Tapins Andrjus

Vilka stunda

Andrjus Tapins

Vilka stunda

Fantastikas romāns (stīmpanks)

Mīļo lasītāj, brāli vai māsa, — kā mēs, lietuvieši, parasti uzrunājam latviešus. Esam ļoti tuvi, bet varētu arī vairāk zināt cits par citu. Šī grāmata ir piedzīvojums, citāds stāsts, taču esmu pārliecināts, ka tajā atradīsiet daudzas pazīstamas lietas, kas sastopamas 1905. gada stīmpanka Viļņā un 2015. gada Rīgā. Tāpēc es jūs aicinu — izpletīsim fantāzijas spārnus un pacelsimies virs citādas Vilnas jumtiem!

Andrjus Tapins

Veltu saviem vecākiem, Violetai un Laimonim, kā arī vecmāmiņai Valērijai, kas agrā bērnībā palīdzēja man saprast, kādu prieku sagādā lasīšana. Un savai ģimenei — Rasai, Vasarai un Vakarim —, kas man ticēja brīžos, kad es pats sāku par sevi šaubīties.

Dārgo lasītāj,

varbūt tu šobrīd stāvi grāmatnīcā, bet varbūt jau esi mājās, omulīgi iekārtojies ērtā stūrītī vai sagatavojies atšķirt pirmo lapaspusi.

Abos gadījumos jūtu pienākumu tevi brīdināt.

“Vilka stunda” NAV vēsturisks romāns.

Viena daļa varoņu ir izdomāti, otri izskatās citādāk, nekā par tiem esi lasījis mācību grāmatās, trešie runā un ģērbjas tā, it kā būtu izkāpuši no 20. gs. sākuma ieliņām. Lielākā daļa notikumu ir izdomāti, jebkura līdzība ar tā laika notikumiem ir sakritība, taču — kas gan var noliegt, ka vēsture neatkārtojas?

"Vilka stunda" ir fantastikas romāns. Alternatīvā 1905. gada Viļņa ir tāda, kāda mana mīļākā pilsēta varēja būt: brīva, lepna, atvērta, romantiska un pilna ar tumšiem noslēpumiem. Par šādas Vilnas vēsturi es dalos ar tevi, un nāksies samierināties, ka šeit visi runā lietuviski, ka virs galvām lidinās vareni dirižabļi, no visām pusēm pilsētu ielenkušie cara armijas ģenerāļi bezspēcībā griež zobus, bet pazemē un Markuču koka muižiņā tiek vītas intrigas un kaldināti sazvērestības plāni.

Par to, cik daudz romānā ir fantāzijas, bet cik precīzu vēsturisku faktu, jebkurš var pārliecināties, apmeklējot grāmatai paredzēto interneta mājaslapu www.viIkovaIanda.lt , kā ari sociālā tīkla facebook profilu.

Brīdināju? Nenobaidīju?

Tātad savu pienākumu esmu veicis. Bet tagad — uz priekšu! Gaida notikumi brīvajā Viļņā!

Autors

Mīļo lasītāj,

vēlos pateikt, ka romāns, ko tu lasīsi, ir stlmpanks. Tas ir fantastikas romāns, tāpēc, iespējams, ar vairākām lietām un parādībām šeit sastapsies pirmo reizi.

Stīmpanka žanrā dominē ar tvaiku darbināmas ierīces, transportlīdzekļi, dažādi mehānismi un izgudrojumi — daudzus no tiem (piemēram, serpoletu, Bebidža mašīnu) radījuši zinātnieki attālā pagātnē, bet vairākus mehānismus savā romānā ieviesis autors pats (piemēram, planekli "Spārite", dažādus automatoniņus). Romānā dirižabļi tiek darbināti ar īpašu gāzi — prometilu. Tas ari ir autora izgudrojums. Lasot atradīsi dažus līdz šim latviešu valodā nesastaptus vārdus. Tulkojot romānu, nācās ieviest ari jaunvārdus, piemēram, sildāmkrūze’, ģuguļi', 'planeklis', 'bezvadnieks, 'pedāļrats. Ceru, ka šie vārdi tevi nemulsinās un ar laiku acs uztvers tos kā piederīgus latviešu valodas ainavai. Mans ieteikums — pirms grāmatas lasīšanas būtu lietderīgi pārlūkot vārdnīcu grāmatas beigās, tas ari varētu palīdzēt romānu uztvert labāk.

Viļņas pazinējs, aplūkojot karti romānā, droši vien meklēs Tapina pieminētās vietas — bohēmiskā Užupe te pārtapusi par Bezdievniekiem, Antakalne par Antakoli, Ģedimina pils — par Navigatoru torni. Romānā var atpazīt ne tikai vietas, bet ari personas. Līdztekus vairākām vēsturiskām un labi zināmām personām (Jons Basanavičs, Nātans Rotšilds u. c.) darbojas citi kolorīti varoņi. Ja kāds no lasītājiem ir bijis Viļņā, iespējams, būs saticis tur Bēdu Rozes prototipu — ubadzi Rozīti. Savukārt ķēpausis Solomons ari savu vārdu nav ieguvis tāpat vien — mūsdienās joprojām Viļņā uz sienām sastopami uzraksti "Solomon".

Ceru, ka grāmatas lasīšana tev sagādās patiesu prieku, liks nedaudz pasapņot, ieraudzīt pasauli citādām acīm. Iespējams, kāds iemīļos stlmpanku, kā tas notika ar mani. Jauku lasīšanu!

Tulkotāja

.

Dramatis personne (darbojošās personas;

Alķīmiķi un mehāniķi

Jons BASANAVIČS, Vilnas Universitātes domīnijas Alķīmijas katedras vadītājs. Alķīmijas padomnieks Nikodēms Prans TVARDAUSKIS, zinātnieks-vientuļnieks MILA, Tvardauska audžumeita KOLUMBĪNE, PJERO, SKARAMUŠS, Milas rotaļlietas MORTA, Tvardauska saimniece

Petrs VILEIŠIS, Mehāniķu ģildes vadītājs, Tvaika padomnieks Vilnas leģions

Antans SUDRABS, Vilnas legāts, Kārtības padomnieks Alijošus NUNEVIČS, Vilnas leģiona Mašīnas Nr. 5 uzraugs Teofils RADZINSKIS, medicīnas eksperts Justs VĀGNERS, Viļņas leģiona leitnants Mihals VIELHOLSKIS, Viļņas leģiona leitnants

Viļņas padome un padomnieki

Vitauts VENSLAUSKIS-VENSKUS, Viļņas birģermeistars Faina FRĪZELE, Klaidoņu padomniece

Staņislavs GIMBUTS, Viļņas Universitātes domīnijas rektors, Ziņu padomnieks

Prelāts Teodors MASAĻSKIS, Katedrāles bruņinieku komandieris, Gara padomnieks Gerhards fon OTS, Rotšildu sūtnis Viļņā, Naudas padomnieks Romāns RIMKEVIČS, Veselības padomnieks Fjodors ŠČERBAKOVS, Uzdevumu padomnieks

Iebraucēji Viļņā un tās apkārtnē

Vaņečka SKORIKS jeb Ivans SKOROHODOVS, ceturtās kategorijas atslēdznieks

Miltons MABRIJS, korvetes "Svētā Jura zvaigzne” kapteinis Čārlzs FINLEJS, Sandhērstas akadēmijas kadets Edvards O’BRAITS, Sandhērstas akadēmijas kadets Aleksandrs GOĻICINS, īstais Krievijas valsts padomnieks EMĪLIJA, Goļicina aģente un mīļākā Mihails SUSLOVS, dumpinieks Steps RICKUS, gaisa pirāts, dirižabļa "Kruķis” kapteinis Gastons TIŠKUS, gaisa pirāts, Rickus labā roka KUZAVS, ZAREMBA, ČEČKA, JOKŪBS, gaisa pirāti MIĶELIS un SIMUTIS, brašuļi no Pernaravas

Atdzīvinātāji

Konrāds fon VITGENŠTEINS, Prāgas atdzīvinātāju ložas lielmestrs VECĀKAIS, brālis URTS, brālis GUSTAVS, Viļņas atdzīvinātāju ložas locekļi

Francisks BALTRUS, zinātnieks

Tomašs UJEISKIS, Viļņas atdzīvinātāju finansists

Galotņu tikšanās dalībnieki

Teofils DELKASS, Francijas ārlietu ministrs Karls fon EINEMS, Prūsijas kara ministrs Vladimirs LAMSDORFS, Krievijas ārlietu ministrs Izets PAŠĀ AL ABEDS, Osmāņu impērijas sultāna sekretārs Henrijs PETS-FICMORISS, Britu impērijas ārlietu ministrs Nātans ROTŠILDS, Alianses pilsētu pārvaldnieks Lasis ŠOGENS-MARIČS, Austroungārijas impērijas vēstnieks Aliansē

Hajaši TADASU, Japānas vēstnieks Britu impērijā

Viļņas iedzīvotāji

Margarita BERGA, bāreņu patversmes vadītāja Bēdās EFRAIMS, vecs Viļņas žīds, kurpnieks un pasaku stāstnieks Haja FEIGELSONE, iecietības nama īpašniece Matejs KREILIS, Viļņas noziedznieku karalis Solomons KLEINS, sienu apzīmētājs KŅAZS jeb FIRSTS, pulksteņmeistars Melnumos Antans KOLVA, Jons KRAŽS, Eistahijs PUGIS, strādnieku biedrību līderi

Petrs KORŠUNS, "Viļņas Taisnības” žurnālists Māsa LŪCIJA, bāreņu patversmes mūķene Icka LUPETS, iecietības nama īpašnieks

Marijus PELIKĀNS, Universitātes domīnijas laikapstākļu pareģis

Fēlikss PORCIJANKA, Tvaikpilsētas rēķinvedis

BĒDU ROZE, sajukusi Viļņas ubadze

MARIJOŠUS, NARIMANTS, RĪKSS, krodzinieki

Jons SIMAŠKA, Starojošo biedrības līderis

Brāļi UNGĀRI, lunkaiņi

Leibs VOLINSKIS, “Viļņas Taisnības" redaktors

Jadviga ZAICA, Girša ŠIBUKS, CIPA, dumpinieki

Citi

Vasīlijs HARDINS, Novoviļeiskas psihiatriskās slimnīcas galvenais ārsts

MELNĀ ŠUVĒJA, pēdējā Prāgas orākule

Krievijas impērijas Valsts padomes priekšsēdētājs lielkņazs Konstantīns Nikolajevičs smagi nopūtās, noņēma pensneju, parīvēja nospiesto degunu, aizgriezās no loga un paskatījās uz vīriem, kas sēdēja mīkstos klubkrēslos.

—    Nu, kas vēl, Dmitrij Martinovič? — viņš vērsās pie valsts sekretāra, garbārdainā Soļska. — Man jāsteidzas uz Padomes sēdi, viņi jau deg nepacietībā.

—   Pēdējais jautājums, jūsu imperatoriskā augstība, — steidzās atbildēt Soļskis. — Pēdējais, bet pats… — Pieredzējušais diplomāts apklusa īstajā laikā un nepateica, ko nevajag. Viņš pievērsa skatienu Mihailam Kristoforovičam Reiternam, Impērijas finanšu ministram, kas bezrūpīgi spēlējās ar sudraba vēstuļu nazi. Labāk lai runā viņš.

Ministrs Reiterns pacēla galvu, nosvieda malā sudraba spēļmantiņu un pielaboja balto tauriņu, kas bija pieskaņots sniegbaltajam kreklam.

—   Palika neapspriests pilsētu nodošanas jautājums, jūsu imperatoriskā augstība, — viņš ierunājās mierīgā balsī. — Un tas ir svarīgi, atlikt to vairs nevaram.

—  Vai patiešām? — pērkondārdošā balsi iesaucās lielkņazs, smagi apsēzdamies krēslā. — Mēs, impērija, kaut ko nevaram? Kāds mums, impērijai, neļauj? Tur ciet mūsu roku? Un kas ir tas neģēlis?

Visa Konstantīna Nikolajeviča āriene liecināja par to, ka viņš ir ļoti neapmierināts. It kā piebalsodams saimniekam, mīļotais kņaza spaniels, kas bija iekārtojies uz mīksta persiešu paklāja, pacēla galvu un ievaukšķējās.

Klubkrēslos sēdošie nemierīgi sakustējās. Tikai ministrs Reiterns saglabāja mieru. Jau gandrīz divdesmit gadus viņš bija viens no kņaza uzticības personām, tāpēc zināja, kad vajag paklusēt un kad runāt.

—   Rubļi, jūsu imperatoriskā augstība. Rubļi, — viņš teica. — Un, ja ļausiet precizēt, to trūkums neļauj mums rīkoties. Visi šeit esošie lieliski zina, ka viņa imperatoriskās augstības cara Aleksandra Otrā, lai Dievs viņu sargā, ekonomiskās reformas valstij maksājušas pārāk dārgi. Mūsu tirdzniecība piedzīvo panīkumu, un, ja mēs steidzīgi neatbalstīsim rubli, no tā drīz vien pāri paliks tikai čiks. Valsts parāds nav paceļams. Ārvalstu bankas mums pagaidām vēl aizdod, bet uz rokas mēs saņemam tikai pusi no summas, kamēr procentus maksājam par visu. Ražošana…

—   Hm, hm… — neapmierināti iekrekšķinājās Iekšlietu ministrs Aleksandrs Jegorovičs Timaševs, kas ari atradās kabinetā. Šim vīrietim, atšķirībā no Reiterna, nepiemita ne takta izjūta, ne pieticlgums. Ari šoreiz, atdarinādams lielkņazu, viņš bija ieradies mirdzošiem ordeņiem klātā mundieri. — Ļaujiet pajautāt, jūsu imperatoriskā augstība, kas par to ir atbildīgs? — Timaševs pavīpsnāja ar lūpu kaktiņu. — Vai tad ne finanšu ministrs? Vai tad viņam nevajadzētu rūpēties par to, lai valsts kasē nepietrūktu naudas?

Taču finanšu ministrs Reiterns piezīmi izlikās nedzirdam.

—              Ražošanas apmēri samazinās, — viņš mierīgi turpināja.

—   Bet mūsu izslavētais dzelzceļš naudu rij kā trīs dienas nebarots zemnieks.

—  Kā gan neris, kā gan neris, — atkal viņu pārtrauca Timaševs un, pielēcis kājās, ar platiem soļiem sāka mērīt kabinetu.

Lielkņazs Konstantīns Nikolajevičs ar skatienu sekoja vīra soļiem, valsts sekretārs Soļskis noslēpās aiz papīru kaudzes, tikai Reiterns delikāti ieklepojās un pielika pie lūpām salveti, izlikdamies, ka viņa runu pārtraukusi klepus lēkme, nevis izlēcējs iekšlietu ministrs.

—   Kā gan nerīs, ja ikviens ierēdnis ir kaut kādas kompānijas akcionārs, kas izsūc valsts naudu, — iemaurojās Timaševs. — Ierēdnītis — tas vēl būtu nieks! — Viņš apstājās pretī Reiternam. — Vai jūs jau esat aizmirsis Lamanska afēru, ministr? Valsts bankas priekšsēdētājs kļūst par vienu no dibinātājiem dažādās dzelzceļa sabiedrībās, bet pēc tam dala tām valsts bankas kredītus. Šādi rīkojas valsts bankas galva! Kur tas redzēts? Cik sabiedrībās viņš bija iekārtojies, ko? Piecās? Septiņās?

Reiterns slepšus saskatījās ar Valsts Ekonomikas departamenta priekšsēdētāju Aleksandru Abazu, vēl vienu sarunas dalībnieku, kurš līdz šim nebija atvēris muti. Arī šie abi vīri bija bāzuši nagus spīdošajā naudas upē, tāpat kā daudzi citi ierēdņi. Tātad no valsts kases aiztecēja simtiem miljonu rubļu — dzelzceļa būvei, graudu iepirkšanai no auglīgās Krasnodaras un vēl sazin kam. Reiterna un Abaza izveidotā grupa veikli dalīja valsts koncesijas un rūpējās par astoņpadsmit jaunu dzelzceļa līniju būvēšanu. Taču viņiem pietika prāta darboties caur ielikteņiem, bet nejēga Lamanskis nolēma visu sagrābt sev un iekrita.

—  Zagļiem, bez šaubām, jāsēž cietumā, — pie izdevības lepni izteicās Reiterns. — Bet kas par to atbildīgs? Vai tad ne jūs pats, iekšlietu ministra kungs? Bet nenovirzīsimies… Kā jau es teicu, valsts kase ir tukša.

—   Bet kā ar Aļaskas naudu? — atrūca Timaševs. — No māmuļas Krievijas atplēsāt daļu zemju un pārdevāt jeņķiem. Kur jūs likāt saņemtos dolārus? Septiņus miljonus!

Reiterns sakoda zobu§ un vāri pasmaidīja. Viņš aktīvi piedalījās arī Aļaskas pārdošanas darījumā, bet kāda velna pēc to tagad celt gaismā!

—              Dolāri tika saņemti un ir jau iztērēti, — viņš vēsi atcirta.

—   Neaizmirsīsim vēl arī valsts projektus. No jauna būvētā

imperatoru ģimenes rezidence šī gada laikā vien valsts kasei izmaksājusi…

Lielkņazs Konstantīns Nikolajevičs beidzot sakustējās krēslā.

—  Pietiks, pietiks, viss jau tāpat ir skaidrs, — viņš ieņurdējās, jo ari pats nespļāva virsū greznībai, personīgi rūpējās par savas rezidences celtniecību. — Nu, ko tad man teikt Padomei?

Finanšu ministrs Reiterns piecēlās kājās. Viņš atradās ļoti tuvu savas dzīves vislielākajai veiksmei. Viss jau pārrunāts, izlemts un saskaņots, bet, ja lielkņazs vēlas skaidrību…

Reiterns noklepojās un ierunājās:

—   Pirms dažiem gadiem, kad tika runāts par jaunu kredītu piešķiršanu Krievijai, Rotšildu korporācija piedāvāja interesantu finansēšanas veidu. Tika ņemta vērā mūsu pieredze ar… ar… — viņš uzmeta skatienu iekšlietu ministram Timaševam un atkal pagriezās pret lielkņazu, — ar Aļasku. Rotšildi lolo dīvainu ideju. Viņi vēlas apvienot vairākas pilsētas savienībā — Aliansē, un tur veikt zinātniskos pētījumus, nodarboties ar alķīmiju* un citu abrakadabru. Vārdu sakot, ārprāts. Viņi vēlas Rēveli un Viļņu, bet apmaiņā sola norakstīt pilnīgi visus Impērijas parādus, turklāt uz trim desmitgadēm viņi piešķirtu bezprocentu kredītus. Rotšildi plāno Rēveli un Viļņu pievienot Krakovai, kura arī tiek uzskatīta par brīvpilsētu, ar austriešiem viņi jau vienojušies par Prāgu, ar Osmāņu impēriju — par iespēju daļēji pārvaldīt Konstantinopoli.

Iekšlietu ministrs Timaševs saviebās.

—   Es taču teicu, saku un atkārtošu vēlreiz: tas nav iespējams! — viņš iebļāvās pa visu istabu. — Ja mēs atdosim šis pilsētas, mēs atvērsim vārtus revolūcijai.

—  Vēl dažus gadus pasēžam bez naudas, un revolūcija izcelsies pati no sevis, — atcirta Reiterns, bet Abaza piekrītoši pamāja ar galvu. — Par kādām pilsētām jūs iestājaties, jūsu labdzimtība? Kam mums nepieciešama Rēvele, ja mums pie jūras ir Pēterburga? Kam mums Krakova, ja ir Varšava? Kam mums nolaistā Viļņa ar slēgtu universitāti un šļahtām sagruvušajās būdās? Aļasku mēs pārdevām

* Vārdu skaidrojumi — grāmatas beigās.

jeņķiem, un nekas slikts nenotika. Aļasku, kungi! Un kas ir šeit? Divas nieka pilsētas. — Viņš pagriezās pret iekšlietu ministru.

-       Bet varbūt jums ir bail no žīdu veidotās Alianses? Viņi taču solījās parūpēties par to, lai Viļņā un Krakovā neizceltos dumpis. Nemaz tik liels laiks nav pagājis kopš pēdējās poļu sacelšanās. Bet varbūt esat aizmirsis, ka visas šīm pilsētām pieguļošās zemes pieder mums? Ne jau man jūs jāmāca, Aleksandr Jegorovič, bet, ja būs nepieciešams, sapulcēsiet karaspēku un ielenksiet Aliansi tā, ka viņi nepagūs pat iepīkstēties. Nogriezīsiet visus ceļus un visus dzelzceļus. Ļaujiet man pavaicāt, kā tad viņi ceļos uz citām pilsētām, uz citām valstīm? Pa gaisu, vai? — Reiterns samāksloti ieķiķinājās.

Viņu atbalstīja Abaza, pat lielkņaza ūsas sakustējās. Un šī doma nemaz nelikās tik slikta. Nauda Krievijai (un lielkņazam) bija ļoti vajadzīga. Ļoti!

Timaševs noplātīja muti, bet tūlīt aiztaisīja to ciet, iekrita krēslā un sāka ar kabatlakatiņu spodrināt ordeni. Viņš nojauta, kāds lēmums tiks pieņemts, bet gribēja iedzelt finanšu ministram Reiternam, nīstamajam konkurentam, un vēlreiz pārmetoši parādīt, ka viņš, Timaševs, vienmēr ir sliktās domās par šo tipu un viņa protežētajiem darījumiem. “Lai tikai Reiterns paklūp," prātoja Timaševs. “Tad es patiešām parūpēšos, lai viņa stulbā galva lido.”

—              Lai notiek! — noteica lielkņazs Konstantīns Nikolajevičs.

—  Vispirms apstiprināsim šo lietu Padomē, pēc tam došu parakstīt caram. Viņam tik un tā pašlaik citas domas prātā.

Valsts sekretārs Soļskis, kas līdz šim mierīgi tupēja aiz papīriem, uzreiz atdzīvojās.

—   Visi dokumenti jau sagatavoti. Jūsu imperatoriskā augstība, — viņš iedziedājās smalkā balstiņā. — Rotšildu pārstāvis Haims Rivkinds gaida lejā. Tiklīdz Padome apstiprinās Jūsu augstības priekšlikumu, varēsim uzaicināt pārstāvi, lai paņemtu…

—   Tas nu gan nenotiks! — ieaurojās lielkņazs Konstantīns Nikolajevičs un trieca dūri pret galdu tā, ka pat masīvā granīta tintnīca salēcās. — Varbūt arī Rotšildu suņpakaļas cer, ka ir iedzinuši Krieviju stūrī, bet Krievija nekad nepazemojas! — Viņš piecēlās kājās un paskatījās uz valsts tēvu portretiem zelta rāmjos, kas bija pakarināti

pie sienas. — Neviena žldpakaļa nekad nepārkāps Lielās Ermitāžas zāles slieksni. Priekšnams — tas būs viss, ko viņi redzēs. Viņu vieta ir staļļos! — Kņazs pagriezās pret valsts sekretāru. — Priekšlikumu apstiprināsim, bet papīrus lai kāds iebāž Rivkindam ģīmi!

Aukstasinīgais Reiterns ķēra pie galvas — tik pēkšņs dusmu izvirdums, bija patiešām negaidīts, jo lielkņazs bija izslavēts kā labs diplomāts. Uz mirkli aizmirstot nesaskaņas, ministri apstulbuši saskatījās. Bet te negaidīti palīgā nāca valsts sekretārs Dmitrijs Martinovičs.

—  Ja jūsu imperatoriskā augstība atļaus, es zinu lielisku vietu, kur mani činovņiki varētu Rotšildu sūtnim nodot dokumentus. — Soļskis pasvītroja vārdu “činovņiki” un ieturēja nepieciešamo pauzi.

—   Man liekas, šai lietai ļoti piemērota būtu Aleksandrova pils.

Lielkņazs dažus mirkļus ieplestām acīm raudzījās valsts sekretārā, mēģinādams saprast, ko viņš īsti domā, bet pēc tam pērkondārdošā balsi iesmējās.

—  Var jau būt, ka esi necils rakstnieķelis, Dmitrij Martinovič, bet galva uz pleciem tev ir, — viņš uzslavēja vīru, pamazām atgūdams labo garastāvokli. — Mūsu mīļajam caram Aleksandram šī doma ļoti patiks. — Viņš ieķiķinājās. — Lai Rotšildu iztapiņš sajūt, pēc kā smaržo nauda. Labi, triec viņu projām, lai dodas uz Aleksandrova pili. Tikai parūpējies, lai dokumentus viņam nodod kāds lempis.

Sekretārs Soļskis noliecās, parādīdams, ka visu lieliski sapratis.

Lielkņazs piecēlās kājās un piekārtoja uz krūtīm mirdzošos ordeņus.

—   Nu ko, kungi, viss Krievijas un viņa imperatoriskās augstības dēļ, — viņš noteica. — Varat būt brīvi, bet mani gaida Padome. — Viņš pagriezās pret sekretāru. — Soļski, paņem papīrus, un ejam!

Visi vīri piecēlās kājās, pazemīgi noliecās, un lielkņazs devās uz Balto zāli, kur viņu ar nepacietību gaidīja Valsts padomes locekļi. Kņazam nopakaļus, nesot papīru kaudzi, steidzās sekretārs Dmitrijs Martinovičs.

Tiklīdz viņi bija izgājuši, iekšlietu ministrs Timaševs paskatījās uz finanšu ministru Reiternu, kurš, ar grūtībām slēpdams prieku, skatījās uz lielkņaza senču portretiem.

—  Nu, Mihail Kristoforovič, apsveicu ar uzvaru kaujā, — Timaševs pārtrauca klusumu iekrekšķinoties.

—   Kas tad tā par uzvaru, Aleksandr Jegorovič, — atbildēja Reiterns. — Vienkārši apstākļi liek izvēlēties mazāko ļaunumu. Kā teica lielkņazs, to mēs darām Krievijas un viņa imperatoriskās augstības dēļ. — Bet pats nodomāja: “Vēlējies rokas pasildīt, balodīt, oi, kā vēlējies, taču prātiņš par īsu. Tavos spēkos ir tikai purināt aiz apkakles anarhistus, ne vairāk."

Ministri greizi paskatījās viens uz otru, gandrīz nemanāmi palocījās un vienlaicīgi devās uz durvīm, kuras pakalpīgi, gluži kā sulainis, atvēra Aleksandrs Abaza, moldāvu muižnieks, Valsts Ekonomikas departamenta priekšsēdētājs, kurš visas sarunas laikā tā arī netika bildis ne vārda. Pēc minūtes kabinetā bija palicis tikai lielkņaza spaniels. Viņš kūtri nožāvājās, tādējādi izrādīdams pilnīgu vienaldzību pret valsts nozīmes notikumu, kura liecinieks viņš tikko bija kļuvis, tad uzlēca uz klubkrēsla, saritinājās kamoliņā un svētlaimīgi aizmiga.

Tiklīdz abi ministri izgāja pa durvīm, pie viņiem piesteidzās adjutanti, kas līdz šim pacietīgi gaidīja plašajā, ar marmora flīzēm izklātajā Sanktpēterburgas Lielās Ermitāžas gaitenī.

Iekšlietu ministrs Aleksandrs Timaševs divu adjutantu pavadībā devās galējo durvju virzienā, pa kurām gribēja nonākt iekšpagalmā, kur bija atstājis savu karieti. Ejot pa pils gaiteņiem, ministrs saspringti domāja, bet, nonācis pagalmā, pamāja vienam no saviem adjutantiem un kaut ko iečukstēja viņam ausī. Adjutants iztaisnojās un sasita papēžus.

—  Tiks darīts, jūsu labdzimtība!

—   Pēterburga nav iebraucējiem droša pilsēta, — sausi piemetināja Timaševs. — Līgumu atsaukt vairs nevar, taču vismaz par vienu žīdpakaļu pasaulē būs mazāk. Tikai parūpējies, lai tas izskatās pēc nelaimes gadījuma.

—  Tieši tā, jūsu labdzimtība!

Iekšlietu ministrs palocījās un ierāpās karietē.

Reiterns ar Abazu nolēma apmest loku un doties lejā pa citām kāpnēm, kas atradās tajā pusē, kur atradās Valsts padome.

—  Apsveicu, Mihail Kristoforovič, — ejot klusi nomurmināja Abaza.

—   Paldies, mīļais, — Reiterns noteica un pašķielēja uz Valsts Ekonomikas departamenta priekšsēdētāju. — Varēji arī pats bilst kādu vārdiņu, nevis tēlot mēmā teātra personāžu. — Redzēdams, ka Abaza vainīgi ieurbjas ar skatienu apavos un gandrīz aizķeras aiz paklāja, viņš nedaudz pielaidīgāk teica: — Nu, kas bijis, bijis. Pēc iespējas ātrāk informē Rotšildus. Pasaki: viss labi, vilciens sakustējies. Turklāt atgādini viņiem, lai pasteidzas atdot mums pienākošos daļu. Un vēl brīdini to bēdubrāli, kā viņu tur… Haimu. Pasaki viņam, ka Aleksandrova pils ir… — Finanšu ministrs strauji apklusa un atmeta ar roku. — Ai, lai paliek! Nepūlies.

Divi ietekmīgākie Krievijas ekonomikas pīlāri nokāpa pa kāpnēm, kas bija izrotātas ar kolonnām un marmoru, un izgāja no Lielās Ermitāžas, pat nepaskatījušies uz vientuļu figūru, kas gaidīja kāpņu apakšā.

Sūtnis Haims Rivkinds bija pieradis gaidīt. Kārtojot Rotšildu korporācijas lietas un saliekot kopā Alianses “mozaīku”, gaidīt viņam nācās visur — gan Beilerbeji pilī Konstantinopolē, gan Vīnes Balhausa pilī pie Hābsburgu rezidences, gan valsts sekretāra grāfa Grenvila pieņemšanas kabinetā. Viņš bija kluss, nogurušam krauklim līdzīgs cilvēciņš, kas valkāja melnus, neuzkrītošus svārkus ar iežmaugu un divrindu pogām. Viņš sēdēja rāmi, uzmetis kupri, un nepacietīgi gaidīja atbildi — reizēm stundu stundām, reizēm dažas dienas. Lūk, arī tagad Ermitāžā viņš iekārtojās vestibila stūrītī, uz krēsla blakus novietoja melnu katliņu un, piemiedzis acis, ar sajūsmu aplūkoja platās, divpusējās baltā marmora kāpnes, kas bija rotātas ar varenām kolonnām, izgrebtām no sarkana porfīra, jūsmoja par bieziem purpurkrāsas paklājiem, margām, ko kaldinājuši lieliski meistari, un antikvārām statujām, kas bija izvietotas kāpņu augšā un sānos.

Ieraudzījis pa kāpnēm lejā kāpjot finanšu ministru un Ekonomikas departamenta priekšsēdētāju, Haims pacēla galvu, bet nepavisam neapvainojās, kad šie abi pašāvās garām, viņu nemaz neievērodami. Abus krievu finansistus Haims pazina ļoti labi, un

tagad centās atcerēties, kad un cik naudas tika pārskaitīts uz personīgo Reiterna kontu Šveices bankā un cik daudz vēl nāksies pārskaitīt.

Maksājumu patiešām bija daudz, tāpēc rēķinot Haims nedaudz zaudēja laika izjūtu. Sākumā sūtņa galvā virknējās summas par desmit tūkstošiem, vēlāk par simts tūkstošiem, bet pēkšņi atmiņas vingrinājumu pārtrauca sausa ieklepošanās. Haims Rivkinds sarāvās un pacēla acis. Viņam pretī stāvēja valsts sekretārs Soļskis.

—  Valsts kanceleja priecājas, ka var jūs informēt par to, ka jūsu lūgums ir atbalstīts, — ātri nobēra Soļskis. — Un reizē izteic nožēlu, ka nevar jūs uzaicināt uz Padomes zāli. Padome un tās priekšsēdētājs ir ļoti aizņemti darbā. — Soļskis pavicināja Rivkinda deguna priekšā papīrīti, kuru turēja rokā. — Mūsu lēmumu apstiprinoši dokumenti jums tiks nodoti vietā, kas īpaši piemērota tik godājamiem viesiem. Adrese ir, lūk, šeit.

Soļskis palaida papīrīti no rokas, un tas plivinādamies nokrita Rivkindam uz svārku stērbeles. Valsts sekretārs veicīgi apgriezās uz papēža un neatsveicinādamies devās savās gaitās.

Haims pavadīja viņu ar skatienu, paņēma papīrīti un nesteigdamies izlasīja adresi. Tad piecēlās kājās, sakārtoja svārkus, uzlika galvā katliņu, pēdējo reizi paskatījās uz greznajām kāpnēm, gar dežūrējošo sardzi izgāja pils laukumā un tikai tad klusi ieķiķinājās. Krievi viņam rādījās vēl smieklīgāki par turkiem un austriešiem.

Haims Rivkinds palūkojās apkārt un pārliecinoši pagriezās pa kreisi. Viņam piemita unikāla redzes atmiņa. Viņam pietika pusstundu rūpīgi izstudēt nepazīstamas pilsētas karti, lai, ierodoties šajā pilsētā, viņš justos kā mājās. Tagad, savilcies čokurā no skarba vēja, kas pūta no 'Ņevas puses, viņš pagriezās gar Pils krastmalu, Troicka tilta virzienā. Sūtņa mērķis bija celtne, kas atradās Kronverska un Kamenoostrovas prospektu krustojumā.

Pēc neilga brīža Rivkinds pienāca pie zaļa skvēra, kur vajadzēja slieties Aleksandrova pifij, taču te viņš apstājās kā pienaglots. Pils patiešām te bija. Diezgan grezna, bet, salīdzinot ar pārējām, pavisam miniatūra, virs galvenajam durvīm karājās uzraksts "Kopīgās lietošanas villa", citiem vārdiem sakot — publiskā tualete.

Atguvies Haims rīkojās tieši kā Ermitāžā: iegāja mazā priekštelpā, palūkojās apkārt un apsēdās stūrītī uz cieta krēsla. Apkārtējās smakas nebija no patīkamajām, šurpu turpu skraidīja hūtēs tērpušies vīri, taču sūtnis nepievērsa tiem uzmanību. Šajā ēkā līdz šim viņš nebija bijis, bet tagad atcerējās baumas, kas bija dzirdētas par šo pili. .

Pirms dažiem gadiem Pēterburgas augstākās aprindas aiz smiekliem plīsa vai pušu, apspriežot pirmās ģildes tirgoņa Aleksandrova, neparasti bagāta cilvēka, kuram Pēterburgā piederēja arī izpriecu nami, mīlestības romānu. Aleksandrovs līdz ausīm iemīlējās baronesē Gončarovā un apbēra viņu ar naudu. Baronese labprāt pieņēma dāvanas, bet mīlas pārņemtajam tirgonim atļāva tikai rociņu noskūpstīt. Aleksandrovs ilgi aplidoja pievilcīgo sievieti, bet galu galā viņa pacietība beidzās, un viņš piespieda dāmu pie sienas — pieprasīja veltīt īpašu uzmanību savai personai. Gončarova uz to atšāva: "Tu esi mužiks, bet es esmu baronese. Roku noskūpstīt man vari, bet ne vairāk." Dusmu pārņemtais tirgonis Aleksandrovs solījās atriebties untumainajai kundzei. Pēc neilga laika zem baroneses pils logiem izdīga skaista miniatūra pils ar tornīšiem un ar kokgriezumiem rotātiem jumtiņiem, kas bija vienkārši izspļauta kopija Gončarovas vasaras villai, kurā baronese ielaida tikai dižciltīgākos viesus. Šajā miniatūras pilī Aleksandrovs ierīkoja publisko tualeti, kuru nosauca par “kopīgās lietošanas villu”. Līdz sirds dziļumiem aizvainotā baronese pārcēlās uz citu pili, bet, tirgonim pacenšoties, arī tur uzradās tieši tāda pati “villa”. Gončarova pārcēlās trešo reizi, taču Aleksandrovs nerimās — uzcēla trešo ateju. Ar ko beidzās šis stāsts, Haims nezināja, bet tagad saprata, ka par Aleksandrova pilīm sauc tās trīs publiskās tualetes Pēterburgā. Uz vienu no tām sekretārs Soļskis bija nosūtījis viņu, Rotšildu sūtni.

Gaidīt nācās ilgi. Kad Aleksandra villā žandarma pavadībā ieklidzināja kolēģijas reģistrators (zemākā ranga pārvaldnieks valsts kancelejā), aiz logiem jau metās vakara krēsla. Reģistrators pienāca pie Rotšildu sūtņa, bet sasveicināties neuzskatīja par vajadzīgu. Haims Rivkinds arī nesteidzās celties kājās.

—   Fui, nu gan esat izvēlējies vietiņu, kundziņ, — pavīpsnāja re-

ftist rators, atraisīdams biezās mapes aukliņas. Viņš piemiedza ar aci ; žandarmam, un abi vīrieši skaļi iesmējās. — Bet cienītais laikam pieradis, — piemetināja. — Smaržo pēc mājām, tā teikt.

Rivkinds tik tikko manāmi pasmaidīja.

—   Pecunia non olet, — viņš klusi noteica.

Reģistrators saviebās.

—  Ko? — Viņš pasniedza sūtnim mapi ar dokumentiem. — Lūk, ņemiet! Parakstieties, ka saņēmāt, un uzlieciet zīmogu!

Haims paņēma lapas un nesteigdamies sāka lasīt, velkot ar pirksi u, pārbaudīja katru vārdu, katru rindiņu, pielicis pie acīm, pētīja katru parakstu un zīmogu.

—             Ei, kungs, vai varētu ātrāk? — reģistrators nenocietās.

-      Tomēr smird.

Taču Haims, šķiet, krievu nesadzirdēja. Tikai tad, kad pārliecinājās, ka viss uzrakstīts pareizi un visi paraksti savās vietās, viņš no azotes izvilka kastīti ar zīmogu, iepūta tajā un nesteidzoties sāka uzlikt Rotšildu zīmogu — dūrē sažņaugtas piecas bultas uz sarkana vairoga. Beidzis darbu, viņš atkal paslēpa zīmogu azotē, tikai tad piecēlās kājās, atdeva krievam atpakaļ līgumus, sev atstādams to kopijas.

—  Pecunia non olet, — viņš atkārtoja. — Nauda nesmird. Tā teica Romas imperators Vespasiāns. Tas, kurš aplika ar nodokli Romas publiskās tualetes, — viņš piemetināja smaidot, pagriezās un, atstājis krievus bolāmies, izgāja no Aleksandrova pils.

Rivkinds bija apmeties iebraucamajā namā "Ziemeļblāzma”, kas atradās turpat netālu, pie Mazās Ņevkas, tikai vajadzēja iziet cauri Aleksandrova parkam. Laukā jau bija nakts, parks izskatījās tukšs un neomulīgs, bet sūtnis, nešaubīdamies un nelūkodamies apkārt, aizgāja pa grantēto taciņu.

Tikko viņš ienāca parkā, no vienas vārtrūmes iznira četri tumsnēji cilvēku stāvi.

—   Kundziņš gan aiztupējās, — viens no tiem čukstus piebilda.

—  Priecājies, ka tumšs, — nomurmināja otrs. — Tas mums nāk tikai par labu. Redzi, muļķītis mierīgi savā nodabā tipina pa parku. Novācam viņu, iemetam kanālā, un beigta balle!

—  Tikai neaizmirstam paņemt papīrus, — atgādināja trešais.

—  Un darbojamies klusi.

—   Nu, vīriņi, katrs uz savu pusi! — ierunājās pirmais stāvs.

—  Satiekamies parka vidū.

Cilvēku stāvi zīmīgi saskatījās, metās uz dažādām pusēm un izzuda koku ēnās.

“Krievi ir vēl primitīvāki par turkiem,” prātoja Haims Rivkinds, iedams dziļāk parkā. Viņš apstājās, noliecies pacēla no zemes māla piciņu un sāka grozīt to rokā. "Tie vismaz rīkojās eleganti — dārgas dzīres, saindēts vīns —, bet šie… Eh, primitīvi. Uzsūta bandītiņus ar nažiem. Mežoņu zeme. No barbariem neko citu arī nevar gaidīt."

Haims Rivkinds bija pieredzējis sūtnis — no vienas puses, tāds, kas lieliski paredz, kas viņu sagaida, no otras puses, tāds, kam pašam patīk iestudēt notikumus. Ierodoties Pēterburgā, jebkuram interesentam viņš labprātīgi skaidroja, ka dzīvo “Ziemeļblāzmā” un viņam labpatikas pastaigāt pa Aleksandrova parku. Uzkavēšanās “publiskās lietošanas villā” bija parocīga — tumsā uzbrucējiem vēl vairāk bija jāpaļaujas uz saviem spēkiem.

Sūtnis pagriezās vairāk pa kreisi un drīzi vien nonāca augstiem, bieziem krūmiem ieskautā alejā, kas atradās pašā parka vidū.

Kāpjošā migla maigi ieskāva blāvi spulgojošās gāzes laternas. Rivkinds ar labpatiku tajās noraudzījās un pasmaidīja.

Pēkšņi krūmi iečabējās, un no tiem izlīda divi cilvēku stāvi. Pagriezis galvu, sūtnis pamanīja vēl divus stāvus. Ja viņš mēģinātu bēgt, tie būtu nostājušies viņam ceļā. Stāvi nesteidzīgi sāka tuvoties vīra virzienā. Vientuļš gājējs miglainā parkā viņiem varēja būt viegls laupījums.

Haims Rivkinds apstājās un nopūtās. Sadrupinājis plaukstā māla gabaliņu, viņš klusi noteica:

—   Im ba l'hargekha, hashkem l'hargo.*

Pēkšņi krūmi atkal iečabējās. Uzbrucēji samulsuši apstājās. Visu četru acis iepletās aiz pārsteiguma, un visiem atkārās žokļi.

* Ebreju lāsts.

No krūmiem iznira divas milzīgas figūras, kas pietuvojās sūtnim un nostājās tam gar sāniem. Abi milži bija pilnīgi kaili, bez jebkādām dzimuma pazīmēm, viņu āda bija okera krāsā. Uz ķermeņiem bija saskatāmas dažas metāla plāksnes — likās, it kā milži būtu sadiegti. Sejās nebija ne degunu, ne lūpu, tikai acis zvēroja sarkanās liesmās. Tie bija golemi — Prāgas atdzīvinātāju dāvana Rotšildiem.

—  Im ba l'hargekha, hasbkem l'hargo, — atkārtoja Haims. — Ja kāds nāk tevi nogalināt, pamosties agrāk un nogalini viņu pirmais.

Galu galā viens uzbrucējs atguvās, piesteidzās pie viena no milžiem, kas sargāja Haimu, un ietrieca tam nazi krūtīs. Asmeņi viegli iedūrās līdz pat rokturim, bet golems to, šķiet, pat nepamanīja. Viņš pacēla milzīgu dūri ar dzelžotiem pirkstu kauliņiem un gāza bandītam pa galvu. Tā acumirklī pārvērtās par asinīs izmirkušu smadzeņu un sasmalcinātu kaulu putru. Golems pagriezās pret abiem pārējiem stāviem, kas mēģināja pietuvoties no mugurpuses, un pastiepa roku. Kaut kas noblīkšķēja, un neliels dzirksteļojošs šāviņš, kas izlēca laukā no miniatūrieroča, kurš bija piestiprināts pie rokas, trāpīja vienam no uzbrucējiem. Tas pārsteigts paskatījās uz caurumu dūres lielumā, kas bija atvēries krūšu apvidū, un, nepaspēdams pat iekliegties, saļima uz zemes. Golemi pagriezās pret diviem atlikušajiem vīriem un gāja uz viņu pusi. Milžiem ejot, grants šķīda uz visām pusēm kā ūdens, taču bandīti negaidīja, kamēr golemi pietuvosies, — viņi muka projām un izzuda tumsā, tikai krūmu zari vēl kādu laiku čabēja.

Kad parku atkal ielenca klusums, golemi atgriezās pie Rivkinda. Slapstoties koku ēnās, viņiem atlika pavadīt sūtni līdz parka galam un tad sastingt krūmos. No rīta atnāks Rivkinda kalpi, ieliks tos lielās kastēs, ar sarkanu krāsu uzrakstīs “Uzmanību — plīstošs" un aizsūtīs uz Prāgu.

Rivkinds paskatījās uz diviem sašķaidītajiem līķiem, kas gulēja uz parka takas. Tātad,” viņš nomurmināja. “Pēterburgas žandarmus gaida neatrisināms uzdevums, bet mani — ceļojums uz mājām un neliela atelpa, bet Rotšildus — lielākā gadsimta avantūra.”

Rotšildi sen vēlējās iegūt Viļņu un Rēveli, lai varētu tās pievienot Aliansei, lielajam pilsētu lokam: Rēvele-Viļņa-Krakova-PrāgaKonstantinopole.

— Abducet praedam, qui occurrit prior*, — nomurmināja Haims Rivkinds un devās uz naktsmājām "Ziemeļblāzma".

* Laupījumu aiznesis tas, kurš atskries pirmais.

Vaņečka Skoriks ļoti gribēja uz majam.

Protams, ne jau uz to kabūzi pie vecenes Zofijas un viņas trušiem, kur mūžīgi smirdēja pēc kaķu urīna, piedegušiem kartupeļiem un sviedriem, bet īpaši pēc garaiņiem. Jā, pēc tiem — visvairāk.

Vaņečkam patiešām nebija nekas pret garaiņiem — mājās viņš bieži gāja uz pirti un, izstiepies uz koka lāvas, tīksminājās par karsto tvaiku. Pieredzējušais pirtnieks Matejs uz grīdas izbārstīja sasmalcinātus priežu zarus, uz sakarsušajiem akmeņiem uzšļāca ūdeni, un vienā acumirkli visapkārt izplatījās smaržīgi tvaiku mākonīši. Ak, lieliskā krievu pirts! Svešzemnieki, ieradušies Krievijā un ieraudzījuši tādu pirti, blenza, mutes iepletuši, un, mājās atgriezušies, steidzās atvērt līdzīgas.

Bet Viļņas tvaiku Vaņečka nevarēja ciest. Kad vakarvējš pieņēmās spēkā, virs Tvaikpilsētas savilkās pelēki mākoņi, piesūkušies ar metāla, sodrēju, eļļas un uzraugu lamu smārdu. Virs Melnumu kvartāla izplatījās tik tikko jūtama opija dvinga, bet virs Universitātes domīnijas — sēra smaka. Tvaika mākoņi palidinājās virs pilsētas, līdz beidzot, neizturējuši šādu komponentu smagumu, nosēdās

Bēdās. Bet tur, pēc asprāšu teiktā, vietējie tos smēla katlos un no tiem vārīja zupu.

—   Ei, krieveli, atkal puse skrūvju sabojātas! Atkal cietis tavas kapeiciņas nedēļas beigās, — pārkliegdams dunošās mašīnas, pāri visai zālei iesaucās viens no mācekļiem, bet Vaņečka izlikās zobgali nedzirdam.

Ari savu darbu viņš nevarēja ciest. Ja vien mācekļi zinātu, kas patiesībā ir autodidakts, ceturtās kategorijas atslēdznieks Vaņečka Skoriks, viņi acumirkli piekostu mēles. Bet pagaidām Vaņečka rāvās melnās miesās Cimermaņa čugunlietuvē, kas atradās Viļņas rūpniecības rajona, sauktā par Tvaikpilsētu, pašā centrā, un par neveikli izlietām skrūvēm pacieta vecāko mācekļu izsmieklu.

Zālē piepeši iegaudojās sirēna. Tas nozīmēja, ka maiņa beigusies, un milzīgie dzelzs virzuļi, kas cauru dienu klanīja savas galvas augšup un lejup, pierima, līdz apstājās pavisam. Vaņečka to tikai vien gaidīja — uzreiz pameta darbu un no ražošanas zāles krēslas izskrēja ielās.

Te viņš nedaudz pastāvēja, piemiedza acis, kamēr acis pierada pie saules gaismas, un pēc tam paskatījās debesīs. Kaut gan līdz saulrietam nebija atlicis daudz laika, skaidrs bija viens — savas lietas nokārtot viņš paspēs.

Vaņečka Skoriks virzījās pa viņam nepazīstamu pilsētu. Viņš gāja, lūkodamies uz visām pusēm, ar grūtībām noslēpdams riebumu pret lietuviešiem un poļiem, kas mudžēja ielās, kā arī peisakainajiem žīdiem, kas rēgojās savu bodīšu durvīs un slavēja savas preces.

—  Pretīgi! — nomurmināja Vaņečka un nospļāvās uz bruģa. Padomā tikai! Alianses brīvpilsēta. Anekdote, nekas vairāk. Pasaulē vairs nav kārtības, ja turīgie žīdi var nesodīti izraut no cara rokām trīs pilsētas, sacelt visur fabrikas, palaist gaisa biedēkļus un piedevām nekaunīgi saukties par "brīviem". Eh, ne prāta, ne kārtības.

Skoriks norāva nost netīro darba priekšautu un nosvieda to zem krūmiem. Pie velna, lai atskaita no algas!

Viļņā Vaņečka dzīvoja jau trīs mēnešus. ŠI bija otrā reize, kad viņam bija darīšanas šajā pilsētā. Pirmo reizi Skoriks šeit bija ieradies apmēram pirms četrdesmit gadiem, kad viņš vēl bija pavisam

|,mns puika. Toreiz uz Viļņu, kur tikko bija norimuši nemieri, labp.iiikās atbraukt viņa imperatoriskajai augstībai, visas Krievijas ( iram Aleksandram II. Tad visur plandījās karogi ar divgalvainiem puķiem, aci priecēja kirilicā uzrakstīti apsveikuma saucieni, bet izili esēti pilsētnieki skaļās balsīs sauca "Urā!". Ja kāds toreiz būtu uzdrošinājies nosaukt Vaņečku par “krieveli", Skorika kolēģi būtu veii Igi piesprieduši drosminiekam dažus gadus katorgas. “Tiem ■anurguļiem drosme uzreiz būtu papēžos," nodomāja Vaņečka un labpatikā pasmaidīja.

Skoriks veicīgiem soļiem pa Astoto ielu aizgāja līdz upmalai un palūkojās apkārt. Nedaudz pa kreisi, spļaudīdamas gaišus tvaika kamolus, pukšķēja Tvaikpilsētas lielās pirtis, kurās rūpnīcu strādnieki varēja nomazgāties par nieka trim kapeikām, bet, kas piemaksāja vēl divas, saņēma ari atsevišķu pirtsslotu. Vēl tālāk, aiz pirtīm, dienu un nakti stāvēja iebraucēji un bēgļi, kas meklēja darbu brīvajā Viļņā. Oficiālā darba birža Tvaikpilsētā atradās citur, bet tur prasīja dokumentus un uzdeva nepatīkamus jautājumus.

Tā vietā, lai nogrieztos uz pirtīm, Vaņečka nolaidās pie Nēres, rūpīgi nomazgāja .notrieptās rokas un pievienojās prāvajam strādnieku pūlim, kas no Tvaikpilsētas devās Zaļā tilta virzienā. Viņam nebija žēl triju kapeiku pirtniekam, viņam bija žēl laika.

Pēc garās darba dienas cilvēki gāja gurdiem soļiem, galvas nokāruši, sapņodami tikai par karstām vakariņām un vāja alus kausu kādā krogā blakus mājām. Vaņečka bija gandrīz vienīgais, kas izskatījās citādāk. Atsperīgā Skorika gaita, taisnie pleci un paceltā galva vēstīja, ka diena viņam ir tikai sākusies. Garāmgājējs, uzmetis acis Vaņečkam, nebūtu devis viņam vairāk par četrdesmit, bet sirmie deniņi un dziļās rievas ap acīm daiļrunīgi liecināja, ka Skoriks mūžā ir pieredzējis krietni vairāk pavasaru. Vārds “Vaņečka" viņam nepavisam nepiestāvēja, bet tādu viņam iedeva prātu izkūkojusi vecene Zofija, un Skoriks nestrīdējās.

Netālu no tilta pūlis kļuva retāks. Strādnieki, kas pelnīja un bija noguruši visvairāk, sakāpa tvaika tramvajā, citi kājām lēni šķērsoja Zaļo tiltu, trešie, starp kuriem bija ari Skoriks, nogriezās uz Šnipišķu līkumoto ieliņu pusi. Protams, līkumotas tās likās tikai no pirmā

acu uzmetiena, un, salīdzinājumā ar Bēdu kvartāla labirintu, šis ieliņas bija īsti prospekti. Skoriks šeit nejutās nekāds jauniņais, tāpēc viņš ātrā soli šķērsoja dažas netīras šķērsielas, pagriezās pa kreisi un, palūkojies apkārt, vai neviens neseko pa pēdām, iemuka koka mājas durvis, virs kurām šūpojās nobružāta izkārtne "Enzelmans. Tabaka un konditoreja”.

Pēc mirkļa viņš iegāja nelielā telpā ar apsūbējušu logu, koka leti, plauktiem gar vienu sienu un neskaitāmām kastēm, kas bija novietotas cita blakus citai. No tortēm un kūkām te nebija ne smakas. Toties acis metās raibs no dažādiem tabakas maisiņiem un kārbiņām, kas vidēja plauktos. Visa telpa smaržoja pēc tabakas — daudzu gadu laikā smarža bija iesūkusies sienās. Aiz noberztas letes sēdēja liela auguma, sakumpis vecis un rūpīgi tina sev papirosu.

Skoriks klusēdams pamāja vecim, un tas žigli uz letes nometa nelielu atslēgu. To paņēmis, Vaņečka aizgāja pie sakrautajām kastēm. Aiz tām bija noslēptas durvis, bet aiz durvīm — kāpnes. Vaņečka pa tām uzkāpa otrajā stāvā.

Tur skatienam pavērās garš gaitenis, kuram abās pusēs rindojās durvis. Bija tumšs, jo gaisma krita tikai no maza lodziņa gaiteņa galā, bet Vaņečka lieliski zināja, kuras durvis viņam ir vajadzīgas. Tās atslēdzis, Vaņečka nonāca istabā bez logiem, kur smakoja pēc pelējuma. Te plauktos atradās daudzas lādes un lādītes. Enzelmana klienti tajās slēpa savas bagātības, kas visbiežāk bija iegūtas nelikumīgā ceļā. Vecajam veikalniekam bija trīs labas īpašības: viņš pieņēma uzglabāšanā svešu mantu, neuzdeva nekādus jautājumus un zināja, ar ko piekukuļot sīkos kārtības uzraugus. Bet Viļņas leģionam, kas bija atbildīgs par drošību pilsētā, kontrabandisti nerūpēja.

No neskaitāmajām lādītēm, kas te atradās, dažas piederēja Vaņečkam Skorikam. Pārējā Vaņečkas bagātība bija nobēdzināta līdzīgās bodītēs dažādās pilsētas vietās, jo Skoriks uzskatīja, ka visas olas glabāt vienā grozā nav prāta darbs — drīzāk sadauzīsi, nekā izcepsi omleti.

Vaņečka izņēma no plaukta vienu lādīti, no kabatas izņēma dažas atslēgas un ātri atrada vajadzīgo. Tad viņš atslēdza un atvēra lādīti, izņēma un nolika malā kaut kādus papīrus ar piespraustām

i/balējušām fotogrāfijām, visbeidzot izņēma kaudzīti červoncu (Vi|ņā vēl aizvien apgrozībā bija rubļi) un, apsiekalojis pirkstus, sakoncentrējies sāka tos skaitīt: desmit, divdesmit, piecdesmit… Atskaitījis simts sarkanas banknotes — ceturtās kategorijas atslēdznieka trīs gadu algu, sagrūda to audekla makā un iebāza azotē. I 'arējās banknotes viņš atkal paslēpa lādītē zem dokumentiem.

Pēc dažām minūtēm Vaņečka nokāpa pa kāpnēm, iegāja bodītē nn nosvieda atslēgu uz letes. Vecais Enzelmans sēdēja kā sēdējis, i ikai tagad svētlaimīgi kūpināja papirosu, no mutes izlaizdams pelēkus, kodīgus dūmus. Skoriks palūkojās uz veci, un, ne vārda neteikdams, izgāja pa durvīm.

Iznācis laukā, Vaņečka sakārtoja nodilušo peļu krāsas žaketi un aizsteidzās atpakaļ Zaļā tilta virzienā, it kā nekas nebūtu noticis. Nokārtojis lietas Šnipišķēs, viņam priekšā vēl bija gājiens uz vēl nepatīkamāku rajonu.

Vaņečka nesteidzās. Pie svētā Rafaela baznīcas par trim kapeikām viņš nopirka karstu pīrādziņu ar gaļu, pieliekot vēl kapeiku — glāzi ar skābu kvasu, un uzkāpa uz Zaļā tilta. Atbalstījies pret margām, viņš sāka ēst, vērodams aprīļa beigās neparasti siltajā Nērē plunčājamies bērnus un dažus pieaugušos. No Tvaikpilsētas, kas atradās nedaudz augstāk, pa caurulēm Nērē ietecēja visādi "labumi”, bet Viļņas iedzīvotāji peldējās bez bailēm, jo, raugi, netālu no Zaļā tilta Universitātes domīnijas alķīmiķi bija uzcēluši mehāniskus tiklus, un tie attīrīja Nēri no nevēlamām Tvaikpilsētas "dāvanām”.

