. Ja nu viņa vēlētos dzīvot nošķirti no šīs ģimenes? Vai pievienoties dažām jaunajām sievietēm, kuras bija satikusi Edilīnas veikalā?

Izskatījās, ka viņai šajā jautājumā gandrīz nav izvēles. It kā viņu kāds būtu… Viņa nevēlējās skaidrāk formulēt to, kas bija ienācis prātā.

Likās, ka viņas kvēlākā vēlēšanās, kas nākusi no pašām dvēseles dzīlēm, ir sadzirdēta. Tikai — kurš vai kas to sadzirdējis? Vēlmju akmens?

Džemma gāja pie ledusskapja un iesmējās pati par savu iedomu. Atvērusi durvis, viņa pamanīja, ka tur glabājas tikai pudele šampanieša. Viņa noņēma atslēgu saišķi, kas bija piekarināts pie sienas. Jānopērk Kolinam pārtika. Tas bija mazākais, ko viņa varēja izdarīt. Džemma paraudzījās uz kravas automašīnu, kas bija novietota garāžā, un cerīgi nodomāja, ka varbūt tā nav "freizerizēta" un pārvērsta par nevaldāmu zvēru.

Viņa atpakaļgaitā izstūrēja auto no garāžas un priecigi secināja, ka tas atbilst vispārpieņemtajam standartam. Braucot viņa nodomāja, ka pieņēmums par Vēlmju akmens piepildītu vēlēšanos ir smieklīga. Taču tad viņa atcerējās, kas bija rakstīts Kolina dienasgrāmatā.

Tas attiecas arī uz Freizeru sievietēm.

"Ja nu akmens piepilda vēlēšanās arī sievietei, kura kļūs par Freizeri?" viņa nodomāja. Taču kā gan akmens to varētu zināt? Un tomēr… Ja reiz tas spēj piepildīt vēlēšanās ko tas nemaz nespēj un nolasa cilvēka dziļākās vēlēšanās pilnīgs absurds! tad, protams, spēj paredzēt arī cilvēka nākotni.

Joprojām pārņemta ar šādām domām, Džemma izstaigāja veikalu un piepildīja iepirkumu ratiņus. Viņa pārāk daudz nezināja par to, kas Kolinam garšo. Džīna bija sacījusi, ka viņam garšo liellopa gaļa, un pārējo jau varēja arī uzminēt. Viņa paņēma vienu no Elijas svaigi grilētajiem treknajiem cāļiem un ielika īpašā kastītē.

Kad Džemma tuvojās veikala otram galam, viņas iepirkumu rati jau bija gandrīz pilni. Vēl atlika izvēlēties gaļu pusdienām. Aiz lielās stikla letes neviena nebija, taču tai iepretī starp divām plauktu rindām ar muguru pret Džemmu stāvēja dīvainākais vīrs, kādu viņai jelkad nācies redzēt. Apmēram piecas pēdas garš, ar prāvu apaļu galvu, gandrīz nemanāmu kaklu un nelielu, spēcīgu ķermeni. Kad vecais vīrs pagriezās, lai paraudzītos uz Džemmu, viņa tikai ar grūtībām novaldījās, skaļi neievilkusi elpu. Milzīgās acis un šaurā mute padarīja večuku līdzīgu rūķa un Golluma krustojumam. Vecā vīra āda bija sārta un gandrīz gluda, tikai ar dažām krunciņām. Viņš varēja būt tiklab četrdesmit gadu vecs, bet vabūt sasniedzis jau simt desmit. To Džemma nespēja pateikt.

Un piepeši viņa saprata, kas ir šis cilvēks. Tas bija bēdīgi slavenais misters Langs. Džemma nespēja pateikt iemeslu, tomēr šis cilvēks viņai patika. Pavisam vienkārši patika. Džemma vēlējās pasēdēt ar viņu kopā, parunāties, iepazīt.

Taču nemaz nevajadzēja večuku pazīt, lai pamanītu, ka tobrīd viņš ir ar kaut ko ļoti neapmierināts. Lai gan vecā vīra augums izskatījās masīvs, viņš kustējās veikli, šaudījās no vienas puses uz otru, raudzījās zem vienas plauktu rindas, tad atkal zem otras.

Džemma negaidīja oficiālu iepazīstināšanu. Kas atgadījies? viņa vaicāja un piegāja cieši klāt. Gandrīz tā, it kā vēlētos viņu pasargāt.

Viņas mani ieraudzīs, vīrs atbildēja zemā rīkles balsī, un izklausījās, ka tā tiek lietota diezgan reti.

Laiku vaicājumam, kas ir "viņas" Džemma netērēja, bet pieliecās, paraudzījās pa kreisi zem plauktu rindas un ievēroja trīs sievietes. Pēc drānām izskatījās, ka viņas tikko iznākušas no baznīcas. Likās, visas trīs iegrimušas ļoti nopietnā diskusijā par kādu džema burciņu. Nākamajā ejā bija vēl divas sievietes. Ģērbušās gluži tāpat kā iepriekšējās trīs, viņas pētīja zupas skārdenes uzlīmi. Misteram Langam nebija nekādas iespējas iziet pa kādu no šīm rindām, lai netiktu pamanīts.

Tostarp misters Langs bezcerīgi mīņājās uz vietas. Šķita, ka ar katru sekundi viņš aizvien izmisīgāk vēlas aizbēgt.

Džemmas domas joņoja. Vai bija kāds veids, kā izmantot augumu par aizsegu, lai izvestu misteru Langu ārā no veikala? Ja tagad būtu ziema, varētu pārsegt viņam savu mēteli. Taču viņai nebija nekā un viņa nemanīja neko, kas būtu noderīgs večuka glābšanai.

Aizvien spēcīgāk par sevi atgādināja Džemmai piemītošā instinktīvā vēlme pasargāt. Viņai večuks jāaizstāv! Ja viņai būtu zobens, varētu nostāties vecajam vīram priekšā un, zobenu vicinot, atbrīvot bēgšanas ceļu.

Viņa pagriezās un ieraudzīja jaunu veikala darbinieku, kurš gāja garām, nesdams lielu tukšu kasti, kurā bijuši papīra dvieļi.

Pat neapdomājusies Džemma metās dažus soļus uz priekšu un paķēra kasti. Acīmredzot misters Langs bija nopratis viņas nodomu un pavirzījās uz lielās stikla letes pusi. Džemma pacēla kasti viņam pāri, večuks paklausīgi pieliecās, un kastes malas piekļāvās grīdai. Jau pēc dažām sekundēm sievietes bija pieveikušas ejas starp plauktiem un apstājās, ieraudzījušas lielo kasti iepretī stikla letei.

-    Šāda nekārtība Elijai nemaz nav raksturīga, viena sieviete sacīja.

-    Manuprāt, pēdējos gados apkalpošana šeit ir pasliktinājusies, piebilda otra.

-    Kā jums liekas, varbūt Elijai ir finansiālas problēmas?

-     Dieva dēļ! iesaucās garākā dāma. Kāds darbinieks to kasti te gluži vienkārši atstājis. Tā taču nav Elijas vaina. Novāksim to!

Džemma apgāja apkārt kastei un nostājās tai priekšā. Man liekas, tur kaut kas izlijis un kaste ir uzlikta virsū. Būs labāk, ja pasargāsiet savus apavus, viņa aši sacīja.

-    Ceru, tas nav nekas indīgs, sieviete atteica.

-     Man liekas, ka tā ir saplīsusi kļavu sīrupa pudele. Džemma bažījās, ka ar vienu rokas vēzienu būs izpostījusi Elijas reputāciju.

-    Esmu gatava saderēt, ka to saplēsis Hausingeru puika, sacīja sieviete sārtā kleitā. Tikko redzēju gan viņu, gan viņa māti. Tas bērns vienmēr bijis nepaklausīgs.

Kāpēc te neviena nav? Kas mūs apkalpos? viena sieviete ievaicājās. Man vajadzīgs šķēlēs sagriezts šķiņķis. Viņa paskandināja uz letes nolikto zvaniņu.

Džemma nostājās starp sievietēm un leti. Tagad tikai nedrīkstēja pieļaut, lai veikala darbinieki paceļ kasti un aiznes projām.

Kad parādījās Elija, Džemma īsti nezināja, kā viņai darīt zināmu, ka jāpiedalās šajā nelielajā izrādē. Sievietes uzsāka runāt vienā balsī un bija ļoti satrauktas, ka letei priekšā atrodas šī lielā kaste. Džemma izmantoja brīdi, aizslīdēja sievietēm aiz muguras, sāka enerģiski vicināt rokas un ar galvas mājieniem dot zīmes Elijai. Viņa norādīja uz kasti un bez skaņas noteica: Nē!

Kad viena no satrauktajām kundzītēm paraudzījās uz Džemmu, viņa nolaida rokas.

Taču Elija neko nebija palaidusi garām. Ko varu jums šodien piedāvāt, dāmas? Tikko atveda svaigas zivis. Viņai nācās uzklausīt sūdzības, ka eju starp plauktiem aizšķērso lielā kaste. Viņas cerēja, ka iebildumi izklausās lietišķi un pat pauž rūpes, taču tā nebija. Kad Elija mudināja sievietes iepirkties, viena no viņām paraudzījās uz Džemmu, kā pūlēdamās izsecināt, kas īsti viņa ir, un sacīja, ka viņa te bijusi pirmā.

Džemma īpašnieciski uzlika roku uz kastes, atspiedās pret to un atteica, ka vēl neesot izlēmusi, ko iegādāsies.

Elija ļoti īsā laikā apkalpoja visas sievietes. Viena no viņām pasūkstījās par cenu, un Elija sacīja, ka aizmirsusi par šīsdienas atlaidēm. Un tieši tā prece esot nopērkama tikai par puscenu.

Tajā pašā sekundē, kad sievietes pagriezās un devās projām, Elija steidzās tuvāk kastei. Vienam no saviem darbiniekiem viņa lika pavērot, vai pircējas patiešām iziet no veikala un neizdomā atgriezties, bet pēc tam pievērsās Džemmai. Ko tu tur noķēri? Lūdzu, saki, ka tā nebija žurka!

Džemma draiski pasmaidīja un kopā ar Eliju pacēla kasti. Uz grīdas, sakrustojis kājas, sēdēja misters Langs un izskatījās ļoti apmierināts.

-    Izcili, Elija sacīja, un Džemma iesmējās.

Ar veiklību, kas piederētos daudz jaunākam cilvēkam, misters Langs piecēlās kājās un mirkli raudzījās uz Džemmu. Viņš jau grasījās doties projām, bet tad pagriezās un sacīja: Paldies! Pēc tam vecais vīrs pazuda vienā no ejām starp plauktiem.

-     Neesmu pārliecināta, ka agrāk kaut reizi būtu dzirdējusi viņu sakām šo vārdu, Elija noteica un ar galvas mājienu lika pārdevējam aizvākt kasti.

-       Vai vari man pateikt, ko tas viss nozīmēja? Džemma vaicāja.

-    Vai Langs baidījās, ka tās sievietes viņu ieraudzīs?

-    Kungs izturējās tik piesardzīgi, it kā viņām būtu šautenes, bet viņš būtu medījums.

Elija iesmējās. Ja kāds nolemtu viņu medīt, tā būtu es. Nošautu viņu par to, ka prasa pārāk augstu cenu par savu produkciju. Langs daudz zina par edilīniešiem, kuri te dzīvojuši jau kopš tūkstoš deviņi simti trīsdesmitā gada. Kļuvis ārkārtīgi pieprasīts, jo cilvēki vēlas uzdot viņam jautājumus par saviem senčiem.

-    Vai viņš ir ģenealoģijas speciālists?

-    Ha! Langs ir okšķeris. Un tāds ir bijis visu savu mūžu. Viņam patīk noklausīties, ko cilvēki runā, izspiegot viņus.

-    Tas nu gan nav jauki, Džemma noteica.

-    Langs nekad nav mēģinājis būt jauks.

-    Un kas ir šīs sievietes?

-    Edilīnas sieviešu līgas biedres. Un vēlas, lai Langs uzstājas ar runu viņu nākamajā sanākšanā.

-   Vai tad tas nav gods? Varbūt viņš baidās no uzstāšanās publikas priekšā?

-    Langs baidās, ka viņu ieraudzīs. Viņam patīk anonimitāte. Ja vien viņš spētu, kļūtu neredzams. Šajā pilsētā no viņa allaž ir mazliet baidījušies. Un viņam tas pat ļoti ir pa prātam. Taču tagad viņš kļuvis teju vai par slavenību. Elija pasmaidīja. Pagājušajā rudenī, kad mana meitene notvēra pārīti noziedznieku, viņa netīši padarīja Langu par cienījamu cilvēku. Es ar prieku noskatījos, cik nožēlojami viņš tālab jūtas.

-    Izklausās draudīgi, Džemma atteica, taču viņai bija jāpasmaida par Elijas priecīgo toni.

Elija pamāja ar roku. Par šo cilvēku var pastāstīt ļoti daudz. Un ko varu piedāvāt tev?

-    Vai zini, kāda gaļa Kolinam garšo?

-    Neapšaubāmi, Elija atteica un smaidīdama atkal nostājās aiz letes. Līdz brīdim, kad viņa bija sagriezusi gaļu šķēlēs un to iesaiņojusi, smaids jau bija izpleties pa visu seju. Tad jau tu esi iekarojusi abus gan Kolinu, gan arī veco Langu? Viņas acis dzirkstīja. Laipni lūgta Edilīnā, Džemma! viņa sacīja. Lai gan es zināju, ka tu šeit iederies jau kopš pirmā brīža, kad tevi ieraudzīju.

-    Paldies! Džemma sacīja. Elija tikko bija ietērpusi vārdos viņas pašas domas.

Džemma aizbrauca atpakaļ uz Kolina māju un salika produktus ledusskapī. No prāta neizgāja notikums pārtikas veikalā. Ja reiz misters Langs visu dzīvi izspiegojis citus, tad jau varbūt viņš varēs palīdzēt Džūliana, Vinnijas un Temzinas mīklas atrisināšanā.

No Kolina vēl nekādu ziņu nebija. Pēc pieredzes Džemma zināja, ka viņš nepaziņos, kad atgriezīsies. Viņa nolēma doties projām un atgriezties Freizeru īpašumā. Tas gan atradās apmēram četru jūdžu attālumā, un ārā jau pamazām satumsa, tomēr viņai bija nepieciešams laiks pārdomām.

Atgriezusies vietā, ko nu jau sāka uzskatīt par savām mājām, viņa skaļi sacīja: Es vēlos uzzināt, ko Temzina rakstīja par tevi… es gribēju teikt, par Vēlmju akmeni. Šos vārdus izrunādama skaļi, viņa jutās muļķīgi, tomēr nespēja tā nedarīt. Bet var jaū būt, ka viņai tikai gribējās pārbaudīt Vēlmju akmens spēku.

* * *

Pēc divdesmit minūtēm Šeimuss devās pie miera un nogrūda uz grīdas savu iemīļoto gleznošanas piederumu komplektu, kas stāvēja uz naktsgaldiņa pie gultas. Viņš bija atradis smalku koka kārbu starp lietām, ko māte atsūtīja no Anglijas. Viņš izņēma no tās vecus papīrus un aiznesa uz viesu namiņu. Tā bija skaista kārba, pēc izmēra tieši piemērota, lai to izmantotu par paliktni skiču bloknotam. Un Reičela bija viņam izgatavojusi audekla maisiņu zīmuļu glabāšanai. Uz kārbas vāka bija attēlots kokā iestrādāts dārgakmens. Lenijs sacīja, ka šis koks līdzinoties ozolam, kas aug Edilīnas centrālajā laukumā, taču tēvs iebilda, jo atrastā kārbiņa esot tik sena, ka ozols jau sen būtu iznīcis.

Šeimusam kārba bija ļoti iepatikusies, un māte viņam atļāva to paturēt. Kopš tā laika viņš reti izlaida kārbu no acīm.

No rīta, viņam par lielu nepatiku, atklājās, ka kritiens ir sabojājis vienu kārbas stūri. Gabaliņš koka bija nolūzis, skatienam atklājot ļoti veca tur paslēpta papīra maliņu.

divdesmitā nodaļa

Nākamajā rītā pulksten sešos trīsdesmit Džemma jau stāvēja pie Maika sporta zāles. Gaisma vēl nebija īsti uzaususi, un tuvumā nemanīja ne dzīvu dvēseli. Viņai patika šis miers. Viņa prātoja, vai Kolins atcerēsies par norunāto tikšanos. Kolins atvēra Džemmai durvis. Viņam mugurā bija melns sporta krekliņš, kas labi atklāja izciļņos muskuļus. Izskatījās ļoti labi. Cauri Džemmas augumam izšāvās kaut kas līdzīgs spēcīgam elektriskās strāvas lādiņam. Viņai gribējās sagrābt Kolinu pie rokas un vedināt uz automašīnu.

Kolins pareizi iztulkoja Džemmas sejas izteiksmi. Man ir tāpat, viņš nočukstēja, tad pakāpās atpakaļ, un Džemma ieraudzīja Maiku.

Viņš nopētīja te vienu, te otru. Jūs abi esat ieradušies uz treniņu vai arī vēlaties pabūt divatā?

-    Trenēties, skolotāj! Džemma skaļi atsaucās.

-    Viņai ir tavs telefona numurs, Kolins sacīja Maikam, kurš pat nepasmaidīja. Ja viņam dzīvē kaut kas šķita patiešām svarīgs, tie bija treniņi.

Dažas sekundes Džemma īsti nesaprata, ko darīt. Pirms vairākiem gadiem viņa bija apguvusi patiesību, ka doties uz treniņu kopā ar mīļoto ir nepareizi. Viņš vispirms skaidri norādīja, ka zina vairāk nekā Džemma. Viņš noteica, kas un kā darāms. Kāds puisis no pēcdiploma studiju grupas, ar kuru viņa iepriekšējā vakarā bija uz satikšanos, iedeva viņai divas mārciņas smagas hanteles un parādīja, kā veicami vingrinājumi bicepsu attīstīšanai. Ja tās ir pārāk smagas, tu tikai pasaki. Es sameklēšu kaut ko vieglāku.

Neteikusi ne vārda, Džemma paņēma pāri divdesmit piecas mārciņas smagu hanteļu un sāka tās cilāt. Puisis nekavējoties devās projām no sporta zāles un vēlāk no Džemmas centās izvairīties.

Maiks atrisināja viņas dilemmu. Tu esi pieradusi strādāt trenera vadībā, vai ne? viņš vaicāja.

-    Jā, viņa atbildēja. Mēs trenējāmies grupā, un man pietrūkst puišu, ar kuriem kopā mēdzu nodarboties.

Likās, ka Kolins saprot. Viņš pakāpās atpakaļ un pat necentās parādīt, ka ir noteicējs. Džemmai viņš tālab patika vēl vairāk.

Džemma devās līdzi Maikam. Vispirms viņa izpildīja dažus kardiovingrinājumus, tad pievērsās svarcelšanai, bet pēc tam boksam. Kolins pa to laiku trenējās savā nodabā, bet Džemma pamanījās viņu novērot.

Viņš izrādījās fenomenāli spēcīgs! Un mierīgi cilāja tādus smagumus, kādus spētu pacelt vien trīs vidusmēra vīrieši kopā. Spēja veikt tādus raušanas vingrinājumus, no kuriem lielākā daļa citu vīriešu izmežģītu plecus.

Maiks pamanīja, ka Džemma vēro Kolinu, un klusām sacīja: Viņš šodien izvēlējies vieglākus svarus. Kad viņš šurp atnāk kopā ar saviem brāļiem un viņi sāk cits ar citu sacensties… Man ir nācies redzēt īstus profesionāļus, kam ir mazāk spēka nekā tiem puišiem.

-    To gan es prastu novērtēt, Džemma noteica un piecēlās no svarcelšanas trenažiera.

Tiklīdz Maiks pamudināja Kolinu pastrādāt ar Džemmu boksa jomā, Kolins iebilda: Tu taču zini, ka es spēju vien pacelt svaru stieni un tad to nolikt atkal atpakaļ.

-     Izbeidz, Freizer, Maiks attrauca. Vai tev būtu bail

no viņas? /

-   Esmu pārbijies līdz nāvei, Kolins sacīja, nenovērsdams skatienu no Džemmas.

Maiks piestiprināja Kolina rokām lielos treniņu cimdus, bet pēc tam palīdzēja Džemmai uzvilkt boksa cimdus. Tā, tagad jūs esat viens otram, bet es iešu patrenēties pats.

Brīdi Džemma un Kolins tikai raudzījās viens uz otru. Pēc tam Kolins pacēla treniņu cimdu sargātās rokas. Parādi, ko spēj, viņš mudināja.

Džemma svārstījās. Ja viņš bija sacījis taisnību un patiešām nekad nav trenējies boksā, tad nepratīs izvairīties no viņas sitieniem. Turklāt Džemma nevēlējās viņam nodarīt sāpes. Viņš ir spēcīgs, taču ikviens ir ievainojama. Džemmas pirmie sitieni bija viegli, tomēr pietiekami spēcīgi, lai radītu skaņu, kas valdzina visus bokserus. Āda nošvīkstēja pret ādu.

Pakāpies atpakaļ, Kolins nepatikā paraudzījās uz Džemmu.

-    Un tas bija viss? Kā tad sitieni ar kājām? Vai esi aizmirsusi, kā tas darāms? Viņš pieklusināja balsi. Vai patiešām esi nolēmusi izturēties jauki pret vīrieti, kurš pēc ātra seksa par tevi vienkārši aizmirsa? Kolins piemiedza viņai ar aci.

Džemma zināja, ka Kolins vēlas pamudināt viņu sist spēcīgāk. Un viņam tas izdevās. Uzvelc sānu vairogu! viņa nopietni sacīja.

-     Pārāk liela noņemšanās. Kolins izsmējīgi pavīpsnāja.

-    Kā gan tāda sīkaļa varētu man kaut ko nodarīt?

īsti nepadomājusi, ko dara, Džemma ar spēju pagriezienu spēra Kolinam pa vēderu. Viņa izdarīja māņu kustību, bet pēc tam mēģināja trāpīt viņam pa žokli. Sitienā Džemma ielika visu sava auguma spēku. Nekad agrāk šādas kustības viņa nebija lietojusi cīņā ar dzīvu cilvēku. Parasti viņa tās izmantoja treniņos ar boksa bumbieri. Viņa gan bija redzējusi, kā tas tiek darīts ringā, un šajos gadījumos pretinieks vienmēr nogāzās zemē.

Kolins atmuguriski aizstreipuļoja, pēc tam paliecās uz priekšu. Rokas viņš bija uzlicis uz ceļgaliem un pūlējās paelpot.

Maiks bija vērojis notiekošo un sāka smieties. Labāk pacenties viņu nekad nesadusmot.

-    Tā izskatās, Kolins piekrita, piecēlās un pakustināja žokli.

-    Es… Džemma ierunājās.

-    Ja tu tagad sacīsi, ka atvainojies, es tev atņemšu krāsainās pildspalvas, Kolins brīdināja.

Džemma nepasmaidīja. Es nekad agrāk nebiju to darījusi ar cilvēku un… Viņa pakāpās soli atpakaļ, jo Kolins tuvojās. Viņa sitienus Džemma neizturētu!

Pienācis klāt, Kolins itin kā draudīgi paraudzījās uz viņu, tad piepeši pacēla sievieti gaisā. Vairākas sekundes viņa spiedza un smējās, kamēr Kolina rokas viņu grieza kā karuselī.

Tieši tajā brīdī pa parādes durvīm ienāca Ljūks un Remzijs. Ieraudzījis Džemmu Kolina rokās, Rems pagriezās atpakaļ. Es pazūdu no šejienes.

Ljūks satvēra brālēna elkoni. Man likās, ka tu gribēji paboksēties ar Džemmu.

Kolins nolika Džemmu uz grīdas. Nu, puiši, liksim jūs abus pie darba!

Pagāja vēl stunda, un pēc tam Kolins ar Džemmu devās projām no sporta zāles. Viņa jutās labi.

-   Vai viss ir kārtībā? Kolins vaicāja, kad viņi nonāca pie I )žemmas automašīnas.

-   Jautājums drīzāk ir par tevi. Vai tev viss ir labi? Džemma pastiepa roku un pieskārās viņa žoklim, kur jau bija parādījies zilums. Kā tev liekas, vai skūpsti palīdzētu? viņa klusi vaicāja un lūkojās uz Kolinu. Šis skatiens lika viņam paspert soli uz priekšu, bet viņa uzlika plaukstu vīrietim uz krūtīm. Domāju, ka mums vajadzētu braukt mājās.

Viņš atkāpās. Tev taisnība. Mums jānomazgājas dušā un jāpārģērbjas. Tiksimies baznīcā?

-    Baznīcā?

Kolins smaidīja. Jā, baznīcā. Tu taču nāksi kopā ar mani, vai ne?

-    Man likās, ka mēs nolēmām paturēt mūsu attiecības noslēpumā.

-   Nav nekādas vajadzības. Vakar es mammai un tētim pateicu, ka izšķīros ar Džīnu. Un pateicu, ka tagad mēs ar tevi esam pāris.

Džemma uz mirkli pacēla skatienu pret debesīm. Viņi mani ienīdīs.

-    Ne tu vu, Kolins attrauca. Vispār tagad, kad par to domāju, viņi likās pat iepriecināti.

-    Iepriecināti? Par to, ka tu izšķīries ar sievieti, kuru viņi bija iemīlējuši, un tagad esi ar kādu, ko viņi gandrīz nemaz nepazīst? Kad Kolins klusēja un tikai raudzījās uz Džemmu, viņa vaicāja: Kas?

-    Mana māte.

-    Ko tava māte?

Kolins atbrīvojās no sastinguma. Es gluži vienkārši iedomājos, cik ļoti mana māte līdzinās dabas stihijai. Ja viņa kaut ko vēlas, tad dara visu, lai to iegūtu.

-     Un viņa vēlas… Džemma pakāpās soli atpakaļ un pacēla rokas gaisā. Reičela teica, ka tava māte vēloties mazbērnus. Viņa iepleta acis. No manis? Es vēl joprojām pūlos saprast, kas tev garšotu pusdienās! Nekam citam es vēl neesmu gatava. Mums jā…

-    Zinu. Kolins noskūpstīja Džemmu uz lūpām. Jārunājas, jāiepazīst vienam otru, apmēram tā. Vai tu zini, kur atrodas baznīca? Nē, pagaidi. Es pēc tevis atbraukšu, un mēs turp dosimies kopā.

-    Tā būs lieka noņemšanās, viņa iebilda. Es…

-    Piekrītu. Man tas ir milzīgs apgrūtinājums, Kolins aši sacīja. Ja tu dzīvotu manā mājā, būtu krietni vien ērtāk. Mums abiem. Viņš vēlreiz veikli noskūpstīja Džemmu un aizgriezās.

-    Pat domāt par kaut ko tādu vēl ir par agru! Džemma uzsauca Kolinam nopakaļ.

Viņš atkal pagriezās un izstieptām rokām kāpās atpakaļ no ielas vidus. Ko tu vēl gribi, Džemma? Vai vēl kāds vīrietis, kuru esi sastapusi, tev piedāvās sevi un vēl visu pilsētu piedevām?

-     Jā, tur jau ir tā problēma! viņa attrauca. Man būs jāievācas kopā ar visu Edilīnu.

-     Izklausās debešķīgi! Kolins atsaucās un iekāpa savā džipā.

-    Un varbūt, ka man arī, Džemma klusi piebilda un atvēra savas automašīnas durvis. Mājupceļā viņa smaidīja.

* X*

-     Kāpēc tu nepateici, ka mūs gaidīs uz vakariņām tavu vecāku mājā? Džemma vaicāja Kolinam. Viņi iekāpa Kolina džipā un devās uz Freizeru māju.

-    Es to nezināju, Kolins atbildēja. Vakar no Kalifornijas ieradās māsa un viņas draugs. Pilnīgi negaidīti. Es gribētu ar viņiem satikties un jūs iepazīstināt. Domāju, ka tev Frenks patiks. Viņš ir Maika labākais draugs. Abi ir policisti, kas drīz atvaļināsies no dienesta. Abiem patīk tās boksa un spārdīšanās lietas, kuras sagādā prieku arī tev. Kā tev patika baznīcā?

-   Bija jauki, Džemma atteica, domādama par tikko dzirdētajiem Kolina vārdiem un to, ko viņa bija redzējusi no rīta.

-    Cilvēki šķita…

-    Kādi? viņš vaicāja.

-    Esmu pārliecināta, ka kļūdos, taču izskatījās, ka viņi ir teju vai atviegloti, ka es neesmu Džīna.

-     Edilīniešiem ne pārāk labi izdodas apslēpt savas jūtas. Kolins iesmējās.

-    Tātad tu atzīsti, ka viņi nevēlas, lai esi kopā ar gara auguma apburošu juristi?

Kolins novaidējās. Mani tas neaizkustina. Es domāju, ka tu esi skaista tieši tāda, kāda esi. Un, runājot par Džīnu… ir grūti būt viņas paziņam. Un viņa nav no tām, ar kuru kopā varētu apmeklēt vietējos skotu nacionālos svētkus. Kas attiecas uz šiem svētkiem, labāk jau laikus palūdz Sārai, lai sašuj tev piemērotu tērpu. Kāda viduslaiku sieviete tu vēlētos būt?

-    Gara auguma un brīnišķīga. Kā tu domā, vai Sāra man varētu palīdzēt?

Iestūrējis auto piebraucamajā ceļā, Kolins izslēdza dzinēju un paraudzījās uz Džemmu. Kas īsti tevi nomāc?

-     Baidos no tikšanās ar tavu māti. Vai tur būs visa tava ģimene?

Apkārt bija novietots apmēram pusducis automašīnu.

-    Jā. Visi vēlas satikties ar Arielu un Frenku. Ir ieradies pat Perijs, un tu ar viņu vēl nemaz neesi pazīstama, Kolins teica un saņēma Džemmas plaukstu savējā. Džemma, ja tu vēlies doties kaut kur citur, mēs to varam. Taču teikšu tev taisnību manuprāt, visi ir priecīgi, ka esmu izšķīries ar Džīnu.

-    Varbūt tavi draugi tā domā, taču es redzēju, cik labvēlīgi tava ģimene izturējās pret Džīnu un…

Kolins noskūpstīja Džemmas delnas. Vispirms augšpusē, tad apakšpusē. Ja kāds kaut vai tikai mazlietiņ nedraudzīgi izturēsies pret tevi, mēs tūdaļ pat dosimies projām, sarunāts? Brauksim uz manu jauno māju un mielosimies ar aukstu cāli, ko pasniegsim uz saviem kailajiem augumiem. Un es dzeršu šampanieti no tavas rītakurpes. Vai izklausās labi?

-    Man patīk šis ierosinājums. Kā būtu, ja mēs labāk izvēlētos to?

-    Arī man kaut kas tāds ienāca prātā, viņš atteica un pievilka Džemmu sev tuvāk.

Ass piesitiens pie automašīnas loga lika viņam pagriezties. Tur stāvēja vīrietis ar skaistu seju un Freizeriem raksturīgo lielo augumu.

Kolins atvēra logu.

-     Visi ir ieradušies, un visi ir izsalkuši. Taču mamma neļauj sākt maltīti, kamēr jūs abi kavējaties ārā. Vai šī ir tā slavenā Džemma, par kuru esmu tik daudz dzirdējis?

-    Džemma, iepazīsties! Tas ir mans brālis Perigrins jeb Perijs.

Viņš pa automašīnas logu pāri Kolinam pastiepa roku, lai sasveicinātos ar Džemmu. Redzēju tevi YouTube un dzirdēju, ka tu labi boksējies. Arī es esmu cīkstonis. Ja vien vēlēsies, es labprāt pamācīšu arī tevi. Mums varētu būt ļoti daudz mācībstundu.

-    Aizvāc roku, kamēr neesmu to salauzis, Kolins labsirdīgi noteica.

Perijs smaidīdams paklausīja un atvēra durvis. Nāciet taču reiz! Man vēl būs jātiek atpakaļ uz Ričmondu. Un Lenijam ir jauna draudzene.

-    Lenijam vienmēr ir jauna draudzene, Kolins piebilda un izkāpa no automašīnas, bet pēc tam apgāja tai apkārt, lai atvērtu durvis Džemmai. Viņš paņēma Džemmu aiz rokas, un visi trīs devās uz māju.

Pie parādes durvīm Perijs apstājās un paraudzījās uz Džemmu. Ceru, ka esi tam gatava. Neviens nezina iemeslu, bet mamma tā rosās, it kā viņai būtu pieslēgts lidmašīnas dzinējs.

Džemma pakāpās soli atpakaļ.

Kolins pastūma viņu uz priekšu. Es būšu tev blakus. Ja rodas kādas problēmas, tu tikai pasaki.

Perijs plati smaidīja. Džemma, un kāda ir tava māte? Ko viņa teiktu par mūsu veco labo Kolinu?

-    Mana māte pielūdz manu mirušo tēvu un visus vīriešus salīdzina ar viņu. Mana māte sacītu, ka Kolins ir pārāk liels, ka viņa darbs ir pārāk bīstams, un droši vien nolasītu viņam lekciju par to, cik uzmanīgam jābūt ar ieročiem.

-    Vai tā patiešām ir? Kolins vaicāja un izskatījās noraizējies.

-    Katrs vārds ir patiesība.

-    Man gribētos šo tikšanos redzēt, Perijs smaidot sacīja un atvēra mājas durvis.

Apkārt valda priecīgs juceklis tāds bija Džemmas pirmais iespaids. Misis Freizere izrīkoja savus ģimenes piederīgos, visi runāja cits caur citu, smējās un strīdējās vienlaikus. Tā bija ļoti skaļa grupa.

Skaista gara auguma sarkanmate stāvēja istabas stūrī, viņai cieši blakus bija gandrīz tikpat gara auguma vīrietis. Izskatījās, ka viņa deguns vairākas reizes ir bijis salauzts. Droši vien Frenks. Drēbes Džemmas acīm nespēja noslēpt, ka zem tām viņa augums ir tikpat labi trenēts kā Maikam. Džemma viņam dāvāja īsu sportistes smaidu, kādu līdzīgais dāvā līdzīgajam. Un tad jau misis Freizere paņēma Džemmu aiz rokas, pavilka uz priekšu un sāka iepazīstināt ar apkārtējiem.

Skaistā jaunā sieviete bija Kolina māsa Ariela. Ārste. Un vīrietis Frenks Tīsens.

-     Maiks man par tevi stāstīja, Frenks sacīja un sarokojās ar Džemmu. Varbūt mēs kādreiz varētu patrenēties kopā.

-   Ar lielāko prieku, Džemma atbildēja. Tas viņai bija liels pagodinājums, ja tik atlētiski vīrieši kā Maiks un Frenks aicina viņu pievienoties. Viņa alka vēl pakavēties un aprunāties ar Frenku, taču misis Freizere jau vedināja tālāk.

Tagad bija kārta iepazīties ar Lenija jauno draudzeni Kerolu, kura likās vēl satrauktāka nekā Džemma. Perija slaido un garo draudzeni sauca Eloīsa, un viņa izskatījās attāli pazīstama. Reičela bija sacījusi, ka Perija sirds jau ir aizņemta, tomēr šī jaunā sieviete, kura šķita garlaikota, nepavisam nesaistījās ar viņa sirds pavēlnieces lomu.

-    Viņa ir modele, Reičela teica, kad bija pienākusi klāt un atnesusi paplāti ar uzkodām.

-    Vai tev vajadzīga palīdzība? Džemma čukstus vaicāja.

-    Lūdzu!

-    Noteikti, Reičela atbildēja un devās atpakaļ uz virtuvi. Džemma sekoja viņai cieši pa pēdām. Laipni lūdzam Freizerlendā, Reičela noteica, tiklīdz bija aizvērusi durvis.

-    Vai vari izņemt maizi no krāsns?

Džemma sameklēja virtuves cimdus un izvilka no krāsns paplāti ar karstām maizītēm. Tas viņai atsauca atmiņā dienu, kad šajā virtuvē bija saimniekojusi Džīna. Varu saderēt, ka viņi nožēlo, jo Džīnas nav šeit un viņa negatavo kādu fantastisku ēdienu. Es ar to negribēju teikt, ka tava pavārmāksla būtu…

-    Es zinu, ko tu gribēji sacīt. Pamaisi to sarkano katlu, labi? Vai Džīna sagādājusi tev kādas nepatikšanas?

-   Nē, Džemma atbildēja. Neesmu neko par viņu vairs dzirdējusi. Vai ģimene kaut ko ir sacījusi?

-    Neko, un tas ir interesanti. Saprotu, ka viņiem ir ļoti daudz sakāmā. Un es biju pārliecināta, ka Džīna sacels pamatīgu traci. Viņai patiešām patīk visu dramatizēt.

-    Un kas dzirdams pilsētā? Džemma taujāja. Ko cilvēki saka par šo šķiršanos?

-    Neesmu dzirdējusi nekādas baumas. Visi runā tikai par to, ka Kolins nopircis Ljūka māju un pavada laiku kopā ar tevi.

Džemma novaidējās. Viss notiek pārāk ātri! Viņa vēlējās mainīt sarunas tematu, lai nebūtu jārunā tikai par sevi. Vai šī modele ir tā, kura nozagusi Perija sirdi?

Reičela izmeta no rokām tērauda bļodu, un tā ar skaļu troksni nokrita uz flīžu grīdas. Tobrīd Reičelas seja bija kļuvusi koši sarkana. Izskatījās, ka tieši Reičela ir tā, kura vēlas Perija sirdi sev.