Pamazām sāka satumst. Navigatoru torni uz Ģedimina kalna iedegās gaismas. Tur esošais gaisa kuģu navigācijas kontroles centrs ar daudzkrāsainiem gaismas signāliem rādija ceļu lempīgam kravas dirižablim, kas plānoja nosēsties Viščigavas gaisa kuģu ostā. Smagā dirižabļa ēna krita uz pilsētu, bet reti kurš Viļņas iedzīvotājs pacēla galvu — dažu desmitu gadu laikā pilsētnieki pierada pie mašīnām, kas reiz izskatījās brīnumaini.

Vaņečka beidza gremot pēdējo kumosu, noslaucīja žaketē taukainos pirkstus un kājām devās pilsētas centra virzienā. Uzmācīgie tvaika diližansu kučieri nerēgojās — vai tad strādnieks tērēs naudu tādai greznībai!

Gar Viļņas ielu iedegās gāzes laternas. To zilās liesmiņas pēc savas formas atgādināja spēcīgus vīrus, kas tukšoja “Šopēna" alus kausus. Tādas laternas bija Viļņas alķīmiķu izgudrojums, kas agrāk pulcēja zinātkāro barus, un aldaru nauda bira pilsētas kasē, bet tas bija sen, un tagad par liesmiņām sajūsminājās vienīgi atbraucēji. Vaņečka veicīgi gāja pa Viļņas ielu, neskatīdamies apkārt, tikai, šķērsojot svētā Jura prospektu, vienreiz pusbalsī nolamājās, kad viņu gandrīz notrieca sazin no kurienes uzradies vienriteņa pedāļrats.

Netālu no Lielā teātra, kur šajās dienās uzstājās slavenais ceļojošais Baumaņa zirgu cirks, Skoriks nonāca krustojumā. Kreisajā pusē uz Pils laukumu veda Metāllietuves iela, bet Vaņečka nogriezās pa labi — uz Pohuļankas pusi.

Pohuļankā valdīja jautrība — blakus populārajam restorānam ''Harmonija” spēlēja orķestris, bet viesmīļi knapi tika galā, apkalpodami āra galdiņus, kurus bija apsēdis neskaitāms izsalkušo un izslāpušo viesu skaits. Laikapstākļi bija lieliski, tāpēc visos Pohuļankas krogos valdīja uzdzīve, pat noplukušajā "Lejaskrogā", par kura ūdeņaino alu un naktspoda vērto ēdienu Viļņā izplatījās anekdotes. Pie galdiem pārmaiņus skanēja lietuviešu, poļu, krievu, vācu un pat angļu valoda, taču lielākā daļa runāja lietuviski. Pēc Alianses rīkojuma Viļņā tā bija galvenā valoda, un Universitātes domīnijas rektors Gimbuts ar labpatiku rūpējās, lai šī pavēle tiktu pildīta. Bijušais Viļņas ģenerālgubernators Muravjovs, visticamāk, zārkā apgrieztos otrādi.

Vaņečka bija paēdis no pīrādziņa, tāpēc krogiem meta likumu un pēc neilga laika nonāca pašā Viļņas nomalē.

Pie Baltajiem Pohuļankas Stabiem garlaikodamies stāvēja divi vīri, tērpušies zilās Viļņas leģiona uniformās. Pilsētas legāts ne reizi vien bija paziņojis: mēs esam atbildīgi par drošību tikai Viļņā, bet Viļņa beidzas pie Baltajiem Pohuļankas Stabiem.

Bet aiz tiem… Aiz tiem sākās Bēdas.

Pēc legāta domām, Bēdas vairs nav Viļņas bēdas. Bet tie divi leģionāri šeit stāvēja tikai tāpēc, lai brīdinātu garāmgājējus, ka tie tūlīt ieies pašā bīstamākajā Viļņas (precīzāk sakot, aiz Viļņas robežas esošajā) rajonā. Bet Viļņas iedzīvotāji paši zināja, ko var sagaidīt Bēdās, tāpēc sargi slaistījās un vilcināja laiku, gaidīdami maiņu.

Tūlīt aiz Stabiem ainava mainījās. Bēdu sākumā skatam pavērās m 'bruģēts Slapjais laukums, kur ziemā un vasarā rēgojās lielas un dziļas peļķes. No šejienes kā asi stari dziļāk Bēdās dūrās piecas ielas. Klakus laukumam rēgojās daži krogi. Tajos bija iespējams ātri uzkost vai iemest kādu graķīti drosmei. Turklāt Slapjajā laukumā pastāvīgi grozījās lunkaiņi, kas piedāvāja savus pakalpojumus. Vēlies nokļūt tuvākajā spēļu namā — vērsies pie lunkaiņa, vēlies uz iecietīIms namu, bet baidies saķert sifilisu — lunkaiņi ari tādā gadījumā palīdzēs izvēlēties pieklājīgāku iestādi. Galu galā, ja vēlies izlaist matus un patrakot Bēdās, bet baidies zaudēt gan matus, gan naudasmaku — daži muskuļaini lunkaiņi par noteiktu samaksu sari;ās tevi visu nakti, bet no rīta uz rokām aiznesis tevi līdz Baltajiem Stabiem un pat parūpēsies par to, lai tvaika diližanss droši nogādātu mājās tavu nejutīgo ķermeni.

Reiz daži uzņēmīgi lunkaiņi šeit bija nodibinājuši sabiedrību "Lunkaiņu tramvajs" un ar tramvaju bez jumta vadāja iebraucējus pa interesantākajām Bēdu vietām, bet Viļņas padome ātri vien šo uzņēmējdarbību pārtrauca, jo pirmo divu nedēļu laikā pasažieri tika četras reizes aplaupīti. Klīda runas, ka pie laupīšanām savu roku pielikuši ari paši tramvaja īpašnieki. Lunkaiņi pilsētai bija īstas galvassāpes. Padome ilgi prātoja, kā piespiest viņus maksāt nodokļus un izņemt drošības papīrus, bet galu galā atmeta ar roku. Līdz ar pilsētas iedzīvotāju skaita palielināšanos zēla un plauka arī lunkaiņu šeftītes.

Vaņečka iesoļoja Bēdās ar tūkstoš rubļiem žaketes kabatā, bet viņš negatavojās izmantot lunkaiņu pakalpojumus, jo pat pašam acīgākajam Bēdu gudriniekam nenāktu prātā aplaupīt tādu skrandaini.

Skoriks iemuka Rīmu šķērsielā. Šeit, cieši blakus cita citai atradās neskaitāmas letes, kuru saimnieki cauru diennakti kaut ko čurkstināja, vārīja, sautēja^marinēja un skaļās balsīs slavēja savu ēdmaņu. Ienācējam lunkaiņi (protams, par atlīdzību) čukstēja ausis, kuri gaļas gabali ir no īstas aitas gaļas, bet kuri — no žurkām, kuras šorīt noķēruši naskie Bēdu puisīši. Taču arī šeit bija viena bēda — nebija vērts akli uzticēties lunkaiņu padomiem.

Rimu šķērsiela bija slavena ar vēl vienu labu īpašību — šeit netika ievērota Bēdās ierastā tradīcija pa logu iesaukties: "Ei, smerdeli!” un uzliet uz galvas naktspoda saturu. No otras puses, ieliņu bija ļoti iecienījuši kabatzagļi, tāpēc Vaņečka Skoriks piesardzīgi piespieda roku pie sirds, pie tās vietas, kur azotē bija noslēpta viņa bagātība.

Aiz-Rīmu šķērsielas sākās īstās Bēdas — desmitiem juceklīgu, līkumotu ieliņu, kas vienviet savijās, citviet aizveda dīvainos pagalmiņos, bet dažreiz izbeidzās strupceļā. Vaņečka nepārzināja Bēdu labirintus, bet norunāto satikšanās vietu paspēja izpētīt diezgan labi, tāpēc viņš nešaubīdamies pagriezās pa kreisi, izveicīgi padeva ceļu diviem piedzērušiem upju transporta darbiniekiem, uzmeta skatienu solīdam kungam, kuru lunkainis pavadīja uz neaļķīmiskā opija smēķētavu. Kunga krekla apkakle bija atpogāta, tāpēc Vaņečka ievēroja zelta ķēdīti. Viņš varēja derēt, ka nākamajā rītā ķēdīte jau būs lunkaiņa rokās. Vai arī kāda cita cilvēka rokās, kas novērtē tādas lietiņas. Visbeidzot Skoriks nonāca zem izkārtnes, uz kuras bija attēlots izspūris ūpis, kas dzer alu.

Tobrīd krogā izklaidējās pastāvīgā kompānija.

—   Nu, vot, es viņai arī saku: “Kur tev, bāba, prāts?” — grozīdamies uzmanības centrā, skaļi runāja pastāvīgais “Dzelzs ūpja” apmeklētājs un dažu iecietības namu īpašnieks Icka Lupets. — Kāpēc tu vervēji padauzas pie akas, tieši zem iecirkņa logiem? It kā pilsētā nebūtu citas vietas, kur tās vistas pulcētos!

Klausītāji iekviecās tā, ka pat alus kausi ieskanējās. Icka atņirdza iepuvušos zobus un stāstīja tālāk:

—  Protams, tūlīt izlīda ārā tas smurgulis pristavs Smutkevičs, skatos, jau grasās grābt ciet manu Malku. Saka: Knopas kundze, jūs tiekat arestēta par nelikumīgu mēģinājumu iekārtot darbā meitenes. Es pie sevis nodomāju — varbūt to muļķa Malku patiešām uz pāris dienām atstāt kamerā, lai nāk pie prāta? — Icka atgāzās krēslā, iemalkoja alu un izpleta rokas. — Bet jūs taču zināt, cik man ir mīksta sirds! Nu ko, bāba jāglābj. Izvilku nazīti, piegāju aiz muguras un saku: “Smutkeli, ko tu piekasies bābām, varbūt jau dzīvot apnicis?”

—   Un ko šis? — vienlaicīgi pajautāja dažas balsis.

—   Ko šis… — Lupets paraustīja plecus un atņirdza zobus. — Ko gan tas Smutkelis pret īstu viru? Kaut ko nomurkšķēja un palaida vaļā manu Malku. Vēl gribēju pieprasīt, lai atvainojas dāmai, bet man nebija laika. Bet jūs visus aicinu izmēģināt manas jaunās skaistules. “Ūpja" apmeklētājiem — lētāk, pusrublis galdā, un meitenes — Jūsu!

Pudeles brāļi piekrizdami sita kausus pret galdu, bet Icka kluibā priecājās, ka toreiz pie akas neatradās neviens no klātesošajiem. Kas varētu uzzināt, kāpēc viņam pēkšņi “nebija laika”. Izrādās, piepeši parādījās viens no Viļņas leģionāriem, un viņi abi ar Malku apgriezās un laidās, ko kājas nes, caur pagalmiem un dārziem. Ar leģionāriem joki mazi.

Negaidīti atvērās kroga durvis, un iekšā ienāca līdz šim nemanīts cilvēks. Lupets uzreiz ieurbās viņā ar skatienu un atšņieba zobus, līdzinādamies sīkzobainai žurkai. "Dzelzs ūpī" nepazīstamie nebija pārāk vēlami.

Cilvēks apstājās un palūkojās apkārt, it kā kādu meklētu. Vienu roku viņš turēja kabatā, otra nokarājās gar sāniem. Icka nopētīja atnācēju — viņa nodriskāto žaketi, lētos stulmu zābakus, tad noslīdēja no krēsla.

—   Ei, onkulīt, nelaimes putekli, vai tikai nebūsi apmaldījies? — viņš iesvepstējās, tuvodamies ienācējam, kas izrādījās Vaņečka Skoriks. — Šī ir pieklājīga iestāde, un melnstrādnieki te nav vēlami, vai ne tā, vīri?

Vīri vienbalsīgi iebļāvās: “Jā, jā!” Šāda atbalsta iedvesmots, Icka pienāca pie Vaņečkas un pagrūda viņu, spēcīgi iesitot pa krūtīm. Un gandrīz iekaucās aiz sāpēm, kad viņu aiz elkoņa pēkšņi sagrāba Skorika tēraudcietā roka. Icka pat nepaspēja nolamāties, kad Skoriks pieliecās viņam klāt un kaut ko iečukstēja ausī. Viņš labi zināja, kā tikt galā ar šādiem perdeļiem.

Lupeta seja piepeši pārmainījās — drosme izgaisa kā dūmi, viņš bailīgi pašķielēja uz saspiesto elkoni. Krogā visi pārsteigti pieklusa.

Vaņečka pieliecās atkal un iečukstēja Lupetam ausi:

—   Un vēl… Ja negribi, lai visi uzzinātu, kāds tu esi zaķpastala un cik apkaunojoši tu aizmuki no leģionāriem, tagad skaļi iesmejies.

paplikšķini man pa plecu, nosauc mani par sābri un palūdz, lai uzcienāju tevi ar alu! — To teicis, viņš atlaida vaļā elkoni.

Icka uzreiz paklausīja. Patvaļīgi trinot elkoni, viņš iezviedzās kā zirgs, apkampa Skorika plecus un iesaucās:

—  Ei, sābri! Velns parāvis, nepazinu! Kā gan es tā… Būsi bagāts. Nāc, uzcienājies ar aliņu!

Skoriks pagriezās pret krodzinieku un pacēla divus pirkstus, tad viņi abi ar Lupetu iekārtojās pie kāda nomaļāka galdiņa. Krogus apmeklētāji paraustīja plecus un atgriezās pie savām sarunām. Pēc dažām minūtēm krodzinieks atnesa divus kausus alus, bļodiņu ar sālītām baranciņām un nolika priekšā Vaņečkam. Nezinādams, ko darīt, Icka palūkojās uz alu, tad uz Skoriku. Tas pieliecās tuvāk.

—  Tagad izdzer alu divos malkos un pazūdi no manām acīm! — viņš pačukstēja Ickam. — Ja es šovakar tevi vēl redzēšu snaikstāmies “Ūpī” vai tuvumā, nogalināšu, — viņš no sirds brīdināja.

Bēdās uzturējās divu tipu cilvēki — tie, kurus varēja dīdīt, un tie, kuri dīdīja citus. Vaņečka Skoriks piederēja pie pēdējiem, Lupets pie tiem pirmajiem. Tātad viņš veicīgi iztukšoja kausu, it kā dzertu ūdeni, un paklausīgi izgāja no kroga.

Acumirklī aizmirsdams par nabagu, Vaņečka aizdomājies iemalkoja alu, uzkoda baranciņas. Viņu atkal sāka mākt ilgas pēc mājām. Kad gan viņš beidzot varēs atgriezties dzimtajā Maskavā un kļūt par sevi pašu?

Vaņečka Skoriks patiesībā nebija nekāds nožēlojams atslēdznieks, bet cara armijas oficieris, Trešā izlūkdepartamenta slepenpolicists Ivans Skorohodovs, kas pirms trim mēnešiem tika nosūtīts uz Viļņu. Taisnību sakot, šī misija — spiegošana — viņu ne pārāk iepriecināja, bet priekšniecības pavēles karavīri neapspriež. Skorohodovs diezgan labi runāja poliski un vienreiz jau bija apmeklējis Viļņu. Šoreiz viņš šeit ieradās, izlikdamies par aizbēgušu cara rekrūti (tādu bija daudz), bet stādījās priekšā kā autodidakts-atslēdznieks Vaņečka Skoriks. Skorohodovam apsolīja, ka šī būs viņa pēdējā norīkojuma vieta. Atstrādā no visas sirds caram un tēvzemei, bet tad jau dodies pelnītā atpūtā un dari, ko tik sirds kāro; — ja vēlies, klausies lakstīgalu treļļos, ja vēlies, stāvi atspiedies zem Zamoskvorečes sēru

bfiv.iem. Slepenpolicistus parasti atcēla no pienākumiem tikai tādā gadījumā, ja viņi izdarīja ko svarīgu, tikai tad viņi tika steidzami atruiikti no svešās pilsētas. Bet gadījumā, ja viņi slaistījās bez jēgas,

i .111 varēja nokvernēt tajā pilsētā vairākus gadus.

Tātad Viļņā Skorohodovs centās noķert laimes putnu — meklēja kaut ko īpaši interesantu un strādāja no visa spēka. Dažus kontaktu:; viņš dabūja no atceltā slepenpolicista, citus cilvēkus savervēja pat s. Viņš bija gudrs, tāpēc nerēgojās leģionāriem acis, kaut gan reizi tomēr nācās sasmērēt rokas sev par lielu nepatiku. Kādu anarhistu, kas bija radījis nemieru Trešajam departamentam, cerot atrast patvrrumu Aliansē, viņš iemeta par barību vēžiem Pieviļņas dīķī. Bet liela veiksme uzsmaidīja pavisam nesen. Ivans izokšķerēja par kāda pārīša grēcīgajiem sakariem un tagad abus balodīšus turēja īsā pavada, piedraudot publiskot viņu skandalozās attiecības. Brīvā Viļņa I nja iecietīga pilsēta, bet pat šeit sodomītiem nebija nekāda paradīze. Un, lūk, pavisam nesen viens no tā pārīša, — varbūt vīrietis, I >et varbūt arī sieviete (Ivans pat saviebās no šādas domas) paziņoja, ka var dabūt ļoti slepenu rasējumu kopijas. Apmaiņā pret to viņš lūdza likt šos mierā, kā ari paprasīja naudu. Ivans nopriecājās — laimes putns pats ielidoja viņam rokās. Bet Trešo departamentu ļoti interesēja, kādi rasējumi tiek zīmēti mehāniķu un alķīmiķu pilsētā.

Ivans Skorohodovs ļoti gribēja uz mājām un bija pavisam tuvu mērķim. Tagad viņš nemierīgi gaidīja un minēja: atnāks, neatnāks, at nesīs rasējumus vai neatnesīs?

"Ūpī’’ viņu visi, izņemot krodzinieku, jau bija paspējuši aizmirst.

Ivans paņēma alu un baranciņas, aizklinkāja dziļāk zālē un tur iekārtojās pie galdiņa. Divas ar kokgrebumiem izrotātas, nomelnējušas kolonnas ne tikai noslēpa viņu no apkārtējo skatieniem, bet arī pasargāja no lidojošiem kausiem un negantiem kroga viesiem. Kautiņi "Ūpi" norisinājās katru vakaru — tā jau bija kļuvusi par tradīciju.

Ivans patvaļīgi iebāza roku žaketes iekškabatā, kur atradās iegravēts pulkstenis ar apzeltītu ciparnīcu, bet apķēries šķībi pasmaidīja. Krievijas aģents Skorohodovs, kas bija izpelnījies augstu kareivja grādu, varēja lepoties ar pulksteni, bet pieticīgais

atslēdznieks Vaņečka Skoriks ar to būtu izskatījies ļoti dīvaini un tūlīt būtu izpelnījies kāda uzmanību.

Skoriks uz "Ūpi" atnāca daudz agrāk, nekā bija norunājis, un tagad, iegrimis savās domās, lēni malkoja alu.

Krogs jau bija pārpildīts, visi centās pārkliegt cits citu, pieprasīdami alu, bet neizskatījās, ka būtu gaidāms kautiņš. Tieši tādā izdevīgā laikā, kaut ari ar nelielu nokavēšanos, parādījās cilvēks, kuru nepacietīgi gaidīja Ivans.

Iegājis “ŪpF, Tvaikpilsētas rēķinvedis Fēlikss Porcijanka nedaudz pamlņājās pie durvīm un, grozot galvu, sāka spraukties garām cilvēkiem. Pāris reižu netīšām viņš uzskrēja virsū apkalpotājiem, kuri augstu virs galvām žiglā gaitā nesa alus kausus, bet, tā kā neviens neko neizlēja un nekas slikts nenotika, viņš enerģiski spraucās tālāk, līdz galu galā ievēroja Ivanu. Pamāja viņam un pēc brītiņa iekārtojās uz krēsla iepretim Skorohodovam.

—   Dievs, pasarg' no tādām vietām, — neapmierināti elsa rēķinvedis. — Vai tad mēs nevarējām satikties citur? Nevis Bēdās, bet kādā pieklājīgākā rajonā.

Taču Ivans nebija noskaņojies klausīties čīkstēšanā.

—  Varbūt tavas ģildes bufetē? — viņš atcirta. — Varētu iepazīstināt mani ar saviem kolēģiem. Ari viņus būtu iesaistījuši šajā lietā. Kā tev tāds plāns, ko? — Viņš ieurbās ar acīm sarunu partnerī. — Ja vēlies paslēpt koku, uzaudzē mežu, ja vēlies paslēpties starp cilvēkiem, ej uz Bēdām, skaidrs? Nevienu tu te neinteresē, neviens tevi nepazīst, — viņš piemetināja, tīšām noklusēdams par pārpratumu ar Icku Lupetu.

Atnācējs vainīgi nokāra galvu, paķēris apkalpotāja veicīgi atnesto krūku, pielēja līdz malām alus kausu un sāka kāri dzert.

Ivans nopētīja vīreli — apaļīgs, ar kuplām un melnām ūsām, no žaketes kabatas rēgojās kabatlakatiņš — cilvēciņš nepavisam neiederējās starp "Ūpja" apmeklētājiem. Porcijanka bija sasmaržojies, bet ļoti svīda (laikam aiz bailēm), un odekolona aromāts jaucās ar asu sviedru smaku. Un tomēr šis cilvēks Skorohodovam bija vienkārši debesu manna. Fēlikss Porcijanka dienā kārtoja Mehāniķu ģildes rēķinus, bet naktī dalīja gultu ar Tomašu Ujeiski, vienu no Viļ-

ņ.is atdzīvinātāju finansistiem. Atrast šādu noderīgu cilvēku nenācās viegli, bet pēc tam viss gāja kā smērēts. “Dzelzs ūpi” Ivans Izvēlējās apzināti — tādai vietiņai izlepušajā Fēliksā vajadzēja izraisīt bailes. Jo mazāk viņš prātos un vairāk drebēs par savu ādu, jo I >roblēmu būs mazāk.

Skorohodovs paķēra krūku un līdz malām piepildīja Porcijankas kausu, ko viņš tikko bija iztukšojis.

—   Neuztraucies, Fēliks, viss ir labi, — viņš mierināja resnīti.

—   Patiešām? — viņš neuzticīgi pajautāja.

Ivans pamāja.

—  Jā. Nauda ir pie manis. Turklāt rīt es dodos uz Krieviju, tāpēc tu mani vairs neredzēsi, tavas gultas lietiņas vairs neinteresēs nevienu cilvēku. Bet, Fēliks… — Skorohodova balss pēkšņi pārakmeņojas. — Ar vienu noteikumu.

Resnītis izvalbīja acis.

—   Un kāds tas būtu? — viņš izdvesa.

—  Ja neesi atnesis rasējumu kopijas, tad gaidi bēdu, — lēnā un uzsvērtā balsī teica Ivans.

—   Atnesu, atnesu, — Porcijanka pamāja ar galvu.

Viņš nolika kausu un no azotes izvilka vairākas reizes pārlocītu papīru žūksni. Viņa pirksti trīcēja.

Skorohodovs pastiepa roku.

—   Dod šurp, — viņš mudināja. — Nebaidies, nevienu mēs te neinteresējam.

Fēlikss palūkojās apkārt un iedeva rasējumus.

Skorohodovs tos paņēma, atlocīja vaļā un pārlaida ar acīm.

Par laimi, resnītis rēķinvedis nenojauta, ka šis mirklis ir vājākā vieta Ivana Skorohodova plānā. Fēlikss varēja iesmērēt sarunu biedram zābaksmēra kastīšu "Zaks" rasējumus ar smēra ražošanas aprakstu, un krievs nebūtu tos atšķīris no slepenajiem rasējumiem, kurus cerēja iegūt. Viņš bija gandrīz analfabēts, tikai nekad nebūtu tajā atzinies. īpaši šim pretī sēdošajam vārgulīgajam radījumam.

Lai nenodotu sevi, Ivans, kā vienmēr, lika lietā psiholoģiju. Pacēla acis no rasējumiem un vēsi painteresējās:

—  Vai Alianse patiešām ir spējīga to izveidot?

Porcijanka nenovaldījies iespurdzās saujā.

—  Alianse? Rotšildi tikai apmaksā rēķinus, bet visu rada atdzīvinātāji.

Atdzīvinātāji… Lūk, vēl viens iemesls, kāpēc Vaņečka Skoriks, tas ir, Ivans Skorohodovs, necieta Viļņu. Kā jau visas Alianses pilsētas, ari šī bija intrigu midzenis, kurā katrs cīnījās par ietekmi un naudu. Atdzīvinātāji, alķīmiķi, mehāniķi, hipnomanti, Katedrāles bruņinieki, Viļņas leģions… Tik daudz tranu, netiec gudrs, kas ir kas.

Skorohodovs sajuta Fēliksa skatienu un saprata, ka ir novirzījies no tēmas.

—   Kura kopija šī ir? — viņš pajautāja.

—  Trešā. Pirmā atrodas Viļņas atdzīvinātāju ložas mītnē, otrā — pie atdzīvinātāju lielmestra Prāgā.

"Pat šādi?" domās izbrīnījās Ivans. Tātad noslēpumainais jaunizgudrojums ir patiešām nopietns. Cara inženieriem būs, ko darīt.”

Viņš pamāja ar galvu.

—  Labi. Darījums ir spēkā. Tu saņem tūkstoš rubļu un dvēseles mieru. Es rit dodos projām, un nevienu vairs neinteresēs, pret ko tu pagriez savu dibenu, — viņš apliecināja, greizi pasmaidīdams.

—   Un garantijas?

—  Cara oficiera goda vārds. Neviens neko labāku patiešām nepiedāvās. t

Skorohodovs izvilka no azotes audekla maku, nolika uz galda un pastūma to rēķinvedim. Viņš paķēra maku un jau grasījās pārskaitīt naudu, bet krievs viņu apturēja.

—  Tavā vietā es to nedarītu, — viņš ierunājās. — "Ūpja" cilvēki saož pat rubli, nerunājot par žūksni ar sarkanvaigu skaistulēm.

Fēlikss nosarka un žigli iegrūda maku azotē. Tad pasniedzās pēc alus.

—  Vēl viens padoms, — laiski noteica Skorohodovs, palūkodamies uz zāli. — Labāk pasteidzies uz izeju, jo tūlīt sāksies kautiņš.

Porcijanka acumirklī aizmirsa par alu un palēcās tā, ka galva atsitās pret čuguna svečturi, kas karājās virs galda. Pēc dažiem mirkļiem viņš piesteidzās pie krodzinieka, pārmeta ar viņu dažus vār

dus, tad zibenīgi iejuka cilvēku pull un veiksmīgi izmuka no "Dzelzs ūpja".

Skorohodovs ar plaukstu nogludināja rasējumus. Protams, bija i<-spēja parūpēties, lai Fēlikss Porcijanka tā ari paliktu Bēdās. Nelaimes gadījumi te ir ikdiena, bet nauda nonāktu atpakaļ Trešā izlūkošanas departamenta kasē. Bet naudas departamentam netrūka, turklat nebija vērts nokaut dējējvistu, jo nākotnē varētu cerēt uz vēl Kādu zelta oliņu. Porcijankas pakalpojumus Skorohodovs, protams, vairs neizmantos, bet varbūt resnītis noderēs aģentam, kas nomainīs Ivanu?

Ivans ielika rasējumus žaketes iekškabatā, tad pārlaida skatienu "IJpim". Viens vietējās nozīmes bandltiņš jau uzjautrinājās — grūsl ija kādu nabadziņu un klaigāja: “Bet vai Finku tu pazīsti?" Skorohodovs par alu nosvieda uz galda kabatā sazvejotas dažas grivnas un apņēmīgi devās “Dzelzs ūpja” durvju virzienā. Aiziet viņš sagatavojis pašā laikā — tikko aizvēra durvis, krogā izcēlās īstas gaiļu kaujas.

Laukā jau bija nakts. Nedaudz pagājis, Skorohodovs apstājās un .1 izdomājās. Uz mājām viņš varēja doties pa diviem ceļiem: vai nu t;ar Baltajiem Stabiem, bet tad vajadzētu mest lielu loku, vai pa īsāko ceļu — caur Holēras kapsētu.

—  Cienīts kungs, vai jūs nebūtu tik laipns un neiedotu nabaga vecenītei kādu kapeiciņu?

Izdzirdējis čērkstošo balsi, Skorohodovs satrūkās. Viņš pat neI lamanīja, kā pie viņa pietuvojās radība, kas rokās turēja baltu, noskrandušu parasoli. Spilgtie vecenes svārki un ar lētajām ēnām nosārtotie vaigi spīdēja pat krēslā.

Ivans paskatījās uz ubadzi, ko vietējie sauca par Bēdu Rozi, un, ne vārda neteikdams, pagriezās uz Holēras kapsētas pusi. Tagad viņam visvairāk rūpēja pēc iespējas ātrāk paslēpt rasējumus drošībā, tāpēc arī viņš izvēlējās šo ceļu, kas vairumam nelikās sevišķi patīkams.

b

Viļņa ne reizi vien bija cietusi no epidēmijām. Trīs epidēmijas pilsētu nopostīja deviņpadsmitajā gadsimtā, bet pēc tām, gluži kā sastrutojumi uz pilsētas ķermeņa, uzradās trīs holēras kapsētas. Kaulainā pļāva cilvēkus tūkstošiem, nelīdzēja pat profesora Stravinska

izdotā grāmatiņa "Del skarbavvu žmoniu, kaip sawi reyk užleikyti nuog choleras”*. Kad Viļņa atbrīvojās no Krievijas žņaugiem un kļuva par Alianses sastāvdaļu, jaunā pilsētas vara — Viļņas padome — sāka nopietni apkarot slimības — nežēlojot naudu, pārveidoja ūdensapgādi, uzaicināja labākos ārvalstu speciālistus, tai pat izdevās mainīt Viļņas iedzīvotāju higiēnas ieradumus. Epidēmijām atkāpjoties, viena kapsēta tika nolīdzināta līdz ar zemi, un teritorija tika pārdota celtniekiem, uz otras veiksmīgi tika ierīkota "Šopēna” alus darītava. Taču trešā Holēras kapsēta, kas pletās starp Bēdām un nemierīgo Jaunās Pasaules rajonu, kurā pulcējās iebraucēji, bēgļi un labākas dzīves meklētāji, palika neskarta. Klīda baumas, ka kapsētā spokojoties, tāpēc cilvēki pat dienā centās mest tai līkumu, par nakti nemaz nerunājot.

Skorohodovs baumām un izdomājumiem nepievērsa uzmanību. Viņš labi pārzināja taisnāko ceļu caur kapiem no Bēdām uz Jauno Pasauli, zem viena no kapiem viņš pat bija ierīkojis ieroču slēptuvi.

Pēc desmit minūtēm Ivans gluži kā spoks ielavījās kapsētā caur aprūsējušiem dzelzs vārtiņiem un devās kapakmeņu virzienā. Virs galvas melnēja debesis, apkārt uz smilšu pauguriem rēgojās sašķobījušies un satrunējuši koka krusti, uz kuriem dienā varēja saskatīt iegrebtus skaitļus, kas liecināja par to, cik cilvēku samesti kapā. Nekādu vārdu un uzvārdu nebija, tikai skaitļi. Priekšā kaut kas kustējās un čabēja, bet Skorohodovs nesamazināja tempu. Viņš zināja — vējā šūpojas vītoli, un to zari trinas gar krustiem. Tagad svarīgākais bija nenomaldīties no taciņas, kas knapi bija redzama caur garajām nātrēm, un neiekrist kādā bedrē. Pēdējās epidēmijas laikā cara vara mirušos no sākuma dedzināja, bet vējš nesa pretīgos dūmus uz pilsētu, un dzīvie sāka pret to iebilst. Tad nācās atgriezties pie vecās tradīcijas — rakt dziļas bedres un līķus aprakt tur. Klīda runas, ka vairākas bedres nemaz nav kapi, bet ejas pazemes tuneļu labirintā, kas ved līdz pat Katedrālei.

Kad Skorohodovs bija veicis pusi ceļa, tālumā bija saskatāmas Jaunās Pasaules rajona laternas.

* Padomi slimiem cilvēkiem, kā sevi pasargāt no holēras. — Tulk. piez.

Pēkšņi Ivans apstājās un ieklausījās. Tas, ko viņš izdzirdēja, neblja koku šalkoņa. Šķita, ka starp pieminekļiem spraucās vēl kāds. Krievs palūkojās apkārt, mēģinādams aptvert, kas tas varētu būt, bet; pirksti uzreiz saspieda zem žaketes noslēptu īsu, asu nazi, kas ka rajās pie vidukļa. Nevar būt, ka viņam seko kāds brašulis no Bēdām, kas iekārojis vieglu laupījumu!

Ivans paātrināja soli. Nojauta čukstēja, ka Bēdas ir sagatavojuša:; viņam atvadu "dāvaniņu". Tikai sekotājam nāksies sāpīgi vilties, sajūtot laupījuma asos zobus. Kaut gan Ivans jau bija sasniedzis sešdesmit gadu slieksni, spēkā un lokanībā viņš pārspēja dažu labu jaunekli.

Skorohodovs zināja, ka drīz viņš sasniegs gravu — lielisku slēpni. Viņš pagāja garām pēdējiem smilšu pauguriem ar krustiem, veiksmīgi izvairījās no vienas atvērtas bedres, klusi ieslīdēja gravā

ii 11 piespiedās kraujai.

Daži mirkļi, un virs galvas atskanēja smagi soļi. Skaņa bija visai dīvaina, bet nakts cikāžu sisināšana Ivanam traucēja saprast, ko tā atgādina. Kaut kas te nebija, kā vajag. Taču krievam nebija laika domāt. Viņš zibenīgi pavērsa nazi un, ar roku atspiedies pret kraujas malu, lēca augšup, cerībā pārsteigt pretinieku nesagatavotu.

—   Kas tad nu? — no brīnumiem viņam mute palika vaļā, ieraugot zvērojošas acis, kas cieši lūkojās viņam pretī.

Skorohodovs sagrīļojās, gribēja bēgt vai kliegt, kaut ko darīt, kaut kā aizstāvēties, bet kājas pielējās ar svina smagumu.

Asmens, ass kā skalpelis, pārgrieza viņa kaklu. Ar izvalbītām acīm palūkojies uz uzbrucēju, Ivans ar abām rokām saķēra rīkli, it kā gribētu apturēt guldzošās asinis, bet acīs aptumšojās, un viņš saļima uz zemes.

Vaņečka Skoriks ļoti gribēja uz mājām, bet viņa vēlmei nebija lemts piepildīties.

Kad pēc pusstundas Holēras kapsētā parādījās vientuļa būtne, st umdama ķerru, noslēpumainais uzbrucējs jau bija pazudis. Būtne likai palūkojās uz mironi un, kaut arī skats nebija no patīkamākajiem, bez riebuma aptīrīja viņu līdz pēdējam diedziņam. Nedaudz vēlāk pietuvojās vēl divi cilvēku stāvi, bet tie palika ar garu degunu.

Vēlīnā tās pašas dienas pēcpusdienā Viļņas Universitātes domīnijas katedras, auditorijas un cehi jau sen bija tukši kā izslaucīti, jo

• t iidenti steidzās priecāties par silto pavasari.

Trokšņainajā Bezdievnieku rajonā, kas atradās aiz Viļņas upītes, krodzinieki no pagrabiem izripināja alus mucas, veicīgi nesa laukā galdiņus, ap kuriem uzreiz apsēdās cilvēki.

Žīdu kvartālā Melnumos bērni palēkdamies sekoja pakaļ vecam f.arbārdainam žīdam Efraimam — Viļņas stāstnieku un izdomu meistaram. Ņaudēdami kā kaķīši, viņi prasīja pastāstīt kādu interesantu atgadījumu. Taču Efraims tikai smaidīja un purināja galvu. Slm vecītim, kas jau bija cienījamos gados, Melnumos piederēja maza būdiņa, kurā viņš vakaros darināja apavus.

Vecpilsētā, Katedrāles laukumā, viesojās šapito. Tie, kas vēlējās nokļūt vakara cirka izrādē; grūstījās garā rindā. Čalojošie pilsētnieki pārrunāja pēdējās tenkas par plānoto Galotņu tikšanos — ļoti svarīgu Alianses pasākumu. Te viens, te otrs pamāja žiperīgiem žīdu tirgoņiem, kas braukalēja apkārt ar vienriteņa pedāļratiem lieliem groziem priekšpusē, kas bija piekrauti ledenēm, sviestmaizēm ar desu,

ceptiem kartupeļiem un Viļņas iedzīvotāju ļoti iecienīto ledusdziru, kuru bulvāra laikraksts "Viļņas Taisnība" nosauca "par visu laiku nozīmīgāko Alianses un Universitātes domīnijas alķīmiķu izgudrojumu”. Ledusdziras skārdenes bija krūzītes lielumā, un tajās bija iepildīts ar tvaiku atdzesēts alus. Apkārt laukumam stāvošo paviljonu saimnieki, kas tirgojās ar kefīru un augļiem, nebija ar to īpaši apmierināti.

Pēkšņi no Katedrāles iznira pulks melnā ģērbtu vīru. Cilvēki, kas pulcējās Katedrāles laukumā, apklusa un sadrūma. Labais garastāvoklis izgaisa kā dūmi. Tie bija Katedrāles bruņinieki — reliģiskie fanāti, smagā Baznīcas dūre. Divpadsmit vīri gāja ierindā pa trim, kareivīgi piesizdami kāju, un vējā plandījās līdz zemei garie, melnie apmetņi. Katram bruņiniekam kaklā karājās liels un balts krusts, visiem vīriem bija kaili skūtas galvas. Pulka priekšā soļoja liela auguma bruņinieks ar prāvu un līku degunu — bargais prelāts Masaļskis, kas Viļņas padomē pildīja Gara padomnieka pienākumus. Viņš grozīja galvu uz visām pusēm kā vanags, meklēdams upuri. Cilvēki uz laukuma steigšus nodūra skatienus un izlikās, ka viņus ļoti interesē bruģis. Arī no žīdu pedāļratiem vairs nebija ne vēsts.

—  Alkohols — tas ir grēks! — nepalēninot soli, iekliedzās prelāts. Viņa skaļā balss noskanēja pār laukumu kā vara zvana sitiens.

—   Bet pļēgurošana svētā vietā ir noziegums.

Ledusdziras acumirklī nozuda Viļņas iedzīvotāju kabatās. Un tikai divi vīrieši zilās uniformās, kas stāvēja blakus šapito, nekaunīgi lūkojās uz prelātu Masaļski.

—   Ei, plikpaurainie, skatieties zem kājām, nekāpiet uz zāles! — viens no viņiem iesaucās. — Tas patiešām būs noziegums, un nāksies jūs arestēt.

Nesaskaņas starp Viļņas leģionu un Katedrāles bruņiniekiem bija vecas un nezūdošas.

Prelāts izlikās, ka nav leģionārus ne redzējis, ne dzirdējis, tāpēc šoreiz nekādas jukas neizcēlās. Baltkrustieši šķērsoja laukumu un aizsoļoja uz svētās Annas baznīcas pusi. Šķiet, tomēr leģionāriem izdevās saniknot Katedrāles bruņinieku komandieri, jo pulks tīšām

nostājās priekšā otrā maršruta tramvajam. Sanervozējies, ka jāHuiila, tramvaja mašīnists ādas ķiverē tā nosvilpās ar tvaika svilpi, luī skaņa nomāca pat Katedrāles zvana torņa pulksteni, kas sāka «īsi ;esto stundu. Taču svilpei drīz beidzās tvaiks, un Vecpilsētas Irl.is atkal valdīja zvana skaņas.

Universitātes domīnijas alķīmiķu katedras vadītājs Jons Basannvičs paskatījās uz tvaikametra ciparnīcu un nogrozīja galvu. Iv.iikametru viņš bija saņēmis kā dāvanu dzimšanas dienā, ļoti Irpojās ar to un neaizmirsa uzsvērt, ka precīzu laiku rāda tikai šī lnrīce, bet zvani ir novecojusi parādība, kas varbūt arī derēja pilsētnii'kiem Stefana Batorija laikos, bet nekādā gadījumā šeit un t.īp.ad — brīvajā Viļņā. Pašlaik tvaikametrs rādija, ka līdz sešiem vēl .it likušas dažas minūtes, bet zvani jau bija beiguši skanēt. Basaii.ivičs jau sen mēģināja pārliecināt Viļņas padomi uzticēt Mehāniķu ģildei izveidot Eiropā vislielāko tvaikametru un ierīkot to Katedrāles zvana tornī, bet tam pretojās Gara padomnieks, godāļamais prelāts Masaļskis. Zinātne un saeļļoti izgudrojumi ir viens, I iet mūžīgas garīgās vērtības — pavisam kas cits.

—  Neprecīzi, neprecīzi, — nomurmināja Basanavičs un, ar knipi uzsizdams vāciņam, ievietoja tvaikametru speciāli šim nolūkam fiūtā svārku kabatā.

Alķīmiķis pārbaudīja, vai viņš patiešām aizslēdzis savas laboratorijas galvenās durvis. Slēdzene iešņācās, un iemirgojās sarkana lampiņa, dodot zīmi, ka alķīmiķa svētnīca ir drošībā.

Pa aizmugures durvīm Basanavičs iegāja nelielā gaitenī. Šeit atradās koka vītņu kāpnes, kas bija tik vecas un tā čīkstēja, ka, ik reizes pa tām kāpdams, alķīmiķis solījās tās palutināt vecumdienās — sasmērēt ar augstākās kvalitātes eļļu no Tvaikpilsētas. Bet solījumu viņš uzreiz aizmirsa. Bet varbūt viņam vienkārši patika tā čīkstēšana, kas bija tik neierasta un ļoti atšķīrās no tās, kas bija raksturīga jaunajiem mehānikas un alķīmijas šedevriem.

Kāpņu galā atradās lūka. Caur to Basanavičs nokļuva uz plakana jumta. Šeit viņš bija ierīkojis nelielu, privātu alķīmiķa siltumdārziņu, kurā rūpīgi pieskatītas auga verbēnas, kliņģerītes,

beladonnas, diždadži, vilka alvejas un pat tik eksotiski augi kā mandragoras. Protams, salīdzinājumā ar lielo Universitātes alķīmiķu dārzu šis siltumdārziņš bija kā rūķītis, taču Basanavičam ar to pietika. Tomēr šoreiz viņa skatiens novirzījās citur. Uz jumta stāvēja jaunais Basanaviča darinājums — liels planeklis, ko viņš mīļi dēvēja par “Spārīti”, ar lielu B burtu uz astes (Basanavičam, kā jau vairumam alķīmiķu, nebija sveša lieluma mānija).

Dažu pēdējo trauksmaino gadu desmitu laikā Viļņas iedzīvotāji bija pieraduši pie daudz kā, bet nevarētu teikt, ka ar visu viņi bija apmierināti. Kad “Spārīte", kas nedaudz līdzinājās darba ratiem, pirmo reizi pacēlās izmēģinājuma braucienam, pilsētā izcēlās panika — sievietes spiegdamas noslēpās vārtrūmēs, bet vīrieši dusmojās: “Kur ir tie sasodītie leģionāri? Pilsētā notiek velna padarīšanas, bet viņi neko neredz.” Vienīgi bērni, kas ieraudzīja gaisā lidināmies spārei līdzīgu mašīnu, priecīgi māja pilotam. Daži pilsētnieki pat uzrakstīja dusmīgu vēstuli Viļņas padomei ar lūgumu galu galā disciplinēt sajukušo Basanaviču un viņa alķīmiķus. Proti, viņu biedēkļu dēļ dzīve esot kļuvusi neciešama. Taču sūdzībām padome nepievērsa nekādu uzmanību, gluži otrādi — Universitātes domīnijas alķīmiķiem un mehāniķiem piešķīra daudz naudas, jo Alianse gribēja pēc iespējas ātrāk uzsākt iekšējiem lidojumiem piemērotu lidmašīnu masveida ražošanu. Turklāt arī Viļņas legāts spieda padomi ātrāk pabeigt darbus, jo jau sen sapņoja par mobilo lidojošo leģionāru rotu. Taču pagaidām sasniegumi bija niecīgi — “Spārīte" varēja pacelt knapi vienu cilvēku, turklāt bez nosēšanās tā varēja nolidot tikai divdesmit verstis. Tik tālu izturēja tvaika pudeļbaterijas. Mehāniķi, kurus mudināja strādāt veicīgāk, bakstīja alķīmiķus, bet viņi tikai plātīja rokas — šeit ļoti būtu līdzējis brīnumainais prometils, kas darbināja lielos dirižabļus, bet tas bija par dārgu tādām lidmašīnām, un arī lietot to būtu pārāk sarežģīti. Tātad Viļņā līdz šim tika radīts tikai viens planeklis — "Spārīte”. Ar to tagad lidinājās pats Jons Basanavičs, kas apgalvoja, ka viņam ir alerģija pret tvaika tramvaju.

Tiesa, pēc tam, kad "Spārīte" reiz tika izmantota ugunsgrēka nodzēšanai Pohuļankā, pilsētnieku dusmas norima. Taču, kāda būs

Rlkotne, nebija zināms, jo "Spārīte” lidinājās gandrīz pie pašas Ifines. Dirižabļi lidoja ļoti āugstu, ar neapbruņotu aci tos varēja sa'ik.it it tikai tad, kad tie nolaidās Viščigavas gaisa kuģu ostā, bet "Spāni i" varēja teju ar roku aizsniegt.

Planekļa korpuss bija no koka, ar diviem ritenlšiem, divi graciozi «parni bija apvilkti ar augstākās kvalitātes neplīstošu beļģu drānu. "Spa rites” spara ratus kustināja neliela tvaika turbīna, kuras skursteni:; atradās aiz pilota krēsla. Ņemot talkā saspiestu tvaiku un virves, pilots varēja cilāt spārnus. Līdzīgu ornitopteri reiz bija uzrasējis Leonardo da Vinči. Spārni palīdzēja ierīcei atrauties no zemes un ļāva i H 'turēties gaisā, bet ilgi "Spārīte” lidot nevarēja — pietrūka tvaika.

Alķīmiķu katedra Basanaviča vadībā pastāvīgi pilnveidoja plai irkļa rasējumus. Alķīmiķi turbīnu savienoja ar priekšā samontētu propelleri, kas ļāva ornitopterim noturēties gaisā. Pēc tam uzradās vadīšanas rokturis, navigācijas palielināmais stikls uz sviras un neliels parasolis, kas pasargāja pilotu no lietus vai žilbinošas saules.

Basanavičs iesēdās "Spārītē” un iekārtojās ērtāk pilota krēslā, kas bija apšūts ar filcu un audeklu. Parāvis virves, viņš sakustināja spārnus, paņēma rokturi un ar asu kustību ielika metāla stieņus bateriju kakliņos. No baterijām tvaiks šņākdams sāka plūst uz motoru. Propelleris ierūcās un sāka griezties — no sākuma lēni, pēc tam aizvien ātrāk. Tad alķīmiķis ar pieredzējušu kustību savilka un atkal atlaida virves, un "Spārīte", savicinādama spārnus, nesteidzīgi atrāvās no Universitātes jumta. Gaisā pacēlies, Basanavičs veikli sarit ināja spārnu virves uz speciāliem stieņiem, kas atradās uz vadīšanas roktura, un, lai virves netīšām neatritinātos, sastiprināja tās ar metāla āķiem.

Motora jaudas pietika tikai startam un vēl dažiem pacelšanās manevriem, citu darbu veica spārni, bet vadīšanas rokturis bija domāts planekļa pārvaldīšanai.

Basanavičs lauzīja galvu, kā tvaika baterijas padarīt ietilpīgākas vai arī palielināt to skaitu, lai motors būtu jaudīgāks, bet ik reizes nonāca strupceļā. Bija skaidrs: ornitopterim vislabāk būtu piemērots brīnumainais prometils.

"Alianses dzinējs” — tā prometilu ar mīlestību dēvēja alķīmiķi.

Alianses alķīmiķu laboratorijās radītais prometils (vieglāks par ūdeņradi un mazāk uzliesmojošs, savienojams ar karstu gaisu un pat karstu tvaiku) bija viens no nozīmīgākajiem izgudrojumiem pagājušajā gadsimtā. Līdz ar to izmantošanu dirižabļi kļuva droši, ātri, varēja pārvadāt smagas kravas un nolidot lielus attālumus. Prometila formulu alķīmiķi sargāja kā savu aci, ražoja to tikai Alianses pilsētās, bet cenu noteica Rotšildi. Prometils un Alianse kļuva neatdalāmi, un daudzi minēja, vai Rotšildi, kas veica pārrunas ar krieviem, turkiem un austriešiem par brīvpilsētām, jau zināja, kādu dārgumu radis Alianses alķīmiķi. Lielās Eiropas valstis bija niknas — tās jutās pieviltas, un to izlūkdienestiem tā ari neizdevās uzzināt prometila ražošanas noslēpumu. Radīt alternatīvu — ari ne. Pat nesen atklātais hēlijs un mēģinājumi dirižabļus darbināt ar elektrību vai oglēm nesniedza tādas iespējas kā prometils.

Tomēr prometils aizvien maksāja neprātīgu naudu un bija domāts tikai lieliem gaisa milžiem. Bet tādiem rūķīšiem kā Basanaviča planeklis nācās iztikt ar tvaiku.

Aiz sevis atstājusi baltu dūmu joslu, kas kūpēja no planekļa skursteņa, "Spārīte” apmeta loku ap Svētā Jāņa baznīcas torni un laidās tālāk. Vakara saule spīdēja Basanavičam tieši acis, un viņš steidzās uzlikt tonētus guguļus, kā ari nedaudz sakārtoja parasoli. Otro lidojumu viņš šovakar neplānoja, tāpēc centās pēc iespējas ātrāk pacelties maksimālajā augstumā, netaupot dzinējam tvaiku.

Vējš noķēra planekli un pasvieda to augstāk par atļauto robežu. To sajuzdams, altimetrs, kas bija ierīkots uz vadīšanas roktura, brīdinoši iepīkstējās. “Spārīte” sāka drebēt, bet Basanavičs tam nepievērsa uzmanību — aizmirsis par savu vecumu un slimībām, alķīmiķis, kam sestais gadu desmits jau bija pusē, tīksminājās par skatiem, kas pavērās lejā. Kaut ari daudzreiz redzēti, tie viņam neapnika — caur pilsētu plūstošā Nēre, zeltā mirdzošie baznīcu torņi, sarkanie ēku jumti, zaļie skvēru ielāpiņi. Lejā ātri garām paskrēja rātsnams, sānis palika kompaktie Melnumi, un sākās Jaunā Pasaule. Tā nepārtraukti pletās atbraucēju dēļ. Pēdējiem, šķiet, šis rajons nepatika. Tautā to dēvēja par “Viļņas pavēderi”, jo pat no augšas varēja redzēt atkritumu kalnus.

Basanavičs pagrieza vadīšanas rokturi uz kreiso pusi, un “Spārite” aizšāvās uz citu pusi, greznās Antokoles virzienā. Šajā vietā Nēre līkumoja caur pauguriem un bija īpaši tīra un dzidra, tāpēc to ļoti bija iecienījuši atpūtnieki, kā arī guvernantes ar bērniem.

Alķīmiķis pagrieza planekli, nonāca virs upes lentes un aizlidoja straumes virzienā. Labajā pusē pletās pilsētas lepnums un tajā pat laikā lielākais piesārņotājs un galvassāpes — Tvaikpilsēta. Pirms trīsdesmit gadiem līdz pat šejienei stiepās miegainās Šnipišķes, ne pārāk tālu zaļoja Tuskulēnu parks, bet tagad te atradās rūpnieciskais monstrs, kas neizsīkstošā straumē laida upē piesārņojumu un noklāja tās ūdeņus ar biezu eļļas slāni. Viļņas iedzīvotājiem) bija jāpateicas Basanavičam un viņa alķīmiķiem, kas pie Zaļā tilta bija ierīkojuši mehāniskos tiklus, kas iznīcināja piesārņojumu.

Alķīmiķis ļāva "Spārītei" pacelties augstāk. Tālumā saules apmirdzētas spīdēja zemes rokamās mašīnas, kas no augšas līdzinājās vienūsainām vabolēm. Viļņa bija nolēmusi atdzīvināt tirdzniecības sakarus ar vācu Mēmeli, paplašināt un padziļināt Nēres gultni, padarīt to pieejamāku lielākiem kravas kuģiem. Nežēlojot ne laiku, ne naudu, Alianse ķērās pie plāna īstenošanas: simtiem cilvēku un varenu mašīnu veica to, ko iepriekšējās paaudzes būtu nosaukušas par neprātu — paplašināja un padziļināja Nēres gultni. Cara ierēdņi grozīja pirkstus pie deniņiem, bet darbus netraucēja.

Basanaviča skatiens virzījās vēl tālāk. Alķīmiķa acis kļuva miklas, un lūpas cieši savilkās. Aiz pilsētas robežas pletās Lietuva — tēvzeme, bet Krievijas impērijas okupēta zeme. Impērija bija spiesta rēķināties ar brīvo Viļņu un visu Aliansi, tāpēc pierobeža tika sargāta ļoti centīgi. Apkārt Viļņai pa īpaši uzbūvētām sliedēm kursēja krievu bruņuvilcieni, bet ģenerālgubernatora izsludinātā pavēle vēstīja: par jebkuru mēģinājumu nelegāli nokļūt Viļņā un pārējās Alianses pilsētās draud sods nošaujot. Protams, Viļņā bija iespējams nokļūt ari legāli — ar vienu no pasažieru dirižabļiem vai vilcieniem, bet to pasažieri tika rūpīgi pārbaudīti, un ne jau kurš katrs varēja maksāt mēnešalgu par vietu dirižablī vai atvadīties no červonca, nopērkot vilciena biļeti. Tomēr iedzīvotāju skaits Viļņā strauji pieauga — cilvēki nāca kājām, ar vezumiem, daži gudrinieki pat pama-

nljas pieķerties pie vilcienu metāla pavēderēm. Vēlmi šeit nokļūt neapslāpēja pat pierobežā bieži veiktās eksekūcijas.

"Ilgi tas tā neturpināsies,” Jons Basanavičs teica varbūt sev, varbūt rietošajai saulei.

Altimetrs atkal brīdinoši iepīkstējās, un alķīmiķis paskatījās uz lencēm. Sasniedzot augstuma robežu, bija svarīgi savaldīt "Spāni i" — neļaut vējam to mētāt. Alķīmiķis lēnām sāka samazināt tvaika līmeni abās turbīnās. “Spārīte” pārtrauca celties augšup un i notās uz priekšu.

Priekšā parādījās Zaļais tilts. Pirms sasniegt tiltu, alķīmiķim vaļ.idzēja veikt to, kas obligāti jāveic lidaparātu pilotiem, —jāsazinās

•                     ir Navigatoru torni, kas bija ierīkots uz Ģedimina kalna. (KuniC.iikštis Ģedimins laikam būtu kapā apgriezies otrādi, ja tikai būtu zinājis, ka pils kļūs par lidojumu kontroles centru).

Ātro dirižabļu un sacīkšu divplākšņu piloti šādu navigatoru prasību sauca par “torņa žurku izgudrojumu”, bet vairums pilotu, tostarp arī Basanavičs, rūpīgi ievēroja norādes. Alķīmiķis ar labo roku spieda vadīšanas rokturi, bet ar kreiso saka grozīt nedaudz augstāk uz sviras piestiprinātu palielināmo stiklu. Noķēris saules staru, viņš uz stikla nolika lēcu ar plānotā lidojuma koordinātēm un novirzīja ierīci uz kreiso pusi, uz Navigatoru torni.

Pēc neilga brīža Navigatoru tornis atbildēja ar trim īsiem dzelteniem signāla zibšņiem, tas nozīmēja: koordinātes apstiprinātas un piešķirts gaisa koridors. Basanavičs lieliski zināja, ka tuvākais pasažieru reisa dirižablis Viļņas debesīs parādīsies tikai deviņos vakarā un atlidos no Krakovas, tāpēc pats centās negadīties tādam milzim ceļā, bet torņa signāls bija tikai formalitāte, draudzīga pamirkšķināšana senam paziņam. Taču reizēm tornis sarīkoja īstus gaismas svētkus dažādās krāsās. Tā notika, sveicinot privātu gaisa kuģi vai reisa dirižabli, kuri no ārzemēm ieradās pirmo reizi un kuru piloti ne pārāk labi orientējās Viļņas debesis. Pilsētniekiem labi atmiņā palikusi krāsainā uguņošana pirms diviem gadiem, kad Viļņu apmeklēja milzīgais Krupa kompānijas cepelīns "Kārlis Lielais".

Pēc sazināšanās ar Torni "Spārītes” pilots sāka vērties pēc ceļojuma mērķa.

Vilnas rajoni atšķīrās cits no cita kā diena no nakts. Bagātajā Antokolē valdīja snauda, studentu iecienītajos Bezdievniekos — uzdzīve, Tvaikpilsētā — stingrība, bet Jaunajā Pasaulē — haoss. Melnumos visu diennakti plosījās iebraucēji amatnieki un tirgotāji, bet Bēdās — zagļi un krāpnieki. Bet visi rajoni tik skaisti saplūda vienā gleznā, .ka bez kāda no tiem attēls nebūtu pilnīgs. Un tikai viens rajons bija pavisam citādāks, kas it kā neiederējās pārējo vidū — Zvērnīca. Nēres cilpa to bija it kā nošķīrusi no Vilnas, kur mūžīgi valdīja steiga, radoša gaisotne, kur tika celts, pirkts un pārdots. Zvērnīcā vēl valdīja iepriekšējais gadsimts, kad šeit augstmaņi Radzivili un viņu viesi zem simtgadīgām liepām medīja stirnas. Zvērnīcā nebija nekādu manufaktūru un rūpnīcu, nekādu trokšņainu krodziņu un restorānu. Pat iecietības nami šeit bija slēgti, no zinātkāro acīm noslēpušies aiz augstiem žogiem, bieziem dzīvžogiem, ar smagiem samta aizkariem aizklātiem logiem un pieejami tikai izredzētiem klientiem.

Zvērnīcas gars (vietējie mēdza teikt: raison detre) visvairāk atklājās garajos un tveicīgajos vasaras vakaros. Tad dzīve šeit, liekas, pavisam apstājās, un neviens arī nevēlējās, lai tā steigtos. Uz grantainajām ielām laiski gulšņāja dienas tveices nogurdinātie suņi, parciņos mierīgi pastaigājās guvernantes ar bērniem, bet viņu vecāki, kas dzīvoja nelielās villās, pamāja jaunam žīdiņam, kas mina ar trīsriteni un mucā izvadāja alu, lai pēc mirklīša svētlaimīgi baudītu saldenu "Šopēnu". Zvērnīcas namu pavēnī varēja ieraudzīt vecīšus, kas pusstundu strīdējās par politiku, bet otru pusstundu spēlēja kārtis, vērīgāka acs būtu pamanījusi arī mīlniekus, kas gan skūpstījās, gan dzēra krušonu.

Protams, Zvērnīcu sasniedza arī ziņas par lielo politiku, kāršu spēlmaņi reizēm nikni strīdējās, apspriezdami Alianses lēmumus un Viļņas nākotni, bet vispār jāteic, ka pilsētas dzīve viņus interesēja tik lielā mērā, cik par dirižabļiem interesējās Nogāzes ielā guļošs un nevienam nepiederošs suns Miteks. Kad uz viņu ēnu meta milzīgs garām lidojošs gaisa kuģis, viņš tikai laiski ievaukšķējās, un viss. Zvērnīca dzīvoja savu dzīvi. Šo rajonu ar pilsētu savienoja tilts, kas pilsētas pusē pārgāja svētā Jura prospektā, bet Zvērnīcas iedzī

vi iCājiem šī būve drīzāk izskatījās pēc pārpratuma, nevis pārcelšanās liil.'i'kļa. Reiz Viļņas tvaika tramvaja sabiedrība gribēja uzbūvēt līdz Zvornīcai sliedes, bet saskārās ar tādu vietējo vienaldzību, ka no šī in nloma atteicās. Starp citu, pēc šī notikuma apmierinātas bija abas puses.

Zvērnīcā uz jaunienācējiem skatījās ar neuzticību, tāpēc reti Kuram ienāca prātā pārcelties uz šejieni. Taču Nikodēmu Pranu Tvardauski mūžīgais vietējo aizdomīgums tieši iekārdināja šeit Irinitināties. Kad šis cilvēks, viens no slavenākajiem Viļņas zinātniekiem, Universitātes mehānikas katedras vadītājs, negaidīti atteicās no daudzsološas karjeras Universitātes domīnijā, tenkotāji hi/rīdāmies ar pārliecību mēļoja, ka profesors Tvardauskis bez jebkādām šaubām plānojot sasniegt vēl lielākus augstumus. Silta vietiņa pilsētas padomē viņu, visticamāk, neinteresējot, visdrīzāk viņš mērķē uz augstu posteni Alianses starptautisko sakaru ministrijā, lai iesēstos kādā mīkstā krēslā un Viļņu atcerētos tikai ar vieglu nostalģiju.

Tvardauska uzvārds tika daudzināts no Konstantinopoles līdz I (ēvelei, Alianse skaitīja miljonus, kurus nopelnīja, pārdodot patentētos profesora mehānikas izgudrojumus. Dziedošais automatons ar maināmu dziesmu sarakstu vien bija ko vērts! Krakovas fabrikas nespēja vien automatonus pieražot, un krodziņu un krogu saimnieki grauza nagus, garās rindās gaidīdami sapņu aparātu.

Tvardauskis bija izskatīgs vīrietis — gara auguma, ar sirmiem deniņiem, gaumīgi apģērbies. Viņš patika sievietēm, bija vēlams viesis Viļņas augstmaņu salonos, viņa ceļojumu un piedzīvojumu st āsti gāja no mutes mutē. Daudzi bija pārliecināti, ka tuvā nākotnē Tvardauskis kļūs par pilsētas birģermeistaru, ja vien vēlēsies. Taču kur tev! Nikodēms Prans Tvardauskis pēc savas vēlēšanās iekārtojās Zvērnīcā un sāka gatavot spēļu zaldātiņus. Akadēmiskā kopiena bija šokā.

"Noguris, izsmēlis spēkus,” vieni sačukstējās. "Tas ir nelaimīgas mīlestības dēļ vai arī būs kādu apvedis ap stūri,” runāja ļaunākas mēles. Bulvārlaikraksts "Viļņas Taisnība”, kas profesora personai bija veltījis visu pirmo lapaspusi, Tvardauska aiziešanu no darba

nosauca par "Nikodēma miklu”, bet iemeslus, kāpēc slavenais virs atteicās no lieliskās karjeras, viņiem tā ari neizdevās izošņāt. Mikla tā ari palika neatminēta.

Tikko Tvardauskis bija pazudis no publiskās telpas, uzreiz iesākās svinību sezona, vēlāk atlidoja Krupa dirižablis, grāfu Derevinski sieva pieķēra gultā ar citu sievieti, Pēterburga izsludināja vēl vienu ultimātu Aliansei, Bezdievniekos izcēlās studentu nemieri, kad leģionāri mēģināja tur ieviest miera stundu, Britu impērija apsolīja militāro palīdzību Alianses pilsētām, un Viļņas iedzīvotāji, kas sekoja līdzi notikumiem, drīz vien aizmirsa par Nikodēmu Pranu Tvardauski. Vienīgi Universitātes galvenie un vecie draugi aizvien atcerējās godājamo viru. Pēdējie domāja, ka diezgan labi pazīst Nikodēmu, un tomēr dīvainais mirdzums profesora acis daudzos izraisīja nemieru.

Tātad zinātnieks mitinājās Zvērnīcā un pašlaik sēdēja lauka terasē ap saklātu galdu, mēģinādams izķeksēt no cukurtrauka pārlieku zinātkāras skudras. Zvērnīcas iedzīvotāji ātri vien saprata, ka Tvardauskis ir vientuļnieks, un pieņēma viņu kā savējo. Ja kāds viņam piedāvāja izdzert kausu alus, zinātnieks vienmēr pieklājīgi atteicās, bet pats nekad nevienu neaicināja ciemos. Taču divām personām uzklāts galdiņš profesora pagalmā vietējos neradīja nekādu pārsteigumu — viņi zināja, ka reizēm kāds viesis Nikodēma pagalmā nokrīt tieši no debesim. ^

Patīkami izvārtījies pa putekļiem un tagad ērti izpleties ielas vidū, klaidonis suns Miteks, izdzirdējis dūkšanu, pavēra vienu aci un jau gribēja iekaukties, bet, atpazinis miera traucētāju, plati nožāvājās un atkal iegrima suņa sapņos.

"Spārites” kurināmā trauki jau bija tukši, tāpēc Jons Basanavičs, pieredzējis pilots, izveicīgi žonglēdams, tikai ar virvju palīdzību eleganti nosēdās ar planekli ierastajā vietā — nelielā laukumiņā, ko no Nikodēma Prana Tvardauska mājas šķira kupli ziedoši mežrozīšu krūmi. Kad aparāts maigi atsitās pret mīksto zemi, "Spārīte" aizslīdēja uz priekšu un būtu apmetusi kūleni, bet pilots žigli izlēca laukā, ar visu svaru uzgūlās virsū "Spārites" astei un nomierināja mašīnu. Tad viņš noņēma no pieres guguļus un sāka vērt vaļā vārstuļus, lai

l/l.listu ārā pēdējos tvaika pārpalikumus. Mājupceļam domātās i v.lika baterijas alķīmiķis apdomīgi glabāja pie Tvardauska.

—   Tu kavējies, — Basanavičam aiz muguras atskanēja balss.

Tu neesi banka, Nikodēm, lai es pie tevis ierastos norunātajā nrkundē, — alķīmiķis nepaslinkoja atcirst. — Aizkavējos katedrā. Prorektors pieprasa precīzākas atskaites. Un, starp citu, kamēr vēl neesmu aizmirsis, — viņš piemetināja, raisīdams vaļā ķiveri, — viņš interesējās, vai tev vēl nav apnicis nodarboties ar niekiem un konstruēt spēļmantiņas.

Alķīmiķis beidzot atbrīvojās no ādas ķiveres un, pagriezies sveicienam, vecajam draugam pastiepa pretī abas rokas.

-           Un ko tu viņam teici? — smaidot pajautāja Nikodēms, spiezi lams draugam abas rokas.

—    Es teicu, tiklīdz ārsti paziņos, ka smadzeņu drudzis un IsI,ticīga prāta aptumšošanās būs pagājusi, tu atkal stāvēsi zem Universitātes karogiem un dziedāsi "Vivat Academia".

—   Tu man nepatīc, kad esi tik nopietns, — nosmējās Tvardauskis.

—       Neesmu attēlots uz banknotes, lai visiem patiktu, — atcirta

H.                                                           isanavičs un pasmaidījis noglāstīja kuplo bārdu. — Bet zini, Universitātei tu esi ļoti dārgs, viņiem tevis pietrūkst, — kļuvis nopietns, viņš piemetināja.

—    Viņiem pietrūkst nevis manis, bet tukšas slavas, — atbildēja Nikodēms. — Bet varbūt viņi vienkārši izliekas tikpat pieklājīgi K.i tie, kas beidzot palūdza uz nerviem krītošam vecītim pamest ( iemātu un tagad apvaicājas, kad viņš domā atgriezties. Pasaki viņiem, lai neraizējas. Ar domīniju esmu atsveicinājies uz visiem

I.                                           iikiem un esmu ļoti apmierināts ar saviem mehāniskajiem zaldāi iņiem.

—      Ar kuriem? — klusi pajautāja Basanavičs.

Draugi zīmīgi saskatījās. Nikodēms pasmējās.

—    Nelauzīsim galvas par tādiem niekiem, — viņš teica. — Sevišķi tad, kad vēders tukšs un rīkle sausa. Iesim, Morta šodien cītīgi ņēmās pa virtuvi, un es domāju, ka viņa tevi pārsteigs. Bet tu man izstāstīsi pilsētas tenkas. Mēs taču te dzīvojam kā tādās ārzemēs.

Tikai… — Nikodēms nedaudz paklusēja. — Tu uzmanīgi skaties zem kājām, — viņš brīdināja.

Basanavičs pārsteigts pacilāja uzacis, bet, ne vārda neteikdams, sekoja līdzi draugam.

Pēkšņi no krūmiem izlīda laukā cilvēciņš dažu sprīžu lielumā un, smieklīgi cilādams kājiņas, metās alķīmiķim zem kājām.

—      Velns parāvis! Kas tad tas? — pārsteigts iesaucās Jons Basanavičs.

Nikodēms palūkojās atpakaļ pār plecu un iesmējās.

—      Tas ir Sauvalds.

—      Sauvalds? — pārjautāja Basanavičs, kad cilvēciņš bija pazudis mežrozīšu krūmā.

—        Es viņam uz pleciem ierīkoju saules bateriju, un tagad viņš var skraidīt kaut visu dienu, — paskaidroja Nikodēms. — Visas tās atslēgas, pulksteņu mehānismi, atsperes un tavs tvaiks ir joki, salīdzinot ar saules spēku. Sauvalds ir saules bērns, vai saproti?

—     Tev patiesi ar galvu kaut kas nav kārtībā, — nomurmināja Basanavičs, bet sāka iet uzmanīgāk, skatienu pievērsis zemei.

Draugi iegāja lauka terasē un iekārtojās pie uzklātā galdiņa. Pēc brīža, nesot rokās apklātus šķīvjus, parādījās Nikodēma saimniece Morta, apaļīga pusmūža sieviete. Acumirkli apkārt izplatījās garda smarža. Abi vīrieši paķēra galda piederumus un sāka ēst vistas cepeti ar burkāniem, brokoļiem un grauzdētiem kartupeļiem, kas pārlieti ar gaileņu mērci. Basanavičs nojauta, ka Tvardauskis grib pateikt kaut ko svarīgu, bet draugu nesteidzināja.

Pamazām satumsa. Pār Tvardauska pagalmu stiepās garas ēnas. Debesis iemirgojās Krakovas reisa dirižabļa gaismas, k$s pārvietojās pa dienvidrietumu koridoru, uz Navigatoru torņa pusi aizšāvās navigācijas sviras sūtītais signāls. Lidojošais aparāts aizpukšķēja uz otru Nēres pusi, Viščigavas gaisa kuģu ostas virzienā, un pēc neilga laika apkārt iestājās klusums.

Kad viri bija paēduši, saimniece Morta novāca galdu un novietoja uz tā divas vecmodīgas eļļas lampiņas, kurām apkārt uzreiz sāka lidināties nakts kukaiņi. Sieviete atnesa tējkannu, karafi ar

krupņiku un vienu glāzīti Nikodēmam. Viņa zināja, ka saimnieka draugam kaut ko stiprāku piedāvāt nav vērts — atteiksies.

Nikodēms ilgi sēdēja klusēdams, raugoties tumstošajās debesis, kisanavičs nesteigdamies ar karotīti maisīja tēju un gaidīja.

Galu galā vientuļnieks zinātnieks paņēma glāzīti ar krupņiku, ik igaršoja dzērienu un palūkojās uz viesi.

—      Mila atgriežas Viļņā, — viņš klusi teica.

Alķīmiķis pārsteigts pacēla galvu, tad nedaudz pamaisīja tēju un pielika krūzi pie lūpām.

—      Domā, tas ir prātīgi, Nikodēm?

Tvardauskis paraustīja plecus.

—      Protams, ka nē. Bet tā būs vispareizāk.

—      Kāpēc? — pajautāja Basanavičs. — Mums taču apsolīja, ka Krakovā no Prāgas atdzīvinātājiem viņu sargās labākie cilvēki, nn…

—      Sargāja, bet nenosargāja, — Tvardauskis viņu pārtrauca.

Notika nelaime, Jon. Vienu dienu mūķenes devās uz svētās Agneses baznīcu Mihovā. Tas ir apmēram trīsdesmit verstu attālumā no K rakovas. Kad viņas nonāca baznīcā, tur pēkšņi izcēlās ugunsgrēks. I'.aznlcas durvis aizkrita, piecas mūķenes sadega dzīvas, citas izdevās izglābt, bet dažu mūķeņu stāvoklis ir kritisks.

—       Bet kā Mila?

—       Mila… — Tvardauskis skumji iesmējās. — Mila izrīkojās tā, kā vienmēr. Viņas tajā baznīcā nebija. Apmānīja vecākās un sargus, pēdējā brīdi savā vietā aizsūtīja citu mūķeni, bet pati slepšus aizsteidzas uz Krakovu meklēt piedzīvojumus. Neviens pat nepamanīja, ka viņa bija pazudusi. Tagad Mila ir drošībā, leģionāri nenovērš no viņas acu, bet ilgāk tā turpināties nevar.

Basanavičs ar skatienu ieurbās tumsā. Domās viņš ieraudzīja liesmu mēles, panikā krītošas mūķenes, glābējus, kas dauzās pie durvīm. Atcerējās vēl vienu senu sāpi, traģisku ugunsgrēku, kad pēc nakts atdzīvinātāju uzsūtītu slepkavu trieciena Prāgā viņš kopā ar Tvardauski un Milu bēga uz Konstantinopoli, vēlāk uz Vārnu, pilsētu, kas likās tik droša. Taču tur liesmas atņēma viņa Gabrieli Eleonoru un sirdī atstāja neizdziedināmu rētu.

—       Tu saki, baznīcas durvis aizkrita? Laikam tas nebija nejauši? — viņš pajautāja.

Tvardauskis pamāja.

—      Tieši tā. Ilgi bijām viņu slēpuši. Bet, acīm redzot, uzradās nodevējs, kuram sakārojās naudu, bet varbūt viņš tika iebiedēts. — Viņš pamāja ar roku. — Neko vairs nevar darīt. Kamēr mēģināsim aizrakties līdz patiesībai, atdzīvinātāji izdomās jaunus veidus, kā noķert Milu un uzzināt viņas noslēpumu.

—      Tas nozīmē, ka mēs slēpsim viņu Viļņā?

Nikodēms Prans Tvardauskis papurināja galvu un vāri pasmaidīja.

—       Nē. Pietiks slēpt. Turklāt Viļņā arī nepaslēpsi. Atdzīvinātāji zina, ka mēs ar tevi esam šeit, tāpēc sapratīs, ka šeit var būt ari Mila. Un lai! Došu meitenei brīvību. Viļņas atdzīvinātāji ir vāji, tā nav Prāgas loža ar jauno mestru, nav pat ko salīdzināt. Turklāt arī mēs paši neesam ar pliku roku ņemami. Šis ir mūsu cietoksnis, un atdzīvinātājiem vajadzēs krietni pacensties, lai to ieņemtu.

—       Kad Mila ierodas?

—     Ar tuvāko Krakovas dirižabli. Rīt vai parīt. Viļņas legāts Sudrabs apsolīja, ka pa ceļam uz gaisa kuģu ostu Krakovas leģionāri piesegs Milu, bet dirižablī viņu sargās mūsējais. Sudrabs norīkos uzticamāko. Turklāt kas gan var notikt, lidojot gaisā?

Abi viri apklusa un ilgi sēdēja, iegrimuši pārdomās.

Pēkšņi kaut kas iežvadzējās, un Basanavičs ar Tvardauski no pārsteiguma pat salēcās.

No rožu krūma izlīda Sauvalds, brakšķēdams paspēra dažus soļus un cienīgi apvēlās uz sāniem.

\

Visa Prāga bija iegrimusi ūdeni. Lietus bez apstājas šaustīja pilM'tu, granti pārvērta dubļos, sitās pret gadsimtus vecajiem bruģakmeņiem un straujās tērcītēs plūda pa ielām. Kanalizācijas sistēma bija veca, tāpēc visapkārt mirguļoja peļķes. Pilsētnieki lavierēja Htarp tām, jo brist iekšā baidījās — varēja gadīties, ka samērcēs tikai 1',.ilošas, bet varēja gadīties, ka iegrims pat līdz jostasvietai. Prāgas vecākie iedzīvotāji purināja galvas, skatīdamies uz Vltavu, kas bija I Mi plūdusi kā nekad agrāk, bet pilsētas galvas norūpējušās sprieda, k<) glābt vispirms, ja izceltos plūdi, kādi Prāgu postīja pirms piecpadsmit gadiem. Tikai golemiem, kas sargāja pilsētas vārtus, lietus bija pie kājas. Milži vienaldzīgi raudzījās tālumā un, tikai tad, kad atstāja posteni, smagi vilka kājas laukā no staignās dubļu putras.

Melna tvaika kariete bez atšķirības zīmēm, ar cieši aizvilktiem ar/kariem dārdēja pa Prāgas bruģi, šļakstīdama ūdeni uz visām pusēm, retos garāmgājējus piespiežot pie namu sienām. Dažs labs i’.aramgājējs karietei nopakaļus sauca sliktu vārdu, bet kučieris, kas bija uzmaucis ādas ķiveri, neko nedzirdēja. Viņš sakoncentrējies regulēja spiedienu tvaika katlā, skatījās uz ceļu caur guguļiem, kas

sedza gandrīz pusi sejas, un grozīja stūri, mēģinādams izvairīties no bīstamām bedrēm, ik pa reizei pasignalizējot kādam muļķa sunītim vai kādai tūļai, kas pamanījās nelaikā pāriet pāri ielai.

Iekārtojies gandrīz guļus un pēc iespējas ērtāk izstiepis neparasti garās kājas, karietē brauca vēl diezgan pajauns, kalsns, gara auguma virs ar smailu degunu, kas atgādināja gandra knābi. Tas bija grāfs Konrāds fon Vitgenšteins — Prāgas atdzīvinātāju ložas lielmestrs, golemu saimnieks, turklāt, kā runāja ļaunas, bet piesardzīgas mēles, ari nedaudz nekromants. Vīrietis sēdēja, aizvēris acis, un klausījās, kā lietus lāses sitas pret karietes jumtu, un saspringti prātoja, vai viņš rīkojas pareizi.

Sensenos laikos atdzīvinātāju ložas bija alķīmiķu ģildes daļa. Leģendārais XVI gadsimta mags Fausts, viduslaiku pravietis Nostradamus un pat Prāgas rabīns Liva ben Becalels veidoja homunkulus, cilvēkiem līdzīgas būtnes, ticot, ka alķīmija var tās atdzīvināt. Pieminētos vīrus laikabiedri sauca par dīvaiņiem, viņi dzīvoja vientulībā, balansējot uz vājprāta robežas. Bija laiki, kad ari uz golemiem skatījās greizi.

Tie laiki bija pagājuši, bet atdzīvinātāju pieredze nebija noslēpta atvilktnēs. Pēc atdalīšanās no alķīmiķiem un Alianses izveidošanas ar Rotšildu naudu dāsni barotie jaunie atdzīvinātāji kļuva par ļoti varenu organizāciju. Viņu ložas darbojās visās Alianses brīvpilsētās un Eiropas lielpilsētās, bet vislielākā ietekme un vara viņiem bija dzimtajā šūpulī — Prāgā. Šeit atdzīvinātāju loža de facto pārvaldīja visu pilsētu.

Jau no viduslaikiem atdzīvinātāji lauzīja galvas, kā savos veidojumos iepūst ne tikai dzīvību, bet ari panākt, lai tie spētu domāt un paši būtu spējīgi pieņemt lēmumus. Pagājušā gadsimta vidū, izveidojoties Aliansei un tās brivpilsētām, atdzīvinātāji pēkšņi kļuva ļoti svarīgi. Alianse, kurai piederēja maģiskā gāze prometils, par katru cenu vēlējās mehāniķu veidotos automatonus (mākslīgus mehānismus, kādus sen senos laikos veidoja dievs kalējs Hēfaists) pārvērst "dzīvos", bioniskos, domājošos radījumos, tas ir, tādos, kuriem piemistu vēl īpašākas, elpu aizraujošas spējas. Viņi varēja kļūt par karavīriem, kas izlemtu kaujas gaitu, strādniekiem, kas izraisītu vēl

Vit'iiu rūpniecisko revolūciju, pētniekiem, kas nebaidītos ne no aukBluma, ne tumsas, ne bada. Tātad atdzīvinātāji, atrotījuši piedurkne:;, vēl cītīgāk ķērās pie darba — radīja un eksperimentēja, reizēm pārkāpdami likumus, reizēm samīdami cilvēcīgumu, bet svēti ticēil,mu, ka veiksmes gadījumā pasaule būs zem viņu kājām.

Taču nezin kāpēc veiksme aizvien meta viņiem lielu likumu, un neizdevušies eksperimenti, necilvēcīgās balsis kaucoši briesmoņi I Ika ieslēgti dziļos Prāgas atdzīvinātāju pagrabos. Ložas lielmestram nebija viegli atzīties, ka atdzīvinātāji nonākuši strupceļā.

Grāfs Konrāds fon Vitgenšteins bēdīgi iesmējās. Kas gan varēja padomāt, ka progress notiks pašā degungalā, pašā ložas sirdi? Šeit, l’r.'igā.

Pirms pieciem gadiem viņš, toreiz vēl parasts Prāgas atdzīvinātāju ložas loceklis, Jaunā gada un jaunā gadsimta sākuma ballē neļauši satika jaunu meiteni, vārdā Mila, kurai uz balli līdzi bija devu••;as dažas rotaļlietas — automatoni. Tās bija apveltītas ar spēju 1 li unāt! Tās varēja rīkoties, kā vien tām ienāk prātā! Tas bija kaut kas 1 ik neticams, ka grāfu piemeklēja šoks. Atģidies viņš visu pastāstīja lielmestram, un tas, lieki laiku netērējot, sāka rīkoties. Ievilināt meiteni lamatās ar kaut kādiem muļķīgiem solījumiem likās vieglāk par vieglu. Bet izrādījās, ka meitene nav nekāda vējgrābsle. Atdzīvinātāji apjuka un aiz pārsteigumiem sāka pieļaut kļūdas. Grāfs saviebās, jo viņam nebija patīkami to atcerēties. Kļūdas bija rupjas, vienkārši nepiedodamas. Vispirms atdzīvinātāji veltīgi mēģināja izsekot un nolaupīt meiteni Prāgā. Toreiz meitenei izdevās aizbēgt ar diviem aizgādņiem, kuri, kā vēlāk izrādījās, bija ļoti nopietni Alianses zinātnieki. Pēc gada izdevās viņu sameklēt Konstantinopolē, masku ballē bija mēģinājums viņu nolaupīt sultāna pili, bet atkal neveiksmīgi. Vel pēc gada viņa tika pamanīta Vārnā, taču arī tur atdzīvinātājiem nekas neizdevās. Atdzīvinātāju aģenti tikai veltīgi izraisīja ugunsgrēku. Tā laikā gāja bojā alķīmiķa Basanaviča sieva, bet loža iemantoja nāvīgu ienaidnieku. Un, luk, atkal viens absurds ugunsgrēks baznīcā netālu no Krakovas. Pēc nesekmīgiem mēģinājumiem meiteni nolaupīt atdzīvinātāju ložas locekļu pacietības mērs bija pilns. I .ielmestram nācās atkāpties, precīzāk sakot, viņš pazuda bez vēsts,

un neviens nekad viņu neatradis. Konrāds fon Vitgenšteins, kas nesen bija ieņēmis viņa silto krēslu, nevarēja vien nobrīnīties par priekšgājēja stulbumu. Un vēl runā, ka par atdzīvinātājiem kļūstot tikai gudrākie!

Vardarbība rada vardarbību, darbība sagaida pretdarbību. Grāfs fon Vitgenšteins mācēja lasīt starp rindiņām, mācēja saskatīt smalkākās lietas, tātad viņam uzreiz kļuva skaidrs, ka meitene tiek apsargāta. Kāds viņu ir pārsedzis ar nepārvaramu aizsargvairogu, kas pasargā no vardarbības. Nejaušību nemēdz būt. Lielmestrs nešaubījās, ka profesionāli slepkavas būtu varējuši bez grūtībām ielenkt meiteni kaut kur slēgtā pagalmā, bet tad iespertu zibens, zeme atvērtos zem kājām, nokristu dirižablis vai notiktu vēl kaut kas, un meitene paspētu aizmukt.

No otras puses, pirmoreiz pēc vairākiem simtiem gadu atdzīvinātāji ieraudzīja gaismu tuneļa galā, atrada durvis, aiz kurām slēpās viņu sapnis. Tātad tagad Konrāds fon Vitgenšteins nosolījās noskaidrot, kādā veidā iespējams noķert meiteni. Pat ja nāktu izmantot metodes, kas nepatiktu ložas locekļiem. Pat ja nāktos aicināt palīgā nāvīgus ienaidniekus.

Kariete apstājās. Kučieris nesteidzās atvērt durvis — palika sēdēt uz sēdekļa, kā bija pavēlēts. Grāfs ar plaukstu izlīdzināja vienkāršu melnu apmetni ar apakšā izšūtām oranžām liesmu mēlēm, uzlika galvā kapuci, kas labi paslēpa seju un reizē pasargāja no lietus, un tad izkāpa ārā no karietes. Laikapstākļi bija kā pēc pasūtījuma — varēja redzēt, ka lietus noskaloja ne tikai ielas, bet arī garāmgājējus, pat logos nebija saskatāmas ziņkārīgas sejas. Konrāds saviebās un ar diviem pirkstiem aizspieda ciet degunu. Viņš atradās ne pašā labākajā Prāgas rajonā, par kanalizāciju šeit nevarēja būt ne runas, tāpēc pa ielu kopā ar lietus ūdeni plūda virca un naktspodu saturs. Uz mājām nebija nekādu numuru, bet fon Vitgenšteinam adrese tika norādīta ļoti skaidri — starp skārni un zaļo māju ar aizvērtajiem slēģiem. ^

Mestrs brida cauri peļķēm (šeit ļoti noderēja garās kājas). Ieraudzījis blakus arkai piestiprinātu koka izkārtni ar uzrakstu "Šuvējas pakalpojumi. Šuju, laboju, izšuju”, viņš drūmi pasmaidīja un caur

iirku iegāja lielā pagalmā. Šeit viņu sagaidīja izkāmējušu, slapju kaķu bars visādās krāsās — strīpaini, melni, plankumaini, un pat lādi, kas reiz bija zeltaini. Kaķi kā sarunājuši sagaidīja atnācēju ar fik.iļu ņaudēšanu. Konrādam fon Vitgenšteinam ienāca prātā doma, k.i logos tūlīt pavīdēs zinātkāras sejas, bet nami, kas ielenca papilinu no trim pusēm, palika mēmi. Ari kaķi ieņaudējās tikai vienu iri/.i. Saspiedušies barā, viņi ar skatienu sekoja iebrucējam, kas uzmanīgi vēroja namu fasādes.

Grāfs piegāja pie vienām durvīm, precīzāk sakot, pie melna cauruma, un nonāca nama gaitenī. Smaka šeit nebija patīkamāka kā uz Ielas, satrupējušās kāpnes čikstēja, otrajā stāvā logu iedobumi bija «izmūrēti ciet, tāpēc nācās kāpt taustoties. Nejauši iemaldījies cilvēks patiešām būtu pagrozījis pirkstu pie deniņiem — kas gan ies uz i ādu caurumu šūt drēbes, tās labot vai pielaikot? Bet grāfs zināja, ko dara.

Laimīgi sasniedzis trešo stāvu, lielmestrs pārvilka kapuci pār acīm un pastūma vienas durvis. Tās nebija aizslēgtas. Ieejot iekšā, vīrietim uzreiz radās vēlēšanās mesties laukā, jo istabā valdīja pret īgi saldena smaka, it kā apkārt lodātu zalktis un draudētu viņu nožņaugt, taču aizbēgt no tā nebija kur — grāfs neatradās uz ielas. (irāfa ķermenis pat pārklājās sviedriem.

Pēkšņi iemirdzējās gaisma, un istabas stūrī kaut kas sakustējās.

Grāfs uzmeta skatienu skrandu kaudzei.

—      Paskat, ko kaķis aiz astes būs atvilcis līdzi, — no skrandu puses atskanēja veca un čērkstoša balss. — Kāds negaidīts viesis!

Mestrs pamirkšķināja acis, un tās acumirklī aprada ar gaismu, ko izstaroja liela kristāla lode, kas stāvēja uz zemes blakus guļasvietai. No tās, gluži kā no vīraka kociņa, stiepās dzeltenīgi dūmu taustekļi, kas sāka tuvoties Konrāda fon Vitgenšteina virzienā.

—      Atdzīvinātājs? — balss atkal iečērkstējās. — Nu, ko labu teiksi, atdzīvinātāj? Kā tev mans apvalks, ko?

No skrandu apakšas izlīda laukā krunkaina roka un nolaidās uz lodes. Tā iemirdzējās vēl spilgtāk, dūmi ieguva gandrīz taustāmu veidolu. Mestram sāka spiest ciet rīkli.

Nu ko, nebija jēgas slēpties. Grāfs nometa kapuci.

Būtne istabas galā skaļi ieelpoja un apsēdās gultā.

—      Oho, pats lielmestrs? — tā izsmējīgi noteica. — Neticu savām acīm.

Mestrs ar skatienu ieurbās skrandainajā vecenē ar iekritušajiem vaigiem un šķidrajiem, vaļā izlaistajiem, sirmajiem matiem. Lodes gaisma atmirdzēja viņas acis, un tās izskatījās dzeltenas kā kaķim. Blakus gultai mētājās dažas tukšas, zaļas četrkantīgas absinta pudeles. Istaba bija patukša. Bez gultas šeit vēl atradās galdiņš, viens krēsls un veca šujmašīna, uz kuras stāvēja sarūsējušas šķēres. Vecene nekad nebija bijusi šuvēja. Viņa patiešām nebūtu atšķīrusi krinolīnu no krepdešlna, bet dāmas sastingtu šausmās no domas vien, ka tāda būtne pieskarsies viņu pielaikojamām drēbēm. Un tomēr visa Prāga nāca pie šuvējas — gan dižciltīgas dāmas, gan bagāti tirgoņi, gan līdz kliņķim nodzērušies dzērāji.

Melnā Šuvēja lieliski paredzēja nākotni, taču viņa nevarēja ciest atdzīvinātājus, jo viduslaikos atdzīvinātāji tādas kā viņa slīcināja upēs, dedzināja sārtā, sauca par viltus pravietēm, melīgām orākulēm, citiem vārdiem sakot, — raganām.

Vajātās orākules pilnveidojās un bez pareģošanas noslēpumiem no paaudzes paaudzē nodeva maģiskus buramvārdus, kas ļāva uzbūvēt apvalkus, kas viņas pasargāja no nevēlamiem viesiem. Atdzīvinātāji to zināja, un nevienam no viņiem nebūtu ienācis prātā griezties pie orākules un, vēl jo vairāk, lūgt viņai palīdzību. Taču lielmestram nebija citas izejas.

—       Es neko sliktu neesmu darījusi, nekādus noteikumus neesmu pārkāpusi,— vecene iešņācās, metot uz atnācēju dusmīgus zibšņus.

—       Tinies projām, lielmestr! Un ved laukā savu varzu, ja nevēlies uz savas ādas izbaudīt, uz ko ir spējīgs mans apvalks.

Grāfs izpleta rokas.

—      Es atnācu viens, — viņš nomurmināja un pēkšņi iegārdzās, sajutis, kā neredzamas rokas sagrābj rīkli.

—     Ak, tad labi, — mierīgi noteica vecene, un neredzamās rokas acumirkli atlaidās.

Mestrs pēkšņi saprata, ka lode reaģē uz vecenes balsi.

Viņa ieķiķinājās.

—     Vēlies, lai izzīlēju nākotni? — viņa teica un, paraususies skrandu kaudzē, izvilka pustukšu pudeli. To atgāzusi, izdzēra lielu malku.

Mestrs, sakodis zobus, klusēja, lode nepārliecinoši mirguļoja. Vecene skaļi atraugājās, nolika pudeli uz zemes un pavērsa pret atnācēju pirkstu.

—       Un ko tu dosi man pretī? Zaļas debesis, alus lietutiņu? Paldies, man neko nevajag. — Viņa nedaudz paklusēja. — Ja jau esi atnācis viens, lielmestr, tad viens ari aizej, — viņa piemetināja citādā balsi — šoreiz ne čērkstošā un ķērcošā, bet skaļā un skaidrā. — Es esmu pēdējā no orākulēm, un mani tik viegli tu nepieveiksi. Ej pro|.im uz neatgriešanos!

Lodes gaisma atkal kļuva spilgtāka, bet mestrs pat negatavojās doties projām.

—      Ņem zeltu un taisnību teic, — viņš lēni, bet pārliecinoši pateica buramvārdus, kas bija veci kā pasaule.

Vecene sarāvās, it kā būtu saņēmusi pātagas cirtienu un sniedzās pēc pudeles.

—     Tu gan esi gudrs, lielmestr,— viņa teica. — Tu taču varēji piedraudēt. Vai aizvest mani uz saviem pagrabiem. Daudz ko varēji. Het esi gudrs. — Viņa atgāza pudeli, un gar zodu notecēja zaļš un lipīgs šķidrums. Šis absints bija kaut kāds savāds. Vecene ar trīcošu rādītājpirkstu atkal notēmēja uz nelūgto viesi. — Labi, Konrād fon Vilgenštein, paņemšu tavu zeltu un pateikšu taisnību.

Lode pēkšņi nodzisa, dūmi izklīda.

Grāfs piesardzīgi paspēra dažus soļus uz priekšu, izņēma maku .11naudu un jaunas meitenes fotoattēlu, kas bija noslēpti zem apmetņa. To visu viņš novietoja uz galdiņa blakus šujmašīnai.

Melnā Šuvēja laiski izrausās no gultas. Ar pudeli rokās, glūnēdama uz atnācēju, viņa piegāja pie mašīnas un iekrita krēslā. Uz maisiņu ar zeltu viņa pat nepaskatījās.

Mestrs atkāpās durvju virzienā.

“Gritzner" no Saksijas, — noglāstījusi šujmašīnu, vecene pie i’vis nomurmināja. — Viņu zīme ir zirneklis tiklā. Laba firma, uzl irama.

Runājot viņa no atvilktnītes izvilka nazi ar smalki izgrebtu asmeni un neticami baltu kabatas lakatiņu. To viņa palika zem šujamās adatas, tad pie acīm pielika Milas fotoattēlu.

—      Skaista meitene. Bet ne tev, atdzīvinātāj, — Melnā Šuvēja ievērtēja fotoattēlu un ieķiķinājās par savu asprātību. Pēc tam ķērās pie darba.'

Vispirms viņa kāri norija dzēriena malku, tad ar nazi pēkšņi iegrieza paceltā plaukstā. No tās uzreiz sāka tecēt biezas un tumši sarkanas asinis, lielas lāses pilēja uz Milas fotoattēla, un, tekot tam pāri, iesūcās baltajā kabatas lakatiņā. Konrāds fon Vitgenšteins varēja apzvērēt, ka redzēja asinis dzirksteļojam zaļus punktiņus.

Šuvēja nolaizīja asinis no rokas, no pudeles uz rētas uzpilināja zaļo šķidrumu, un rēta viņa acu priekšā izzuda. Tad viņa novietoja fotoattēlu uz kabatas lakatiņa, ar pirkstiem pieskārās apaļajam mašīnas rokturim, aizvēra acis, un mašīna pēkšņi atdzīvojās: skaļi tarkšķēdama, adata trakotā ātrumā sāka lēkāt uz augšu un leju, bet zem tās novietotais baltais kabatas lakatiņš pats griezās kā dzīvs.

Pēc tam mašīna apklusa, adata sastinga uz vietas. Melnā Šuvēja kādu laiku vēl nekustīgi sēdēja, tad atvēra acis un grīļodamies piecēlās kājās. Viņa ilgi skatījās uz mestru, galu galā padeva viņam kabatas lakatiņu. Bet no fotoattēla bija palicis pāri tikai sacaurumots papīra vīkšķis.

—                             Meklē atslēgu uz viņas sirdi, atdzīvinātāj, — teica vecene.

—       Tikai tad, kad to atradīsi, dabūsi meiteni. — Viņa paķēra pudeli, aizšļūca uz gultu, pagriezās pret grāfu un piemetināja. — Es paņēmu tavu zeltu un pateicu taisnību. Bet tagad ej, no kurienes esi nācis, un nekad vairs nenāc atpakaļ!

Pēkšņi lode žilbinoši iemirdzējās, un dūmu čūskas atkal metās mestram virsū. Saspiezdams plaukstā kabatas lakatiņu, viņš atmuguriski sāka iet durvju virzienā. Viņš pavēra tās, bet, nonācis uz sliekšņa, pagriezās pret veceni. Apvalks tagadļ darbojās no visa spēka, un mestram nācās sakoncentrēt spēkus, jo viņš sajutās tā, it kā mēģinātu pacelt akmeni, kas bija trīsreiz smagāks par viņu pašu. Vecene lūkojās uz viņu, pat acis nepamirkšķinādama, ieurbusies

viņā ar dzeltenām acīm. Konrādam sāka spiest krūtis, kļuva grūti elpot. Gaiss istabā kļuva indīgs kā dzīvsudraba iztvaikojumi.

Sakoncentrējis pēdējos spēkus, mestrs izvilka garstobra pistoli, kas bija noslēpta zem apmetņa, un notēmēja uz veceni. Dūmu čūskas kā plēsoņas apvijās ap viņa roku, bet vīrietis paspēja izšaut sekundi agrāk, pirms pistole izkrita no rokām. Vecene sakņupa, viņai no rokām izkrita pudele un aizripoja pa grīdu.

Pēkšņi burvestības izgaisa, lode sāka dzist, un mestrs dziļi ieelpoja. Plātīdama muti kā tikko no ūdens izvilkta zivs, orākule, izstiepusi roku, saķēra nokritušo pudeli un mēģināja uzpilināt zaļo šķidrumu uz rētas. Taču smaga kurpe izspēra pudeli viņai no rokas, mestrs noliecās virs vecenes, aukstasinīgi izšāva otrreiz, apgriezās uz papēža un, atstājis uz galdiņa maisiņu ar zeltu, pazuda no Melnās Šuvējas midzeņa.

Nonācis gaiteni, viņš izdzirdēja dīvainas raudas, pilnas sirdssāpju, dusmu un niknuma. Jebkurš cits cilvēks būtu bēdzis, ko kājas nes, jo šī šaušalīgā dziesma plosīja sirdi, taču atdzīvinātāju ložas lielinestrs Konrāds fon Vitgenšteins mierīgā soli izgāja pagalmā. Šeit no visiem stūriem viņā nolūkojās kaķi. Viņu skausti bija izstiepti, spalvas sacēlušās gaisā, acis mirdzēja asinskāras liesmas, bet no rīklēm atbalsojās ņaudēšana, kas atgādināja iepriekš dzirdētās dīvainās raudas. Kad mestrs iznāca pagalmā, tās pārvērtās dusmīgā šņākšanā, bet tuvoties cilvēkam kaķi neuzdrošinājās. Mestru ielenca tāds kā neredzams aplis, kuru tie radījumi nevarēja pārkāpt.

Konrāds fon Vitgenšteins paslēpa pistoli zem apmetņa, pār acīm pārvilka kapuci un, atstādams četrkājainos briesmoņus apraudāt savu zaudējumu, viņš caur arku izmuka uz ielas, kur viņu gaidīja kariete.

—       Uz ložu! — viņš pavēlēja, iesēzdamies karietē. — Ātri!

Kučieris nekavējoties palielināja dzinējā spiedienu, atskanēja griezīga svilpoņa, un kariete izkustējās. Tā aizvien palielināja ātrumu, drāzās cauri milzīgām peļķēm, taču kučieris nepievērsa tam uzmanību — viņš paklausīgi pildīja pavēli.

Mestrs palūkojās uz aizvilktajiem aizkariem, pēc tam paskatījās uz kabatas lakatiņu. Tagad viņš vairs nezināja, ko darīt, — vai

dusmoties uz sevi, vai smieties. Dodoties pie Melnās Šuvējas, viņš lika uz kārts ne tikai savu dzīvību, bet arī prestižu. Bet vecenes pareģojums izrādījās īsta banalitāte.

Uz asinīs izmirkušā kabatas lakatiņa bija izšūtas divas vienkāršas lietas — sirds un atslēdziņa. Atslēdziņa uz sirdi. “Meklē atslēdziņu uz meitenes sirdi. Kad to atradīsi, dabūsi meiteni." Tātad nav nepieciešama nekāda vardarbība, nekādas burvestības, nekādas slepkavības. Viss ir vienkārši kā trīs helleri — atliek tikai iekarot Milas sirdi.

Mestrs ar riebumu nosvieda kabatas lakatiņu uz grīdas, atkal iekārtojās pusguļus un aizvēra acis. Mocīties pagātnes dēļ un grauzt sevi pieļautu kļūdu dēļ nebija viņam raksturīgi. Kas padarīts, padarīts, neko nevar mainīt, jāskatās tālāk. Laiks darināt īpašu zirnekļa tīklu.

Pēc stundiņas kariete atgriezās pašā Prāgas centrā un, apbraukusi apkārt svētā Vita katedrālei, ieripoja caur modri apsargātiem vārtiem, kas bija ierīkoti biezā sienā. Melnā un baltā krāsā apmestās sienas izskatījās tā, it kā būtu veidotas no mazām piramīdām. Tā bija lielā Švarcenbergas pils — centrālā Prāgas atdzīvinātāju mītne, draudīga pils, kurai garāmgājēji meta līkumu. Uz milzīga pulksteņa, spārnus izpletis, tupēja atdzīvinātāju simbols — oranžs fēnikss, bet apkārt viņam, notupušās uz jumtiem, lietus ūdeni spļāva līkdegunes gargūlijas. 7

Kad grāfs izkāpa no karietes, viņš jau zināja, ko darīt.

—      Sagatavojiet opija spoguļu istabu, — iegājis pa durvīm, viņš valdonīgi pavēlēja kalpiem, kas piesteidzās klāt. — Man vajadzēs Viļņas atdzīvinātāju ložas… — lielmestrs mirkli padomāja. — Nē, atstāsim viņus mierā. Man vajadzēs mūsu īpašo draugu feču palīdzību. Parūpējieties par sakariem ar Londonu.

Grāfs iegāja garderobē, nosvieda slapjo apmetni, noģērbās un ietinās mīkstā persiešu halātā. Tad devās uz opija spoguļu istabu, iemalkoja tikko pasniegtu, kūpošu bergan\otes tēju un ērti iekārtojās uz mīkstās gultas. Virs galvas sāka virmot plānas dūmu urdziņas. Pēdējā doma pirms ieniršanas alķīmijas opija sapņos bija šāda: “Mīlestības intrigas. Cik romantiski!”

To, ka valsti beidzot pienācis pavasaris, varēja saprast, tikai izbraucot no Londonas. Britu impērijas galvaspilsētas ielās koki bija ietinušies biezos dūmos, ko izklepoja milzīgās īstendas rūpnīcas, i.ipēc knapi varēja saskatīt novēloti plaukstošās lapas. Turklāt mū.'Igi steidzīgajiem londoniešiem nebija laika lūkoties uz kokiem, viņi pat neapstājās Redženta vai svētā Džeimsa parkā, kur smaržoja pēc hiacintēm un vizbulītēm. Iespējams, tikai vasarā no karstuma apreibusi lielpilsēta atpogāja baltās apkaklītes, noņēma priekšautus, ar sodrējainu roku notrauca no pieres sviedrus un beidzot ļāva sev nedaudz atpūsties.

Tie, kas bija noilgojušies pēc dabas, ar vilcieniem devās uz Kentu, ko mēdza dēvēt par Anglijas dārzu, citi baudīja atspirdzinošu jūras gaisu Braitonas pludmalēs, trešie brauca medīt uz biezajiem Sarejas grāfistes mežiem. Rietumu (Oksfordas) un Ziemeļu (Kembridžas) virzienos dārdošajos vagonos trokšņoja studenti, nepacietīgi gaidīdami eksāmenu beigas, romantiski noskaņoti pārīši devās pie Temzas, lai varētu pabraukāt ar laiviņu. Lielā Anglijas upe, kurai pagaidām izdevās izvairīties no Londonas eļļainā pieskāriena,

nesteidzīgi pludināja ūdeņus caur pasakaini skaistiem ciematiem ar alus brūžiem, kas ievēroja simtgadīgas tradīcijas un vilināja ar tumšo alu un pavēni zem kuplajiem vītoliem. Pat paši nepacietīgākie garāmgājēji, nonākuši šeit, atpūtās un, tīksminādamies par ainavu, labprāt iemalkoja kādu pinti alus.

Agrā rītā no Londonas Čeringkrosas stacijas uz Redingu izbrauca Dienvidaustrumu dzelzceļa kompānijas vilciens. Vienā no vagoniem skaļi čaloja jaunu dīkdieņu kompānija, kas devās atpūsties. Acīmredzot viņi bija sākuši svinēt, jau izbraukdami no Londonas, tāpēc tagad bija krietni iesiluši un smējās pilnās rīklēs tikai par sev saprotamiem jokiem. Troksnis bija tik milzīgs, ka daži pārīši un ģimenes ar bērniem neizturēja un pārcēlās uz mierīgāku vagonu. Un tikai vienam cilvēkam, kas bija iekārtojies vagona stūri, kņada, šķiet, netraucēja. Viņš sēdēja sarāvies, iespiedies stūri un pār acīm pārvilcis melnu hūti — iespējams, lai noslēptos no rīta saules, kas žilbināja caur netīro logu, bet varbūt tāpēc, ka viņš negribēja ielaisties ar jautro kompāniju.

Taču pavasarīgo krāsu raibumā viņa melnā platmale un vecmodīgais melnais apmetnis dūrās acis, tāpēc cilvēkam tikai uz īsu bridi izdevās izvairīties no uzmanības.

—       Ei, cienītais kungs, vai jūs gadījumā nebraucat uz bērēm? — Viņam klāt piegāja viens zobgalis, zīmīgi pamirkšķinādams draugiem. 7

—      Bet var būt, ka uz savējām? — ievaicājās cits. — Tad gan nav, ko steigties.

Vīrietis platmalē lēni pacēla galvu.

—     Var būt, ka ari uz bērēm, — viņš pusbalsī ierunājās un noņēma platmali. Viņa pakausis bija pliks un gluds kā biljarda bumba.

Vīrietis paskatījās uz vienu no līksmotājiem, tad uz otru, un vīreļiem acumirkli pārgāja vēlme smieties. Viens, kas bija jau pavēris muti, lai kaut ko teiktu, aizvēra to tik ātri, ka pat zobi noklaudzēja. Pēkšņi viņam satumsa acis, urTviņu pārņēma sajūta, it kā viņš kristu no liela augstuma. Likās, ka zeme tuvojas ar mežonīgu ātrumu, puisim sagrāba ciet rīkli, it kā kaklam apkārt būtu apvijusies resna pakulu virve. Otrs zobgalis saķēra sirdi, kura tagad sitās tik

rit ri, it kā gribētu palēkties un izlidot caur muti. Abi puiši krampjaini •i.iķēra galvas, bet viņu draugi apstulbuši skatījās, nesaprazdami, Kas ar viņiem notiek.

Vīrietis melnajās drēbēs dziļi ieelpoja, ērti atgāzās krēslā un .itkal aizvēra acis. Viņu it nemaz neinteresēja ne kompānija, ne Kārām slīdošie skati aiz loga, viņam vispār nepatika ne pavasaris, ne zaļumi, un viņš labprāt būtu palicis Londonā, ja vien nebūtu pienākusi ziņa par neveiksmi Krakovā, ko viņš saņēma caur opija spoguļiem, un jauns uzdevums, kas viņam bija jāveic.

Kad cilvēks nonāk nepatīkamā situācijā, viņa domas parasti Kalvā grozās ap vienu un to pašu. Viņš nepārstāj sev jautāt: “Kā būtu, ja būtu", “Ko darīt tālāk", "Vai es visu esmu labi apdomājis”, taču pasažieris, kas devās uz Redingu, nebija no tādiem. Tiesa, saņemtais norādījums bija dīvains, atļautie līdzekļi — neparasti, bet viņam bija mērķis un darbības plāns, un ar to pilnīgi pietika. Viņš jutās mierīgi.

Nobraucis no Londonas gandrīz četrdesmit jūdžu, vilciens apstājās pie neizskatīgas pieturas. Uz sarkanu ķieģeļu celtnes vidēja izkārtne ar uzrakstu "Blekvotera”.

Vīrietis melnajās drēbēs piecēlās kājās, nepaskatīdamies uz apklusušajiem jaunekļiem, pārgāja pāri vagonam un izkāpa no vil< iena. Kopā ar viņu izkāpa vēl daži desmiti cilvēku, un uz nelielā perona uzreiz kļuva par šauru. Cilvēki stiepa piederumu kastes, lielus, .ir nezin ko piebāztus pakulu maisus un pat būrus ar zosīm-gāginātājām.

Pašā Blekvoterā arī valdīja neikdienišķs troksnis. Varbūt tas kādam iebraucējam likās dīvaini, bet visi apkārtējie zināja, ka Blekvotera gatavojas ikgadējam gadatirgum. Pie stabiem plīvoja lentes, galdnieki klaudzināja āmurus, pabeigdami būvēt paviljonus tirgotājiem, skaļi māva garām vestie liellopi. Centrālajā ciemata laukumā griezās tvaika karuselis, ķo no visām pusēm bija ielenkuši bērni, blakus šaujamieročus pārbaudīja šautuves īpašnieks, nedaudz tālāk daudzkrāsainas teltis bija uzcēlis klaiņojošs čigānu tabors.

Plikpaurainais vīrietis bez acīmredzamas ieinteresētības aplūkoja gadatirgus izklaides, bet viņa skatiens meklēja ko citu.

Ieraudzījis koka divstāvu ēku zaļā krāsā ar izkārtni “Cūka un svilpīte. Krogs un naktsmājas", viņš devās uz turieni.

Iegājis krogā, viņš noņēma platmali un piegāja pie jaunas apteksnes ar netīru priekšautu, kas garlaikojās pie gara galda.

—       Es vēlētos istabu, — viņš noteica un aizgriezies aplūkoja pustukšo zāli. Lielā pļēgurošanas stunda šeit vēl nebija sākusies.

Meitene vienaldzīgi paskatījās uz vīrieti.

—      Jūs jokojat? — viņa neslēpa izbrīnu. — Tagad taču gadatirgus, visas istabas rezervētas pirms dažām nedēļām.

Viņa jau grasījās iet projām, bet cieta roka sagrāba viņu aiz elkoņa, un meitene gandrīz iespiedzās. Pieskāriens bija auksts, bet satvēriens kā no dzelzs.

—       Es vēlos istabu, — vīrietis mierīgi atkārtoja.

Viņa plikais pakausis spīdēja luktura gaismā, viņš skatījās apteksnei tieši acis.

—       Ēēē… jā, protams. — Meitene parausās zem galda un izvilka vara istabas atslēgu, kas bija domāta pazīstamam liellopu tirgonim, kam bija jāierodas rit. — Lūdzu, — viņa pasniedza atslēgu atbraucējam. — Trešā istaba otrajā stāvā, kungs…

—       Fečs*, — sekundi padomājis, nomurmināja plikpauris.

—      Lūdzu, ser Feč, — kā papagailis atkārtoja apteksne. — Vai pagatavot vakariņas?

Vīrietis papurināja galvu.

—       Nav nepieciešams.

Aiz Blekvoteras ceļš kļuva platāks un vijās caur bezgalīgiem viršu laukiem, kas vakara krēslā izskatījās tik draudīgi, ka drīzāk atgādināja drūmos Ziemeļjorkšlras purvus, nekā Anglijas Dienvidus. Tālumā aiz viršu laukiem rēgojās melni mežu masīvi. Ceļš atradās virs patīkami čalojošas Blekvoteras upītes. Šeit, uz neliela tiltiņa, ceļinieku gaidīja pārsteigums — ieraudzījis cilvēku, no būdiņas izsteidzās plecīgs virs militārā uniformā un pieklājīgi, bet stingrā balsi

* Angļu mitoloģijā — dubultnieks, spoks. Satiekoties ar viņu pēc saulrieta, gaida nāve, līdz saulrietam — nepatikšanas.

ļ.iutāja, uz kurieni iebraucējs dodas, kāds ir viņa ceļa mērķis, jo šajās vi('tās svešinieki nebija vēlami. Bet ceļš veda tālāk uz meža izcirtumu, līdz beidzās pie lieliem vārtiem, pie kuriem dežūrēja daži sargkareivji. Tālāk jau stiepās grantsceliņš, kas bija apstādīts ar rododendriem. Tas aizlocījās koka tiltiņa virzienā, kas savienoja divus ar Kokiem apaugušus ezeriņus — Augšējo un Apakšējo, tad nedaudz 11/. priekšu tas aizveda līdz garai un neglītai divstāvu akmens ēkai.

Šo vietu sauca par Sandhērstu. Šeit tika nodibināta Karaliskā militārā akadēmija, Britu impērijas armijas karavīru šūpulis.

Tagad virs neizskatīgās ēkas pletās pavasarīgi dzidras debesis, liet saules stari ziņkārīgi lūkojās caur logu uz nelielu auditoriju, kur ('ksaminatoru komisijas priekšā pamatstājā stāvēja akadēmijas pēdējā kursa kursants Edvards O'Braits. Viņam mugurā bija parādes uniforma ar uzšuvi baltā un zilā krāsā — kadetu atšķirības zīmi, un nospodrinātās uniformas pogas mirdzēja kā dimanti.

—… un es esmu stingri pārliecināts, ka tādas reformas Viņa Augstības armijai ir vienkārši vitāli nepieciešamas, — runu noslēdza Edvards O’Braits un pamatstājā sasita papēžus.

Sirmgalvis, eksāmenu komisijas priekšsēdētājs ģenerālis Džozefs Žofrē saviebās, it kā saule būtu viņam iespīdējusi tieši acīs.

—       Hm, hm, — viņš nokrekšķinājās un pagriezās pret blakus sēdošo kolēģi, vecāko studiju kuratoru majoru Stenu Makdermotu, kam mugurā bija nevainojami pieguļoša uniforma. — Interesanta pie jums šeit, Sandhērstā, mode, — viņš noteica, šķībi pasmaidīdams. — "Stingri pārliecināts…. nepieciešamas reformas”. Un kur mēs tādā veidā nonāksim? Varbūt arī jūsu saimniecības daļas vadītāji tūlīt karaliskajiem inženieriem sāks skaidrot, kā būvēt militāros dirižabļus?

Vecākais studiju kurators cieši saknieba lūpas un dusmīgi paskatījās uz kadetu O’Braitu. Bet ģenerālis Žofrē pat nedomāja apstāties.

—      Jūs viņiem sabāžat* galvās visādas muļķības — ģeometriju, topoloģiju, alķīmiju, vācu valodu, pasarg' dievs! Un kur cieņa pret priekšniecību? Kur pieticība? Disciplīna? Tā arī rodas visādi “reformatori", — ģenerālis kļuva aizvien niknāks, bet komisijas locekļu,

trīs viru, sejas apmācās aizvien vairāk. — Manos studiju gados tādas nekārtības nebija. — Viņš pagriezās pret adjutantu, kas stāvēja aiz muguras. — Persij, — viņš vērsās pie vīreļa, kurš tieši noliecās, it kā būtu gaidījis komandu, — zini, ko es šodien redzēju ēdnīcā? Izrādes afišu! Un tajā izrādē gorīsies ne tikai tukšpaurainie kadeti, bet ari «

karavīri! Cirks Sandhērstā! Kur tas redzēts?!