-    Tu… viņa izdvesa. Ja sacīsi kaut vārdu, es tavam ēdienam pielikšu indi, Reičela brīdināja. Man nevajadzēja neko teikt.

-    Negribu izklausīties pēc pirmziemnieces, tomēr jautāšu. Vai Perijs zina, ka viņš tev… patīk?

-     Perijs pat nezina, ka es vispār eksistēju. Tu taču redzēji, kādas sievietes viņam patīk.

-    To es varu saprast, Džemma noteica. Taču, no otras puses, kad iepazinos ar Džīnu, man likās, ka Kolinam patīk tieši tādas sievietes. Bet tagad… Viņa paraustīja plecus.

Reičela mirkli klusēja un stāvēja, rokā turēdama katla vāciņu. Freizeri ir cilvēki, kuriem jau paaudzēm ilgi piederējusi liela nauda. Augstākā sabiedrība, kāda vien ASV iespējama. Viņi nemēdz iemīlēties algotos darbiniekos.

-    Tu varētu pievienoties pārējiem Edilīnas iedzīvotājiem un palūgt Vēlmju akmenim, lai pievērš Perija skatienu tev, Džemma sacīja, mēģinādama padarīt noskaņojumu mazliet gaišāku.

-    Tu domā, ka es neesmu to darījusi? Kopš izdzirdēju šo stāstu, ne par ko citu vairs vispār nedomāju.

-    Tev liekas, ka visa pilsēta zina par Vēlmju akmeni? Džemma ar šausmām vaicāja.

-     Nē. Tikai septiņas ģimenes. Ja par to izdzirdētu jaunpienācēji, pie šīs mājas sāktu rīkot piketus. Es par to zinu vienīgi tāpēc, ka nejauši noklausījos, kā misis Freizere žēlojas par saviem neeksistējošajiem mazbērniem.

-    Neatgādini man par to! Esmu kļuvusi par fanātisku tablešu lietotāju, Džemma sacīja un nodomāja: "Izņemot pirmo reizi." Taču par to viņa Reičelai nepateica.

-    Vai vari saspaidīt kartupeļus ar rokas mikseri? Reičela vaicāja.

-    Protams. Tikai parādi. Jau pēc dažām minūtēm Džemma bija apsējusi priekšautu un rosījās pie liela katla ar vārītiem kartupeļiem.

Kad Reičela izgāja no virtuves, tur ienāca misters Freizers. Viņš apsēdās uz krēsla pie letes un sāka našķēties ar olīvām un sieru no Reičelas sagatavotās paplātes.

-    Es gribēju jums kaut ko vaicāt, Džemma sacīja un izslēdza mikseri.

-    Un tas būtu? Mistera Freizera balsī ieskanējās piesardzība, it kā viņš bažītos par to, ko Džemma tūdaļ sacīs.

-    Kā jums šķiet, vai viņi patiešām sūtīja remontstrādnieku, lai viņš nomaina salauzto asi, vai arī Rolls-Royce ļaudis vienkārši izdomājuši šo stāstu?

Misters Freizers iesmējās. Arī man tas vienmēr licies interesanti. Un kā tu pati domā?

-    Mans tētis sacīja, ka stāsts esot patiess. Cik Rolls-Royce jums pieder?

-    Viens Rolls un viens Bentley, viņš atbildēja.

Atvērās virtuves durvis, un ienāca Perijs. Tā jau domāju, ka būsi te, viņš sacīja tēvam. Un paskatījās uz Džemmu. Tātad tu proti gatavot?

-    Es varu nospiest podziņu un ar mikseri samaisīt kartupeļus, ko izvārījusi Reičela.

-    Tas ir vairāk, nekā protu es, Perijs atteica. Un tu, tēt?

-     Daudz vairāk. Es vienmēr domāju, ka šādu kartupeļu biezeni iegūst no pulvera, kas iebērts kastē.

-     Patiesībā tas nāk no pārnesumkārbas, Džemma nopietni skaidroja.

-    Nē, no kloķvārpstas, Perijs iebilda.

-    Ar virzuļa palīdzību, misters Freizers neatpalika.

Atvērās durvis, un ienāca Šeimuss ar neiztrūkstošo zīmēšanas piederumu kasti rokā.

-    Pārāk daudz trokšņa? Džemma vaicāja.

-   Ariela, viņš atbildēja un apsēdās blakus tēvam un brālim.

Džemma ar lielu karoti paņēma nedaudz kartupeļu biezeņa. Kumoss līdzinājās pamatīgam cukurgailitim. Viņa pasniedza karoti Šeimusam.

-    Ei! Perijs un misters Freizers vienā balsī iesaucās.

Džemma atvēra vairākas atvilktnes, līdz atrada to, kurā

glabājas karotes. Viņa abiem iedeva pa karotei un ļāva rīkoties pašiem. Uz Šeimusa kastes stūra viņa pamanīja uzlīmētu pelēku lenti. Kas notika?

-    Salūza, viņš atbildēja un nolaizīja karoti.

-    Mans dēls ir veikls runātājs, misters Freizers sacīja un arī nolaizīja savu karoti.

-    Oho! Lenijs sacīja, stāvēdams uz durvju sliekšņa un vērodams, kā tēvs kopā ar diviem brāļiem sēž pie virtuves letes un našķējas ar milzu cukurgaiļiem līdzīgajām kartupeļu biezeņa cepurēm.

Sadabūjuši vēl vienu karoti, Džemma piepildīja to un pasniedza Lenijam. Viņš apsēdās uz pēdējā brīvā krēsla.

-    Par ko jūs te runājāt? viņš vaicāja.

-    Es nezinu, Perijs atteica.

-    Pavaicā Šeimusam, misters Freizers mudināja, viņš mums te ir galvenais runātājs.

Durvis atkal atvērās, taču šoreiz tik spēcīgi, ka atsitās pret sienu. Ak vai! misters Freizers noteica un aši iztukšoja karoti. Šo skaņu es pazīstu.

Bija ieradusies misis Freizere visā savā godībā. Ārā! Visi! Un arī tu, Džemma! Vairs nekādas slēpšanās virtuvē.

Džemma nosēja priekšautu un metās pakaļ vīriešiem. Misis Freizere satvēra viņu aiz rokas un pēc tam noskūpstīja viņas vaigu. Laipni lūgta, Džemma! viņa mīlīgi sacīja. Un paldies!

-    Tas jau nebija nekas īpašs. Es tikai iedevu viņiem mazliet kartupeļu biezeņa.

-    Nē, paldies ir par Kolinu. Neesmu redzējusi savu vecāko dēlu tik daudz smaidām kopš… kopš dienas, kad viņš pabeidza koledžu.

-    Man žēl par Džīnu. Zinu, cik ļoti viņa jums visiem patika.

-    Džīna ir kā šampanietis. Nevar dzīvot tikai no vīna, lai cik izcils tas arī būtu. Misis Freizere pasmaidīja. Bet īri ir pierādījuši, ka no kartupeļiem gan var itin labi iztikt. Un tagad ej!

-    Jā, kundze! Džemma atteica un uzsmaidīja viņai pretī. Nervozitāte bija krietni vien mazinājusies. Netraucēja pat tas, ka Džemma īsti neizprata analoģiju ar vīnu un kartupeļiem.

Kad visi vienpadsmit vakariņu dalībnieki bija sasēdušies ap galdu, kurš bija nokrauts ar milzīgām ēdiena bļodām un paplātēm, Džemma ātri vien pamanīja, ka tieši viņa ir uzmanības centrā. Visi Freizeri, izņemot Šeimusu un Kolinu, apbēra viņu ar jautājumiem par pētījumu gaitu un par to, kur viņa uzaugusi un ko vēlētos darīt nākotnē.

Džemma pūlējās atbildēt uz visiem jautājumiem, taču to bija pārāk daudz. Un par sevi viņa vispār nevēlējās runāt, jo kāds varētu pavaicāt par viņas un Kolina attiecībām, bet tādiem jautājumiem vēl bija par agru.

Pēc vairākas minūtes ilgušas iztaujāšanas Džemma apturēja jautājumu plūsmu ar stāstu par pirmo Šeimusu Freizeru. To, kurš no Skotijas tūkstoš septiņi simti sešdesmitajā gadā ieradās Amerikas Savienotajās Valstīs.

-    Viņa sieva grāfiene, Džemma sacīja, uzrakstīja vēstuli, kurā pastāstīja par karieti, ko vīrs izgatavojis daiļajai Edilīnai Hārkortai. Tagad visa uzmanība piederēja tikai Džemmai. Visi ēda klusēdami un klausījās viņas stāstā. Kariete bija dzeltenā krāsā ar melniem sēdekļiem, un misis Hārkorta to nosauca par savu "kameni".

Kad visi aši ievilka elpu un paraudzījās uz misteru Freizeru, arī Džemma paskatījās uz viņu.

Misters Freizers nepaskaidroja šādas piepešas uzmanības iemeslu. Turpini, viņš mudināja. Kas vēl bija tajā vēstulē?

-     Prūdensa, Šeimusa sieva, aristokrāte, sacīja, ka šī kariete izgatavota, lai iepriecinātu Edilīnu, jo pēdējais viņas bērns bija apprecējies un devies dzīvot citur.

-    Cik labi es to saprotu! misis Freizere izsaucās un paraudzījās uz saviem pieciem pieaugušajiem bērniem. Stāsti tālāk, Džemma!

-    Misis Freizere… tā pirmā… rakstīja, ka Šeimuss zem sēdekļa ielicis plāksni, taču viņa šaubās, vai kāds to kādreiz atradīs.

Džemma apjuka, jo Lenijs un Šeimuss piepeši piecēlās kājās.

-     Šeimus, noteica misters Freizers, bet puisis, paķēris pāris maizīšu, izsteidzās no istabas.

Pāri galdam Džemma raudzījās uz Kolinu. Viņas skatiens vaicāja: "Kas tagad notiek?"

Kolins pasmaidīja. Tētim pieder daudzas vecas karietes, kuras glabājas noliktavās. Visskaistākā no tām ir dzeltena ar melniem sēdekļiem. Mans mazais brāļuks aizsteidzās pārbaudīt, vai spēs atrast to plāksni.

-     Un tu neiedomājies man pateikt, ka tavam tēvam pieder astoņpadsmitā gadsimta karietes, kas noglabātas tālāk no acīm? Es varēju tās izpētīt, lai iegūtu vairāk informācijas! Džemma nepadomājusi pārmeta, bet piepeši atcerējās, kur atrodas. Viņa paskatījās uz pārējiem. Atvainojiet! Es negribēju…

Visi Freizeri sāka smieties, un Lenijs uzsita Kolinam pa muguru. Mūsu brālim patīk glabāt noslēpumus.

-     Tas ir labāk nekā izkladzināt visu katram pretimnācējam, Kolins atcirta. Atsākās sarunas.

Džemmai blakus sēdēja Frenks, taču viņai vēl nebija iznācis laika pārmīt ar viņu kādu vārdu.

Ariela viņam no otras puses paliecās uz priekšu. Džemma, vai neiebildīsi, ja es piesavināšos klātesošo uzmanību?

-    Vai tu to varētu? Lūdzu? Džemma redzēja, kā Ariela no bikšu kabatas izņem briljanta gredzenu. Zem galdauta viņa to uzslidināja sev kreisās rokas zeltnesī. Tam vajadzētu nostrādāt, Džemma klusi noteica. Viņa nenoturējās un apsveicot noskūpstīja Frenku uz vaiga. Šāda rīcība visiem klātesošajiem lika sastingt.

-    Izskatās, ka tev, Kolin, uzradies sāncensis, Perijs nekavējās aizrādīt.

Kolins paraudzījās uz Džemmu, un šoreiz tieši viņš vēlējās uzzināt, kas notiek.

Ariela salauza klusumu, pastiepjot kreiso roku pāri galdam pretī mātei, kura sēdēja galda galā. Mammu, vai tu man varētu pasniegt burkānus, lūdzu!

Neviens viņai nepievērsa uzmanību, bet misis Freizerei nekas nepalika nemanīts. Viņa īsi iekliedzās, satvēra meitas roku un parāva uz savu pusi tik spēcīgi, ka Ariela teju vai iekrita bļodā ar zaļumiem.

-     Kas, pie joda, te notiek, Ariela? misters Freizers vaicāja.

Tobrīd misis Freizere jau bija izvilkusi meitu no vietas un cieši viņu apskāva, skūpstīja viņas seju un aizgūtnēm raudāja.

Pārējie joprojām sēdēja savās vietās, ar izbrīnu raugoties uz Arielu un māti. Ariela ieviesa skaidrību, paceļot gaisā kreiso roku un nozibinot visu apskatei savu jauno gredzenu.

Misters Freizers, acīmredzami apmierināts, paraudzījās uz Frenku. Kā tev liekas, vai esi gatavs kļūt par vienu no mums? Spēsi?

-     Domāju, ka dzīvs palikšu, Frenks atteica. Zinu, ka pašlaik nav īstais brīdis, tomēr gribēju parunāt ar tevi par tās tavas vecās ēkas pirkšanu. Tās, kura atrodas Makterna ceļa galā. Mēs ar Maiku domājam, ka tā būtu lieliska vieta, kur atvērt mūsu jauno sporta zāli.

-    Tā ir tava, misters Freizers atbildēja. Un nebūs nekādu runu par maksāšanu.

-    Es nevaru… Frenks ieteicās.

-    Viņš var gan, Ariela skaļā balsī izlaboja, atbrīvojusies no mātes skavām. Vai vēl kāds vēlas apskatīt manu gredzenu?

Visas sievietes atbildēja ar skanīgu "jā!", pat Perija draudzene modele likās atdzīvojamies.

-    Tēt, Ariela teica. Es gribu vislielākās un visdārgākās kāzas, kādas šajā pilsētā jebkad redzētas. Un es vēlos, lai Sāra Šova ir mana vedējmāte.

-    Ja tu viņai pateici, pirms to uzzināju es… misis Freizere sāka žēlabas.

Ariela viņu pārtrauca un apskāva mātes plecus. Tu to uzzināji pirmā.

-    Tu taču neesi spiesta laulāties, ko? misis Freizere pajautāja. Viņas balsī jautās tik daudz cerību, ka pārējie atkal sāka smieties.

-    Nē, mamm, es neesmu stāvoklī, Ariela atteica. Es taču tev jau paskaidroju, ka vispirms man jāpabeidz rezidentūra. Kad būsim atgriezušies Edilīnā un es uzsākšu praksi šeit, mēs ar Frenku padomāsim arī par bērniem.

Misis Freizere paraudzījās uz Frenku, bet viņš kā padodoties pacēla gaisā rokas. Es esmu jūsu pusē. Vai tad jūs domājat, ka gribēju, lai Maiks mani pārspēj bērnu frontē?

Ariela paraudzījās uz brāli. Kolin, palīdzi man tikt ar šo galā!

Viņš pāri galdam paskatījās uz Džemmu. Piedod, bet arī es esmu mammas pusē. Man patīk tā doma par nostabilizēšanos.

Džemma cītīgi skatījās savā šķīvī, bet pārējās divas Freizeru dēlu draudzenes cieši vērās uz viņu.

Kā glābiņš parādījās Reičela, kura spēji atvēra virtuves durvis, kas skaļi atsitās pret sienu. Man virtuvē ir seši pīrāgi. Tam, kas man palīdzēs te novākt, iedošu gabalu. To pateikusi, viņa aizgāja.

Visi, izņemot Arielu un viņas māti, sāka novākt galdu.

Kolins ar šķīvju pilnām rokām nostājās aiz Džemmas. Atvaino, ja liku tev justies neērti.

-    Tu vari man pielabināties, ja parādīsi tās karietes.

-    Ar vislielāko prieku. Kolins pieliecās, un viņa lūpas pieskārās Džemmas ausij. Kā būtu, ja mēs nočieptu pīrāgu un dotos apskatīt karietes? viņš vaicāja un vēl klusāk piebilda: Vai kādreiz esi mīlējusies astoņpadsmitā gadsimta "kamenē"?

-    Un tu pats? Džemma atbildēja ar pretjautājumu.

-    Nē, viņš attrauca. Taču esmu visos sīkumos to iztēlojies.

-    Man patīk fantāzijas realizēt dzīvē, viņa čukstus atteica, kad abi iegāja virtuvē.

Reičela klusi brīdināja Džemmu: Viņa iecienītākais pīrāgs ir krāsnī. Pēc Arielas jaunumiem neviens pat nemanīs, ka esat aizgājuši.

-    Tu esi mana jaunā labākā draudzene, Džemma paziņoja un piegāja pie krāsns.

Verot vajā krāsns durvis, Džemma nodomāja: "Kāds gan ir Kolina mīļākais pīrāgs?" Kazeņu koblera, viņa nočukstēja, kad bija to ieraudzījusi.

Kolins pārliecās viņai pār plecu. Vai esi gatava?

Kā jau Reičela bija sacījusi, visi pulcējās ap Arielu un Frenku, tāpēc pat nepamanīja, kā Kolins un Džemma izslīd pa sētas puses durvīm. Abi devās uz tuvāko no četrām mazajām kravas automašīnām, kuras cita citai blakus bija novietotas zālājā. Izvēlies, Kolins mudināja.

Viņa izraudzījās gaiši zaļo.

-    Gļēvule, Kolins noteica un ar galvas mājienu norādīja uz pārējām. Katra atšķīrās ar kaut ko īpašu.

Viņi neizturēja līdz kariešu novietnei. Iebraukuši Džemmas mājās, lai paņemtu karotes pīrāga ēšanai, viņi paraudzījās viens otrā un devās uz guļamistabu, pa ceļam atbrīvojoties no drānām.

Jau kopš agrā rīta, kad abi satikās sporta zālē, viņi alka viens pēc otra. Klusā priekšspēle bija ilgusi jau stundām. Tikko jaušami pieskārieni ar pirkstu galiem, citiem nedzirdami čuksti… Kad viņi galu galā bija aizbēguši no pārējo sabiedrības, alkas jau bija pieņēmušās spēkā kā liesmas.

Džemma kaila iekrita gultā, Kolins uzgūlās viņai virsū, kaislīgi skūpstīdams viņas lūpas, steidzīgi iekļūdams viņas karstajā klēpī. Džemma svētlaimē izbaudīja Kolina lielo augumu, viņa ādas siltumu zem savām plaukstām. Viņa mīlēja Kolina spēku, sajūtu, kad viņa gurni pieskārās viņas augšstilbiem.

Pēc stundas viņi atvirzījās viens no otra. Abi bija nosvīduši slapji un pārsātināti.

-    Tavai zināšanai, Džemma izdvesa, šis bija mans mīļākais deserts.

-    Bet tu jau vēl neesi nobaudījusi Reičelas gatavoto kazeņu koblera pīrāgu, Kolins sacīja, tad piecēlās un devās uz virtuvi.

Džemma palika pagalvī spilvenu un pilnībā izbaudīja skatu, kad viņš kails izgāja no istabas un pēc tam atkal atgriezās ar pīrāgu un lielu karoti, un apsēdās blakus.

Paņēmis kumosu, Kolins to sakošļāja un norija. Pasakaini. Viņš pieliecās un cieši noskūpstīja Džemmu uz lūpām. Kad viņa pastiepa rokas, lai pievilktu vīrieti sev tuvāk, viņš atgaiņājās. Nē, nē, nē! Vēl ne. Es joprojām salīdzinu. Viņš apēda vēl kumosu deserta. Labs. Jā, ļoti labs. Abiem desertiem ir daudz labu īpašību. Es vēl īsti nespēju izšķirties starp jums abiem.

-    Ak tā gan? viņa pārjautāja un atņēma Kolinam pilno karoti. Viņa to virzīja uz mutes pusi, it kā grasītos apēst, tomēr ļāva siltajam, saldajam pīrāga pildījumam nopilēt uz savas kailās krūts. Ak, viņa sacīja, kā gan es to varēšu dabūt nost?

Kolins nolika trauku ar pīrāgu uz naktsgaldiņa un pēc tam pagriezās pret Džemmu. Būtu patiešām žēl laist kaut ko tādu zudībā.

-    Vai ne? viņa piebalsoja.

Jau nākamajā sekundē viņu augumi atkal bija savijušies kopā. Rokas, kājas, lūpas, pleci…

Pēc trīsdesmit minūtēm Kolins atvirzījās sāņus. Tu uzvarēji, viņš izdvesa.

-    Es nedzirdēju, ko tu sacīji.

-     Tu esi garšīgāka. Labāka par visiem jebkad tapušajiem koblera pīrāgiem. Kolins pievilka Džemmu klāt un pieglauda gluži kā bērns rotaļlietu. Es domāju… viņš nomurmināja, taču tad apklusa.

Džemma paslējās uz elkoņa un ieraudzīja, ka viņš ir aizmidzis. Viņa nekad nemēdza šādi nosnausties. Viņa klusi izkāpa no gultas un devās nomazgāties dušā. Nekad savā dzīvē viņa vēl nebija jutusies tik ļoti laimīga.

divdesmit pirmā nodaļa

Nedēļas beigās Džemma juta, ka pamazām kļūst par tādu sievieti, kādas agrāk pati nicinājusi. Gadu gaitā viņai bija nācies mierīgi noskatīties, kā labas draudzenes no "es" pārvēršas par "mēs". Lai cik bieži tas arī būtu atgadījies, Džemma vienmēr par to brīnījās. Jo īpaši par to, cik ātri tas notika. Viņa un draudzenes gāja uz tikšanos ar puišiem, bet pēc tam apsprieda, cik labi vai slikti viss bijis.

Un allaž atgadījās tā, ka viena draudzene sāka teikt "mēs". Iesākumā tas bija gluži nevainīgi. Džemma varēja pavaicāt, vai draudzene būtu ar mieru sestdienā kaut kur kopā aiziet. Un draudzene sacīja: "Jāpaskatās, kas mums šajā nedēļas nogalē ieplānots."

Pirmajā reizē, kad tas notika, Džemma to pat nepamanīja un nebija gatava tam, ka "mēs" jau pavisam drīz paplašinājās ar "mūsu". Piemēram, "mūsu kopīgās nodarbības", "mūsu grāmatas" un beidzot jau "mūsu laiks".

Iekams Džemma bija attapusies, ka vispār ir sācies kaut kas tāds, viņas draudzene pazuda, un viņas sāka tikties pavisam reti. Vairs nebija nekādas runas par to, ka viņas ir vienkārši meitenes. Draudzene bija pārtapusi par "mēs", un tas nozīmēja, ka viņai līdzi nāca arī vīrietis, kurš šajā sabiedrībā visbiežāk garlaikojās un karsti vēlējās atrasties kaut kur citur.

Kad draudzene parādījās ar saderināšanās gredzenu pirkstā, Džemma naivi sacīja: Apsoli, ka mēs vienmēr paliksim draudzenes! Kad jau trešā draudzene nozibināja briljanta gredzenu, Džemmai gribējās teikt: Uzsitīsim tam ar āmuru, pārbaudīsim, vai tas ir īsts!

Tagad viņa beidzot saprata. Pēdējā nedēļā viņi ar Kolinu bija kopā pavadījuši katru iespējamo minūti.

Dienā, kad tika atvestas mēbeles, viņi abi uzmanīja to izvietošanu. Bija jautri strīdēties, vai zilais paklājs jāliek viņu guļamistabā vai arī viesistabā. Kolins teica, ka naktsgaldiņš viņu kopīgās gultas viņa pusē esot par mazu. Viņi to samainīja ar kādu citu, kurš bija paredzēts viesu guļamistabai.

Vienam no krāvējiem bija grūti pacelt ādas krēslu, kas bija nopirkts Kolinam. Tad Džemma skaļi nopūtās un sacīja: Žēl gan, ka te nav Lenija un Perija. Viņi palīdzētu to ienest.

Kolins paspraucās viņai garām, paņēma Džemmu aiz vidukļa, iznesa ārā, iesēdināja krēslā un abus kopā iestiepa mājā.

Krāvējs lielām acīm paraudzījās uz Džemmu un sacīja Kolinam: Redzu, kas tev šonakt draud.

Un, protams, viņam bija taisnība.

Tajā vakarā viņi beidzot atkorķēja Tesas sūtīto šampanieti. Abi iedzēra par mūsu māju un mūsu mēbelēm.

Nākamajā rītā Kolins bija aizvedis Džemmu atpakaļ uz viesu namiņu. Viņš apturēja auto un brīdi nekustīgi turpināja sēdēt pie stūres. Tev šī vieta ļoti patīk, vai ne?

-Tu runā par tavu vecāku savrupnamu vai viesu namiņu?

-    Gan par vienu, gan otru. Par abiem, viņš atbildēja.

-    Man ļoti patīk viesu namiņa bibliotēka. Tā ir skaistākā vieta, kur jebkad esmu strādājusi.

Viņš vairs neteica ne vārda, tikai pavadīja Džemmu mājā, uz atvadām noskūpstīja un tad devās uz darbu.

Džemma dienu pavadīja, lasot vecos Freizeru dokumentus un pierakstot būtiskāko. Pamazām sāka veidoties detalizētāks stāsts par pirmo Freizeru, kurš ieradās Amerikā. Džemma bija ieintriģēta, un viņai likās ārkārtīgi interesanti uzzināt, kā gan šis vīrietis panācis to, lai viņā iemīlētos grāfa meita. "Varbūt tas Šeimuss bija ļoti pievilcīgs," viņa sprieda. "Nē, viņš taču bija Freizers. Tātad sievieti, visdrīzāk, savaldzināja viņa spēks."

Izklaidei Džemma izdomāja stāstu par milzīgu kaisli, par jaunu grāfieni, kas iesprostota zem dzeltenas karietes. Un tad garām iet vīrietis, kam piemīt neticams spēks. Viņš paceļ karieti un dāmu atbrīvo. Protams, ka viņa iemīlas glābējā.

Tas nav zinātniski, viņa skaļi paziņoja. Un nepavisam jau neatbilst disertācijas materiālam.

Ap četriem Džemma pieķēra sevi lūkojamies pulkstenī un domājam, cikos gan ieradīsies Kolins.

Piecos viņš atsūtīja Džemmai īsziņu. "Elija man iedeva kaut ko vakariņu pagatavošanai. Vai varēsi ierasties? Un kā būtu ar pidžamu ballīti?"

Džemma ielika somā tīras drēbes, otrā ielika savu datoru un piezīmes. Piecpadsmit minūtes pēc ziņas saņemšanas viņa jau bija Kolina mājā. Viņu abu mājā.

Viņi mīlējās tik kaislīgi, it kā mēnešiem ilgi nebūtu tikušies, izmisīgi un steidzīgi. Džemma nekad agrāk nebūtu domājusi, ka vispār iespējams kaut kas tāds.

Abi kopā viņi nomazgājās dušā un tad kopīgi skatījās, ko Kolins atvedis no pārtikas veikala. Viņiem izdevās pa abiem pagatavot īstu maltīti. Tiesa, jau gatavojot puse ēdiena tika notiesāta. Beidzot viņi apsēdās pie viņu galda viņu viesistabā un paraudzījās ārā uz savu dārzu.

Kad viņi beidza ēst Reičelas gatavotā pīrāga atlikumu, Kolins paraudzījās pāri galdam un teica: Vai esi kādreiz jutusi, ka atrodies tieši tur, kur tev jābūt, un dari tieši to, kas tev jādara?

-     Jā, Džemma atbildēja, un viņas sirds iepukstējās straujāk. Likās, nav jāpaskaidro, ka te un tagad ir tā vieta un laiks, par ko viņa varētu tā sacīt.

Pēc vakariņām viņi runājās. Joprojām viņi viens par otru zināja tikai šo un to. Daudz ko viņi nevienam citam nekad nebija stāstījuši.

Kolins atklāja, ka par pilntiesīgu šerifu kļuvis pavisam nesen. Vispirms bija nepieciešamas īpašas vēlēšanas, un viņš nebija vēlējies tās piedzīvot. Doma par to, ka visā pilsētā nāksies izlīmēt plakātus ar aicinājumu ievēlēt mani par šerifu, bija kas tāds, ko nespēju pieņemt, viņš atzinās.

-    Un kas tad vadīja tavu kampaņu?

Kādu mirkli Kolins raudzījās savā alus glāzē. Mana māte nolīga sievieti no… Viņš kā atgaiņādamies pavicināja roku.

-    No Ņujorkas?

-     Protams.

Un viņi abi smējās par visu šo stāstu.

Ap desmitiem abi jau bija gultā, bet nākamajā rītā pusseptiņos sporta zālē. Šoreiz bez viņiem tur cita neviena nebija. Maiks un Sāra aizbrauca uz Fortloderdeilu. Ljūks bija atsūtījis īsziņu, ka abi ar Džosiju nav visu nakti ne acu aizvēruši bērnu dēļ. Neviens cits ari neparādījās. Pēc treniņa Kolins aizbultēja durvis, un viņi mīlējās uz kopā sabīdītiem svarcelšanas trenažieriem, bet pēc tam kopīgi nomazgājās dušā.

Pēc kopā pavadītas nedēļas viņiem jau izveidojās zināma kārtība, kad dienā abi bija šķirti, jo darīja katrs savu cienījamo darbu. Vakarā Kolins varēja Džemmai ar īsziņu aizsūtīt vienu vienīgu vārdu: "Mājas." Tad viņa no viesu namiņa devās uz viņu mājām.

Mierīgo dzīvi iztraucēja otra laupīšana, kas ļoti līdzinājās iepriekšējai. Atkal ielaušanās notikusi dienā, kad īpašnieki bija mājās. Šajā reizē bija atvērts neliels sienā iebūvēts seifs un nolaupīta antīka piespraude.

Tajā vakarā Džemma ieraudzīja citādu Kolinu, nekā bija pieradusi redzēt līdz šim. Viņš kļuva pavisam kluss un sēdēja, pieri saraucis grumbās. Džemma zināja, ka jāpanāk, lai viņš izrunā to, kas uz sirds.

Tas nebija viegli. Pēc vairākiem neveiksmīgiem mēģinājumiem iesaistīt Kolinu sarunā viņa sacīja: Laikam jau tu esi no tiem puišiem, kuri jālūdzas.

Viņš tikko manāmi pasmaidīja, piecēlās un gāja ārā pie savas automašīnas. Viņš atgriezās, nesdams biezu fotogrāfiju kaudzīti, ko Roja bija uzņēmusi abās nozieguma vietās.

-    Abas reizes, Kolins sacīja, laupītājs iegājis mājā pa parādes durvīm, neviena nemanīts. Arī kaimiņi neko nav redzējuši. Un abas reizes tika nozagta lieta, kas noglabāta it kā slepenā vietā.

Džemma apskatīja fotogrāfijas. Ap abām mājām auga koki, un tas laupītājam padarīja vieglāku iekļūšanu iekšā. Bet pārējais? Kā viņš atrada slēptuvi gultas stabā? Kurš zināja, kā atvērt seifu?

Kolins izklāja visus dokumentus uz kafijas galdiņa, kuru veikalā bija izvēlējusies Džemma. Viņa apsēdās uz spilvena zemē pie galdiņa, bet Kolins izvēlējās dīvānu. Abi kopā viņi stundām ilgi lasīja notikumu izklāstus un pētīja fotogrāfijas.

Izlasījusi, ka mazajā seifā glabājušies arī divdesmit pieci tūkstoši dolāru, dokumenti un nozagtā piespraude, Džemma bija pārsteigta. Bet naudu zaglis nepaņēma? viņa vaicāja.

-     Nebija pat tai pieskāries. No dokumentu kaudzes apakšas Kolins izvilka kādu papīru. Apdrošinātāji bija nofotografējuši piespraudi, kura tagad ir nozagta.

Tā bija liela un ļoti neglīta piespraude, izrotāta ar sīkiem granātiem un akvamarīniem, kas izskatījās dūmakaini un netīri.

-     Nedomāju, ka viņi iegūs daudz naudas, ja mēģinās to pārdot, Džemma sacīja. Tā pavisam noteikti nav smalka. Ja nu vienīgi kādreiz piederējusi kādai slavenībai.

-     Nē, tā nav slavenības dārglieta. Un tika novērtēta tikai par diviem tūkstošiem diviem simtiem dolāru.

-     Tas taču ir neloģiski, Džemma secināja. Kālab lai kāds riskētu nokļūt cietumā par piespraudes zādzību, ja šo lietiņu varēs pārdot par daudzkārt mazāku summu, nekā atradās seifā skaidrā naudā?

-    Ja tev ienāk prātā atbilde, pasaki, Kolins teica, tad piecēlās un nožāvājās. Nezinu, kā tu, bet es esmu pārguris.

Smaidīdama Džemma devās Kolinam līdzi, un viņi mīlējās. Pēc tam Kolins aizmiga, bet Džemma, ziņkārības mocīta, atgriezās dzīvojamā istabā. Viņa atkal sāka pētīt nozieguma vietu fotogrāfijas.

Viņa atkārtoti pārlasīja jautājumus, kurus Kolins bija uzdevis upuriem, un vēlreiz iedziļinājās arī viņu atbildēs. Izskatījās, ka abas šīs ģimenes nekādi nav saistītas. Viņi cits citu nepazina. Nekad nebija piedalījušies kopīgos pasākumos.

Kādas papīra lapas otrā pusē Kolins bija uzrakstījis:

Abām ģimenēm ir desmit gadu vecas meitas. Skola? Baznīca? Klubi? Konkurējošas grupas skolā? Vai meitenes nozagušas, lai mestu izaicinājumu?

Džemma aizgāja pēc savas somiņas un paņēma nelielu lupu, ko glabāja ar rāvējslēdzēju aizdarītā nodalījumā. Viņa sāka pētīt fotogrāfijas, kuras Roja bija uzņēmusi meiteņu istabās. Trijos naktī viņa pamanīja vienādos vītolu zaru pušķīšus un abās fotogrāfijās apvilka tiem apli. Pušķīši bija apsieti ar sārtu lenti.

Impulss lika pamodināt Kolinu un parādīt savu atradumu, tomēr Džemma iedomājās, ka viņš droši vien arī pats šos pušķīšus ir pamanījis. Viņa ieritinājās gultā Kolinam blakus, ar muguru atspiedās pret viņa lielo muguru un uzreiz aizmiga.

Džemmu pamodināja kaut kas līdzīgs vērša māvienam. Pirms viņa bija paguvusi atvērt acis, Kolins izrāva viņu no gultas. Viņš pacēla Džemmu aiz pleciem un cieši noskūpstīja uz lūpām.

-     To nepamanīju ne es, ne arī Roja, Kolins sacīja, sākdams ģērbties. Džemma, tu esi lieliska! Brīnišķīga! Man jādodas uz biroju, un es gribēšu parunāt ar tām meitenēm, kamēr viņas vēl nav devušās uz skolu. Ja šos pušķus ir atstājis zaglis, man būs jāizskata citu lietu materiāli. Varbūt atradīšu sakritības. Maikam ir paziņas pie federāļiem, Frenkam tāpat. Varbūt varēšu ieskatīties arī lietās, kuras glabājas pie viņiem.

Džemma bija ļoti iepriecināta, ka spējusi Kolinam sagādāt tik laimīgus brīžus.

Kad Kolins bija pilnībā apģērbies, viņš atkal noskūpstīja Džemmu. Nezinu, cik ilgu laiku tas prasīs. Ja man vajadzēs doties kaut kur, lai šo to noskaidrotu… Viņš paraudzījās uz Džemmu, it kā vaicādams, vai viņai nebūs iebildumu.

-    Brauc! Dari savu darbu! Es sameklēšu kādu, kurš parādīs man tās vecās karietes.

-    Paprasi manam tēvam. Viņam nekad nebūs par daudz klausītāju, kad runa ir par šīm karietēm.

Kolins noskūpstīja Džemu vēlreiz un aizbrauca.

divdesmit otrā mdaļa

mi *

Kolins piezvanīja Džemmai desmitos no rīta un pateica, ka dodas uz Vašingtonu, lai izpētītu kādu pavedienu. Viņš sacīja, ka laupīšanas, iespējams, saistītas ar kādu cilvēku, kuru FIB cenšas notvert jau gadiem ilgi.

-    Man tevis pietrūks, viņš teica.

-    Man tevis arī, Džemma atbildēja un smaidīdama nolika klausuli.

Džemma paklausīja Kolina padomam un palūdza, lai misters Freizers viņai parāda vecās karietes. Galu galā viņi kopā pavadīja visu dienu. Viņš zinīgi runāja par visu, "kam ir riteņi", un Džemma sāka saprast, kāpēc viņš ir tik ļoti vīlies, ka neviens no viņa bērniem nav tikpat kaislīgs Freizeru aizraušanās turpinātājs. Kas notiks ar visu, ko ģimene simtiem gadu centīgi glabājusi, ja neviens neturpinās par to rūpēties nākamajā paaudzē?

Mazās, jaukās, dzeltenās karietes sēdekli Šeimuss jau bija nomontējis un fotografēja plāksni, kas bija paslēpta zem tā. Uz plāksnes bija rakstīts:

Dāvana Edilīnai Talbotai Makternai Hārkortai no Šeimu-

sa Freizera 1802

-    Tas cilvēks bijis tikpat skops vārdos kā mans Šeimuss, sacīja misters Freizers.

-    Un abi ir mākslinieki, Džemma piebilda.

-    Un manam Šeimusam skolā ir tikai teicamas atzīmes, misters Freizers lepnuma pilnā balsī pavēstīja un veda Džemmu uz nākamo noliktavu.