Tagad vairs nebija skaidrs, kas tiek eksaminēts — O’Braits vai viņa skolotāji, komisijas locekļi. No neērtās situācijas viņus izglāba pats kadets Edvards.

—      Vai godātajiem kungiem ir vēl kādi jautājumi man? — viņš painteresējās, pirms tam skanīgi sasitot papēžus.

Makdermots tikai papurināja galvu un atmeta ar roku, it kā teikdams: “Kadet, nelauzi galvu!"

O’Braits atdeva cieņu, apgriezās un izsoļoja no auditorijas. Nonācis garajā gaiteni, viņš sagrūda pirkstus aiz apkakles un ar tādu spēku atrāva to vaļā, ka gandrīz izrāva metāla podziņu. Tad dziļi ieelpoja un saķēra galvu. Caur atvērtajiem logiem iepūta atspirdzinošs vējiņš, bet Edvardam trūka gaisa. Viņš gandrīz skriešus aizsteidzās pie kāpnēm, nokāpa lejā un izgāja akadēmijas iekšpagalmā.

No šejienes varēja nokļūt pie sarkanķieģeļu Kristus baznīcas, ko ieskāva zaļš dārzs, un kura uzdevums bija ne tikai iepriecināt aci, bet ari sargāt mieru, jo tālāk atradās zirgu staļļi un jāšanas treniņu lauks, aiz tiem — šautuves, kur kadeti, nepacietīgu instruktoru saucienu pavadīti, trenēja aci, šaujot no šautenēm un revolveriem. Taču šodien pēc akadēmijas vadītāja pavēles apkārt valdīja klusums — norisinājās gala eksāmeni, bija pēdējā studiju diena, tāpēc nevienam nebija atļauts traucēt mieru.

Jaunākie kadeti izklīda pa istabām, atkārtodami uzdevumus, pastaigājās pa Sandhērstas parku vai, paslēpušies attālākā nostūri, sabāzuši galvas kopā, domāja, kā apmānīt sargus un, izvairoties no sodiem, nokļūt ikgadējā Blekvoteras gadatirgū, kas sākās šovakar. Kadetiem bija stingri aizliegts apmeklēt gadatirgu, īpaši pēc aizpagājušā gada skandāla, kad zaudētāji vainoja laimes rata īpašnieku blēdībā, iemeta viņu upē un izraisīja kautiņu.

Taču Edvardu O’Braitu gadatirgus neinteresēja. Viņš aizgāja uz

baznīcas dārzu, sameklēja attālāku soliņu, apsēdās un aizdomājās. No pirmā acu uzmetiena šis zilacainais kadets izskatījās tā, it kā būtu dzimis karavīrs: gara auguma, spēcīgas miesasbūves, tiešu skai ienu. Taču Sandhērstā O'Braits atšķīrās no citiem kā balta vārna, jo negribēja — un arī ne pārāk labi mācēja — vadīt. Tā vietā, lai pavēlētu, viņš centās iztapt, un daudziem tāda rīcība bija nesaprotama. Triju studiju gadu laikā instruktoriem tā arī neizdevās izsist viņam no galvas tieksmi ietiepīgi aizstāvēt savu viedokli, atzīt militāro disciplīnu un stingri turēties pie subordinācijas. Studiju biedri uz Edvardu arī skatījās greizi — viņš mācījās pārāk labi, bet studentu izpriecās piedalījās pārāk reti. Edvards nebija sūdzambībele — nenosūdzēja studiju biedrus, kas bija aizskrējuši uzvilkt dūmu uz Velna Mārciņas alām Sandhērstas nomalē vai pa naktīm vazājās Blekvoteras pilsētiņā. Viņš pats nekur neiesaistījās, brīvajā laikā viņš visbiežāk devās uz zirgu staļļiem un runāja ar zirgiem vai šautuvē pilnveidoja ātršaušanas iemaņas. Bet vislielākais Edvarda netikums kursa draugu acis bija tas, ka viņš nebija anglis.

Edvarda O’Braita vecāki bija dzimuši Lietuvā. Tēvs Petrs Abraitis kopā ar sievu Sofiju emigrēja uz Londonu, kad dēlam bija trīs gadi. Abi vecāki darbu atrada nespējnieku namā — ļaužu starppieturā pa ceļam uz debesīm. Māte aprūpēja smagus slimniekus, bet tēvs, kas Lietuvā strādāja par lokomotīves mašīnistu, sāka strādāt par kurinātāju. Bērns uzauga par skaistu vīrieti, bija apdāvināts, angliski runāja lieliski, bet, bērnībā saskatījies slimo večuku ciešanas, bija noslēgta rakstura un nekur nespēja iekļauties. Mēģinot kaut kā iesakņoties starp svešajiem, viņš iestājās Karaliskajā militārajā .ikadēmijā. Agrāk, līdz 1871. gadam, arī šeit nebija nekāda saldā dzīve. Par laimi, šis gads britu armijai bija liktenīgs — bija aizliegts pirkt l’.rādus un amatus, citādi O'Braits labākajā gadījumā būtu varējis cerēt uz seržanta vai kaprāļa grādu un dienestu kaut kādā nenozīmīgā sauszemes karaspēka bataljonā. Bet viņš, pirmais pēc sekmīguma akadēmijā, sapņoja par Karalisko gaisa korpusu, par dirižabļiem, divplākšņiem, cepelīniem, korvetēm un reideriem. Militārās topogrāfijas, militārās tiesības, administrācijas, svešvalodas un citu priekšmetu teorētiskos eksāmenus viņš nokārtoja

lieliski. Kursabiedrus viņš pārspēja ari šaušanas un jāšanas prasmēs, bija lieliskā fiziskā sagatavotībā un labs artilērists.

Gandrīz pēc visu instruktoru domām, O’Braits bija acīmredzams kandidāts uz Karalienes Viktorijas medaļu, ar kuru tiek apbalvots vissekmīgākais students, un viņš varēja cerēt uz pašu labāko amatu Gaisa korpusā, uz kādu vien varēja cerēt kadets, kas tikko pabeidzis akadēmiju.

“Ja tikai es nebūtu tā izblamējies," Edvards domāja.

—       Mani tas nemaz nepārsteidz, — pavisam blakus atskanēja balss, un Edvards atģidās, ka pēdējo savu domu viņš pateicis skaļi.

Sandhērstā kadeti bija ļoti labi uztrenēti, tāpēc negaidīti pārsteigtais O’Braits pat nesatrūkās, tikai pagrieza galvu pret runājošo, kas, neko negaidīdams, pēkšņi apsēdās uz sola.

—      Jā, Viljam, vari priecāties, tev atkal ir taisnība, — nomurmināja Edvards.

—       Nūjā, — atbildēja Viljamss Dalvels, īsa auguma, diezgan apaļīgs kadets ar neticami baltu ādu un iespaidīgi lielu Ādama ābolu.

—         Protams, ka man ir taisnība, jo tu mani nekad neklausi. Vai tu zini, kāda ir atšķirība starp mums abiem? Man ir taisnība tikai tad, kad man tas ir izdevīgi. Bet tu vienmēr gribi būt par visiem gudrāks, uzbāzies ar savu viedokli, it kā tas būtu vissvarīgākais. Varbūt tu arī esi Makdermota favorīts, bet vai tu tiešām cerēji, ka, nekaunīgi runājot eksāmena laikā, atstāsi iespaidu uz to veco perdeli ģenerāli Žofrē? Man ir aizdomas, ka tev, balodīt, piemīt nopietna prāta slimība, un savas pēdējās dienas tu aizvadīsi svētā Andreja psihiatriskajā slimnīcā.

Viljamss izvilka no kabatas žāvētu plūmju sauju, sāka tās košļāt un kauliņus spļāva zālē.

Edvards bez dusmām paraudzījās uz vīreli. Dalvels bija gandrīz vienīgais viņa draugs Sandhērstā, turklāt viņš runāja taisnību, kaut arī tā nebija patīkama. Edvards novērsa skatienu uz baznīcas torni un pakasīja pakausi.

—       Nebiju domājis, ka komisijā būs ģenerālis Žofrē, — galu galā viņš teica.

Viljamss saviebās.

—     Tad varbūt viņš būs nokritis no debesīm? Vai, tev runājot, parodijās auditorijā kā Herberta Velsa neredzamais cilvēks? — Vil|.u ass sagremoja vēl vienu plūmi, tad pagriezās un iedūra ar pirkstu Edvardam krūtīs. — Vīriņ, tu viņu redzēji jau pirms eksāmena. Un lieliski zināji, kas viņš par putnu. Tev tikai vajadzēja atbildēt uz jau-

l.                                'ijumu, paslavēt karali Edvardu, Britu impēriju, tās neuzveicamo armiju, drošsirdīgākos vadoņus, un tu būtu izgājis aplausu pavadlbā. Bet kur tev! Edvards O'Braits tā nerīkojas. Viņam noteikti jāiz«aka savs viedoklis. Viņš, ziniet, personīgi veidos Britu armiju un viens pats uzvarēs karu Krimā, Zabulistānā, Birmā vai vēl kaut kur, kur tikai tiks nosūtīts. Es tev saku, svētā Andreja trako nams brēki in brēc pēc tevis!

Edvards klusēja, tikai piemiedza acis, un Viljamss saprata, ka ir pārāk iekarsis un aizskāris draugu.

—      Nu nedusmojies, — viņš nomurmināja. — Varbūt vecis tikai patrokšņos un nomierināsies. Tavas balles ir tik augstas, ka par nākotni vari nelauzīt galvu. Kaut gan eksāmenā par mēles turēšanu .iiz zobiem tu neapšaubāmi izgāztos.

—     Toties tu esi īsts līderis draugu mierināšanas disciplīnā, — nenocieties dzēlīgi noteica Edvards un pasmaidīja. — Lai kā arī nebūtu, viss noskaidrosies rīt ceremonijas laikā.

Viljamss iebukņīja draugu un pamirkšķināja ar aci.

—      Bet šovakar mūs gaida Blekvotera un Anglijā visgardākais Kapnera plūmju pīrāgs. Pēdējais eksāmens nokārtots, teorētiski mēs vairs neesam kadeti.

—      Teorētiski varbūt arī neesam, bet praktiski esam līdz rītdienas vienpadsmitiem, — Edvards piezīmēja un piecēlās. — Tu, protams, vari riskēt, bet man nepatikšanu pietiek. Iešu uz šautuvi, kapteinis Pārķers apsolīja parādīt jaunu Lī-Metforda trīsstobreni.

—       Oho, Edvards O’Braits cenšas izvairīties no nepatikšanām? — Viljamss dzēlīgi piebilda. — Draudziņ, tu ātri progresē!

Taču Viljamss maldījās. Nepatikšanas O’Braitu sagaidīja pavisam drīz. Tiklīdz viņš izgāja no dārza, pie viņa piegāja klāt pulciņš kursabiedru-kadetu.

—       Re, kur viņš, lielais reformators, Anglijas cerība un mēles kulstītājs, — ierunājās Čārlzs Finlejs.

Viņam aiz muguras stāvošie trīs draudziņi draudoši ieķiķinājās.

Sandhērsta bija caura kā siets, baumas te izplatījās ātrāk nekā lodes no trīsstobrenes, bet nosūdzēšana bija kļuvusi par amatu — akadēmijā strādājošie rezerves seržanti vainīgajiem kadetiem ļāva izpirkties un šādā veidā piemeta pie algas. Tāpēc O’Braits neizbrīnījās, ka ziņa par ģenerāļa Žofrē neapmierinātību sasniegusi arī Finleja ausis.

Abi kadeti nesapratās jau no pirmajām dienām. Čārlzs Finlejs, bagātu aristokrātu atvase, ar īpašām spējām neizcēlās, bet par to neuztraucās. Viņš sapulcināja sev līdzīgu kaušļu bandu un baudīja dzīvi — bez žēlastības bojāja dzīvi citiem kadetiem. “Labākos" (tā sevi dēvēja šī kompānija) jau sen vajadzēja izsviest laukā no akadēmijas, bet Finlejs bez grūtībām visus izpirka. Turklāt viņa vecāki līda vai no ādas laukā, lai dēls šeit paliktu un pēc tam tiktu kādā pēc iespējas siltākā dienestiņā.

Edvards O’Braits arī varēja sev apkārt sapulcināt pulku un sist pretī, bet tas nebija viņam raksturīgi. Tagad viņš dusmīgi paskatījās uz zobgaļiem un, ne vārda neteikdams, aizgāja savās darīšanās.

* * *

Kad pienāca vakars, “labākie" ar Čārlzu Finleju priekšgalā jau dzēra alu Blekvoterā, krogā “Cūka un svilpīte”. Septiņi puiši sēdēja pustumšā zālē pie gara koka galda un rāva vaļā dziesmu.

Mēs kadeti esam, vīri kā mūri,

Tam piekritīs laikam ikviens.

Labdien, kā klājas? Un tagad — škic!

No ceļa mums projām mūciet!

Pēdējo rindiņu “labākie" izkliedza pilnā rīklē. Atgāzuši galvas, viņi kausus izdzēra līdz galam un sāka dauzīt tos pret galdu, pieprasīdami vēl. Jaunas, iekarsušas asinis alka pēc piedzīvojumiem, tāpēc viens no puišiem, vārdā Frenks, pagriezās pret bandas vadoni, vēlo-

l ies viņam piedāvāt aizskriet uz pilsētiņas laukumu un tur nedaudz papriecāties.

—      Čārlz, varbūt ir laiks kādam sadot pa purnu? — pagriezdamies pret draugu, viņš noteica, bet pārsteigts apklusa. — Ei, vai kāds nav redzējis Čārlzu? Kur viņš pazudis?

—      Visticamāk, aizskrēja kādiem brunčiem pakaļ, — atbildēja cits puisis un ieķiķinādamies iebļāvās: — Vai kāds atnesis alu, pie velna!

Tobrīd Čārlzs Finlejs sēdēja kroga tumšākajā stūri pie galda, kas bija domāts četrām personām, un lūkojās uz nepazīstamu vīrieti melnā apmetni un melnu platmali galvā.

—      Tātad jūs esat tas cilvēks, par kuru man stāstīja vecāki? — muļķīgi pasmaidījis, pajautāja Finlejs. — Telegrammā viņi rakstīja, ka varat man palīdzēt. Ka jūs darāt brīnumus.

Nepazīstamais pagrozīja galvu.

—      Skatoties, kādu brīnumu vēlēsieties, — viņš pateica aizsmakušā balsi.

Čārlzs skaļi uzsita ar plaukstu pa galdu.

—       Jūs gan esat veicīgs. Atskrējāt kā viesulis. Cik mani vecāki jums apsolīja?

Melnais vīrietis nesteidzās atbildēt, vienkārši uzmanīgi lūkojās Čārlzā, it kā vēloties iegaumēt katru viņa sejas pantu.

—                             Kāds cienītam būtu vārds? — nekaunīgi pajautāja kadets.

—      Man nepatīk kārtot darīšanas ar nepazīstamiem cilvēkiem.

—      Sauciet mani par Feču, — vīrietis atbildēja.

Finlejs sāka smieties.

—       Ļoti asprātīgi, Spoka kungs, — viņš noteica. — Labi, es pateikšu, kādu brīnumu es vēlos. Vēlos slavu un naudu. Gribu saņemt norīkojumu uz Karalisko kavalēriju.

Vīrietis melnajā apģērbā klusēdams aizvien lūkojās uz kadetu.

—       Jā, — viņš beidzot pateica.

Čārlzs Finlejs pēkšņi sajuta, kā pār muguru pārskrien skudriņas.

—       Bet vecāki laikam minēja, ka akadēmijā man klājas… ēēē… ne pārāk, ka atzīmes nav pārāk… — nedroši viņš noteica, bet vīrietis, kas stādījās priekšā kā Fečs, viņu pārtrauca:

—      Iesim, es jūs pavadīšu, — viņš vēsi noteica un piecēlās no krēsla. — Parunāsim pa ceļam.

Nezin kāpēc nekaunīgais kauslis Finlejs uzreiz paklausīja un, neatsveicinājies no draugiem, izgāja no kroga pakaļ vīram. Likās, it kā viņu kāds vilktu aiz striķlša, bet viņš neko sev nevarēja padarīt.

Pēc, neilga laika Blekvoteras laternas palika aiz muguras un apkārt kļuva tumšs. Sacēlās vējš, un ap kājām sāka tīties no upītes kāpjošā valgā migla, un Finlejam, kas cauri viršiem gāja iepakaļus Fečam, palika neomulīgi. Viņš nedaudz atpalika un palūkojās apkārt, meklēdams kaut kādu nūju, un nožēloja, ka nav paņēmis līdzi pistoli, kaut ari akadēmijas noteikumi to aizliedza.

—       Feča kungs, nepavadiet mani vairs, — viņš beidzot pateica, cenzdamies, lai nedrebētu balss. — Bet kas attiecas uz naudu…

—       Finleja kungs, — vīrietim pie pašas auss iečukstējās balss, un kadets pat nodrebēja, jo Fečs gāja nevis blakus, bet pa priekšu, dažu soļu attālumā. — Par cenu neuztraucieties. Par neko neuztraucieties.

—       Lieliski, — nomurmināja Finlejs un apstājās. — Tad es pilnībā nododu sevijūsu rīcībā.

Fečs ari apstājās un pagriezās, piegāja pie kadeta un atsveicinoties pastiepa abas rokas.

Iespējams, visbriesmīgākais murgs viņa bērnībā bija tāds, ka viņš devās uz mežu kādā mierīgā vasaras dienā. Kamēr mamma ar guvernanti un jaunākajām māsām izklāja galdautu un sagatavoja uzkodas, Čārlzs devās izpētīt apkārtni. Viņš apsēdās uz zemes, atspiedās pret liela koka stumbru un aizsapņojies sāka vērot peldošus mākoņus. Pēc tam pagriezās, atspiedās ar roku pret zemi un sajuta kaut ko pretīgi siltu un glumu. Pārsteigts viņš paskatījās uz roku un sāka kliegt. Tas bija vecs nosprāguša kurmja līķis. Lai ari cik rūpīgi jaunais Finlejs neberztu un nemazgātu rokas, sajūtu, kas izraisīja vemšanu, viņš nespēja aizmirst.

Un tagad viņš atkal sajuta to pašu. Tikai nelabums bija daudz spēcīgāks, it kā kurmja puvekļos viņš būtu iegrūdis galvu. Šausmu pārņemtais Čārlzs gribēja atrauties no tā vīrieša, bet rokas bija kā sakaltas važās.

Fečs parāva viņu tuvāk, nočukstēja: “Tu esi mūsu rokās," un pienācās Finleja lūpām. Pēc mirkļa plikpaurainā seja sāka pārvērsties.

Sandhērsta nakts laikā pārmainījās. Vakar akadēmijas pagalmā v.ildīja klusums, bet šajā agrajā rīta stundā šurpu turpu skraidīja dārznieki, puķkopji, zirgkopji, slaucītāji un mazgātāji. Ari jaunākie kadeti pēc brokastīm ķērās pie darba — vieni, paķēruši instrumentii:;, aizskrēja uz mēģinājumiem, citi devās uz Kristus baznīcu palīdzot kapelānam, kas tikko bija pārcēlies uz šejieni, jo viņam šis bija pirmais akadēmijas kursantu izlaidums. Pirmkursniekiem nācās veikt nepatīkamākos darbus — iztīrīt zirgu staļļus un palīdzēt pavāriem. Bet neviens kursants nesūdzējās, gaisā virmoja svētku noskaņa.

Edvards O’Braits pēc brokastīm iznāca pagalmā un dziļi ieelpoja. ('.aisā smaržoja pēc mitruma un rododendriem. Puisis izstaipījās un, mēģinot netraucēt kārtības uzturētājiem, aplenkdams puķu podus, rikšiem aizskrēja pa grantēto taciņu. Šonakt viņš gulēja pārsteidzoši labi, acīmredzot nervus nedaudz nomierināja grāmata un liepziedu tēja ar medu, bet īpaši draugs Viljamss, kas bija atnācis ciemos vakar vakarā. Viņš atnesa ne tikai blašķīti laba konjaka, bet arī lielisku /.iņu: vecis Žofrē bija nomierinājies, un labākajam kadetam domātā Karalienes Viktorija medaļa tiks viņam, Edvardam O’Braitam.

Tā bija pēdējā reize, kad Edvards devās skrējienā, tāpēc viņš izvēlējās garāko maršrutu — gribēja apmeklēt trīs studiju gadu laikā iemīļotās vietas. Līdz trompetei, kas ziņoja par svētku iesākumu, laika bija pietiekami, tāpēc vīrietis nesteidzās.

Šodien dienas kārtība bija citādāka nekā citas reizes. Līdz pusdienlaikam bija jāierodas godājamiem viesiem. Svētku sākumā — labākā kadeta apbalvošana un īss koncerts, pēc tam Lielajā zālē — kadetu norīkošana dienestā. Tad svinīgas pusdienas un Karaliskā gaisa korpusa Fārnboro.^ eskadriļas priekšnesums. Fārnboro no Sandhērstas šķīra tikai dažas jūdzes un vienoja draudzīgi sakari. Citu karaspēku daļu komandieri ne reizi vien izteica publisku neapmierinātību, kāpēc labākie Karaliskās kara akadēmijas kadeti aicina tos izlēcējus no Gaisa korpusa, bet nevis uzticamo artilēriju,

sauszemes karaspēku, vai karaliskos inženierus, bet Gaisa korpusa ģenerāļi tikai smaidīja bārdā un parūpējās, lai izlaiduma svinībās eskadriļas asi sagatavotu pēc iespējas iespaidīgāku programmu.

Ar to svinības ari beidzās. Pēc norīkojuma saņemšanas kadetu pienākums bija pēc iespējas ātrāk ierasties dienesta vietā, tāpēc dienas beigās no akadēmijas pagalma projām dosies noalgotu bričku virkne, kas mācības beigušos vīreļus nogādās uz Blekvoteras vai kādu citu tuvējo dzelzceļa staciju.

Pēc stundiņas Edvards atgriezās un uzreiz devās uz dušu. Viņš durvis negaidīti saskrējās ar Čārlzu Finleju un saviebās, — ļoti negribējās jau no paša rīta bojāt garastāvokli.

Finlejs izskatījās tā, it kā visu nakti būtu uzdzīvojis "Cūkas un svilpītes" krogā: zem acīm melni riņķi, seja uzblīdusi, lūpas sašķiebtas. Viņu acīmredzami mocīja paģiras. Edvards jau domāja, ka izdzirdēs kādu muļķīgu repliku, bet Finlejs negaidīti pasmaidīja ar plašu smaidu un pasniedza roku.

—       Labrīt, Edvard! — viņš sasveicinājās. — Vai tu jau dzirdēji baumas par sevi un lielisko Viktorijas medaļu? — viņš iedūdojās, it kā būtu saticis labāko draugu. — Žēl, ka vakar nebiji krogā, mēs būtu ar draugiem aplaistījuši tavu medaļu. Protams, tagad galvā dun lielgabali. — Viņš saviebās un parīvēja pieri.

O’Braits pārsteigts klausījās Čārlza Finleja vāvuļošanā, domādams, ko tas varētu nozīmēt. Bet “labāko” barvedis paplikšķināja viņam pa plecu un piemetināja:

—      Turies, brāl. Un neaizmirsti, ka mēs esam tavi draugi. — Viņš pamirkšķināja Edvardam un aizsteidzās tālāk, aiz sevis atstādams novadējuša alus, zobu tīrīšanas pulvera un vēl nezin kādu smaku.

Tuvojoties pusdienlaikam, Sandhērstā sapulcējās karietes, kas no stacijām atveda salūgtos viesus. Pēc neilga laika visi sapulcējās laukumā iepretim Karaliskajai militārajai akadēmijai un apsēdās pie četrstūrainajiem galdiem, bet uz akadēmijas kāpnēm ierindā nostājās kadetu koris.

Diena bija saulaina, kokos čivināja putni, viesi, starp kuriem bij.i arī Karaliskā gaisa korpusa ģenerālis, dzīvelīgi dalījās ar jaunumiem,

Iirl pēkšņi visus apklusināja skaļa trompetes skaņa, kas ziņoja par I/.I.līduma svētku sākumu.

Pēc brītiņa kadetu koris lieliski izpildīja divas dziesmas par tēvzemi un mīlestību, tad apsveikuma vārdus teica vecākais studiju kui.iiors majors Stens Makdermots. Kad viņš pabeidza savu runu, priekšā iznāca sirmgalvis, eksāmenu komisijas priekšsēdētājs ģenerāli.'; Džozefs Žofrē un svinīgi paziņoja, ka tagad ar karalienes Viktorlj.is medaļu tiks apbalvots sekmīgākais kursants.

Ģenerālis pārlaida skatienu pāri publikai un pasmaidīja.

—     Tātad aicinu… — Viņš tīšām ieturēja pauzi. — Kadetu O’Braitu s.iņemt pelnīto novērtējumu.

Pēc svinīgās daļas Edvards šķērsoja pagalmu, lidinoties virs zemes un lepojoties ar Karalienes Viktorijas medaļu, kas mirdzēja pii' krūtīm, priecīgi klausīdamies draugu, kuru negaidīti bija kļuvis v.urāk, apsveikumus. Viens no pirmajiem, kas piesteidzās paspiest roku, bija Čārlzs Finlejs. Viņa paraugam, kaut ari negribīgi, sekoja arī daži citi viņa draugi. Edvarda draugs Viljamss, kas gāja blakus, jau pavēra muti, lai kaut ko teiktu, bet labākais Karaliskās militārās .ikadēmijas kadets O’Braits tikai atmeta ar roku. Viņš pats nesaprata, kas notiek, bet viņam nebija nekādas vēlmes to noskaidrot.

Tagad kadeti barā traucās uz Lielo zāli, intensīvi apspriezdami un minēdami, uz kādām dienesta vietām viņi tiks norīkoti. Karaliskā militārā akadēmija ar oficieriem apgādāja gandrīz visu Britu impērijas armiju, izņemot Karalisko floti. Triju studiju gadu laikā instruktori novērtēja kursantu prasmes un talantus un atkarībā no tā atlasīja mācību priekšmetus un praktiskās disciplīnas. Tāpēc lielākā daļa kadetu bez grūtībām nojauta, kur nākotnē dienēs — sauszemes karaspēkā, Karaliskajā inženieru korpusā, artilērijā vai Gaisa korpusā. Un tomēr precīzu dienesta vietu zināja tikai neliels skaits laimīgo — tie, kuriem bija sakari vai ietekmīgi vecāki. Dienestus pārdot bija aizliegts, bet izdzīt simtiem gadu vecu ieradumu nebija viegli.

Kaušļu barvedis Čārlzs Finlejs akadēmijā tika pieskaitīts pie vislielākajiem sliņķiem, bet viņa vecākiem bija gan sakari, gan nauda. Edvards O'Braits, kas sapņoja par Karalisko gaisa korpusu,

bija akadēmijas labākais students, bet viņam nebija ne naudas, ne sakaru. Visi ar nepacietību gaidīja, kāds liktenis sagatavots šiem abiem puišiem.

—       Kadeti, stāt! Mierā! — Lielajā zālē atskanēja leitnanta-instruktora balss, un simts divdesmit septiņi kadeti, kas pirms tam bija sēdējuši krēslos, piecēlušies sastinga, pēdējo reizi godinot zālē ienākošos akadēmijas vadītājus, skolotājus un viesus.

Pēc īsas pauzes, kuras laikā studenti atkal apsēdās, bet tikko ienākušie iekārtojās, kur kam ērtāk, priekšā iznāca majors Makdermots, paņēma no galda vienu mapi, atvēra to un skaļā balsi teica:

—      Tiek aicināts kadets Edvards O’Braits.

Edvards piecēlās kājās un parādīja godu.

—        Kadets Edvards O’Braits ir ieradies, ser, — viņš raportēja.

—      Kadet, jūs iesniedzāt lūgumu par dienestu Karaliskajā gaisa korpusā? — pajautāja Makdermots.

—      Tieši tā, ser.

Majors Makdermots nedaudz paklusēja. Zālē visi apklusa.

—       Ļoti labi, kadet, — ierunājās majors. — Jūsu lūgums ir apmierināms. Esat norīkots par adjunktu uz korvešu klases dirižabļa “Svētā Jura zvaigzne”. Tā misija — sargāt un uzturēt kārtību Alianses pilsētā Viļņā. Līdz rītdienas pusdienlaikam jums ir jāpiesakās Fārnboro gaisa spēku bāzē. Jums ir kādi jautājumi, kadet?

Edvards bez skaņas atvēra muti, papurināja galvu, parādīja godu un ieslīga krēslā. Viņš knapi noturējās, lai nesaķertu galvu. Viņš cerēja uz dienestu Britānijā vai, vēl labāk, kādā no karstajiem pasaules punktiem, un, še tev, viņš tiek sūtīts uz kaut kādu sili, lai sargātu Alianses pilsētu, ar kuru Britānijā uztur draudzīgus sakarus. Un piedevām uz valsti, no kuras aizbēga viņa vecāki. Kāds bezcerīgs atpalicējs, kuram nebija nekādas aizmugures, protams, varēja uz to cerēt, bet tikai ne labākais akadēmijas kursants ar karalienes Viktorijas medaļu pie krūtīm.

Ģenerālis Žofrē tik tikko pamanāmi pamāja ar galvu un vāri pasmaidīja.

Edvards noskumis sēdēja, lūkodamies uz grīdu, bet tobrīd citi kadeti, kas mācījās sliktāk par viņu, dabūja labākus posteņus.

—    Tiek aicināts kadets Čārlzs Finlejs jaunākais, — ziņoja majors M.ikdermots.

O’Braits atguvies pacēla galvu. Ieraudzīja, kā apklusa citi kursa biedri.

Finlejs visiem sen jau bija paziņojis, ka sapņo par Karalisko kavalēriju. Lordi, kas to vadīja, vairāk par taktikas prasmi vērtēja i.'.celšanos un naudu. Tātad uz kavalēriju mērķēja visas aristokrātu atvases.

—      Kadets Čārlzs Finlejs jaunākais ir ieradies, — raportēja kaušļu barvedis. Tagad viņš izskatījās labāk nekā no rīta, bet aizvien varēja manīt melnus riņķus zem acīm, un acis bija miglainas.

Majors Makdermots ieurba skatienu vākos un pēkšņi sarauca uzacis. Viņš dažas reizes pārlaida acis papīriem, it kā gribēdams pārliecināties, vai ir pareizi sapratis, kas rakstīts, tad pacēla galvu un palūkojās uz pamatstājā stāvošo Finleju.

—       Kadet, vai jūs iesniedzāt lūgumu par dienestu Karaliskajā gaisa korpusā?

Zālē atskanēja čuksti: “Paga, paga, un kā tad ar kavalēriju?"

—       Kadet, jūsu lūgums… — Makdermots atkal ieskatījās papīrā, — apmierināms. Jūs esat norīkots par otro adjunktu korvešu klases dirižablī "Svētā Jura zvaigzne”. Tā misija — sargāt un uzturēt kārtību Alianses pilsētā Viļņā. Jūsu atvaļinājums atcelts. Līdz rītdienas pusdienlaikam jums jāierodas Fārnboro gaisa spēku bāzē. Vai jautājumi būs, kadet?

—       Nē, ser, — priecīgā balsī teica Finlejs, parādīja godu un apsēdās.

Makdermots sarauca pieri, it kā nekādi nespētu noticēt tam, ko pats izlasījis, bet, nedaudz uzkavējies, paņēma citus vākus.

Kursanti, kas pabeidza mācības un saņēma norīkojumus, ar mantām izbraukuši no akadēmijas pagalma, tūlīt pat izvilka šim gadījumam par godu glabātus smaržīgus cigārus un, labpatikā mirkšķinādami, tos izsmēķēja. Sandhērstā tāda bauda bija stingri aizliegta. Vienīgā vieta, kur kursanti varēja uzvilkt dūmu, nebaidīdamies iekrist, bija Velna Mārciņas alas, kas atradās Sandhērstas

nomalē. Tur uzraugi iemaldījās reti. bet, ja ari iemaldījās, kadeti paspēja izvilkt mācību grāmatas, izlikdamies, ka lasa.

Lūk, ari tagad divi otrā kursa studenti pēc izlaiduma atnāca uz vienu no alām izbaudīt dūmu un apspriest dienas jaunumus. Edvarda O’Braita neveiksme pārsteidza daudzus, bet visus visvairāk pārsteidza tas, ka Čārlzs Finlejs bija norīkots uz gaisa spēkiem un, kas pats dīvainākais, — uz to pašu dirižabli, kur dienēs O'Braits.

Ja abi otrā kursa studenti būtu aizlīduši līdz pašām alas beigām un kaut kāda iemesla dēļ būtu nocēluši rūpīgi kaudzē saliktus akmeņus, viņi būtu izbijušies, jo zem akmeņiem būtu atraduši līķi. Bet, atrazdami ķermeni, diez vai būtu atpazinuši, ka tās ir kadeta Čārlza Finleja jaunākā mirstīgās atliekas.

Cilvēks gulēja uz zemes, bet apkārt viņa galvai lēnām pletās asins peļķe.

—      Apslienātā utubunga! Pagalam ir.

Steps Rickus paskatījās uz palielu akmeni, kas mētājās blakus nelaimes putnam, nospļāvās un pavilka bikses uz augšu. Jostu viņš nenēsāja, bet no kāda nelaimīga tirgoņa atņemtās bikses, kuras Rickus bija izrotājis ar metāla galvaskausa formas āķiem, bija stipri par lielām. Tāpēc ari tās nācās mūžīgi savilkt uz augšu, lai nekristu zemē.

—       Pagalam, — apstiprināja Zaremba. Viņš bija nometies ceļos, pielicis ausi guļošajam pie krūtīm. Pēc tam piecēlās kājās un sāka tirit netīros ceļgalus. Pirms šis vīrietis nokļuva opija atkarībā, viņš Kauņā strādāja par feldšeri, tāpēc Rickus bandā viņš pildīja svarīgos mediķa pienākumus. — Nežēlīgi nositās.

—      Ak tu zalkti, zalkti, — nomurmināja Rickus. — Es taču skaidri un gaiši teicu: viens, divi, trīs, parauj aiz virves — un vējagrābslis izplešas. Kāpēc tas vārgdienis kavējās?

Mironi ielenca pārējie bandas locekļi. Daži no tiem kliboja, jo ari viņi nenolaidās pietiekami veiksmīgi.

—      Jis tok žemaits, — sarunā iejaucās Jokūbs. — Mušen navarēja leidz treis saskaiteit, leidz tys pologs atsadareis.

Jokūbs tikai nesen bija pievienojies bandai, un runāja dīvainā valodu sajaukumā, tāpēc ne vienmēr varēja saprast, ko viņš grib pateikt. Pat Rickus lūdza viņam atkārtot domu. Toties Jēkabs šāva ļoti precīzi, tāpēc visi ātri pierada pie šī dīvainīša.

—      Bet varbūt gadījās slikts vējagrābslis? — sarunā iejaucās Čečka, plikpaurains vīrelis, kura nosvīdušais pakausis atgādināja paipalas olu, kas nosēta brūniem plankumiem.

Rickus dusmīgi paskatījās uz draugu. Čečka vienmēr pats pirmais pietaisīja bikses, tiklīdz kaut kas notika, un vienmēr bija ar kaut ko neapmierināts.

—      Aizver žaunas, Čečka, — Rickus atraugājās, jo par vējagrābšļiem viņš bija parūpējies pats. — Vējagrābšļi ir lieliski. Untulis ir labs mans drauģelis no armijas laikiem, mēslu patiešām neiesmērēs. Laikam Kuzavs nemācēja saskaitīt līdz trīs, bet tā jau ir viņa nelaime. — Rickus paskatījās apkārt, tad ar pirkstu norādīja uz dažiem vīriem. — Tagad tu, tu, tu un tu kāpiet gaisa grozā, veiksiet otru lēcienu. Un centieties nenosisties kā šis. — Viņš ar galvu pamāja uz asins peļķē guļošo bijušo cīņas biedru. — Un tu, Čečka, parūpējies par līķi.

—       Kā lai es parūpējos? — Čečka pavēra muti.

—      Kā vien vēlies, — dusmīgi atcirta Rickus. — Aproc, noslīcini, sadedzini, izbaro cūkām. Bet varbūt pats gribi uz grozu, apslienātā uts?

Čečka jau pavēra muti, lai pretotos, bet, izdzirdējis pēdējos vadoņa vārdus, aizvērās tik ātri, ka pat zobi noklaudzēja. Pašķielēja uz līķi un aizslāja uz ciematu pēc lāpstas. Rickus norīkotais četrinieks negribīgi devās pie gaisa groza, kas šūpojās vējā.

Rickus palūkojās apkārt. Viņi, septiņi vīri, atlidoja ar lielu gaisa grozu un nolaidās pie Būdas ciemata, uz zālēm apauguša paugura. Vietas šeit bija skaistas — tālumā vizēja lielais Galves ezers ar sagruvušu salas pili, pa kreisi, blakus mūra muižas ēkai, slējās dažas ciemata būdas, aiz tām rēgojās mežs, bet debesīs slīdēja lieli gubu mākoņi. Bet skaistā daba Rickum garastāvokli neuzlaboja.

"Nekas labs,” pavadīdams vīrus ar skatienu, viņš nodomāja. "Tā vien izskatās, ka varu gaidīt dumpi.”

Slikta nojauta viņu nomāca jau no tā nelaimīgās tikšanās brīža /Vmaitijā, vecā Aizventas pilsētiņas krogā.

"Ir nopietns darbiņš,” Rickum čukstēja Veksleris, glums slepk;iva, kas uzglabāja salaupītu mantu un vienmēr norēķinājās uzreiz. " 1.1 nebūtu nopietns, nepiedāvātu, tu taču mani pazīsti, — viņš apliei ināja. — Ari nauda laba.”

Steps Rickus, dirižabļa "Kruķis" vadītājs, lepojās ar laupītāja reputāciju un iesauku "gaisa pirāts", kā viņu iesauca spalvasgrauzēji. Bet viena lieta ir mētāt bumbiņas uz garāmbraucošām karietēm, cila — izdarīt to, ko lūdza žldiņa Vekslera atsūtītais atbaidošais tips, kas sevi dēvēja par Feča kungu vecāko. Oi, nepatika tas cilvēks Rickum, uzreiz nepatika. Plikpauris, acis melnas kā muklājs, ar melnu .ipmetni no augstākās kvalitātes tūka. Uzreiz skaidrs, ka nebija vietējais.

Tiklīdz Aizventas krogā Veksleris iepazīstināja ar to tipu, šamējais tā nozibsnlja acis, ka žldelis momentā nozuda. Rickus jau gribēja nospļauties un aizcirst kroga durvis, bet nepazīstamais uz galda pastūma pretī lielu maku ar zelta rubļiem. “Te būs avanss, — viņš nomurmināja. — Izdarīsi darbu, dabūsi piecas reizes vairāk.’’ Rickus pat nosvilpās. Par solītajiem skanošajiem varēja kaut kādā Brazīlijā kļūt par sabiedrībā cienījamu cilvēku. Vai ari pataupīt kādam labam, kaut ari ne pirmā svaiguma dirižablim, un tad no sirds izpriecāties.

Garāmgājējam varēja likties, ka Steps Rickus ir muļķīgs un lempīgs, bet patiesībā šis virs bija iesīkstējis žemaitis, kuram piemita zvēra nojauta. Viņš vienmēr uzsvēra: nelienam tur, kur nevajag. Tirgotāji, vietējie bodnieki, mežos apmaldījies muižnieķelis vai naudīgs dienaszaglis, kas nelaikā pacēlies gaisā, lai izklaidētos, — lūk, tāda bija viņa "klientūra”, kuru viņš labprāt aptīrīja. Taču milzīgajiem Alianses pasažieru dirižabļiem viņš ar draugiem meta likumu pa gabalu. “Varbūt tur ari ceļo turīgi kungi, bet lai viņi lido savā nodabā, mēs — savā,” viņš sacīja draugiem. Turklāt Stepam Rickum darbu netrūka.

Politikā viņš neiedziļinājās, bet nojauta, no kurienes atceļojis kundziņš ar pielaizītajiem matiem, kas par labu atlīdzību lūdza nolikt bumbu no Rēveles uz Viļņu dārdošā vilcienā, vai arī kāds cits pasūtītājs. Šeit smirdēja vai nu pēc Vācijas ķeizara, vai Krievijas tētiņa cara, un Rickus tādus darbus neņēma. Taču tagad bija citādi. Šoreiz tika apsolīta ļoti liela nauda. Turklāt melnsvārcis skaidri lika saprast, ka atteikties Rickus nedrīkst. Nē, tas tips nedraudēja — Rickus to vienkārši sajuta. Tātad tagad nāksies veikt ļoti nepatīkamu darbu: no “Kruķa" ar vējagrābšļiem nolaisties uz Alianses dirižabļa, novākt apsardzi un nolaupīt vienu cilvēku.

"Manējie neprot pārāk labi lēkt ar vējagrābšļiem," Rickus vēl mēģināja atrunāties.

“Lai kāpj gaisa grozā un mācās,” sausi pavēlēja plikpauris un pasmīnējis piemetināja, “Jo mazāk tavējo sasniegs dirižabli, jo mazāk daļās vajadzēs dalīt atlīdzību."

Rickus nopūtās. Lūk, Kuzavam zelta rubļi vairs nav vajadzīgi. Bet, ja nositīsies vēl kāds no vīriem, neapšaubāmi izcelsies dumpis, un nekādi rubļi nelīdzēs.

Rickus pavilka augšā bikses un aizgāja paskatīties, vai otra komanda jau sakāpusi gaisa grozā. Cerēja, ka vīreļi būs spējīgi saskaitīt līdz trīs un laikus atvērs vējagrābsli. Laika vingrinājumiem nebija daudz — pasažieru dirižabli no Krakovas, kas lidos garām šīm vietām, nāksies šturmēt jau pēc trim dienām.

"Cēlo pirāt, nedari man pāri, lūdz, ko gribi, mani vecāki visu .ildos," lūdzās jaunā meitene. Bet neģēlis pirāts tikai dusmīgi nosmējās. “Man nevajag tavu vecāku bagātību, zeltenlt, man vajag tikai tovi pašu!" viņš iekliedzās. Meitenes brāļi pat nepaspēja pacelt šautenes, kad šausmīgais pirāts sagrāba meiteni, izlēca ārā no lidojošās mašīnas un nolēca lejā uz cietzemi.

Trīs rindās sasēdušies bērni un pat daži pieaugušie vienā balsi noelsās.

—      Un kas notika tālāk? — norijis siekalas, trīcošā balsi pajaui Ija jaunais klausītājs. — Vai jaunais pirāts ar meiteni nositās līdz nāvei?

Vecais Efraims aizsmakušā balsi iesmējās un noglāstīja mazajam galvu.

—       Pacietību, bērniņ, pacietību, — viņš pateica, piemiedzis vienu aci. — Saulīte cepina, spēku vairs nav, mute izžuvusi, oi, kā slāpst!

Pastāvīgie Efraima stāstu klausītāji uzreiz saprata mājienu, sāka pliķēt pa kabatām, lieliski zinādami, ka tur nekā nav, tad, pagriezuši i’.alviņas, paskatījās uz blakus stāvošajiem pieaugušajiem. Viens no

viņiem parausās kabatās, izvilka pieckapeiku un padeva puisēnam. Tas, cik ātri varēdams, aizskrēja meklēt kvasa pārdevēju.

Resns un svītrains Viļņas kaķis, laiski izpleties, gulēja Rātslaukuma nomalē un miegainām acīm vēroja aizbraucam vezumu, ko vilka viens zirgs, pēc tam pievērsa skatienu zvirbuļiem, kas knābāja dzīvnieka atstātu “smalkmaizīti". Kaķa iedzimtā daba un sirdsapziņa mudināja viņu kustēties un sodīt nekaunīgos zvirbuļus, bet siltā pavasara saule tik patīkami glāstīja kažoku un midzināja, ka viņš tikai pavicināja asti un klusi nomurrājās: “Lai jau paliek…" Taču pēc dažām sekundēm saviebās, jo svētlaimīgo klusumu pārtrauca nepatīkami griezīga tvaika tramvaja svilpe, un tieši gar degunu aizskrēja baskājains puisēns.

Nobaidītie zvirbuļi aizspurdza debesis. Viens no viņiem pacēlās virs laukuma, apmeta loku un notupās uz rātsnama otrā stāva loga dzegas. Ar knābi pabužināja spalvas, pagrieza galvu un patīkami iečivinājās, paziņodams, ka dzīve īstenībā nav nemaz tik slikta.

Putns būtu ļoti pārsteigts, uzzinot, ka aiz loga rātsnama zālē sapulcējušies cienījamie viri un viena sieviete čivina ne sliktāk par zvirbuļiem.

—      Mieru, mieru, padomnieki! Te jums nav nekāds tirgus, — iekliedzās Viļņas birģermeistars Vitauts Venslauskis-Venskus un, zaudējis pēdējās pacietības paliekas, uzsvieda galdā biezu grāmatu.

Iekarsušie padomnieki uzreiz apklusa, un birģermeistars sajutās labāk. Mājās par tādu izlēcienu Venskienes kundze būtu viņam parādījusi velnu, bet rātsnamā viņas nebija.

—       Nav nekādu šaubu, Bukšas kungs, mūsu… ēēē… bijušais kolēģis… bijušais kolēģis ir rīkojies neapdomīgi, bet… — atkal ierunājās birģermeistars. Šis cilvēks karjeru uzsāka kā tiesas saucējs, un līdz šim brīdim netika vaļā no kaitinoša ieraduma vairākas reizes atkārtot vienu un to pašu.

—      Neapdomīgi? — iespurdzās Klaidoņu padomniece Faina Frīzele, kas padomē bija atbildīga par žīdiem, tatāriem, karaīmiem, ungāriem, frančiem un citām mazākumtautībām, kuru Viļņas brīvpilsētā bija daudz. — Neapdomīgi var uzkāpt virsū naglai ar basām kājām, bet Bukša sagrābās pilsētai piederošos ienākumus no divām

muižas ēkām. Starp citu, lielāko daļu no tās naudas sanesa mani cilvēki. Tad lai tagad Bukša stāv Katedrāles priekšā ar plāksnīti uz krūtlm, uz kuras uzrakstīts: "Zaglis". Jo viņš tāds ari ir.

Padomnieki saskatījās.

Viļņā bija ierasts, ka tiem, kas bija iedzēruši par daudz grādīgā, nakts laikā bija jānožēlo grēki tuptūzl, bet nākamajā rītā ar šausmīgi sāpošu galvu kaklā jāpakarina gara aukla ar koka plāksni, uz kuras bija rakstīts "Žūpa", un pusi dienas uz ceļiem jātup pie Pētera un Pāvila baznīcas. Lieki būtu piebilst, ka Viļņas iedzīvotāji šo baznīcu apmeklēja ar vislielāko labpatiku.

Tomēr Faina bija skandāliste, aiz muguras dēvēta par "tukšu katlu", bet mazākumtautības problēmas citiem padomniekiem rūI )ēja vismazāk.

—     Varbūt nejaucam iekšā Katedrāli, labi? — vēsi piezīmēja Gara padomnieks, Katedrāles bruņinieku komandieris prelāts Masaļskis. Viņš bija tērpies melnās drēbēs, noskūto pakausi sedza violetas krāsas pijuse, bet kaklā karājās smags sudraba krusts. Virs izstrāvoja t idu aukstumu, ka blakus sēdošais Veselības padomnieks ārsts Rimkevičs ar visu krēslu pabīdījās tālāk, atstādams prelātu lepnā vientulībā. — Es jau sen teicu: laiks izbeigt tos barbariskos sodus pie baznīcām. Vēlaties, lai sāp dvēsele, atdodiet cilvēku maniem bruņiniekiem! Viņi noklausīsies grēksūdzi un atlaidīs grēkus.

Visiem klātesošajiem iešāvās prātā, ka drūmajos Katedrāles pagrabos nežēlīgie bruņinieki ne tikai klausās grēksūdzes un liek skandēt lūgšanas "Esi sveicināta, Marija", bet aiz cieņas pret prelātu neviens nepateica to skaļi.

Ziņu padomnieks un Universitātes domīnijas rektors Staņislavs (limbuts piestūma sev klāt karafi un glāzē ielēja ūdeni. Zāle, kurā I iio liela un apaļa galda sēdēja šie cilvēki, bija plaša un nebija pieblīvēta ar mēbelēm, bet gaisā virmojošās spriedzes dēļ pamazām kļuva tveicīgi. »

—       Lai arī kā tur būtu ar to naudu, Bukša taču bija padomnieks, t .»pat kā mēs, — iedzēris ūdeni, ierunājās rektors. — Mēs taču negribam, lai padomnieka vārds pilsētā tiktu vazāts pa dubļiem un uz katru no mums kristu nepatīkama ēna? Naudu Bukša atdeva

atpakaļ, no padomes aizgāja… hm… veselības stāvokļa dēļ. Viņš ir gatavs aizbraukt no Viļņas un nekad neatgriezties. Vai vēl nepieciešami publiski sodi, grēksūdzes un tiesas? Lai brauc!

Prelāts Masaļskis dusmīgi nosprauslājās.

—       Nu… tā jau ir, bet… — saminstinājās birģermeistars Venslauskis-Venskus. — Un tomēr nevajadzētu aizmirst… neaizmirsīsim, ka…

—      Viņš jau bija ielaidies garos prātojumos, kuru labirintos bieži vien apmaldījās pats un maldināja citus, taču ātri tika pārtraukts.

—       Padomnieku kungi, es saprotu, ka Bukšas kunga lietas jums patiešām ir svarīgas, bet šodien mēs gribējām apspriest nedaudz svarīgāku jautājumu, — pateica pie galda sēdošs zema auguma vīrs ar šķībiem zobiem.

Tas bija Gerhards fon Ots, pilsētas Naudas padomnieks un oficiālais Rotšildu sūtnis Viļņā. Viņš bija saposies kā uz dzīrēm, runāja ļoti klusi, bet, tikko viņš ierunājās, zālē iestājās tik cienījams klusums, kādu birģermeistars Venslauskis-Venskus nekad nesagaidīja. Un tā notika ik reizes, kad padomes sēdēs ierunājās šis kungs.

Viņš nesteidzīgi aplūkoja padomes locekļus — gan iekarsušos strīdniekus, gan malā sēdošos pārējos padomniekus: Veselības, Mērķa, Tvaika un Alķīmijas.

—      Atlikušas trīs dienas, un tad notiks Galotņu tikšanās, — fon Ots turpināja. — Daudzas valstis jau ir paziņojušas, kas tās pārstāvēs. Daži dalībnieki ieradīsies no lati tālām zemēm. — Fon Ots apklusa un labpatikā pasmaidīja. — Daži pat jau ir devušies ceļā, lai paspētu ierasties laikā. Tāpēc es domāju, ka ir īstais laiks aizmirst intrigas un vietējos skandāliņus un pacensties, lai Viļņa pienācīgi uzņemtu viesus.

Galotņu tikšanās bija ikgadējs Alianses pasākums, kurā piedalījās dažādu valstu augsta ranga sūtņi, interesenti tika iepazīstinai i ar jaunākajiem izgudrojumiem, pērkamām un pārdodamām tehnoloģijām, notika sarunas, tika spēlētas dažādu veidu aizkulišu spēli tes. Garastāvokli uzlaboja masku balles un leģendām apvītas klejojošu arlekīnu ballītes. Notika lieli gadatirgi, gājieni, uz ielām spēli-pi muzikanti, cilvēki gāja skatīties bezmaksas teātri vai jaunu izgudrojumu — kustīgas gleznas, bet pēdējā svētku naktī alķīmiķi sarīkoja

Utfuns svētkus — laida debesis krāsainu uguņošanu. Daži cienījami kungi uz Galotņu tikšanos brauca vienīgi izklaižu dēļ. Katru gadu floi isinājās nežēlīgi strīdiņi, kurā no brīvpilsētām norisināsies šis neparasti svarīgais pasākums.

Šogad tāds gods tika Viļņai.

Par to priecājās visi šeit esošie, izņemot Katedrāles bruņinieku liieslru prelātu Masaļski. Viņš saviebās.

Ja esat nolēmuši pilsētu pārvērst par Sodomu un Gomoru — lai notiek! — viņš noteica un ar kaulainu pirkstu norādīja uz birģermeistaru. — Bet ziniet: bezdievju un pagānu grēki kritīs pār jūsu Silvām! Pieklājīgi cilvēki tajā laikā lūgsies baznīcā. Starp citu, viņi gribētu zināt, vai tajās dienās pilsētā būs droši uzturēties. Lūk, par ko vajadzētu parunāt vispirms. Bet Kārtības padomnieku, kā skatos, I .i< las lietas neinteresē. Jo mūsu vidū viņa nav. Kur viņš ir, birģermeistara kungs?

Birģermeistars Vitauts Venslauskis-Venskus apstulbis pārlaida skatienu pāri zālei un paraustīja plecus.

Pēc sēdes beigām padomnieki devās savās gaitās. Gerhards fon Ols nokāpa pa platajām rātsnama kāpnēm un, apmetis līkumu, iIevās pa Jatku ielu, pēc tam pa Slimnīcas ielu. Nelielā skvēriņā viņš Ievēroja lielu cilvēku pūli un piegāja tam tuvāk.

Vecais Efraims, nepievērsdams uzmanību publikai, kas viņu Ielenca, aizvēris acis, ar labpatiku dzēra aukstu un skābu kvasu. Salni is vērīgu skatienu, viņš pavēra acis un paskatījās uz pilsētas padomnieku Gerhardu fon Otu. Galantais kungs pamāja vecim un ■r pirkstiem pārbrauca pār gludi noskūto vaigu. Efraims, noskrandušais kurpnieks, viņam atbildēja, tik tikko manāmi pakustinot y,alvu, un padomnieks apgriezies devās tālāk. Bet stāstnieks iztukšoja glāzi un saberzēja rokas.

—      Tā. Kur es paliku? — viņš pajautāja.

—     Pirāts ar meiteni izlģca no lidojoša kuģa, — uzreiz atgādināja i lažas nepacietīgas balsis.

Kārtības padomnieks un Viļņas legāts Antans Sudrabs garās un veiksmīgās leģionāra karjeras laikā bija redzējis daudzus līķus. Nošautus, nokautus, noindētus, sakapātus, noslīcinātus, nožņaugtus vai citos veidos aizsūtītus pie tēviem. Pie dažām nāvēm rokas bija pielicis viņš pats, bet viņš par to nekaunējās — tāds bija viņa darbs. Taču ķermenis, kas gulēja Holēras kapsētā, uz kraujas malas, pie kura, nometies ceļos, pūlējās medicīnas eksperts doktors Radzinskis ar netīru halātu mugurā, izsita Sudrabu no sliedēm.

Radzinskis stenēdams piecēlās kājās un sāka tīrīt ar zemēm aplipušos ceļgalus.

—       Neprofesionāla darbs, — viņš nopūtās un pagriezās pret Sudrabu. — Rēta ir netīra, griezums nav gluds, malas nelīdzenas. Liekas, ka slepkava nav pārāk labi sapratis, cik stipri jāspiež. Bet instruments viņam bijis lieliskf, nazis noasināts — ohoho! Varbūt pat skalpelis, tāpēc ari asinis tik skaisti iztecējušas. — Eksperta balsi atskanēja cieņpilna nots. — Ja man kāds jautātu, es teiktu, ka tas varētu būt viena no mūsējo — mediķa — darbs.

—       Mediķa? — izbrīnījās Sudrabs.

—      Skalpeļi Viļņā pa zemi nemētājas. — Radzinskis ar plaukstu parīvēja pieri. — Bet uz savu galvu nederētu, jūsu labdzimtība! Tam būtu jābūt ļoti sliktam mediķim, ja atstāja tādu rētu.

—      Iebāz to savu labdzimtību, kur saule nespīd, — neapmierināti nomurmināja Sudrabs. — Ne reizi vien esmu tev teicis: par labdzimtībām sauc policmeistarus, kuri zem saviem vēderiem kurpju purngalus neredz. Bet es kaut kā iztikšu bez tituliem.

Sudrabs burkšķēja tikai tāpat vien, viņa domas bija aizņemtas ar pavisam ko citu, un skatiens šaudījās pār slepkavības vietu, viņš pētīja tepat satrunējušos un izļodzījušos krustus. “Cīņas zīmes nav redzamas, rīkle pārgriezta, noziegums ir pretīgs un neikdienišķs. Labi, ka slepkava vismaz izvēlējās nomaļu vietu," viņš drūmi pie sevis domāja. Kad Viļņas leģions sāka sargāt kārtību pilsētā, publisko slepkavību skaits krietni samazinājās, bet, tā kā tuvojās svarīgs Alianses pasākums — Galotņu tikšanās, skandāli legātam bija vajadzīgi vismazāk.

—      Cieta olas čaumala patrāpījusies, nāksies cienītajam palauzīt smadzenes, — neslēpdams ļaunu prieku, ierunājās Pohuļankas pristavs, trešā persona, kas mīņājās blakus līķim.

—       Palauzīsim, cienītais, vari nešaubīties, — vēsi atcirta Sudrabs.

Kad izveidojās Alianse, jaunie brlvpilsētu vadītāji ātri saprata, ka no tuklajiem, alkatīgajiem policmeistariem un pristaviem — cariskās Krievijas mantojuma, kas saprot tikai aprobežotu muštru, labums mazs, tāpēc pilsētas ielās sāka patrulēt leģionāri. Tie bija algotņi, kurus darbam uz ielām sagatavoja labākie britu un amerikāņu armiju instruktori. Leģionāriem Alianse maksāja labas algas, bet prasības izvirzīja nelielas: tīru sirdsapziņu un drošību galvenajās ielās.

No posteņiem izstumtie vecie policmeistari un pristavi kļuva par ierindas uzraugiem, apmierinājās ar nenozīmīgiem un netīriem darbiem un bija mūžīgi neapmierināti, jo vairs nevarēja papildus nopelnīt pat sasodītu pusrubli. Uz leģionāriem viņi skatījās kā uz pūtēm uz sejas, bet mainīt neko nevarēja. Tā kā citus darbus strādāt viņi nemācēja, sakoduši zobus, viņi samierinājās ar pazemojumu. Un no visas sirds priecājās par katru leģionāru neveiksmi.

Viļņas legāts Antans Sudrabs ar nicinājumu paskatījās uz prist,ivu taukainā uniformas žaketē. Bet resnvēderim bija taisnība — faumala patiešām gadījusies cieta.

—      Vai jau drīkst iekraut? — pajautāja dakteris Radzinskis.

—     Jā, — legāts pamāja un sāka vērot, kā eksperta palīgi ietin miroņa ķermeni melnā palagā.

Pēc neilga brīža ķermenis tika iecelts ātrās palīdzības karietē, ko vilka divi zirgi. Jaunā ar tvaiku darbināmā tehnika Viļņas mediķus v(>l nebija sasniegusi.

Radzinskis aizcirta karietes durvis, atsveicinoties pamāja Sudrabam, un kariete aizdārdēja centra virzienā. Arī Pohuļankas pristavs nozuda neatsveicinājies, un Sudrabs palika viens. Viņš nostājās tieši lajā vietā, kur tikko gulēja līķis, un sāka lūkoties apkārt. Zināja, ka vakarpusē viņš saņems izsmeļošu atskaiti par līķi, jo dakteris Rad/.inskis, tāpat kā leģionāri, bija algotnis un strādāja rūpīgi un atbildīgi.

"Līķis nav atpazīts, kabatās dokumenti netika atrasti, vispār nekas netika atrasts," prātoja Sudrabs. "Nabadziņš gāja no Bēdām. Nūjā. Jo mazāk tur dodies, jo labāk.”

Antans Sudrabs pievērsa skatienu pauguram, kas bija noaudzis ar bieziem krūmiem.

—       Khe, khe, veselību un veiksmi, sudrabkundziņ manu, — viņam aiz muguras iečērkstējās kāda balss.

Legāts aiz pārsteiguma pat sarāvās, bet tūlīt pasmaidīja. Īstenībā viņš tikko prātoja, vai nebūtu vērts apciemot personu, kas visur iet, visu redz un visu dzird, taču viņa pasteidzās pirmā un stādījās priekšā pati.

Sudrabs pagriezās un atturīgi pamāja.

—      Tev arī jauku dienu, Roze!

Roze Blanika reiz bija viena no iekārojamākām Viļņas skaistulēm. Ne tikai Viļņas, bet.^arī visi Ziemeļrietumu apvidus jaunekļi sapņoja par šo dimantiņu. Bet Roze tikai ziedēja — piedalījās modes sarīkojumos, flirtēja, mirkšķināja actiņas, ar smaidu klausījās pogošanā par mīlestību, bet visu pārvērta jokos, ar garu degunu palika pat bijušā Viļņas vadītāja Martina Strausa brāļadēls. Taču kādu

dienu pilsētā parādījās jauns arhitekts Bernards Šulcs. Pietika ar vienu skatienu, lai abi divi ar Rozi saprastu, ka viņi ir domāti viens : otram. Kaislīgais mīlas romāns beidzās ar kāzām. Arhitekts Šulcs j bija īsts laimes luteklis: Universitātes domīnijā viņš kļuva par vienu no jaunākajiem profesoriem, pēc viņa pakalpojumiem kāroja bagāļ tākie tirg'otāji un augstmaņi, bet, kad viņš atgriezās mājās, viņu gaidīja skaistā sieva Roze. Kad Viļņu apmeklēja cars Aleksandrs II, tieši Bernardam Šulcam bija uzticēts uzkonstruēt daiļu lapeni un novie, tot to Lukišķu silā, pie Viņģa pils, upes krastā. Tajā bija paredzēts vakariņot cienīgākajiem pilsētas viesiem. Protams, viesu vidū bija arī pats arhitekts ar sievu Rozi. Tagad jau vairs neviens nepateiks, kādu kļūdu pieļāva arhitekts, bet, viesiem sapulcējoties lapenē, pēkšņi pārlūza divas balsta kolonnas, kas noturēja brezenta jumtu, un smagais audums uzkrita virsū cilvēkiem. Izcēlās panika, cilvēki, kas mēģināja izkļūt no brezentapakšas, sāka mīdīt cits citu ar kājām. Glā! bēji skaistuli Rozi atrada samīdītu un pusdzīvu guļam lapenes stūrī, bet Bernards Šulcs pazuda kā akā iekritis. Vīrieti meklēja cītīgi un pamatīgi, un tikai pēc nedēļas kāds atrada viņa cepuri, kas bija iestrēgusi Nērē starp ūdenszālēm.

Labākie Viļņas ārsti vairākas dienas cīnījās par Rozes dzīvību. Guļot slimnīcā, sieviete uzzināja, ka viņas vīrs ir pazudis. Roze Šulca tā noskuma, ka no slimnīcas iznāca ne tikai ar salauztu sirdi, bet arī ar izkūkotu prātu. No tā brīža viņa katru dienu meklēja savu Bernardu. Uz ielas viņa vienmēr parādījās sapucējusies, spilgti uzkrāsojusies un izraisīja žēlumu pat viscietsirdīgākajos dienas' zagļos. Pats Viļņas noziedznieku karalis Matejs Kreilis stingri pavēlēja Rozei nepiedurt pat mazāko pirkstiņu. Tā arī viņa klaiņoja pa Bēdām — visu redzēdama, visu dzirdēdama, kapeiciņas prasīdama, veiksmi un veselību vēlēdama, bet tiem, kas viņu pastūma, darīja pāri vai pažēloja kapeiciņas, mēdza teikt, ka viņa uzmetot ļaunu aci.

Sudrabs par Bēdu Rozi izdzirdēja gandrīz uzreiz pēc ierašanās Viļņā. Pirmo reizi, viņu satikdams, viņš nepažēloja trīs rubļus, un neaizmirsa sievieti arī vēlāk, tāpēc Roze, kura šausmīgi necieta agrā‘ kos kārtības sargus, pret legātu izjuta labvēlību.

Skatīdamās kaut kur sāņus, Bēdu Roze pietipināja pie Sudraba. Viņai mugurā bija spilgti dzeltena kleita, kurai virsū bija uzvilkti nedaudz isāki sarkani, izrakstīti svārki, uz pleciem uzmesta zaļa, ar ielāpiem izraibināta žakete, uz galvas viņa bija uzmaukusi melnu un nodilušu, bagātīgi ar pērlītēm izrotātu cepuri. Seja sievietei bija noziesta ac biezu pūdera kārtu, vaigi iesārtoti ar ēnām, tāpēc viņas vecumu varēja noteikt tikai aptuveni. Rokā Roze turēja nodriskātu parasoli, kas kādreiz bija balts. Uz tā viņa atbalstījās kā uz nūjas.

—      Tā nu gan ir nelaime, visu nelaimju nelaime, — viņa iekurkstējās, ar parasoli rādīdama tieši uz to vietu, kur gulēja mironis.

—        Viņš bija tik spēcīgs, dzīvības pilns. Varēja vēl dzīvot un dzīvot, kāpēc viņš mūs atstāja?

Sieviete pacēla galvu un ar skatienu ieurbās Sudrabā. Viņu skatieniem satiekoties, legātam ne pirmo reizi radās šaubas, vai patiešām Bēdu Rozes prātiņš ir tik izkūkots, kā runā. Sudrabs būtu varējis zvērēt, ka sirds dziļumos Roze smaida, bet viņas acis iegailējās ļauns prieks.

—       Roze, — skatīdamies uz vecenīti, viņš viņu uzrunāja, — vai tu zini, kas šeit notika?

—      Kā lai es zinu, sudraba vanadziņ, — Roze iedziedājās. — Šeit apkārt ir kapsēta. Lūk, tikai šie nabadziņi vien visu zina.

—       Roze, neizvairies, — legāts viņu pārtrauca. — Tu taču zini, ka šeit tika nogalināts cilvēks. Tu visu zini, — viņš piemetināja. — Varbūt tu nojaut, kas viņš bija?

Roze beidzot novērsa skatienu, un Sudrabs atviegloti nopūtās — pat viņam nebija viegli izturēt tādu skatienu.

—      Kā lai zinu, čivullti? Kas man tas kungs? Ne viņš man kāds rads, ne draugs. Turklāt viņš bija aizņemts, man, vecenei, kapeiciņu pažēloja. — Viņa apklusa un greizi paskatījās uz Sudrabu.

Legāts izvilka no kabatas metāla pusrubli un klusējot pasniedza to Rozei.

—       Pateicos, sudraba balodīt, tu mans mierinājums un acu gaisma, — sieviete atkal iedziedājās, bet nauda pazuda plato un izrakstīto svārku krokās. Pēkšņi Bēdu Roze pārvērtās. Viņa pamāja Sudrabam, lai viņš pieliecas klāt. — Viņš man likās neredzēts, —

viņa nočukstēja. — Laikam Bēdās nav biežs viesis. Tavējie ari neko neatradis. Viņš vakar atnāca uz “Ūpi", nobaidīja Icku, to puvekli no l atām ielas mauku mājas, pēc tam viņš satikās ar kaut kādu resnīti. Išamējo redzēju — viss vienos sviedros, nelikās labs cilvēks. Iznāca no kroga un sāka saukt lunkaiņus, lai tie pavadītu uz mājām. Met, lūk, šis nelaimīgais devās kapsētas virzienā.

—       Un kas notika tālāk? — Sudrabs prašņāja.

Bēdu Roze noplātīja rokas.

—       Nezinu, balodīt. Nakti Holēras kapsētā man ir bail uzturēties. I abi cilvēki šeit nestaigā. Ari tagad atnācu tikai tāpēc, lai tev, sudral)iņ, palīdzētu nelaimē. Un palīdzēju, vai ne? — Sieviete pasmaidīja ,ir platu smaidu, parādīdama dažus metāla zobus, starp kuriem rēgojās caurumi.

—      Palīdzēji, palīdzēji, — bez dusmām noņurdēja legāts, no kabatas izvilkdams vēl vienu pusrubli. — Pasaki, kur es varu atrast to Icku.

—     Vakarā aizej uz Tatāru ielas iecietības namu, eņģelīt, — ar ļ.iunu prieku noteica Bēdu Roze, jo Icka bija viņas ienaidnieks, ko viņa nevarēja ciest. Viņa alkatīgi paņēma pastiepto monētu. — Nu, veiksmi un veselību tev, sudraba vanadziņ.

—      Saudzē sevi, Roze, — Sudrabs atbildēja.

Kad sieviete bija aizgājusi, viņš apmierināti paberzēja rokas. Neviens no sūri, grūti savervētajiem Bēdu informatoriem neuzzinātu pat pusi no tā, ko tagad pateica Roze. Un viņa pateica daudz. "Tātad divi cilvēki, kas nav vietējie, nolemj satikties Bēdās. Interesanti, kāpēc?” Sudrabs domās sāka vīt pavedienu, “Laikam jau ne tāpēc, lai izdzertu alu. Noslepkavotais nobiedē vietējo ātrgalvi. Ari dīvaini. Un visbeidzot uzrodas šeit, Holēras kapsētā. Kāds viņam pārgriež rīkli un veic to neprofesionāli, bet izmantodams profesionāļa ieroci. Tas ir dīvaini, lai neteiktu vairāk.”

Domās Sudrabs ieraudzīja garu, līkumotu un tumšu izmeklēšanas tuneli ar daudziem strupceļiem. Atdod izmeklēšanu pristavu rokās — un vari atvadīties no taisnības. Atvilks kādu nabadziņu no Melnumiem, sadauzīs līdz samaņas zudumam, un tas atzīsies — noslepkavoju. Kāpēc pārgriezi rīkli? Biju piedzēries. Kāpēc ar skalpeli? Kas ir skalpelis?

Tātad izmeklēšanu vajadzēs uzņemties pašam. īpaši tāpēc, ka, izplatoties informācijai, ka blakus pauguram atrasts līķis ar pārgrieztu rīkli, padomē izcelsies milzīgs troksnis. Bet, ja Viļņā ir uzradies slepkava-maniaks, labāk lai viņam ceļā nostājas nevis kāds nepieredzējis ganu puika, bet pats Antans Sudrabs.

Legāts paskatījās kabatas pulkstenī. Viļņā jau bija pēcpusdiena. Bēdās tā skaitījās kā agrs rīts. Laiks negaidītiem apmeklējumiem.

Visprātīgāk būtu atgriezties uz Pohuļanku pie Baltajiem Stabiem un palīgā pasaukt leģionārus, kas tur dežurēja, prātoja legāts. Policmeistari, pristavi un iepriekšējais Viļņas Kārtības padomnieks tā arī būtu darījuši. Viņi Bēdās parādījās tikai galējas nepieciešamības spiesti un ar lielu apsardzi. Taču Sudrabs bija pieradis pa Bēdām staigāt viens, tāpēc nolēma tagad uz turieni iet taisni caur Holēras kapsētu. Varbūt pa ceļam izdosies pamanīt kādu sīkumu, kas palīdzēs izmeklēšanā.

Pirms dažiem gadiem Bēdu ilggadējie iedzīvotāji ļoti nobrīnījās, kad kādu dienu viņu īpašumos ielauzās vientuļš gara auguma legāts. Daži straujāki vīri nolēma viņu pārmācīt un aplaupīt uz vietas. Taču sadursme beidzās ar ļoti sāpīgu vietējo zaudējumu, kuru vainagoja vienas rokas lūzums, divi salauzti deguni un vairāki zilumi dažādās nokrāsās.

Bet legāts turpināja apmeklēt Bēdas, it kā nekas nebūtu noticis, lūkojās apkārt un klausījās, bet ar svilpi nesvilpa, kārtību neieviesa, nevienu neapcietināja. Vienkārši pastaigājās, un viss. Un Bēdas pamazām pie viņa pierada — ar pirmo kārtības sargātāju pēc tik daudziem gadiem. Pat izplatījās baumas, ka it kā kāds redzējis legātu pie alus kausa sarunājamies ar pašu noziedznieku karali Mateju Kreili. Bet baumas palika baumas.

Pastaiga pa Holēras kapsētu izrādījās veltīga. Vēloties izmeklēt visus paugurus, kapus un alas, vajadzētu ņemt talkā veselu armiju. Nezinot, ko meklēt, vieglāk būtu bijis atrast adatu siena kaudzē, nevis nezin kādas nozieguma pēdas. Legāts arī ne uz ko lielu necerēja, tāpēc modri iesoļoja Bēdās. Ceļu viņš zināja labi, tāpēc pēc neilga laika nonāca pie "Dzelzs Ūpja” kroga.

Dienas gaismā "Ūpis” izskatījās briesmīgi — ēkas koka sienas lilj.i sašķiebušās, noklātas ar zaļganu pelējumu, logi bija apsūbējuši, m i nedaudz skaidrāki tie kļuva tikai pēc lietus. Pat izkārtnes ūpis Izskatījās noplucis un nonīcis — pavisam citāds, nekā nakti. Un, protams, apkārt valdīja šausmīga smaka. Nakts apmeklētāju izdzertā alus pēdas varēja manīt uz katra kroga stūra. Pat kurls, mēms un akls bez grūtībām atrastu “Ūpi”. Svarīgi tikai, lai deguns būtu vii'tā. “Ūpja” īpašnieks Marijošus mēģināja apmeklētājiem skaidrot, Ka apmīzt kroga sienas nav brīv’, ka vislabāk to darīt tuvākajā šķērsiela, bet vajadzības piespiestajiem slaistiem tās dažas asis likās neI >arvaramas.

Sudrabs pastūma kroga durvis un iegāja iekšā.

Kā jau parastā dienā pieklājas, "Ūpis” bija pustukšs, vienīgi daži noguruši tipi snauduļoja lielās zāles galā, izstiepušies uz koka soliem. Tādiem šeit neviens nepievērsa uzmanību, jo uz vakarpusi viņi pamodās, atguvās un atkal svinēja dzīves svētkus, kas nekad nebeidzās. Savā ziņā “Dzelzs Ūpi” varēja saukt par naktsmājām.

Pie diviem galdiem alus kausus cilāja daži ielas tirgotāji, kas gaidīja vakaru, un strādnieki, kas bija aizmukuši no darba. Krodzinieks Marijošus sēdēja uz mucas aiz letes un žāvādamies šķirstīja saburzītu “Viļņas Taisnību”, aizvien uzmetot skatienu puisim, kas rūpīgi mazgāja netīro grīdu. Ieraudzījis, kas ienāk pa durvīm, Marijošus saviebās un nolika avīzi malā.

Legāts piegāja pie bāra un pēkšņi apsēdās uz krēsla.

—       Es visu varu paskaidrot, jūsu labdzimtība. — Krodzinieks acumirklī uzradās blakus Sudrabam. — Viņi paši ir vainīgi, tie bija viņi, kas uzsāka kautiņu. Visi zina, ka pie manis pulcējas pieklājīgi cilvēki. Bet ārzemnieki te nevienam nepatīk. Un, ja nu viņi uz šejieni atvelkas, tad paši arī vainīgi, ko es varu darīt, ja… ēēē… — Marijošus ieskatījās Sudrabam sejā. — Bet Jūs šeit neesat ieradies vakardienas kautiņa dēļ, jūsu labdzimtība, vai ne?

Sudrabs pašķielēja uz puisēnu, kas mazgāja grīdu. Pat blāvajā gaismā varēja redzēt asins pēdas, kas bija palikušas uz grīdas.

—      Tavā krogā vakar bija cilvēks, — legāts ierunājās. — Pavecs, bet spēcīgas miesasbūves. Viņam mugurā bija vienkāršs apģērbs.

Viņš ar kādu satikās. Runājās. Pastāsti man par viņu! — Sudrabs nepūlējās jautāt, vai Marijošus kaut ko atceras. Viņš lieliski zināja: krodziniekam reti kas paliek nepamanīts.

Sapratis, ka legāts te nav nakts kautiņa dēļ, krodzinieks atviegloti uzelpoja. Pat kļuva priecīgs. Viņš pieliecās pie Sudraba.

—                             Cilvēki runā, — nosmirdēja pēc sīpoliem un cepta speķa,

—      ka leģionāri par sniegto informāciju ļoti daudz maksā.

Sudrabs smagi nopūtās. Viņš mūžīgi atkārtoja Naudas padomniekam un Rotšildu naudas sadalītājam Viļņā Gerhardam fon Otam, ka sauklis "Jūs mūs nepiekukuļosiet, mēs piekukuļosim jūs” ir nūja ar diviem galiem. Ne reizi vien to atkārtoja, bet veltīgi. Un, lūk, rezultāts.

Legāta roka pēkšņi izšāva gaisā, satvēra krodzinieku aiz izspūrušajiem matiem un sāpīgi trieca to pret leti, ar vaigu piespiežot to tai klāt.

—      Cilvēki runā, ka sāp vēl vairāk, kad nokrīt uz deguna, — viņš izgrūda caur zobiem. — Kā tu domā, vai var ticēt visam, ko cilvēki saka?

—      Nezinu, nezinu, — Marijošus iepīkstējās. — Cilvēki runā, kas pagadās, mēles viņiem vaļīgas. Es tām muļķībām neticu, jūsu labdzimtība. Kā varēšu, tā palīdzēšu.

—     Vīrietis. Gados. Vienkārši ģērbies, — Sudrabs atgādināja, palaižot vaļā krodzinieku. — Nu, klāj vaļā!

Krodzinieks Marijošus norija siekalas un pamāja.

—      Bija tāds cilvēciņš vakar. Atnāca uz vakara pusi. Icka Lupets sāka līst viņam klāt, bet pēc tam steidzās visiem skaidrot, ka tas it kā esot viņa drauģelis. — No krodzinieka balss toņa varēja saprast, ka viņš pats tam lāgā neticēja. — Tas cilvēks uzsauca Ickam alu un tad apsēdās dziļāk zālē, lūk, tur… — Marijošus pamāja ar roku. — Pēc neilga laika atnāca kāds resnvēderis, un abi kādu laiku kulstīja mēles. Resnvēderis padeva viņam nezin kādus papīrus, šamējais tos aplūkoja un iebāza azotē.

Sudrabs ieausljās.

—       Ko tu tur putrojies, Marijoš? Kādus papīrus?

—       Nezinu, Jūsu labdzimtība, — krodzinieks steidzās aizstāvē-

l ies. — Nesaskatīju. “Ūpi” cilvēku bija sanācis ka biezs, tik tikko spēju alu liet kausos. Ja nebūtu Iekas, es vispār tam vārgdienim nebūtu pievērsis uzmanību, pie mums te visādi ļaudis no malas iegriežas, mēs taču esam ļoti populāri. — Viņš, protams, noklusēja, ka parasti tos "ļaudis no malas” veicīgi dabū laukā pastāvīgie "Ūpja” dzērāji.

—      Bet tu pamēģini atcerēties, — Sudrabs lūdza. — Kādi papīri t ur bija? Vēstules, dokumenti, atklātnltes?

Krodzinieks papurināja galvu.

—       Nē, ne atklātnltes. Lielāki, salocīti. Es patiešām nesaskatīju, — viņš nomurmināja.

Legāts pamāja ar galvu.

—       Nu labi. Un kas notika tālāk?

—      Tālāk… Pēc tam tas nabadziņš aplūkoja papīrus un pasniedza resnvēderim maisiņu. Nē, es patiešām neredzēju, kas tas par maisiņu, — aizsteidzies ar atbildi jautājumam priekšā, apliecināja Marijošus. — Tad resnītis piesteidzās man klāt, saka: pasauc kādu lunkaini, lai pavada līdz kučierim un pasargā mani, palīdzi, saka, sameklēt tādu cilvēku. Un pasniedza man rubli.

Tagad Sudrabam kļuva skaidrs, kāpēc krodzinieks visu tik labi atceras.

—      Ja nosūtīji viņu pie saviem bandltiņiem… — viņš draudoši ierunājās, bet Marijošus enerģiski papurināja galvu.

—       Ko jūs, ko jūs, labdzimtība, kādi vēl bandīti? Man pat domas tādas nebija. Turklāt šeit sākās kautiņš, es tik un tā nebūtu paspē… — Krodzinieks pēkšņi apklusa. Legāts šķībi pasmaidīja, bet, Marijošum par laimi, neko neteica. — Brāļi Ungāri mūžīgi trinas apkārt, bieži pavada uz mājām kādu zaķpastalu. Ari to resnīti viņi pavadīja droši, — grēksūdzi noslēdza krodzinieks.

Sudrabs iztaisnojās, atbalstījās pret krēsla atzveltni un aizdomājās. Pie noslepkavotā nekādu papīru nebija. Tas nozīmē, ka kāds tos būs paņēmis. Vai varēja būļ tā, ka slepkavība tika veikta tikai papīru dēļ? Varbūt. Bet kāpēc slepkavot tik dīvainā veidā? Bēdu brašuļiem nepatīk skatīties upuriem acis, tāpēc līdz šim viņi mēdza iedurt nazi tieši mugurā. Un kāpēc viņi atstāja līķi visu acu priekšā, ja Holēras kapsētā ir pilns ar atvērtiem kapiem un caurumiem? Iemet iekšā

un — paliec sveiks, pat suns pakaļ neries! Turklāt kas tie par papīriem, kuru dēļ jādzenas uz Bēdām, riskējot palikt bez galvas vai vismaz bez maka? Neīsti dokumenti? Kompromitējošas vēstules? Parādzīmes? Vai kas nopietnāks? Un ja nu slepkavībai nav nekā kopīga ar tiem papīriem? Tad kas tos paņēma?

īsā laikā Sudrabs bija uzzinājis diezgan daudz, bet izmeklēšana nepakustējās uz priekšu ne par mata tiesu. Pat upura vārdu neizdevās noskaidrot.

—     Vai vēl kaut kas, jūsu labdzimtība? — piesardzīgi painteresējās krodzinieks.

Legāts pacēla plaukstu, piecēlās kājās un pagriezās uz durvju pusi neatsveicinājies, pat neizrunājot tradicionālo: "Ja vēl kaut ko atcerēsies…" Bēdu cilvēki labprātīgi nekad neko neatcerējās.

Pagājis vairākas asis no "Ūpja”, legāts apstājās. Dienas laikā Bēdās garāmgājēju bija tikai dažs labs, un tie paši izvairījās no gara auguma vīra ar leģionāru nozīmi pie krūtīm un smagas nūjas pie sāniem.

Nedaudz padomājot, Antans Sudrabs devās iekšā Bēdu ieliņu labirintā. Trīs reizes pagriezies, viņš izdzirdēja troksni un aizgāja tā virzienā. Viņa ausis sasniedza Bēdām neierastas skaņas — bumbas blīkšķis, bērnu smiekli, pienākot tuvāk — kliedzieni un saucieni: "Viņš pirmais sāka!”

Sudrabs nonāca pie mūra nama,, kas bija apjozts ar augstu akmens žogu un asiem metāla dzeloņiem žoga augšā. Vienīgās durvis žogā bija no izturīga koka, apkaltas ar metālu, un spējīgas izturēt satrakota buļļa triecienu. Blakus karājās durvju pakavs. Sudrabs paņēma to rokā un dažas reizes stipri pieklauvēja, cerēdams, ka tiks izdzirdēts, jo, proti, skaļā bērnu klaigāšana atskanēja tieši no šejienes. Šī vieta bija Žēlsirdīgo māsu kongregācijas nodibinātā bāreņu patversme.

Legātam nācās nedaudz pagaidīt, līdz pavērās durvīs iemontēts mazs lodziņš. Aiz tā pazibēja seja, un lodziņš atkal aizvērās, un atskanēja atvelkama aizbīdņa čīkstoņa. Durvīm atveroties, Sudrabs ieraudzīja vecu mūķeni brūnā abitā, ar baltu aubi galvā un seju, kas bija tik krunkaina kā sažuvis ābols.

—     Antana kungs, patīkami jūs redzēt, — mūķenes sejā atmirdzēja sirsnīgs smaids.

—      Man arī patīkami, māsa Magdalēna, — pieklājīgi pamāja Iejāts. — Vai es varu ienākt? Vai Margarita uz vietas?

—      Jā, protams, — mūķene atbildēja. — Viņa ir dārzā. Es jūs pavadīšu.

—      Paldies, mās, nevajag, — Sudrabs viņu aizturēja. — Neesmu pirmo reizi, neapmaldīšos.

Mūķene pagāja malā, ielaizdama legātu iekšā, un viņš nonāca garā patumšā gaitenī ar daudzām durvīm abās pusēs un arku pašā galā. Durvis atkal tika veikli aizšautas, un Sudrabs aizgāja dārza un l rokšņa virzienā.

Arka bija tik zema, ka legātam nācās pieliekties.

Tiklīdz viņš nonāca plašajā pagalmā, viņš tika uzreiz ievērots.

—      Legāts, legāts! — Vairāk nekā desmit dažāda vecuma bērnu, kas pirms tam skraidīja pa pagalmu un sēdēja šūpolēs, skrēja pie Sudraba, ko tik kājas nes.

Vispār Bēdu bērnu galvenais aizgādnis bija iela. Bieži vien, pat desmit gadus nesagaidījuši, viņi jau sauca sevi par Bēdu ilggadējiem iemītniekiem — kaulēja kapeiciņas, palīdzēja vecākiem bandītēniem, bet paaugušies labākajā gadījumā kļuva par lunkaiņiem vai pieslējās pie kādas bandas un sapņoja nokļūt Mateja Kreiļa aizbildniecībā. Mācības un godīgs darbs Bēdu bērnus ne pārāk interesēja.

Pirms dažiem gadiem Viļņu satricināja šausmīgā “Eņģelīšu fabrikanšu" lieta — Jaunajā Pasaulē un Bēdu pievārtē gada laikā tika atrasti divdesmit pieci nosaluši, nožņaugti vai ar sitienu pa galvu nogalināti jaundzimušie. Pēc ilgas izmeklēšanas leģionāri noskaidroja, ka neprecējušās meitenes — kalpones, iecietības namu tauriņi vai Bēdu ilggadējas iedzīvotājas — zīdaiņus bija nodevušas aprūpē un, iespējams, adoptēja trim "labdarēm". Protams, arī samaksāja iespēju robežās. Taču “laķdares” pat negatavojās rūpēties par zīdaiņiem, kur nu vēl tos adoptēt! Viņas paņēma naudu, bet no zīdaiņiem atbrīvojās. Izcēlās liels troksnis. Pilsētas padome žigli atvēra Bēdās patversmi, kuru nodeva Žēlsirdīgo māsu kongregācijas aizbildniecībā, un šeit tika izmitināti ielu bērni, šeit nonāca arī

nevēlami zīdaiņi. Taču labā pilsētas padomes griba ar to ari beidzās — nauda patversmei tika piešķirta kā kaķu asaras, Katedrāles bruņinieku prelāts Masaļskis darbā uz patversmi atsūtīja vecas mūķenes, kas velti tupēja slimnīcās. Bēdu iedzīvotājus šī iestāde neiepriecināja, viņi to nosauca par "bogoģeļņu" un pat draudēja tai uzlaist tfirsū sarkano gaili. Vārdu sakot, šī bija tumša un drūma vieta, kas vairāk bija piemērota vecīšu aprūpei nekā bērnu audzināšanai.

Par pirmo “bogoģeļņas" sargeņģeli kļuva Margarita Berga, neprecējusies, trīsdesmit gadus nesasniegusi, samērā turīga tirgoņa meita. Kad viņa apmeklēja patversmi un ieraudzīja tās nožēlojamo stāvokli, meitenei radās degsme atvieglot šīs iestādes iemītnieku likteni. Pilsētas padomei viņa palūdza atļauju bez atlīdzības strādāt patversmē, un prelāts Masaļskis labprātīgi piekrita. Tad meitene pārliecināja savu tēvu atbalstīt patversmi ar naudu. Tirgotājs Bergs bija dāsns, un Margarita ķērās pie darba. Pēc neilga laika šeit izzuda tumšie un drēgnie karceri, kuros par visniecīgāko pārkāpumu tika ieslodzīti bērni, arī stundu garais sprediķis vairs netika lasīts, šķidras un pelēkas pļurzas un sažuvušas maizes kancīša vietā brokastis un vakariņās bērni tagad dabūja zupu, pienu, putraimus, gaļu un bulciņas. Margarita uzaicināja skolotājus, lai viņi ielas dauzoņas ne tikai izglītotu, bet arī iemācītu viņiem disciplīnu. Bērnam, kas bija noziedzies, tagad bija ne tikai vairākas stundas jātup uz ceļiem, bet arī pagalmā augsti pakārtā kartupeļu grozā jāiemet trīsdesmit akmentiņi.

Bērniem “bogoģeļņā" sāka patikt. Pa dienu viņi bieži izspruka uz Bēdām, bet vakaros atgriezās un atveda jaunus iemītniekus. Taču ilggadējie Bēdu iedzīvotāji, kas zaudēja jaunos rekrūšus, saniknojās vēl vairāk. Margarita saņēma vairākus brīdinājumus: izbeidz vai būs slikti, bet iespītējusies meitene tikai kratīja galvu un darīja savu. Turklāt viņa naktis staigāja pa Bēdu ielām un meklēja noklīdušas bērnu dvēseles.

Bandīti jau gatavojās no vārdiem pāriet uz darbiem, bet negaidīti uzradās otrs sargeņģelis — jaunais Viļņas legāts Antans Sudrabs. Sākot pildīt savus pienākumus, viņš ne tikai apmeklēja “bogo-

fteļņu" un iepazinās ar Margaritu Bergu, bet ari visiem leģionāriem lika no mēnešalgas pa rublim ziedot patversmei. Leģionāriem tas bija pieņemami, jo vairums no viņiem arī bija uzauguši šādās iestādēs. Turklāt legātam izdevās pārliecināt pilsētas Naudas padomnieku un Rotšildu pārstāvi Gerhardu fon Otu aplikt ar nodokļiem publisko izklaižu rīkotājus un iecietības namus, lai no tās naudas i iktu pabalstītas ari patversmes un starp tām ari "bogoģeļņa".

Krodzinieki un iecietības namu īpašnieki gatavojās dumpoties, bet negaidīti legāta pusē nostājās Gara padomnieks prelāts Masaļ:;kis — piedraudēja pie katra kroga un iecietības nama nolikt pa mūkam, lai reģistrētu katoļus, kas apmeklē šis iestādes, un vēlāk meses laikā tiktu nosaukti to netikļu uzvārdi. Šāda prelāta Masaļska solidaritāte ar leģionāriem vienkārši satrieca birģermeistaru un pilsētniekus, jo Katedrāles bruņinieki un Viļņas leģionāri bija mūžīgi ienaidnieki, kas ne par ko nespēja vienoties.

Bēdu ilggadējiem iedzīvotājiem leģionāri pateica skaidri: ik reizes, kad tiks draudēts Margaritai Bergai, mēģinot aizdedzināt, aplaupīt vai kādā citā veidā kaitēt "bogoģeļņai”, neģēlis neapšaubāmi t iks atrasts un pakārts aiz "vienas vietas”. Bet pēdējo punktu pielika ilgi klusējušais noziedznieku vadonis Matejs Kreilis, kas paziņoja: "bogoģeļņa” un tās bērni ir neaizskarami.

Katru reizi nonācis Bēdās, Sudrabs centās apmeklēt patversmi — painteresējās, kā klājas bērniem, atnesa ciemakukuli, vecākiem puisēniem parādīja dažādus Austrumu divcīņas mākslas trikus, tāpēc bērni legātu vienkārši dievināja. Bet tenkotāji sačukstējās, ka uz šejieni viņu pievelk vēl viens magnēts — Margarita Berga, neprecējusies simpātiska meitene, kas nebija devusi mūķenes zvērestu.

Lūk, ari tagad Sudrabu bija ielenkuši puisēni.

—       Paskatieties, paskatieties, ko Olmeris mums atnesis! — Olmeris, viens no jaunākajiem,, leģionāriem, nedaudz vecāks par patversmes iedzīvotājiem, ari bija atradenis. — Bumbu, bumbu! īstu bumbu! No ādas!

Legāts pataustīja viņam iedoto ādas pūsli, ar zinātāja skatienu pamāja ar galvu un paspēra bumbu uz augšu. Bumba uzskrēja

augstu gaisā, gandrīz virs "bogoģeļņas" jumta, un puisēni klaigādami metās tai pakaļ. Sudrabs pārmeta skatienu pāri pagalmam, meklēdams Margaritu.

Viņa sēdēja pie grāmatām nokrauta galda zem lielas ābeles, kas brīnumainā kārtā bija palikusi pagalmā, un saspringti rakstīja kaut ko burtnīcā. Troksnis pagalmā meiteni, šķiet, nemaz netraucēja.

—       Nevar savilkt galus kopā? — Pienākot klāt, jautāja Sudrabs.

Margarita pacēla galvu, notrauca no acīm garus un gaišus matus, un Sudrabā ieurbās lielas un zilas acis. Viļņas legāta sirds sāka sisties straujāk.

—        Pagaidām var, — meitene nopūtās, aizvēra grāmatu un piecēlās kājās, — bet, ja tā turpināsies, es nezinu, kā mēs dzīvosim tālāk. — Viņa atkal paskatījās uz vīrieti. — Antan, kas ar tiem cilvēkiem notiek? Neviens vairs negrib audzināt bērnus. Nes mums jaundzimušos vienā laidā. Tad darbs zaudēts, tad nevar pabarot, tad darba pārāk daudz un nespēj pieskatīt, tad brauc uz Ameriku laimi meklēt. Un vēl puisēni ik vakarus pie rokas atved jaunus raudošus bļaurus, ko atraduši uz ielas. — Margarita papurināja galvu. — Reizēm liekas, ka, bēgdami no vilka, esam uzskrējuši lācim virsū. Sveši cilvēki brauc uz mūsu zemi kā uz paradīzi, un ko viņi te atrod? Nabadzību, bezdarbu un bezcerību. Un mašīnas, visur mašīnas… Tūlīt vispār cilvēki nebūs vajadzīgi, visu darīs automatoni. Pat bērnus audzinās.

Sudrabs klusēja. Ko viņš varēja pateikt — pats redzēja, ka Viļņa vairs nav spējīga parūpēties par visiem cilvēkiem, kas dodas uz šejieni laimi meklēt.

—      Visur valda nemiers. Krievija ari rosās, — viņš visbeidzot ierunājās.

—       Krievija ir liela un lēnprātīga, Antan. — Margarita sāka staigāt uz priekšu un atpakaļ. — Kamēr Krievijā dzirkstele pārvērtīsies par liesmu, paies desmit gadi vai vēl vairāk. Bet pie mums? Cik ilgs laiks būs nepieciešams, lai mūsu pulvermucā ielēktu dzirkstele? Gads? Pusgads? Mēnesis? Es lieliski dzirdu, ko runā cilvēki. Ne jau Antokolē, rātsnama apkārtnē vai Tvaikpilsētā, kur Vileišis aktīvi darbojas, bet šeit, Bēdās, tāpat ari Paplaujā, Melnumos, Jaunajā Pa

saulē. Visi ir neapmierināti, sūdzas par dzīvi. Vai tad tur nedzīvo cilvoki? Vai tad viņi nav Viļņas iedzīvotāji? Kad mēs iestājāmies Ali.insē, mēs ieguvām brīvību. Tikai — kāds labums no brīvības, ja nav, par ko bērniem pienu nopirkt?

—      Margarita… — Sudrabs ierunājās. Viņš sajuta, it kā būtu u irauts virpuli, tikai nesaprata, kā viņam vajadzētu rīkoties. — Viļņā patiešām nav tik slikti, kā…

Taču pēkšņi radusies vētra tikpat ātri ari norima. Margarita paskatījās uz apstulbušo legātu un piegājusi noglāstīja viņam roku.

—       Piedod, es aizrāvos. Cilvēki ir dusmīgi, kad kabatās gaudo vējš. Ja tavējie mums nepalīdzētu, mums klātos grūti. — Viņa pagrieza galvu. — Tu tāpat vien atnāci vai tev ir darīšanas? Piesēdi, brālīt, zem oša, ābolīti došu, — viņa piemetināja un iesmējusies apsēdās pati.

—       Man ir darīšanas, — Sudrabs iekārtojās pie galda pretī meitenei. No ābola pieklājīgi atteicās — viņš labi zināja, ka mūķenes rūpīgi skaita katru kumosu. — Man ir kāda dīvaina lieta, — viņš atzinās. — Es iedomājos, ka jūs varbūt kaut ko zināsiet.

Legāts ātri izstāstīja lietas būtību, pieminot ari tikšanos ar Bēdu Rozi un ar krodzinieku Marijošu. Margarita uzmanīgi klausījās. Kad viņš pabeidza runāt, meitene saņēma rokas kopā un aizdomājās.

—       Un tu domā, ka slepkavība un pazudušie papīri nav saistīti? — viņa pajautāja.

—       Izklausās dīvaini, bet mana nojauta teic, ka tā ari ir. Tikai — kas par to? Aplaupīt noslepkavoto varēja jebkurš.

Margarita papurināja galvu.

—       Nevis jebkurš, bet visticamāk, ka Sanitārs.

Sudrabs ieinteresēts saliecās uz priekšu.

—       Sanitārs? Neesmu par tādu dzirdējis.

—        No kurienes gan dzi^lēsiet, ja slaistāties pie Baltajiem Stabiem kā dīkdieņi? — Margarita viņu paērcināja. — Viņš dzīvo Bēdās, tāds pusjucis večuks. Visi viņu sauc par Sanitāru. Nezinu, kādā veidā, bet pie vaļīgiem cilvēciņiem viņš vienmēr uzrodas pirmais.

—      Vaļīgiem?

—       Nu, jā, vaļīgiem. Kuri dzērumā nokrituši un atsitušies pret akmeni vai vienkārši aizmiguši kaut kur nomalē. Kuri sakāvušies līdz samaņas zudumam. Vai arī kā tavējais, kas guļ ar pārgrieztu rīkli. Sanitārs acumirklī ir klāt un aptīra nabadziņu līdz pēdējai vīlītei. Līdz šim vēl nevienam nav izdevies viņu apdzīt. Liekas, ka viņš tos vaļīgos saož pa gabalu.

—       Kur viņš dzīvo? — Sudrabs painteresējās.

Margarita noplātīja rokas.

—       Visur un nekur. Palūgšu savējiem painteresēties, — viņa apsolīja. — Bet uz daudz ko neceri. Un vēl, — viņa nedaudz padomāja.

—      Varbūt parunā ar brāļiem Ungāriem?

Legāts piecēlās kājās.

—      Patiešām, Margarita, paldies, ka atgādināji. — Viņš pagriezās uz iešanu. — pasaki saviem futbolistiem, lai trenētos nopietnāk. 01meris solījās izveidot komandu un pierakstīties pilsētas līgā.

"Bogoģeļņas" vadītāja pasmaidīja, klusi noteica “paldies” un ar skatienu pavadīja vīrieti, kas attālinājās pa pagalmu un pēc neilga brītiņa iemuka zem arkas. Pēc tam viņa pagrozīja galvu un atkal iegrima papīros.

Cepināja tveicīga pavasara saule, bet Slapjajā laukumā, kur pēc neilga laika nonāca legāts, aizvien bija saskatāmas lielas peļķes. No vienas ūdeni laka izkāmējuši, nezināmas sugas suņi, kurus Viļņas iedzīvotāji nosauca par bēdsuņiem. Laukums bija tukšs, tikai daži žīdiņi-tirgotāji tupēja pie savām precēm, gatavodamies vakaram. Lunkaiņi nebija manāmi. Legāts arī necerēja viņus atrast —ja nakts gadījās labvēlīga un darbīga, lunkaiņi pēc tam visu cauru dienu atpūtās, un uz laukuma parādījās tikai satumstot. Tātad legāts devās caur Baltajiem Pohuļankas Stabiem.

Abi dežūrējošie leģionāri, kas līdz šim slaistījās pie Stabiem, ieraudzījuši savu komandieri, iztaisnojās.

—       Nodarbojaties ar muļķībām? — Sudrabs draudzīgi pajautāja.

—      Tieši tā, legāt! — militārā tonī raportēja sargi.

Sudrabs pasmaidīja.

—     Tagad paklausieties, — viņš vīriešiem pamāja. — Kad uz laukuma parādīsies lunkaiņi, sameklējiet tos, kas sevi dēvē par brāļiem

Ungāriem. Pasakiet viņiem: Viļņas legāts grib ar jums tikties un aprunāties. Pārāk viņus nebaidiet, drošības papīrus nepieminiet. Sakiet, ka vienkārši vajag parunāt, un viss.

Abi leģionāri pamāja.

—      Protams, legāt. Un kādu satikšanās vietu norādīt?

Sudrabs minūtlti padomāja.

—      Sakiet, madāmas Hajas Feigelsones iecietības nams Tatāru Ielā. Šodien, vienpadsmitos vakarā. Es domāju, ka viņi zinās, kur tas ir, — viņš šķībi pasmaidīja.

Ap desmitiem vakarā Sudrabs iesoļoja madāmas Feigelsones iecietības namā — vienā no krāšņākajiem publiskajiem namiem, kas atradās starp Tatāru un Ādmiņu ielu, kuras pavecāki Viļņas iedzīvotāji sauca par Tatarskaja un Koževenaja. Agrākos laikos cara vara mēģināja publiskos namus iznīcināt, bet viņi cīnījās vairāk skata pēc. Alianse nolēma necīnīties, bet vienkārši pievērt acis.

Madāmas Feigelsones iecietības nams no citiem atšķīrās ne tikai ar dārgākām meitenēm un mazākām izredzēm saķert franču slimību, bet arī ar interjeru. Šeit pat vestibilā bija ierīkotas pa pusei slēgtas istabiņas, kurās stāvēja divi mīksti krēsli, kas bija apvilkti ar sarkanu plīšu. Kad klients ērti apsēdās krēslā, pienāca madāmas Hajas palīdze un painteresējās, ko klients vēlas. Pēc dažām minūtēm viņa atveda dažas meitenes, klients izvēlējās vienu no viņām, samaksāja un tad jau pa biezu, mīkstu paklāju pa kāpnēm kāpa uz otro stāvu.

Sudrabs apsēdās ērtajā krēslā, nožāvājās un pašķindināja melhiora zvaniņu, kas atradās uz galda. Tūlīt pat klāt pienāca jauna saimnieces palīdze. Acīmredzot viņa šeit sākusi strādāt nesen, jo legātu neatpazina.

—      Labvakar, kungs,«— viņa iečivinājās, pasmaidīdama ar platu, mākslīgu smaidu. — Patīkami Jūs redzēt madāmas Hajas Feigelsones namā. Ko Jūs vēlētos? Bruneti, blondīni? Mūsu Faņa — par viņu noteikti būsiet dzirdējis — šobrīd diemžēl ir aizņemta, bet, ja jūs būtu ar mieru pagaidīt…

—                              Šodien es vēlētos puišus, — Sudrabs viņu pārtrauca.

—         Divus, — viņš noteica priecīgi, skatīdamies uz jauno mamzeli, kura bija sabozusies kā kanārijputniņš.

Meitene aiz pārsteiguma iepleta acis.

—       Bet mēs… mēs… — viņa sāka stostīties. — Varbūt jums kāds būs nepareizi pateicis?… Pie mums… Mums nav puišu, — viņa apstulbusi noteica.

—      Nekas īpašs, — Sudrabs viņu nomierināja. — Es atvedīšu savus.

Meitenes acis kļuva milzīgas kā šķīvji, viņa dažas reizes iepleta muti un aizvēra to, bet legāts smaidot viņu vēroja.

—       Protams, protams, kā pavēlēsiet, — beidzot noteica apburošais kanārijputniņš. — Laikam jūs vēlēsieties ari istabu? Trešajā stāvā mums ir lieliski apartamenti ar vannu un…

—       Nē, nē, — legāts papurināja galvu. — Mēs paliksim šeit.

Ja ari kāds būtu izdomājis izdot savedēju mācību grāmatu, tajā patiešām nebūtu nodaļa, kā rīkoties šādā gadījumā. Apburošajam kanārijputniņam tas jau likās par daudz. Viņa pagriezās, mēģinādama aizlaisties pēc palīdzības, bet Sudrabs viņu aizturēja.

—       Labi, labi, es pajokoju, — viņš piekāpīgi noteica. — Patiesībā es gribētu meiteni. Uz pusstundu.

Jaunās mamzeles lūpās uzreiz atplauka plats smaids. Laikam nosprieda, ka katrs klients ir citādāks, ne uzreiz sapratīsi jociņus.

—      Jā, protams. Bruneti vai blondīni? — viņa pajautāja. — Un kā ar Faņu? Cena, protams, trīskārša, bet, kungs, viņa ir to vērta…

—      Ņemšu uz pusstundu, — Sudrabs viņu pārtrauca. — Pa to pusstundu lai viņa man virtuvē uzcep olas. Trīs olas, kas apceptas no abām pusēm, ar kraukšķīgu krūtiņu un daudz sīpoliem. Un ceturtdaļu maizes klaipa. Un vēl es palūgtu lielu kausu "Šopēna alus".

Legāts sajuta, kā, nosaucot ēdienus, sāk burkšķēt vēders. Paēst viņam patika, bet daži cūkgaļas iesmiņi, ko viņš notiesāja Rimu

• ķ<>rsielā, jau sen bija aizmirsušies. Taču apburošais kanārijputniņš viņā vairs neklausījās — aizskrēja kā viesulis, bet pēc minūtes atgriezās kopā ar madāmu Haju Feigelsoni, sabozušos apaļīgu dāmu .ir nopūderētu seju, lokainiem, uz pakauša saceltiem matiem. Viņas .ibas pavadīja skapim līdzīgs apsargs, kas grasījās savaldīt šeit ielauzušos neprāti.

Bet, ieraudzīdams viesi, apsargs nozuda. Madāma Haja, tieši prel«Sji, — dusmīgi paskatījās uz meiteni un, līgodamās ar visu ķermeni, graciozi apsēdās klubkrēslā.

—      Vai tad tas ir smuki, legāta kungs? — viņa pārmetoši teica.

Atnākat, mūsu pakalpojumus neizmantojat, tikai cilvēkus biedējat.

—       Kā tā — neizmantoju? — vīrietis atšāva. — Tikko pasūtīju ceptas olas. Trīs olas ar krūtiņu un sīpoliem. — Ieraudzīdams, ka madāma Fegelsone gatavojas ko teikt, uzreiz piemetināja: — Uz šejieni atnāks divi vīrieši. Gribu netraucēti ar viņiem parunāties. Būs labi arī tepat, kur tagad sēžam, bet pretējā kabīnē nedrīkst atrasties neviens cilvēks. Mēs ilgi neuzkavēsimies, jūsu rūpalu nel raucēsim.

Madāmas Feigelsones seja ieguva medību suņa aprises, kas nebaidīti uzodis laupījumu. Viņa zināja, ka veic pakalpojumu Viļņas leģionam, lai ari nelielu, bet tomēr kaut kas.

—       Kā legāta kungs teiks, — viņa pamāja un piecēlās, lai ietu.

—      Neaizmirstiet ceturtdaļu maizes klaipa pie olām, — viņai nopakaļus sauca Sudrabs.

Brāļi Ungāri iecietības namā parādījās norunātajā laikā — tieši vienpadsmitos vakarā. Iegāja pa durvīm, palūkojās apkārt un iegāzās madāmas Hajas sarūpētajos krēslos pretī legātam. Abu vīriešu sejās bija rakstīts, ka viņi no sarunas negaida neko labu.

Sudrabs nesteidzīgi pabeidza ēst patiešām gardu olu kulteni, ar maizes kancīti notīrīja šķīvi un, nostūmis to malā, beidzot paskatījis uz Ungāriem.

Vēloties raksturot atnācējus, būtu pieticis aprakstīt tikai viena izskatu — neliels un pajauns tumšmatis viļņainiem matiem, šaurām ačelēm un iespaidīgi lielu degunu, tērpies melnās tūka biksēs un nodriskātā netīrā žaketē. Otru brāli aprakstīt nav vērts ļoti vienkārša iemesla dēļ — abi Ungāri bija dvīņi, līdzīgi viens otram kā spoguļa atspulgs. Ar šo līdzību viņi abi lepojās (tāpat kā ar savu izcelsmi — dižkunigaitis Aļģirds šeit nometināja uz dzīvi viņu senčus ungārus, kurus saņēma gūstā), bet vēl svarīgāk, ka šo līdzību viņi lieliski izmantoja, apmuļķojot Bēdās iemaldījušos vientiešus. Viņi izmantoja arī savu iesauku (uzvārdu viņi neatcerējās, bet varbūt ari nezināja) — neapmierinātam un apmuļķotam klientam centās pierādīt, ka viņi ir Ungāri — tie tev nav nekādi lunkaiņi, un ne visi lunkaiņi ir ungāri.

—       Paldies, ka atnācāt, — legāts pateicās. — Atvainojos par tādu vietu, bet man tieši šeit bija darīšanas.

Brāļi Ungāri vienprātīgi pamāja, dodami saprast, ka iecietības nams viņiem ir pa prātam, šī vieta pat ir ļoti laba, vienkārši lieliska, no tāluma nevar salīdzināt ar Slušķu pils nopratināšanas celli.

—                              Lūdzu, atbildiet precīzi un skaidri, — Sudrabs atkal ierunājās.

—        Neizvairieties un nemelojiet. — Tagad viņa tonis bija jau citāds. Vairs nerunāja asprātis, kas iegriezies iecietības namā notiesāt olu kulteni, bet Viļņas legāts, par kura stingrību un vērīgumu bija zināms pat visnomaļākajos nostūros,— Vai vakar nakti jūs darbojāties Bēdās?

—       Jā, — vienā balsi atbildēja brāļi Ungāri.

—       Netālu no "Dzelzs Ūpja?"

—      Jā.

—       Naktī piejums vērsās vīrietis, "Ūpja’’ klients. Pusmūža, zema auguma, diezgan paresns.

Ungāri saskatījās.

—       Jā.

—      Labi, — legāts jau draudzīgāk noteica. — Ko tas cilvēks gribēja, kur jūs viņu aizvedāt, cik naudas paņēmāt, ko ievērojāt? Stāstiet visu, ko zināt!

—       Nu, tātad… bija tā, — ierunājās viens no brāļiem, uz kurai

vaiga, zem kreisās acs Sudrabs saskatīja tik tikko redzamu dzimumzīmi. Dvīņubrālim tādas nebija. — Vārdu sakot, mēs snaikstījāmies .ipkārt “Ūpim”, nebija svētku diena, tāpēc ari darbu nebija pārāk daudz. Skatāmies, ka iznāk resnītis. Un iet mums tieši klāt. Saka: Marijošus teica mūs sameklēt, palīdziet, es nepazīstu Bēdas, palīdziet man atrast kučieri, kas aizvestu mājās. Naudu nežēlošu. Un padod sarkanu červoncu. Brālis, lūk, — vīrietis iedunkāja dvīni bez dzimumzīmes, kurš pagaidām nebija izteicis ne vārda, — viņam saka: par to sārtvaidzi mēs paši tevi uz rokām līdz gultai aiznesīsim. Bet šis: nē, nē, uz rokām nevajag. Tikai līdz kučierim. Tā mēs ari izdarījām, parūpējāmies, lai viņam ne matiņš nenokristu, iesēdinājām karietē, bet sārtvaidzi paņēmām. Pelnīti, ne jau tāpat vien. Lūk, tas ari viss.

Legāts saknieba lūpas un ar skatienu ieurbās brāļos. Klusums ieilga, un Ungārs ar dzimumzīmi neizturējis pasteidzās to pārtraukt.

—        Ja tas Fēlikss ir tāds neģēlis, zaglis vai blēdis, jūsu labdzimtība, to červoncu mēs varam atdot atpakaļ. Mums svešu mantu patiešām nevajag, ari problēmas nevajag. — Viņa balsi izskanēja tik tikko dzirdams lūgums. Ne jau katru dienu lunkaiņu klienti svaidījās ar červonciem.

Sudrabs saausījās.

—      Tu saki — Fēlikss? Kā tu zini, kā viņu sauc?

—      Viņš pats pateica, jūsu labdzimtība, — Ungārs izmeta. — Precīzāk sakot, viņš sarunājās ar sevi, kad mēs viņu iesēdinājām karietē. Teica: "Nu gan tev paveicās, Fēliks, kā aklai vistai grauds. Tāds laimests!”

—      Vai kučieri iegaumējāt?

Ieraudzījis, ka saņemtais červoncs legātu neinteresē, Ungārs ar dzimumzīmi pat ļāva apvainoties.

—       Kā tad mēs neiegaumēsim, jūsu labdzimtība! Klibiķis Jaceks. Ne reizi vien esam vedumi viņam nogurušus kungus. Viņš ir uzticams cilvēks — aizvedis, kur vajag, neaplaupīs, nenogalinās.

Sudrabs parīvēja deniņus. Pēc garās dienas viņš gribēja vismaz uz stundiņu nosnausties, nevis pa visu pilsētu meklēt klibo Jaceku.

—        Nu, lai paliek, — viņš piekāpīgi noteica, — červoncu varat paturēt. Pieņemsim, ka jums palaimējās. — Brāļi sāka klanīties kā uzvilkti mehāniski sunīši uz aizmugurējo sēdekļu atzveltnēm, kurus ļoti bija iemīļojuši tvaika diližansu kučieri, bet legāts runāja tālāk: — Taču par šo naudu šonakt jūs strādāsiet manā labā. Atrodiet-klibo Jaceku un atvediet uz Slušķiem. Rit no paša rīta. Vai skaidrs?

—      Skaidrs, jūsu labdzimtība, — vienbalsīgi atbildēja brāļi Ungāri.

Viļņas legāts Antans Sudrabs piecēlās kājās.

—                             Nu tad lieliski. Gaidīšu jūs visus trīs Slušķos, — viņš noteica.

—       Nogaršojiet Fainas olu kulteni. Kūst taisni mutē, — viņš iziedams piemetināja.

Jau no paša rīta gāza kā ar spaiņiem. Samirkušie dežuranti un strādnieki, no sienām plēsdami nost vakardienas plakātus, kas apsveica izlidojušo dirižabli "Neuzvaramais", ik pa reizei palūkojās augšup, lamādami šādu pavasari. Mākoņi cieši nosedza debesis, un nevarēja saskatīt pat vismazāko plaisiņu, caur kuru varētu izlauzties kāds gaismas stars.

“Vēl viena Anglijas diena. Un pēdējā…" prātoja adjunkts Edvards O'Braits. Viņš stāvēja uz paaugstinājuma, atbalstījies pret margām, un skatījās uz Fāmboro militārās gaisa ostas angāru, zem kura no lietus slēpās viņa dirižablis “Svētā Jura zvaigzne". Salīdzinot ar citu angāru, no kura vakar pa sliedēm izripoja "Neuzvaramais", šis likās pavisam maziņš, bet, kā armijā mēdz teikt, katram ir jāzina sava vieta.