Vakarā Džemma gaidīja, kad varēs ieritināties blakus Kolinam, pastāstīt par visu, ko dienā dzirdējusi un redzējusi, dalīties savās pārdomās. Tomēr viņš nepārbrauca. Apmēram astoņos viņš atsūtīja īsziņu, ka joprojām vēl atrodas Vašingtonā. Un piebilde: "Atgriezīšos, cik drīz vien varēšu."

Vienos naktī Džemmu uzmodināja telefona zvans. Kolins pavēstīja, ka viņa brālis Perijs cietis autoavārijā.

-    Vai viņš ir smagi ievainots? Džemma vaicāja, piecēlusies sēdus un jau pilnībā pamodusies.

-     Nav tik ļauni, Kolins atteica. Triss ir pie viņa, un viņi apsolīja mani informēt par visiem jaunumiem. Es grasījos atgriezties, bet tētis sacīja, lai palieku.

-    Vai man jāaizbrauc uz slimnīcu?

-    Nē, Kolins atbildēja. Tur jau tāpat būs daudz cilvēku. Džemma, vai tu noskaidrosi, kā ir patiesībā? Ja atgadījies kaut kas patiešām nopietns, viņi varētu man to arī nepateikt.

-    Es uzzināšu, viņa apsolīja. Piezvanīšu Trisam un pavaicāšu.

-    Paldies, viņš pateicās. Un tagad atpakaļ gultā!

-    Bez tevis šajā lielajā gultā ir vientuļi.

-     Šeit bez tevis visur ir vientuļi, viņš atteica, un viņi beidza sarunu.

Džemma mēģināja gulēt, tomēr raizes par Periju neļāva iemigt. Nākamajā rītā viņa pamodās agri. Viņa zināja, ka uz sporta zāli doties nav nekādas jēgas. Bija cilvēki, kuri varēja trenēties vienatnē, taču ne viņa. Ja viņa sporta zālē bija viena pati ilgāk nekā desmit minūtes, tad jau drīz sāka domāt par to, ko ir izlasījusi, kas jāizlasa un kas pamests novārtā. Viņa pat īsti neapzinātos, kādus vingrinājumus veic. Un tad viņa piepeši attaptos savā automašīnā ar atslēgām rokā, bet jau pēc dažām minūtēm būtu atgriezusies pie darba.

Mazliet pasnaudusi, Džemma atkal pamodās, bet joprojām bija agrs. Viņa iedomājās, vai Triss jau ir pie Elijas un pirms veikala atvēršanas bauda brokastis. Pēc piecpadsmit minūtēm Džemma jau bija pie Elijas veikala dienesta ieejas durvīm. Viens no vīriešiem viņai pamāja ar roku, un pavisam drīz viņa bija tikusi iekšā. Triss tiešām bija tur, sēdēja pie galdiņa un dzēra kafiju, viņam priekšā bija tukšs šķīvis. Viņš tikko bija paēdis.

-    Džemma! Triss iesaucās. Cik brīnišķīgs pārsteigums! Viņš saprata, kālab Džemma ir sadrūmusi. Perijam klājas labi. Tikai lauzta kāja. Viņš rāvis stūri sānis, lai izvairītos no kāda dzīvnieka, un ietriecies kokā. Jā, viņš droši vien bija pārsniedzis atļauto braukšanas ātrumu.

Atviegloti nopūtusies, Džemma apsēdās. Kolins bažījās, ka Perijs ir smagi cietis, bet neviens viņam to nesaka. Viņa izņēma savu mobilo telefonu, atvainojās Trisam un aizsūtīja Kolinam īsziņu, ka Perijam klājas labi. Pēc tam Elija pavaicāja, vai viņa vēlētos kaut ko brokastīs.

-   Jebko, kas sagādā vismazāk noņemšanās, Džemma atbildēja. Viņa paraudzījās uz Trisu un piepeši kaut ko iedomājās. Vai Perija kāja ir ieģipsēta?

-   No potītes līdz pašai augšai. Kāds laiciņš paies, līdz viņš atlabs.

Džemma sēdēja, skatienu pievērsusi galda virsmai. Kad Elija viņai priekšā nolika sviestmaizi ar olu un lielu krūzi tējas, viņa sirsnīgi pateicās.

Triss viņu vēroja. Tevi nomoka kāda doma, vai ne?

-    Ne gluži, Džemma sameloja. Vai esi saticis Perija tagadējo draudzeni?

-    Es viņu tā nesauktu. Viņi ir kopā jau vairāk nekā gadu, Triss sacīja. Ar ko tu esi par to runājusi?

-     Ne ar vienu, Džemma sameloja atkal, jo nedrīkstēja atklāt, ko Reičela viņai bija uzticējusi. Man viņa neizskatījās pēc tādas, kura būtu ar mieru dibināt ģimeni un audzināt bērnus. Un tu? Kādas ir tavas domas par viņu?

-    Kad esmu Eloīsas tuvumā, man liekas, es vispār nedomāju neko. Kad paskatos uz viņu, redzu tikai fizisku pievilcību.

-    Gluži manas domas. Džemma nokoda kumosu un lēnām košļāja, bet Triss pūlējās izdomāt, kas viņai prātā. Vai tu zini, kāds ir Freizeru mājas plānojums?

-    Kad biju bērns, pavadīju tur daudz laika. Kāpēc vaicā?

-     Man gluži vienkārši ienāca prātā tā mazā istabiņa pie virtuves. Redzēju, ka tai blakus ir vannas istaba ar dušu; manuprāt, tajā istabā atrodas arī liels dīvāns. Vai tā ir?

-    Tu laikam runā par veco lieveni. Misis Freizere rīkojās tāpat, kā darīja mana māte. Lika, lai norobežo lieveni. Tā viņa varēja vērot, ko bērns dara, kamēr pati ir virtuvē. Nevarētu gan teikt, ka Alija jebkad būtu gatavojusi ēdienu, tomēr uzraudzīt visu viņai patīk. Misters Freizers to telpu nosauca par cietumu, jo ieejai priekšā viņa aizlika sētiņu un mazais bija ieslēgts.

Džemma pacietīgi gaidīja, kad viņš būs beidzis stāstīt. Es gribu, lai tu iesaki Freizeriem, ka Perijam jāpaliek šajā istabā, līdz viņš izveseļosies.

-     Kāpēc? Viņš var palikt arī savās mājās Ričmondā. Tur viņam klāsies gluži labi.

-    Vai tad tev nešķiet, ka Perijam būs nepieciešama pastāvīga kopšana un vecāku mājās viņa atlabšana noritēs labāk?

-    Vai tevi samācīja Alija?

-    Nē. Es tikai domāju, kā būs labāk Perijam, tas arī viss.

Triss nesaprata. Tas ir labi, tomēr Reičelai jau tā ir ļoti

daudz darba, un tieši viņa būs tā, kam nāksies noņemties ar slimnieku. Tomēr, iespējams, ka tev taisnība un viņam patiešām labāk klāsies Edilīnā. Viņu varētu izmitināt augšstāvā, un man ir padomā viena medmāsa, kura…

-    Nē! Džemma izsaucās un tad pieklusināja balsi. Nav taču godīgi likt kādam augu dienu skraidīt augšup un lejup pa kāpnēm. Varbūt drīzāk kāds varētu palīdzēt ar mājas uzkopšanas darbiem, un tad Reičela varētu pavadīt pie Perija tik daudz laika, cik vien nepieciešams.

Beidzot Triss saprata, ko Džemma pūlas pateikt. Ak jā. Skaidrs. Man liekas, tā ir lieliska doma. Perijam būs nepieciešama kāda izklaide, vai ne?

-    Un medmāsai tas nebūs pa spēkam.

-    Vai tu smejies? Medmāsa, par kuru biju iedomājies, spēlē šahu, prot dažādus trikus un turklāt ir skaista. Viņa varētu… Tā kā Džemma nikni raudzījās uz Trisu, viņš veikli piebilda: Skaidrs. Medmāsas neizklaidē savus pacientus. Varbūt ir labāk, ja blakus būs cilvēks, ko Perijs jau pazīst un kura sabiedrībā jūtas ērti.

-     Kā tu domā, vai varētu panākt, lai misis Freizere piekrīt šādam risinājumam? Viņa varētu vēlēties iemitināt Periju augšstāvā un piekomandēt viņam medmāsu, kura prot rādīt trikus.

-    Ja es došu mājienu Alijai Freizerei, ka no tā atkarīgs pat vairāk nekā vienkārši atlabšana, viņa piešūs dēla kāju pie tās istabas grīdas. Man jāteic, ka Reičela bijusi prasmīga noslēpuma glabātāja. Cik ilgi tas jau turpinās? Iekams Džemma paguva atbildēt, Triss klusi sacīja: Ak vai! Veikals ir atvērts, un mēs esam pamanīti. Tur nāk vecais doktors Bērdžess.

Mari jālūdz viņu apsēsties. Sasodīts, un man vajadzēja ar tevi parunāt! Iespējams, ka esmu atradis Vēlmju akmeni.

-    Ko? Džemma iesaucās pārāk skaļi, jo kāds bija pieķēries viņas krēsla atzveltnei un viņa gandrīz apgāzās. Jau pēc sekundes Triss bija pielēcis kājās un ar vienu roku satvēris Džemmu, bet ar otru saņēmis veca, salīkuša vīra elkoni. Kad krēsls atkal stāvēja stabili, Triss palīdzēja večukam apsēsties abiem pa vidu.

-    Doktor Bērdžes, Triss sacīja, es patiešām vēlētos jūs izmeklēt. Jums vajadzētu piekrist.

-   Mani jau tik daudzi ārsti ir bikstījuši un durstījuši, Bērdžess atteica rāmā balsī, vairāk skatoties uz Džemmu, nevis uz Trisu, ka es vairs nespēju ne skatīties uz adatām.

Kad Triss abus iepazīstināja, Džemma pūlējās izturēties laipni, tomēr gandrīz nespēja slēpt aizkaitinājumu. Kālab gan Triss ļāva viņai gari un plaši izrunāties par Periju, kad pašam bija tik svarīga informācija? Viņa izmisīgi vēlējās dzirdēt, kas Trisam sakāms.

Doktors Bērdžess pļāpāja par to, cik ļoti izsalcis jūtas un kā ir noilgojies pēc Elijas ceptajiem pīrāgiem un viņas gatavotās kafijas. Kad viņš neveikli mēģināja piecelties, lai dotos pie letes, Triss lika viņam sēdēt mierīgi un pateica, ka pats visu atnesīs.

-    Tu nu gan esi mīļš zēns, doktor Bērdžess sacīja, kad Triss devās pēc pasūtījuma.

Tiklīdz viņi bija palikuši vieni, vecais vīrs pabīdīja savu krēslu mazliet tuvāk Džemmai, un viņai nācās pievērst doktoram uzmanību. Misters Langs viņai iepatikās jau no pirmā brīža, taču šis vīrs, kurš nu jau bija pievirzījies pārāk tuvu, nemaz nešķita simpātisks.

-    Es gribēju parunāt tieši ar tevi, viņš sacīja un uzsmaidīja Džemmai tā, kā to varētu darīt daudzkārt jaunāks vīrietis, un šajā brīdī viņai tas šķita pat mazliet derdzīgi. Nezinu, vai tev kāds ir sacījis, taču arī es esmu vēsturnieks. Es labprāt paklausītos, kā tev sokas ar pētījumiem. Gribu zināt, ko tev izdevies atklāt. Spriežot pēc pilsētā klīstošajām tenkām, tas ir patiešām apbrīnojami. Un vēl arī, viņš piebilda, viltīgi paraudzījies uz Džemmu, tevi jāapsveic, jo esi saderinājusies ar mūsu vietējo šerifu.

-     Būsiet dzirdējis aplam, viņa atteica, nekādas saderināšanās nav. Mēs ar Kolinu Freizeru tikai satiekamies.

Viņš uzlika vecuma plankumu izraibināto plaukstu uz Džemmas delnas. Bet tu taču dzīvo kopā ar viņu, vai tad ne?

Atvirzījusies no vecā vīra, Džemma paņēma somu.

-    Mīļais Dievs! Esmu tevi aizvainojis, viņš noteica. Es atvainojos! Man likās, ka mūsdienās jauniem mīlošiem pāriem ir tikai normāli dzīvot kopā. Droši vien, ka esmu kļūdījies.

Atgriezās Triss ar kafiju un pīrāgu šķīvi. Džemma, vai tu jau ej projām? Tik ātri?

-     Džemma… vai drīkstu tevi saukt vārdā? Džemma tikko grasījās man pastāstīt par saviem pētījumiem.

-    Darbs viņai sokas, Triss uzslavēja, skatīdamies te uz vienu, te atkal otru, un apsēdās.

Kaut gan Džemma vēlējās palikt pie Trisa un dzirdēt, kas viņam sakāms par Vēlmju akmeni, vēl vairāk viņa gribēja tikt projām no šā vecā vīra. Par spīti tam, ka bija žēlojies par milzīgu izsalkumu, viņš pīrāgiem pat nepieskārās. Džemma paraudzījās uz milzīgo vēderu, kas izspiedās zem vīrieša kokvilnas krekla. Krekla aproces bija apspurušas, apkakle pie kakla zaudējusi krāsu, ja arī viņš kaut ko vēlējās, tad noteikti ne jau ar krēmu pildītus našķus.

Un piepeši Džemma saprata, kas viņai nepatīk šajā cilvēkā.

Slimības mākts vēsturnieks, kurš, spriežot pēc nabadzīgajām drēbēm, nav bijis īpaši veiksmīgs savā profesijā. Teorētiķis. Tātad izmisīgi vēlas, lai viņa darbi tiek publicēti. Džemma nešaubījās, ka viņš ir dzirdējis baumas par Vēlmju akmeni un iecerējis no viņas uzzināt visu, kas vien iespējams. Pēc tam papildināt un materiālus publicēt ar savu vārdu. Viņa gara acīm jau redzēja rakstus avīzēs, žurnālos, tabloīdos, sižetus televīzijā, ziņas internetā. Itin visur būtu pārpilns ar stāstiem par Vēlmju akmeni. Jau tūlīt pēc šo stāstu parādīšanās Edilīnu pārplūdinātu…

Viņai pat domāt negribējās, kas notiktu ar mazo, miera pilno pilsētiņu. Būtu iespējams viss sākot no trakojošas alkatības līdz trūkumā nonākušo izmisumam. Visu šo iemeslu pēc viņa bija izlēmusi nekad nerakstīt par Vēlmju akmeni neko tādu, kas tiktu kaut kur publicēts. Džemma pat plānoja parunāt ar misis Freizeri un paskaidrot, kālab dokumentos, ko viņa raksta ģimenes privātai lietošanai, netiks iekļauts stāsts par Vēlmju akmeni. Viena lieta bija pieminēt kādu senu leģendu, bet pavisam cita rakstīt par tagad notiekošo un to, ka tas šķietami aizved pie Vēlmju akmens.

Lai aizgainītu šādas domas, Džemma papurināja galvu.

-    Vai tev nekas nekaiš? doktors Bērdžess vaicāja un jau atkal pieskārās viņas rokai.

Džemma nevēlējās ne brīdi ilgāk uzkavēties šā cilvēka sabiedrībā. Viņa piecēlās un paraudzījās uz Trisu. Es vēlētos vēl parunāt par Periju. Vai varu aiziet pie tevis uz biroju?

-    Šodien esmu ļoti aizņemts. Es patiešām priecāšos, kad šurp pārcelsies Ariela un palīdzēs tikt galā. Varbūt kopīgi pavakariņosim?

-     Lieliski, Džemma atteica. Sešos ieradīšos pie tevis birojā.

-    Ideāli. Viņš uzsmaidīja Džemmai. Un par Periju neraizējies. Es par visu parūpēšos.

-    Bija patīkami ar jums iepazīties, viņa aši pateica doktoram Bērdžesam, tad noskūpstīja Trisu uz vaiga un aizsteidzās.

Iekāpusi savā automašīnā, Džemma aizsūtīja Trisam īsziņu, lai neko nesaka Bērdžesam ne par Vēlmju akmeni, ne viņas pētījumiem. "Es tam cilvēkam neuzticos."

"Paldies par mājienu," viņš atbildēja.

Pēc stundas Džemma jau bija savā namiņā, taču pat bibliotēkas skaistums nespēja pievērst viņas domas darbam. Viņa domāja tikai par to, ka Triss varbūt atradis Vēlmju akmeni.

Divpadsmitos trīsdesmit Džemma saņēma īsziņu no Džosijas. "Vai dzirdēji Sāras jaunumus?"

Džemma atbildēja, ka neko nav dzirdējusi.

Džosija atsūtīja vēl vienu īsziņu. "Piezvani man vai atnāc ciemos. Pacienāšu tevi ar pusdienām un visu izstāstīšu."

Bija vajadzīgs pārtraukums, tāpēc Džemma gandrīz skriešus metās uz automašīnu un jau pēc piecām minūtēm bija pie Džosijas skaistās vecās mājas. Durvis bija atstātas pusviru, tāpēc Džemma tās atvēra. Viņa ārkārtīgi vēlējās izstaigāt māju, tomēr saprata, ka šoreiz tas neizdosies, jo abi mazie skaļi raudāja.

-    Viņi ir netīri gan augšā, gan apakšā. Džosija izskatījās nomocīta un pārguruši.

Neatbildējusi Džemma paņēma vienu bērnu un novilka autiņbiksītes. Izrādījās, ka tas ir puika. Viņa ielika bērnu vanniņā, kas bija pilna ar siltu ūdeni. Un kā pēc burvja mājiena mazais apklusa.

Džosija godbijīgi noskatījās uz Džemmu.

-    Māsa man iemācīja, kā tas darāms.

Pēc tam Džemma un Džosija strādāja kā vienota komanda. Viņas nomazgāja bērnus, pabaroja tos, pēc tam nomazgāja atkal. Tad pārģērba. Un Džosija nemitējās Džemmai pateikties. Kad mazuļi beidzot bija gatavi diendusai, bija pagājušas jau trīs stundas.

-    Kāpēc arī tu nevarētu mazliet nosnausties? Džemma vaicāja Džosijai. Es pieskatīšu, vai bērni neraud. Un parūpēšos arī, lai mājās viss ir kārtībā.

-    To es nevaru pieļaut, Džosija atvairījās. Tu jau tāpat esi darījusi pārāk daudz.

Džemma praktiski uzstūma Džosiju pa kāpnēm, un nogurusi māte nemitējās pie katra soļa pateikties.

Kad visi trīs bija aizmiguši, Džemma izstaigāja māju, izmazgāja veļu, sakopa virtuvi un sakārtoja dzīvojamo istabu. Tā kā neviens vēl joprojām nebija pamodies, viņa paraudzīja, kas atrodams ledusskapī, un nosprieda, ka varēs pagatavot gaļas ruleti. Viņa smaidīdama gatavoja un atcerējās, kā Kolins bija viņu ķircinājis. Kolinam viņa šo ēdienu tā arī vēl ne reizi nebija pagatavojusi.

Mazliet pēc pieciem lejā nokāpa Džosija, rokā nesdama divus smaidīgus bērneļus. Džemma vienu paņēma pie sevis.

-     Nespēju tev pienācīgi pateikties, sacīja Džosija, kad bija ieskatījusies pa krāsns stikla durtiņām. Reizēm es jūtos tik pārguruši, ka nespēju pat domāt. Ja nebūtu tādu draugu kā tu, pat nezinu, kā tiktu galā. Nevaru iedomāties, kā klāsies Sārai. Viņai ārpus Edilīnas nav sevišķi daudz pazinu.

/

-    Vai tas jāsaprot tā, ka viņai jau piedzimis bērniņš?

-    Augstais Dievs! Tu atbrauci, lai uzzinātu jaunumus, un es tev aizmirsu tos pavēstīt! Pagājušajā naktī Sāru steidzami aizveda uz slimnīcu, un ar ķeizargriezienu pasaulē nāca dvīnīši.

Džemma ucināja mazuli un skatījās uz Džosiju. Dvīņi? Vai tad viņai netika veikta sonogrāfija? Vai viņa nezināja, cik bērnu gaidāms? Vai ari viņa gluži vienkārši nevienam to neteica?

-   Viņa nezināja. Otrs mazais bija iekārtojies aiz pirmā, tāpēc neviens sonogrammā to nevarēja saskatīt.

-    Toreiz piknikā Sāra sacīja, ka vēlas, lai… Džemmai bija grūti koncentrēties.

-    Es zinu. Viņa teica, ka vēlas dvīņus.

Bērnu cieši piespiedusi sev klāt, Džemma apsēdās pie virtuves galda. Puikas vai meitenes?

-    Divi puikas. Maiks sacīja, ka jau pasūtījis viņiem cīņas kostīmus.

-    Kā viņš jūtas?

-    Viņš ir sajūsmā. Un apmulsis. Pamatīgi nobijies.

-    Es vēlos… Džemma ierunājās, bet tad ar grūtībām norija siekalas Es gribēju sacīt… ceru, ka viņi atgriezīsies un paliks te dzīvot.

-     Es tāpat. Taču Maikam vēl jānostrādā divi gadi, tikai tad viņš varēs atvaļināties. Tagad, kad šeit grasās apmesties arī viņa draugs Frenks, Maiks patiešām grib pārcelties uz šejieni. Džosija paraudzījās uz Džemmu. Vai tu domā, ka tas Vēlmju akmens patiešām strādā?

-    Nē, protams, ka ne, Džemma atteica, taču visai pārliecinoši tas neizklausījās. Viņa paraudzījās uz sienas pulksteni. Bija jau bez piecpadsmit seši. Man jāiet. Sešos man ir norunāta tikšanās ar Trisu.

-    Tikšanās? Bet Kolins…

-     Ne jau tāda tikšanās, Džemma paskaidroja. Tikšanās informācijas vākšanai. Viņa iesēdināja mazo augstajā krēsliņā un noskūpstīja.

-    Pastāstīsi, ko būsi uzzinājusi! Džosija uzsauca, kamēr Džemma steidzās uz ārdurvju pusi. Un es nespēšu vien tev gana pateikties par to, ko izdarīji šodien. Jūtos gluži kā no jauna piedzimusi.

Triss silti sasveicinājās ar Džemmu, kad viņa ieradās birojā. Viņš uzlika rokas sievietei uz pleciem un noskūpstīja viņu uz vaiga. Viņam mugurā bija baltais ārsta uzsvārcis, un viņš izskatījās ārkārtīgi profesionāls.

Tur bija arī četras sievietes, kas domīgi nopētīja Džemmu. Izskatījās, ka viņas ir gatavas cīnīties, lai Trisu aizstāvētu.

Viņš ieveda Džemmu savā kabinetā un aizvēra durvis.

-    Vai tas ir tavs harēms?

-    Tā laikam varētu sacīt, Triss atbildēja un novilka ārsta uzsvārci. Vismaz viņas pašas domā, ka ir. Turklāt viņas uzskata, ka tu esi kļuvusi neuzticīga Kolinam.

-    Varbūt viņas dusmojas, ka es kaut kur dodos kopā ar tevi?

Triss iesmējās. Vai tu gribētu atbraukt pie manis uz mājām vakariņās? Mans ledusskapis ir pilns ar ēdamo.

-    Ar lielāko prieku, viņa atbildēja.

Abi devās projām no biroja, un Džemma nopriecājās, kad Triss pateica savām kolēģēm: Ja būšu vajadzīgs, zvaniet. Būšu mājās. Un vēl piebilda: Kopā ar Džemmu.

Kad viņi bija izgājuši ārā, Džemma sacīja: Tas tagad tiks izrunāts pa visu pilsētu. Taču nezin kāpēc tas viņu neuztrauca. Vai man labāk braukt ar savu mašīnu?

-    Protams, viņš atbildēja un izņēma sava auto atslēgas.

Savā automašīnā Džemma sekoja Trisam, un viņu māca

ziņkāre, kur īsti viņš dzīvo. Viņi iegriezās ceļā, kur Džemma vēl ne reizi nebija braukusi. Kā šķita, tas ved Edilīnai apkārt esošajā dabas rezervātā. Viņi nobrauca no bruģētā ceļa un nokļuva uz grants seguma, taču māja joprojām nebija redzama, un Džemma sāka prātot, vai tikai viņš nav iemitinājies teltī, kas novietota uz tukša zemes gabala. Pēc vēl viena pagrieziena viņi izbrauca cauri govju aplokam.

Kreisajā pusē cauri biezai koku audzei, kas viņus ieskāva, Džemma pamanīja mirdzam zilus ezera ūdeņus un tajā peldošās pīles. Turpat atradās māja. Tā nebija pārāk liela, taču izskatījās patiešām jauka. Un vislabākais bija tas, ka ēka uzcelta tieši pie ezera.

Džemma apturēja automašīnu tieši aiz Trisa auto un izkāpa ārā. Apkārt valdīja brīnišķīgs klusums. Bija dzirdamas vien putnu balsis un vēja dziesma koku lapotnē. Pasakaini, viņa sacīja. Vai tu jau sen te dzīvo?

-     Visu savu mūžu. Un te ir uzaudzis arī mans tēvs. To dēvē par Oldridžu namu, un daļa īpašuma ir patiešām veca. Gan ne pēc Edilīnas standartiem, ne no astoņpadsmitā gadsimta, taču tā ir celta tūkstoš astoņi simti četrdesmitajā gadā.

-    Ja reiz māja attiecas uz šo laika periodu, vai tai nevajadzētu būt celtai pārveidotā koloniālajā stilā?

-     Domāju, ka tā arī bija, tomēr Oldridžu paaudzes to ir mainījušas.

Lai palūkotos uz māju, Džemma pagāja tuvāk ezeram. Tai bija divi stāvi, logi izkārtoti pa visu fasādi. Viņa pamanīja arī skursteni, kas slējās virs jumta kores. Viņa iztēlojās, kā būtu sniegotā dienā sēdēt šādā mājā pie kamīna. Tālu kreisajā pusē atradās telpa ar zemu jumtu. Kā likās, tur viss bija veidots no stikla.

-    Vai tas ir ziemas dārzs?

-    Jā, Triss atbildēja. Mans sencis, kurš šo māju būvēja, bija īstens dārza darbu meistars.

-    Un tu pats?

-     Esmu pazīstams kā cilvēks, kurš šad un tad apmeklē stādu audzētavu. Nāc iekšā, un es tev parādīšu visu pārējo! Pateiksi man, kas te ir sens un kas jauns.

-    O! Izaicinājums, Džemma noteica un sekoja Trisam uz sānu durvju pusi. Viņi iegāja milzīgā hallē ar flīžu grīdu un ozolkoka kāpnēm tās galā.

-     Halle ir sena, Džemma noteica un tad ar galvas mājienu norādīja uz durvīm labajā pusē, bez vārdiem vaicājot, vai drīkst tās atvērt. Aiz šīm durvīm slēpās milzīga ģimenes istaba ar daudziem grāmatu plauktiem un lielu televizoru. Tā bija ļoti mājīga. Ar vienu skatienu bija nosakāms, ka istaba ir jaunāka nekā halle, un Džemma tā arī pateica Trisam.

Halles otrā pusē viņa atvēra durvis, kas veda uz garu telpu, kura labajā pusē bija platāka, bet otrā pusē sašaurinājās. Džemma pamanīja tur virtuvi ar tumšiem ķirškoka skapīšiem. Šī vieta ir veca, un man liekas, tā ne vienmēr bijusi viena telpa. Nu, kā man veicas?

-       Ideāli, Triss atteica. Mana mamma lika šajā pusē izgāzt sienas. Tas notika tieši pēc Edijas piedzimšanas. Mamma pateica tēvam, ka negrasās palikt viena iesprostota virtuvē un ja viņš, sasodīts, vēlas vakariņas uz galda, tad labāk lai parūpējas, ka viņa varētu redzēt, ar ko nodarbojas bērni. Pēc divām dienām sienu vairs nebija.

-    Šķiet, man tava mamma patīk.

-    Man arī, Triss atteica. Vai varu pagatavot tev kādu dzērienu?

-    Nevari vis. Man vēl jābrauc atpakaļ, taču, ja tev ir, vari man ieliet daudz tonika un pievienot laima sulu.

-    Tūlīt būs.

-     Vai neiebilsti, ja es… Viņa ar galvas mājienu norādīja uz ziemas dārza pusi. Triss pavēcināja ar roku, dodot atļauju. Tā bija skaista telpa, kas izskatījās kā Viktorijas laika dārzs. Pēc Trisa pieticīgās atbildes Džemma bija nopratusi, ka viņš ir arī labs dārzkopis. Augi galvenokārt orhidejas bija visur. Tās nokarājās no griestiem, auga puķpodos uz zemes. Visi izkārtoti tik skaisti, ka Džemmai radās vēlēšanās apsēsties vienā no pītajiem krēsliem un iegrimt lasīšanā. Visvairāk viņai patika tas, ka Triss necentās iegrožot lielākos augus, bet bija tos iestādījis zemē pie tur izliktajām skaistajām, ar roku apgleznotajām flīzēm.

Triss pasniedza viņai ledaino dzērienu. Šī ir vienīgā telpa, kurai neviens nav pielicis roku. Tētis stāstīja, ka šī bijusi

iemīļotākā vieta manai vecvecvec un tā tālāk vecmāmiņai,

/ f '

kura šo māju likusi uzcelt. Lielāko daļu laika viņa esot pavadījusi tieši te. Triss paliecās uz priekšu un noplūca kādu nokaltušu orhidejas lapu. Viņa bija viena no tām sievietēm, kurai piedzima bērns, bet nebija vīra.

-    Parastos apstākļos tur nebūtu nekā ievērības cienīga, tomēr šis apstāklis ilgi tiek paturēts prātā, tātad pieņemu, ka ar to ir saistīts kāds īpašs stāsts. Es labprāt uzzinātu kaut ko vairāk. Kā viņu sauca?

-     Luīza. Neko daudz es par viņu nezinu. Džosija teica, ka ir piezvanījusi manam vecajam tēvam un runājusi ar viņu par ģimenes vēsturi. Luīzas Oldridžas bērna dzimšanas apliecībā bijis rakstīts, ka viņa vecāki ir Luīzas brālis un viņa sieva.

-    Nešaubos, ka tajos laikos tas tika uzskatīts par atbilstīgāko situācijas risinājumu, Džemma sacīja. Tātad kaut kad ap tūkstoš astoņi simti trīsdesmito vai četrdesmito gadu Luīzai Oldridžai piedzima ārlaulības bērns, no kura nācās atteikties. Viņa lika uzcelt sev māju mežonīgā apvidū un dzīvoja šeit vientulībā kopā ar saviem augiem.

-    Tu esi tikpat liela romantiķe kā Sāra, Triss secināja un pasmaidīja. Varu atklāt, ka toreiz, šo telpu pārbūves laikā, mans tēvs atrada ķirurģiskos instrumentus, kas atbilda mājas celšanas laikam. Mans minējums ir tāds, ka Luīza māju uzcēlusi tik tālu no pilsētas, lai neviens neredzētu, kā klientes ierodas pie sieviešu ārstes. Un man liekas, ka viņa te dzīvoja kopā ar savu dēlu.

-    Izklausās, ka šo to par viņu tu tomēr zini.

Triss paraustīja plecus. Oldridžiem, vīriešiem un sievietēm, ir nosliece uz medicīnu. Tāpēc nebija nemaz tik grūti kaut ko tādu izsecināt. Un tagad pievērsīsimies svarīgākiem tematiem.

-    Vēlmju akmenim? Džemma aši pavaicāja.

-    Es gan vairāk biju domājis ēdienu. Man ir saimniecības vadītāja, kura te ierodas divas reizes nedēļā un atnes ēdienu, ko pagatavojusi. Viņai patīk eksperimentēt, tāpēc es nekad nezinu, kas būs galdā.

-     Ļauj, es minēšu, Džemma teica. Viņa ir jauna, piemīlīga un turklāt nav precējusies.

-    Vai tu viņu pazīsti? Triss kā pārsteigumā iepleta acis, un viņi abi iesmējās.

Džemmai bija jābrīnās par to, kā Triss izlikās, ka nemana sieviešu īpašo attieksmi pret viņu. Bija taču redzēts, kā pieaugušas sievietes pilnīgi sastingst uz ielas, kad ierauga Trisu. Viņš tikai kautrīgi tām uzsmaida, it kā pat nenojaustu, kā viņas blenž.

Triss atvēra ledusskapja durvis un sāka celt ārā bļodas, kuras bija pārklātas ar pārtikas plēvi. Viņš tās citu pēc citas pasniedza Džemmai. Tur bija vairāku veidu dārzeņu salāti, auksta gaļa un cālis, nelielos kubiņos sagriezts siers.

Viņi atvēra bļodas, lika tās uz galda un sarunājās. Nevienam neienāca prātā ierosināt, ka ēdienu vajadzētu uzsildīt. Džemmai ļoti gribējās pavaicāt Trisam par Vēlmju akmeni, tomēr viņa vēlējās sagaidīt īsto brīdi, kad viņš pats sāks par to runāt.

-    Kas tur bija ar tevi un doktoru Bērdžesu? Kāpēc tu viņam neuzticies? Triss pavaicāja, tiklīdz abi apsēdās pie galda.

-    Nekā konkrēta. Tomēr domāju, ka varbūt viņš vēlas noskaidrot visu par maniem pētījumiem, lai pēc tam pats publicētu aprakstu.

-    Tu domā, ka Freizeru ģimenes vēsture varētu iekārdināt kādu izdevēju tik ļoti, lai to publicētu?

-    Tu ļoti labi zini, pēc kā viņš tiecas, Džemma teica.

-    Ak… tu par to. Triss pasmaidīja un ielūkojās savā šķīvī. Domāju, ka tev taisnība. Viņš taču ir nopratinājis teju visus pilsētiņas iedzīvotājus, cenšoties izdibināt kaut ko vairāk par Vēlmju akmeni. Šorīt Elija man sacīja, ka ir gatava sašķēlēt viņa kaulaino pēcpusi, ja viņš mēģinās vēl kaut ko noskaidrot par šo lietu.

Džemma iesmējās. Kājas viņam patiešām ir kaulainas, vai ne?

-    Elija sacīja, ka viņš žēlojies, jo visi pilsētiņas iedzīvotāji esot pārmēru noslēpumaini.

-    Laikam jau jāsaprot, ka viņš domājis septiņnieku.

Tagad bija Trisa kārta smieties. Tad redz, par ko mēs

esam kļuvuši. Vai nebija pat kāda filma par mums?

-    Vai tu atcerējies par "Lielisko septiņnieku"? Tam gan nav ne mazākās saistības ar lielāko daļu tevis pieminēto cilvēku.

-    Nu, varbūt, ka reiz tieši tu par mums uzrakstīsi, Triss sacīja. Šorīt, kad tu biji aizgājusi, doktors Bērdžess man vaicāja par laupīšanu, ko izmeklē Kolins. Es pietiekami godīgi varēju atbildēt, ka neko par to nezinu.

-    Ceru, ka runas par laupīšanu aizēnos stāstus par Vēlmju akmeni.

-     Es tikai esmu dzirdējis, ka bijušas pāris ielaušanās un droši vien vainojami pusaudži, Triss stāstīja.

Džemma skatījās uz savu glāzi. Nezinu daudz vairāk par tevi.

-    Vai dzirdēji par Sāru? Triss vaicāja.

-    Jā. Jauki, vai ne? Džemma mirkli klusēja un tad sacīja: Labi, tagad pietiks pļāpāt. Tu teici, ka varbūt esi atradis Vēlmju akmeni. Es vēlos to redzēt… protams, ja tas ir iespējams. Un gribu dzirdēt visu līdz pēdējam sīkumam.

-     To atrada Nella, Triss pateica, devās pie istabas sienas un pastūma malā kādu ierāmētu fotogrāfiju. Atklājās neliels sienā iebūvēts seifs. Viņš ātri ievadīja vajadzīgo ciparu kombināciju, izņēma kaut ko, kas līdzinājās sudraba pūdernīcai, un pasniedza Džemmai.

Šī lietiņa bija pārsteidzoši smaga. Džemma to apskatīja un secināja, ka tā ir glīta, taču priekšpusē ļoti noskrāpēta. Likās, kāds izmisīgi pūlējies to atvērt. Kā jau vēsturniece, Džemma secināja, ka priekšmets izgatavots vēlajā Viktorijas laikmetā vai arī Edvarda laikā. Tas ne ar ko īpašu neizcēlās, drīzāk bija diezgan vienkāršs.

-    Mana māsa un Nella ar pāris skrūvgriežiem to mēģināja atvērt.

-    Gluži saprotama ziņkārība, Džemma noteica un pacēla vāciņu. Iekšpusē bija svina plāksnītes. Viņa paraudzījās uz Trisu.

-    Droši. Noņem virsējo, viņš mudināja.

Džemma iebīdīja nagu spraugā un pacēla plāksnīti. Zem tās bija skaista miniatūra kaklarota. Zelta būrītis, kurā atradās kāds dārgakmens gabaliņš. Džemma pacēla to pret gaismu. Nenoslīpēts dimants?

-    Jā. Es to parādīju savai māsīcai Kimai. Tas ir dimants, tomēr ne tik vērtīgs, lai to slīpētu.

Džemma turēja to paceltu un turpināja vērot. Tas bija glīts. Taču ak vai! pavisam vienkāršs. Un tik daudzkārt mazāks, nekā viņa bija iedomājusies! Un viņa to bija jau redzējusi.

-    Tas bija uzlikts Lendijam.

-    Tev nu gan ir izcila atmiņa! Triss uzslavēja. Saprotu, kālab tev veicas pētījumi.