Lepnais "Neuzvaramais” vakar tika pavadīts ar fanfarām, urravām un fotoaparātu zibšņiem. To gaidīja cēla misija Dienvidāfrikā, kur aizvien nerimās kaislības pēc Otrā būru kara, kas nesen bija beidzies. Briti tur bija dziļi iestiguši, pa bezdrāts telegrāfu gandrīz katru dienu tika ziņots par jauna kara draudiem. Jaunajam gaisa kreiserim vajadzēja pārsvērt svarus par labu Britu impērijai.

Bet tas bija vakar. Šodien ceļā dodas "Svētā Jura zvaigzne” — veca izlūkkorvete. Tā dosies savā pēdējā misijā, par kuru labākajā gadījumā divas rindiņas uzrakstīs vietējā avīzīte "Hempšlras Hronikas”. bet pavadīs tikai garlaikots navigatoru torņa dežurants, kas tūlīt pat izmetis korveti no galvas un iedziļināsies jaunākajos zirgu sacensību rezultātos.

Vai Edvards gribēja atrasties uz “Neuzvaramā”? Kurš gan no Sandhērstas kadetiem to negribētu? Taču Edvards laikam būtu vēlējies dienēt jebkur, būtu devies pat uz bāku Ārējos Hebridos, lai tikai nevajadzētu kvernēt šajā lidojošajā silē. "Svētā Jura zvaigzne" atšķīrās no "Neuzvaramā” kā lauķa darba rati no vilciena — nekāda modernuma, nekādu ērtību, nekādas graciozitātes un nekāda skaistuma. Tas bija viens no vecākajiem Karaliskā gaisa korpusa dirižabļiem, un miera laikos tas jau sen būtu norakstīts. Bet Britu impērija dzēsa ugunsgrēkus dažādos attālos pasaules nostūros, tāpēc augstu vērtēja jebkuru gaisa kuģi, kas vēl bija spējīgs pacelties gaisā.

O'Braits paskatījās uz svina debesim, apgriezās uz papēža un devās uz baraku modināt Miltonu Mabriju, "Svētā Jura zvaigznes” kapteini.

Dienas laikā lietus vēl vairāk pieņēmās spēkā — laikam priecājās, ka atradis jaunu objektu, kas jānomazgā. No angāra pa sliedēm pacelšanās laukuma virzienā lēni ripoja “Svētā Jura zvaigzne”.

Kapteinis Miltons Mabrijs, pavecs skots ar vējā aprautiem vaigiem un kuplām ūsām, stāvēja gandrīz tajā pašā vietā, kur no rīta kvernēja Edvards, un, azotē ielicis ādas cimdus, uzmanīgi strēba degoši karstu kafiju. No lietus viņu pasargāja gara, biezas ādas vējjaka gandrīz līdz ceļgaliem un ķivere, kurai virsū bija uzmaukti aviatora guguļi. Ap kaklu Mabrijs bija aptinis baltu šalli, modernu lidotāju atribūtu, un uzkāris nelielu metāla medaljonu. Pie jostas karājas četrdesmit piektā kalibra Veblija revolveris. Garderobi papildināja līdz mirdzumam nospodrināti gari stulma zābaki. Skots sapucējas ne jau tāpat vien. Vēl pirms mēneša Mabrijam likās, ka viņu gaida godpilni nopelnīta pensija, bet tieši šobrīd ļoti trūka pieredzējušu

kapteiņu, un Karaliskā gaisa korpusa vadība nolēma piešķirt Mabrijam vēl vienu iespēju nostāties pie dirižabļa vadīšanas roktura. Tāpēc, neskatoties uz uzmācīgo lietu, kapteinim bija lielisks garastāvoklis. Viņš lūkojās te uz dirižabli, kas lēni tuvojās, te uz blakus stāvošo jauno adjunktu O'Braitu, kas izskatījās kā zemi pārdevis. Mabrijs zināja, ka Edvards O’Braits nepavisam nealkst kāpt iekšā šajā silē, bet trīsdesmit dienesta gadu laikā viņš bija redzējis daudzus tādus jaunekļus. Pašlaik kapteinis gribēja pēc iespējas ātrāk saprast, kas par putnu bija šis kadets, jo pienapuikām vai raudulīgiem puņķutapām Miltona Mabrija gaisa kuģi nebija vieta.

—       Nu, Edvard, kā tev šis? — viņš galu galā pajautāja.

—       Diezgan skaists, ser, — mirklīti padomājis, atbildēja O'Braits.

Mabrijs dārdoši iesmējās un gandrīz aplējās ar kafiju.

—      Skaists? Ej nu! Žurkas pakaļa ir skaistāka par šo kleberkasti! Bet mēs ar šo sili lieliski saderam kopā, mums vēl pietiek pulvera pēdējam gājienam!

Kapteiņa acis iemirdzējās nebēdnīgas uguntiņas, un Edvardam iešāvās prātā, ka šis notikums, pēdējais Mabrija dzīvē, kapteinim lika justies par divdesmit gadiem jaunākam. Tā nodomājis, viņš sajutās nedaudz labāk.

Pa sliedēm vilktais dirižablis sasniedza iekāpšanas platformu, un to ielenca tehniķu brigāde, kas veica pēdējās pārbaudes pirms lidojuma. Mabrijs ielēja mutē pēdējos kafijas malciņus, ar pirkstiem uzskrullēja ūsas un teica:

—      Ejam, Edvard. Kapteinim un adjunktiem jākāpj iekšā pirmajiem.

Edvards, kas no paaugstinājuma kāpa pa kāpnēm aiz kapteiņa, ieraudzīja, ka apakšā viņus gaida otrais adjunkts Čārlzs Finlejs.

O'Braits norūpējies sarauca uzacis. Viņš vēl aizvien nevarēja saprast, kāpēc Finleja uzvedība tik brīnumaini mainījusies. Šis cilvēks, kas vēl pavisam nesen bija slavens kā kauslis ar ātru dabu, tagad pie katras izdevības demonstrēja draudzību, pat simpātijas. Pēc izlaiduma akadēmijā Čārlzs labākajiem saviem drauģeļiem tikai vēsi noteica ‘‘veiksmi" un izlikās neredzam viņu aiz pārsteiguma izstīdzējušās sejas. Turklāt viņš parūpējās, lai viņus abus ar Edvardu uz

Fārnboro nogādātu vislabākā kariete, un īsā ceļojuma laikā viņš pļāpāja tik priecīgi, it kā patiešām būtu ļoti apmierināts ar norīkojumu uz "Svētā Jura zvaigzni". Orientācijas vingrinājumu laikā Fārnboro viņš ari bija neparasti labvēlīgs — vienkārši draudzības un pakalpības iemiesojums.

Edvārds nekādi nespēja pārkost šo riekstu. Vispār viņam bija talants redzēt cilvēkiem cauri, tāpēc viņš saprata, ka Finlejs neizliekas un nepielabinās, neskaidru mērķu vadīts. Tas vīrelis patiešām bija mainījies, likās pavisam cits cilvēks. “Varbūt akadēmijā es redzēju viņa masku?” — domāja O’Braits. — Un tagad, kad vairs nevajag līdzināties drauģeļiem aristokrātiem, es redzu viņa īsto seju"? Taisnību sakot, Edvardu tas iepriecināja. īpaši tagad, kad sagaida tāds sasodīts dienests. Pavadot laiku kopā ar draudzīgo Čārlzu un kapteini Mabriju, tālā Viļņa vairs nelikās tik atbaidoša.

—      Mūs jau gaida, džentlmeņi, — Finlejs paziņoja, mīņādamies no vienas kājas uz otru un purinādams lietus lāses no ūdens necaurlaidīga apmetņa kapuces.

Dirižablis “Svētā Jura zvaigzne", ko visi dēvēja vienkārši par “Zvaigzni", patiešām nebija nekāds skaistulis. Tam, vienam no pirmajiem gaisa kuģiem, kas tika izgatavots Ņūkāslā, vajadzēja nostiprināt militāro Britu impērijas varenību. Miltons Mabrijs bija pirmais un vienīgais "Zvaigznes” kapteinis, viņš varēja ar pirkstu parādīt katru ielāpu, katru šuvi un pastāstīt, kā tie radušies: lūk, te apsegu nopostīja Hartūmas aizstāvju lielgabali, šis palika pēc nakts vētras, bēgot no Suakinas, re, kur ielāps pēc sprādziena, kad noplūda gāze.

“Zvaigzne" tika darbināta… ar ko tikai tā netika darbināta — ar oglēm, ar nesen atklāto hēlija gāzi un visbeidzot — ar brīnumaino alķīmiķu prometilu. Tikai nelaime, ka, izgudrojot prometilu, gaisa kuģi mainījās. Jaunie dirižabļi bija daudz veiklāki, graciozāki un ātrāki, un “Zvaigzne" nevarēja ar tiem sacensties. Turklāt par korvetēm aeronauti runāja ar nicinājuma pieskaņu balsī, it kā korvešu šaušanas spējas nepavisam neesot salīdzināmas ar gaisa kreiseru vai fregašu šaušanas spējām. Korvetes bija lēnākas un nebija tik manevrētspējlgas kā reideri, nemaz nerunājot par gaisa izlūkkuģīšiem. "Toties tās var noslaucīt ienaidnieku ar ložmetējiem. Un

apdzīt trakulīgās gaisa sacensībās," skaidroja vecie korvešu kapteiņi, lepni izriezuši krūtis, kas bija nokarinātas ar saņemtajām medaļām |ur nopelniem sen aizmirstās kaujās. “Tāpēc ari tās nekam nav derī(j. i:atcirta zobgaļi.

Trīs britu kareivji uzkāpa uz hidrauliskās platformas, kas bija novietota uz lielas metāla kājas, un platforma ievaidējusies sāka Celties uz augšu. Nonākuši kuģī, viri, ne vārda neteikuši, izklīda kur kurais — Mabrijs devās uz kapteiņa tiltiņu, Finlejs — uz mašīnu nodaļu pārmest pāris vārdiņus ar gaisa kuģa mehāniķi un ar navigatoru apspriest kursu, bet Edvards palika uz klāja sagaidīt citus Komandas locekļus.

Oficiālos dokumentos bija norādīts, ka “Svētā Jura zvaigzne” veiks militāro misiju. Ņemot to vērā, Mabrijs sapulcēja ari komandu. Tātad tagad gaisa kuģi atradās ne tikai navigatori, inženieri, mehāniķi, bezvadu operatori, pavārs un — “Zvaigznei" sākot izmanlot prometilu — alķīmiķis, kuri visi bija nepieciešami dirižabli, bet ari tikko sapulcinātu Debess kareivju triecienpulks (Karaliskā gaisa korpusa lepnums), tāpat ari karaliskie inženieri-artilēristi.

"Zvaigzne" tika apgādāta ar vieglajiem Hočkisa un dažiem smaC.akiem Vikersa ložmetējiem, tāpat ar divām vieglajām haubicēm. Kad inženieri galu galā izdomāja, kā dirižabļos ierīkot vieglos lielgabalus, likās, ka cīņas nobeigumu būs iespējams izlemt ar vienu precīzu šāvienu uz pretinieka dirižabli. Taču realitāte bija cita. No vieglajiem lielgabaliem precīzi trāpīt bija iespējams, nonākot pretiniekam ļoti tuvu, bet izdurt caurumu gāzes pilnā dirižabļa balonā, kad pats esi blakus — vienkārši pašnāvība. Tāpēc dirižabļi ari turpmāk pieturējās pie taktikas — mērķēt tikai uz gondolām un iznicināt pretinieka garnizonus. Tam lieliski bija piemēroti precīzi un .ari ložmetēji, bet lielgabali visbiežāk tika izmantoti brīdinājuma šāvieniem, izšaujot šāviņus, kas bija pildīti ar alķlmisko maisījumu un, tiem uzsprāgstot, debesis žilbinoši iemirdzējās.

Mabrijs satraukti vēroja, kā uz "Zvaigznes” uzkāpj Debess kareivji žilbinoši sarkanās uniformās un spīdīgos gara stulma zābakos. Viņa sirds dauzījās tik spēcīgi, it kā viņš gatavotos uz pirmo randiņu.

—       Kur gan ir tas princis, kas pārklās savu zemi ar neskaitāmiem kareivjiem, lai no debesim nolaidušies desmit tūkstoši viru nenodarītu viņam neizmērojamu kaitējumu? — viņš nomurmināja.

—        Bērnss? — ierunājās Edvards, kas parādījās uz kapteiņa tiltiņa. Viņš jau bija ievērojis, ka kapteinim patīk skotu dzeja.

—        Nē, šoreiz Bendžamins Franklins, — iesmējās Mabrijs un saberzēja plaukstas. — Nu, ko, kungi, gatavojamies pacelties, Viļņa gaida!

Vissvētākās Jaunavas Marijas bazilikas torņa logā parādījās zelta figūra, un Krakovas vecpilsētas lielo laukumu piepildīja ■•kumja trompetes melodija, kas vēstīja par jaunas stundas iesākšanos. Dzidrā trompetes skaņa pacēlās debesis un pēkšņi apklusa — tieši tāpat, kā pirms sešiem simtiem gadu, kad Krakovas i rompetistam rīklē ieskrēja pilsētu ielenkušu tatāru bulta. Pēc brīža trompetes skaņa izlauzās caur citu logu, bet tad atkal pārl rūka.

"Gluži kā mana dzīve,” nodomāja Mila, tumšmataina meitene ar daiļu seju, bet aukstām acīm. Te iestrinkšķas kā stiga, te apklust pavisam.”

Viņa sēdēja diližansā un caur caurspīdīgiem aizkariem vēroja, kā kalpi uz diližansa jumta krauj čemodānus. Skaistumu Mila bija mantojusi no mātes, bet ^ukstums acis radās pēc vairākiem dzīves pārbaudījumiem: Dienas, kas Mainīja Visu, vēlāk sadursmes ar Prāi;as atdzīvinātājiem, izsekošanas Konstantinopolē, un īpaši ugunsgrēka Vārnā, kas neizgaisa no atmiņas. Krakova likās miera osta, piemērota, lai noenkurotos un sāktu dzīvi no jauna, bet atkal jau

tiek kravāti čemodāni, atkal jau viņa dodas ceļā Alianses atsūtītu uzticamu leģionāru pavadībā.

Mila nopūtās un aizgriezās no loga. Tad viņā ieurbās trīs pāri acu.

—       Bra-aucam? — painteresējās viens ceļabiedrs.

—       Ak, es esmu tik nelaimīgs, — nopūtās otrs.

Meitene pasmaidīja, un ledus gabaliņi viņas acis atkusa.

—      Braucam, mīļie, — viņa pastiepa roku un noglāstīja trīs galvas.

Un tūlīt par to tika apbalvota ar maigu kaķenisku murrāšanu.

"Šķiet, ka balss vārsti nav savilkti,” meitenei iešāvās prātā. “Un noteikti būs jāpārbauda eļļas līmenis."

Kāds pieklauvēja pie durvīm. Mila tās atvēra.

—       Mantas ir iekrautas, kundze, varam braukt. Mēs jūs pavadīsim līdz gaisa kuģu ostai un nodosim "Ikara" garnizona aizbildniecībā. Ostā mums vajadzētu nonākt pēc pusstundas, — poliski raportēja spēcīgas miesasbūves vīrietis zaļā uniformā un pie krūtīm piespraustu metāla nozīmīti ar trim torņiem uz sarkana vairoga — Krakovas leģionāru simbolu.

Mila izklaidīgi pamāja. Viņa zināja, ka tēvocis Nikodēms parūpēsies par visu līdz pēdējam sīkumam.

Kalps gādīgi aizvēra durvis, apsēdās uz sēdekļa blakus kučierim un pavēlēja tam kustēties.

Diližanss sakustējās, un kučieris uzreiz iebļāvās pilnā rīklē, mēģinot atbrīvot ceļu cauri Lielajam laukumam, kas bija pilns ar cilvēkiem pat tik agrā rīta stundā. Milu apbūra Krakovas enerģija, un pat tagad, kad viņai bija slikts garastāvoklis, viņa nevarēja novērst acis no loga.

Lielais laukums bija milzīgs, tajā saplūda vienpadsmit ielas. Šeit jau no trīspadsmitā gadsimta tika rīkoti tirgi. īpaši apburoša bija iespaidīga maskaroniem izrotāta mūra ēka, ko vietējie dēvēja par Sukiennicēm — te atradās neskaitāmas bodītes, kas bija izmitinājušās zem viena jumta.

Viļņa bija alķīmiķu un inženieru pilsēta, Prāgā visu pārvaldīja atdzīvinātāji, Konstantinopolē — mistiķi un hipnomanti, Rēvelē no

sliedēm jūrā tika laisti fantastiski konstrukti. Bet, kā krodziņos iliedza jokot, par to visu maksāja Krakova — Alianses brlvpilsētu naudasmaks. Brlvpilsētas statuss Krakovai bija jau tad, kad Alianse v('l bija tikai burvīga ideja, kas izplatījās Eiropas baņķieru salonos. Sļahtas Potocki izvirzīja ļoti skaidrus noteikumus: nekādu muitu, mazi nodokļi un pievērtas acis, ķerot kontrabandistus. Lielajiem Kaimiņiem — Austrijai, Prūsijai un Krievijai tāda politika ļoti nepatika, un pēc neilga laika brīvā Krakova, visticamāk, tiktu okupēta. To lieliski saprata Rotšildi, saprata arī šļahtas Potocki, tāpēc nemaz nepretojās, kad trīs viņu torņi nonāca uz Alianses ģerboņa blakus Rotšildu dūrei ar piecām bultām. Tiesa, ar kontrabandu Krakovā alianse cīnījās stingri, bet nodokļi samazinājās vēl vairāk, pilsētā ieplūda tūkstošiem amatnieku, tirgoņu un manufaktūru strādnieki, un Krakova uzplauka, kļuva par centrālo Brīvpilsētu finanšu asi.

Diližansam ripojot gar Sukiennicēm, cilvēku skaits tā palielinājis, ka vairums atsitās pret karieti. Uz jumta sakrautie čemodāni bīstami sazvāļojās. Leģionārs, kas pavadīja Milu, žigli pielēca no sēdekļa, nostājās priekšā diližansam un, darbodamies ar elkoņiem, sāka atbrīvot ceļu, ik pa reizei nosvilpdamies ar svilpīti. Dažs labs pastumtais pagriezās, lai dotu pretī, bet, ieraudzījis zaļo uniformu, atri vien pārdomāja.

Beidzot diližanss izlauzās no Lielā laukuma žņaugiem un pa I loriāna ielu aizdārdēja vārtu virzienā ar tādu pašu nosaukumu, caur kuriem varēja izbraukt no Vecās Krakovas. Kučieris apstādināja zirgus, palaizdams garām dārdošo jauno elektrisko tramvaju, vēlāk, atstādams aiz muguras Floriana vārtus, tas devās tālāk pa plašu aleju, kas veda uz Rakovicu un tur esošo dirižabļu ostu.

Krakova pletās tik strauji, ka nesakošļājot aprija veselas apdzīvojamās vietas un ciematus. Arhitekti nepūlējās, veidojot jaunus rajonus, — atstāja veco plānojumu, tikai ar dažiem zīmuļa vilcieniem atzīmēja vietas, kur viss jānojauc un jāuzbūvē jauni ceļi. Tāpēc jaunā Krakova ar īpašu skaistumu neizcēlās, bet Nova Hutas rajons, kur pukstēja rūpnieciskā rajona sirds, vispār izskatījās šausmīgi — uz ātru roku uzbūvētas mājeles strādniekiem, milzīgas fabrikas, kas

spļāva laukā dūmus, un nepārtrauktas vilcienu, tramvaju, diližansu un citu transportlīdzekļu plūsmas.

Mila sarauca degunu un izsmidzināja sev apkārt smaržūdeni, lai tas nomāktu ādas, metāla un sodrējaina tvaika smaku.

Pabraucot garām Nova Hutai, skats nemainījās — brīvā Krakova pletās, sevi neierobežojot, vilināja ar vieglākas dzīves mirāžām un par to tai bija kaut kas jāupurē. Vietējie skumji jokoja, ka Krakova ir kā sīpols — Vecpilsēta ir serde, to iejož zaļais Plantu parku slānis, tad žirgtu pilsētnieku nami, aiz tiem — Nova Hutas fabrikas, vēl tālāk — kabūžu, būdu. šķību mājeļu vai vienkārši kastu labirints, kur apmetušies cilvēki, kas nav atraduši laimi Krakovā, bet vēl nav zaudējuši cerību. Pēc neilga laika tos noslaucīs jauns celtniecības vilnis, un nelaimīgie, nesdami savu pieticīgo mantību, atkāpsies, sāks veidot vēl vienu attālāku Krakovas slāni. Tāpat kā citās Alianses pilsētās, leģionāri graustus gandrīz neapmeklēja, tāpēc te valdīja savi likumi un varēji tikt aplaupīts jebkurā laikā. Bet Krakovā pastāvēja viens dzelzs likums — ceļi ir neaizskarami. Tiem jābūt tīriem, platiem, brīvi izbraucamiem un drošiem. Krakova rūpīgi sargāja asinspilnās, lielās artērijas, laupīšana uz ceļiem pat nakts vidū bija retums, bet graustu iedzīvotāji ilgi un rūpīgi lūkojās uz abām pusēm, kamēr saņēmās šķērsot lielo ceļu.

Pabraucot garām lielajam Nova Hutas krustojumam, blakus ceļam izstiepās divas sliedes, kas savienoja fabriku rajonu ar Rakovicas gaisa kuģu ostu un ar sāls raktuvēm, kas pletās aiz ostas. Cauru diennakti pa tām sliedēm, drūmi gaudodami, dunēja vilcieni, kas veda milzīgu sāls daudzumu.

—       Mēs tūlīt būsim galā, — Mila noteica, caur logu tālumā ieraudzīdama Rakovicas gaisa ostas torņus.

Karietē izcēlās rosība. Viens Milas ceļabiedrs pielēca kājās un pavicināja metāla zobenu.

—       Esmu gatavs, saimniec!

—      Ja-au? — pajautāja otrs ceļabiedrs, un Mila atkal pie sevis atgādināja, ka jāpārbauda eļļas līmenis.

—      Ak, es esmu tik nelaimīgs, — bēdīgā balsī ierunājās trešais ceļotājs.

—     Vi-iņš a-atkal ir ne-elaimlgs. Ci-ik var? — atskanēja sūkstīšanās.

Mila skanīgi iesmējās.

—      Pjero vienkārši nav sasildīts, un tu to lieliski zini, KolumI ilne, — viņa teica. — Šodien ir Skaramuša kārta.

Nosauktais par Skaramušu pavicināja zobenu.

—      Tieši tā, esmu gatavs gājieniem un notikumiem, saimniec, — viņš apliecināja, bet diližanss tajā brīdī palēcās, un Skaramušs nokrita uz grīdas. — Oi, oi, saimniec, liekas, ka mums uzbrūk, — viņš noņurdēja.

Mila noliecās, pacēla Skaramušu un atkal nolika viņu uz sēdekļa. Tas nebija grūti — visi trīs Milas draugi bija sunīšu augumā, bet katrs svēra aptuveni divas mārciņas.

Tās bija Milas rotaļlietas-automatoni, kuras viņa izdomāja un uzkonstruēja sev par prieku. Pavisam nesen rotaļlietas kļuva arī par viņas galvassāpēm, jo reiz Prāgā, Jaunā gada dzīru laikā, tās ieraudzīja viens no atdzīvinātājiem, un tagad šiem cilvēkiem par katru cenu sakārojās dabūt tās mantiņas, bet īpaši sagrābt to radītāju. Milas atmiņās atkal uzzibsnīja liesmu mēles, un acis pēkšņi kļuva ledainas.

Viņa pavēra aizkarus un sāka lūkoties uz tuvojošos gaisa kuģu ostu.

Tu varēji būt pieredzes bagāts ceļotājs vai pētnieks, piedzīvojumu meklētājs vai klejojošs zinātnieks, varēji būt veicis tūkstošiem lidojumu, bet, ieraudzījis gaisa kuģu ostu, tu zaudēji valodu. To atzina visi. Rakovica nebija izņēmums. Osta bija izvietojusies blakus vairs neizmantojamām sāls raktuvēm, divi tās sāni atbalstījās pret milzīgām, augšup vērstām pelēcīgi melnām klintīm. Ostas celtnieki nolēma, ka tās lieliski aizturēs vēju, kas traucē gaisa kuģiem pacelties un nolaisties.

Lielākā ostas daļa ķija veltīta kravas dirižabļiem, un tāpēc iespaids bija vēl lielāks. Vareni kravas milži bija piestiprināti nevis pie zemes, bet gaisā, ar tauvām piesieti pie četriem metāla stabiem, no kuriem viens bija masīvs, ar metāla platformu. Kravas no dirižabļa tika pārkrautas uz šīs platformas, tad — vagoniņos, savukārt

kuri pa metāla sliedēm slīdēja taisni uz centrālo kravu šķirošanas punktu. Dažu desmitu metru augstumā novietotās sliedes locījās, krustojās, mainīja virzienu, un garāmgājējs nevarēja vien beigt brīnīties par inženieru un mehāniķu ģenialitāti, nevarēja aptvert, kā visa šī struktūra ar simts pudu smago kravu negāžas zemē vai kaut ko nesašķaida savā ceļā.

Bet pasažieru dirižabļi Rakovicā bija tādā kā padēlu lomā. To kapteiņi Krakovu un Rakovicu aplaimoja ar ne pārāk glaimojošiem epitetiem, jo nebija diez ko patīkami tumšā vakarā, lietum gāžoties, manevrēt starp draudošajām klintīm, cenšoties nepieskarties gaisā piesietajiem kravas milžiem, neatsisties pret vagoniņiem, kas ripoja pa sliedēm, un laimīgi sasniegt zemi, kur gaisa kuģi tika piestiprināti tradicionālā veidā — pie masta piesieti ar gaidropiem — speciālām tauvām. Taču Alianses transporta departaments parūpējās, lai Krakovas navigatoru tornī strādātu labākie no labākajiem, tāpēc pagaidām bija izdevies izvairīties no nelaimēm.

Diližanss apstājās lielā laukumā. Pie tā, kučiera vērīgā skatiena pavadīti, piesteidzās strādnieki, ņēma nojumta nost čemodānus un krāva tos zemē. Pie durvīm atkal kāds pieklauvēja. Mila pamāja ar roku, un visas trīs spēļmantiņas paklausīgi sastinga.

—      Jaunkundz, esam klāt, — pabāzis galvu, paziņoja leģionārs, kas pavadīja diližansu. — “Ikarā” jau sākusies iekāpšana. Par čemodāniem parūpēsies, bet es pa zilo koridoru pavadīšu jūs līdz dirižablim un nodošu apsardzes rokās, kas gaidīs "Ikarā". — Leģionāra tonis bija nevainojami pieklājīgs, bet uz āru izlauzās pārsteiguma notis — viņš nekādi nespēja saprast, kas ir šī meitene, kurai piešķirtas tādas privilēģijas un piešķirta īpaša svīta. Kāda vietējā bagātnieka meita? It kā nav līdzīga.

—      Paldies, — Mila pateicās, atvainodamās aizvēra durtiņas un sāka likt spēļmantiņas lielā somā.

Kolumbīne un Pjero tajā nokļuva bez lielām atrunām, bet Skaramušs iespītējās.

—      Es iešu pats, — atvēris acis, viņš paziņoja un pavicināja zobenu.

Mila nopūtās, bet strīdos neielaidās.

Meitene ar vienu roku paķēra somu, ar otru — Skaramušu, izk.ipa no diližansa, novietoja spēļmantiņu uz zemes un palūkojās apkārt, ar brīvo roku aizsegdama acis no rīta saules, kas tikko bija pa( Olusies virs klintīm. Osta pagaidām bija pustukša, jo lielie kravas Kaisa kuģi ieradās pēcpusdienā, bet izlidoja vakarā, tāpēc gaisā pie-

• i iprināti karājās tikai divi giganti. Pilnā tempā norisinājās izkraušanas darbi. Nedaudz zemāk stingras troses turēja četrus mazākus dirižabļus. Viens no tiem — "Žuljēns” jau gatavojās pacelties, un ostas strādnieki no lieliem riņķiem pamazām raisīja nost troses, kas ! 'ieturēja gaisa kuģi. Pārējie divi dirižabļi bija patruļas dirižabļi, tos l/.luklidojumiem izmantoja Alianses drošības spēki. Pie ceturtā bija i '.stiepusies gara cilvēku rinda.

Tas bija pasažieru gaisa kuģis “Ikars”.

—     Zilais koridors, — Mitai, kas bija aizsapņojusies, atgādināja leģionārs.

Meitene atvainojusies pasmaidīja, noliecās un pagrieza atslēdziņu, kas atradās uz Skaramuša muguras. Rotaļlieta atdzīvojās un «Aka griezties. Leģionārs pasmaidīdams aizsoļoja pirmais, Mila aiz•iridzās viņam pa pēdām, bet procesiju noslēdza Skaramušs, kas smieklīgi cilāja kājas, tāpēc viņš izpelnījās cilvēku pārsteiguma saui lonus, kas steidzās uz gaisa kuģi.

—                           Automatoniņš? — ieelsojās garām ejoša kundze ar vīru.

—     Cik apburošs! Katažinai arī vajadzētu tādu rotaļlietu!

Skaramušs jau pagriezās, lai kundzei kaut ko pateiktu, bet Mila brīdinoši pielika pirkstu pie lūpām, un spēļu karavīriņš apklusa, dusmīgi pavicinot zobenu.

Pēc neilga brīža viņi iesoļoja plašā telpā. Šeit atradās daži norobežojumi, pie katra stāvēja kontrolieris un gaisa spēku oficieris, kas vēroja pasažierus. Cilvēku rinda, kas bija izvietojusies zālē, nonākusi līdz norobežojumiem, sadalījās vairākās daļās. Milas pavadonis nedomādams piegāja pie galējā norobežojuma, kur cilvēku rindas nebija.

—      īpašā klase, — viņš pateica.

Pavecs kontrolieris ar ūsām uzmanīgi aplūkoja meiteni.

—      Jūsu dokumentus, jaunkundz.

Mila parakņājās somā un sajuta, kā porcelāna rociņa pasniedz viņai mazu sieviešu rokassomiņu. Meitenes sirdi atkal ielija prieks, un viņa smaidīdama iedeva kontrolierim Alianses brlvpilsētu pilsoņa pasi, uz kuras kartona vākiem lepni mirdzēja sarkanais Rotšildu ģerbonis, ko ielenca Rēveles, Viļņas, Krakovas, Prāgas un Konstatitinopoles ģerboņi, salocītu ceļošanas atļauju un "Ikara" biļeti.

Kontrolieris steigšus pārlaida skatienu papīriem, atkal paskatījās uz Milu un pamāja, lai ietu.

Tajā bridi pie meitenes pietuvojās vēl viens leģionārs — ari gara auguma, būdlgs, ar īsi apgrieztiem matiem, tikai mugurā viņam bija zila uniforma, pie kuras bija piestiprināta sarkana nozīmīte, uz kuras bija attēloti sudraba spārni.

—       Jaunkundz, nododu jūs "Ikara” drošības dienesta rokās, — pateica Krakovas leģionārs. — Viņi parūpēsies, lai jūsu ceļojums uz Viļņu būtu drošs un patīkams. — Vīrietis tik tikko manāmi pamāja, apgriezās riņķī un pēc neilga brīža pazuda pūlī.

Jaunais pavadonis arī nebija no pļāpīgajiem. Viņš ar roku paradīja Milai, kur jāiet, un aizsoļoja viņai pa pēdām, nedaudz atpalikdams un skatīdamies uz visām pusēm.

Pēc kontroles pārbaudes cilvēki atkal saplūda vienā rindā — sastājās pie diviem jaunākajiem elektriskajiem Otisa pacēlājiem, kas viņus pacēla uz trīsdesmit metru augstumā ierīkotu metāla iekāpšanas platformu, kas bija piestiprināta pie masīva staba.

—       Pa četri, kundzes un kungi, uz pacēlāju tikai pa četri! — sauca sasvīdis pacēlāja uzraugs, enerģiski vicinādams rokas.

Sagaidīdama savu rindu, Mila paķēra Skaramušu un iesoļoja kabīnē. Viņai pa pēdām iegāja arī klusais pavadonis. Meitene pieklājīgi pamāja diviem ceļabiedriem, un tie viņai atbildēja ar to pašu. Kungs gados pat noņēma cepuri un zemi paklanījās, gandrīz pieskardamies resnai matronai, kura tādu uzmanību neizpelnījās. Pēdējais iespiedās uzraugs, aizcirta durvju restes, dažas reizes pagrieza lielu rokturi un nospieda to uz leju. Pacēlājs iečīkstējās un šūpodamies sāka pamazām celties augšup.

Pēc dažu minūšu lēna brauciena tas apstājās, restes tika atvilktas, un ceļinieki uzkāpa uz platformas. Šeit viņus sagaidīja stjuart i, kuriem mugurā bija uniformas dzeltenā un zilā krāsā.

—     Esiet laipni aicināti uz "Ikara", kungi un kundzes, — viens no Viņiem lietuviski apsveica ceļotājus.

—      Ejam, Milas jaunkundz, es jums parādīšu kajīti, tā būs Alrāk, — beidzot ierunājās leģionārs, kas pavadīja Milu, un pirmais llsoļoja dirižablī. Vīrietis arī runāja lietuviski.

Ceļojumi ar pasažieru dirižabļiem joprojām bija ļoti dārgi, ne kairam pa kabatai, un lidkompānijas centās, lai iespaids saglabātos Uz ilgu laiku. "Ikaram" bija divi klāji — atklāts augšējais, uz kura pat .11 radās atsevišķa hermetizēta telpa smēķētājiem, reta greznība dirižabļos, un nosegts apakšējais klājs. Šeit bija salons, kur pasažieri pie f.arkankoka galdiem mīkstos krēslos varēja baudīt uzkodas un malkot atspirdzinošus dzērienus, lūkojoties pa vienu no neskaitāmajiem iluminatoriem. Vakara un nakts lidojumu laikā skanēja mehāniskais pianīns un pat notika dejas stingrā stjuartu uzraudzībā, lai dejotāji pārāk neaizrautos. Aiz salona atradās gaitenis ar kajītēm, kur pasažieri, kčs bija iegādājušies dārgākas biļetes, varēja nolikt mantas, atpūsties vai naktī aizmigt.

Mila tikai palūkojās uz kajīti, kur aizceļoja viņas mantas, tad paķēra visus savus trīs mīluļus, atnāca uz salonu un iekārtojās pie iluminatora, novietojusi spēļmantiņas tā, lai arī viņas varētu redzēt, kā Ikars” tiek atraisīts un paceļas gaisā.

Pēc neilga laika gaisa kuģis nesteigdamies pacēlās virs klintīm, nedaudz pastāvēja vienuviet, pielāgodamies augšējiem vējiem, pēc tam pagriezās Ziemeļaustrumu virzienā — uz Viļņu.

Zemu apakšā, klinšu pakājē, netālu no ceļa, stāvēja plikpaurains vīrietis, kuram mugurā bija neuzkrītošs, bet dārgs uzvalks. Vienā iokā viņš turēja cepuri, un, atgāzis galvu, vēroja "Ikaru" paceļamies. Pārliecinājies, ka dirižabljs pagriezies ierastajā virzienā, viņš no svārku kabatas izvilka sieviešu pūdernīcai līdzīgu lietu un, paceldams vāciņu, lēni pārbrauca tai ar pirkstu. Spoguļa metāls kļuva bāls un sāka mirguļot kā dzīvsudrabs.

—       Dāma izlidojusi, — piespiedis lūpas pie vāciņa, teica vīrietis.

Ņirbuļi norija skaņu, saviļņojās, un pēc sekundes uz metāla virsmas atkal atmirdzēja tikai Rakovicas klintis.

Tajā bridi “Svētā Jura zvaigznē", dirižabli, kas lidoja Viļņas virzienā, otrais adjunkts Čārlzs Finlejs arī iesita ar knipi pa tādu pašu "pūdernīcas” vāciņu un apmierināti pasmaidīja. Pēc tam viņš ķērās klāt uzticētajiem darbiem, bet visu ceļu centās turēties blakus bezvadniekam.

Slušķu pils kreisajā Nēres krastā jau no seniem laikiem raisīja Viļņas iedzīvotājos nemieru.

Šis pils, ko septiņpadsmitajā gadsimtā uzcēla Polockas vaivads Dominiks Sluška, liktenis bija diezgan raibs. Lai pili uzceltu, tika izveidots laukums un mainīta Nēres gultne, norokot pakalnu, kas nošķīra Antokoli no pilsētas. Reiz pili ieskāva skaists parks ar dīķiem, un vienā zālē pat atradās stikla griesti ar akvāriju virs tiem. Ziemeļu kara laikā pilī bija apmeties krievu imperators Pēteris I. Vēlāk Slušķi nonāca pijāru rokās, vēl vēlāk tajā nodibināja alus darītavu un kokzāģētavu. Pēc sacelšanās 1831. gadā cara valdība šeit ierīkoja garnizona cietoksni, vēlāk — cietumu, no kura ceļš bija tikai viens — uz katorgu. Brīvpilsētu Alianse ilgi nelauzīja galvu, kā izmantot pustukšo pili. To ieņēma Viļņas leģions.

Draudīgais Slušķu gars leģionam tīri labi piestāvēja. Par nelielo ceļļu iemītniekiem drīz vien kļuva zagļi, slepkavas, revolucionāri un .spiegi, bet par pazemes nopratināšanas telpām klīda tik baisas leģendas (tās bez apnikuma izplatīja paši leģionāri), ka Viļņas iedzīvotājiem, kuri ar likumu spēlējās kā ar uguni, Slušķi rādījās

visbriesmīgākajos murgos. Nakts uzraugi cītīgi centās, šķirodami uz Slušķiem piegādātos viesus — vienus sūtīja uz cellēm, citus — uz nopratināšanas istabām, trešos — patupēt pie Pētera un Pāvila baznīcas.

Celles un nopratināšanas istabas bija drūmas, bet pili netrūka ari ērtību. Leģionāri tomēr bija algotņi, tāpēc uzskatīja, ka ērtības ir nopelnījuši par godprātīgu darbu. Ne katram pieejamā Slušķu pils daļa bija iekārtota grezni. Šeit čaloja strūklakas, parciņos, kas no nepiederošu cilvēku acīm bija norobežoti ar dzīvžogiem, leģiona vīri varēja sportot, doties izjādēs ar zirgiem, zvejot dīķos, spēlēt regbiju, trenēt roku šaušanā, vingrināties speciālā zālē. No Francijas uzaicināts pavārs rūpējās par gardu ēdienu.

Kuram no Alianses arhitektiem iešāvās prātā doma izveidot savu, Alianses, leģionu, nevis cieši turēties pie vecajiem kārtības sargātājiem vai aicināt Francijas leģiona algotņus, tagad jau grūti pateikt, taču šāda stratēģija attaisnojās. Algotņi, kas bija dienējuši kaut kur Gabonā vai Madagaskarā, kurus bija mocījusi malārija, dizentērija vai kuri bija aizvadījuši izsalkuma pilnas naktis, lauzās pie Alianses leģionāriem kā mušas uz gaismu. Algotņiem, kas izgājuši caur uguni un ūdeni, dienests šeit likās kā sinekūra. Un Alianse varēja izvēlēties pašus labākos.

Viļņas legāta personīgās istabas bija ierīkotas lieliski, tās nebija sliktākas par apartamentiem "Bristojes” viesnīcā, bet Antans Sudrabs par greznību nelikās ne zinis. Viņu, izbijušu Amerikas jūru kājnieku, kas bija karojis Spānijas un Amerikas karos, dzīve iemācīja priecāties par katru dienu, arī tad, ja zem galvas ir nolikts rupjš vadmalas mētelis un apsegties nākas ar zvaigžņoto debesi, kas plešas pār Gvantanamo līci. Bet par to Antans Sudrabs runāja nelabprāt.

Šobrīd legāta garastāvoklis bija briesmīgs. Viņš pastaigājās pa savu istabu, pēc tam paskatījās pa logu. Vakardienas jauko laiku un siltumu kāds it kā bija noslaucījis ar slapju lupatu. No debesīm sāka gāzt jau no paša rīta, un retie garāmgājēji, kas devās mājās pēc rīta meses Pētera un Pāvila baznīcā, ar nemieru lūkojās uz Slušķu pils korpusiem, kas drūmi rēgojās labajā pusē.

No rīta legāts uzmeta skatienu “Viļņas Taisnības" pirmajai lapaspusei un gandrīz aizrijās ar tēju. Trekns un melns virsraksts kliedza: “Nežēlīga slepkavība Holēras kapsētā! Legāts ir bezspēcīgs!" Žurnālists ar uzvārdu Koršuns tīksminoties aprakstīja, kā līķis gulējis un cik šausmīgi viņam pārgriezta rīkle. Upuri viņš nebija redzējis savām acīm, tāpēc detaļas diezgan maz atbilda patiesībai. īsais teksts beidzās ar retorisku jautājumu: "Kas un par cik mūs sargā?”

Antans Sudrabs aiz dusmām gandrīz aizsvieda krūzīti pret sienu. Visvairāk par visu viņš nevarēja ciest asinssūcējus un spalvasgrauzējus — aunapieres, kas strādāja “Viļņas Taisnībā”, un līdzīgus viņiem. Informācijas noplūdē varēja turēt aizdomās mediķi Radzinski, kura gādībā līķis pavadīja visu nakti, bet Sudrabs nešaubījās: mediķis patiešām nebūtu palaidis muti un dažu sasodītu rubļu dēļ neriskētu strīdēties ar leģionāriem. Visdrīzāk pristavs, kas piedalījās līķa apskatē, teciņiem būs aizšļūcis uz krogu, kur slaistās "Viļņas Taisnības" spalvasgrauzēji, un lēti pārdevies.

Bet tas bija tikai nepatikšanu sākums. No rīta parādījās brāļi Ungāri un pakalpīgi atveda klibiķi Jaceku. Kučieris rokās mīcīja cepuri, sarka, bālēja, stostījās un galu galā izstenēja, ka vienu resnīti patiešām vedis uz Tvaikpilsētas kopnamiem. Konkrētu namu viņš nezinot, jo braucējs izkāpa uz ielas un pazuda vārtrūmē. Bet viņš varot parādīt vārtrūmi.

Sudrabs smagi nopūtās. Pateicies Ungāriem, viņš nosūtīja divus jaunākos leģionārus kopā ar kučieri aplūkot to nelaimīgo vārtrūmi un pavēlēja apkārtējos iztaujāt par "resnīti Fēliksu".

Kad Ungāri un kučieris bija projām, Slušķu vēja pltenī pasta dirižablis iemeta zibens depešu no rātsnama — pārbijies birģermeistars vēloties tūlīt pat dzirdēt legāta paskaidrojumu par rakstu "Taisnībā". Bet lāgā nebija ko paskaidrot.

Vārdu sakot, diena iesākās briesmīgi.

Rietumu vējš atplūda, nesdams sev līdzi lietusgāzi. Lietus nežēlīgi mazgāja Stepa Rickus galvu, bet vīrietis pat nenotrauca ūdeni no sejas, tikai aplaizījās, jo ar abām rokām bija ieķēries vecās koka margās. Rickus nemierīgi paskatījās debesis. Lietus un tumši mākoņi ir lielisks aizsegs, bet nopietnu vētru “Kruķis" var ari neizturēt.

Senos laikos šis dirižablis bija īsts tehnikas brīnums, saucās "Nr.6” un pārvadāja slepenas kravas. Kad nokalpoja, tika norakstīts, un cara armijas kvartlrmeistars, kura pārziņā bija karaspēka saimniecība, to kārtis nospēlēja pieredzējušam laupītājam Stepam Rickum. Vismaz tā stāstīja Rickus sābri. Steps Rickus domāja, ka dirižablis, lai ari cik vecs tas nebūtu, ir daudz labāks par zirgiem: šaut no augšas ir patīkamāk, turklāt uz dibena nepaliek nospiedumi. Uzticami meistari ar zelta rokām saremontēja gaisa kuģi, pēc Rickus norādījuma piestiprināja šautenes (saņemtas dāvanā no karaspēka noliktavām), un “Nr.6" pārvērtās par "Kruķi”, Ziemeļu Žemaitijas kundziņu un garāmbraucošu tirgotāju biedu.

Rickus uzvedās prātīgi — "Kruķis” bija domāts tikai iebiedēšanai, bet laupīja jātnieki. Kurš gan iedrošināsies pretoties, kad virs

galvas karājas dirižablis un acīs lūkojas šautenes? Aplaupāmais cilvēciņš izbīlī pat nepamanīja, ka gaisa kuģis ir šķībs un greizs, vietumis savilkts ar stieplēm, lai dibens nenokristu, bet kupols — ielāps uz ielāpa.

Bet šodien “Kruķi" gaidīja nopietns pārbaudījums — tam bija jāstājas pretī jaunam, modernam, kaut arī nedaudz mazāk apbruņotam dirižablim. Rickum tas bija izaicinājums, un viņš ik minūti no jauna šķendējās par dzīvi, kurā par katru cenu jābūt pirmajai reizei. Bet, atcerējies par naudu, viņš vēl stiprāk ieķērās margās un sadrūmis lūkojās debesīs.

Negaisam vajadzēja kalpot par labu Rickum, kas bija sagatavojis svarīgāko ieroci — pārsteigumu. Alianses pasažieru dirižabļiem sen neviens nebija uzbrucis, un laupītāji cerēja, ka šī dirižabļa apsardze nebūs sagatavojusies uzbrukumam no debesīm. Protams, ja tikai pats “Kruķis" pirms tam nesaplīsīs.

—       Otrais leidzīņs, — no koka kabīnes, kas bija uzcelta virs klāja, iebāzis galvu, iekliedzās Jokūbs, kas “Kruķī” pildīja navigatora pienākumus. — Voi jau celemes viersā, Stepīti? Leidz vītai nav tuolu.

“Stepīti" Rickus palaida gar ausīm. Jokūbs varēja kaut vai uz galvas dejot, vēloties iemācīt ar cieņu runāt pret augstāka ranga cilvēkiem — nelīdzēja nekas.

Rickus pagriezās pret dirižabļa priekšgalu un iekliedzās:

—       Čečka, kruķī uz augšu, darvainā uts!

Pie vadīšanas roktura stāvošais plikpauris pacēla kreiso roku, parādot, ka komandu sapratis, bet ar labo roku viņš atvēra rezervuāra ventili, pa kuru laukā izšāvās balti mākoņi, kuros mirguļoja zaļgani punktiņi. Parasti “Kruķi" darbināja vislētākais hēlijs, ko kontrabandas ceļā varēja dabūt no Karaļaučiem, bet šoreiz Rickus nepažēloja čaukstošos un kārtējo reizi vērsās pie vecā sābra kvartīrmeistara, ar kura palīdzību pabaroja dirižabli ar prometilu.

"Kruķis” nodrebēja tā, ka Rickus knapi noturējās kājās, un gaisa kuģis, ko dauzīja lietus šaltis, sāka celties tieši pretī tumšam mākonim. Dirižablis, kas jau sen bija aizmirsis tādus pārbaudījumus, smagi stenēja, dēļi zem kājām drebēja un draudēja izšķīst uz visām

pusēm. Un tomēr “Kruķis" rāpās uz augšu. Apkārt satumsa, it kā būtu vēlīns vakars, — laupītāji nonāca negaisa mākonī.

—       Augstums mums ir! — no augšas atkal iekliedzās Jokūbs.

Rickus pamāja un pacēla sakrustotas rokas. Stūrmanis Čečka

saprata zīmi, aizvēra ventiļus un pēkšņi pagrieza vadīšanas rokturi.

Par gaisa burbuļu pludiņiem, kas palīdzētu izvairīties no straujām kustībām, mainoties dirižabļa augstumam, "Kruķis” varēja tikai pasapņot, tāpēc tagad, pagriežoties uz sāniem, tas traucās ar priekšgalu uz leju. Bet Rickus bija izdresējis savējos, un kuģa pakaļgalā ierīkojušies šturmētāji paspēja ieķerties virvēs, kas saturēja gondolu. “Kruķis” noķēra apakšējo vēju un izlīdzinājās.

—     Septeni, četri, vīns, — Jokūbs izbāza laukā galvu un nosauca koordinātes, nepievērsdams uzmanību lietum, kas sitās sejā. — Desmit mynots piec pīktās, — viņš piemetināja.

Rickus ar abām rokām ieķērās virvēs, cik varēdams, pārliecās pāri margām un paskatījās uz leju. "Kruķis” mērķi sasniedza laikā un nonāca precīzi tajā vietā, kur tam arī vajadzēja nonākt pēc noslēpumainā un dāsnā pasūtītāja norādes. Atlika tikai uzzināt, vai pūles nebija veltīgas.

Apakšā bija redzamas vien tumšas mākoņu driskās un šur tur ieplīsuši lietus aizkari. Dirižablis atkal ievaidējās, brīdinot, ka ilgi tā neizturēs. Rickus nolamājās, pārliecās pāri bortam vēl vairāk un palūkojās uz zemi.

—      Septiņi četri divi, septiņi četri trīs, — iegaudojās Jokūbs. Vēl trīs iedaļas, un "Kruķis" dosies projām no norādītās vietas, un tas nozīmēs, ka kāds būs kļūdījies — vai nu noslēpumainais vīrietis, vai “Kruķa” navigators. — Septiņi četri četri, septiņi četri pieci, septiņi četri…

—                             Ir! Ir, darvainā uts! — Rickus iekliedzās pilnās plaušās.

—       Čečka, uz priekšu! Viri, sagatavojieties lēcienam!

Stūrmanis pagrieza vadīšanas rokturi, novirzot dirižabli uz sāb

niem. Gastons Tiškus, Rickus labā roka, kas vadīja uzbrukumu, vienu mirklī šaubījās — uz dullo lēkt vētras mākonī, uzticoties tikai aprēķiniem (viņam likās, ka tā ir pašnāvība), vai nelēkt. Pēc tam viņš paķēra vējagrābsli, kuru bija uzsviedis uz muguras, virvi, rupji

nolamājās un metās pie borta. Skaļi ieaurojies: "Dodiet zeltu, sukši!" viņš pārliecās pār bortu un metās iekšā nezināmajā. Viņam aiz muguras, saspieduši vējagrābšļu virves, izlēca vēl astoņi laupītāji.

Pēcpusdienas draņķīgais laiks un lietus, kas pieņēmās spēkā, sadzina "Ikara” pasažierus kajītēs un salonā. Šeit viņi malkoja karstu vīnu un lūkojās caur iluminatoriem. Rūdīti papirosu un cigāru mīļotāji kvernēja hermētiskajā telpā dirižabļa galā, tāpēc atklātais augšējais klājs bija tukšs, tikai vientuļš stjuarts, uzvilcis ūdens necaurlaidīgu brezenta apmetni ar kapuci, novāca traukus. Viņš arī kļuva par pirmo lidojošo laupītāju upuri.

Viens no Rickus sābriem vējagrābsli atvēra par vēlu, nepaspēja samazināt krišanas ātrumu un, šausmīgi kliegdams, uzkrita nelaimīgajam stjuartam virsū. Abi divi pārlēca pār bortu, sapinušies vējagrābšļa virvēs. Vēl divi laupītāji netrāpīja uz "Ikara” klāja un kliegdami nolidoja lejā. Bet Tiškus un pārējie pieci viri nolaidās laimīgi.

Tiklīdz viņi nostājās uz kājām, visi seši sagrūda vējagrābšļus vieglās mugursomās un nosvieda tās pie borta, tad izvilka laukā šautenes, kā tika apmācīti.

Neskaidru skaņu atvilināts, durvis galvu pabāza vēl viens stjuarts, bet uzreiz saļima, ar šautenes laidi dabūjis pa pieri. Gastons Tiškus palūkojās apkārt, vēlēdamies pārliecināties, vai ir droši, tad trīs vīrus nosūtīja uz augšējā klāja galu. Palikušie divi laupītāji plaukstās saspieda šautenes un nostājās pie durvīm, gatavi gāzt jebkuram ziņkārīgajam, kas atvilksies uz šejieni.

Tiškus piegāja pie gaisa kuģa borta, aizklāja acis, slēpdamies no lietus lāsēm, un, izbāzdams galvu no kupolapakšas, pavērās augšup. "Kruķis” tieši iznira no mākoņa, no tā dibena tērcītēm tecēja ūdens. Dirižablis manevrēja, cenzdamies, lai resnās kaņepju tauvas, kas bija pārmestas pār margām un šūpojās gaisā, nonāktu pēc iespējas tuvāk “Ikara” klāja galam. Stūrmanis Čečka nolaida “Kruķi” vēl zemāk, un laupītāji, kas gaidīja uz “Ikara” klāja, noķēra tauvas, cieši piesēja tos pie borta margām. Vējam papurinot “Kruķi”, tauvas izstiepās, un pa tām pats pirmais zemē nošļūca Steps Rickus.

—       Malači, — sasniegdams "Ikaru”, viņš uzslavēja vīrus. Viņš izvilka divas pistoles, kas bija aizspraustas aiz jostas, pamāja sabiedrotajiem sekot nopakaļus un devās salona virzienā. Tad ar kājas sitienu atspēra vaļā durvis un iegāja iekšā. — Labvakar, kundzes un kungi, — viņš moži ierunājās. — Es ceru, ka neiztraucējām? — Un pavērsa pret publiku revolverus.

Cilvēki uzreiz sāka klaigāt, atskanēja kāju dauzīšana, plīsa karafes un stikli. Daži pasažieri metās slēpties zem galdiem, citi muka laukā pa citām durvīm. Taču Rickus nepievērsa viņiem uzmanību. Viņu interesēja tikai jauna meitene ar tumšiem matiem kā vārnai un Alianses leģionārs zilā uniformā, kas viņu pavadīja.

Lai arī kādu pavēli būtu devis noslēpumainais pasūtītājs, Rickus gribēja iztikt bez upuriem. Par uzbrukumu pasažieru dirižablim Alianse, protams, galviņas nenoglāstīs, bet, ja ietu bojā leģionārs, noziedznieks tiktu medīts kā traks suns, izsekots pat līdz pasaules otrai malai. Nekāda Brazīlija neglābtu.

Uzbrūkot svešam gaisa kuģim, pieredzējuši gaisa pirāti vispirms būtu novākuši sakarniekus, lai tie neraidītu nelaimes signālu, taču noslēpumainais pasūtītājs nezin kāpēc aizmirsa dot tādu norādījumu, bet Ricku visvairāk interesēja tas, kā nenosisties, abordāžā ieņemot “Ikaru”. Tādēļ pēc neilga brīža jau atskanēja palīgā sauciens: "Visiem, visiem, visiem, runā “Ikars”, mums uzbruka pirāti, mēs lūdzam nekavējoties palīdzēt.”

Beidzot izdzirdējis pa bezvadnieku saņemto ziņojumu, Finlejs atviegloti nopūtās un, apdzīdams sakarnieku, izsteidzās uz kapteiņa tiltiņa. Viņam nopakaļus, nesot lapiņu ar koordinātēm, ieradās ari sakarnieks.

—      Kas tad nu? — kapteinis Mabrijs nolamājās un paskatījās uz lapiņu. — Mēs taču atrodamies pavisam blakus, — viņš konstatēja, žigli paķēra sarunu klausuli un pavēlēja: — Uzmanību visiem! Saņemts palīdzības sauciens no Alianses pasažieru dirižabļa “Ikars”. Mainām kursu, gatavojamies bruņotai sadursmei, — un viņš sāka diktēt jaunas koordinātes navigatoram, kas stāvēja pie vadīšanas roktura.

Dirižabļa gaiteņos atskanēja soļu klaudzoņa. Debess kareivji un ļ artilēristi steidzās uz savām vietām. "Zvaigzne" pamazām sāka griezļ ties un uzņēma jaunu kursu.

Finlejs apmierināti smaidīja. Pirms gaisa kuģa pacelšanās viņš ! nemanot bija nedaudz pielabojis kursu, tāpēc “Zvaigzne” nonāca | šajā vietā precīzi paredzētajā laikā.

Sekojot barvedim, “Ikara” zālē sagāzās ari viņa apbruņotie drauļ ģeļi. Gastons Tiškus zibenīgi piesteidzās pie leģionāra, kam mugurā ļ bija zila uniforma, un aizlauza viņam rokas. Vispār leģionāri bija lieļ liski kareivji, bet tomēr viņi bija algotņi, kuri sargāja savu ādu, turļ klāt nekaunīgi ielauzušies laupītāji visus apstulbināja un izsita no , sliedēm.

—      Mēs jūs ilgi neaizkavēsim, kungi un kundzes, — svinīgi noteica Gastons. — Atdodiet naudas makus, rotas, akmentiņus, mēs i aplūkosim jūsu kajītes un draudzīgi šķirsimies.

Gaisa kuģa pasažieri paklausīgi krāva laupītājiem rokās savu ļ bagātību, vienīgi Steps Rickus nevāca nodevas. Viņš drudžaini lūkojās apkārt, ar acīm meklēdams īsto laupījumu. Ja meitenes šeit nav, nāksies pārlūkot kajītes. Taču kā lai piespiež zeltkāros laupītājus pamest visu un steigties meklēt nezin kādu meiteni? Viena dāmīte tā kā piesaistīja Rickus uzmanību, bet, sajutusi plēsīgo laupītāja skatienu, graciozi noģība un. nokrita uz grīdas, seju aizklādama ar dzelteni krāsotu matu šķipsnu. Nē, šī nebija meklējamā . meitene.