-    Kā tev izdevās pierunāt Nellu to atdot ? Tu taču to ne…

-   Nenozagu? Man vajadzēja būt tik prātīgam. Es to iemainīju pret divām Helēnas Kišas kolekcijas lellēm un vienu Heidi Pluščokas gatavoto.

-    Un kas ir šīs dāmas?

-    Slavenas leļļu dizaineres. Zvēru, ka ar šādu prasmi piedalīties sarunās tā meitene dienās kļūs par advokāti. Un es pateicos Dievam par eBay, jo citādi man nemūžam nebūtu izdevies tās lelles dabūt.

Džemma vēl aizvien pētīja kaklarotu. Kur? Kad? Kā?

-    Man jau gribētos sacīt, ka tas notika, pateicoties manām izcilajām dedukcijas prasmēm, taču patiesībā tā bija vien nojausma. Un es vēl joprojām nezinu, vai tieši tas ir pieminēts vēstulē, kuru tu atradi. Lai nu kā, bet dienā, kad tu guvi ievainojumu, Nella sacīja, ka Lendija kaklarota mirdz.

-    Es atceros, ka viņa to teica, taču nepievērsu tam nekādu uzmanību, Džemma piebilda.

-    Es gluži tāpat. Nella dzīvo pati savā pasaulē. Taču laikam jau manas smadzenes to bija piefiksējušas. Vai atceries, man nācās doties projām no piknika, jo misteram Gibsonam kļuva slikti ar sirdi?

-    Protams, Džemma atteica. Tā bija diena, kad viņa ļoti dusmojās uz Kolinu. Un šķita, ka tas noticis jau pirms daudziem mēnešiem.

-    Starp citu, tā bija tikai panikas lēkme, un pašlaik viņš jūtas gluži labi. Biju diezgan dusmīgs par šādu izsaukumu un plānoju atgriezties viesībās. Es piezvanīju māsai uz Maiami slimnīcu, apjautājos, kā klājas viņas vīram. Viņa sacīja, ka vīrs jūtoties labi, taču Nella vēloties ar mani parunāt. Nella paņēma telefonu, izgāja gaitenī un sāka man diezgan nesakarīgi stāstīt, kā viņas tētis gribot atņemt Lendija kaklarotu un man esot tā jāglābj.

-    Kāpēc viņš gribēja atņemt meitai kaklarotu? Džemma pajautāja.

-    Svainis domāja, ka tā nākusi no baznīcas labdarības tirdziņa. Viņam ienāca prātā, ka tā ir vērtīga un kāds varbūt to meklē.

-   Jauks puisis.

-     Tā patiešām ir, Triss atteica. Tiesa, Nella mammai nebija pastāstījusi taisnību par to, kur dabūjusi to kaklarotu.

-    Ak tā, Džemma bilda. Viss sarežģījas.

-    Mana viltīgā māsasmeita to bija man nočiepusi.

-    Tagad es esmu pavisam apmulsusi. Vai tu patiešām nebūtu pamanījis, ka tev pieder kaklarota, kas iestiprināta svina plāksnēs un noslēpta sudraba pūdernīcā?

-    Gan jau, ka būtu, ja vien kaut reizi būtu to redzējis. Nella pa telefonu man teica, ka viņa to kaklarotu atradusi "aiz vīrieša".

Džemma pasmaidīja. Pieņemu, ka tu zini, ko tas nozīmē.

-    Jā gan. Ikvienu bērnu, kurš dzīvojis šajā mājā, ir valdzinājis šis "vīrietis". Viņš ar rokas mājienu aicināja Džemmu sekot un devās pie kamīna. Tālākajā kamīna prāvās malas daļā bija iestrādāts četru collu liels koka gabals. Tajā izrādījās iegriezts jauna, pievilcīga vīrieša profils. Viņam bija deviņpadsmitā gadsimta modei raksturīga iestīvināta apkakle, un mati sprogojās pie kakla. Augsti vaigu kauli, izteikta zoda līnija. Viņš izskatījās gandrīz tāds pats kā Triss.

-    Pieņemu, ka tas ir kāds no taviem senčiem, Džemma secināja.

-    Ari man tā liekas. Allaž esmu domājis, ka viņš līdzinās manam tēvam, taču māte apgalvo, ka viņš izskatās tieši tāpat kā visi Tristani. Manā ģimenē šim vārdam ir ļoti sena vēsture. Lai nu kā, bet neviens īsti nezina, kas ir šis vīrietis, un bērnībā mēs visi esam par viņu sacerējuši dažādus stāstus. Kolins mēdza sacīt, ka tas bijis vīrs, kurš slepeni cīnījies par taisnību.

-    Tas patiešām izklausās pēc Kolina, Džemma smaidot teica. Mans minējums varētu būt tāds, ka viņš bijis Luīzas dēla tēvs.

-    Arī es tā domāju, taču diezin vai pieaugušie kaut ko tādu sacītu bērnam, vai ne? Lai kas viņš arī būtu, šodien neviens vairs droši nezina, kālab tieši viņš izvēlēts iemūžināšanai kamīna malā. Mana māte vēlējās izņemt šo koka flīzi un to ierāmēt. Viņa vienmēr baidījās, ka tai varētu pieķerties liesmas, tomēr tēvs neļāva to darīt. Triss paskatījās uz Džemmu. Un ir labi, ka viņa to neizdarīja. Viņš pastiepa roku un pieskārās apakšējam kreisajam koka gabala stūrim, pēc tam augšējam labajam stūrim, bet tad paspieda pašā vidū. Nelielais koka gabals atlēca nost un atklāja iedobi kamīna malā.

-    Nella bija izdomājusi, kā tas atverams?

-    Bez kāda cita palīdzības, Triss paskaidroja.

-     Esmu lepna, ka viņu pazīstu. Džemma paliecās uz priekšu, lai papētītu iedobi. Izskatās, ka tā izveidota īpaši tam, lai tur varētu paslēpt kaklarotu ar visu kārbiņu.

-    Arī es tā domāju. Viņš aizvēra durtiņas, pakāpās atpakaļ un ar rokas mājienu norādīja, lai Džemma pamēģina to atvērt.

Viņai tas izdevās tikai pēc otrā mēģinājuma. Patiešām interesanti, kā meitēns to izprātoja!

-    Un nevienam par to neteica! Triss piebilda. Saprata, ka viņai kāds šo kārbiņu varētu atņemt, ja uzzinātu.

-    Pēc tam viņa sameloja, un mamma viņai palīdzēja to atvērt, Džemma apbrīnā sacīja. Turklāt viņa tik gudri izvēlējās vietu, kur to paslēpt! Visu acu priekšā, lācītim ap kaklu. It kā vēlētos ikvienam pieaugušajam mest izaicinājumu: "Paskaties, ko esmu izdarījusi!"

-     Mana mīļā mazā māsasmeita, Triss atteica. Viņš devās atpakaļ pie vakariņu galda un sāka to novākt. Lai nu kā tas arī būtu, Nella bija tuvu histērijai, kad runāja ar mani pa telefonu, jo tētis grasījās viņai šo kaklarotu atņemt. Protams, visas nepatikšanas bija sākušās tieši viņas melu dēļ, taču tādu sīku detaļu viņa nevēlējās atzīt.

-    Interesanti, ka patiesību par izdarīto viņa pastāstīja tieši tev, nevis saviem vecākiem.

Triss iesmējās. Un kālab, pēc tavām domām, viņai tik ļoti patīk būt kopā ar mani? Es viņai neko neteiktu, pat ja viņa kādu nožmiegtu. Tev būtu vajadzējis dzirdēt, ko Edija sacīja, kad uzzināja, ka esmu ļāvis Nellai braukt mašīnā ar misteru Langu.

-    Viņš taču nav…

-    Nē, nē, Triss attrauca. Nekādu nepiedienību seksuālajā jomā. Tam vīram ir astoņdesmit pieci gadi, bet viņš joprojām vada mašīnu.

-    Šajā ziņā es piekrītu Nellas mātei, Džemma sacīja.

-    Nu… vispār jau es arī, Triss atzina. Otrreiz tas vairs neatkārtosies. Problēma ir tā, ka es Nellai ļauju tīt mani ap mazo pirkstiņu un viņa to lieliski zina. Meitene zināja, ka mani vairāk interesēs viņas stāsts, nevis mēģinājumi viņai ieskaidrot, cik zagšana ir slikta lieta. To es atstāšu viņas vecāku ziņā. Triss apklusa un ielika ledusskapi bļodas, kuras Džemma atkal bija pārklājusi ar pārtikas plēvi. Kad Nella man pastāstīja, kur atradusi kārbiņu un kas tajā bijis noglabāts, es atcerējos, ka akmens iemirdzējās dienā, kad satiku tevi. Un vēlāk…

Džemma pamāja ar galvu. Un tieši pēc tam piepildījās Nellas vēlēšanās, lai viņas tētis atgriežas mājās un viņi visi dzīvo Edilīnā.

-     Precīzi. Triss piekrita. Ja tas mirdzēja atkal, dienā, kad bijām piknikā, tad…

-    Kāds kaut ko bija vēlējies. Domāju, ka esi uzzinājis par mūsu nelielo spēli tajā pēcpusdienā.

-    Es piezvanīju Sārai, un viņa man izstāstīja, ko katrs vēlējies.

-      Un pēc tam Sārai gluži negaidot piedzima dvīņi, Džemma klusām noteica un atcerējās, kas tika runāts tajā pēcpusdienā. Labi, ka neviens nevēlējās neko sliktu.

-    Domāju, ka tavs prāts darbojas līdzīgi manējam, Triss secināja. Ja pasaule uzzinās, ka pastāv kaut kas tāds…

-     Neviens Freizers vairs nebūs drošībā, Džemma sacīja. Varu iedomāties, kā Šeimusu nolaupa mājupceļā no skolas un kāds kretīns liek viņam vēlēties laimestu loterijā.

-    Vai pieprasa vēlēties kaut ko tik dīvainu kā, piemēram, laika rituma apturēšanu.

-    Turpini, Džemma mudināja. Un dvēseļu pārceļošana? Vai vēlēšanās iegūt varu pār pasauli?

-    Kopš dzirdēju par Sāras dvīnīšiem, es spēju domāt vienīgi par slikto, kas tagad varētu atgadīties. Es vēlos, kaut šīs ziņas jau nebūtu izplatījušās pa visu pilsētu.

-     Es tāpat, Džemma teica. Kolins saka… Viņa apklusa.

Triss viņai uzsmaidīja. Viņš tevi ir pilnībā savaldzinājis. Vai ne?

Džemma dāvāja viņam kautrīgu smaidu. Mēs labi saprotamies, un ar viņu ir viegli būt kopā.

-    Citas sievietes gan tā nesaka.

-    Tu domāji Džīnu?

-     Nē, Triss atteica. Citas sievietes, ar kurām Kolins satikās, kad nebija kopā ar Džinu. Viņas vēlējās, lai Kolins viņām velta nedalītu uzmanību; kad to nesaņēma, nebija… sacīsim tā, iepriecinātas.

-     Bet Kolins prot veltīt uzmanību sievietei! Džemma iebilda. Mēs runājam par itin visu.

-    Tev ir izdevies panākt, lai Kolins ar tevi sarunājas par visu, un tas nevienai citai nav bijis pa spēkam.

Kad Triss piegāja pie sienas un gatavojās ievietot kārbiņu atpakaļ seifā, Džemma smaidīja.

-    Pagaidi! viņa uzsauca. Man liekas, tev kaut ko vajadzētu zināt par šādiem sienā iebūvētiem seifiem. Vai būs labi, ja pateikšu tev patiesību par tām zādzībām?

-     Protams. Mēs ar Kolinu vienmēr runājam par lietām, kuras viņš izmeklē.

Džemma pastāstīja Trisam, kā laupītājs atvēris seifu svešajā mājā. Kad Džemma bija beigusi, Triss sacīja: Izskatās, ka tiek meklēts kaut kas neliels un labi paslēpts. Viņš ar galvas mājienu norādīja uz kaklarotu.

-     Bet… kurš gan varēja zināt, kas tieši ir Vēlmju akmens? Zināt, ka tas ir pietiekami mazs, lai to varētu noglabāt tik nelielā slēptuvē? Es veicu nopietnus pētījumus un neatradu ziņas par tā izskatu. Līdz šim brīdim. Turklāt mēs droši nezinām, vai tas patiešām ir Vēlmju akmens.

-    Kur lai es to labāk noglabāju, ja reiz seifā likt nav droši? Triss vaicāja. Varbūt man to vajadzētu nolikt tur, no kurienes to paņēma Nella?

-     Zaglis atrada slēptuvi gultas stabā. Šaubos, vai kokā iegravētais attēls viņu atturēs. Varbūt labāk iedod to man? Palūgšu, lai Šeimuss to uzzīmē, un pati nofotografēšu. Vismaz tādā gadījumā, ja kaut kas notiks, mums tas būs iemūžināts.

-    Un kur tu to glabāsi?

-     Šajā svina apvalkā un ielikšu to pūdernīcā. To glabāšu kopā ar savu kosmētiku. Izskatīsies, ka tas nav nekas īpašs.

-     Džemma, tas ir visai prātīgi izdomāts, Triss noteica un viņai silti uzsmaidīja. Vai esi pārliecināta, ka Kolins ir tavs īstais? Nevienam citam vīrietim vairs nav nekādu iespēju?

Viņš bija patiešām skaists vīrietis, taču Džemmai viņš nešķita interesants šādā nozīmē. Domāju, ka laikam esmu pilnīgi pārliecināta. Viņa ieskatījās savā rokaspulkstenī. Ir jau pāri deviņiem. Būs labāk, ja tagad došos projām. Rīta agrumā mani gaida nodarbības sporta zālē.

Triss pavadīja Džemmu līdz viņas automašīnai. Bija brīnišķīgs vakars. Priecājos, ka tu ieradies Edilīnā. Tu esi lielisks papildinājums, viņš sacīja un noskūpstīja Džemmu uz vaiga. Viņa acis iezibējās. Un… ja tu kādreiz tomēr pamanīsi, cik pagrimis patiesībā ir Kolins, tu zini, kur es dzīvoju. -

Viņš atvēra Džemmai automašīnas durvis.

f

-     Noteikti, un es viņam pateikšu, ka tu… Džemma aprāvās, jo piepeši viņu pārņēma tāds nelabuma vilnis, ko nebija iespējams apslāpēt. Viņa noliecās un izvēma zemē tikko apsēstās vakariņas.

Vienā mirklī Triss no ķircinoša drauga pārtapa par profesionālu ārstu. Viņš aplika Džemmai roku ap pleciem un ieveda atpakaļ mājā.

-     Vēdera vīruss, Džemma diezgan skaļi sacīja, pūlēdamās apslāpēt domas par patieso nelabuma iemeslu. Vai varbūt esmu kaut ko sliktu apēdusi. Visdrīzāk tā ir saindēšanās ar pārtiku vai kāda ātri pārejoša vēdera kaite. Jau pēc dažām minūtēm atkal jutīšos labi. Varu saderēt, ka tev pašlaik ir lērums pacientu ar tādu pašu vainu kā man. Ceturtdien lija, un es samirku. Noteikti tur tā vaina.

Triss neko nesacīja, bet aizveda Džemmu uz tualeti turpat pie gaiteņa. Viņš uz brīdi aizgāja, bet tad atgriezās un atnesa plastikāta trauciņu. Urīna paraugam, viņš sacīja.

-    Saprotams. Lai pārbaudītu, vai neesmu saindējusies ar ēdienu.

-    Lai atklātu, kas izraisīja vemšanu. Vai redzi šo telpu? Triss norādīja uz durvīm, ko Džemma iepriekš nebija pamanījusi. Es būšu tur. To pateicis, viņš aizvēra tualetes durvis.

Džemma darīja, kā Triss bija norādījis, un pūlējās ne par ko nedomāt. Tas, protams, bija kaut kāds vēdera vīruss. Tādi taču allaž ceļo apkārt, vai ne?

Izgājusi no tualetes, Džemma drebēja. Triss ar balto ārsta uzsvārci mugurā gaidīja viņu durvīs, uz kurām bija norādījis. Aiz tām bija ierīkota apskašu telpa.

-    Tu esi gudri darījis, ierīkodams to savā mājā, Džemma uzslavēja, tomēr apzinājās, ka izklausās nervoza. Vai šeit ierodas daudzi pacienti?

-     Daži. Es gribu, lai tu apsēdies šeit un vairākas reizes dziļi ievelc elpu. Izmanto treniņos apgūto un centies nomierināties.

-    Sapratu, Džemma atteica, vērodama, kā viņš paņem analīžu trauciņu un iziet no telpas.

Džemma zināja, ka Triss bijis projām vien dažas minūtes, taču viņai tās šķita kā vesela mūžība. Viņa nopētīja nelielo telpu un mēģināja izmantot savas zināšanas vēsturē, lai saprastu, ko redz. Apskašu galds šķita vecs, un viņa nodomāja, ka Trisa tēvs to droši vien nopircis pagājušā gadsimta piecdesmitajos gados. Pie sienas bija nolikts augsts metāla skapītis ar stikla durvīm. Arī tas izskatījās vecs.

Lai kā Džemma gribēja piecelties un nopētīt visu tuvāk, tomēr likās, ka kājas kļuvušas nepaklausīgas. Viņas ziņkārībai nācās padoties.

Kad Triss atvēra durvis, Džemma joprojām sēdēja turpat, kur viņš to bija nosēdinājis. Viņa paraudzījās uz Trisu.

-    Kā tu jūties? viņš vaicāja balsī, kādā parasti runāja ar pacientiem, to Džemma noprata pavisam skaidri.

-    Saindēšanās ar ēdienu? viņa čukstus vaicāja.

-    Džemma… Triss iesāka, tomēr atbildi viņa redzēja ārsta sejā.

-    Es tam neesmu gatava, viņa čukstēja un aizklāja seju ar plaukstām. Man ir darbs. Es Kolinu gandrīz nemaz nepazīstu.

Triss uzlika roku Džemmai uz pleca. Varbūt vēlies tēju un grauzdiņu? Es tev piedāvātu krekerus, taču man to nav. Kad Džemma nekustējās, viņš pieliecās un palīdzēja viņai piecelties. Iesim atpakaļ uz dzīvojamo istabu. Tur arī parunāsim.

Jau pēc dažām minūtēm Džemma sēdēja uz dīvāna un ēda grauzdiņu, ko Triss viņai bija pagatavojis. Tomēr itin viss, ko viņai izdevās norīt, ātri vien prasījās atpakaļ. Triss bija novilcis savu ārsta uzsvārci un tagad atkal bija vienkārši draugs.

-    Bērns? Džemma sacīja. Vai esi pārliecināts?

-    Pilnīgi. Rīt iedošu tev kādus grūtniecēm paredzētus vitamīnus un norīkošu tevi uz ginekoloģisko apskati. Šajos apstākļos diezin vai man pašam vajadzētu…

-    Jā, viņa piekrita, tas varētu traucēt draudzībai. Džemma paraudzījās uz Trisu, un skatienā bija lasāmas visas viņas izjūtas. "Ko man tagad darīt? Kā es to pateikšu Kolinam?"

Triss pieskārās viņas rokai. Džemma, ja tu to nevēlies, es varu tev noorganizēt abortu. Neviens, izņemot tevi un mani, neko nezinās.

Viņa atrāva roku. Vairs nekad nevēlos neko tādu dzirdēt!

-    Labi. Triss pirmo reizi pasmaidīja un atkal saņēma viņas roku. Džemma, viss būs labi. Es Kolinu pazīstu visu savu mūžu. Viņš darīs tieši to, ko tu vēlēsies.

-    Tu gribēji sacīt, ka padarīs mani par "godīgu sievieti"? Džemma vaicāja riebuma pilnā balsī. Allaž esmu vēlējusies, lai vīrietis jūtas spiests mani precēt.

-    Ja nebūs tevī neprātīgi iemīlējies, Kolins tevi nemūžam neprecēs, taču finansiālu atbalstu noteikti sniegs.

-    Viņš nav manī iemīlējies!

-    Tu domā, ka nav? Triss piecēlās un pasniedza Džemmai vēl tēju. Nekad dzīvē neesmu redzējis Kolinu izturamies kā apmātu, taču tavā tuvumā viņš ir tieši tāds. Pat bērnībā viņš vienmēr bija līdzsvarots un nosvērts. Ja kāds no mums izdomāja trakulīgu palaidnību, visi pārējie bija gatavi piedalīties, tikai ne Kolins. Viņam nerūpēja, ja kāds nostājās pret viņu. Kolinam allaž svarīgas bija viņa paša pieņemtās vērtības.

-    Viņš, paklausot tēvam, sāka strādāt vietā, ko ienīda.

-    Kolinam ģimenes saites ir ļoti, ļoti svarīgas. Viņš tās izjūt neparasti spēcīgi.

-     Džīna…

-    Tā vairāk bija fiziska saikne, Džīna viņu bija apmulsinājusi, Triss sacīja un piepildīja krūzi ar karstu ūdeni.

Džemma izskatījās drūma. Ja Džīna ir tik mulsinoša, kāda tad esmu es? Mīlīga, garlaicīga mierinājuma balva?

-    Tu esi pati mīlestība, Triss atbildēja un pielēja viņas tējai pienu.

-    Taču mēs esam pazīstami pārāk īsu laiku.

-     Tev taisnība, Triss piekrita un apsēdās viņai līdzās. Ir labi zināms fakts, ka vīrietis jāpazīst apmēram trīs gadus un tikai tad var viņa iemīlēties.

Diemžēl pasmieties Džemma nespēja. Ko gan es tagad iesākšu? Tas manā dzīvē nebija ieplānots! Es gribēju pagaidīt, līdz būšu pabeigusi savu disertāciju un dabūjusi labu darbu. Un tikai tad es grasījos lūkoties pēc vīrieša, ar kuru kopā pavadīt dzīvi. Viņa paraudzījās uz Trisu. Bet misis Freizere gribēja mazbērnus un izteica šādu vēlēšanos.

-    Un tev nešķiet, ka patiesais iemesls ir sekss bez izsargāšanās? Triss vaicāja.

Džemma novaidējās. Es drīzāk esmu gatava domāt, ka viss noticis ar burvestības palīdzību, nevis manas muļķības dēļ.

Triss iesmējās. Labi. Kļūst vēls. Es tevi nogādāšu mājās. Rīt atvedīšu tavu mašīnu un arī vitamīnus. Tiklīdz būsi pateikusi Kolinam, pavēsti to man. Es palūgšu, lai Reičela tev palīdz ar īpašu diētu. Tev jāēd labi.

Viņš palīdzēja Džemmai piecelties. Džemma paraudzījās uz Trisu. Bērns?

-     Pareizi. Liels, laimīgs Freizeru mazulis. Interesanti, ko viņš vēlēsies, kad izaugs?

-    Nemaz neatgādini! Džemma spēra soli durvju virzienā, Triss bija turpat viņai blakus. Man liekas, es zinu, kālab sākās vēlēšanos izpilde. Tava māsasmeita noņēma svina plāksnīti, un džins izspruka ārā.

-    Tā varētu būt, Triss piekrita. Vai esi domājusi, kādā vārdā mazo nosauksi?

-    Tu patiešām par to priecājies, vai ne?

-    Jā, Triss atteica. Kolins ir gan mans draugs, gan ari brālēns. Es baidījos no dienas, kad viņš ieradīsies pie manis un paziņos, ka viņi ar Džīnu grasās precēties. Allaž prātoju, vai man tādā gadījumā izdotos izlikties, ka esmu priecīgs par šiem jaunumiem. Un tagad viņš ir nācis pie prāta…

-    Es zinu, Džemma bilda. Tev nekas nav jāsaka. Viņi bija piegājuši pie Trisa automašīnas. Viņš palīdzēja Džemmai iekārtoties pasažiera sēdeklī. Tu nevienam par to nestāstīsi, vai ne?

-     Es nekad neatklātu pacienta vai drauga noslēpumus. Līdz brīdim, kad tu pati man to atļausi, es nebildīšu ne vārda. Piesprādzējies. Tev tagad jāraizējas par diviem cilvēkiem.

divdesmit trešā nodaļa

*

Džemmai likās, ka pēc Trisa aizbraukšanas no viesu namiņa viņa nespēs aizmigt. Taču miegs izrādījās stiprāks. Viņa apgūlās šķērsām pāri gultai un uzreiz aizmiga, bet pamodās rīta agrumā un iedomājās par to, ka uzreiz pēc ierašanās Edilīnā ļoti vēlējusies kļūt šeit piederīga. Vai tā bijusi viņas dziļākā vēlēšanās? Vai Nellas mirgojošā kaklarota viņu "sadzirdējusi"? Vai tā zināja, ka Džemmai lemts ieprecēties Freizeru dzimtā? Kolina vectēvs bija sacījis, ka Vēlmju akmens uzklausa arī sieviešu vēlēšanās. Tad jau varbūt tas ieklausās arī Freizeru sievu alkās? Tādā gadījumā vajadzētu piezvanīt Arielai uz Kaliforniju un brīdināt, ka jāveic grūtniecības tests.

Gulēdama gultā, Džemma pieskārās savam plakanajam vēderam. Viņa nespēja iztēloties to augam un auklējam bērnu. Taču doktors Triss apliecināja tieši to. Džemma palika rokas zem galvas un raudzījās griestos. "Un kas tagad būs?" viņa prātoja. Vispirms, protams, jāpasaka Kolinam.

Bet, no otras puses… ja viņa izdarītu to, par ko ieminējās Triss, un lūgtu apprecēt pienākuma pēc? Kāda gan būtu šī laulība, ja viņš vadītu dzīvi, atcerēdamies, ka bijis spiests precēties? Vai ar viltu ievilināts laulībā?

Džemma piecēlās, nomazgājās dušā, un joprojām doma par gaidāmo bērnu likās gluži neticama. Gluži kā fantāzija.

Viņa nemaz nejutās savārgusi. Vai tad nevajadzēja būt tā saucamajiem rīta nelabumiem? Viņa uzlika roku uz vēdera. Vai tu būsi tik ļoti atšķirīgs, ka liksi man justies slikti vakaros?

Viņa izgāja no vannas istabas, apģērbās, paēda kārtīgas, veselīgas brokastis un ķērās pie darba pierakstīja visu, ko bija uzzinājusi par pirmo Šeimusu Freizeru. Rakstīdama viņa teju vai aizmirsa savus jaunumus, kas grasījās pārvērst visu dzīvi. Bibliotēkas klusumā viņa spēja aizgainīt raizes par nākotni.

Bija grūti noturēties un neparaudzīties uz to, kas, ļoti iespējams, bija Vēlmju akmens. Tas bija sīks nieciņš ovālā būrītī. Ne lielāks par viņas mazā pirkstiņa galu. Un tajā atradās akmentiņš, kurš iemirdzējās, kad viņa to pacēla pret gaismu. Vai šī niecīgā lietiņa patiešām spēja izpildīt vēlēšanās?

Pat domādama, ka rīkojas aplami, viņa saspieda piekariņu plaukstā un sacīja: Vēlos, lai mans bērns dzīvotu ilgi un laimīgi. Viņa atvēra plaukstu un paraudzījās, vai akmens mainījis krāsu kā toreiz, kad Nella to bija uzlikusi ap kaklu rotaļu lācītim. Taču kaklarota izskatījās tāda pati kā iepriekš.

Tas ir smieklīgi, Džemma sacīja, ielika to atpakaļ starp svina plāksnītēm un aizvēra kārbiņas vāku. Kā jau bija teikusi Trisam, viņa to ielika groziņā pie izlietnes kopā ar dažādiem kosmētikas piederumiem. Tas tika noslēpts visredzamākajā vietā.

Pēcpusdienā pie viņas nama durvīm uzradās Šeimuss. Džemma nepiecēlās, lai viņu ielaistu, bet ar rokas mājienu aicināja ienākt. Puisis taisnā ceļā devās uz virtuvi, pagatavoja katram pa sviestmaizei, pēc tam apsēdās un sāka zīmēt.

Jau bija izveidojusies zināma kārtība. Viņi viens otram gandrīz neko nesacīja, un Džemma zināja, ka Šeimusam patīk viņas tuvumā parasti valdošais klusums. Viņa bija redzējusi, ka Freizeru namā dzīve rit vētraināk, daudz aktīvāk, nekā patika viņai. Varbūt, ka Šeimuss jutās tāpat.

Man būs mierīgs bērns, viņa pateica un tad paraudzījās uz Šeimusu. Viņa nebija domājusi to sacīt skaļi. Viņš neizrādīja, ka būtu kaut ko dzirdējis, un turpināja zīmēt.

Pēc kāda laika Džemma norādīja uz Šeimusa iemīļoto koka kasti, ko viņš izmantoja gleznošanas piederumu glabāšanai. Tā bija nolikta uz galda. Pāri tās vienam sānam visā garumā stiepās pelēka izolācijas lente. Tas izskatījās gaužām neglīti. Atstāj kasti te, un es paskatīšos, varbūt spēšu to salabot.

Šeimuss atbildēja ar vienu galvas mājienu, tomēr nepaskatījās uz augšu. Lai ko viņš šajā dienā zīmēja, tas bija paņēmis visu viņa uzmanību.

Džemma atkal pievērsās darbam. Savas daudzās piezīmes viņa centās apkopot izlasāmā formā. Divreiz Džemma pamanīja, ka sevišķi pievēršas ģimenē populārākajiem cilvēku vārdiem. Freizeriem, kā izskatījās, bija mīļi senie vārdi. Džemmai tomēr šķita neizturama doma par to, ka nāktos uzlikt savam bērnam tik smagu nastu kā vārdu Perigrins. Un meitenes? Vai Alija gribētu, lai Džemma savam bērnam dod vārdu Prūdensa? Džemma drošināja sevi ar domu, ka pati misis Freizere savu meitu bija nosaukusi par Arielu.

Iedams prom, Šeimuss uz atvadām pamāja viņai ar roku un tad aizvēra durvis. Džemma redzēja, ka puisis ir atstājis savu gleznošanas piederumu kasti un tai apakšā nolikta papīra lapa. Tās stūris bija palīdis uz āru. Šeimuss reti kādam rādīja savus darbus, un Džemmu pārņēma ziņkārība. Viņa piecēlās, piegāja pie kafijas galdiņa un paņēma zīmējumu. Ieraudzītais viņu satrieca gluži kā sitiens. Džemma smagi apsēdās uz dīvāna.

Šeimuss bija uzzīmējis Džemmu sēžam zem liela koka tādi auga Merlina fermā. Viņa lasīja. Izskatījās, ka viņa ir pilnībā iegrimusi savā nodarbē un neievēro, kas notiek apkārt. Portertu varētu nosaukt par ļoti precīzu, ja vien viņai blakus nebūtu trīs mazu zēnu. Visi kā ūdens lāses līdzinājās Kolinam. Viens, ar rokām ieķēries zemākā zarā, šūpojās. Otrajam kājās bija kovboja zābaki, bet pie krūtīm šerifa žetons. Izskatījās, ka viņš grasās apcietināt puiku, kurš šūpojās koka zarā. Trešais vēl bija autiņbiksītēs tās apzināti bija attēlotas slapjas un spēlējās ar automašīnām. Viņš no akmentiņiem un sīkiem zariņiem bija uzcēlis aizžogojumu un ar četrām mašīnītēm centās to pārvarēt.

Ar pārsteigumā pavērtu muti Džemma spēja vien raudzīties uz zīmējumu. Pēc tam viņa atspiedās pret dīvāna atzveltni un iesmējās. Attēls likās ļoti dzīvs. Viņa patiešām spēja iztēloties sevi šādā situācijā lasīšanā iegrimusi, viņa bērnus atstāj pašus savā vaļā.

Kas gan lika viņam uzzīmēt ko tādu? viņa nočukstēja un tad atcerējās savu piezīmi par "mierīgo bērnu". Izskatījās, ka Šeimuss zīmējot ņēmis vērā misis Freizeres skaļi paustās vēlmes pēc mazbērniem un mistera Freizera pastāvīgos paziņojumus par to, ka gribētu, lai kāds bērns ģimenē beidzot izrādītu interesi par braucamrīkiem. Tam varēja pievienot arī Džemmas pastāvīgo vēlmi sargājoši uzlikt plaukstu savam vēl pagaidām plakanajam vēderam un vajadzību ik pēc dažām minūtēm doties uz tualeti, ko, liekas, Šeimuss bija pamanījis un tāpēc izdarījis pareizos secinājumus. Viņš bija atklājis Džemmas noslēpumu. Vienā zīmējumā viņš bija iekļāvis savu vecāku karstākās vēlmes un Džemmas nejauši izmestajā piezīmē saklausīto.

Džemma uzmanīgi ielika zīmējumu mapē un atsāka strādāt. Taču gandrīz ik pēc pusstundas viņa paraudzījās augšup, pasmaidīja un apbrīnā pašūpoja galvu.

Sešos vakarā viņa saņēma īsziņu no Kolina. Viņas sirds satraukumā iepukstējās straujāk. "Tad tāda ir sajūta, ja esi iemīlējusies!" viņa nodomāja, bet uzreiz pati sevi apsauca un nodēvēja par dumiķi. Vēl bija par agru. Bet vai tad nebūtu labāk, ja viņa patiešām būtu iemīlējusies sava gaidāmā bērna tēvā?

"Vai varam satikties, cik drīz vien iespējams, Merlina fermā pie vasaras namiņa? Maika un Sāras tur nav. Būsim tikai mēs divi."

Sirds Džemmai metās auļos, un prātā iešāvās visdažādākās iespējas. Vai "tikai mēs divi" nozīmē, ka viņš vēlas uzaicināt Džemmu uz slepenu satikšanos? Merlina fermā valdīja sen aizgājušu laiku gaisotne. Tur viss bija tik romantiski, cik vien tas vispār iespējams. Turklāt viņus neviens neredzētu. Varētu baudīt pilnīgu nošķirtību.

Steidzīgi uzklājusi kosmētiku, Džemma aiztraucās pie savas automašīnas. īsajā turpceļā viņa iztēlojās, kā gulēs Kolina skavās un pastāstīs viņam, ka Vēlmju akmens ir atrasts. Un vēlāk zem zvaigžņotām debesīm pavēstīs viņam par gaidāmo bērnu. "Bet pēc tam?" viņa nodomāja. Džemma cerēja, ka šī ziņa Kolinu neiedomājami iepriecinās, ka abi apskausies un kopā virpuļos laimē. Un ilgi runās par abu kopīgo nākotni. Laime. Jā, viņa vēlējās laimi. Viņai tā bija nepieciešama.

Džemma iebrauca Merlina fermā un tuvojās šķūnim. Viņa pasmējās pati par sevi. Lai cik kaismīgi apgalvotu, ka vēlas karjeru un neatkarību, attiecīgā brīdī viņa tomēr gribēja kļūt par Pelnrušķīti un gaidīja, ka liels, stiprs vīrietis ieradīsies viņu glābt.

Kolina džips bija novietots netālu no nomaļās vietas, kur atradās mazais, koka mežģīnēm līdzīgais vasaras namiņš. Džemma savu automašīnu novietoja turpat. Tiklīdz Džemma ieraudzīja Kolinu, tapa skaidrs, ka viņa nav uzaicināta uz slepenu romantisku satikšanos. Viņš izskatījās ļoti noraizējies, un likās, ka viņam sakāms kaut kas patiešām briesmīgs.

-   Sveika! viņš teica, tiklīdz Džemma bija izkāpusi no automašīnas. Viņš uzlika rokas viņai uz pleciem un pavirši noskūpstīja.

-    Kas atgadījies? Džemma vaicāja.

-    Džīna, viņš atbildēja.

Tikai ar pūlēm Džemma noturējās nenovaikstījusies. Kolins uzaicinājis viņu uz šo skaisto, romantisko vietu, taču grasās runāt par savu bijušo draudzeni.

-    Un kas tad ir ar Džīnu? Džemma vaicāja, pūlēdamās izturēties kā pieaudzis cilvēks. Viņa apsveica sevi, jo bija izdevies nekliegt. Ko tad Pūķis vēlas tagad? Džemma apsēdās zālē un paraudzījās uz Kolinu. Viņš palika stāvam un izskatījās pārāk noraizējies, lai sēdētu.

Kolins izstāstīja Džemmai, kā izpētījis arhīvu lietas un atklājis, ka pirms daudziem gadiem kāds jauns zaglis mēdzis nozieguma vietās atstāt vītola zaru pušķīšus, kas apsieti ar sārtu lenti.

-    Tātad viņš atkal sācis savu nodarbi? Džemma vaicā-

/

ja. Vai tev ir šā cilvēka fotogrāfijas?

-    Ir. Tomēr tas vēl nav viss. Viņš pastrādājis dažas vērienīgas zādzības dažādās pasaules valstīs. Bankas, Rumānijas vēstniecība, pāris smalku dzīvokļu Honkongā. Augstceltnēs viņš bija uzrāpies, izmantojot īpašus piesūcekņus. Viņš spēj atvērt jebkuru seifu, kāds vien ir izgudrots.

-    Tad jau gultas staba atskrūvēšana viņam bija tīrais nieks.

-    Vieglāk par vieglu. Kolins raudzījās uz Džemmu, it kā gribētu pavēstīt kaut ko ārkārtīgi svarīgu. Taču šķita, ka

viņš nevēlas to darīt tieši un atklāti.

>

-    Kāpēc profesionāls zaglis ieradies Edilīnā?

-    Viņš ir Džīnas tēvocis.