Pēkšņi Rickus sajuta stilbā asas sāpes, it kā kāds būtu viņam iedūris.

—       Darvainā uts! — viņš iekaucās un paskatījās lejup.

Viņam cieši pie kājām stāvēja spēļu zaldātiņš, kas saspringti vilka laukā savu metāla zobentiņu Rickum no stilba. Saniknojies laupītājs pavērsa pistoli pret nekaunīgo automatoniņu.

—      Nē! Skaramuš, nē! — kāds iekliedzās, un pie Rickus pieskrēja klāt meitene melniem matiem.

—       Meitenīt, vai tas lieliskais vīrietis zilā uniformā ir tavs pavadonis? — Rickus uzreiz atģidās.

Meitene negribīgi paskatījās uz leģionāru, kuram Tiškus sakoncentrējies sēja ciet rokas, un saviebās.

Rickus pasmaidīja ar platu smaidu.

—     Vai tu redzējies? Kā aklai vistai grauds, spalvainais zalktis! — un acumirklī viņš aizmirsa rotaļu zaldātiņu. Pistoles stobrs pavērsās augšup un apstājās pie Milas krūtīm. — Oi, meitenīt, mēs tieši tevi meklējam!

—      Nevar būt, — Mila nepavisam neizskatījās nobijusies. Nepievērsdama uzmanību pavērstajai pistolei, viņa pagāja uz priekšu un noliekusies paņēma uz rokām Skaramušu. Pēc tam atkal paskatījās uz Ricku. — Nu, atradi. Un ko tu tagad darīsi, brašuli ar nošļukušajam biksēm?

Rickus apstulba. Sievietes no Aizventes pilsētiņas Žemaitijā vai dāmītes, kuram viņš uzbruka karietēs, tik nekaunīgi neuzvedās. Viņš nevērīgi palūkojās uz savām biksēm. To ieraugot, Mila zobgalīgi iesmējās. Rickus sajuta, kā aiz dusmām viņam kaist vaigi. Pagriezis pistoli, viņš piegāja klāt meitenei, grasoties viņai iesist ar ieroča rokturi, pamācīt nekauņu, kā jārunā ar vīriešiem, bet nepaspēja — laukā atskanēja pavēloša balss, ko pastiprināja mehāniskā sirēna:

—      Runā Viņa Karaliskās Labdzimtības korvetes "Svētā Jura zvaigzne” kapteinis Miltons Mabrijs. "Ikara" aplaupītājiem dodu desmit sekundes laika nolikt ieročus un ar paceltām rokām atnākt uz .itklāto klāju. Otra brīdinājuma nebūs.

Rickus sagrāba Milu aiz elkoņa, kopā ar viņu pielēca pie iluminatora un paskatījās laukā. Bet tur jau saimniekoja nezin no kurienes uzradies britu militārais dirižablis. Smagie Vikersa ložmetēji jau bija paspējuši sašķaidīt nožēlojamās “Kruķa” šautenes. Laupītāji, kas atradās to tuvumā, knapi paspēja nogulties uz klāja, bet pēc dažām sekundēm līgojās kā niedres augstu paceltām rokām, mirkšķinādami acis, skatoties uz žilbinošajiem magnija zibšņiem, ko izstaroja "Zvaigzne”. %

Ticis galā ar “Kruķi”, britu militārais dirižablis pacēlās virs Ikara", sagatavojoties ar trosēm nolaist uz klāja Debesu kareivjus. Artilēristi sastinga pie ložmetējiem un haubices, kam bija vēl vairāk |.liebiedē tie, kas iedomāsies pretoties.

—       Stepiņ, ko darām? — pajautāja Gastons Tiškus.

—        Nolieciet zemē savus lielgabalus un paceliet rokas! Ar šiem joki mazi, — Rickus paraustīja plecus.

—       Un tu?

—       Es jūs sameklēšu, kad būsiet atsēdējuši,— Rickus noteica un uzreiz aizmirsa sabiedrotos. Trešo reizi doties uz cietumu viņš patiešām negatavojās.

Laupītājs ieurbās ar pistoli Milai kaklā, bet ar otro roku pārbaudīja mugursomu uz muguras. Tagad viņš nopriecājās, ka pirms nolaišanās ar trosēm no “Kruķa”, viņš pēdējā bridi uzmeta plecos mugursomu ar vējagrābsli. Drošības pēc. Velkot Milu, kura ziņkārīgi vēroja redzēto un pavisam nepretojās, viņš sāka doties pie attālākajām sāndurvlm.

Rickus drauģeļi sadrūmuši nometa ieročus uz zemes un zobgalīgu pasažieru repliku pavadībā paklausīgi aiztipināja uz atklāto "Ikara” klāju. Izmantojis apjukumu, Rickus izspruka pa sāndurvlm. Viņš zināja, ka viņam atlikuši tikai daži mirkļi, līdz pasažieri paziņos saviem glābējiem par vēl vienu gaisa pirātu, kas nolaupījis meiteni.

—       Nu, meitenīt, es ceru, ka nebūsi pārēdusies klimpu zupu, — Milai noteica Rickus. — Savādāk mēs zemi sasniegsim ātrāk, nekā vajadzīgs.

Mila beidzot saausījās un pamēģināja atbrīvoties no Rickus žņaugiem, bet izrādījās, ka laupītājs ir apbrīnojami spēcīgs. Viņš tā sagrāba meiteni aiz apkakles, ka viņa knapi varēja paelpot. Turklāt aizstāvēties viņai traucēja Skaramušs, kas bezspēcīgi karājās otrā rokā.

Izmucis laukā, Rickus devās taisnā ceļā pie borta. Spurdzošo Milu viņš cieši aptvēra, kā lelli žigli piesprādzēja sev klāt ar krūšu sprādzi, pagriezies uz sāniem, pakāpās uz margu šķērskoka un, šūpodamies vēja brāzmās, ar kreiso roku sāka grābstīt virves, kas rēgojās laukā no mugursomas, un centās neskatīties uz zemi, kas pie tās kaut kur apakšā.

Šturmējot "Kruķi”, Finlejs kopā ar adjunktu Edvardu O’Brailu un vēl vienu dežūrkareivi darbību vēroja no "Zvaigznes” klāja. Kad no "Zvaigznes” uz "Ikaru” ar trosēm nošļūca ar Ll-Anfilda šautenēm

bruņoti Debesu kareivji, visu skatieni pievērsās šturmējamā dirižabļa klājam, uz kura pulcējās laupītāji ar paceltām rokām. Vienīgi linlejs piemiegtām acīm lūkojās nedaudz uz kreiso pusi cerībā Ieraudzīt divus cilvēkus, kuri viņu interesēja. Un viņš nekļūdījās — t leši tajā vietā, pa sāndurvīm, izmuka laukā laupītāju vadonis Steps Hickus, vedot sev līdzi Milu.

Nenovērsdams acis no pārīša, anglis saķēra pie borta piestiprinātu trosi, ar acīm novērtēja attālumu. īstais Finlejs nekad nebūtu gatavs uz tādu neprātīgu rīcību, bet tagadējais Finlejs stipri ieķērās trosē un ar ieskrējienu pārlēca pāri "Zvaigznes” bortam.

—     Čārlz, ko tu dari? — Edvards O’Braits iekliedzās, bet Finlejs |au skrēja pa gaisu Rickus virzienā, kas grasījās kopā ar Milu izlēkt no "Ikara".

Pēc dažiem mirkļiem viņš nolaidās Rickum tieši blakus, pirms tam paspēdams gaisā ar kājām iesist laupītājam pa seju. Palaidis vaļā trosi, viņš veikli attaisīja sprādzi un izrāva Milu laupītājiem no nagiem, tad sagrāba Ricku un, pacēlis viņu kā gruzlti, pārsvieda pāri bortam. Laupītāju vadonis iekliedzās un, ar roku mēģinot sataustīt vējagrābšļa virves, pazuda mākonī.

—     Atvainojiet, jaunkundz, — pagriezies pret Milu, teica Čārlzs l inlejs, — bet nevaru atļaut jums atstāt dirižabli, nepārliecinājies, vai jums patiešām ir vējagrābslis.

Izmirkusī un pārbijusies meitene aiz bailēm klabināja zobus, l>et, izdzirdot tādu runu, vāri pasmaidīja un pateicībā paspieda roku savam glābējam.

Pēc stundas, kad laupītāji tika pārcelti uz "Kruķi", sasieti ar virvēm un satupināti kajītēs, Finlejs aizgāja uz nomaļāku stūri, no kabatas izņēma "pūdernīcu” un, pielicis to pie lūpām, raportēja:

—       Darbs veikts, kontakts ir.

Vaigu atbalstīdams dūrē, legāts Antans Sudrabs skatījās caur karietes logu uz pielijušo Viļņu un domās mēģināja salikt nozieguma mozaīkas fragmentus. Viņa skatiens pievērsās ar krāsu notrieptai ■.ienai. Lietus bija uzrakstu padarījis nesalasāmu, bet Sudrabam tāpēc vieglāk nepalika. Pilsētā jau kādu laiku siroja ķēpaušu banda, kas ar revolucionāriem un vardarbību rosinošiem uzrakstiem apķēpāja galvenās Viļņas ēkas. Par pilsētas tīrību atbildīgā atkritumu izvedēja Stefana Malahovska viri šos ķēpājumus nevarēja vien beigt tīrīt.

Kariete apstājās. Sudrabs nopūtās un pēc neilga brīža saviebies K?soļoja rātsnamā.

Šeit viņu nepacietīgi jau gaidīja Viļņas birģermeistars Vitauts Venslauskis-Venskus.

—      Sudrab, metiet pie malas citus darbus un pēc iespējas ātrāk noskaidrojiet, kas noslepkavoja to neatpazīto nabadziņu, — kratīdams smalko bārdiņu, bez ievadrunām teica birģermeistars. — Vai jūs saprotat, kas būs, ja "Taisnība" ari turpmāk tenkos par to, ka pilsētā, kuru tūlīt apmeklēs ievērojamākie cilvēki, gaišā dienas laikā i ilvēkiem tiek pārgrieztas rīkles, pie velna!

Legāts Antans Sudrabs nemetās skaidrot, ka slepkavība nemaz netika veikta gaišā dienas laikā, bet tikai pamāja ar galvu.

—        Bet ķēpauši? Ko darīt ar viņiem?

Venslauskis-Venskus pat sasita rokas.

—     Aizmirstiet tos ķēpaušus! Kuru tagad interesē tie daži neģēļi? Uz Viļņu atbrauks kroņprinči, ministri, lordi, ģenerāļi, vai saprotat? Bet pie mums — līķi ar pārgrieztām rīklēm.

Sudrabs jau pavēra muti, lai kaut ko teiktu, bet atvērās kabineta durvis, un durvīs izdīga aizelsies leģiona jaunākais seržants.

—       Kas šeit par… — birģermeistars saniknojās, bet jaunākais seržants nostājās pamatstājā un raportēja:

—     Viļņai tuvojas trīs dirižabļi. Viens ir pasažieru "Ikars”, otrs — britu "Svētā Jura zvaigzne”. Trešais pieder gūstā saņemtiem gaisa pirātiem.

Pēc dažām minūtēm birģermeistars un Viļņas legāts jau aizdiedza pa rātsnama kāpnēm lejup, izskrēja uz ielas, salēca karietēs un aizdārdēja uz Viščigavas gaisa kuģu ostu.

Trīs dirižabļi nesteigdamies tuvojās Viļņai. “Ikars” lidoja pirmais, nedaudz atpaliekot, tam sekoja "Svētā Jura zvaigzne", bei viņiem aiz muguras vilkās “Kruķis". Tā komanda tagad tupēja ieslēgta kajītēs, bet pie vadīšanas roktura stāvēja otrais “Zvaigznes" stūrmanis.

Jaunumi par pirātu uzbrukumu “Ikaram" sasniedza Viļņu un sāka izplatīties tik strauji kā meža ugunsgrēks. Neskatoties uz lietu, ielās izskrēja cilvēki un, atgāzuši galvas, skatījās uz gaisa kuģu karavānu, kas tagad karājās gaisā virs Zaļā tilta, gaidot Navigatoru torņa norādes. Tas atbildēja ar daudzkrāsainu staru kūli, un visi trīs dirižabļi sakustējās Viščigavas gaisa kuģu ostas virzienā.

“Ikaram" gatavojoties nolaisties, tā pasažieri tradicionāli saspiedās uz atklātā klāja. Starp viņiem vīdēja arī sarkanas britu uniformas — kapteinis Mabrijs ļāva dažiem savējiem palikt uz "Ikara“, Čārlzs Finlejs arī atradās šeit. Viņš bija ataicinājis Edvardu O’Braitn, kuru iepazīstināja ar Milu. Tagad abi puiši kā goda sardze stāvēja meitenei sānos.

Mila aizdomājusies lūkojās uz savu un tajā pat laikā tik svešo pilsētu, kas pletās lejā. Viņa lieliski atcerējās tēvoča Nikodēma Tvari lauska mājas, viņa laboratoriju pagrabā un mežrozīšu aromātu, kas Izplatījās pagalmā, bet pati Viļņa, tās ielas un pagalmi atmiņā bija palikuši kā vāras ēnas.

Edvards O’Braits Viļņu bija apmeklējis tikai reizi. Toreiz viņu, vēl pavisam maziņu, šeit dzīvojošie vecvecāki aizveda uz lielo Kazimira gadatirgu. Salda un cukurota baranka un cilvēki, kas nemitīgi kāpa Uz kājām, bija tas, kas iespiedies atmiņā.

Čārlzs Finlejs ari skatījās lejup, bet no skatieniem, kurus viņš uzmanīgi veltīja Milai, viegli varēji noprast, ka viņam galvā nav pilsētas panorāma. Pārtvērusi vīrieša skatienu, apjukusi Mila mīlīgi pasmaidīja.

Viļņas Visčigavas gaisa kuģu osta nebija tik iespaidīga kā Krakovas. Reiz šeit atradās hipodroms, tāpēc dirižabļi tagad nolaidās cenl ralajā laukumā. Tribīnes, kas to ieskāva, tika nojauktas, to vietā tika uzcelta muita un pasu kontroles punkts, paliela uzgaidāmā zāle ar bufeti. Tika uzbūvēts ari viensliežu dzelzceļš, kas bija domāts kravas pārvadāšanai. Tas savienoja Viščigavu ar Šnipišķēm un Tvaikpilsētu. Nedaudz tālāk atradās lieli gaisa kuģu angāri.

Šajā ostā nolaidās pasažieru dirižabļi, kas ieradās no Krakovas, I 'rāgas un Rēveles, tāpat ari tie, kas lidoja retāk, — no Kaunas, Kara|<lučiem, Berlīnes un Sanktpēterburgas. Kad pasažieri devās laukā no gaisa kuģu ostas, viņus sagaidīja milzīga dzelzs skulptūra — dzelzs vilks, kas pavērsis purnu pret debesīm, Mehāniķu ģildes dāvana pilsētai. Vilks pat kalpoja kā pulkstenis — katru stundu viņa purns pavērās, un atskanēja drūms kauciens. Taču tas kauciens uzdzina šermuļus apkārtējiem, un viņi neizturējuši vērsās pie Gara padomnieka Masaļska, lai viņš liktu neliešiem mehāniķiem vilku apklusināt.

Kādreiz Viļņas iedzīvotājiem ļoti patika vērot, kā lejup laižas un %

paceļas dirižabļi, tā bija iecienīta izklaide. Ģimenes, nesdamas piknika grozus, uz šejieni brauca ar tvaika tramvaju. Tās izkāpa priekšpēdējā pieturā un iekārtojās kaut kur zālē uz pakalna, no kuras Vis(■'igavas ostu varēja redzēt kā uz delnas. Bet pēc laika jaunuma

burvestība nobālēja, un tagad tikai dažs labs ziņkārīgais brauca uz šejieni patīksmināties par debess vaļiem.

Taču šodien uz pakalna bija sapulcējies ļaužu pūlis. Un ari pašai ostai apkārt grūstījās simtiem ziņkārīgo, kas gribēja ar savām acīm redzēt gaisa pirātu kuģi un britu militāro korveti, kas bija to saņēmusi gūstā. Ostas uzgaidāmajā telpā un laukā kārtību uzraudzīja leģionāru pulks. Tika izveidoti divi koridori. Pa vienu bija jādodas pirātiem, pēc kuriem bija noilgojies Slušķu cietums, bet pa otru "Ikara” pasažieriem un "Zvaigznes” komandai. Viņus apsveikt paspēja ierasties gandrīz visi Viļņas padomnieki ar birģermeistaru Venslauski-Vensku priekšgalā. Pūļa priekšā ar augsti paceltām zibspuldzēm grūstījās fotogrāfi un žurnālisti, pasažieru tuvinieki un citi sagaidītāji.

Nikodēms Tvardauskis stāvēja nedaudz attālāk un, piemiedzis acis, lūkojās apkārt, gaidot nolaižamies "Ikaru”. Viļņas legāts Antans Sudrabs izvēlējās vietu starp abiem koridoriem un tagad deva komandas diviem seržantiem, ik pa reizei uzmetot drūmu skatienu uz fotogrāfu zibspuldzēm.

—        Ieslodzītos — droškās un pa taisno uz Slušķiem, — viņš deva norādījumu. — Spalvasgrauzējus nelaist ne tuvumā. īpaši "Taisnības” žurkas. Lai iztaujā tos sarkansvārčus varoņus. — Un nospļāvās, jo britu kareivji viņā neizraisīja pārlieku lielas simpātijas.

Pirmais nolaidās “Ikars". Dirižablis palika karājamies starp diviem ļoti resniem stabiem. Uz platformas gaidīja ostas strādnieki, kuri satvēra viņiem pasviestās troses un veikli kā žonglieri piestiprināja tās pie lieliem āķiem. “Ikara” pasažieri šo darbību pavadīja ar aplausiem. Pie pasažieru gondolas tika piestumta plata platforma. Atverot uz borta ierīkotos vārtiņus, paši nepacietīgākie pasažieri metās caur tiem uz platformas, kura, stenēdama no svara, pa stabu lēnītēm noslīdēja lejup.

Kamēr pasažieri sastājās rindā pie pasu kontroles posteņa un muitas, ostas nomalē nolaidās “Svētā Jura zvaigzne" un “Kruķis".

Pēc legāta komandas viņa leģionāri ielenca no “Kruķa” izvestos pirātus, un tie žigli tika sabāzti restotā karietē, lai tiktu nogādāti Slušķu pilī.

Ieraugot “Zvaigznes" kapteini Miltonu Mabriju un viņa kareiv111:Viļņas birģermeistars Venslauskis-Venskus izrieza krūtis.

—      Laipni lūdzam Viļņā, godātie karavīri! — viņš angliski apli veica britus. Viņš gatavojās angliski teikt visu runu, bet apdomīgie padomnieku atrunāja, jo birģermeistara angļu valodas zināšanas liija ļoti vājas. Tāpēc Venslauskis-Venskus tālāk runāja lietuviski, bet Makus stāvošais Naudas padomnieks Gerhards fon Ots iztulkoja:

Mēs esam ļoti pateicīgi, ka nonācāt īstajā vietā un īstajā laikā. Tnpēc ļaujiet jums pasniegt simbolisku dāvanu — pilsētas atslēgu.

Padomnieki mēģināja pārliecināt birģermeistaru atteikties arī no šī nodoma, bet Venslauskis-Venskus iespītējies turējās pie sava. Viņš zināja, ka bez atslēgas pirmajās laikraksta lapaspusēs nekādi nenonāks. Tāpēc birģermeistars pasniedza Mabrijam lielu atslēgu un pagriezās pret fotogrāfiem.

—      Mums tas ir liels gods, birģermeistara kungs. — Britu kareivis bija gājis caur uguni un ūdeni, tāpēc izbrīnu neizrādīja. — "Svētā Jura zvaigzne" ieradās sargāt jūsu lielisko pilsētu, un varat būt mierini — kamēr vien mēs esam debesīs, nekādi pirāti neuzdrošināsies l uvoties Alianses dirižabļiem.

Kad Gerhards fon Ots iztulkoja Mabrija vārdus, pūlis sāka aplaudēt.

Viļņas legāts Sudrabs arī piedalījās ceremonijā, bet tikai paspieda kapteinim Mabrijam roku un atvainojies aizsteidzās pie sargu apsargātajām karietēm, kurās sēdēja laupītāji.

Mila, Čārlzs Finlejs un Edvards O’Braits vieni no pirmajiem izgāja pasu kontroli, jo pasažieri pieklājīgi palaida pa priekšu britu karavīrus un meiteni. Viņa izgāja no uzgaidāmās zāles un palūkojās apkārt, starp sagaidītājiem un zinātkārajiem meklēdama pazīstamas sejas. Pamanījusi Tvardauski, kas gaidīja iesāņus, viņa teciņiem devās tam klāt.

—      Tēvoci Nikodēm! —fc viņa iesaucās un apķērās viņam ap kaklu.

—       Mierīgāk, mierīgāk, meitenīt, man vairs nav trīsdesmit, bet tev vairs nav seši, — iesmējās Nikodēms. — Nomierinies, citādi vēl salauzīsi manus vecos kaulus.

Mila nobučoja Nikodēmu uz abiem vaigiem.

—   Tēvoci, beidziet, jūs galīgi neesat mainījies.

—   Toties tu esi ļoti mainījusies, — Tvardauskis priecīgi atcirta.

—   Un, kā skatos, neesi ieradusies viena.

Meitene pagriezās pret Čārlzu Finleju un Edvardu O'Braitu, kas atsteidzās iepakaļus.

—   Tēvoci, iepazīstieties, tas ir Čārlzs, — viņa iepazīstināja.

—   Viņš mani izglāba no pirātiem! Bet tas ir Edvards. Starp citu, viņš ir lietuvietis, no Kaunas. Viņi abi ir "Zvaigznes" kapteiņa adjunkti.

Puiši pieklājīgi pamāja.

—  Taisnību sakot, ir viena problēma, — angliski ierunājās O’Braits, — es nerunāju lietuviski.

—  Toties es tūlīt lieliski parunāšu. Es jau iemācījos “labas dienas”, — Čārlzs iejaucās sarunā un plaši pasmaidīja.

Tvardauskis palaida Milu no apskāvieniem un piegāja klāt pie puišiem.

—   Milas draugi ir arī mani draugi, — viņš angliski noteica, ilgi kratīdams puišu rokas. Kad viņš tās atlaida, viņa lūpās parādījās noslēpumains smaids.

—   Nu, mums laiks doties, — O'Braits sakustējās. — Kareivju pienākums ir būt blakus savam kapteinim, turklāt jūsu drošības dienestiem droši vien mums būs daudz jautājumu.

—   Ne tikai viņiem, bet arī žurnālistiem, — Čārlzs atkal iejaucās un iesmējās. — Edvard, neaizmirsti, ka kapteinis Mabrijs izvairās no preses kā velns no krusta. Tātad mēli kulstīt nāksies tev, lietuvieti.

—   Vai mēs vēl tiksimies? — Mila atģidās. Viņa pagriezās pret Tvardauski. — Tēvoci Nikodēm…

—   Uzaicinām jūs abus uz pusdienām,— meitenes mājienu uzreiz saprata Tvardauskis. — Vai jūs varētu ierasties pie mums parīt ?

Puiši apmierināti pamāja. Tvardauskis pateica adresi, tad abi atsveicinājās un aizsteidzās tur, kur zibsnīja zibspuldzes un klaigāja satrauktas balsis.

Nikodēms apkampa Milas plecus un aizveda līdz savai karietei, kur viņus jau gaidīja Jons Basanavičs, kas bija veicis savu padomnieka pienākumu un apsveicis britu kapteini. Tagad viņš vēroja, kii nesēji krauj uz jumta meitenes čemodānus.

—   Mila, kad es tevi redzu, diena liekas gaišāka, — viņš mīļi pateica, apkampdams meiteni.

—   Bet jūsu bārda, tēvoci Jon, uzaugusi vēl garāka. Vai tad Viļņā vairs nav neviena friziera? — viņa iesmējās.

Basanavičs iesēdināja Milu karietē, tad pagriezās pret Tvari lauski.

—   Nu? — viņš klusi pajautāja. — Ir?

—   Un kā vēl, — no smaida Tvardauska lūpās nepalika ne vēsts.

Ir. Tikai padomā, viņš pat ir lietuvietis. Un pielīmējās kā lapa.

—   Tu Milai teici? — pajautāja Basanavičs.

—   Nē. Un pagaidām neteikšu. Kamēr nebūšu pilnīgi pārliecinājies, ka viņš ir atdzīvinātāju aģents.

Basanavičs piekrītoši pamāja un paspieda draugam elkoni.

Kad laupītāji ar karietēm tika nogādāti uz Slušķiem ilgā un nepatīkamā atpūtā, britu komanda aizceļoja uz "Bristoli", bet pūlis Izklīda, Viļņas legāts Antans Sudrabs pagriezās pie savas karietes, Ko apsargāja garlaikots seržants un kas bija novietota nedaudz tālāk no gaisa kuģu ostas pie nelielas nogāzes. Legāts jau grasījās ielēkt karietē, bet pēkšņi viņa acis apžilbināja magnija zibspuldze.

—   “Viļņas Taisnība”, žurnālists Petrs Koršuns, legāt, — vārdus kā zirņus sāka bērt jauns vīrietis melniem izspūrušiem matiem un nepieklājīgi lielu Ādama ābolu pazodē. — Kā norisinās nežēlīgās slepkavības izmeklēšana?

—   Izmeklēšana notiek, — sausi atteica Sudrabs. — Vairāk man nav, ko piebilst.

Žurnālists pastiepās uz pirkstu galiem, jo bija gandrīz uz pusi īsāks par legātu, un izšāva:

—   Pēc “Taisnības" ziņām, izmeklēšana nonākusi strupceļā. Aizdomās turamo jums nav, upura vārdu nezināt. Un vispār jūs neko nedarāt.

b

—   Es visu jau esmu pateicis, — Sudrabs caur zobiem izgrūda.

—   Tas nozīmē, ka pilsētā siro slepkava-maniaks, bet leģionāri ir bezspēcīgi? — Koršuns sprauslādams cirta pretī. — Jums nav, ko teikt, ko?

—   Jūsu laikrakstam man nav ko teikt, — atšāva legāts.

—   Vai tas nozīmē, ka jūs baidāties no brīvā “Taisnības" vārda?

Sudrabs saviebās.

—   No taisnības es nebaidos. Bet ar jūsu “Taisnību” es slauku dibenu, — viņš atšāva nesavaldījies, un tieši tobrīd viņu atkal apžilbināja magnija zibspuldze.

—   Kāpēc jūs tā nervozējat, legāt? — apmierināti zobus atņirdza Koršuns un piemiedza ar aci fotogrāfam — kalsnam garaudzim ar bālu seju.

—  Varbūt jums nepieciešama palīdzība? — pie Sudraba pienāca klāt seržants, un abi viri zīmīgi saskatījās.

Viļņas legāts, minūtīti klusēdams, vēroja “Viļņas Taisnības” žurnālistu. Koršunam palika neērti, bet fotogrāfs, sajutis kaut ko nelāgu, ar gaisā paceltu magnija zibspuldzi atpakaļgaitā sāka klusiņām iet projām.

Pēkšņi Sudrabs pieskrēja pie fotogrāfa un izsita viņam no rokām fotoaparātu. Seržants piesteidzās klāt un veikli saķēra četrstūraino kasti, bet legāts tobrīd paņēma aiz krāgas žurnālistu Koršunu, pacēla viņu kā kaķīti un pēc trīs soļiem nonāca pie paaugstas nogāzes, kuras apakšā vīdēja sekls, mauriem apaudzis dīķītis. Pēc acumirkļa Koršuna kājas jau šūpojās gaisā virs nogāzes, kas bija noaugusi ar usnēm un nātrēm.

—   Palīgā! Brīvu vārdu žņaudz nost! Laidiet vaļā! — pārbīl) iekviecās žurnālists.

—   Ja jau tu tā lūdz… — Sudrabs noteica un palaida žurnālistu vaļā.

“Taisnības” ziņotājs kūleņiem noripoja pa nogāzi lejā un noplunkšķēja zaļganajā ūdenī. Viņam pa pēdām ūdenī ielēca arī fotografējošā kaste.

Sudrabs pagriezās pret seržantu. Viņš plaši atņirdza zobus.

—   Taisnības meklētājs samircis, — viņš noteica. — Nākamreiz lai dodas uz citu adresi.

—   Šim suņubaram savādāk nepaskaidrosi, — Sudrabs atbildēja un pēkšņi sarauca uzacis. “Citu adresi? Nu, protams! Adrese — lūk, kas noveda strupceļā,” viņam pieleca.

—   Kas par lietu, legāt? — ievērojis pārmaiņas komandiera sejā, Jlorūpējās seržants.

—   Uz neīsto adresi, — nomurmināja Sudrabs. — Kurš muļķis gan teiks lunkaiņiem vai nakts kučierim savu īsto adresi? Resnītis l'olikss nebrauca uz savām mājām, tāpēc arī mūsējie neatrada nekodu Fēliksu, — viņš pusbalsī noteica un ieskatījās seržantam sejā.

Lūk, kas… Nosūti patruļu uz Tvaikpilsētu, lai apmeklē visas pie Im 'pnamu logiem sēdošās tantiņas, lai apjautā visus īrniekus un noik.iidro, vai kāds nav redzējis īsa auguma resnu vīreli, vārdā Fēlikss. Varu derēt, ka viņam kaut kur tur ir meitene, pie viņas arī no«lopās.

—   Tiks darīts, legāt, — Seržants, uzreiz visu sapratis, raportēja.

Apmākušos dienu nomainīja vakars. Viļņas iedzīvotāji steidzās m ijās un purināja slapjos parasoļus, kāpjot iekšā tvaika tramvajos. Ielās sāka iedegties gāzes laternas, ko ielenca caurspīdīgs lietus lāšu plīvurs.

Legāts Sudrabs sēdēja savā darba kabinetā un lasīja pirmos izmeklēšanas protokolus. Stepa Rickus laupītāji, šķiet, tikai tagad saprata, ar ko viņiem var beigties uzbrukums Alianses dirižablim, i.lpēc Slušķu cellēs viņi dziedāja kā uzvelkami kanārijputniņi. Prol.uns, visā tika vainots barvedis Rickus, kuru no “Kruķa" izspēra britu kareivis Čārlzs Finlejs. Laupītāji apgalvoja, ka Rickus izkrita ar vējagrābsli, tāpēc varbūt paspēja to izlaist un droši nolaidās uz zemes. Vai arī, kas ir ļoti ticams, tika saplacināts kā pankūka. Taču no• K.iidrot taisnību neizdosies, jo uzbrukums “Ikaram” notika netālu no Trakiem, bet tā jau ir Krievijas impērijas teritorija. Alianses spēki tur nebija vēlami.

Legāta uzmanību saistīja kāda interesanta lieta, kuru centīgs izmeklētājs pat būtu pasvītrojis ar sarkanu zīmuli, — gūstā saņemlie apgalvoja, ka ne jau pats Rickus izdomāja uzbrukt "Ikaram", bet viņu lūdza kāds pasūtītājs. Daži vīri apliecināja, ka redzējuši šo nlvēku, kas ar Ricku izgājis no kroga, — gara auguma plikpauri melnā uzvalkā. Izmeklētājs pierakstīja: "Bandīts, kas priekšā stādījās kā mediķis Zaremba, drebošām rokām palūdza opija dozi, un,

to saņemot, pat apsiekalojās un izstāstīja visu taisnību. Pēc viņa teiktā, plikpauris lūdza uzbrukt tieši "Ikaram", tieši pie Trakiem, un lika nolaupīt konkrētu cilvēku." Kas Rickum bija jānolaupa, laupītājs Zaremba nezināja (izmeklētājs rakstīja, viņam ticēdams).

Sudrabs piecēlās kājās, paberzēja sāpošo galvu un iegarenā glāzē ielēja medus uzlējumu dzintara krāsā, ierastas zāles šādos gadījumos. Tad viņš aizgāja pie loga un palūkojās uz krēslā grimstošo Nēri.

Pie durvīm kāds pieklauvēja.

—   Ienāciet, — nepagriezdamies noteica legāts.

—   Legāt, piejums ciemiņš, — durvīs raportēja uzraugs.

Sudrabs pārsteigts pagriezās. Uz Slušķu pili cilvēki parasti tika

atvesti, reizēm neatlaidīgi izsaukti, bet ļoti reti viņi atnāca labprātīgi un neaicināti.

—   Vai aicināt iekšā? — pajautāja uzraugs.

—   Nē, es aiziešu uz pieņemšanas telpu. — Legāts ar vienu malku izdzēra uzlējumu un izgāja no kabineta.

Pieņemšanas telpā atradās ļoti daudz cilvēku. Leģionāri pa durvīm veda iekšā kautiņa dalībniekus ar nobrāztiem deguniem un saplēstām drēbēm, tāpēc viešņu Sudrabs nepamanīja uzreiz.

Pēkšņi viņam degungalā pazibēja liels un balts parasolis.

—   Labvakar, godāto balodīt, — iečīkstējās pazīstama balss, un parasolis savilkās kopā. — Veselību un laimi tev!

Bēdu Roze ieradās Slušķos, sapucējusies kā uz balli — melnie, garie svārki bija izrotāti ar spīdumiņiem, gaišā žakete ar izrakstītām puķēm tumsā būtu spīdējusi, bet seju slēpa melna platmale ar tīkliņu.

—   Roze, tu lieliski izskaties, — legāts uzslavēja. — Uz randiņu sa^ļ taisījies?

—   Tā gan, tā gan, — Roze ieklukstējās. — Mans mīļotais jau sen mani gaida, tumšais ūdens gar acīm ņirb. — Vecenīte atspiedās pret parasoli. — Bet šoreiz uz tikšanos iesi tu, sudraba vanadziņ. Kāds cilvēks vēlas redzēt tavu gaišo seju.

—   Kāds cilvēks? — Sudrabs izbrīnījās.

—   Pats zini, kāds, vanadziņ, pats zini. Šonakt pirms pusnakts “Slomjankas” krogā tevi gaidīs. Viņš man pateica: "Atvainojies legā-

t.un, ka tik steidzami viņu aicinu. "Tikai ierodies viens, vanadziņ, saVfldāk radīsies nemieri. Bet man, vecai sievietei, nepažēlo kapeiciņu ļi.ii1 atnesto ziņu.”

Legāts kā vienmēr izvilka no kabatas pusrubli un pasniedza Bēdu Rozei. Tā sāka dedzīgi pateikties, novēlēt veselību, pēc tam izļ-:.i|a, ceļu atbrīvodama ar parasoli. Sudrabs aizdomājies pakasīja pazodi. Re, kā! Tātad rit gaida tikšanās ar Viļņas noziedznieku karali M.iteju Kreili!

Viņš jau grasījās atgriezties savās istabās, bet acis pievērsās vēl vienai pazīstamai figūrai.

Vecais kurpnieks Efraims sēdēja uzgaidāmajā telpā uz sola, savijis pirkstus sev priekšā, un lēni kustējās uz priekšu un atpakaļ. Viņa lūpās rotājās smaids.

—  Kāpēc Efraims atrodas šeit? — pamājis uzraugam, Sudrabs pajautāja. — Kas noticis?

Visa Viļņa zināja, ka tas večuks pat mušai nebūtu varējis nodarīt pfiri.

—  Ai, nē, nekas, — uzraugs steidzās legātu nomierināt. — Viņš vienkārši atnesa apkaltus un salāpītus apavus, kurus vīri bija iedevuši salabot. Laukā lija, tāpēc viņš palūdza atļauju pasēdēt šeit, kamēr mitēsies lietus.

—             Ā, tad lai sēž! — Sudrabs atbildēja un pagriezās, lai ietu.

—   Vismaz uzcienājiet ar tēju, — viņš noteica pār plecu. — Citādi .itkal visi runās, ka mēs Slušķos esam neviesmīlīgi.

Vecais Efraims aizdomājies, liekas, nedzirdēja leģionāru sarunu. Tikai viņa acis dažas reizes spilgtāk iemirdzējās.

Uz vakarpusi debesis ieslīga krēslā. Neliels divvietīgs divplāksnis ieskriedamies aizripoja pa pļavu, atrāvās no zemes un uzšāvās i;aisā. Pilots veica apli un pamāja cilvēkiem, kas pļavā savāca lukturus, kuri pakalpīgi bija apgaismojuši divplāksnim ceļu. Cilvēks, kas šo to saprot no aviācijas, nobrīnītos — ko gan šeit, netālu no Viščigavas gaisa kuģu ostas dara “Vitjaz", Krievijas gaisa spēku divplāksnis? Tas nebija spējīgs uz ilgu lidošanu, Viščigavā krievu "Vitjaz” divplākšņi patiešām nenosēdās, turklāt tie bija nevēlami, bet līdz tuvākajai Krievijas gaisa kuģu ostai bija krietns gabals. Taču pilots zināja, ko dara, un pārliecinoši novirzīja lidaparātu augšup.

Pasažiera sēdeklī iekārtojies, "Viļņas Taisnības" galvenais redaktors un viens no īpašniekiem Leibs Volinskis krampjaini norija siekalas, cenšoties neskatīties lejup uz zemi, kas strauji attālinājās. Viņš mēģināja domāt par kaut ko patīkamu, piemēram, par rītdienas laikraksta numuru. Skandāls par Lipska alus darītavas cisternās atrastajām beigtajām žurkām tika klusi noslāpēts — redakcijā paviesojās možie Lipska vīreļi ar trīsrubļu paciņām, un tēma, tā teikt, tika izsmelta. Bijušā Viļņas padomnieka Bukšas un

pazudušās muižas naudas lieta, kaut arī sasmakusi, aizvien bija interesanta, bet skandāls Viščigavā bija pats gardākais kumosiņš. Ierodoties redakcijā, žurnālists Koršuns uzreiz pielipa pie rakstāmmašīnas un neatgāja nost tikmēr, kamēr neizcepa pirmajai lapaspusei paredzēto rakstu, ko triumfēdams nesa atrādīt. Rīt par sajukušo Vilnas legātu un noslēpumaino slepkavu klaigās uz katra stūra, Malahovska puisīši, kas pārdod avīzes, pietaurēs visiem ausis, runās visa Viļņa. Divplākšņa pasažieris pat aplaizījās no domas, kas tā būs par kņadu, un, nedroši paskatījies uz leju, gandrīz atsveicinājās no tikko paēstajām pusdienām.

Leibam Volinskim labpatika ar pasūtītājiem satikties viesnīcā pie vīna glāzes, kaut kur "Ženēvā” vai “Bristolē”. Saprotams, ja par vīnu nevajadzēja maksāt pašam. Bet ar šo pasūtītāju bija citādāk. Atlika šim tikai pamāt ar pirkstu, un Leibs, pametis visus darbus, paķēra rītdienas Taisnības" pirmās lapaspuses maketu, no kura pretī raudzījās dusmās saviebtā Viļņas legāta Antana Sudraba seja, un, ielēcis diližansā, aizdārdēja no pilsētas. Leibs vienmēr apgalvoja — kas maksā naudu, tas arī pasūta mūziku, — tāpēc viņš bija pieradis pie slepeniem nakts randiņiem kaut kur ceļmalas krogos vai koku ēnā. Un tomēr šis vakara lidojums izsita viņu no sliedēm.

Volinskis ieurbās ar skatienu pilota ķiverē un atkal mēģināja domāt par kaut ko patīkamu. Piemēram, kāds šoreiz būs atalgojums.

Divplāksnis ienira mīkstos mākoņos, kas pārvērtās draudošos melnumos. Dažas sekundes, un mākoņu palagi palika apakšā, lidmašīniņa turpināja ar joni celties, bet "Viļņas Taisnības” redaktora acis pēkšņi kļuva lielas kā pusdienu šķīvji.

Debesīs acu priekšā karājās lielākais dirižablis, ko viņš jebkad redzējis. Tas bija milzīgs, dažas reizes masīvāks par Alianses pasažieru dirižabļiem, abās pusēs piestiprinātie propelleri griezās kā jukuši, noturēdami monstru noteiktā augstumā. Volinskis kaut ko sajēdza par dirižabļiem un zināja, ka parasti tie lido dažu simtu metru augstumā, jo augstāk strauji pieauga prometila patēriņš. Varēja tikai minēt, cik neprātīgi liels prometila daudzums tiek izbarots šim monstram, kas varēja pacelties vairāku kilometru augstumā. Un ne

V_

tikai prometila — tvaiks, kas lika propelleriem griezties, šļācās no visām pusēm, ar baltu vilni glāstot dirižabļa apakšu.

Taču ne jau tikai tāpēc Leibam aizrāvās elpa. Dirižabļa sānus savilka platas un izliektas metāla joslas, kas turēja — redaktors nevarēja noticēt savām acīm — uz kupola virsas ierīkotu nolaišanās skrejceļu, kas bija izgaismots ar lukturiem. Uz skrejceļa, tā sānos, stāvēja daži divplākšņi. Leibam tikai tagad pieleca, kāpēc mazais "Vitjaz” nemeklēja zemes pleķīti, lai nolaistos, — osta atradās virs galvas.

Pilots pagrieza divplāksni un sāka mest apļus ap dirižabli. Milža ēnā nonākusi lidmašlniņa izskatījās kā spēļmantiņa. Leibam bija izdevība aplūkot garo un atklāto klāju, kas nebija domāts romantiskām pastaigām, bet bumbu mešanai, un virs nolaišanās skrejceļa ierīkotas uz visām pusēm šaujošas ložmetēju ligzdas.

Lidmašīniņa veica pēdējo garo pagriezienu un šāvās lejup nolaišanās skrejceļa virzienā. Redaktors aizvēra acis, nevēlēdamies redzēt, kā viņi atsitīsies pret skrejceļa galā stāvošo angāru vai trieksies pret kupolu un to pārdurs. Bet pilots bija pieredzējis — laikus samazināja ātrumu un mīksti nosēdināja divplāksni uz nosēšanās skrejceļa. Tas apstājās, nesasniedzis angāra durvis, un Leibs tikai tagad aptvēra, ka visu to laiku bija aizmirsis elpot.

—   Esiet laipni aicināti uz "Iļjas Muromieša!" — nepagriezdams galvu, krieviski pateica pilots.

Leibs Volinskis izkāpa no divplākšņa un uzreiz sarāvās, jo viņu pārpūta skaudrs vējš. Viņš saprata, ka stāv kilometra augstumā, bet varbūt pat vēl augstāk, augšā uz kupola, tāpēc tikai ar lielu gribasspēku, ķermenim trīcot, viņš spēra pirmo soli.

Viesi sagaidīja matrozis Krievijas militārās gaisa flotes uniformā, bet mazā “Vitjaz" pilots svilpodams sāka gatavoties lidojumam atpakaļ.

Matroža pavadībā Volinskis iesoļoja zemā un tumšā angārā. Gar vieniem angāra sāniem, gaisa kuģa ārpusē, slējās hidrauliskais pacēlājs, kura visas sienas, griesti un grīda sastāvēja no restēm. Matrozis pamudināja viesi iet iekšā pacēlājā, tad iegāja pats un aizvēra dzelzs restes. Iemukdams pacēlājā, kas atgādināja krātiņu, un, caur

restēm vērodams tumšo debess bezdibeni, Leibs gandrīz zaudēja samaņu. Viņš iespiedās stūrīti, lūgdamies, lai šis murgs pēc iespējas ātrāk beigtos.

Matrozis zobgalīgi skatījās uz trīcošo cilvēciņu, kaut ko nomurmināja krieviski un nospieda rokturi. Pacēlājs sāka lēnām laisties zemē. No kupola augšas izšāvās karstums, no sāniem atskanēja propelleru dūkoņa, ap kājām sāka locīties tvaika audekli. Beidzot pacēlājs džerkstēdams apstājās, matrozis pastUma restes, un Volinskis atviegloti uzelpoja. Juzdams, kā aukstie sviedri, kas bija pārklājuši visu ķermeni, pamazām nožūst, viņš iesoļoja “Iļjā MuromietI".

Garais un šaurais gaitenis bija apgaismots ar “salamandras mēlīti”, Alianses alķīmiķu izgudrojumu, — stikla trauciņu, kas izstaroja blāvi zaļu gaismu, jo atklāta liesma dirižabļos bija aizliegta. Abās gaiteņa pusēs atradās durvis, visticamāk, kajītes un noliktavas telpas. Gaiteņa galā bija durvis, caur kuras spraugām izplatījās spilgtāka gaisma. Matrozis atvēra durvis un pamāja viesim, lai ienāk, bet pats palika gaiteni.

Telpa, kurā iegāja Volinskis, visticamāk, bija ēdamistaba un kopīgu tikšanos istaba. Tagad tā bija tukša, tikai vientuļa figūra stāvēja aizgriezusies pret lielu un apaļu iluminatoru. Izdzirdot noklaudzam durvis, figūra pagriezās.

—   Lūk, ari jūs! —viesi priecīgi uzrunāja Aleksandrs Ignatjevičs Goļicins, īstais Krievijas valsts padomnieks, kas bija atbildīgs par Ziemeļrietumu zemju postu — Alianses brlvpilsētām. — Ceru, ka ceļojums pārāk nenogurdināja?

Goļicins bija jauns vīrietis, kuram bija nedaudz virs trīsdesmit. Cilvēku, kas pirmo reizi ar viņu satikās, izsita no sliedēm tas, ka Krievijas impērijā viņš pildīja tik augstus pienākumus. “Droši vien pienapuika izvirzījās caur pazīšanos," vairums domāja. Un ļoti maldījās. Goļicins bija saprātīgs, enerģisks, dažādu ideju pārņemts un ar visu sirdi atdevies Makjavelli tēzei "Mērķis attaisno līdzekļus". Skaists brūnēts ar zibošām acīm būtu varējis veiksmīgi kāpt pa karjeras kāpnēm Sanktpēterburgā un lauzt dižciltīgo dāmu sirdis, bet Aleksandrs ilgojās pēc darbības, viņam gribējās būt lielo atklājumu centrā un sajust progresa pulsu. Romantiķis un patriots Goļicins

V_

sirsnīgi ticēja, ka lielajai Krievijai ir jāstāv jaunās dzimstošās pasaules priekšgalā.

Leibs uzreiz saprata, ka viņam ir darīšana ar augstu personu, kaut arī ar Goļicinu aci pret aci viņš satikās pirmo reizi. Parasti uzdevumus un naudu deva zemāka ranga rezidenti vai vienkārši starpnieki.

—   Ceļojums bija negaidīts, jūsu labdzimtība, — lakoniski atbildēja "Taisnības” redaktors, kas jau no skolas laikiem bija iekalis galvā, kā jāuzrunā attiecīgi cilvēki.

Pēc šādas patīkamas uzrunas Goļicins apmierināti pagrozīja galvu.

—   Protams, "lija Muromietis" reti parādās šajās vietās. Bet pašlaik norisinās manevri, tāpēc padomāju: jums, preses pārstāvim, būtu interesanti iepazīties ar jaunajiem Krievijas aviācijas sasniegumiem.

—   Manevri? — Leibs izbrīnījās.

—   Jā, — Goļicins pamāja. — Kas tad ir? Šeit taču ir Krievijas teritorija. Nebaidieties, jūsu Viļņu mēs nebombardēsim, — viņš iesmējās. — Bet brīvajai presei, kuru mēs ļoti cienām, viesošanās pie mums varētu šķist ļoti interesanta. Esiet tik laipni! — Goļicins smaidīdams pamāja uz galdiņu kajītes stūrī.

Uz galdiņa stāvēja spainītis ar ledū iesalušu degvīna pudeli un daži šķīvji ar uzkožamajiem — sarkanajiem un melnajiem ikriem, garšīgi smaržojošu krūtiņu, kas sagriezta caurspīdīgās šķēlītēs, un trauku ar franču gurķīšiem. Goļicins mācēja uzņemt viesus.

Negaidīti no sienas atdalījās ēna, kas pietuvojās. Tas bija stjuarts tumšā uniformā, kuru Volinskis uzreiz nepamanīja.

—               Ko kungs vēlēsies? — pajautāja Aleksandrs Ignatjevičs.

—   Sarkanos ikrus vai melnos?

—   Gan tos, gan tos, — nedroši pateica redaktors un šausmīgi apjuka, bet Goļicins tikai pasmējās.

Viņš iesita ar knipi, uji stjuarts (Volinskis tikai tagad saprata, ka tas ir automatons) ķērās pie darba. Leibam acumirklī priekšā uzradās glāzīte, kas bija līdz malām pilna ar atsaldētu degvīnu, uz dakšiņas daiļi uzsprausts gurķītis un šķīvītis ar sviestmaizītēm. Viņš knapi paspēja nolikt portfelīti.

—   Par progresu! — savu glāzīti pacēla Krievijas valsts padomnieks.

Vīri saskandināja un ierāva degvīnu. Stjuarts tūlīt sakustējās un ielēja jaunu porciju.

—               Lūk, kāds tas mūsu “Muromietis”, — Goļicins izpleta rokas.

—   Tas ir pirmais dirižablis, kas ir spējīgs pārvadāt lidmašīnas. Tam nevajag nekādu lidostu. Pacelties un nolaisties iespējams no jebkuras vietas, attālumi izzūd, un no šī brīža aviācija varēs attīstīties pavisam citādi. Un tas vēl nav viss. — Jauno valsts padomnieku pārņēma iedvesma. — Mūsu “Iļjam” ir lielas bumbu rezerves, tas var pacelties četru piecu kilometru augstumā, bet ložmetēju baterijas jūs laikam redzējāt nolaižoties. Ja, nedod Dievs, izceltos karš, ņemot talkā “liju Muromieti", kaujas gaisā norisinātos jau pavisam citādāk.

“Taisnības” redaktors iepleta muti un pārsteigts pamirkšķināja actiņas. Viņam, protams, nebija ne jausmas, ka Goļicins šo to noklusē. “Muromietis” bija milzīgs, lempīgs, dārgo prometilu rija kā trīs dienas nebarots sivēns. Mēģinot pacelties četru kilometru augstumā, bija nepieciešami pirmās palīdzības skābekļa baloni, jo komanda sāka ģībt nost. Šeit satupinātie mazītiņie “Vitjazi” gandrīz pēc visiem parametriem piekāpās franču un angļu divplākšņiem, bet Tulas ieroču meistaru Degtjarova ložmetēji krietni atpalika no maksimiem vai vikersiem. Impērijas pavēle bija stingra: šeit visam ir jābūt krievu. Taču tādas detaļas žurnālistiem nebija jāzina.

—   Vienkārši elpu rauj ciet, — Leibs pateica, steidzīgi norīdams kumosu, kaut gan elpu viņam, visticamāk, aizrāva otrā neparasti gardā degvīna glāzīte, kas aizceļoja uz kuņģi.

—   Tieši tā, — apmierināti piekrita Goļicins. — Fotografēt diemžēl nevaru atļaut, bet uzzīmēt varat. Pēc atmiņas. Un rakstot pieminiet: lūk, ir tā un tā, lūk, kāds tas jaunais Krievijas dirižablis, uz tā atrodas divplākšņi un viss pārējais, un drīz sāksies masu ražošana, un tas būs pēdējais vārds mūsdienu aeronautikā. Nu, ne jau man jūs jāmāca, — viņš piemetināja. — Un vēl varat pieminēt, — krievs pacēla rādītājpirkstu, — ka, pirmkārt, šis dirižablis domāts mierīgām ekspedīcijām un zinātniskajiem pētījumiem.

V.

Abi viri pasmējās par izdevušos joku un draudzīgi ierāva trešo glāzīti.

—   Bet atgriezīsimies pie mūsu darīšanām, — piedāvāja valsts padomnieks. — Dzirdēju, ka Viļņā notiek interesantas lietas.

—   Jā, jūsu labdzimtība, — redaktors atguvās un ar nožēlu nolika uz galda gandrīz pilnu šķīvi. Viņš pacēla portfeli un, to izvilcis, parādīja krievam dažas lapas. — Lūk, kā izskatīsies rītdienas "Taisnības" pirmā lapaspuse.

Viļņas legāts Sudrabs uz fotogrāfijas izskatījās tā, it kā pats būtu slepkava, kas grasās nokaut visus pilsētniekus. "Noslēpumaina slepkavība! Apjukušais legāts pielieto varu pret presi!” — virsraksts bija kliedzošs. Zem tā bija redzams skaisti nofotografēts slapjš Koršuns (atgriezies redakcijā, viņš atkal aplējās ar ūdeni par godu šai lietai).

Goļicins graciozi izvilka no kabatas pensneju — tikai solīduma dēļ, jo viņa acis bija veselas.

—   Hm, nav slikti, nav slikti, — viņš novērtēja. — Tikai man šķiet, varbūt, varbūt…

—   Sakiet, nekautrējieties, — redaktors sakustējās. — Mēs vēl visu varam izlabot, tikai palūdziet… Kas vajadzīgs?

Goļicina sejā atmirdzēja dvēseles mokas un šaubas.

—   Patiešām ne man spriest, jūs esat sava amata pratējs, — viņš apliecināja, — bet varbūt labāk būtu virsrakstā akcentēt nevis to sargu, kuru neviens lāgā nepazīst, bet faktu. Nu, ka slepkavība nav atklāta, ka, visticamāk, uzdarbojies maniaks un jebkurš Viļņas iedzīvotājs var kļūt par nākamo upuri. Pieņemsim, “Pirms galotņu tikšanās pilsētu pārņem šausmas” vai tamlīdzīgi, to jau jūs izdomāsiet labāk.

—    Protams, protams, — Leibs visam piekrita. — Lieliska doma, jūsu labdzimtība. Tā patiešām būs daudz interesantāk, pārdosim vairāk avīžu, izdevīgāk garynums, gan…

—   Izdevīgāk cilvēkiem, — Goļicins viņu pārtrauca. — Viņiem taču ir tiesības zināt, kas notiek viņu pilsētā, vai ne?

—   Tieši tā! — Redaktors negatavojās pretoties tādai acīmredzamai patiesībai. Viņš sabāza papīrus atpakaļ portfelī.

—   Mihail Saveljevič, -— krievs manierīgi vērsās pie mākslīgā stjuarta. — Palīdziet mūsu viesim. Paņemiet viņa portfeli. — Tad viņš pavērsās pret redaktoru. — Mani viri parūpēsies, lai no “Iļjas Muromieša" jūs, godātais kungs, aizietu ar ciemakukuli. Nu, vēl pa vienai ceļakājai, tā teikt, — viņš piemetināja.

Nošķindēja glāzītes, bet pēc dažām minūtēm ar sevi ļoti apmierināts 'Taisnības' redaktors atsveicinājās no Goļicina un, nedaudz streipuļodams, izgāja gaiteni, kur viņu gaidīja matrozis, kas viņu bija pavadījis uz šejieni.

Goļicins pagaidīja, kamēr durvis aizvērās, tad ar abām rokām pārbrauca pār seju, it kā noņemdams nost nevēlamu masku.

—  Ar kādiem vien draņķiem nenākas strādāt! — viņš nomurmināja un piemetināja treknu krievu vārdiņu, varbūt ari ne pārāk piemērotu valsts padomniekam. Tad piepildīja glāzīti — šodien jau piekto, izdzēra to, atpogāja apkaklīti un devās pie durvīm, aiz kurām atradās īpašiem viesiem domāta kajīte.

Šeit izskatījās pavisam citādi, nekā samērā spartiski ierīkotajā "Muromietl”. Grīdas bija noklātas paklājiem, smaržoja pēc eksotiska vīraka, klusi spēlēja gramofons, lampiņa izstaroja patīkami blāvu gaismu. Taču kajīti visvairāk izrotāja platā gultā guļoša sieviete. Viņa ēda vīnogas un aizdomājusies skatījās caur iluminatoru. Parādoties Goļicinam, dāma kūtri pagrieza galvu, nemaz nesatraukdamās, ka, segai noslīdot, atkailinājās neliela, ideālas formas krūts.

—   Pabaroji brīvo presi? — zobgalīgi pajautāja sieviete.

—  Ar uzviju, — atbildēja Goļicins, iekārtodamies uz gultas malas un pogādams aproču pogas. — Velns, kā man reizēm viņi krīt uz nerviem, Emīlija!

—    Kas — pogas vai žurnālisti? — pajautāja par Emīliju nosauktā sieviete un, nesagaidīdama atbildi, notupās uz ceļgaliem. Sega nokrita, un Goļicins ieraudzīja to, ko neprecētai sievietei varbūt nevajadzētu demonstrēt svešam vīrietim. — Ļauj, es palīdzēšu, — viņa iemurrājās.

Goļicins uzreiz pastiepa pretī rokas, nenovērsdams acis no krēslā bālošā alabastra ķermeņa.

—   Ei, ei, jūsu labdzimtība, neaizmirstamies, — aizsmakušā balsi iesmējās Emīlija. — Tas nozīmē, ka žurkas savu darbu izdarīs?

—   Jā, — pamāja valsts padomnieks. — “Taisnība" iedegs panikas dzirksteli, bet tā, ka ugunsgrēks izplatīsies visur. Tas puišelis ar saviem anarhistiem, kā viņu tur… nu, tas… ā, Solomons ar bandu ari siro, ķēpā sienas, ka uzrakstus nespējot vien tīrīt, turklāt tagad ķēpauši leģionāriem nav ne prātā. Tā slepkavība mums tā noderēja, it kā mēs paši būtu to pasūtījuši. — Goļicins nopūtās. Varbūt ne gluži tāpēc, ka Holēras kapsētā tik izdevīgi tika noslepkavots kāds nabadziņš, bet tāpēc, ka, tikusi galā ar aproču pogām, Emīlija palīdzēja tikt vaļā no krekla un tagad iebāza slaido rociņu viņa biksēs. — Vēl dažas dienas, un Galotņu tikšanās laikā šī pilsēta kļūs par pulvermucu. Un tad jau, mīļā, par degli kļūsi tu. Un tev vajadzēs ļoti pacensties, ja gribi, lai, oh…

—   Pašlaik es vairāk vēlos pacensties šī degllša dēļ, — Emīlija nomurmināja un vairs nerunāja, jo viņas burvīgā mutīte nodarbojās ar citām lietām.