Džemma apvaldīja vēlēšanos nolamāties un pūlējās saglabāt mierīgu sejas izteiksmi. Viņa negribēja, lai dusmas par Džīnas noziedzīgo radinieku aizēnotu prieku par gaidāmo mazuli. Pieņemu, ka tev par šo tēvoci viņa neko nebija stāstījusi.

-    Ne vārda. Viņa tikai sacīja, ka bijusi vienīgais bērns ģimenē un arī vecākiem nav ne brāļu, ne māsu.

-     Man šķiet saprotami, kāpēc viņa vīrietim, kurš atzīst likuma varu, nestāstīja par tēvoci, kurš zagšanas dēļ iemantojis sliktu slavu. Varbūt viņa to savu tēvoci nemaz nepazina?

-    Ha! Šo cilvēku novēroja policija, kad Džīna mācījās Juridiskajā augstskolā. Viņš ļoti daudz laika pavadīja kopā ar Džīnu. Spriežot pēc tā, ko izlasīju izmeklēšanas dokumentos un apskatīju attēlos, viņi gadiem ilgi bija nešķirami. Džīna kopā ar viņu devās ceļojumos. Es zināju, ka viņa ir bijusi dažādās pasaules vietās. Taču to, ka viņa ceļojusi kopā ar savu tēvoci, kurš… Kolins apklusa, it kā nespētu atrast piemērotus vārdus, lai raksturotu to, ka Džīna klusējusi par tik būtisku viņas dzīves daļu.

Lai arī zinādama, ka vajadzētu izrādīt līdzjūtību, jo bijusī draudzene Kolinam tik rupji melojusi, Džemma to nespēja. Ja reiz Kolins patiešām izbeidzis attiecības ar Džīnu un viņš apgalvoja, ka tā ir, vai tad patiešām ziņa, ka viņam noklusēta šāda patiesība, būtu tik ļoti kaitinoša? Tad jau tagad tev jāatrod viņas tēvocis?

-    Jā. Tā ir.

-    Un ko Džīna saka par to visu? Džemma aizturēja elpu, klusi cerēdama, ka viņš nebūs ar Džīnu runājis, bet ļāvis, lai iztaujāšanu veic viņa vietniece Roja.

-    Džīna sacīja, ka jau gadiem ilgi nav ar viņu satikusies, taču es domāju, ka viņa melo. Kolins pārstāja soļot apkārt un paraudzījās uz Džemmu. Tieši par to es vēlējos ar tevi parunāt. Es neticu, ka viss ir tikai sakritība.

-    Kas tieši?

Kolins pavēcināja roku. Tu, es, Džīna, viņas tēvocis, laupīšanas. Domāju, ka ir kāds iemesls, kālab tas viss notiek it kā vienlaikus.

-     Un kāds ir tavs pieņēmums? Džemma patiesi ieinteresēti vaicāja.

-    Manuprāt, Džīna pateica tēvocim, ka mēs ar viņu izšķīrāmies. Tā kā es Džīnu labi pazīstu, domāju, ka viņa visu vainu par notikušo uzvēla man. Sāku domāt, ka laupīšanas mūsu mazajā pilsētā ir mēģinājums man atriebties.

-    Ja reiz viņš Džīnu pazīst, tad varbūt varēs saprast, kāda ir patiesība par jums abiem. Turklāt ļoti iespējams, ka viņa klātbūtnei šeit ir gluži cits iemesls. Džemma izstāstīja Kolinam, ka Triss, kā pats uzskata, ir atradis Vēlmju akmeni. Es joprojām netieku skaidrībā, kā visi pilsētiņas iedzīvotāji uzzinājuši par šo akmeni. Vai tu kādam kaut ko stāstīji?

-    Man tas nemaz nebija jādara. Šo leģendu zina ļoti daudzi cilvēki. Diezin vai bija grūti sasaistīt tavu iedziļināšanos vecos dokumentos un to, kā piepildās vēlēšanās. Domāju, ka Triss pastāstīja tev par savu svaini.

-    Jā, Džemma atteica. Tomēr es nezināju, ka viņš to pateicis arī citiem.

-    Džeiks piepeši atgriezās no kara un dabūja darbu Edilīnā. Un viss notika nieka pāris nedēļu laikā. Kaut ko tādu cilvēki nevarēja nepamanīt.

-    Un Sāras dvīņi, Džemma piebilda. Vēlmju akmens man liekas gana nopietns iemesls, lai pievilinātu starptautiska mēroga noziedznieku.

-    Diemžēl tev laikam taisnība, Kolins piekrita. Un tieši tādēļ man ir daudzkārt grūtāk pateikt tev to, kas tev būtu jāzina.

Viņa balss tonis lika saslieties matiņiem uz Džemma skausta. Ko tu vēlies man pateikt?

-    Ja Džīnas tēvocis pastrādā noziegumus tādēļ, ka esmu izšķīries no viņa brāļameitas, vai arī vēlas iegūt tavu pētījumu rezultātus, tad es sāku raizēties par tevi. Ja viņš kaut mazliet līdzinās Džīnai, tad iegūs to, ko vēlas, un neraizēsies par pārējo.

Džemma pūlējās apspiest vilšanos, ka šī tikšanās tik ļoti atšķiras no tās, ko viņa bija iztēlojusies. ja reiz tu esi tas, kurš sagādāja Džīnai ciešanas, varbūt viņas tēvocis gribēs pazemot tevi visu pilsētas iedzīvotāju priekšā. Iespējams, viņš gribēs padarīt tevi par apsmieklu.

-     Pazemot mani? Kolins atkārtoja. Tas ir iespējams. Taču pašlaik man bažas dara tas, ka viņš varbūt meklē Vēlmju akmeni. Iespējams, viņš domā, ka tas atrodas pie tevis.

Bija skaidrs, ko Kolins vēlas pateikt. Viņš grib, lai viņi kādu laiku dzīvo šķirti. Taču Džemma neko tādu nevēlējās. Vai tu domā, ka Džīna pamudinājusi tēvoci uz noziegumiem? Džemma vaicāja. Varbūt Džīna palūdza, lai viņš izdara kaut ko tādu, kas tevi apkaunotu.

-     Es tā nedomāju, Kolins atbildēja, tomēr neskatījās Džemmai acīs.

Viņa nojauta, ka Kolins negrasās atklāt visu, par ko domā. Un kas tagad notiks? Džemma vaicāja.

Kolins cieši raudzījās uz viņu. Vai kaut kas atgadījies? Vai esmu izdarījis kaut ko, kas tevi apbēdināja?

-     Nē, tu neko tādu neesi izdarījis, Džemma atbildēja un apzinājās, ka melo tikpat lielā mērā kā viņš. Es gluži vienkārši raizējos par tevi. Tas arī viss. Ko tu iesāksi?

-    Atkal iztaujāšu Džīnu. Izmantošu savas zināšanas par viņu un piespiedīšu atklāt patiesību. Man jānoskaidro, kas notiek un kāpēc. Pagaidām tās bijušas tikai sīkas zādzības, tomēr es baidos, ka tā bija tikai priekšspēle kaut kam daudz nozīmīgākam. Reiz, kad Džīnas tēvocis bēga, tika nogalināti četri nevainīgi cilvēki.

Džemma brīdi klusēja. Iztēlē radītās ainas ar sarunu par abu gaidāmo bērnu bija aizstātas ar stāstiem par Kolinu un Džīnu. Viņas domas atkal pievērsās tagadnei. Tu vēlies, lai mēs vairs nesatiekamies un visi pilsētas iedzīvotāji notic, ka esam izšķīrušies. Vai ne?

-     Domāju, ka pašlaik tā būtu vislabāk. Viņš greizi uzsmaidīja Džemmai. Es iedomājos par kādu pamatīgu ķildu, pēc kuras tu mani gluži vienkārši izsviestu ārā. Tomēr nolēmu tā neriskēt. Baidījos, ka tu man nepiedosi. Ko tad es iesākšu?

-    To pašu, ko pirms dažām nedēļām, Džemma atteica. Viņa ieskatījās savā rokaspulkstenī un juta, ka atkal tuvojas nelabums. Ja viņa jau pavisam drīz nedosies projām, tad izvemsies. Un viņa nevēlējās, lai Kolins par gaidāmo bērnu uzzina šādi. Man jāatgriežas mājās, jāturpina darbs. Viņa piecēlās un devās uz savu automašīnu, taču Kolins satvēra viņu aiz rokas.

-    Tu uz mani dusmojies. Likās, ka viņš ir pārsteigts.

-    Es saprotu, kāds ir tavs darbs, un apzinos, kas tev jādara. Džemma domāja par Kolina vārdiem. Un kā tu grasījies sarīkot strīdu ar mani?

-    Aizmirsti, ka es to vispār pieminēju, Kolins atteica. Mēs varētu aizbraukt uz pilsētu un kaut kur kopīgi paēst vakariņas. Tad arī par visu parunāsim.

Džemmas acu priekšā uzausa drūma aina viņai kļūst slikti visu acu priekšā pie galdiņa. Šoreiz es atteikšos. Man patiešām ir jāstrādā.

-     Darbs! Kolins iesaucās. Es varētu ar tevi sastrīdēties par to, ka tu pārāk daudz strādā.

Tagad bija Džemmas kārta pārsteigumam. Bet man likās, ka tev patīk klausīties par visu, ko esmu atklājusi tavas ģimenes vēsturē! Vai tad tā nebija?

-     Bija, bija, Kolins sacīja. Grūti bija pieņemt vienīgi to, kas saistījās ar Trisu.

-    Trisu? Un kā tad viņš saistīts ar zādzībām?

-    Nekā. Vismaz man par to nekas nav zināms.

-    Tad kāpēc tu ierunājies par viņu?

-    Gluži vienkārši biju pārsteigts, ka tu viņam biji stāstījusi par lietu, ko izmeklēju. Viņš zināja tādus sīkumus, kurus nebiju atklājis pat savai vietniecei. Varbūt man vajadzēja likt tev zvērēt, ka nevienam neko neizpaudīsi. Un vēl jau ir tas, ka jūs bijāt divatā… un arī tas sasodītais Vēlmju akmens! Būtu pavisam viegli sarīkot ķīviņu.

Kolins smaidīja, tomēr Džemma viņa vārdus uztvēra nopietni. Nekad agrāk viņa nebija apsūdzēta par to, ka pievīlusi kāda cilvēka uzticēšanos. Bet es domāju… Viņa juta, kā seja koši pietvīkst. Tev taisnība. Man nevajadzēja stāstīt par lietu, ko tu izmeklē. Es darīju nepareizi un par to atvainojos. Nelabums pieņēmās spēkā, un viņa spēra soli savas automašīnas virzienā.

-     Džemma… Jāatvainojas ir man pašam. Tu drīkstēji to stāstīt Trisam. Es tikai…

Kad viņš aprāvās, Džemma pagriezās un paraudzījās atpakaļ. jā?

-    Nekas. Lai paliek. Kolins nostājās viņai blakus. Satiksimies pēc dažām dienām.

-    Es gribu zināt, ko tu grasījies man teikt.

Viņš novērsās. Neko. Es neklausos baumās.

-    Kādās baumās?

Kolins ar plaukstu pārvilka sev pār seju. Vienkārši dejā vu. Tas arī viss. Tu gandrīz visu dienu pavadīji kopā ar Trisu, taču es saprotu. Arī Džīna vienmēr pavadīja laiku kopā ar citiem vīriešiem. Es izlikos, ka stāvu tam pāri, tomēr tas bija ļoti sāpīgi.

-    Dejā vu? Sāpēja? Citi vīrieši? Dieva dēļ, par ko tu vispār tagad runā?

-     Par tevi un Trisu! Kolins iesaucās, it kā tas būtu pašsaprotami.

-     Un kas tad ir ar Tristanu?

-    Džemma, es nevēlos strīdēties. Es tevi šurp uzaicināju, lai pateiktu patiesību, nevis strīdētos. Mums kādu brīdi jāpaliek šķirtiem, jo man nepieciešams laiks, lai iegūtu visu iespējamo informāciju no Džīnas. Un es uztraucos, ka tev varbūt draud briesmas, jo kāds cilvēks kaļ atriebības plānus. Pieskaitīsim vēl arī tavas zināšanas par Vēlmju akmeni.

-    Protams, Džemma atteica, es pilnībā saprotu. Tu vēlējies pateikt savai šā mēneša draudzenei, ka tagad atkal gribi satikties ar savu pagājušā mēneša draudzeni. Un piekodināt, ka laikā, kad būsi kopā ar viņu, man jāturas pa gabalu no citiem vīriešiem. Jautājums ir tikai par to, vai nākamajā mēnesī vēl būs glābjamas mūsu attiecības. Varbūt tu esi izvēlējies vēl kādu draudzeni?

-    Paklausies, Džemma! Pie visiem svētajiem, tu esi netaisna! Vai tev ir kaut mazākā nojausma par to, kas man jāpārcieš tādēļ, ka tu tik daudz laika pavadi kopā ar Trisu? Viņa māja atrodas ļoti nomaļā vietā, un vismaz pusducis cilvēku man sacīja, ka tu vakar naktī esot bijusi tur. Un viņš tevi atveda mājās. Vai tu biji pārāk piedzērusies, lai pati sēstos pie stūres?

Džemma negrasījās Kolinam atklāt patieso iemeslu, kāpēc pati nebija vadījusi automašīnu. Ja tā tu par mani domā, tad patiešām labi, ka mēs vairs nesatiksimies. Gan jau tava ģimene priecāsies, kad redzēs, ka atkal esi kopā ar savu daiļo juristi. Tā kā izskatās, ka tu esi gatavs piedot itin visu, ko viņa tev nodarījusi, esmu pārliecināta, ka jūs abi kopā būsiet ļoti laimīgi. Un tagad, ja neiebilsti, es gribētu doties atpakaļ. Man jāstrādā.

-    Nepavisam neiebilstu, Kolins attrauca. Ceru, ka jūs ar Trisu būsiet laimīgi.

-     Lieliski. Jo izskatās, ka jūs ar Džīnu galu galā esat ideāli saderīgs pāris.

-    Varbūt tā patiešām ir, Kolins sacīja.

Vairs nespēdama to izturēt, Džemma iekāpa automašīnā, aizcirta durvis un, ar riteņiem granti šķiežot, aizbrauca projām.

Tikpat dusmīgais Kolins devās uz savu biroju. Viņš bija nolēmis pastrādāt. Jo ātrāk viņš būs atklājis noziegumus un apcietinājis vainīgos, jo ātrāk varēs salabt ar Džemmu. Protams, ja viņa to vēl gribēs.

Pagāja stunda, bet viņš neko nebija izdarījis. Viņš nemitīgi atcerējās abu strīdu un pūlējās tikt pie skaidrības.

Pēc strīdēšanās ar Džīnu viņš allaž bija juties labāk. Viņi izkliedza viens otram briesmīgus vārdus, apvainoja viens otru neuzticībā, slinkumā, muļķībā… visā, kas vien ienāca prātā. Viņi strīdējās par itin visu, sākot ar virtuvē atstātu nekārtību, ko sacēlusi Džīna, turpinot ar Kolina mūžīgo īgnumu un pēc tam pievēršoties Džīnas spējai izprast vien pašas vēlmes un vajadzības.

Vairākas stundas šļākuši indi, viņi pamazām piekusa, pietrūka arī ļauno vārdu, ko ievīt apsūdzībās. Viņi ievilka elpu, paraudzījās viens uz otru. Kāds noteikti pateica kaut ko triviālu.

Kolins mēdza sacīt apmēram šādi: Tu piecūkoji vannas istabu.

Džina atsvieda pretī kaut ko līdzīgu, piemēram: Un tu labprātāk skaties sporta pārraides, nevis dodies padejot.

Bet tu pati… Kolins iesāka, taču vairs neturpināja, jo jau nākamajā sekundē viņi bija viens otra skavās. Sekss pēc tam bija tikpat kaislīgs kā iepriekšējais strīds.

Taču Džemma izrādījās citāda. Kolins bija Džemmu uzaicinājis uz Merlina fermu, jo nevēlējās uzsākt viņu viltus vai pagaidu šķiršanos ne savā, ne arī viņas mājā. Vietās, kur abi mīlējušies. Pēdējās dienās viņš bija tik ļoti ilgojies pēc Džemmas, ka vēlējās tikai vienu ielīst gultā pie viņas un cieši apskaut. Tā nu Kolins nosprieda, ka neitrāla vieta pie Merlina fermas vasaras namiņa būtu piemērotāka.

Viņam ne prātā nebija ienācis, ka abi varētu sastrīdēties. Viņiem vispār nebija iemeslu strīdiem. Jau no pašas pirmās dienas viņi lieliski sapratās. Viņiem bija viegli un ērti vienam otra sabiedrībā.

Tiesa, Džemma bija sadusmojusies, ka viņš aizmirsa to reizi, kad abi pārgulēja. Bet šis jautājums taču bija izrunāts un aizmirsts, vai ne? Turklāt viņš jau bija Džemmai par to atlīdzinājis.

Pēdējās nedēļās Kolins bija centies neievērot, ka edilīnieši ar manāmu baudu stāstīja par to, ka Džemma un Triss redzēti kopā atkal un atkal. Kolina īstie draugi, ar kuriem viņš kopā bija uzaudzis, neteica neko, toties jaunpienācēji gan neklusēja. Lai kur viņš ietu, kāds noteikti pavēstīja par Džemmu un Trisu.

"Galvas sabāzuši kopā pār šokolādes krūzi," kāds vīrietis bija stāstījis. "Ārsta kungs nu gan prot iekarot meitenes sirdi."

Pārtikas veikalā nebija iespējams nenoklausīties, kā medmāsa sacīja, ka Triss tajā vakarā palicis mājās, divatā ar Džemmu. Neesmu pārliecināta, medmāsa skaļi klāstīja, tomēr domāju, ka tur sākas īsta mīlas dēka.

-    Neviens to nav pelnījis vairāk par doktoru Trisu, otra sieviete atteica vēl skaļākā balsī. lr jau arī laiks beidzot nokārtot dzīvi un dibināt ģimeni.

Kolins tik tikko noturējās neiejaucies un nepavēstījis abām tenkotājām, ka Džemma pieder viņam, nevis Trisam. Tomēr visu mūžu izkoptais paradums neizpaust par sevi neko personīgu ņēma virsroku.

Misters Langs pastāstīja Kolinam, ka Triss atvedis Džemmu mājās pēc, kā viņš to nosauca, "randiņa".

-    Tas nebija nekāds randiņš, Kolins atcirta. Un ko tu tur darīji?

Paraustījis plecus, misters Langs aplūkoja Kolina kabinetu. Viņš par sevi stāstīja vēl mazāk nekā jebkurš Freizeru ģimenes piederīgais. Misters Langs paskatījās uz Kolinu. Ja tev viņa patīk, tad pacenties viņu paturēt.

-    Liksim manu dzīvi mierā. Vai esi dzirdējis kaut ko par laupīšanām? Vai varbūt kaut ko redzēji?

-    Nē, misters Langs atbildēja, un Kolins zināja, ka večuks vairs neko noderīgu nepateiks.

Kolins nemaz negribēja sacīt Džemmai, ka viņiem kādu laiku nāksies dzīvot šķirti, tomēr viņš raizējās par viņas drošību. Un viņš arī negrasījās atstāstīt Džemmai savas aizdomas par Džīnas saistību ar šo lietu. Nebija grūti pieņemt, ka Džīna varētu izdomāt šādu atriebības plānu. Kolins bija redzējis, ka viņa līdzīgi izrīkojās ar saviem kolēģiem juridiskajā birojā, kad kāds mēģināja piesavināties lietu, ar ko gribēja strādāt pati Džīna. Un todien Kolina dzīvoklī, kad viņš paziņoja par galīgu šķiršanos, viņa bija patiešām dusmīga.

Tomēr lai nu Džīna paliek. Kolins nesaprata, kāpēc Džemma neredz, ka viņš raizējas tikai par viņu. Pēc tā, kā runāja Džemma, varēja nodomāt, ka Kolins vēlas pavadīt laiku kopā ar Džīnu. It kā, viņasprāt, Kolins pat priecājas par notiekošo, jo tādējādi atkal var atgriezties pie Džīnas.

Un tad vēl draugs Triss. Ja kāds vaicātu, Kolins atbildētu, ka nemaz nav greizsirdīgs. Tomēr pēdējā mēneša laikā atklājās kaut kas pilnīgi pārsteidzošs. Likās, ka ik vārds, ko kāds pateica par Džemmu un Trisu, spalgi dunēja Kolinam galvā.

Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka tās visas ir tikai tenkas. Vai tad ne? Tomēr jau nākamajā sekundē viņš izrāva no kabatas mobilo telefonu un piezvanīja Trisam.

-    Vai starp tevi un Džemmu kaut kas notiek? Kolins izgrūda, tiklīdz Triss bija pacēlis klausuli. Pat viņš dzirdēja, ka balss skan draudīgi un viņš ir gatavs kuru katru brīdi uzsākt strīdu.

-    Ko tas viss nozīmē? Triss vaicāja.

-    Es gribu, lai tu atbildi uz manu jautājumu.

Triss vilcinājās. Vai tas ir retorisks jautājums, vai arī tu gaidi godīgu atbildi? Tā kā Kolins klusēja, Triss turpināja: Labi. Pateikšu tev taisnību. Mēs ar Džemmu esam tikai draugi. Taču ne jau tālab, ka es nebūtu mēģinājis uzsākt kaut ko vairāk.

Šādi vārdi Kolinu nenomierināja. Un kāpēc tu vedi Džemmu mājās? Vai viņa bija piedzērusies?

-Ja mēs ar tevi nebūtu draugi, par šādu runāšanu tu dabūtu pa muti. Tagad man jāiet. Esi cilvēks un nerunā vairs ar mani.

-    Un tu turies tālāk no Džemmas!

-     Kolin, es runāju nopietni. Ja jūs abi izšķirsieties, es izmantošu iespēju. Triss nolika klausuli.

divdesmit ceturtā nodaļa

i

Visu nedēļu Džemma pavadīja, ierakusies darbā. Divas reizes viņa aizbrauca uz pārtikas veikalu Viljamsburgā. Viņa nevēlējās sastapties ar Eliju un uzklausīt jautājumus par to, kur tagad ir Kolins. Vai, vēl ļaunāk, paciest žēluma pilnus skatienus, jo viņu pametis vīrietis, kuru pilsētā visi mīlēja.

Viņa cītīgi lasīja un veica apjomīgus pierakstus par Freizeru senčiem. Freizeri viņu apciemoja kā allaž un izturējās jauki un gādīgi. Šeimuss stundām ilgi sēdēja pie Džemmas. Kad viņš vēlējās, tad uzsāka sarunu. Viņš atnesa četras collas biezu koledžu brošūru kaudzi un parādīja tās Džemmai. Šeimuss vēlējās uzzināt viņas viedokli, kuru skolu viņam labāk izvēlēties.

Džemmai bija trīs draudzenes, kuras pasniedza dažās no šīm koledžām. Viņa tām piezvanīja un uzdeva daudzus jautājumus. Tā varēja atsijāt četras koledžas, kuras Šeimusam nebūtu piemērotas.

Projāmejot Šeimuss noskūpstīja Džemmu uz vaiga un sacīja: Laipni aicināta ģimenē!

Kad Džemma uzņēmās šo darbu, viņa nebija domājusi, ka varētu kļūt par šīs ģimenes daļu. Viņa vispār nebija pārāk daudz par to domājusi. Viņa apzinājās, ka pilsētā iepazīsies ar cilvēkiem, varbūt pat sastaps kādu interesantu vīrieti. Un tā arī būs visa viņas sabiedriskā dzīve. Iekļaušanās Freizeru ģimenē viņas iztēles ainās neietilpa. Taču viņi bija Džemmu gluži vienkārši ierāvuši savā vidē, un nu viņa nespēja pat iedomāties dzīvi bez viņiem.

Tā kā vairs nebija treniņu partnera, viņa uz sporta zāli devās tikai vienu reizi. Nu jau viņa sāka domāt, ka muskuļi drīz pārvērtīsies želejā.

Džosija atsūtīja Džemmai elektroniskā pasta vēstuli, kurā kārtējo reizi pateicās par sagādāto miera pilno dienu. Džemmu māca ziņkāre, un viņa pavaicāja Džosijai, vai viņa kādam ir stāstījusi par dienu, ko abas pavadīja kopā.

"Vai tu joko?" Džosija atbildēja. "Es visiem pilsētā izstāstīju, cik jauka un dāsna tu esi!"

Džemma skatījās datora ekrānā un novaikstījās. Visiem. Tas nozīmēja, ka nu jau arī Kolins zina par dienu, ko Džemma pavadīja pie Džosijas, mainot bērniem autiņus un beržot virtuves izlietni, nevis kopā ar Trisu. Tomēr Kolins nebija atvainojies.

Divas dienas Džemma it visur nēsāja līdzi mobilo telefonu. Viņa iztēlojās, kā pateiks Kolinam, ka varētu viņam piedot, ja vien viņš apsolītos vairs nekad nebūt tik greizsirdīgs. Tomēr viņš nepiezvanīja.

Katru vakaru tieši septiņos Džemmai kļuva slikti. Nelabums neatkāpās krietnu stundu, un Džemma pamanīja, ka vislabāk to pārciest ir tad, ja rāmi apguļas un mierīgi nogaida, līdz viss ir galā.

Jau gandrīz nedēļa bija pagājusi kopš dienas, kad Kolins apsūdzēja Džemmu neuzticībā. Kādu rītu viņa piecēlās un sacīja: Pietiek! Viņa vairs nespēja paciest šo nožēlojamo stāvokli. Viņa zināja, ka pašai jāuzņemas atbildība par savu dzīvi. Viņa vairs nešķiedīs velti laiku, gaidot, līdz kāds vīrietis viņu izglābs.

Džemma iegāja bibliotēkā, apsēdās pie galda un sāka rakstīt. Tas būs saraksts ar visu, kas viņai jāizdara. Pats svarīgākais grūtniecība. Vai nu viņai tas patika vai ne, kopā ar bērna tēvu vai vienai pašai viņai bija jāsaplāno turpmākā darbība.

Protams, Trisa vārdi par to, ka Freizeru ģimene viņu finansiāli atbalstīs, bija patiesi. Džemmai pat prātā neienāca doma par dzīvošanu Freizeriem uz kakla, tomēr finansiāla palīdzība būtu visai noderīga.

No vienas puses, Džemma vēlējās neatskatoties bēgt projām no Edilīnas, tomēr nebija tik naiva, lai iedomātos, ka varēs bērnu izaudzināt pilnīgi viena. Viņai ienāca prātā, ka varētu doties pie mātes, taču viņa zināja, cik apkaunota justos māte par to, ka meitai gadījies ārlaulības bērns. Un neviens bērns nebija pelnījis neko tādu.

Nē, labāk palikt Edilīnā, kur mazajam būs dievinoši vecvecāki un kur Džemma bija iepazinusi cilvēkus, kuri pamazām kļuva par viņas draugiem.

Vispirms Džemmai bija jāatrod īsts darbs. Tāds, kur alga būtu lielāka nekā divdesmit pieci tūkstoši dolāru gadā. Lai pie tāda tiktu, vajadzēja uzrakstīt disertāciju un iegūt doktora grādu.

Pēc nepilnas stundas viņa jau bija uzrakstījusi vēstuli zinātniskā darba vadītājam. Viņa bija minējusi sešus iespējamos savas disertācija tematus un lūdza apstiprināt vienu no tiem, lai varētu ķerties pie darba.

Labākais bija temats par mediķēm deviņpadsmitā gadsimta vidū Virdžīnijas štata laukos. Triss bija sacījis, ka viņa ģimenei ir neiedomājams daudzums dažādu dokumentu, kurus viņa ir laipni aicināta apskatīt. Oldridži galvenokārt bijuši ārsti, un Džemma atrada diezgan daudz interesanta arī Freizeru dokumentos. Pirmais ārsts viņu ģimenē bijis Metjū

Oldridžs, kurš pats sev piešuvis atpakaļ skalpu. Džemma iedomājās, ka tas varētu būt dramatisks sākums viņas pētījumam.

Viņa aizsūtīja vēstuli un uzrakstīja vēl vairākas dažādiem profesoriem. Viņa vaicāja, vai nav kādu paziņu Viljama un Mērijas koledžā, ar kuriem viņa varētu aprunāties par potenciālajām iespējām atrast tur pasniedzējas darbu.

Palika tikai viena problēma, kurai viņa nezināja atrisinājumu. Kolins. Džemma baidījās, ka, atkal satikusi viņu, varētu salūzt. Tomēr viņa apņēmās to nepieļaut. Viņiem bija īsa dēka, kura tagad ir beigusies, un viņai vajadzēja ak, kā Džemmai riebās šī frāze, tomēr tā bija iederīga, dzīvot tālāk pašai savu dzīvi.

Nedēļas nogalē Džemma jutās jau labāk. Viņa piecēlās pašā rīta agrumā un aizbrauca uz Viljamsburgu papētīt, vai varēs atrast sev piemērotu sporta zāli. Izmantot Maika iedoto atslēgu un riskēt saskrieties ar Kolinu Džemma nevēlējās. Tas būtu vairāk, nekā viņa spētu izturēt. Četrdesmit minūšu viņa pavadīja uz velotrenažiera, četrdesmit piecas uz vieglo svaru trenažiera, pēc tam uzvilka boksa cimdus un divdesmit minūšu apstrādāja boksa bumbieri. Viņa īsti nezināja, kā spērieni varētu ietekmēt gaidāmo bērnu, tāpēc no šiem vingrinājumiem atteicās.

Sporta zāles dušā viņa nomazgājās, pārģērbās tīrās drēbēs un pirmo reizi vairāku dienu laikā sajutās labi.

Nākamais uzdevums, ko viņa vēlējās paveikt, bija stāšanās pretī Edilīnas iedzīvotājiem un viņu žēlumam. Džemma vēl nebija gatava sastapties ar Eliju un atbildēt uz viņas jautājumiem, tālab novietoja automašīnu pilsētas centrā un devās uz laukumu. Tur viņa bija redzējusi veikalu, kur cilvēki par viņu neizrādīja ne mazāko interesi. Taču tagad viss izrādījās citādi.

Tas bija elegants veikaliņš ar nosaukumu "Vakardiena", un tas atradās iepretī Kolina birojam laukuma otrā pusē. Džemma atvēra durvis, un iedzinkstējās vecmodīgs zvaniņš. Viss veikala iekārtojums vēstīja par senatni. Gan plaukti pie sienām, gan lielais stikla skapis telpas tālākajā galā bija apvīti ar senuma auru un ņemti no vecām ēkām, kas tapušas gluži citos laikos. Ļoti piemēroti bija sarkankoka plaukti, un tajos atradās visskaistākās un visvecmodīgākās zīdaiņu drēbītes, kādas Džemmai jebkad nācies redzēt. Tās bija darinātas no vismaigākās kokvilnas un izrotātas ar pašdarinātiem izšuvumiem.

Aiz letes stāvēja gara auguma, slaida un glīta apmēram četrdesmit gadu veca sieviete. Viņa smaidīja un pagājās uz priekšu. Jūs esat misis Ņūlendas draudzene, vai ne?

Apmulsusi Džemma tikai pēc brīža atskārta, par ko ir runa. Sāra, viņa sacīja. Jā, esmu viņas draudzene. Jau doma par to lika Džemmai izslieties taisnāk. "Lai iederētos," Džemma sev iegalvoja. Tieši to taču viņa bija vēlējusies un

arī saņēmusi. /

Mīļā Sāra, sieviete teica. Viņa ir viena no manām labākajām klientēm. Viņa taču piezvanīja un pasūtīja vēl pa komplektam no visa, ko jau bija izvēlējusies. Es esmu Olīvija Vingeita. Kā varu jums pakalpot?

Džemma jau gandrīz izpļāpājās, ka gaida bērnu, taču šādu prieku nedrīkstēja atļauties. Viņa pateica pirmos melus, kas iešāvās prātā. Mana māsa gaida trešo bērnu, un es gribēju viņai sagādāt kaut ko tādu, kas atšķirtos no ierastajām

mazuļu drēbītēm.

/

-   Esat nonākusi īstajā vietā. Cik daudz jūs zināt par mantotajām šūšanas tradīcijām?

-    Pilnīgi neko.

-   Jūs gribat tikai iegādāties drēbītes vai vēlaties arī uzzināt, kā tās tapušas?

-     "Uzzināt" ir mans iemīļotākais vārds, Džemma atteica un uzlika savu rokassomiņu uz stikla letes. Klausīšos ļoti uzmanīgi.

Pēc stundas viņa izgāja no veikala, nopirkusi trīs neticami skaistus bērnu apģērbu komplektiņus. Katrs bija iesaiņots plānā papīrā un uzmanīgi ieslidināts lavandas krāsas iepirkumu maisiņā ar veikala "Vakardiena" firmas nosaukumu, kas uzdrukāts ziliem burtiem. Džemmas prātā rosījās daudz jaunu vārdu caurā vīle, spodršuvums, iešuves, rozīšu tehnika. Tomēr visvairāk viņu nodarbināja apziņa, ka patiešām viņai būs bērns. Viņa beidzot bija to pilnībā aptvērusi.

Pirmo reizi Džemma par gaidāmo notikumu domāja nevis kā par apgrūtinājumu vai smagu darbu, bet kā par tīru prieku. Viņai ļoti patika savas māsas meitas, viņa labprāt spēlējās ar Džosijas mazuļiem, un viņi sāka Džemmu iepazīt. Viņa gaidīja brīdi, kad ieraudzīs Sāras dvīnīšus.

Domājot par Sāras bērniem, Džemma atskārta, ka vajadzēs nopirkt viņiem dāvanu. Viņa skaidri zināja, ko vēlas iegādāties. Viņa bija redzējusi divus zilus kostīmiņus ar īsbiksēm. Tie būtu ideāli piemēroti maziem puisēniem. Maikam droši vien patiktu pārītis sporta krekliņu ar boksa piederumu veikala Ringside logo, tomēr Džemmas asinīs virmoja pārāk daudz sievišķo hormonu, lai apcerētu šādu variantu.

Viņa pagriezās, lai dotos atpakaļ uz veikalu, un gluži negaidīti stāvēja tieši pretī Kolinam. Džemma pasmaidīja. Viņa ļoti ilgojās pēc Kolina un no sirds vēlējās dalīties jaunumos par gaidāmo bērnu.

Jau nākamajā sekundē prātā ieskanējās apsūdzošie vārdi, kurus Kolins viņai bija sacījis. Smaids viņas sejā izplēnēja.

-    Džemma, viņš sacīja un pastiepa viņai pretī roku.

Viņa pakāpās atpakaļ un ar piespiešanos pasmaidīja. Kā tev klājas? viņa vaicāja tik moži, cik vien spēja. Skaista diena, vai ne?

-    Vai varam kaut kur aiziet un parunāties?

Ja Kolins to būtu sacījis vēl tikai pirms dažām dienām, viņa piekristu. Taču nu vairs ne. Man ir ļoti daudzi uzdevumi. Jāatgriežas viesu namiņā. Mēs varam parunāt kādu citu reizi. Viņa pagriezās, lai dotos uz savu automašīnu.

-    Vai esi dzirdējusi, kas atgadījās ar Maiku? Kolins vaicāja.

Džemmai negribējās atgriezties, tomēr ziņkārība guva virsroku. Kas tad ir noticis?

Kolina nopietnība bija pazudusi, viņš Džemmai uzsmaidīja. Es mēdzu tenkot tikai tad, kad ēdu.

-    Neesmu izsalkusi, Džemma atteica un paspēra soli.

-     Ja reiz neesi dzirdējusi par Maiku, tad pieņemu, ka Džosija tev nav pastāstījusi arī par Ljūku. O! Bet pareizi, to jau zinām tikai mēs daži. Izskatās, ka tavs Vēlmju akmens darbojas.

-     Sasodīts! Džemma izsaucās un paskatījās uz Kolinu. Ziņkārība līdzinājās narkotikām. Tā bija kā apsēstība. Viņai jāuzzina, par ko Kolins runā.

-    Kur? Džemma caur sakostiem zobiem vaicāja.

Džemmu kaitināja Kolina zinīgais smaids. Viņš veda

sievieti uz nelielo kafejnīcu, kas atradās turpat aiz stūra.

-    Ko varu jums piedāvāt, šerif? vaicāja skaista, jauna sieviete aiz letes.

-     To pašu, ko parasti, Džiliana. Un Džemmai jebko, ko vari pagatavot ar lielu daudzumu aveņu.

-    Es ņemšu mango dzērienu, Džemma sacīja. Esmu atteikusies no avenēm. Uz visiem laikiem, viņa vēl piebilda.

Kolins veda Džemmu tālāk uz telpas galu. Kā daudzi veikali un kafejnīcas Edilīnā, arī šī bija diezgan šaura telpa, kas, stiepjoties tālāk, kļuva platāka. Citu klientu nebija, un viņi, neviena netraucēti, apsēdās vienā nodalījumā.

-    Kā tev klājas? Kolins vaicāja.

-    Lieliski, viņa atteica. Un tev pašam?

-     Man tevis pietrūka, viņš klusi sacīja un pastiepa roku, lai Džemmai pieskartos, tomēr viņa izvairījās. Džemma, ir lietas, ko nevaru tev stāstīt, taču…

-    Zini, man patiešām ir daudz darba, Džemma teica un sāka virzīties projām.

Jaunā sieviete atnesa pasūtītos dzērienus un aizšķērsoja Džemmai ceļu. Vai viss ir kārtībā? viņa vaicāja.

Džemma zināja, ka jebkas, ko viņa tagad meitenes klātbūtnē pateiks, jau drīz būs zināms visā Edilīnā. Viss ir vienkārši lieliski. Viņa atkal apsēdās.

Meitene nolika dzērienu glāzes uz galda un devās projām.

-    Labi, Kolins sacīja un nopūtās. Lai būtu kā būdams. Ir notikusi vēl viena laupīšana.

-    Ak tā? Džemma noteica un vēlējās vaicāt kaut ko vairāk, tomēr savaldījās. Viņas uzmanība bija pievērsta dzērienam.

Kolins ierunājās klusāk. Mēs pagaidām turam to noslēpumā no pilsētniekiem, taču šī laupīšana ir tāda pati kā iepriekšējās. Tur arī dzīvo desmit gadu veca meitenīte. Tāpat bija vītola zaru pušķītis ar sārtu lenti. Viņš apklusa. Džemma, es nevaru vien pietiekami tev pateikties, ka pamanīji tos pušķīšus fotogrāfijās. Tikai pateicoties tev, šajā reizē es zināju, kas jāmeklē.

Džemma joprojām skatījās savā glāzē un neparaudzījās Kolinam acīs. Pastāsti man par Ljūku un Maiku!

-    Ak jā, Kolins attrauca. Domāju, ka jau esi dzirdējusi par Sāras dvīņiem. Tieši tas, ko viņa bija vēlējusies.

-    Protams. Džosija man pateica, un Triss arī.

Džemma pateica šo vārdu, palūkojās uz Kolinu un pamanīja sāpes viņa skatienā. It kā viņš patiešām ticētu, ka Džemmai un Trisam ir romantiskas attiecības. "Jā, ir gan," viņa nodomāja. "Grūtnieču vitamīni."

-     Tikko biju veikaliņā "Vakardiena". Pirku mazuļu drēbītes māsai un pēc tam aptvēru, ka neesmu iegādājusies dāvanu Sārai. Kā tu domā, vai viņai patiktu, ja mazajiem uzdāvinātu zilus kombinezonus?

-     Ļoti, Kolins atbildēja. Jauki, ka tu iedomājies par viņu. Sāra…

-    Un vēl jau ir Džosija. Tā kā mazliet par vēlu, tomēr domāju, ka arī viņas bērniem vajadzētu kaut ko uzdāvināt. Patiesībā… Džemma ieslidināja roku iepirkumu maisiņā un izņēma vienu no kostīmiem, ko bija nopirkusi. Viņa to iztina no smalkā papīra. Pārdevēja bija sacījusi, ka tas paredzēts valkāšanai dienā. Piemērots gan meitenei, gan zēnam. Tas bija šūts no Šveicē ražota batista un izrotāts ar sīkām izšūtām bitītēm.

-    Jauks, vai ne? Džemma vaicāja.

Kolins pataustīja pašu maliņu. Ļoti jauks. Misis Vingeitai ir daudz šādu lietiņu. Viņa dzīvo Trisam kaimiņos un… Pieminējis Trisu, viņš apklusa.

Džemma saprata lai cik slikti jutās viņa pati, Kolinam bija vēl daudzkārt grūtāk. Droši vien šai atskārtai vajadzēja Džemmu uzmundrināt, taču tā nenotika.

Viņa atkal ietina drēbes papīrā un novietoja iepirkumu maisiņā, tad iemalkoja dzērienu. Man patiešām jāiet. Sarunātas intervijas vairākās universitātēs, tāpēc jāuzzina par tām iespējami daudz. Tiklīdz saņemšu temata apstiprinājumu, vakaros rakstīšu disertāciju.

-    Pagaidi! Kolins vēroja, kā Džemma paņem iepirkumu maisiņu un somu. Es tev vēl neizstāstīju par Ljūku un Maiku.

-     Pareizi. Palūgšu, lai Džosija man pastāsta. Vai ari piezvanīšu Sārai. Man tāpat nepieciešams noskaidrot Sāras adresi Floridā, lai varu aizsūtīt dāvanu.

-    Viņi pārceļas uz šejieni.

-    Cik brīnišķīgi! Džemma sacīja un piecēlās. Bija ļoti jauki ar tevi parunāt. Smaidīdama viņa izsteidzās ārā un aiztraucās aiz stūra uz bērnu preču veikalu.

-     Vai kaut ko aizmirsāt? misis Vingeita vaicāja, tiklīdz Džemma bija iegājusi veikalā.

Par lielām šausmām pašai Džemmai, asaras novaldīt neizdevās.

-    Mīļais Dievs! iesaucās misis Vingeita, piesteidzās pie Džemmas un palīdzēja viņai apsēsties. Viņa nolika Džemmas nesamos un pasniedza klientei papīra kabatlakatiņu no kastītes, kas bija nolikta uz letes.

-      Es parasti nemēdzu raudāt, Džemma paskaidroja, bet pēdējā laikā nevaru vien rimties.

-    Tā ir hormonu vaina, misis Vingeita sacīja.

-    Es neesmu… Džemma sāka taisnoties, bet tad paskatījās uz misis Vingeitu. Kā jūs zinājāt?

-    Es šo veikalu atvēru uzreiz pēc tam, kad mans vīrs aizgāja mūžībā, un jūs nevarat pat iedomāties, cik daudz esmu redzējusi. Daudzas jaunas sievietes atnāk un izliekas, ka meklē dāvanu kādam radiniekam, lai gan pašas tikko uzzinājušas, ka gaida bērnu, un viņām nepieciešams ar kādu parunāt.

-    Un kā jūs tad rīkojaties?

-     Vispirms es viņas uzklausu un tad sūtu pie Oldridža. Vai Tristans…

-      Ir tevs? Džemma pabeidza jautajumu viņas vieta.

-     Nē.

-    Ak… misis Vingeita bilda. Vai esi jau pateikusi savam šerifam?

-    Ātrāk elle sasals ledū nekā es… Džemma ievilka elpu.

-     Es gribēju sacīt… nē, neesmu vēl neko teikusi. Mēs sastrīdējāmies, un viņš… Džemma paraustīja plecus.

-    Saprotu, misis Vingeita teica. Un vari gulēt mierīgi. Es nevienam neko neizpaudīšu. Lai gan, mīļā, tu taču zini, ka pārāk ilgi šo ziņu noslēpumā paturēt nevarēsi.

-    Jo īpaši tagad, kad, kā šķiet, šo pilsētu apsēduši dvīņi.

Misis Vingeita pasmaidīja. Tā ir, vai ne? šorīt kāda sieviete, kura šuj drēbes pārdošanai manā veikalā, pabeidza dvīņiem domātus kostīmus. Man ir tāda sajūta, ka mīļās Sāras veiksme mudinās vairākus cilvēkus nākt pie manis un iegādāties viņai dāvanas.

Nošņaukājusies Džemma viņai uzsmaidīja. Labi, ka jūs par to iedomājāties.

-    Man jādomā uz priekšu. Es tikai mēģinu izdzīvot masu produkcijas pasaulē. Tagad nāc man līdzi, es tev parādīšu dažas pavisam īpašas lietas.

-    Vai jums te ir tualete?

-    Kā nu bez tās, ja reiz šeit iegriežas tik daudzas cnceinte sievietes, gluži kā tu.

Džemma pasmaidīja par to, ka misis Vingeita lietoja šo franču valodas vārdu. Džemmas vecmāmiņa uzskatīja, ka vārds "grūtniece" ir vulgārs un neviens labi audzināts cilvēks tādu nelietos.

Kad Džemma atgriezās, misis Vingeita uz letes bija izlikusi vairākas brīnumjaukas drēbītes. Nākamā mācībstunda varēja sākties. Kad Džemma pastāstīja misis Vingeitai, ka Maiks saviem puikām gribētu ringa cīnītāju tērpus, veikala īpašniece atvēra klēpjdatoru. Džemma izvēlējās dažus apģērba gabalus, kurus arī misis Vingeita atzina par pieņemamiem.

Man būs divi tādi kostīmi. Taču tikai nedēļas beigās, misis Vingeita sacīja. Varbūt atnāc tad, un mēs parunāsim par… visu?

Džemma izgāja no veikala un jutās jau krietni labāk. Viņa ļoti priecājās, ka jau nopirktajām drēbēm pievienojies vēl ceturtais komplekts, ko valkās viņas gaidāmais mazulis. Misis Vingeita pavisam noteikti ir izcila pārdevēja!

* * *

Tiklīdz Džemma nokļuva pie sava datora, viņa tūlīt uzrakstīja Džosijai elektronisko vēstuli ar vaicājumu, kas īsti notiek ar Maiku un Ljūku. Džosija atbildēja: "Atvaino, ka tev nepastāstīju. Te bija tāds juceklis! Ljūkam piedāvā rakstīt filmas scenāriju. Breds Pits vēlas spēlēt Tomasu Kenonu. Un nespēju ne noticēt, ka neviens tev neko nav pateicis par Maiku! Viņš bija restorānā un ievēroja kādu ilgi meklētu noziedznieku, kuru apsūdz četru jaunu sieviešu slepkavībā. Maiks viņu apcietināja un šā kropļa mājā atrada sasietu vēl vienu sievieti. Maiks viņai izglāba dzīvību! Kā atlīdzība par to viņam tiek dota iespēja ātrāk atvaļināties no dienesta un saņemt pilnu pensiju. Vasaras beigās viņš, Sāra un mazie puikas atgriezīsies Edilīnā uz pastāvīgu dzīvi."

Džemma atkrita krēslā. Tagad likās, ka lielākā daļa vēlēšanos ir piepildīta. Ja tiks uzņemta Ljūka filma, tas varētu sagādāt viņam tādu nemirstību, par kādu viņš sapņoja. Un Maiks likuma bardzībai bija nodevis "īstu ļaunuma iemiesojumu". Tieši tā, kā bija vēlējies. Džemma aizrakstīja Trisam e-pastu, kurā izstāstīja itin visu, sākot ar vēstījumu par regulārajām nelabuma lēkmēm, kas uznāk tieši septiņos vakarā, un beidzot ar to, ka piepildījušās visas skaļi paustās vēlmes.

Tovakar, gatavodamās doties gulēt, Džemma paskatījās uz sudraba pūdernīcu savā kosmētikas grozā. Viņa to atvēra un raudzījās uz sīko, skaisto rotu. Paklausot kādam impulsam, viņa sacīja: Es nedomāju, ka tev piemīt burvju spējas. Tomēr, ja tā ir, vai tu, lūdzu, varētu izdarīt tā, lai Kolins atkal atgriežas manā dzīvē?

Nekas nenotika un Džemma pat nebija neko gaidījusi. Viņa aizvēra kārbiņu un devās pie miera.

divdesmit piektā nodaļa

"Pasaki viņai!"

Vārdi izskanēja tik skaļi, ka Kolins uztrūkās no miega. Viņš bija aizmidzis lielajā ādas krēslā, ko izvēlējās kopā ar Džemmu. Kad šie vārdi bija izkliegti, viņa pēdas atspiedās pret zemi un krēsls sašūpojās uz priekšu. Viņš gandrīz aizlidoja pāri istabai.

Kolins bija pamodies no tik cieša miega, ka sākumā pat īsti neaptvēra, kur atrodas. Dokumenti, ko viņš bija turējis klēpī, tagad izrādījās sabiruši uz grīdas collu biezā slānī. Kolins apskatīja istabu; likās, ka viņš meklē kādu, kurš būtu te ienācis. Tomēr viņš zināja, ka tas bijis vien sapnis.

Kas man jāpasaka? viņš murmināja un piecēlās. Ārā spēcīgi lija, taču vārdi viņa prātā šķita skaļāki par visiem citiem trokšņiem. "Pasaki viņai. Pasaki viņai. Pasaki viņai." Atkal un atkal.

Pēc pērkona dārda un spēja zibens uzliesmojuma Kolins teju tvēra pēc sava ieroča, kas bija piestiprināts pie jostas. Vakarā viņš pat nebija pūlējies noģērbties. Viņš apēda sviestmaizi, uzdzēra alu un tad iekārtojās krēslā, lai kārtējo reizi pārskatītu materiālus par Eidrianu Koldvelu, viņš arī Džons Kolfīlds un vēl arī… Vārdu un uzvārdu saraksts stiepās bezgalīgi. Lai kādu vārdu šis cilvēks būtu izmantojis, viņš bija un palika Džīnas tēvocis. Noziedznieks.

Pēdējās dienās Kolins ar Džīnu bieži runāja par izmeklējamo lietu. Nebija viegli, tomēr Kolins uzmanījās, lai viņi ne reizi nepieminētu kaut ko personīgu, tikai faktus par viņas tēvoci. Kolins bija ieradies Džīnas dzīvoklī Ričmondā. Un divas reizes Džīna atbrauca uz Kolina biroju Edilīnā.

Kad Džīna pastāstīja par savām attiecībām ar bēdīgi slaveno tēvoci, Kolins jutās satriekts, ka neko par šo vīrieti iepriekš nebija dzirdējis. Kolins vairākus gadus bija dzīvojis kopā ar Džīnu un būtu varējis apgalvot, ka par šo sievieti zina visu. Pēdējās dažas dienas parādīja, ka viņš par Džīnu nav zinājis gandrīz pilnīgi neko.

Džīna pastāstīja Kolinam par savu bērnību un to, kā tēvocis mēdza ielavīties viņas guļamistabā, kaut gan māte bija ierīkojusi mājā trauksmes signalizāciju un parūpējusies, lai logiem būtu dzelzs restes. Kad vaicāju, kā viņš ticis iekšā, tēvocis tikai smējās. Un sacīja, ka viņš var mājā iekļūt, ja reiz mēs varam no tās izkļūt, Džīna teica.

Vēl viņa atklāja patiesību par divām reizēm, kad tēvocis iztukšojis viņas mātes kontus. Pēc pēdējās reizes mamma tā arī nespēja attapties, Džīna rūgti piebilda. Un tagad neatkarīgi no tā, cik nopietnas aizsardzības sistēmas bankas piedāvā, viņa vienalga raizējas. Džīna paraudzījās uz Kolinu. Vai tev kaut reizi ienāca prātā, kāpēc man ir aktīvi četrās bankās un kāpēc es sadarbojos ar trim brokeriem?

Kolins jutās pārāk apmulsis un nepateica, ka neko tādu nav zinājis. Lai gan… rēķinus taču bija maksājis viņš. Vīrieša lepnums bija liedzis viņam interesēties par Džīnas finansēm.

Džīna pastāstīja, kā gados, kad mācījās Juridiskajā augstskolā, pavadījusi laiku kopā ar tēvoci. Domāju, ka viņš varbūt vairs nemēģinās mūs apzagt, ja vairāk uzzinās par māti un mani, ja ieraudzīs mūsos cilvēkus.

-    Taču tā nenotika, Kolins sacīja.

-     Nē. Nepavisam. Acīmredzot, pēc tēvoča domām, mēs esam viņam parādā par to, ka viņš mums nenodara neko ļaunu. Džīna izstāstīja arī to, kā pēc otrās apzagšanas viņas māte teju vai sajuka prātā. Kad iepazinos ar tevi, es joprojām materiāli atbalstīju mammu un maksāju viņas parādus. Darīju visu, lai panāktu, ka viņa jūtas droši. Nezinu, kā mēs būtu izdzīvojušas, ja tu nepalīdzētu man tikt galā ar rēķiniem.

Pēc katra vārda, ko viņa izrunāja, Kolins jutās aizvien satriektāks, cik maz patiesībā zinājis par Džīnu. Viņa bija rūpīgi glabājusi savus noslēpumus, nekad nestāstīja Kolinam par savu pagātni. Arī par tagadni ne.

Toreiz gan Kolina prātu visvairāk nomāca doma par to, cik ļoti viņš ienīst savu darbu, cik ļoti viņam riebjas mēģinājumi tirgot automašīnas. Viņam nebija ne jausmas, ko Džīna pārdzīvoja. Kāds gan tur brīnums, ka viņa allaž bija gatava kārtējam ķīviņam un jutās atvieglota, kad strīds mazinājis spriedzi, ko viņa nemitīgi izjuta.

Un Kolins nekad nebija pamanījis, cik šausmīgas patiesības viņa slēpj, cik milzīga spriedze viņai jāiztur un kādas pastāvīgas bailes viņu māca, ka atkal varētu atgadīties kaut kas tāds.

Tagad viņš centās atlīdzināt visu, ko kādreiz nebija pamanījis. Kolins uzmanīgi klausījās, vēroja Džīnas seju un ķermeņa valodu un saprata, ka viņa nepasaka visu līdz galam. Viņa kaut ko slēpj. Katra atbilde uz kārtējo Kolina jautājumu šo sajūtu tikai pastiprināja. Kolins nedomāja, ka viņa apzināti melo, taču pavisam noteikti bija izvairīga.

Kolinam bija nojauta, ka Džīna zina, kur pašlaik atrodas viņas tēvocis, un nesen ir tikusies ar viņu. Jo vairāk Džīna runāja, jo vairāk viņas noslēpumainība lika bažīties par Džemmu. Pagājušās nedēļas laikā Džīna bija izteikusi vairākas piezīmes par "Kolina jauno draudzeni". Bija pat sacījusi, ka viņš Džīnu pametis, jo izvēlējies "jaunāku modeli". Šie vārdi un tonis, kādā viņa tos sacīja, lika matiņiem uz Kolina skausta sacelties stāvus. Viņš spēja domāt tikai par to, ka rīkojies pareizi, mēģinot Džemmu pasargāt, lai ko tas arī maksātu.

Taču apziņa, ka viņam bijusi taisnība, nepalīdzēja, kad viņš satika Džemmu Edilīnā. Viņa pret Kolinu izturējās uzkrītoši vēsi. Smaidīja, rādīja mazuļu drēbītes. Kolins ļoti pēc viņas ilgojās, taču Džemma, kā izskatījās, šai dzīvošanai šķirti nepievērsa pārāk lielu uzmanību.

Protams, Kolins uzzināja, ka Džemma nebija pavadījusi visu dienu kopā ar Trisu. Viņš saprata, ka vajadzēja piezvanīt un atvainoties par nepelnītajiem pārmetumiem. Taču atvainošanās iznīcinātu šķiršanās iemeslu. Pašlaik bija labāk, ja viņš un Džemma dzīvoja atsevišķi. Un Džīna domāja, ka viņi vairs nekad nebūs kopā.

Jo mazāk Džemma zināja, jo labāk.

Taču iepriekšējā naktī viss bija mainījies. Kolins pārskatīja lietas materiālus un pārlasīja Džīnas iztaujāšanas protokolus. Sarunas ar Džīnu viņš bija ierakstījis lentē un pēc tam atšifrējis. Joprojām viņš brīnījās par to, ka, dzīvojot kopā ar Džīnu, tomēr tik maz bija par šo sievieti zinājis. Piepeši viņš atskārta, ka tagad ar Džemmu rīkojas tieši tāpat, kā Džīna bija izrīkojusies ar viņu.

Jau kopš bērnības Kolinam bija Freizeru ģimenes piederīgajiem raksturīgā pārliecība, ka Freizeri ir citādi. Atšķirīgi no pārējiem. Šī pārliecība bija teju iegravēta viņam prātā. Kolina tēvs to nekad nepieminēja, taču tēva tēvs nerunāja gandrīz ne par ko citu.

Mēs nelīdzināmies viņiem, mēs neesam tādi kā viņi, mēdza sacīt Kolina vectēvs, kad runāja par Edilīnas iedzīvotājiem.

-    Kāpēc? Kolins vaicāja.

Vectēvam bija nemainīga atbilde: Tā vienmēr ir bijis un tā vienmēr būs. Gluži vienkārši atceries, ka par to, kas notiek ģimenē, ar svešiem nav jārunā.

Iepriekšējā naktī Kolins prātoja, vai viņa un Džīnas attiecības izvērstos citādi, ja viņš tik cieši neklausītu vecātēva norādījumam. Kas būtu noticis, ja viņš apsēstos kopā ar Džīnu un izstāstītu viņai, cik ļoti ienīst savu darbu, cik ļoti viņam gribas atgriezties Edilīnā un atrast iespēju, kā kļūt par šerifu?

-    Mēs būtu izšķīrušies jau pirms vairākiem gadiem, Kolins skaļi atbildēja pats sev. Ar tēvoci vai bez, taču Džīna mazo Edilīnu ienīda dziļi un no sirds.

-    Te visi zina, ko es daru, viņa mēdza sacīt. Jums tur ir tas pretīgais vecis Brūsters Langs, kurš ložņā apkārt. Vai atceries to dienu, kad es aizmirsu aizslēgt savu mašīnu? Kad iznācu no veikala, viņš bija atvēris mašīnas durvis un pētīja, kas tajā atrodas!

-    Viņš nezināja, kas tu esi, Kolins bija paskaidrojis, aizstāvot vīru, kurš viņam palīdzējis tik daudzu lietu atrisināšanā. Misters Langs varēja pavadīt pilsētā vienu stundu un uzzināt vairāk nekā no visām pilsētnieku tenkām, kopā ņemtām. Un, kas bija pats labākais, viņa informācija bija pamatota ar faktiem. Jau pirms vairākiem gadiem Kolins bija nolēmis pārāk neiedziļināties Langa metodēs. To, kā vecais vīrs noskaidro faktus, Kolins visos sīkumos nevēlējās zināt.

Pagājušajā gadā Langs bija palīdzējis Kolinam atklāt patiesību par vīrieti, ar kuru Sāra grasījās precēties. Kolins plānoja viņai pavēstīt visus faktus un darīt visu iespējamo, lai šīs kāzas nenotiktu. Taču Maiks, kurš pēc tam kļuva par Sāras vīru, paguva ātrāk, iekams Kolins bija savācis visu nepieciešamo informāciju.

Kārtējais pērkona dārds un zibens uzplaiksnījums atsauca Kolinu atpakaļ realitātē. Viņš paskatījās sienas pulkstenī. Divi pēc pusnakts. Vārdi "Pasaki viņai!" joprojām atbalsojās Kolinam prātā.

Vajadzēja iet gulēt, bet no rīta doties pie Džemmas un pastāstīt patiesību par… par… Pateikšu, ko es pret viņu jūtu, Kolins sacīja un pagriezās guļamistabas virzienā. "Tā ir mūsu guļamistaba," viņš nodomāja.

Viņš nebija ticis līdz durvīm, kad vienlaikus iezvanījās mobilais un fiksētais tālrunis. Kolina sirds gandrīz pārstāja pukstēt. Šādi zvani tik vēlā nakts stundā bija iespējami tikai tad, ja mājās atgadījies kaut kas ārkārtējs.

Atbildēja viņš uzreiz abiem zvanītājiem, pie vienas auss pielicis telefona klausuli, pie otras mobilo telefonu. Kas noticis?

Māte zvanīja uz mobilo, bet tēvs uz fiksēto numuru.

-    Šeimuss pagājušajā naktī nepārnāca mājās, māte teica, un izklausījās, ka viņa tikko valda asaras. Man piezvanīja Reičela. Misis Freizere bija aizbraukusi uz Kaliforniju pie Arielas.

-    Tavs mazais brālis visu nakti pavadīja ārpus mājas un nevienam ne vārda nepateica, kurp ir devies, Kolina tēvs sacīja. Viņš atradās dzīvoklī Ričmondā, kā jau allaž, kad firmā strādāja ar kādu patiešām apjomīgu darījumu. Ceru, ka tas puika ir kopā ar kādu meiteni.

-    Vai es dzirdu tava tēva balsi? misis Freizere vaicāja.

-    Jā, mammu, viņš runā pa otru telefonu.

-    Perigrin! misis Freizere iesaucās. Tu devies projām un atstāji mūsu dēlu vienu pašul

Kolins salika abus telefonus kopā.

-    Nav jau tā, ka viņam būtu vajadzīga aukle! misters Freizers teica. Neviens taču viņu nepaņems un neiebāzīs mašīnas bagāžniekā. Viņš tikai ar grūtībām ietilpst kravas kastē mašīnai, kura spēj pārvadāt trīs ceturtdaļtonnas.

-    Tev vienmēr prātā tikai ākstīšanās, vai ne? misis Freizere dusmojās. Mans jaunākais dēls ir pazudis, jo tu aizbrauci un atstāji viņu gādāt pašam par sevi. Viņš droši vien ir izsalcis.

-     Reičela…

-    Nesāc jau atkal! Reičela un Perijs ir iemīlējušies. To redz visi, izņemot tevi. Es aizbraucu uz Kaliforniju tikai tādēļ, lai viņiem būtu iespēja kaut mazliet pabūt divatā.

-     Ha! Un ne tādēļ, lai bikstītu nabaga Arielu ātrāk kļūt par māti?

-     Es neko tādu…

Kolins nolika savu mobilo telefonu uz kafijas galdiņa, turpat blakus novietoja ari stacionārā telefona klausuli, lai vecāki joprojām varētu viens otru dzirdēt un kliegt viens uz otru. Viņš nomazgājās dušā, uzvilka tīrus džinsus un kreklu. Vecāki turpināja strīdu.

-    Ja tu liktu to meiteni mierā, varbūt viņai atrastos laiks, lai kļūtu grūta, misters Freizers sacīja. Frenks bērnus vēlas, tātad puse kaujas jau uzvarēta.

-    Kopš kura laika tad tam, ko vēlas vīrietis, ir kaut kāda saistība ar bērniem? Tieši man bija jāiznēsā tavi bērni! Vai esi aizmirsis, ka Kolins piedzima desmit mārciņu un divas unces smags?

Kolins izvalbīja acis. Bērnībā viņam šis fakts tika atgādināts vismaz reizi nedēļā. Viņš pacēla mobilo telefonu un klausuli. Man tagad jāiet, jāsameklē mazais nabaga bezpalīdzīgais brāļuks, un man būs vajadzīgs mobilais telefons. Ejiet gulēt! Abi. Viņš pārtrauca sarunas un ielika mobilo telefonu ādas makstī sev pie jostas, tieši blakus ierocim.

Viņš devās uz garāžu, iekāpa savā džipā un atvēra garāžas durvis. Vērodams negaisu, kas plosījās ārā, Kolins nopriecājās, ka ir iegādājies šo māju. Pēdējos gados, kamēr viņš uzturējās dzīvokli, automašīnu nācās turēt uz ielas. Vecāku mājās tēvs katru garāžu uzskatīja par vietu, kur glabāt savas automašīnas. Gan antīkās, gan arī tās, par kurām bija samaksājis tik milzīgu naudu, ka nevienam neatļāva sēsties pie stūres. Automobiļus, ko ģimene izmantoja un tie tika mainīti katru gadu -, atstāja uz piebraucamā ceļa lietū, saulē un sniegā.

Džemmai vismaz ir nojume, kur glabāt automašīnu, Kolins skaļi sacīja un ar patiku iedomājās, kā viņa silti un omulīgi ieritinājusies savā gultā.

Piepeši viņam ienāca prātā, kur varētu būt Šeimuss. Kolins domāja, ka neviens no viņa ģimenes piederīgajiem nezina, cik daudz laika Šeimuss pavada pie Džemmas. Brālis droši vien gājis kājām, nevis izmantojis mazo kravas auto, kas gluži kā neona izkārtne liecinātu par viņa atrašanās vietu.

Kādā pēcpusdienā Kolins bija redzējis, kā Šeimuss tikai vienreiz pieklaudzina pie Džemmas durvīm un jau dodas iekšā. Acīmredzot viņa viesošanās bija tik pierastas, ka nebija jāgaida atļauja ieiet. Pēc divām stundām Kolins bija atkal atbraucis un apturējis automašīnu netālu no Džemmas namiņa. Viņš bija nolēmis ieiet un apraudzīt Džemmu, tomēr apstājās dažas pēdas atstatu un ielūkojās mājā. Šeimuss sēdēja uz dīvāna, viņa lielais augums bija pārliecies pār zīmēšanas papīru, kājas atbalstītas uz kafijas galdiņa, bet līdzās nolikts tukšs šķīvis un glāze.

Uz grīdas bija salikti lieli spilveni. Džemma bija iekārtojusies uz tiem, apkārt viņai, kārtīgās kaudzītes sakārtoti, gulēja senie dokumenti, viņas iemīļotās krāsainās pildspalvas noliktas pa rokai.

Tieši tad Kolins bija sapratis, ka mīl Džemmu. Un ka, iespējams, tā bijis jau kopš brīža, kad viņš šo sievieti ieraudzīja pirmo reizi. Kolinam bija aizdomas, ka Džemma jau uzreiz viņam šķitusi pievilcīga tieši tālab, ka lieliski iederējās viņa nākotnes vīzijā. Lai kāds arī būtu iemesls, jau kopš paša pirmā brīža viņš zināja, ka vēlas būt kopā ar viņu. Vēl nekad dzīvē Kolins ne ar vienu citu cilvēku nebija juties tik labi un ērti. Attiecībās nekad nevaldīja sāncensība, kā tas bija tolaik, kad viņš dzīvoja kopā ar Džīnu. Kopā ar Džemmu bija vien visu pārņemoša piederības izajūta, apziņa, ka viņš atrodas tieši tur, kur jābūt. Laikā un telpā. Viņš to apzinājās līdz pašiem dvēseles dziļumiem.

Automašīnas stikla tīrītāji darbojās ar pilnu jaudu, Kolins brauca un domāja, ka pieļāvis kļūdu, neuzticoties Džemmai un ļaujot greizsirdībai ņemt virsroku. Tagad viņš to zināja. Kolins prātoja arī par to, vai tomēr kādā zemapziņas līmenī vienmēr ir zinājis, ka Džīna no viņa kaut ko slēpj, un tieši tāpēc izturējies pret viņu tāpat. Varbūt viņš bija sapratis, ka vājuma izrādīšana tik agresīvas dabas cilvēkam būtu tas pats kā baiļu atzīšana gladiatoram.

Taču Džemma bija citāda. Džemma bija īsta.

Iestūrējis automašīnu piebraucamajā ceļā, Kolins pamanīja, ka Volvo novietots zem nojumes, un atviegloti nopūtās. Bija skaidrs, ka jau otro reizi dzīvē viņam nāksies atkailināt dvēseli citas cilvēciskas būtnes priekšā. Pirmā reize bija tad, kad viņš izstāstīja Džemmai par sarunu ar Džīnu tajā briesmīgajā dienā viņa dzīvoklī. Šo atklāsmes brīdi viņš bija pārdzīvojis. Un tagad, ja viņš vēlas atgūt Džemmu un viņš patiešām vēlējās -, Kolins būs spiests "pateikt viņai" visu, ieskaitot patiesību par savām jūtām.

Arī misters Langs taču bija sacījis: "Ja tev viņa patīk, tad pacenties viņu paturēt." Vecajam vīram bija taisnība.

Kolins pieklauvēja, bet Džemma neatsaucās. Sirds krūtis pukstēja tik strauji, ka viņam likās tā pukst jau kaut kur kaklā. "Vai viltība būtu izgāzusies un Džīnas tēvocis Džemmu nolaupījis? Vai varbūt viņa ir pie Trisa? Vai mana muļķība būtu iegrūdusi Džemmu cita vīrieša skavās?"

Tikai ar pūlēm Kolins nomierinājās un nospieda durvju rokturi. Tās atvērās, un viņam pār augumu pārskrēja baiļu trīsas. Kolins cerēja, ka Džemma ir aizmigusi un negaisa dēļ nav dzirdējusi viņu klaudzinām. Ja tā, viņš noteikti atgādinās, ka īpaši brīdinājis vienmēr turēt durvis aizslēgtas.

Džemmas gulta izrādījās tukša, lai gan tajā kāds bija gulējis. Kolins apskatīja telpas ar likumsarga acīm, taču nekādas cīņas pēdas nemanīja. Džemmas pidžama bija nosviesta uz nesaklātās gultas. Izskatījās, ka viņa saģērbusies un kaut kur devusies. Taču automašīna bija zem nojumes, un Kolins nekad nebija redzējis, ka viņa izmantotu mazo kravas auto, lai gan Lenijs bija sacījis, ka vienu ir sagādājis arī Džemmai. Kur gan Džemma palikusi?

Viņa ir kopā ar Šeimusu, Kolins skaļi noteica, izgāja ārā un iekāpa automašīnā. Viņš brauca pa līkumainajiem, ar granti klātajiem celiņiem, kas šķērsoja Freizeru zemes īpašumus, un ļoti laikā nokļuva pie lielas noliktavas ēkas. Lietus gāza tik spēcīgi, ka viņš nevarēja redzēt pat dažas pēdas uz priekšu. Taču Kolins labi zināja ceļu. Garā, zemā ēka bija uzcelta Kolina tēva īpašuma attālākajā malā. Turpat blakus pletās apgabala dabas rezervātam piederošā zeme. Šajā noliktavā glabājās Freizeru ģimenes senākās relikvijas, tostarp arī dzeltenā kariete. Kolins uzskatīja, ka tai būtu vieta muzejā. Ja kāds dēls par to ieminējās tēvam, misters Freizers atbildēja, ka viņiem jāglabā tas, kas pieder ģimenei.

Apturējis automašīnu pie ieejas durvīm, Kolins pamanīja, ka pa spraugu zem tām vīd gaismas strēle. Šai ēkai nebija logu, taču bija uzstādītas vairākas trauksmes signalizācijas. Šeimuss visus ieejas kodus zināja. "Džīnas tēvocim neviens no tiem nesagādātu grūtības," Kolins nodomāja.

Kolins bija piebraucis pie paša lieveņa, lai nevajadzētu cīnīties ar niknajām lietus šaltīm. Ieraudzījis, ka durvis ir atslēgtas un signalizācijas sistēmas deaktivētas, viņš izņēma ieroci no maksts, izstiepa roku taisni uz priekšu, iegāja noliktavā un klusi aizvēra durvis.

divdesmit sestā nodaļa

-    Seimus, Džemma miegainā balsi sacīja. Kāpēc tu nevarētu to izdarīt rīt?

Viņš sēdēja smagajos Konestogas ratos un zīmēja nelielo dzelteno karieti, kas atradās dažu soļu atstatumā. Man nenāk miegs, viņš attrauca, pat nenovērsdams skatienu no zīmējuma. Tev gan vajadzētu iet gulēt.

-     Es nevaru tevi atstāt šeit vienu pašu. Ģimene par tevi raizējas. Džemma sēdēja Šeimusam aiz muguras uz polsterētā sēdekļa, kas bija pārklāts ar lielu brezenta gabalu.

-    Viņi dusmojas uz Kolinu, ne jau uz mani.

-     Es zinu, atbildēja Džemma. Es arī dusmojos. Taču labās ziņas ir tās, ka viņš jūtas pilnīgi nožēlojami. Viņa izdzirdēja kādu troksni, pagriezās un ieraudzīja Kolinu. Viņš stāvēja turpat blakus un lika atpakaļ makstī ieroci.

-    Kā vilku piemin… Šerif, kas gan jums licis iziet no mājas tik jaukā rītā?

-    Mans mazais brāļuks. Tevis dēļ sacēlusies īsta jezga.

Šeimuss nikni raudzījās uz brāli. Kāpēc tu šīs dienas pavadīji kopā ar Džīnu?

Kolins paskatījās uz Džemmu. Likās, ka viņa nevienam nav stāstījusi par Džīnas tēvoci. Protams, viņa taču to nedarītu, jo par to, ka Trisam pastāstījusi pārāk daudz, no Kolina bija saņēmusi rājienu.

Ierāpies ratos, Kolins apsēdās blakus Šeimusam, tomēr tikai dažu pēdu attālumā no Džemmas. Ārā trakojošais lietus skaļi bungoja pa noliktavas jumtu. Par spīti visām daudzajām spuldzēm, kas bija ierīkotas griestos, vecie rati un karietes, ko bija gatavojuši Freizeru senči, radīja spokainu auru lielajā noliktavas telpā. Šeimusam te vienmēr bija paticis, Kolinam nekad. Viņš ievilka elpu un gatavojās brālim izstāstīt patiesību. Visus gadus, kopš esmu pazīstams ar Džīnu, viņa man ir melojusi. Džīna man sacīja, ka viņai nav nevienas tantes, neviena tēvoča, nav arī brālēnu vai māsīcu.

-    Tas pierāda, ka viņa nav no Edilīnas, Džemma sacīja.

Šeimuss nošņaukājās.

-    Viņa ir daudz zaudējusi, Kolins teica. Džīnas tēvam ir brālis, bēdīgi slavens starptautiski meklēts zaglis. Viņš ielaužas tādās vietās kā, piemēram, Rumānijas vēstniecība, un tās aplaupa.

-     Un ko viņš zog? Džemma to bija dzirdējusi jau agrāk, tomēr ziņkārība ņēma virsroku.

-     To, par ko pasūtītājs ir samaksājis un ko licis nozagt. Šim cilvēkam nav sirdsapziņas un vārds "morāle" ir pilnīgi svešs. Es panācu, ka Džīna izstāstīja patiesību par savu dzīvi. Tas izdzimtenis divas reizes iztīrījis viņas mātes bankas kontus. Viņš ir vai nu nepieklājīgi bagāts, vai arī pilnīgs nabags.

-    Vai Džīna tev pateica, kur viņš atrodas? Džemma vaicāja.

-    Viņa apgalvo, ka tēvoci neesot sastapusi gadiem ilgi.

-     Vai tu vēl joprojām neesi sapratis, ka viņa visu laiku melo? Šeimuss vaicāja. Viņš joprojām sēdēja ar muguru pret abiem un nepārtrauca zīmēšanu.

-    Esmu gan. Tagad es to zinu, Kolins atteica. Par savu tēvoci viņa man neko nebija stāstījusi.

-    Un par ko viņa meloja? Džemma vaicāja Šeimusam.

-    Viņa nebija uzticīga Kolinam, Šeimuss teica. Un nekad nav bijusi. Puiša balsī ieskanējās dusmas.

-     Es zinu, Kolins klusi sacīja brālim. Esmu uzzinājis daudzkārt vairāk, nekā jebkad gribēju uzzināt. Viņš paraudzījās uz Džemmu un redzēja viņas acīs ilgas.

Šeimuss pagriezās un jautājoši pavērās uz Džemmu. Viņa zināja, kāds ir šis jautājums. Viņa papurināja galvu. Nē, viņa nebija Kolinam stāstījusi par gaidāmo bērnu un arī tagad nevēlējās to darīt. Tātad tu saki, ka Džīnai bija noslēpumi, ko viņa cītīgi no tevis sargājusi? Džemma vaicāja tik nevainīgi, cik vien spēja.

-    Jā, Kolins atteica. Tāpat kā es no tevis.

-    Džemma ir par tevi gudrāka. Šeimuss īsi iesmējās.

Kolins pasmaidīja. Tas jau nav pārāk grūti. Ārā plosījās pērkona negaiss. Man patiešām nepatīk būt par prieka bojātāju, tomēr uzskatu, ka mums visiem tagad jādodas mājās un jāiet gulēt. Un tu, mazo brāļuk, piezvanīsi vecākiem un pateiksi, ka nekas slikts nav atgadījies.

Šeimuss pat nesakustējās. Tu liki Džemmai raudāt.

-    Es zinu, Kolins piekrita, un to nožēloju. Man likās, ka būs labāk, ja Džīnas tēvocis dzirdēs runājam par manu šķiršanos no Džemmas. Es baidījos… es baidos, ka… Mirkli Kolins raudzījās uz Džemmu, viņu skatieni savijās. Visas viņa izjūtas un visas bailes bija lasāmas Kolina acīs. Vairs es tā nedarīšu, viņš sacīja, un tas izskanēja kā solījums.

Aizvēris zīmēšanas bloknotu, Šeimuss izkāpa no ratiem. Kolins viņam sekoja. Abi apstājās, izstiepa rokas un gaidīja, kad varēs palīdzēt Džemmai. Viņa piegāja tuvāk Šeimusam, un viņš izcēla Džemmu ārā. Tagad Džemma stāvēja blakus Šeimusam, tālāk no Kolina.

-    Cik ilgs laiks aizritēs, kamēr tu man piedosi? Kolins vaicāja.

-    Nav ne jausmas, Džemma atbildēja. Es par to parunāšu ar Trisu.

Kad Kolins novaidējās, Šeimuss pasmaidīja. Viņa tev to allaž pieminēs.

Kolins ievilka elpu. Es ļoti pūlēšos, lai šis apgalvojums nebūtu patiess, viņš sacīja un paraudzījās uz Džemmu. Pēc tam viņš pacēla galvu. Mazo brāl, vedīšu tevi mājās. Kad būšu pārliecinājies, ka esi piezvanījis mammai un tētim un pateicis, ka nožēlo savu rīcību un negribēji viņus satraukt, vedīšu Džemmu uz mājām un sākšu lūgties. No sirds lūgšos. Darīšu visu, lai viņa man piedotu.

Šeimuss pamāja ar galvu. Tev vajadzētu paklausīties, ko viņa teiks. Viņai ir loti daudz sakāmā.

-    Un es vēlos dzirdēt katru vārdu, Kolins apliecināja.

Baidīdamās, ka noslēpums būs izlasāms viņai sejā, Džemma neuzdrīkstējās pacelt galvu. Kolins gan runāja par kaut ko citu, taču viņa nešaubījās, ka Šeimuss bija runājis par viņas gaidāmo bērnu. Džemma skatījās uz Kolinu un zināja, ka nebūs viegli aizmirst pārciestās sāpes. Vārdi, ko šis vīrietis bija sacījis par viņu un Trisu, joprojām skanēja prātā. Viņas un Kolina attiecībās jānotiek patiešām nopietnām izmaiņām.

Džemma bija gatava zaudēt daļu savas neatkarības. Viņiem jākļūst par vienu veselumu, nevis diviem cilvēkiem, kuri sanāk kopā tad, kad abu ceļi nejauši krustojas.

Šeimuss un Kolins vēroja Džemmu. Abi gaidīja, ko sieviete sacīs.

Viņas skatiens bija pievērsts Kolinam. Man liekas, mums būs ļoti ilga saruna.

-    Piekrītu, viņš atteica, un visi izgāja no noliktavas.

divdesmit septītā nodaļa

Džemma un Kolins iegāja viesu namiņā. Viņš pagriezās pret Džemmu.

-    Esmu pieļāvis kļūdas, Kolins sacīja. Man jau pašā sākumā vajadzēja paskaidrot par Džīnu. Un vajadzēja viņai pastāstīt par tevi jau nākamajā dienā pēc tam, kad iepaziāmies. Man nevajadzēja būt greizsirdīgam uz Tristanu. Man nevajadzēja…

Viņš apklusa vēl pirms tam, ka Džemma pasniedzās uz priekšu un ar pirkstu galiem pieskārās viņam pie lūpām. Ja vēlamies, lai mums viss izdodas, man jāzina, kas notiek. Man jāzina, kur es atrodos. Es nevaru pavadīt brīnišķīgu dienu kopā ar tevi, bet jau nākamajā uzzināt, ka esi pie Džīnas. Man patiešām ir nepieciešams zināt, kas es tev esmu.

Kolins ar plaukstu pieskārās viņas vaigam. Es tevi mīlu, viņš maigi sacīja. Bija vajadzīgs kāds laiciņš, lai es to saprastu. Es tevi mīlu.

Aizvainojuma sāpes pēc gluži nesenā pārmetuma par neuzticību bija pārāk svaigas. Džemma vēl nespēja Kolinam atbildēt ar šiem pašiem vārdiem. Varbūt viņas pieķeršanās nopietnai izpētei diktēja vēlmi pēc konkrētiem faktiem.

-    Es gribu zināt, ko tu darīji. Pilsētā visi zina, ka tu biji kopā ar Džīnu, un es esmu jau nogurusi no man veltītajiem nožēlas pilnajiem skatieniem.

-    Gluži pamatota vēlēšanās, Kolins atteica, un abi blakus apsēdās uz dīvāna. Kolins uzsāka garu stāstu par visu, ko atklājis savā braucienā uz Vašingtonu un ko izdevies izvilkt no Džīnas.

-    Es joprojām nezinu, ko tas cilvēks īsti meklē, Kolins sacīja. Arī Džīna teic, ka nezinot.

Uzausa saule, bet viņi joprojām runāja.

-    Tu mani vairs neatstumsi? Džemma vaicāja.

-    Nemūžam, Kolins atbildēja un noskūpstīja Džemmu.

Viņi maigi un izjusti mīlējās. Kolins pateica Džemmai, kādus pārdzīvojumus sagādājusi doma par to, ka varbūt ir viņu zaudējis. Es nekad agrāk tā nebiju juties, viņš tupināja. Es varēju domāt vienīgi par to, ka vēlos parunāt ar tevi, būt kopā ar tevi. Esmu dzīvi vadījis viens pats. Pat tad, kad esmu ar ģimeni, vai arī gados, ko pavadīju kopā ar Džīnu, es jutos viens. Bet ar tevi…

-    Es zinu, viņa nočukstēja, uzlikusi galvu uz Kolina kailajām krūtīm. Es jūtos tāpat. Es tevi mīlu, Kolin. Man liekas, ka mīlu jau kopš brīža, kad pirmo reizi ieraudzīju tevi uz sliekšņa. Nezinu, ko būtu darījusi, ja tava māte mani nepieņemtu darbā.

-    Es būtu braucis tev pakaļ.

Džemma pacēla galvu un palūkojās uz Kolinu. Un pametis savu iemīļoto Edilīnu, ko?

Kolins ar roku atglauda matus un paskatījās Džemmai acīs. Ja tu šeit neatradīsi darbu vai arī tev šī pilsēta nepatiks, es braukšu uz jebkuru pasaules vietu, kur tu vēlētos dzīvot.

Viņa atkal piekļāvās Kolina krūtīm un pasmaidīja. Tieši to viņa vēlējās. Viņa gribēja, lai Kolins mīlētu viņu, un tikai tad bija gatava pateikt viņam par bērnu. Džemma nevēlējās visu dzīvi domāt par to, vai Kolins ir blakus tikai tāpēc, ka pienākums licis tā darīt.

-    Gribu tev kaut ko pateikt, Džemma ierunājās un noglāstīja Kolina kailās krūtis.

-    Jebko. Viņš piekļāva lūpām viņas pirkstu galus.

-    Es… Džemma nepaguva pateikt neko vairāk, jo iezvanījās Kolina mobilais telefons, tomēr viņš nesteidzās to paņemt. Vai tad nevajadzētu atbildēt uz zvanu? Tas varētu būt svarīgi.

-    Man vairāk gribētos dzirdēt, ko tu vēlējies pateikt.

-    Tas var pagaidīt, Džemma sacīja, jo telefons turpināja zvanīt.

Kolins pārliecās pāri gultas malai un pavandījās pa savu bikšu kabatu, tad izņēma telefonu. Tā ir Roja. Viņš nospieda atbildes taustiņu, noklausījās palīdzes ziņojumu un atbildēja, ka tūlīt ieradīsies.

-    Runa ir par jaunpienācējiem. Viņu piecpadsmit gadu vecā meita neatrodas savā gultā.

-    Brauc! Džemma mudināja un pavilka segu uz savu pusi, ietinās tajā un piecēlās sēdus. Tūlīt pat. Sameklē to bērnu!

-    Mēs ar tevi…

-   Tas var pagaidīt, Džemma teica, pastiepa roku un pieskārās Kolina plecam.

Viņš noskūpstīja Džemmas plaukstu un klusi vaicāja: Vai tu zini, ka es tevi mīlu?

-    Domāju, ka to sapratu tajā brīdī, kad kafejnīcā redzēju, cik nelaimīgs esi.

Kolins joprojām turēja Džemmas roku. Un tu?

-    Jā, viņa atbildēja, es tevi mīlu.

-     Un es tevi, Kolins sacīja un pieliecās Džemmu noskūpstīt.

Taču viņa atvirzījās. Mums joprojām ir jārunā par Trisu un visiem pārējiem vīriešiem manā dzīvē. Nākotnē un tagad. Man nepatīk, ja esi greizsirdīgs.

-    Tās man ir jaunas izjūtas. Nekad agrāk ar kaut ko tādu neesmu saskāries, Kolins teica.

-    Ari tad, kad dzīvoji ar Džīnu, ne?

-    Pilnīgi noteikti nē, Kolins atbildēja. Viņš atkal skūpstīja Džemmu, taču telefons iezvanījās no jauna. Šajā reizē signāls līdzinājās taures skaņām.

Džemma atrāvās no Kolina.

Viņš paraudzījās uz savu telefonu. Zvana Roja. Viņa jau ir notikuma vietā. Man tagad jāiet. Viņš piekļāva Džemmu sev klāt. Es tevi mīlu. Tevī ir viss, ko jau ilgu laiku esmu vēlējies atrast sievietē. Vai tev liksies, ka esmu traks, ja sacīšu, ka esmu gaidījis tieši tevi?

-    Nē, Džemma nočukstēja. Viņa ļoti priecājās, ka atkal var būt pie Kolina. Es saprotu, kā tu to biji domājis.

-    Laikam jau Džīna man bija vajadzīga, lai… būtu nodarbināts, kamēr ieradies tu. Viņš noskūpstīja Džemmas pieri. Es vēlējos īstu mīlestību un nu esmu to atradis Kolina telefons iezvanījās atkal. Šajā reizē signāls bija kā automašīnas signāltaures skaņa. Tētis zvana.

-     Tev jāiet, Džemma sacīja. Mēs varam parunāt vēlāk.

Viņš noskūpstīja Džemmu, un šajā skūpstā jautās visas viņa ilgas. Es tevi mīlu. To neaizmirsti.

-     Neaizmirsīšu, viņa atbildēja. Kolins devās uz savu džipu un aizbrauca.

Džemma noskatījās, kā viņš aizbrauc, pēc tam aizslēdza durvis. Skolas laikā viņa bieži bija pavadījusi augas naktis nomodā. Viņa mācījās. Taču tagad, būdama gaidībās, viņa bija sapratusi, ka nepieciešams vismaz divpadsmit stundu naktsmiera. Mazliet agrāk, kad viņa bija iegrimusi miegā, piezvanīja misis Freizere un vaicāja, vai Džemma nezina, kur ir Šeimuss. Džemma pārliecinājās, vai puisis nav aizmidzis uz viņas dīvāna, tad pateica, ka nezina, kur viņš atrodams.

Džemma bija gribējusi atkal iemigt, tomēr negaisa un satraukuma dēļ pūliņi izrādījās velti. Pēc stundu ilgas neveiksmīgas cīņas pašai ar sevi viņa padevās, apģērbās un paņēma vienu no mazajām kravas automašīnām, kuras, kā šķita, vienmēr bija pa rokai. Pēc tam viņa devās ceļā uz lielo noliktavas ēku, kas atradās Freizeru īpašuma tālākajā malā. Viņa nemaz nejutās pārsteigta, kad ieraudzīja Šeimusu tur. Viņš sēdēja un zīmēja karieti, ko izgatavojis viens no viņa senčiem.

Kolins ieradās tikai dažas minūtes vēlāk. Kopš tā brīža bija pagājušas jau vairākas stundas, un Džemma vēlējās tikai izgulēties. "Ak, šī grūtniecība!" viņa nodomāja, izstiepās šķērsām pāri gultai un uzreiz aizmiga.

Kad viņa pamodās, pulkstenis bija jau seši pēcpusdienā. Viņa bija nogulējusi visu dienu! Viņa ļodzīdamās piecēlās kājās un paņēma telefonu. Četras elektroniskā pasta vēstules un sešas īsziņas. Viņas zinātniskā darba vadītājs bija apstiprinājis tematu par mediķēm Virdžīnijas štatā deviņpadsmitā gadsimta vidū. Un profesors pazina dažus cilvēkus, kas strādā Viljama un Mērijas koledžā.

Labi, Džemma smaidot noteica un devās uz virtuvi. Viņa bija gatava apēst itin visu, kas tur bija atrodams.

Bija pienākušas četras īsziņas no Kolina. Pazudusī pusaudze atrasta kopā ar draugu, un vecāki atņēma viņai automašīnas atslēgas, negrasoties atdot nākamos divdesmit gadus. Viņš rakstīja, ka ieradīsies pie Džemmas pēc pusstundas, bet pēc tam paziņoja, ka Elijas veikala durvis kāds noķēpājis ar aerosola krāsu un viņš dodas apskatīt notikuma vietu.

Beigās viņš bija pierakstījis: "Tiksimies, kad varēšu."

Nākamā īsziņa bija no Tristana nosūtīta pirms stundas. "Man tevi jāsatiek, cik drīz vien iespējams."

Džemma ēda otro grauzdiņu un drūmi sarauca pieri. Kolina greizsirdība bija absurda, tomēr viņai nebija ne mazākā iemesla to uzpūst īstā liesmā. Viņa neskrēja uzreiz uz savu automašīnu.

"Vai tas ir svarīgi?" viņa uzrakstīja.

"Ļoti/' skanēja atbilde. "Tu esi man vajadzīga manā mājā. Tūlīt pat!"

Viņa nodomāja, ka tas nepavisam neizskatās pēc Trisa. Varbūt bija vainojamas Kolina bailes vai arī jaunā dzīvība, kas auga Džemmai klēpī, tomēr viņa bija kļuvusi piesardzīgāka.

"Tu zini, kas notiek septiņos, vai ne?" Džemma uzrakstīja.

Gaidīdama atbildi, Džemma pamanīja Šeimusa mākslas piederumu kasti, kas uz viņas kafijas galdiņa stāvēja jau vairākas dienas. Džemma to paņēma, noplēsa pelēko izolācijas lenti un nopētīja bojājumu. Kastes stūris bija salauzts, taču koka gabals vēl turējās klāt. Viņa sāka to knibināt un pamanīja, ka aiz tā pavīd papīra lapa. "Droši vien vēl kāds Šeimusa slepenais mākslas darbs. Interesanti, kurš tur attēlots ar Šeimusam piemītošo precizitāti?"

Kad ievibrējās mobilais telefons, Džemma novērsās no kastes.

"Es atkal pieturēšu tavu galvu," bija rakstīts īsziņā. "Lūdzu, atbrauc! Tūlīt!"

Nebija nekādu šaubu, ka viņu aicina Tristans. Varbūt labāk atrasties līdzās viņam, kad sāksies kārtējie nelabumi?

Džemma piezvanīja Kolinam, taču zvans tika pāradresēts uz balss pastkastīti. Džemma aizsūtīja viņam īsziņu, ka dodas uz Trisa māju kaut ko izpētīt.

"Lūdzu, atbrauc pēc manis uz turieni!" viņa uzrakstīja.

Viņa paķēra no ledusskapja cieti vārītu aukstu olu un augļu sulas pudeli, pēc tam devās uz savu automašīnu.

Un tomēr Džemma neiegriezās Trisa mājas iebraucamajā ceļā. Viņai nepatika Kolina greizsirdība, tomēr viņa arī nevēlējās radīt Kolinam neveiklas situācijas. Un šajā brīdī notiekošo vēroja teju puse Edilīnas iedzīvotāju. Viņa brauca tālāk, līdz ieraudzīja vēl kādu grantētu celiņu un nogriezās pa to. Labajā pusē bija redzama, kā viņai likās, lielas baltas mājas augšdaļa. Viņa atcerējās Kolina vārdus, ka Trisam kaimiņos dzīvo misis Vingeita.

Džemma nobrauca no ceļa un novietoja automašīnu lielā klajumā. Krūmi aizsedza skatu, tālab neviens garāmbraucējs nepamanīs viņas auto.

ja virziena izjūta Džemmu nevīla un parasti tā nenotika -, Trisa māja atradās tieši viņai pretī. Džemma uzrakstīja Kolinam vēl vienu īsziņu, lai viņam būtu skaidrs, kur viņa atrodas. Tomēr to nosūtīt neizdevās. Koki bija nobloķējuši signālu.

Stāvēdama starp kokiem, Džemma pamanīja tur paslēptu Džīnas sudraboto Mercedes. Brīdī, kad viņa to ieraudzīja, viņai kļuva pilnīgi skaidrs, ka jādodas projām. Turklāt skriešus, nevis mierīgā gaitā. Uz automašīnu un projām. Tālāk no turienes.

Taču viņa zināja, ka īsziņas bija sūtījis Triss. Tikai viņš vienīgais zināja, ka Džemmu nelabums moka vakarā septiņos. Viņam acīmredzot bija nepieciešama Džemmas palīdzība.

Viņa ātri piegāja pie Džīnas automašīnas. Tā bija tukša, taču acīmredzami noslēpta, tādējādi pastiprinot Džemmas aizdomas par kaut ko nelāgu. Viņai vienmēr bija licies, ka Edilīnā pastrādātie noziegumi kaut kā ir saistīti ar Vēlmju akmeni. Ja reiz Džemmas tēvocis ir starptautiski zināms noziedznieks, viņš taču noteikti gribētu nozagt lietu, kam citi piedēvē maģiskas īpašības.

Džemma mēģināja nosūtīt vēl vienu īsziņu Kolinam un Džosijai aizsūtīja elektroniskā pasta vēstulīti. Viņa rakstīja: "Lūdzu, sūti palīgspēkus uz Trisa māju. Izsauc policiju ar ieročiem."

Ja nekas slikts nav atgadījies, Džemma izskatīsies pēc muļķes, taču viņai tas šķita labāk nekā Jaut, lai ar Tristanu notiek kaut kas ļauns.

Garām kokiem Džemma ātri steidzās uz priekšu un apstājās vietā, kur jau bija redzama Tristana māja. Tā bija celta ar fasādi pret ezeru, aizmugurē bija daži logi. Labajā pusē atradās liels ziemas dārzs, un Džemma varēja redzēt tajā augam orhidejas. Pa kreisi bija trīs mazi lodziņi tualetei un veļas mazgāšanai paredzētajai istabai. Turpat pa vidu atradās divas stikla durvis, kas veda uz mājai piebūvētu lielu telpu.

Ja Džemma dotos taisni turp, viņu noteikti kāds pamanītu. Džemmai bija vajadzīgas dažas minūtes, lai no sāniem pielavītos un piespiestos pie sienas blakus durvīm. Pēc dažiem mirkļiem viņa aši paliecās un ielūkojās iekšā.

Tas, ko viņa ieraudzīja, lika aizrauties elpai. Istabā atradās divi cilvēki. Džīna un kāds vecāks vīrietis, pēc visa spriežot, viņas tēvocis. Pārsteidzošākais bija tas, ka vīrietis sēdēja uz krēsla istabas vidū un viņa rokas bija sasietas aiz krēsla atzveltnes. Džīna, pagriezusi muguru vīrietim, atradās dažus soļus tālāk. Viņa kādam rakstīja īsziņu. Viņai blakus uz galda bija nolikts ierocis.

Džemma atkal piespiedās pie sienas. Viņa pazina vīrieti. Tas bija tas pats nepatīkamais cilvēks, kurš sevi dēvēja par profesoru un tajā dienā Elijas veikalā izturējās tik neciešami uzbāzīgi. Maskēšanās līdzekļi daļēji bija norauti no sejas, un skaidri varēja saskatīt, ka šis cilvēks nebūt nav tik vecs kā izliekas. Un nepavisam nav slimības izkropļots, par kādu viņš izlikās, kad stādījās priekšā Džemmai.

Viņa īsti nesaprata, kā rīkoties. Vēl neviena īsziņa pagaidām nebija sasniegusi adresātu. Kā likās, Trisam būtu jāiegādājas jauns maršrutētājs interneta pakalpojumu nodrošināšanai. Tomēr varēja gadīties, ka vadi gluži vienkārši ir pārgriezti.

Dziļi ievilkusi elpu, Džemma ieskatījās pa stikla durvīm. Džīna devās ārā no istabas, iespējams, meklēja vietu, kur uztveršanas zona būtu labāka. Vai viņa mēģināja sazināties ar Kolinu? Ieroci Džīna paņēma sev līdzi.

Džemma zināja, ka gudrākā rīcība būtu došanās atpakaļ uz automašīnu un steidzīga aizbraukšana. "Ļauj, lai Kolins tiek galā ar šo lietu!" viņa domāja.

Pirms došanās projām Džemma vēl pēdējo reizi ieskatījās pa stikla durvīm un sastinga kā sasalusi. Vīrietis sēdēja ar muguru pret viņu, un sasietās rokas bija labi redzamas. Viņš izmisīgi pūlējās atbrīvoties no lentes, ar ko Džīna bija savažojusi viņa rokas. Šķita, nepieciešamas vēl tikai dažas minūtes, un viņš būs brīvs.

Iespējams, ka Džīna bija iesaistīta laupīšanās, iespējams, attiecības ar viņu bija naidīgas, taču Džemma zināja, ka viņai ir jābrīdina Džīna.

Aiz stūra atradās Trisa apskašu telpas logs. Džemma skrēja pie tā, cerēdama, ka tas nebūs aizvērts. Tas bija vaļā. Viņa pastūma rāmi uz augšu, pārcēla kāju pār palodzi un drīz jau bija iekļuvusi mājā. Pa labi atradās atpūtas istaba, pa kreisi virtuve.

Kad Džemma apstājās durvīs, viņa redzēja, ka Džīna ir Trisa virtuvē pie letes un tuvina lūpām tasi. Džīnas tēvocis nemanīts bija nostājies viņai aiz muguras un paceltās rokās turēja savu bikšu siksnu. Bija redzams, ka viņš grasās to apvīt brāļameitas kaklam.

Džemmai nebija laika apdomāties. Viņa klusi paskrēja dažus soļus uz priekšu un iekliedzās: Hei, profesor!

Vīrietis pagriezās, un viņa izdarīja tieši to pašu, ko bija darījusi, kad trenējās ar Kolinu sporta zālē. Ar spēju apgriezienu viņa iespēra vīrietim pa vēderu. Kad viņš sāpēs saliecās, Džemma iespēra viņim pa žokli, šajā spērienā sakopojot visu spēku. Kolins bija izturējis visus Džemmas cīņas paņēmienus, taču Džīnas tēvocim tas nebija pa spēkam. Viņš saliecās uz priekšu un atsitās pret virtuves letes akmens virsmu. Pēc tam viņš slīdēja lejup, atstādams uz plauktiņiem asiņainu sliedi. Kad Džīnas tēvocis beidzot noslīga uz grīdas, viņš bija zaudējis samaņu.

Džīna stāvēja kā sastingusi, tase tā ari bija palikusi pusceļā pie lūpām, acis plaši atvērtas.

-    Kur ir Triss? Džemma vaicāja.

Trīcošu roku Džīna nolika tasi un skatījās uz savu tēvoci, kurš bez samaņas gulēja uz grīdas. Josta joprojām bija aptīta vienai viņa delnas pamatnei. Triss ir Maiami. Aizbrauca pie savas māsas.

-    Nē, viņš nekur nav aizbraucis. Viņš man atsūtīja īsziņu ar kaut ko tādu, ko zinām tikai mēs divi.

-    Viņš, Džīna ar galvas mājienu norādīja uz savu tēvoci, vēroja tevi un Trisu. Viņš jums sekoja. Ja viņš uzrakstīja kaut ko privātu, tad tikai tālab, ka bija redzējis jūs abus kopā. Vai tas notika kaut kur ārā, kur viņš varēja to redzēt?

Džemmai kļuva slikti no domas, ka šis vīrietis tajā vakarā ložņājis apkārt tumsā, tomēr nebija pārliecināta, ka Triss ir drošībā. Tristans nebūtu kāpis lidmašīnā bez sava mobilā telefona.

-    Varbūt, ka viņš atgriezās un tādējādi izjauca tēvoča plānus. Neviens cits nespētu uzzināt no viņa to, ko izdevās izokšķerēt man.

-    Un kur tad ir Tristans? Džemma pieprasīja atbildi un paņēma ieroci, kas bija nolikts uz virtuves letes.

-     Es nezinu, kur Triss atrodas, Džīna atbildēja un noslīga uz grīdas. Viņš mani gribēja nogalināt, viņa sacīja un paraudzījās uz savu tēvoci.

Visvairāk Džemma raizējās par Trisu, tomēr neuzdrīkstējās atstāt Džīnu un viņas tēvoci bez uzraudzības. Viņa ieslidināja roku kabatā un izņēma mobilo telefonu. īsziņas galu galā bija sasniegušas mērķi. Viņa priecīgi pamanīja, ka pienākušas divas atbildes. Viena no Rojas, kas vēstīja, ka Kolins ir jau ceļā. Un otru bija atsūtījusi Džosija. Viņa paziņoja, ka policijas spēki jau dodas uz Trisa māju.

Džīna sāka runāt. Viņš izdzirdēja par Edilīnā atrastajām gleznām un zināja, ka man šeit ir paziņas. Viņš bija tukšā un ieradās Edilīnā, lai noskaidrotu, vai šeit atrodams kaut kas zagšanas vērts. Ja viņš neko nebūtu atradis, visdrīzāk, apzagtu mani. Viņam lieliski izdodas iztukšot bankas kontus. Es gluži vienkārši vēlējos, lai viņš aizvācas no šejienes.

-    Vai viņš tevi būtu nogalinājis? Džemma vaicāja. Viņa nervozēja un vēlējās sameklēt Trisu, tomēr baidījās pagriezt muguru šiem diviem.

-    Vai zini to mazo triku, ko pieprot Kolina rokas? Džīnas balss bija klusa.

Džemma īsti nesaprata, ko tas nozīmē, bet tad atskārta, ka Džīna runā par seksu. Doma, ka mīļotais vīrietis ticis dalīts ar citu sievieti, lika ciešāk satvert ieroci, ko viņa turēja nolaistu pie sāniem.

-     Ir jau labi, Džīna teica. Neko nevajag paskaidrot. Kolinam to darīt iemācīju es. Un… vai zini, kurš to iemācīja man? Viņa paraudzījās uz savu tēvoci, kas joprojām gulēja uz grīdas. Viņš. Kad man bija desmit gadu.

Džemma noelsās.

-     Kolins to nezina, bet agrāk mans otrs vārds bija Vilova. Vītolzaru meitene. Tēvocim Eidrianam patika aplaupīt mājas, kur dzīvo desmitgadīgas meitenes. Viņš vienmēr atstāja vītolu zaru pušķīti, kas apsiets ar sārtu lenti. Viņam tas šķita labs joks.

-    Un tomēr tu pavadīji kopā ar viņu ļoti daudz laika, kad mācījies Juridiskajā augstskolā.

-    Jā, Džīna piekrita un pavīpsnāja. Domāju, ka šādi pasargāju gan mammu, gan pati sevi. Un man likās, ka viņš nezina, cik ļoti viņu ienīstu.

-     Kāpēc viņš uzsāka šīs laupīšanas Edilīnā? Džemma vaicāja. Viņam taču vajadzēja zināt, ka te nav nekā, kas atbilstu viņa zagļa kvalifikācijai.

-    Nu… Džīna sacīja.

Viņa novērsa skatienu, un Džemma saprata. Tās zādzības ir tavs roku darbs, vai ne?

-    Jā, Džīna atzina, es domāju, ka viņš varbūt aizbrauks no pilsētas, bet tad viņš izdzirdēja par to sasodīto Vēlmju akmeni. Tā nu viņš palika tepat un sāka izsekot tevi un Trisu. Viņš bija pārliecināts, ka jūs abi esat to akmeni atraduši un tāpēc izturaties tik noslēpumaini. Iedomājos, ka varētu pievērst federāļu uzmanību un viņi ierastos Edilīnā, ja veikšu laupīšanas, izmantojot sava tēvoča veco metodi. Tas droši vien aizbiedētu tēvoci no šīs pilsētas. Taču viņš zināja, ko es daru, un par to uzjautrinājās. Laupīšanas bija tik amatieriskas; viņš tādas veica vien pusaudža gados.

Džemmai derdzās viss šis stāsts. Tad jau laikam viņam ir pircējs.

-    Vairāki, Džīna apstiprināja. Ja mans tēvocis būtu pārdevis šo Vēlmju akmeni, neviens cilvēks, uzvārdā Freizers, vairs nevarētu justies drošs.

Viņas dzirdēja, kā ārpusē nošņirkst grants, automašīnai strauji nobremzējot. Bija atbraucis Kolins.

Džīna skatījās uz Džemmu, un viņas acīs bija lasāms lūgums. Klau, es zinu, ka tās laupīšanas ir slikts darbs, taču man nebija ne jausmas, ko vēl es varētu iesākt. Es zaudēju itin visu. Tajā pirmajā vakarā, kad gatavoju maltīti, es redzēju, cik ļoti Kolins tevi vēlas. Man bija tāda nojauta, ka to visu ir izplānojusi viņa māte. Viņa spēj būt īsta čūska, kas vij dažādas intrigas.

Džemma grasījās iebilst, taču saprata, ka Džīna beidzot saka taisnību.

-    Lūdzu, Džīna bilda. Tavās rokās ir mana dzīve. Ja tu pateiksi Kolinam, ko esmu izdarījusi…

Zemē guļošais vīrietis mazliet sakustējās.

-    Laupīšanu laikā neviens netika cietis. Vai tiks atrasti pierādījumi, ka laupīšanas veicis viņš?

-    Pēdējā vietā es atstāju matus un pirkstu nospiedumus. Nočirkstēja grants. Kolins skrēja pie viņiem.

Džemmai bija grūti pieņemt svarīgu lēmumu tik īsā laika sprīdī. Viņai vajadzēja padomāt. Un kā tu atradi gredzenu gultas stabā?

Džīna nicīgi pavīpsnāja. Gulta ir roku darbs. Stabs pieskrūvēts. Viņš man iemācīja vispirms meklēt acīm redzamo.

Kolins atrāva durvis. Viņš bija aplicis roku ap Trisa pleciem. Triss šķita ļoti bāls un uzmanīgi balstīja savu kreiso roku. Acīmredzot tā bija lauzta.

Steigdamās abus vīriešus apskaut un atvieglojumā iekliegušies, Džemma pēkšņi atskārta, ka viņai uznācis milzīgs nelabums. Viņa aizlika mutei priekšā plaukstu.

Par spīti tam, ka Trisu nenoliedzami mocīja sāpes, viņš uzsmaidīja Džemmai. Laikam jau pulkstenis ir septiņi. Viņš pakāpās tālāk no Kolina, kurš ar šausmām raudzījās uz Džemmu.

-    Vai tev kaut kas kaiš? viņš satraukti vaicāja, sagrābis Džemu aiz pleciem.

Atbildes vietā Džemma apvēma viņa kurpes.

Kolina dusmas izvirda kā vulkāns. Es tevi nogalināšu par to, ka nodarīji viņai pāri! viņš ieaurojās un pielēca pie Džīnas tēvoča, kurš palēnām slējās augšup.

-     Nē, Kolin! Triss iekliedzās. Tas ir tavs bērns, kurš viņai sarūpējis sliktu dūšu.

Jau satvēris vīrieti aiz krekla krūtežas un sagatavojies iebelzt viņam ar dūri, Kolins aptvēra Trisa vārdus un gluži vienkārši nosvieda Džīnas tēvoci uz grīdas.

-    Džemma? Kolins vaicāja, raudzīdamies uz viņu.

Bet Džemma cīnījās ar jaunu nelabuma vilni.

-    Pieved viņu pie izlietnes, Triss uzsauca. Tagad ir tava kārta pieturēt viņas galvu.

Ārā skanēja sirēnas. Bija ieradusies policija.

* * *

-     Un tev likās, ka šo noslēpumu tu nedrīksti man uzticēt… Kolins sacīja un pieklāva Džemmu ciešāk. Viņiem aiz muguras Roja un citi policisti saslēdza rokudzelžos Džīnas tēvoci Eidrianu. Kā lai tev par to atvainojos? Viss vienmēr liksies par maz.

-    Viss taču tagad ir kārtībā, Džemma sacīja.

Kolins noglāstīja Džemmas vaigu. Nē, nav gan. Es domāju, ka tu un Triss…

-    Es zinu, Džemma saprata, ka vajadzētu atzīties un pateikt, ka arī viņa ir greizsirdīga uz Džīnu. Taču šis nebija īstais brīdis. Bija tik labi pie Kolina, tik droši un mierīgi.

-     Es vairs nebūšu greizsirdīgs, Kolins sacīja. Un es apsolu, ka visu mūžu centīšos tev atlīdzināt par to.

-    Tas man patiktu, viņa sacīja, un Kolins viņu noskūpstīja.

-    Es mīlu tevi, Džemma. Vienmēr mīlēšu.

-    Un es mīlu tevi, viņa atbildēja un iesmējās, jo Kolins uzstāja, ka aiznesīs Džemmu uz automašīnu.

divdesmit astotā nodaļa

-     Vai tā ir labi? Kolins jau tūkstošo reizi vaicāja. Bija pienācis rīts. Iepriekšējā dienā tika arestēts Džīnas tēvocis. Tagad Džemma bija atlaidusies uz dīvāna viesu namiņā, un uz kājām viņai bija vatēta sega.

Viņa spēja vien smaidīt un vērot, kā misis un misters Freizeri un pat Šeimuss rūpējās par viņu. Misis Freizere vēlējās iekārtot Džemmu gultā viņu mājas labākajā viesu istabā, taču Kolins iebilda, ka viņu Kolina un Džemmas mājā būs labāk.

-     Es neesmu saslimusi, esmu tikai stāvoklī, Džemma iebilda.

Šie vārdi lika misis Freizerei jau kuro reizi izplūst asarās.

Galu galā viņi vienojās par kompromisu. Nākamās trīs dienas Džemma pavadīs Freizeru mājā, kur viņu pieskatīs misis Freizere, bet pēc tam pārcelsies uz Kolina māju. Un paliks tur uz visiem laikiem.

-    Vai esi droša, ka tev nekas nekaiš? Kolins vaicāja, ar izbrīnu un lepnumu skatīdamies uz Džemmu.

-    Jā, Džemma atbildēja. Lūdzu, ej un pastrādā ar izmeklējamo lietu. Un noskaidro par Tristanu. Es gribu zināt, kā viņam klājas un kas vispār ar viņu bija noticis.

Istabā ienāca Roja, rokā turēdama telefonu. Uz šo jautājumu es varu atbildēt. Doktors Tristans atradās pusceļā uz lidostu, kad saprata, ka nav paņēmis līdzi savu mobilo telefonu. Tā nu viņš devās atpakaļ, lai to paņemtu. Viņš pārsteidza Džīnas tēvoci brīdī, kad zaglis pārmeklēja viņa māju.

Džemma paraudzījās uz Kolinu. Viņš saņēma mīļotās roku un pamāja ar galvu. Džemmai taisnība. Eidrians meklēja Vēlmju akmeni.

-    Džīnas tēvocis mēģinājis aizbēgt caur logu, un Tristans viņam sekojis, Roja stāstīja.

-   Viņam vajadzēja palikt uz vietas un piezvanīt man, Kolins teica.

Roja turpināja: Triss to zināja, tomēr baidījās, ka ļaundaris varētu doties uz misis Vingeitas māju, tālab centās viņu notvert. Tas draņķis paslēpās krūmos un ar kaut ko iesita Trisam. Mēs īsti nezinām, kāds ierocis izmantots, tomēr domājam, ka tā bija golfa nūja. Tristans sacīja, ka, viņaprāt, ļaundaris vēlējies trāpīt viņam pa galvu, tomēr Triss dzirdējis skaņu un izvairījies. Sitiens ķēra kreiso roku.

-    Un cik nopietns ir ievainojums? Džemma tincināja.

-    Roka ir lauzta, taču stāvoklis nav pārāk ļauns. Pēc dažām nedēļām viņš jau būs atveseļojies. Trisa vecāki jau lido šurp no Sarasotas. Viņa tēvs uz kādu laiku pārņems ārsta praksi.

-    Un Džīna? misis Freizere ievaicājās. Kā viņa tika galā ar visu šo?

Džemma aizturēja elpu. Vai viņi ir uzzinājuši, ka visas laupīšanas Edilīnā pastrādājusi Džīna? Džemma paraudzījās uz Kolinu. Viņa zināja, ka Kolins iztaujājis Džīnu visu nakti, tomēr viņam vēl nebija radusies iespēja izstāstīt Džemmai, ko izdevies uzzināt.

Kolins ierunājās pirmais. Džīna bija dzirdējusi, ka Triss uz laiku aizbrauc no pilsētas. Viņa nolēma, ka tēvocis varbūt vēlēsies pārmeklēt Trisa māju. Kā liekas, tas vīrs jau kādu laiku Trisu izsekoja. Viņš pat bija paslēpies krūmos, kad Džemma pirmo reizi izvēmās pie Trisa mājas.

Kolins paraudzījās uz Džemmu un cieši paspieda viņas roku, kā atjaunojot savu solījumu. Viņai vairs nekad nevajadzēs glabāt šādus noslēpumus. Viņš paskatījās uz pārējiem.

-    Kad Džīna ieradās Tristana mājā, viņa ārstu neredzēja. Tobrīd viņš gandrīz bezsamaņā gulēja piekalnītē, bet Džīnas tēvocis jau bija atgriezies mājā. Džīna nezināja, ka tēvocis jau aizsūtījis Džemmai īsziņu. Viņai bija ierocis, un viņa notvēra savu tēvoci, sasēja viņam rokas ar leikoplastu. Uz mirkli Kolins apklusa. Džīna mēģināja sazvanīt mani, taču Trisa mājas interneta sistēmu bija sabojājis negaiss. Ja būtu ieradusies Džemma, domādama, ka Trisam nepieciešama palīdzība, Džīnas tēvocis droši vien būtu piespiedis viņu atdot Vēlmju akmeni, bet pēc tam nogalinājis. Kolinam vairākas reizes nācās dziļi ieelpot, lai varētu turpināt stāstu.

-     Taču Džemma rīkojās ļoti gudri. Viņa neieradās pa piebraucamo ceļu, bet piekļuva mājai no citas puses. Tobrīd Trisa mājā Džīna jau bija piesējusi savu tēvoci pie krēsla. Diemžēl šis cilvēks ir ļoti prasmīgs un pieradis izkļūt no šādām situācijām. Ja Džemma nebūtu iejaukusies, ko viņai, starp citu, nemaz nevajadzēja darīt, viņš savu brāļameitu būtu nogalinājis.

-    Un viss tikai tādēļ, lai iegūtu akmeni, kurš piepilda vēlēšanās, misis Freizere ar riebumu sacīja.

Visi, kas tobrīd atradās istabā, paraudzījās uz viņu. Tagad, kad viņas kvēlākā vēlēšanās bija piepildījusies, viņa varēja atļauties nicinošu izturēšanos.

-    Un vispār… kur tad ir šī lietiņa? misters Freizers vaicāja. Man gribētos to apskatīt.

Džemma grasījās kaut ko teikt, tomēr Kolins pasteidzās pirmais.

-     Tas lai paliek Džemmas un Tristana ziņā, Kolins teica. Es to neesmu redzējis un arī neplānoju skatīties. Zinu, ka tas daudzus gadus bija paslēpts Tristana mājā, tāpēc pieder viņam. Kad es ar viņu runāju, manuprāt, viņš piekrita Vēlmju akmens sargāšanu uzticēt Džemmai. Protams, ja vien viņa vēlas palikt Edilīnā.

Misters Freizers uzlika roku dēlam uz pleca un palūkojās uz pārējiem, kas atradās istabā. Ko jūs teiktu, ja mēs šos mīlas balodīšus uz kādu laiciņu atstātu divatā? Pat negaidījis atbildi, viņš visus klātesošos sāka mudināt uz izeju.

Kad viņi bija palikuši tikai divi vien, Džemma nometa no kājām segu un piecēlās. Nezinu, kā tu, bet es esmu izsalkusi.

Viņa pagriezās uz virtuves pusi, taču Kolins nesekoja. Izrādījās, ka viņš nometies uz viena ceļgala. Nebija iespējams kļūdīties. Rokā viņš turēja gredzena kārbiņu.

Džemma lēnām atgriezās pie Kolina.

-    Vai tu precēsies ar mani? viņš vaicāja un pastiepa uz priekšu zilo samta kārbiņu. Džemma to atvēra un ieraudzīja, ka tas ir seno laiku gredzens. Droši vien dzimtas mantojums. To rotāja trīs briljanti jau mazliet apdilušā stiprinājumā.

-    Domāju, ka tev vairāk patiks kaut kas sens, nevis jaundarinājums, viņš maigi teica.

-    Šis man ļoti patīk, Džemma sacīja, kad bija paņēmusi kārbiņu. Pēc tam viņa pasniedza to atpakaļ Kolinam. Viņš izņēma gredzenu un uzslidināja to viņai pirkstā. Tas derēja kā uzliets. Izmēru man pateica tava māte.

-    Māte? Džemma brīnījās.

-    Man likās, ka vajadzētu ar viņu iepazīties, tāpēc es viņai piezvanīju un palūdzu atļauju tevi precēt.

Džemma apsēdās uz dīvāna. Vai tu viņai pateici par… Viņa paraudzījās uz savu vēderu.

-    Kad es viņai zvanīju, pats to vēl nemaz nezināju.

-    Un kad tu to izdarīji? Džemma sēdēja, bet Kolins joprojām bija nometies uz viena ceļgala.

-    Uzreiz pēc tam, kad mēs ar tevi bijām tajā kafejnīcā. Kā jau tu manam brālim sacīji, es jutos nožēlojami. Viņa skatiens kļuva spožāks. Tu tās drēbītes pirki mūsu mazulim, vai ne?

-   Jā. Džemma saņēma Kolina seju plaukstās un noskūpstīja viņu. Es labprāt paklausītos vēl, taču tavs bērns liek man justies tik izsalkušai, ka pat tavas ausis jau izskatās apetītlīgas. Džemma piecēlās kājās.

-    Tu vēl neatbildēji uz manu jautājumu, Džemma, Kolins ierunājās, un balsī skanēja trauksme.

-    Kādu jautājumu?

Kolins sarauca uzacis un pēc tam nopētīja pats savu neierasto pozu.

-    Ak! viņa iesaucās un iesmējās. Mans nabadziņš! Tavi ceļgali droši vien tevi jau nomocījuši. Jā, es precēšos ar tevi. Jā, jā un vēlreiz jā!

-    Lieliski! Kolins atbildēja. Un tagad palīdzi man piecelties.

Džemma pastiepa Kolinam pretī rokas. Taču viņam palīdzība nebija vajadzīga. Viņš apsēdināja Džemmu uz dīvāna. Lēnām, ar dziļu maigumu, paužot visas jūtas, ko glabāja viņu sirdis, viņi pieskārās viens otram. Apskāvās. Tagad, kad šaubas un bailes bija pagaisušas, skūpsti kļuva citādi. Viņi spēja domāt vienīgi par nākotni.

Neviena nemanīts, Vēlmju akmens uzzibsnīja. Tas bija izpildījis vēl divas vēlēšanās. Džemma iederējās šajā pilsētā, pie šiem cilvēkiem, un Kolins bija atradis īstu mīlestību.

Epilogs

Vairākas nedēļas Džemmai neradās brīvs brīdis, lai salabotu Šeimusa mākslas piederumu kasti. Tobrīd Džīnas tēvocis jau bija izsūtīts uz Rumāniju, kur viņam jāstājas pirmās tiesas priekšā. Tādas bija paredzamas vēl vairākas. Ari dažās citās valstīs viņu vēlējās iztaujāt.

Džemma izstāstīja Kolinam taisnību par zādzībām Edilīnā un lūdzās, lai nenosoda Džīnu. Viņa sacīja, ka Džīna jau tā sava tēvoča dēļ ir daudz izcietusi un nav pelnījusi ne cietumu, ne arī izraidīšanu. Kolins bija vienisprātis, tomēr sacīja, ka likums ir un paliek likums.

Galu galā FIB šo dilemmu atrisināja. Viņi ieradās divas dienas pēc Eidriana Koldvela aresta un atstādināja Kolinu no lietas izmeklēšanas, jo uzskatīja viņu par lauki, kurš ir pārāk dumjš, lai saprastu, ar ko viņam darīšana. Džemma smaidīja un vēroja, kā Kolins stāv malā un ļauj, lai federālie aģenti ar pārākuma apziņu viņam klāsta, ka tikai Koldvela kvalifikācijas zaglim bijis pa spēkam veikt noziegumus, kādi pastrādāti Edilīnā.

Kāds gan brīnums, šerif, ka jūs nespējāt atrast vainīgo, viņi sacīja ar iedomīgu smīnu sejā. Neviens vietējais kaut ko tādu nebūtu spējis pastrādāt. Žēl gan, ka pirmajā reizē nepamanījāt ne matus, ne pirkstu nospiedumus. Viņiem tagad būs pamatīga noņemšanās, un viņi ietupinās Koldvelu aiz restēm uz visu viņa atlikušo mūžu.

Kolins tikai labsirdīgi viņiem uzsmaidīja un ieteica Ziemassvētkiem visu iegādāties tikai Edilīnā. Viņi sita Kolinam pa plecu un sacīja, ka tieši tā arī darīs.

Tikai Džemma redzēja Kolinu runājam ar Džīnu tik neganti, ka viņai pat kļuva sievietes žēl. Pēc tam Džīna paraudzījās pār Kolina plato plecu un bez skaņas, tikai ar lūpu kustībām pateica Džemmai: Paldies!

Pamazām visi satraukumi norima, katrs atgriezās pie ierastā dzīves ritma. Kad misis Freizere vaicāja, kādā krāsā viņa vēlētos līgavas māsu kleitas, gan Džemma, gan Kolins teju vai uzsprāga no dusmām. Viņus salaulāja vienkāršā privātā ceremonijā. Vienā nedēļas nogalē viņi ievācās dzīvot Kolina mājā. Divi ļoti laimīgi cilvēki.

Pārkravāšanās laikā Džemma pamanīja Šeimusa mākslas piederumu kasti un apsēdās, lai to salabotu. Kāzās viņš bija vienīgais Džemmas vedējs. Viņa bija parādā Šeimusam par pušķa turēšanu, kamēr viņa un Kolins nūja gredzenus. Džemma domāja, ka papīri, kas atrodas kastē, ir Šeimusa zīmējumi. Viņa cēla tos ārā un tad ieraudzīja dzeltējumu un trauslumu, ko papīram piešķir tikai laiks. Tajā brīdī viņas sirds teju vai apstājās.

Lēnām, ļoti uzmanīgi viņa izņēma papīrus no spraugas kastes vākā. Vispirms viņa ieraudzīja vārdu un datumu. Temzina Freizere Baiena. Tūkstoš astoņi simti deviņdesmit piektais gads.

Džemma atkrita krēslā un sāka lasīt.

1895 gada 12. februāri

Mans stāsts sākas tad, kad mani cienījamie tēvocis un krustmāte Keja un Alekss Makdaueli grasījās pavadīt vasaru Anglijā un tur iegādāties zirgus. Viņi bija iecerējuši noīrēt māju. Taču māte uzrakstīja vēstuli mana tēva vecākajam brālim Evanam, kurš bija Riptonas grāfs. Piepeši visas durvis atvērās, ielūgumi bira kā no pārpilnības raga. Kaut es varētu sacīt, ka tas tika darīts ģimenes saišu vārdā! Tomēr tā nebija. Tēvoča Evana sieva nebija augstdzimusi, taču bagāta. Viņa mils. amerikāņus, ienīda tik ļoti, ka pat atteicās lietot vārdu Freizers. Viņa zināja, ka krustmātes Kejas meita nesen apprecējusies ar Greisonu Ārmitidžu, kurš bija mantinieks vienai no Amerikas bagātākajām ģimenēm. Tieši tāpēc krustmāte Keja tika uzaicināta apmesties pie viņiem.

Edilīnā šis ielūgums sacēla vētrainu rosību. Tā kā tēvocim Aleksam vajadzēs ceļot pa visām Britu salām, lai atrastu zirgus, kādus viņš vēlējās iegādāties, krustmātei ilgu laiku nāksies pavadīt vienai. Taisnību sakot, tas viņai nekādas raizes nesagādāja, jo mākslu viņa mīlēja gandrīz tikpat stipri kā savu ģimeni. Ja vien bija zīmulis, papīrs un kāds objekts zīmēšanai, viņa jutās laimīga.

Toties es, divdesmit četrus gadus veca meitene, kuru pavisam nesen pametis puisis, jutos tik nelaimīga, ka uz pitsaules būtu grūti atrast otru tikpat bēdu nomāktu būtni. Es pierunāju, lai viņa ņem mani līdzi. Nekaunīgi atgādināju, ka Evans ir mans tēvočus, grāfs. Tas, ka tajā mājā būs arī radinieki no Amerikas, man nešķita svarīgi. Man prātā bija vienīgi vēlēšanās parādīt pasaulei precīzāk, Edilīnai Virdžīnijā ka man ir darāms daudz kas interesantāks nekā raizēšanos par vīrieti, kurš par savu līgavu izvēlējās kādu citu, lai gan es biju pilnīgi pārliecināta, ka tā būšu es.

Neatceros, kā tiku līdz tam, ka man līdzi brauca arī kompanjone. Domāju, tas bija Kejas pirksts. Iespējams, viņa baidījās no apgrūtinājuma, ko sagādās melanholiska jauna meitene, kurai nepieciešamas izklaides. Viņa iedrošināja paņemt līdzi kādu draudzeni

Lai kā tas viss arī būtu, tajā tūkstoš astoņi simti trīsdesmit ceturtā gada pavasarī mēs četratā devāmies ceļā. Keja un Alekss, jau ilgi precējušies, tomēr joprojām mīlēja viens otru kā sākumā. Kad redzēju viņus sculodamies rokās, es izplūdu asarās. Otrs ceļotāju pāris bijām mēs ar Viniju. Luīza Vini/rida Oklridža bija mana māsīca, un mēs kopā bijām uzaugušas. Viņas tēvs un brālis bija pilsētas ārsti trešā un ceturtā Oldridžu ārstu paaudze Edilīnā. Arī pati Vinija daudz zināja par medicīnu. Kopš meitenes gadiem viņa palīdzēja tēvam. Kad viņa ieradās uz mūsu smalkajām tējas viesībām, notriepusi apakšsvārkus ar asinīm, mani draugi riebumā novērsās. Dažas meitenes gandrīz noģība, ktul Vinija dzīvi stāstīja par ķirurģiskām operācijām un pat amputācijām.

Taču visiem loti patika Vinijas lietpratība. Ik reizi, kad mēs, meitenes, izdarījām kaut ko neatļautu parasti mūs bija samācījušas tās briesmīgās Velšu meitas -, tieši Vinija

mūs nomierināja un palīdzēja saprast, kā pareizi rīkoties.

Viniju par savu ceļabiedreni uz Angliju no visām savām dcuulzajām draudzenēm izraudzījos tieši tāpēc, ka viņa mani nežēloja, lai gan mani bija pametis puisis, kuru no sirds jnīlēju. Vinija saprata to pazemojumu, ko man nācās izciest. Viņa sacīja, ka Roberts Olendeils nav labāks par to, kas izkrīt no zirga pēcpiuses. Vinija to pateica tikai vienu reizi. Viņa nekavējās pie tā, sīki neiedziļinājās un ne iztirzāja, taču ar to bija pietiekami. Es zināju viņas domas, un tās mainīt viņa negrasījās. Vinifrida Oklridža bija tikpat nosvērta, cik es vismaz tolaik gaisīga.

Brīdī, kad uzsākām ceļojumu uz Angliju, es biju jau tiktāl atlabusi, ka spēju pamāt ardievas draugiem, kuri bija ieradušies mūs pavadīt. Pēc vairākām nedēļām, kad tuvojāmies Sauthemptonai, manā prātā jau virmoja domas par to, ka tēvocim ir divi dēli gandrīz precību vecumā. Jaunākais Džūlians mantos grāfa titulu. Atgriešanās viņam pie rokas taču padarītu Robertu Olendeilu vai zaļu no dusmām!

Domāju, ka man jāatzīstas. Tieši es nozagu Vēlmju akmeni. Lai gan man bija tikai astoņi gadi, kad nomira mans vectēvs Šeimuss, es kā bērns par viņu un viņa dzīvi Skotijā zināju visvairāk. Aukstos ziemas vakaros mēdzu ierāpties viņam klēpī, un viņš man stāstīja senus stāstus. Vislabāk man patika klausīties par Vēlmju akmeni. Viņš man stāstīja, ka to jaunajam, spēcīgajam Freizeru puisim iedevusi ragana pateicībā par vairāku cilvēku dzīvību izglābšanu. Vectēvs Šeimuss sacīja, ka šis akmens piepilda katra Freizeru ģimenei piederīgā vēlēšanos, ja vien tā ir glabāta šā vīrieša vai sievietes pašos sirds dziļumos.

Vectēvs man pastāstīja, kā viņa tēvs Ērsteds izteicis savu vēlēšanos. Jaunībā Ērsteds vēlējās tikai vienu viņš alka pēc precībām ar skaisto Mēriju Makternu, klana vecākā meitu. Ērsteds domāja, ka šādas precības palielinās viņa varu klana dzīvē un liks pārējiem uz viņu skatīties kā uz ievērojamu personu. Viņš vairs nespēja izturēt, ka viņa ģimene pēc nozīmīguma tika pielīdzināta nastu nesējiem mūļiem. "Pastum to, Freizer," cilvēki mēdza sacīt. "Izkustini šo klintshluķi." Alkdams cieņas, Ērsteds izņēma Vēlrņju akmeni no svina kastītes un izteica vēlēšanos.

Laikam jau vēlēšanās bija paliesi karsta, jo nākamajā dienā viņš sastapa Mēriju Makternu. Viņa bija pilnīgi viena, un viņš to paņēma ar varu. Man pat domāt negribas, ko nācās izciest tai nabaga meitenei. Visi Freizeri ir liela auguma, viņiem piemīt neparasts spēks. Mērija zināja, ka klanā izcelsies karš, ja viņa pateiks tēvam par to, kas viņai nodarīts. Viņa izlēma klusēt. Kad paredzētajā laikā viņai neparādījās mēnešreizes, viņa devās pie tēva un sacīja, ka iemīlējusies Erstedā Freizerā un vēlas ar viņu precēties. Visi klana piederīgie sastinga šausmās. Jaukā, skaistā, izglītotā Mērija grasās veltīt savu dzīvi skaļajam, rupjajam Ērstedam Freizeram ar nevaldāmu raksturu? Tika stāstīts, ka Mērijas mātes vaimanas bijušas dzirdamas jūdzi tālu.

Mērija zināja, ka patiesības atklāšana novedīs pie daudzu cilvēku nāves, tāpēc sešpadsmit gadu vecumā apprecējās ar divdesmit divus gadus veco Ērstedu Freizeru. Pēc tam, kcul vīri joprojām turpināja par Ērstedu zoboties un joprojām uzskatīja par tukšgalvi, viņš dusmas izgāza uz savu sievu. Viņa slēpa zilumus, cik labi vien prazdama, un stāstīja vecākiem, ka ir laimīga šajā Icmlīhā. Viņa bija auglīga un dāvāja vīram astoņus lielus un veselīgus dēlus. Kad viņi izauga pietiekami lieli, Ērsteds sāka izgāzt dusmas uz viņiem, bet neaizmirsa ari par sievu.

Citam pēc cita māte pastāstīja saviem vecākajiem dēliem par Vēlmju akmeni, un viņi izteica kādu vēlēšanos. Patiesu un dziļu. Viņi bija vienkārši jauni puiši, un arī viņu vēlēšanās bija vienkāršas. Viņi gribēja ātrāk tikt projām no sava tēva, atrast labu darbu kaut kur tālu projām. Un tā arī notika. Bet mans vectēvs Šeimuss, sasniedzis pietiekamu vecumu, lai dotos projām, to neizdarīja. Viņš palika, lai parūpētos un aizsargātu savu māti un trīs jaunākos brāļus.

Kādu nakti piedzērušais tēvs nepārnāca mājās. Vectēvs Šeimuss nekad sīkumos nestāstīja, kas atgadījās, un man ne reizi neradās vēlēšanās iztēloties, kas īsti tonakt notika. Taču tagad Šeimuss, viņa trīs jaunākie brāļi un māte beidzot ieguva mieru. Diemžēl viņu izvirtušais tēvs nebija atstājis neko, izņemot parādus un māju, kas gandrīz nebija piemērota dzīvošanai. Ģimene bija tik trūcīga, ka nemaz nezinu, kā viņiem izdevās izdzīvot.

Vectēvs sacīja, ka par galējo trūkumu sliktāks bija visu pārējo izsmiekls. Virni lielākais ienaidnieks bija brālēns Enguss Makterns, kuram drīzumā vajadzēja kļūt par klana vecāko. Vēl puikas būdami, abi bieži kāvās, un klana piederīgie vienmēr nostājās Engusa pusē. Kad tika pazaudēts klana īpašums, Šeimuss sacīja, ka priecājas, jo nu Engusam paredzētā vara un bagātība vairs viņam nav pieejama. Tomēr klana piederīgie joprojām uzskatīja Engusu par savu vadoni un joprojām nicinoši izsmēja Freizeru. Tikpat liels kā cirvis, tikai prāta gan krietni mazāk šādus izteicienus viriš zēnībā bija dzirdējis bieži.

Mans vectēvs sacīja, ka "nolicis to vīru pie vietas", tomēr nepaskaidroja neko vairāk.

Kad Malcternu pilī ieradās jaunā angļu sieviete Edilīnā Talbota, Šeimuss nolēma izmantot Vēlmju akmeni. Turot

to rokā, viņš sacīja, ka vēlas zeltu. Ļoti daudz zelta.

Viņa māte Mērija bija pieredzējusi, cik izkropļoti Vēlmju akmens reizēm piepilda vēlēšanās un pat liek visam notikt gluži citādi. Viņa gadiem ilgi bija cietusi nožēlojamu eksistenci vīra vēlēšanās dēļ un saviem dēliem nenovēlēja šādu nelaimi. Viņa nezināja, vai ir pietiekami lielā mērā piederīga Freizeriem, lai tiktu uzklausīta, tomēr nolēma mēģināt un līdzsvarot Šeimusa vēlēšanos. Viņa paņēma akmeni no Šeimusa un pauda cerības, ka viņš dabūs kāroto zeltu, taču viņa novēlēja tam arī labāku dzīvi. Ar to viņa gribēja pateikt, ka novēl dēlam atrast mīlestību. Tas, ka neviens no viņas dēliem nebija vēlējies mīlestību, sāpēja vairāk nekā pārciestie sitieni no vīra rokas. Neviens no viņas dēliem nekad nebija redzējis īstu mīlestību, nekad tā īsti ari nebija to izjutis, un viņa no sirds vēlējās, lai viņi to sastaptu.

Stāstot par šā notikuma tālāko gaitu, vectēvs Šeimuss vienmēr smējās par to, kā viņš aizbraucis uz Ameriku un izglābis Engusu Makternu no drošas nāves. "Tā bija mana prieka diena," viņš sacīja. Es zinu, ka viņš bija laimīgs, jo piedzīvoja sava brālēna pazemojumu.

Man patika klausīties par to, kā viriš aplidojis vecmāmiņu Prū. Viņš sacīja, ka Prū aizgājusi uz baznīcu, jo meklējusi Edilīnas tēvoci. Kad Šeimuss viņu ieraudzīja, uzreiz iemīlējās. " Viņa jāja uz zirga, kurš bija tik liels, ka varēja pavilkt pilnus smagos ratus," viņš mēdza atcerēties ar mīlas aizmiglotām acīm. "Un, kad viņa nokāpa no zirga, tad bija gandrīz tikpat gara kā es."

Dzirdēju, kā vecmāmiņa Prū stāsta to pašu, tikai daudz pragmatiskāk. Viņa sacīja, ka, pirmo reizi ieraudzījusi Šeimusu, vēlējusies iemest viņu ratos un vest līdzi. "Biju tik ļoti nogurusi no vārgulīgiem vīriešiem!" Katru reizi, kad klausījos viņas stāstā, brīnījos, ka viņi viens otru atraduši. Viņa bija grāfa meita, bet viņš tikai nedaudz augstākā stāvoklī par staļļa pulsi. Mana vecāmāte bija liela auguma sieviete, ne resna, bet gara. Spēcīgiem kauliem. Pat jaunības plaukumā viņas seja nebija īpašīpievilcīga. "Skaistums ir atkarīgs no vērotāja," viņa mēdza sacīt, iesmējās un pēc tam uzsita savam vīram pa muguru tik spēcīgi, ka vārīgāks cilvēks būtu nogāzies no kājām.

Kad man bija septiņi gadi, vecvecāki bija jau ļoti veci. Vectēvs Šeimuss sacīja, ka negrasās mirt, kamēr no šīs pasaules nebūs aizgājis viņa brālēns Enguss. Engusa sieva Edilīnā nomira tūkstoš astoņi simti septiņpadsmitajā gadā un pēc tam Enguss vairs nevēlējās uzkavēties šajā saulē. Viņš aizsaulē aizgāja jau nākamajā gadā. Vectēvs Šeimuss mēdza sacīt, ka brālēna Engusa nāve viņu pildījusi ar prieku. "Mans vecais ienaidnieks" tā viņš dēvēja Engusa. Tomēr patiesībā viņš nepriecājās. Pēc Engusa nāves vectēvs Šeimuss ātri izdēdēja un, kad aizsaulē aizgāja arī vecmāmiņa Prū, nodzīvoja vēl tikai trīs mēnešus. "Tagad visi ir miruši," viņš man sacīja, kad es sēdēju blakus un viņš gulēja gultā, kas izrādījās arī par viņa nāves gultu. "Naidnieki, draugi, ģimenes piederīgie… tagad visi ir aizsaulē. Domāju, man jāiet satikties ar viņiem. Es labprāt izstrādātu kādu joku ar veco Engusu un paraiulzītos, kā šis skaišas!" vectēvs sacīja un smējās. Pēc trim dienām viņš izdzisa. Gluži vienkārši aizmiga un tā arī vairs nepamodās. Māte teica, ka viņš esot smaidījis, kad viņas ieraudzījušas

vinu mirušu. Mans tēvs Kolins teica, ka vectēvs noteikti t '

saticies ar Prūdensu un tālab bijis ļoti laimīgs. Viņi gandrīz nekad nebija šķirti viens no otra.

Tajā pēcpusdienā, kad nomira vectēvs, es vaicāju par Vēlmju akmeni, ko viņš allaž glabāja kastē kopā ar ģimenes Bībeli. Tēvs man sacīja, ka tās ir tikai vecas pasakas.

Viņš nekad nebija pievērsis lielu uzmanību šādiem stāstiem. Tēvs bija cilvēks, kurš dzīvoja šai dienai, un viņa lielā kaislība bija itin viss, kam pierikoti riteņi. Viņa vadītā kompānija ražoja ratus un karietes. Tās bija labākās visā vcdstī. Vienu pasūtīja pat prezidents Medisons. (Mans tēvs par to smējās, jo sēdekļus nācās taisīt augstākus nekā ierasts, lai cilvēki, ieraudzījuši Medisonu, nospriestu, ka viņš ir augumā lielāks nekā patiesībā.)

"Vai varu dabūt Vēlmju akmeni piemiņai no vectēva?" es vaicāju, un tēvs atbildei kaut ko nomimnināja. Es to uztvēru par piekrišanu. Biju pamanījusi, ka šādos apstākļos izdevīgāk kaut ko prasīt ir tieši tēvam, jo tad viņš ātri piekrita gluži vienkārši tāpēc, lai tiktu no manis vaļā. Manai mātei bija asa dzirde un vērīgas acis, viņa vienmēr bija zinājusi, pēc kā es kāroju. Viņai es par Vēlmju akmeni neieminējos. Cerēju, ka tēvs neko viņai neteiks. Tik ļoti gan man nepaveicās. Māte pamanīja, ka Vēlmju akmens ir pazudis, un zināja, ka to esmu paņēmusi tieši es. Māte mati to atņēma, un tikai tad. kcul biju jau pieaugusi, es viņas atvilktnes pašā dziļumā atrculu svina kastīti. (Svins neļauj akmens maģiskajām spējām izlauzties ārā. Izņem to, un Vēlmju akmens iezaigosies; tas sāks darīt savu darbu.) Jau otru reizi es neprasīju atļauju un paņēmu akmeni, turēju to rokā un ar visu savas dvēseles spēku vēlējos, lai Roberts Olendeils mani mīl.

Tomēr laikam jau vēlēšanās nebija pieliekami stipra, jo Roberts mani nodeva. Viņš uzmeklēja sievieti, kurai bija nomiris tēvs un mantojumā atstājis trīs mājas. Man pēc vecāku nāves mantojumā būtu krietna naudas summa, taču līdz tam man bija jāpaļaujas uz viņu dāsnumu. Un to Roberts zināja.

Leģenda par Vēlmju akmeni vēstīja, ka tas piepilda tikai vienu katra Freizera vēlēšanos. Ja reiz tā par Robertu nepiepildījās, tad jau mcm pienācās vēl viena. Paturēdama to prātā, es noslēpu Vēlmju akmeni ceļasomā, ko biju iecerējusi ņemt līdzi uz Angliju. Kad māte pamanīja, ka Vēlmju akmens atkal ir pazudis, viņa zināja, ka vainīga esmu es. Manam brālim šī lieta interesēja tikpat maz, cik tēvam. Lai Dievs man piedod, taču es zvērēju, ka neesmu to aiztikusi un nezinu, kurš to ir paņēmis. Tā kā tieši tajā dienā Roberts gāja pie altāra ar citu, domāju, ka Visuaugstais pievērs acis uz maniem nekaunīgajiem meliem.

Es paņēmu Vēlmju akmeni līdzi uz Angliju, nolēmusi to izmantot, lai mājās atgrieztos kopā ar vīrieti. Taču izrādījās, ka Vēlmju akmens bija vajadzīgs Vinijai, nevis man.

Viņi ar izskatīgo Džūlianu dziļi iemīlēja viens otru un vēlējās apprecēties. Taču viņa pamāte, snobiskā sieviete, kura ienīda visus viņa amerikāņu radiniekus, nespēja paciest domu, ka Džūlians kļūs par jnantinieku. Viņa mantojumu gribēja redzēt sava resnā, neglītā dēla Klaiva rokās.

Nekad neesmu Vinijai to sacījusi, bet es redzēju, kā Džūliana pamāte vēro viņus pa logu. Džūlians un Vinija par kaut ko smējās. Pat par spīti tam. ka viņi nepieskārās viens otram un vispār nedarīja neko, kas par to liecinātu, bija skaidri redzams, ka ai)i ir iemīlējušies. 'Tikai es zināju, ka jau nākamajā dienā abi iecerējuši kopīgi aizbēgt. Tas, kā šī sieviete uz viņiem skatījās, man likās biedējoši. Tajā naktī es no svina kastītes izņēmu Vēlmju akmeni un no visas sirds vēlējos, lai Džūlians un Vinija varētu būt kopā uz visiem laikiem.

Es nezināju, ka brīdī, kad izteicu šo vēlēšanos, Džūlians jau bija miris.

Nākamajā dienā Vinijai pateica, ka ir atrasts Džūliana līķis. Viņa šo ziņu uzņēma stoiski. Viņa neraudāja. Tikai mēs, kas Viniju labi pazinām, sapratām, kādas sāpes plosās viņas dvēselē.

Džūliana pamāte gan asaras netaupīja. Es tā arī nenoticēju, ka Džūliana kritiens no jumta bijis vienkāršs negadījums. Kad Džūliana pretīgā pamāte bēru dienā baznīcā raudāja tik briesmīgi, ka viņai pat bija nepieciešama palīdzība, es tikai pavīpsnāju par viņas asarām. Es krustmātei Kejai pateicu, ka uzskatu Džūliana pamāti par slepkavu. Domāju, ka viņa nogalinājusi Džūlianu.

Krustmāte Keja neko neatbildēja, taču domāju, ka viņa piekrita šim viedoklim. Drīz pēc tam mēs aizbraucām no Anglijas, un mājupceļā Vinija saprata, ka gaida Džūliana bērnu. Tad viņa sāka raudāt. Taču tās bija prieka un laimes asaras.

Man šie Vinijas jaunumi bija pierādījums, ka Vēlmju akmens darbojas. Tas bija darījis, ko spējis, lai piepildītu manu vēlēšanos. Vēlāk es bieži prātoju, vcu Džūlians būtu pcdicis dzīvs, ja es savu vēlēšanos būtu izteikusi ātrāk.

Vinijai es par savu vēlēšanos neko neteicu, jo viņa par to tikai smietos un pastāstītu man, kā rodas bērni. Turklāt es nevēlējos traucēt viņas laimei.

Viņa gribēja traukties pie krustmātes Kejas un tēvoča Alekša, lai jau uzreiz izstāstītu par gaidāmo bērnu. Mēs steidzāmies pa kuģi uz viņu kajīti, bet mani māca bažas, ka radinieki varētu sadusmoties, taču tā nenotika. Neatskanēja pamācības par to, cik grēcīgi ir mīlas sakari ārpus svētajām laulības saitēm. Viņi tikai raudzījās viens otrā ar mirdzošām acīm, kā jau cilvēki, kam nav svešas jaunības kaislības.

Tomēr es joprojām bažījos par Vinijas vecāku reakciju. Viņa piekrita, kad tēvocis Alekss piedāvāja parunāt ar viņiem. Laikam jau viņa vārdi bija iedarbīgi, jo Vinijas ziņa radīja vienu vienīgu prieku un laimi. Viņas vecāki parūpējās, lai baznīcas reģistru grāmatās tiktu ierakstīts, ka puisēns Patriks Džūlians Oldridžs piedzimis Vinijas brāļa un viņa sievas ģimenē. Šāds solis pasargāja bērnu no izsmiekla.

No vecvecākiem mantoto naudu Vinija izlietoja jaukas mājiņas celtniecībiu. Tā atradās pašā ezera krastā Tur viņa arī izaudzināja savu dēlu. Vinijai nebija ārsta diploma, taču no sava tēva un vectēva viņa bija iemācījusies pietiekami daudz un viņas ārsta prakse zēla un plauka.

Patriks izauga tikpat pievilcīgs, kāds reiz bija viņa tēvs, un ari kļuva par ārstu pilsētā.

Vinija tā arī nebeidza sērot par vīrieti, kuru tik ļoti mīlēja. Viņa nekad neapprecējās. Krustmāte Keja izgreba nelielu Džūliana portretu un pielika to virs kamīna mājā, ko Vinija uzcēla sev un Džūliana dēlam. Tēvocis Alelcss izdomāja ģeniālu veidu, kā ar portretu iezīmēt vietu sienā, aiz kuras atradās slēptuve. Tur mēs noglabājām Vēlmju akmeni. Es ceru, ka tā noslēpums nekad netiks atklāts. Izrādījās, ka nav nepieciešama nekādas maģijas iejaukšanās, lai es atrastu vīrieti, kurš mani mīlētu un kuram es varētu dāvāt pretmīlu. Mana dzīve bijusi laba. Nevēlos kļūt sentimentāla, tomēr pat pēc visiem šiem gadiem es katru mīļu dienu skumstu pēc Vinijas.

Džuda Devero

VĒLMJU AKMENS

Redaktore Liene Akmens Korektore Inguna Ozola Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīgais sekretārs Igors Iļjenkovs

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes ielā 1A.

Dž. Devero

De 937 Vēlmju akmens/ No angļu vai. tulk. Ingūna Jundze. R., "Apgāds "Kontinents"". -416 Ipp.

Vēstures studente Džemma iesaistās Edilīnas senākās dzimtas dokumentācijas pētīšanā. Meklējumos Džemma nejauši uzduras kādai senai leģendai par Vēlmju akmeni, kurš ļāvis īstenoties ik vēlmei, ja vien to no sirds izteicis kāds no Freizeru ģimenes. Nu akmens spēks ir no jauna atmodināts un kādam attiecībā uz to ir lieli plāni. Arī Džemmai ir iedalīta nozīmīga loma, par kuru viņa nemaz nenojauš…

ISBN 978-9984-35-611-2

Content

Devero Džūda Vēlmju akmens

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

tre šā nodaļa

ce turtā nodaļa

pi ektā nodaļa

s estā nodaļa

s eptītā nodaļa

Astotā nodaļa

devītā nodaļa

desmitā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

trīspadsmitā nodaļa

Piecpadsmitā nodaļa

s ešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

deviņpadsmitā nodaļa

divdesmitā nodaļa

divdesmit pirmā nodaļa

divdesmit otrā mdaļa

divdesmit trešā nodaļa

divdesmit ceturtā nodaļa

divdesmit piektā nodaļa

divdesmit sestā nodaļa

divdesmit septītā nodaļa

divdesmit astotā nodaļa

Epilogs

1895 gada 12. februāri