Jaunais valsts padomnieks aizvēra acis, ar pirkstiem iegrima biezajos un melnajos sievietes matos, un ievaidējās aiz labpatikas. Viņš patiešām bija pelnījis nelielu atlīdzību, jo pagaidām taču viss gāja pat labāk, nekā plānots. Nedaudz nemiera radīja tikai tas, ka uz aicinājuma signāliem neatbildēja fileris Skorohodovs, kuram vajadzēja piegādāt apsolītos rasējumus. Varbūt radušās problēmas? Bet kāpēc viņš…

—   Velns! — iekliedzās Goļicins un pēkšņi apsēdās, aizmirsis visu baudu. — Pazudis fīleris ar svarīgiem rasējumiem… Neatklāta slepkavība Viļņas Holēras kapsētā… — viņš nomurmināja. — Velns! — viņš skaļi atkārtoja un trekni nolamājās.

Tie, kas biežāk brauca pa Molētu lielceļu, īpaši tirgotāji vai dievticīgie svētceļnieki, kas devās Kalvariju krusta ceļa virzienā, zināja: ja jau gadījies ilgāk aizkavēties Alianses pierobežā, uzķeroties uz nikna krievu muitnieka, kas mēdza izkratīt līdz pēdējai vīlītei, pa tumsu uz Viļņu labāk nesteigties. Molētu lielceļš bija tik tumšs, ka acis varēja izdurt, Nēres kraujas vai drūmais sils bija lielisks patvērums laupītājiem. Šķērsojot robežu, vislabāk bija apstāties “Slomjankas” krogā Verķu kalna piekājē, tieši zem Verķu pils, sātīgi pavakariņot, pārnakšņot un nākamajā rītā ar pirmajiem cīruļiem ierasties Viļņā.

"Slomjanku” bija iecienījuši ari pilsētnieki. Siltos vakaros viņi sasēdās kroga dārzā, reizēm krodzinieks iznesa laukā solus un novietoja tos upes krastmalā, kur Viļņas iedzīvotāji ar baudu malkoja "Lipska” vai “Šopēna” alu, ar acīm pavadīdami garām slīdošās laivas un baržas.

Taču šonakt krogs, uz kuru devās Viļņas legāts Antans Sudrabs, bija tukšs, tajā neatradās ne Viļņas iedzīvotāji, ne tirgotāji, kas meklēja patvērumu, ne rožukroņiem apkārušies svētceļnieki, caur

logiem neplūda laukā gaisma. No pirmā acu skatiena likās, ka "Slomjankā" nav nevienas dzīvas dvēseles.

Legāts izkāpa no diližansa, nepiebraucot pie kroga. Nodauzīja pudeles, kas bija piestiprināta pie pārnēsājamā luktura, kakliņu, tvaiks iešņācās, un lukturis iemirdzējās ar dzeltenu gaismu. Protams. nakfs nepārvērtās par dienu, bet vismaz ceļu zem kājām tagad varēja saskatīt. Seržanti mēģināja pārliecināt vadoni kompānijā paņemt vismaz dažus vīrus, bet Sudrabs iespītējās — Bēdu Roze skaidri lika noprast, ka viņam jānāk vienam. Tiesa, viņam pie viena sāna karājās spēcīga nūja, bet otru sānu sildīja iecienītais un uzticamais amerikāņu “Bisley" kolts.

Nonācis pie kroga, legāts apstājās un paskatījās uz upi, mēģinādams saskatīt kādu uz ūdens tumsnējošu siluetu. Iešņirkstējās grants, un no kroga aizmugures iznira divi jaunekļi. Viņu sejas klāja līdz acīm uzvilkti lakatiņi. Vīri apstājās dažus soļus no legāta un pacēla rokas, parādot, ka nav apbruņojušies.

—  Jūs gaida, — dobjā balsī pateica viens vīrs, pamādams uz upes pusi. — Esiet tik laipns un sekojiet līdzi!

Maskās tērpušies vīri jau grasījās nostāties Sudrabam pie sāniem, bet legāts tikai pasmaidīja, pacēla lukturi un ar žestu parādīja, ka ies pēdējais. īsā taciņa aizlocījās līdz pat upes krastam. Šeit viļņos šūpojās laiva. Vīrietis, kas gāja pirmais, iesēdās laivā un paķēra airus. Otrs palika stāvam krastmalā.

—    Esiet tik laipns, — viņš nomurmināja. Liekas, ka tādas pieklājības frāzes viņam bija neierastas.

Legāts iesēdās laivā, novietoja lukturi kreisajā malā, lai labā roka būtu brīva. Krastā palikušais nepazīstamais ar kāju pastūma laivu, un airētājs apņēmīgi aizairējās līdz Nēres vidum. Tagad Sudrabs varēja labi saskatīt ūdenī tumsnējošo siluetu. Tā bija neliela barža, kāda tiek izmantota smilšu, akmeņu vai ogļu pārvadāšanai.

Laiva atsitās pret zemo baržas sānu, pie kura bija piestiprināti metāla pakāpieni. Sudrabs ātri nonāca uz baržas. Laivā sēdošais vīrelis atstūmās un pazuda tumsā.

Palicis viens, legāts ieklausījās. Apkārt bija mierīgi, tikai krastmalā čivināja naktsputni, un klusi plunkšķēja tālumā izzūdošās lai

vas airi. Baržu ieskāva nakts, tikai caur aizvērtās kajītes durvju spraugu izlauzās gaismas kūlītis.

Sudrabs piegāja pie durvīm un atvēra tās vaļā.

Kajīti apgaismoja gāzes lampas, bet visi logi bija rūpīgi aizbāzti. Telpas vidū stāvēja neliels galdiņš ar uzkodām un divām kristāla glāzēm. Spainītī dzesējās dažas garkaklainas pudeles. Mīkstā klubkrēslā sēdēja baržas saimnieks, Viļņas pagrīdes pasaules autoritāte Matejs Kreilis, un smaidīja plašu smaidu.

Kreilis bija zema auguma vīrelis ar retu matu rotu un no alus uzpampušu vēderiņu un vairāk līdzinājās proģimnāzijas vēstures vai ģeogrāfijas skolotājam, nevis rūdītam laupītājam. Bet atlika tikai ieraudzīt no lūpām neizzūdošo šķībo smaidiņu, dzelžaini tumšās acis, kas skatījās ar zobgalīgu skatienu, un kļuva skaidrs, ka ar proģimnāziju šim tipam nav nekā kopīga. Viņš varēja noslepkavot jebko, kas nostājās viņam ceļā.

Un vēl viņam bija iespaidīga roka. Ne viens vien cilvēks sāpīgi samaksāja, kļūdīgi nodomādams, ka Kreilis ir Mateja uzvārds. Viņa kreisā roka, kuras galā bija milzīgs āķis, tagad mierīgi atpūtās uz klubkrēsla atzveltnes. Kur un kad laupītājs zaudējis roku, neviens neuzdrošinājās jautāt, bet viņš pats par šo seno gadījumu nekad nerunāja.

—   Esi laipni sveicināts uz manas pieticīgās peldošās mājvietas. — Kreilis nepiecēlās, tikai ar āķi pamāja uz otru klubkrēslu.

—   Varu piedāvāt vīnu. Balto, sarkano?

—   Kam tās špagas un apmetņi? Kam tās melodrāmas? — Sudrabs pasmaidīja, apsēdās krēslā un nekautrēdamies ielēja sev baltvīnu. — Un kam tas kuģis? Gribi teikt, ka visas tavas zāles Bēdu pagrabos šovakar izīrētas dzimšanas dienu svinībām?

Matejs paņēma zvaniņu un to pašķindināja. Pēc acumirkļa barža iegaudojās, neredzami strādnieki pacēla čīkstošu enkuru, un kuģis lēnām sakustējās pa straumi.

—   Perpetuum mobile, mūžīgais dzinējs, — Kreilis nobubināja.

—    Cilvēkam ir jākustas, savādāk — kas viņš tāds ir? Ķērpjiem apaudzis koks, kuru agrāk vai vēlāk sagrauzīs mizgrauži.

—    Dzīves saulrietā esi pievērsies filozofijai, Matej? — dzēlīgi pajautāja legāts. — Negaidīts pavērsiens. Jā, labi, — viņš apmierināts

piemetināja, tikai nebija skaidrs, vai piekrizdams jaunajai Kreiļa sūtībai vai slavēdams baltvīnu.

—   Kāda gan tur filozofija ar četrām pabeigtām klasēm. — Kreilim patika uzsvērt, ka viņš ir vāji izglītots. Par Erfurtes universitātes zinātņu doktora diplomu zināja tikai retais. — Nogaršo jūras ķemmītes, nekautrējies, legāt, — viņš mudināja. — Šodien atveda no Rēveles. Par savu algu laikam reti vari atļauties tādu baudījumu.

Sudrabs nekautrēdamies pagaršoja jūras veltes. Alianses leģiona vīriem par godīgumu un uzticību maksāja ļoti dāsni, tāpēc viņš tikai pasmaidīja, izdzirdējis Kreiļa asprātību.

Kreilis iemeta mutē lielu olīvu un ar āķi veikli pagrāba glāzi.

—   Dzirdēju, ka no ārvalstīm Viļņā sabrauks daudz kungu, — viņš pateica un noliecies piepildīja abas glāzes. — Tad gan uzplauks bordeļi un krogi. Ne katru dienu no debesim nokrīt tāda nauda.

—   Priecāties neliegsim, — vienaldzīgi atteica legāts. — Bet, ja kāds mēģinās aplaupīt vai ja kādam būs vēl ļaunākas domas, sāpīgi sitīsim. Tā ari savējiem pasaki. Un Bēdās šoreiz būs tas pats.

—   Kā tikai kas notiek, uzreiz vardarbība, uzreiz sitīsim, — Matejs Kreilis noskuma. — Dzirdēju, ka Amerikā vispirms skaļi izlasa tavas tiesības, pēc tam apgulda mīkstos palagos, bet ja tu… kā tur… dod dolāriņus, pat palaiž mājās. Bet pie mums uzreiz — ķersim, šausim un sitīsim.

Sudrabs nolika glāzi un atgāzās krēslā.

—   Matej, tavs vīns ir izmeklēts, olīvām un ķemmītēm tu naudu neesi žēlojis, apsveicu! Bet tagad klāj vaļā, kāpēc vēlējies tikties? — viņš mudināja.

—   Oi, legāt, kritīsi, smagi sasitīsies. — Kreili bija grūti izsist no sliedēm. — Es taču gribu ar tevi kā cilvēku parunāt — par jaunumiem, par laikapstākļiem, varbūt pat par sievietēm, bet tu aizvien kaut kur skrien, steidzies. Tā nav kristīgi. — Viņš skumji pagrozīja galvu. — Acīm redzot, tādi laiki pienākuši, ko lai dara. Gribēju pajautāt, kā klājas, varbūt izmeklē kādu jaunu lietu?

Spēlītes beigušās, Sudrabs saprata, un, sataisījis garlaikotu seju, iemeta mutē vēl vienu olīvu.

—   Lietu, pateicoties tev un šai pilsētai, pietiks līdz mūža

galam, — viņš noteica. — Vienas lietas atrisinām, citas brūk virsū. Kas tad ir? Gribi izsūdzēt grēkus? Labprāt uzklausīšu.

—     Labprāt, tu tikai esi aizmirsis uzvilkt mācītāja kolorāti, — pavīpsnājis atcirta Kreilis. Bet vārdu kaujas beidzot apnika ari viņam, tāpēc viņš piemetināja:

—     Dzirdēju, ka Holēras kapsētā kāda dvēsele nonākusi pie Dieva.

Izlikties par nezinlti, būtu bijis muļķīgi, atklāt kārtis — neprāts,

tāpēc legāts izvēlējās trešo ceļu — pat nepakustējās.

—     Upuris nezināms, nežēlīga slepkavība, — noskaldīja Matejs Kreilis. — Un vēl Bēdās runā par kaut kādiem pazudušiem papīriem, kurus nabadziņš esot nesis sev līdzi.

—     Tev vajadzētu nākt strādāt pie mums, — pasmaidīdams piedāvāja Sudrabs. — Šādus visziņus mēs nēsājam uz rokām.

—     Uz rokām, tu saki? — noteica Viļņas noziedznieku karalis.

—    Varbūt doma nav nemaz tik slikta. Un ko tu teiktu, ja es tev iedotu, lūk, šo? — No azotes viņš izvilka pārlocītus papīrus un nolika uz galda.

Legāts saglabāja mieru. Kreilis ar tik tikko manāmu galvas kustību novērtēja pieredzēm bagātā oponenta pašsavaldīšanos.

—    Vakar no rīta mūs apciemoja noguris Sanitārs, laikam būsi par viņu dzirdējis? — Kreilis atkal ierunājās. — Tik tikko kājas velk. Saka: “Tā vēl nav bijis, nevienam nevaru iesmērēt, visi kratās no tā mēsla vaļā. Tad es atnesu jums, kaut arī zinu, ka esat tikumīgi tirgoņi, neņemat neko zagtu."

Kreiļa actiņas ieurbās legātā. — Ko darīt, — paņēmu. Pašķirstīju, paskatījos tos ķeburus. Kur manam prātiņam tādus saprast, ka es sev saku. Bet paturēju papīrus pie sevis, domāju, paturēšu kā piemiņu no Vaņečkas. Bet varbūt atdošu draugiem.

Ieraudzījis, ka Sudrabs aiz pārsteiguma pacilā uzacis, Kreilis ar veselo roku uzsita pa ceļgaliem un sāka smieties.

—     Oho, tātad tu nemaz nezināji, kā to nabadziņu sauca? Tas nu gan! Ņem, legāt, man nav žēl. — Kreilis pastūma papīrus Sudrabam.

—   Zini, viņš bija Vaņečka Skoriks, ceturtās kategorijas atslēdznieks no Cimermaņa čugunlietuves. Šo informāciju es tev dāvinu. Bet par Sanitāra atnestajiem papīriem samaksā. Es patiešām neko daudz nesaprotu, bet man liekas, ka tie ir svarīgi.

—   No kura laika tev naudas trūkst, Matej? — painteresējās Sudrabs.

—   Bet kas tad runā par naudu? — ar gandrīz sirsnīgu izbrīnu pajautāja Matejs Kreilis. — Vienojamies tā: es tev — papīrus, bet tu, Vilnas legāt, paliec man parādā. Kaut kad sniegsi man pakalpojumu, kad būs nepieciešams.

Agrāk policmeistari, izdzirdējuši šādu piedāvājumu, būtu lepni atteikušies, daži pat būtu izdarījuši muļķību un nekaunīgo bandītu saņēmuši ciet. Bet noziedznieku autoritātes agrāk tādu darījumu nevienam ari nepiedāvāja — kam prasīt pakalpojumu, ja visus pilsētas policijas spēkus var nopirkt? Vajag tikai pietiekami daudz rubļu. Ar leģionāriem bija savādāk, kukuļus viņi neņēma, tāpēc nācās vienoties. Arī paši algotņi nebija pretī un labprāt vienojās ar bandītiem.

—   Labi. — Legāts ilgi neprātoja. — Ja tikai mūsu vienošanās ar pilsētu nebūs tam pretrunā.

—   Pats par sevi saprotams. — Matejs atkal pastūma sainīti uz Sudraba pusi. — Paturi to uz veselību!

Sudrabs ātri pārmeta ar acīm papīriem, tad iemalkoja vīnu un paskatījās uz Kreili.

—   Matej, saki, varbūt zini, kas novāca Vaņečku?

—   Nezinu, — noziedznieku karalis kļuva nopietns. — Neviens nezina. Bēdām patiešām ar to nav nekāda sakara. Un tas ir ļoti dīvaini.

Legāts aizdomājies pamāja.

Kreilis atkal pašķindināja zvaniņu, barža apgriezās un sāka ķepuroties pa upi augšup. Abām pusēm vienai no otras jau bija gana, un tās ar nepacietību gaidīja, kad varēs izšķirties. Beidzot barža atkal iegaudojās un apstājās.

—   Paldies par cienastu un interesantu sarunu, — Legāts piecēlās kājās un devās pie durvīm, tā arī neiedevis Matejam roku.

Viņš jau bija gandrīz izgājis, kad viņu panāca Kreiļa balss.

—   Domā, ka man rūp nauda? Tu ļoti maldies. Man rūp ari šī pilsēta. Bez tādiem kā jūs un bez tādiem kā es tā neizdzīvotu. Bet mēs neizdzīvotu bez pilsētas.

Legāts uz acumirkli apstājās un izgāja, klusi aizvēris durvis.

Viļņa naktī bija ļoti dažāda. Antokolē, Tuskulēnos un Zvērnīcā agri nodzisa gaismas. Tvaikpilsētā uz darbu steidzās vakara maiņa. Bezdievniekos līdz rītausmai skanēja kliedzieni un dziesmas, Bēdās nadzīgi darbojās neredzamas ēnas.

Trokšņainais Rātsnama laukums kļuva tukšs, aizvērās veikali, bodīšu īpašnieki pārcēlās uz Bezdievniekiem vai Melnumiem, viņiem nopakaļus plaši atplestos krogu un iebraucamo vietu apkampienos metās Viļņas iedzīvotāji, kas bija noilgojušies pēc izpriecām. Laukuma mieru satricināja tikai rātsnamu sargājušo naktssargu, bijušo cara policmeistaru, soļi, pēdējā tvaika tramvaja dārdoņa un ilgpilni Svētā Kazimira baznīcas torņu sitieni.

Tiem sitot pirmo nakts stundu, Rātslaukuma galā stāvošā laterna acumirkli apgaismoja četras figūras melnos apmetņos, kas iznira no tumšas vārtrūmes. Būtnes žigli iemuka Saviča ieliņā, pēc sena paraduma sauktā par Andrejevsku, nobiedēdamas uz naktsmieru sagatavojušos kaķeni, un, piespiedušās pie sienas, saplūda ar ēnām, ko meta ēkas.

No rātsnama aizmugures parādījās naktssargs ar lukturi rokā,

kas, nedaudz garlaikodamies, devās ierastajā maršrutā — garām Rātslaukumam, tad pa Stiklinieku ieliņu uz Žīdu, no tās — uz Vāciešu, kuru reizēm dēvēja par Ņemecku, un atkal atpakaļ pie Rātsnama. Naktssargs nekur nesteidzās, tikai reizēm apstājās uzvilkt dūmu.

Pirmā figūra piesardzīgi izbāza galvu no stūra un ar skatienu pavadīja naktssargu, kas iegriezās Stiklinieku ieliņā. Tad viņš pamāja savējiem sekot, iznira no ēnām, noņēma no sejas lakatiņu, un blāvajā mēnesgaismā atmirdzēja jauna, vēl pavisam bērnišķīga seja.

Solomonam Kleinam bija tikai četrpadsmit. Kad viņam bija divpadsmit, viņš aizbēga no bāreņu patversmes, slepšus ieradās cariskajā Kauņā un iekārtojās darbā pie cepēja Leibovica. Tur viņš rūpīgi mazgāja grīdas, mazgāja krāsnis un mīcīja miklu. Mēneša beigās cepējs Leibovics ļoti izbrīnījās, ka nīkulīgs pusaudzis tā vietā, lai viņam skūpstītu rokas par viru un pajumti, vēl cer ari uz naudu. Solomons, kuru cepējs izkulstīja un izsvieda laukā pa durvīm, tikai vēlāk uzzināja, ka Leibovics bija pieradis izvēlēties nabadziņus, kurus varēja jebkurā laikā izsviest laukā un uzreiz aizmirst, jo tādi nevienam nesūdzēsies un neviens arī viņos neklausīsies. Puisītis ari netaisījās sūdzēties. Viņš izvilka no lādītes lupatā ievīstītu pašdarinātu pistoli, atgriezās pie cepēja un izšāva griestos, pieprasīdams nopelnīto naudu. Dūmu bija daudz, labuma — ne pārāk. Leibovics, tiesa, aiz bailēm pielaida bikses, bet naudu Solomons neredzēja kā savas ausis — tūlīt klāt bija žandarmi, kas aizvilka viņu uz iecirkni. Garlaikotais tiesnesis arī nepažēloja puisēnu. Trīs gadi katorgas, prom no cilvēku acīm. Ja blakus nebūtu gadījušies nelaimes draugi, Solomons, visticamāk, būtu vārījis virumu mežcirtējiem kaut kādā Zerentuiskas katordznieku cietumā. Par laimi, diviem viņa nelaimes draugiem, pazīstamiem anarhistiem, kurus arī plānoja izsūtīt iekarot Sibīrijas plašumus, bija citi plāni. Kādā tveicīgā vasaras vakarā visus trīs ieslodzītos no cietokšņa cietuma veda uz Kaunas dzelzceļa staciju. Sutoņas nogurdinātie uzraugi zaudēja modrību, to izmantoja anarhisti, kas aizbēga un paņēma līdzi ari Solomonu.

Pie anarhistiem puisēnam patika — šeit neviens viņam nedarīja pāri, nesmējās par atgadījumu ar "pistoli”. Gluži otrādi — pamācīja šaut ar nopietnākiem ieročiem un meistarot bumbas. Tā Solomons

Kleins kļuva par anarhistu grupas “Utopija” locekli. Šiem cilvēkiem nepatika cars, bet viņiem nepatika ari bagātnieki Alianses brīvpilsētās.

Ieguvis utopistu uzticību, Solomons tika nosūtīts uz brīvo Viļņu, apmetās Melnumos, sapulcināja notikumkāru pusaudžu bandu un sāka darboties “Utopijas" labā.

Pilnīga brīvība, naktsdzīve, bandas locekļu cieņa un no debesim rokās krītoši rubļi — kas vēl četrpadsmitgadniekam vajadzīgs? Lūk, ari tagad Solomons jau dažas nedēļas terorizēja Viļņas naktssargus, uz visskaistāko ēku sienām ar sarkanu krāsu ķēpādams uzrakstus. Lasīt viņš nemācēja, bet galvu par to nelauzīja. Lapiņas ar tekstu, krāsām un ievīstītiem rubļiem viņš atrada norunātā vietā norunātā laikā. Darbs bija viegls, naktssargi stulbi kā auni, no leģionāriem ne smakas, un Solomons sāka nopietni šaubīties, vai stāsti par Slušķu pils saimnieku stingrību, kas izplatās Melnumu krogos, atbilst patiesībai. Bet uzdevumi palika arvien interesantāki: vakar viņš izskaistināja Hodkeviču pils sienas, šodien izskaistinās rātsnamu, parīt lielo Viļņas Arhikatedrāli.

Solomons pieskrēja pie rātsnama un jau turēja rokā otiņu. Pēc mirkļa atskrēja vēl divi puišeļi, vienam rokā bija bundžiņa ar sarkanu krāsu, otram mazs lukturītis un lapiņa ar nepieciešamajiem uzrakstiem. Laika nebija daudz. Ja naktssargs neapstāsies uzsmēķēt, pie rātsnama viņš atgriezīsies jau pēc dažām minūtēm. Neiedziļinoties sīkumos, Solomons ātri ķēpāja jau pazīstamos burtus un, sasprindzinājis ausis, klausījās, vai neatskanēs enerģiska suņa riešana — trešā palīga dota zīme, ka atgriežas naktssargs un laiks tīties projām.

Uz sienas pamazām spilgtāks kļuva uzraksts "Darbu, maizi un taisnību”. Vēl daži triepieni, un darbiņš būs galā.

Kaut kur iegaudojās suns, bet tūlīt pat apklusa. Puisēni pacēla galvas, sasprindzināti klausīdamies, vai riešana neatkārtosies. Pēkšņi atskanēja skrejošu soļu duna, un acis apžilbināja dzeltenas magnija zibspuldzes.

—   Šeit Viļņas leģions! Rokas aiz galvas, un visi pie zemes! — nodārdēja balss, ko pastiprināja mehāniska sirēna.

Solomona palīgi nobijušies iespiedzās spalgās balstiņās, nokrita uz zemes un izplūda asarās.

Patīkamie nakts notikumi šiem bērniņiem pārvērtās murgā. Un tikai piesardzīgais Solomons paredzēja, ka tā var atgadīties, tāpēc pirms iešanas nakts gaitās viņš katru dienu uzmanīgi aplūkoja izvēlēto vietu. Šodien viņš ievēroja aprūsējušas dzelzs restes netālu no svētā Kazimira baznīcas, kas aizklāja caurumu uz pilsētas kanalizācijas ejām. Dažas agrā rīta stundas Solomons spītīgi ar kaitinu dauzīja visvairāk sarūsējušās vietas, kamēr restes beidzot padevās, un tās izdevās atstumt tik daudz, lai paliktu pietiekami liela atstarpe, lai tai cauri varētu izspraukties kārns pusaudzis.

Gaismas apžilbināts, puisītis nosvieda pilošo otu un, paļaudamies vienīgi uz nojautu, metās uz to pusi, kur vajadzēja atrasties restēm.

—   Stāt! — atskanēja komanda, rokas ar cimdiem šagrāba viņu aiz vidukļa, bet nelielā auguma puisītis bija slidens kā zutis. Veikli izlocījies no žņaugiem, viņš metās sāņus, bet, atguvis redzi, tumsā ieraudzīja pavīdam restes. Par laimi, kāds sētnieks vakarā neiedomājās tās aizstumt. Vēl daži soļi, un Solomons jau slīdēja pa tuneli lejup, nepievērsdams uzmanību līdz asinīm noskrāpētajiem elkoņiem un ceļgaliem. Augšā atskanēja izsekotāju balsis, un Solomonu panāca gaismas stars. Negaidot, kamēr pilsētas sargi izlems, vai dzīties pakaļ puišelim vai nē, Solomons, nedaudz skriešus devās tumšajā tuneļu labirintā un jau tikai ar auss galiņu izdzirdēja, kā tika aizstumtas restes. Puišelis apstājās un pagaidīja, kamēr pārtrauks dauzīties sirds.

Ceļš atpakaļ bija slēgts. Puisēns tikai tagad saprata, ka nebija visu apdomājis līdz galam. Pat arī tad, ja restes nebūtu aizstumtas, nav šaubu, ka leģionāri atstājuši kādu gaidām slēpni. Savā mītnē Melnumos atgriezties viņš arī nedrīkstēja —ja leģionāri piedraudēs ar Slušķiem, viņa draugi visu izstāstīs un vēl no sevis kaut ko pieliks klāt. Nu, ko. Nāksies apmeklēt naudas slēptuvi un mukt projām no pilsētas, tā arī neizdaiļojot Arhikatedrāles sienas. Bet vispirms jāatrod ceļš no šiem smirdošajiem tuneļiem.

Smaka šeit bija vienkārši nepanesama. Viļņas vecie, akmeņainie pazemes tuneļi ar velvēm, kas reiz tika izmantoti gan kā cietuma celles, gan kā apbedījumu pagrabi, savijās ar jaunizraktiem kanalizācijas grāvjiem, pa kuriem Nērē gāzās samazgas. Kur bija šaurāks, virca vietām sniedzās Solomonam gandrīz līdz ceļiem. Aklā tumsā nonākušo puišeli pēkšņi pārņēma šausmas, un viņš, šļakstīdams smakojošo šķidrumu, devās, kur acis rāda. Tumsu reizēm izkliedēja tik tikko saskatāma mēness vai pilsētas gāzes laternas gaisma, kas izlauzās pa vienu otru stāvāku notekcauruli. Solomons pamēģināja pa vienu tādu cauruli uzrāpties augšup, bet aizvien slīdēja atpakaļ un gandrīz ievēlās vircā. Turklāt viņš ieraudzīja, ka augšā caurule ir aizklāta ar restēm.

Galu galā puišelis zaudēja cerības un pārtrauca meklēt ceļu uz brīvību, apstājās un sāka žēli raudāt. Raudāja, skaļi šņukstēdams, vēl nekad dzīvē viņš nebija piedzīvojis kaut ko tik briesmīgu. Raudas atbalsojoties aizritēja pa tuneļa sienām un izgaisa tumsā.

Pēkšņi Solomonam likās, ka apkārt palicis nedaudz gaišāks. Puišelis palūkojās apkārt. Zem kājām un viņam apkārt no kaut kurienes uzradās bars blāvi mirdzošu bumbiņu, un to palika aizvien vairāk.

Tās bija acis.

Netīrais šķidrums ieburbuļojās, un kāds pieskārās Solomona kājai. Bērns ievaidējās, bet, paskatījies uz leju, sāka kliegt.

Žurkas bija kaut kādas dīvainas. Tās nebija parastās Viļņas žurkas, ar kuru gaļu viesus reizēm uzcienā blēdīgi Bēdu tirgotāji. Tās arī nebija tik treknas, kādas mēdza skraidīt pa Jaunās Pasaules izgāztuvēm. Šo žurku acis vienkārši hipnotizēja, saplūda vienā veselumā, un tādā neīstā gaismā radījumi likās kā pārdabiski briesmoņi, šo tuneļu saimnieces, ko pievilinājušas nepazīstamas skaņas, un tās atsteigušās paskatīties, kas gan tāds ielauzies viņu īpašumā. Puišeļa kliedziens, šķiet, draņķes saērcināja, un garie un asie zobi iecirtās lētas ādas apavos. Izspiedušās asins lāses sāka pilēt smirdošajā vircā. Sajutušas asinis, žurkas kļuva galīgi trakas — barā metās pie sava upura, vienkārši aplipa tam apkārt un ar dzelzs kapļiem iecirtās Solomonam kājās. Puisēns sajuta plosošas sāpes, viņa acis

iepletās bailēs, bet no mutes atkal izlauzās kliedziens. Bērns sagrīļojās un būtu iekritis žļurkstošajos netīrumos, bet žurkas sākušas asiņainās dzīres, bet pēkšņi kaut kas mainījās.

—   Aaūūūūūū! — briesmīgs kauciens atskanēja Viļņas pazemes tuneļos. Tas bija neprātīgu dusmu, niknuma un sirdssāpju pilns un pārvērtās tādā crescendo, ka skudriņas skrēja pār ķermeni.

—   Aaaūūūūūūūū! — Un žurkas kā ar roku kāds būtu aizslaucījis.

—   Aaaūūūūūūūūūūūūūūūū! — Šķiet, neredzamais zvērs tuvojās.

Aiz bailēm zaudējis prātu, “Utopijas" biedrs metās bēgt. Tumsā skrēja pa tuneli, pagriezās pa kreisi, pēc tam metās citā atzarojumā. Tunelis šajā vietā bija nedaudz platāks, un ūdens sniedzās tikai līdz potītēm. Sirdi Solomonam jau uzdzirkstīja maza cerība, ka beidzot viņš atbrīvosies no tā nolādētā labirinta, bet pēdējā mirklī nepamanīja akmens karnīzi, atsitās pret to ar pieri un kā maiss ievēlās šķidrajā pļurzā.

—   Aaūūūū! — pēc brīža atkal atskanēja kauciens, bet šoreiz daudz klusāks. Liekas, ka neredzamais spoks pazuda.

Žurkas neatgriezās. Palika tikai tumsa, smaka un bezsamaņā guļošs Solomons.

Pēc kāda laika atskanēja šļakstoņa. Kāds piesardzīgi brida pa ūdeni. Tuneli apgaismoja svece, kas bija piestiprināta pie gājēja cepures.

Solomons sakustējās un ievaidējās. Cilvēks ar interesi piegāja tuvāk, un sveces gaisma izgaismoja ūdenī gulošo asiņaino puisēnu. Pēkšņi atnācējs sagrīļojās, it kā būtu dzēris. Drebošām rokām izvilcis no kabatas stikla pudelīti, viņš ātri sagāza rīklē tās saturu. Tad noskurinājās un pietupās pie gulošā Solomona. Aplūkoja pieri, kas joprojām asiņoja, piespiedis pie deniņiem divus pirkstus, pārbaudīja pulsu, pacēla acu plakstiņus. Tad viņš paņēma puisi aiz padusēm un sāka vilkt pa pazemes kanāliem, kuros lieliski orientējās.

Ceļš neieilga. Daži pagriezieni, un tunelis kļuva platāks, tā akmens velves — augstākas.

Piegājis pie kāda cauruma, cilvēks apstājās. Kādreiz caurums

bija aizmūrēts, bet tad ķieģeļi izkrita, taču, iespējams, tie tika izdauzīti, un apakšā bija palikušas tikai dažas to rindas, veidojot tādu kā slieksni. Paņēmis nesamo uz rokām, cilvēks, smagi elsdams, pārkāpa pāri ķieģeļu slieksnim un nonāca nelielā gaitenī. Abās tā pusēs atradās nišas.

Nedaudz pagājis, cilvēks apstājās pie dzelzs apkaltām durvīm tuneļa sienā. Tās bija jaunas un izturīgas. Viņš noguldīja nesamo uz zemes, no svārkiem izvilka atslēgu, atslēdza durvis un ievilka Solomonu iekšā. Tad ar diviem pirkstiem nodzēsa sveci, aizvēra durvis un atkal tās aizslēdza.

Telpa bija paliela, to apgaismoja stūrī stāvošs gāzes lukturis. Agrāk šeit varēja atrasties cietuma celle, bet varbūt baznīcas apglabāšanas pagrabs, taču tagad stāvēja metāla mašīna skapja lielumā, kura klusi dūca. Šeit atradās vēl vairāk ierīču, netālu no vienas sienas stāvēja tukša gulta un vēl viens skapis, no kura laukā bija izlīduši vadi. No istabas veda vēl divas durvis — vienas jaunas, laikam ieliktas nesen, apkaltas ar dzelzi kā ārdurvis, bet otras — vienkāršas nobīdāmas dzelzs restes.

Cilvēks šeit .ilgi nekavējās. Nometa svārkus, novilka garstulmu zābakus un uzvilka citus zābakus, tad paņēma Solomonu, kurš aizvien nebija atguvis samaņu, un izvilka caur restotajām durvīm. Aiz tām atradās vēl viena istaba. Tuvāk pie restēm stāvēja daži plati koka soli, kurus blāvi izgaismoja no pirmās istabas plūstošā gaisma. Šajā telpā nebija ne lukturu, ne lampiņu, tāpēc istabas gals slīga tumsā. No pat durvīm uz tumšo istabas galu pa zemi gluži kā čūskas stiepās vadi.

Nepazīstamais apguldīja Solomonu uz viena no soliem, noāva apavus, atrotīja bikšu staras, aplūkoja asiņojošās brūces uz kājām, kas bija aplipušas ar vircu un netīrumiem, un aizdomājies pačāpstināja lūpas. Tad atgriezās istabā, kurā klusi dūca dīvainā mašīna, un aizgāja uz telpu, ķas atradās aiz dzelzs apkaltajām durvīm.

Šeit gaisma plūda no stūros izvietotiem stikla lukturiem, kuros lēkāja oranžas liesmiņas. Ieraudzījuši šo istabu, labākie Universitātes domīnijas zinātnieki būtu sadeguši aiz skaudības — tā bija liela, plaša, no grīdas līdz griestiem pilna ar draudošiem aparātiem.

Gaisma labi apgaismoja pašu nepazīstamo. Tas bija neliela auguma, no pirmā skatiena pajauns virs ar pāragri sirmot sākušiem matiem un krunkainu seju. Viņa āda bija neveselīgi pelēcīgā krāsā, vietām nokārusies, it kā zem tās nebūtu ne mazākā muskullša, vietām tā cieši noklāja ārā izlīdušos kaulus.

«

Vīrietis iebāza azotē lielu koka kasti un, uzmanīgi lūkodamies zem kājām, lai neuzkāptu uz vadiem, atgriezās istabā, kurā gulēja Solomons.

Piegājis pie lāvas, cilvēks apsēdās uz krēsla, pievilka klāt galdiņu un nolika uz tā kastīti. Atvēris to, sāka vilkt ārā nepieciešamās lietas. Uz galda uzradās divas pudelītes (vienā atradās balts šķidrums, otrā varēja saskatīt sagrūstas zaļganas auga lapas), šķēres, daži vates vīkšķi, apsēji un Gudjēra gumijas cimdi. Vecis uzvilka cimdus kaulainajās rokās, kuru āda bija izraibināta ar pelēcīgiem plankumiem, atvēris pudelīti, viņš izkratīja saujā lapu šķipsniņu, iemeta to mutē un sāka košļāt. Košļādams samitrināja vates piciņu baltajā šķidrumā un rūpīgi notīrīja sakostās puisēna kājas un pārsisto pieri. Tad izspļāva uz galdiņa sakošļāto lapu putru un, uzlicis to uz rādītājpirksta, sāka uzmanīgi likt uz brūcēm.

Puisēns ievaidējās un sakustējās. Joprojām darbodamies, vīrs ar otru roku izvilka no kastes kaut kādā šķidrumā samērcētu kabatlakatiņu un piespieda Solomonam pie sejas. Bērns tūlīt pat apklusa. Visbeidzot nepazīstamais apsēja brūces ar apsējiem, pēc tam uzmanīgi aplūkoja bērna kājas un pieri, kaut ko murminot zem deguna. Acīmredzot, ar savu darbu viņš bija apmierināts, jo novilka cimdus, salika pudelītes, vati un apsējus atpakaļ kastē un to aizvēra.

Viņa skatiens pievērsās ādas rokudzelžiem, kas karājās lāvas abās pusēs, pēc tam uz nekustīgi gulošo puisēnu. Vīrs nopūtās, pasita kasti padusē un, atstājis bērnu vienu, izšļūca no istabas.

Rīta saules stars noslīdēja gar palodzi un maigi pieskārās snaudošās meitenes sejai. Mila atvēra acis. Kādu laiku viņa skatījās uz baltajiem istabas griestiem, mēģinot aizdzīt miegu un saprast, kur nonākusi. Aiz loga čivināja putniņi, kaut kur skaļi, bet ne pārāk apņēmīgi iedziedājās gailis, it kā atvainodamies, ka iedziedas tik vēlu.

—   Kur gan es esmu šoreiz? — pusbalsī sev jautāja Mila, bet atbilde atnāca ātrāk par domu — istabā ieplūda ceptu pankūku smarža, garda un pazīstama no bērnības. — Mājās, — meitene pati sev atbildēja, pasmaidīja un pamēģināja izstaipīties, bet pēkšņi visu ķermeni pārņēma tik spēcīgas sāpes, ka viņa pat ievaidējās. Tā notika katru rītu, bet sāpes ik reizes satrieca no jauna.

Mila zināja, kas jādara. Viņa sāka dziļi elpot un pamēģināja atslābināties. Ja aiz bailēm būtu sākusi svaidīties pa gultu, sāpes uzreiz paralizētu. Neņemdama vērā sāpes, kas dūra asi kā nazis, meitene aizvēra acis, lēni izstiepa roku un satvēra nelielu perlamutra kārbiņu, kas stāvēja uz galda. Rādītājpirksts un lielais pirksts ieslīdēja tiem paredzētos caurumiņos, kārbiņas vidū kaut kas iešņācās, un no apakšas izlīda ar samtu apvilkta atvilktnīte. Milas spēki kusa

kā smiltis pulksteni, sāpes kļuva nepanesamas, bet viņa, sakodusi zobus, paņēma no atvilktnltes metāla lietiņu un veica ikdienišķo procedūru.

Sāpes uzreiz mazinājās, ķermenis strauji piepildījās spēkiem, un acis palika gaišāks. Mila vēl pagulēja, gaidīdama, kamēr sāks normāli elpot.-Pacēla roku un izbrīnījās, pamanīdama nelielu brūcīti pie roku locītavas. Vakar vakarā tās nebija.

Taču meitene tūlīt aizmirsa par brūci, piecēlās no gultas, atvēra skapi un sāka lūkoties pēc drēbēm.

Milai patika skaisti ģērbties un viņa varēja to atļauties, jo viņas aizbildnis Nikodēms Tvardauskis bija ne tikai labs pret savu audžumeitu, bet arī dāsns. Lai arī kur Mila atrastos, viņš nepalaida garām izdevību iegriezties konfekcionā, kur prasmīgi šuvēji piedāvāja skaistus tērpus, tikai tos vajadzēja pielabot, lai tie būtu piemēroti slaidajai meitenes figūrai. Milai patika franču zīds, batists un vilna, viņa dievināja rišas, garus un platus svārkus un piegulošas blūzes, kuru rokas izrotātas ar izsmalcinātām vīlēm. Apģērbu bija pilns skapis, tāpēc izvēlēties nebija viegli. Galu galā meitene no tā izvilka tumši melnus, garus, viduklī savilktus, bet apakšā platus svārkus, rozā krāsas zīda blūzi, kura ļoti piestāvēja pie melnajiem matiem, un tumši rozā žaketi ar vairākām podziņām uz piedurknēm.

Izvēlējusies apģērbu, meitene novietoja to uz gultas un pārlaida skatienu pāri istabai. Tā bija neliela. Bez gultas šeit vēl atradās skapis, kuram blakus stāvēja vakar sanestie čemodāni, daiļš galdiņš pie puspavērta loga, caur kuru spraucās iekšā kupla jasmīnu krūma zari. Stūrī rēgojās paliela kaste, kurā bija sakrauti spilveni. Uz spilveniem, sakrituši dažādās pozās, gulēja Skaramušs, Pjero un Kolumbīne.

Mila piegāja pie kastes un piekoda lūpu, domādama, ar kuru no lellēm viņa gribētu pavadīt šo dienu. Kaut gan Skaramušs uz "Ikara" uzvedās patiešām varonīgi, viņa izlēcieni meitenei nedaudz bija apnikuši. Šodien viņa bija nodomājusi pastaigāt pa savu bērnības pilsētu, tāpēc izvēlējās vislabāko ceļa biedreni — Kolumbīni. Mila paņēma lelli un maigi, bet stingri piespieda pirkstus pie tās vietas, kur atrodas sirds. Meitene sajuta, kā pirkstu galiņi sāk pulsēt, it kā viņa

būtu pieskārusies Voltas stabam. Pamazām sāka pulsēt viss ķermenis, bet pie lelles piespiestā roka sakarsa.

Mila šo sajūtu dievināja. Pusaudža gados viņa mēdza lasīt slepšus nočieptas grāmateles ar nodzeltējušām lapām un zināja, kas ir orgasms, bet pati vēl nebija to sajutusi. Krakovā viņai bija simpātija, turīga miesnieka ceha vadītāja atvase, un viņa bieži naktīs izspruka uz slepenu tikšanos Floriāna dārzos. Tur, mēnesgaismā, vardēm kurkstot, kas bija notupušās ap vaļņa kanālu, viņas simpātija ļoti centās, bet sajūtas nebija salīdzināmas. Tagad viņa sajutās tā, it kā atdotu daļiņu sevis, pretī saņemot visu pasauli.

Plauksta sakarsa līdz sāpēm, toties Kolumbīne sasila, atvēra lielās zilās acis un pamirkšķināja biezās skropstas.

—   Labrīt, skaistulīt, — mīļā balsī teica Mila.

—   Laabrīīīt, — nedaudz stiepdama vārdus, atbildēja Kolumbīne.

Mila arī pasmaidīja un sāka ātri ģērbties. Viņu vēl arī steidzināja

pankūku smarža, no kuras mutē sariesās siekalas.

—   Kur mēs esam? — Kolumbīne jautāja.

—   Viļņā, — Mila atbildēja. Viņa bieži stāstīja saviem mīluļiem par bērnības pilsētu, tāpēc vairāk jautājumu lellei neradās. Toties viņa painteresējās par kaut ko citu:

—    Ko mēs šodien darīsim?

—   Iesim pastaigāties. Parādīšu tev skaistākās Viļņas vietas.

—   Vai es drīkstēšu fotografēt? — painteresējās lelle.

—   Noteikti! — Mila iesmējās. Viņas garastāvoklis ātri uzlabojās. Rīta sāpes jau likās tikai nakts murgu daļa. — Kas gan tā par pastaigu bez bildēm!

—   Bet viņi? — Lelle nevarēja grozīt galvu, tāpēc tikai pagrozīja acis uz sāniem. Bet Mila tāpat saprata, par ko viņa runā.

—               Diemžēl pagaidām nē, — viņa ar nožēlu papurināja galvu.

—    Katru dienu es varu sasildīt tikai vienu no jums. Bet šeit ir tēvocis Nikodēms un tēvocis Jons. Esmu pārliecināta, ka viņi būs kaut ko izdomājuši.

—   Un tad mēs varēsim iet pastaigāties visi trīs? — lelles balsī nebija saklausāmas nekādas emocijas, bet Mila juta gan cerību, gan prieku.

—   Noteikti, mazulīt. Un tagad ejam brokastis! Tur var būt nepazīstami cilvēki, tāpēc neaizmirsties!

—   Labi, — paklausīgi apsolīja Kolumblne.

Mila ielēca kurpītēs, pieticīgās un melnās, zemās, ar nedaudz izliektiem papēžiem, vēlreiz uzmeta skatienu spogulim, kas stāvēja uz galdiņa, un notipināja pa kāpnēm lejup. Smaržas veda taisnā ceļā uz ēdamistabu, kur jau bija saklāts galds, tējkanna svilpoja, ziņodama par sevi, bet saimniece Morta krāva lielā šķīvi kaudzi garojošu pankūku zelta krāsā. Mila pielavījās pie saimnieces un ar plaukstām aizklāja viņai acis.

—   Jēziņ! — Pankūku kaudze sazviļojās un būtu nokritusi uz zemes par laimi lielam, resnam un strīpainam kaķim, kas locījās saimniecei gar kājām. Bet Mila steidzīgi atrāva rokas un pēdējā bridi paspēja izlīdzināt pankūku Bābeles torni. Bez laupījuma palikušais kaķis dusmīgi ieņaudējās, bet Mila nokļuva miltainajos Mortas apkampienos. — Sveika, mīļā, sen neredzēta, skaistule mana! Ļauj uz tevi paskatīties! — Morta skanīgi nobučoja Milu uz abiem vaigiem un, paņēmusi aiz rokām, atliecās, vēloties nopētīt meiteni no galvas līdz kājām. — Tu gan esi mainījusies, Dievs ir mans liecinieks! Ieraudzījusi tevi uz ielas, nepazītu. Ārzemes tev nākušas par labu, tagad visi Viļņas kungi pazaudēs galvas.

—               Kam man viņu galvas, Morta, — smiedamās aizsargājās Mila.

—     Man ar savējo pietiek. Toties jūs pavisam neesat mainījusies. Kādu atceros, tāda ari esat palikusi. Un Rolmopsis ir tieši tāds pats, varbūt tikai resnāks palicis.

Mila noliecās, lai noglāstītu kaķi, bet šis neapmierināti iešņācās un atmuguriski aizlavījās. Varbūt viņš vairs nepazina savu spēļu biedreni vai dusmojās nepelnīti nedabūto pankūku dēļ.

Pēc neilga brīža meitene jau vicoja iekšā gardās pankūkas, mērcēdama tās biezā krējumā, mājās vārītā upeņu ievārījumā un kļavu sīrupā. Tas ļoti garšoja tēvocim Nikodēmam, tāpēc viņš pie tā pieradināja ari audžumeitu.

Viļņas sievietes bija paspējušas no Londonas un Parīzes pārņemt atnākušo tievēšanas modi, “Viļņas Taisnībā" uzradās pastāvīgā diētas padomu rubrika, Antokolē kā sēnes pēc lietus izdīga dažāda

veida šarlatānu "slaidās līnijas nami”. Alķīmiķu katedras galva Jons Basanavičs par to šausmīgi dusmojās un pat publiski paziņoja: "Ja vēl kāds alķīmiķis radis ideālas figūras dziru un sāks to pārdot, viņš tūlīt pat tiks izmests no ģildes, zaudēs Alianses licenci un ar savu šķidrumu varēs tirgoties Pivašūnos Atlaidu svētku laikā”. Bet Mila vicoja iekšā pankūkas, ka pat ausis kustēja. Viņa zināja, ka viņai nekad nebūs problēmas ar lieko svaru. Kaut gan tādu problēmu viņa labprāt būtu mainījusi pret savējām.

Saimniece Morta labpatikā grabināja traukus, kaķis Rolmopsis kaut kur pazuda, bet Mila, remdējusi izsalkumu, pajautāja:

—   Kur ir tēvocis Nikodēms?

—   Kur gan lai viņš būtu? — Morta atbildēja. — Tur, kur vienmēr. Nekas nav mainījies. Pamostas agrā rīta stundiņā, ar pirmajiem gaiļiem, pabrokasto — un uz to alu. Cik reizes es neesmu teikusi: atnākšu agrāk, pagatavošu ēst, bet viņš ir iespītējies kā āzis.

Ar vienu ausi klausīdamās saimnieces vāvuļošanā, Mila ātri nolocīja pēdējās pankūkas, izdzēra glāzi piena, paķēra Kolumbīni, nobučoja Mortu uz vaiga un devās pa labi zināmu ceļu — garu gaiteni, kas veda dziļāk vecajā mājā, tad pa kreisi un pa kāpnēm lejup uz svētāko un slepenāko vietu — Nikodēma Tvardauska laboratoriju, kas gandrīz nevienam nebija pieejama, tikai ne Milai. Šeit viņa pavadīja skaistākos bērnības mirkļus, šeit atstāja savu sirdi. Lai arī kur viņa būtu — Prāgā, Vārnā vai Krakovā — viņa vienmēr velējās šeit atgriezties.

Katra alķīmiķa, hipnomanta vai mistiķa laboratorija bija arī viņa cietoksnis, kurā svešie tiek ielaisti ļoti reti un negribīgi. Tvardauskis nebija izņēmums. Aizgājis no Universitātes domīnijas, šeit viņš pavadīja milzum daudz laika un pat Mortai bija stingri piekodinājis nebāzt degunu, pat nekāpt lejā pa kāpnēm. Simtreiz atgādināt nebija nepieciešams. Saimniece baidījās no Tvardauska kā velns no krusta. Vien paskatoties uz noslēpumainiem iegravētiem hieroglifiem uz laboratorijas durvīm, kas bija aizsargātas ar slepenu kodu, viņa sāka mest krustus. Mila vienīgā zināja kodu un laboratoriju varēja apmeklēt, kad vien vēlējās. Tvardauskis pilnībā uzticējās savai audžumeitai.

Ari tagad meitene ar smaidu skatījās uz iespaidīgajām metāla durvīm, uz kurām mistisku simbolu ielenkumā kā dzīvas pretī skatījās sešas asinīm pielijušas acis, bet apakšā mirdzēja kvadrāti sešās krāsās. Pirms dažām simtgadēm Tvardauskis neapšaubāmi būtu ticis apsūdzēts sazvērestībā ar sātanu un sadedzināts sārtā, bet šajos laiko? no šādām zīmēm vairījās vienīgi māņticīgas večiņas, un pēc dažiem gadiem, iespējams, tās būs kļuvušas par ierastu pilsētnieku māju aizsardzības veidu. Kaut gan varbūt zinātnieks tomēr kaut kur pāršāva pār strīpu.

—   Beauty is the eye of the beholder*, — smaidot noteica Mila un, neizlaizdama Kolumbīni no rokām, sastādīja noteiktu krāsu kombināciju.

Durvju acis aizvērās ciet, krāsainie kvadrāti nodzisa, atskanēja šņākšana, un aizbīdnis ar skaņu atlēca vaļā.

Mila pastūma durvis un iegāja bērnības sapņu karaļvalstī. Palūkojās apkārt. Liekas, ka šeit nekas nebija mainījies. Tāpat kā agrāk šeit stāvēja milzīgs darba galds, rasēšanas dēlis un plaukti ar kolbām visdažādākajās krāsās. Katrā brīvajā stūrīti mētājās instrumenti, kas paredzēti dažādām funkcijām, bet grīda bija noklāta ar rasējumiem un no laika un necieņas apdzeltējušiem dokumentiem. Visu radošo nekārtību apgaismoja masīvs siets ar nokareniem gumijas pumpjiem. Viens rokas spiediens, un vajadzības gadījumā laboratorija iemirdzējās asinssarkanā vai spocīgi zilganā gaismā.

Taču, palūkojusies apkārt rūpīgāk, meitene pamanīja arī atšķirības. Stūri, starp iespaidīgu guguļu kolekciju un pie Voltas staba pieslēgtām Jēkaba trepēm, bija uzradusies ierīce ar burbuļojošu šķidrumu, no kura plūda laukā dīvainas skaņas, uz darba galda nezin no kurienes krita īstas un spilgtas saules stars, bet godājamā vietā iekārtojās jaunais matemātiķa Čārlza Bebidža izgudrojums — analītiskā mašīna. Kaudze ar perforācijas kartītēm liecināja, ka mašīna te nestāv skaistuma dēļ. Laboratorijā trūka tikai saimnieka.

* Izpratne par skaistumu ir subjektīva (angļu). Spārnotais teiciens, kura autore — XIX gs. angļu rakstniece Mārgareta Volfa Hungerforda, kas parakstījās ar Hercogienes pseidonīmu.

—  Vai drīkstu nofotografēt? — atguvusies pēc piespiedu klusēšanas un bolot acis, pajautāja Kolumblne.

—   Labāk nevajag, — lūkodamās apkārt, atbildēja Mila. — Tēvocim Nikodēmam ne pārāk patiktu, ja kāds sāktu fotografēt viņa darba kabinetu.

Milai, lūkojoties apkārt, prātā iznira atmiņas: guguļi ar tonētiem stikliem, kurus tēvocis pielāgoja speciāli viņai, nevaldāma vēlme kaut ko konstruēt un pirmais viņas izveidotais automatoniņš, trusim līdzīgs neveikls radījumiņš. Līdz galam uzvelkot atsperi, viņš spēja vienreiz palēkties un nogāzās uz galvas. Pēc tam sekoja jau nopietnāki darbi. Pēc Dienas, Kas Mainīja Visu, viņa uzkonstruēja savu pirmo īsto automatonu — Mēnesvaidzi, kas pēc uzvilkšanas mācēja spēlēt vijoli. Diemžēl, mūkot projām no Konstantinopoles, Mēnesvaidzis pazuda. Bet kādu dienu, kad Mila jutās īpaši vientuļi un skumji, viņa izveidoja trīs automatoniņus — Pjero, Kolumbīni un Skaramušu, savus tagadējos draugus. Tos sasildot, rotaļlietas sāka runāt un pat domāt. To ieraudzījis, Tvardauskis zaudēja valodu. Viņš lieliski zināja, kas notika Dienā, Kas Mainīja Visu, tāpēc ieslēdzās ar audžumeitu laboratorijā un ilgi skaidroja, kas draud Milai, kas rada tādas īpašas rotaļlietas, ja par tām vēl kāds uzzinātu. Mila arī pati visu lieliski saprata, apsolīja uzmanīties, bet nekādi nevarēja savaldīties, nesasildot kādu no rotaļlietām un nepaņemot līdzi, lai būtu jaukāk. Par lielu nelaimi, Jaunā gada balles laikā Prāgā viņu pamanīja visur esošās atdzīvinātāju acis.

Atskanēja šņākšana, un no citas istabas izskrēja būtne ar spārniem. Viņa kā sajukusi apskrēja pa sienām apkārt istabai, gandrīz iepinoties Milai matos, un atkal pazuda aiz durvīm.

—   Ai! — vienlaicīgi iespiedzās negaidīti izbiedētās Mila un Kolumbīne.

Atskanēja krekšķināšana, un durvīs izdīga Nikodēms Tvardauskis. Viņam mugurā bija pjāns zīda halāts, uz pieres viņš bija uzvilcis guguļus ar divkāršiem stikliem, bet uz pleca viņam tupēja tas pats putns. Uzmanīgāk ieskatījusies, Mila saprata, ka putns ir no metāla. Dīvainā būtne iečiepstējās, pagrieza galvu un ar skatienu ieurbās Kolumbīnē, kas aiz pārsteiguma bija iepletusi acis.

—   Mila, mīļā, — Tvardauskis nopriecājās, — tu jau esi augšā? Man likās, ka pēc vakardienas notikumiem tu gulēsi līdz pusdienlaikam.

—   Šis radījums man gandrīz norāva galvu, — Mila pasūdzējās, skatīdamās uz žilbinošajiem putna metāla spārniem.

—   Jā, jā, varēja ari noraut, — Lapuķis vēl neprot uzvesties, ja negaidīti rodas kāds misēklis. Bet es ari esmu tūļa, pavisam aizmirsu, ka tu joprojām atceries slepeno zīmi.

—   Un ko viņš vēl prot? Kam viņš vajadzīgs? — skatoties uz Lapuķi, painteresējās meitene.

Tvardauskis izstiepa roku, un putns aizrausās līdz plaukstai. Viegli papurinot, Lapuķis nonāca Milai uz pleca, pagrieza galviņu un paskatījās uz jauno saimnieci ar spīdošām actiņām, kas atgādināja podziņas.

—  Tas ir kopīgs radījums, — paskaidroja Tvardauskis. — Alķīmiķi palūdza izmēģināt jaunu, pavisam vieglu metāla sakausējumu. Mehāniķi veido detaļas, kurām jākustas kā putna spārniem; viņi tās izmantotu, ražojot divplākšņus. Un domīniju interesē kustošas bildes, tas ir, vai lidojošā lietā var ievietot camera obscura. Tas var daudz kur noderēt. Izlūkošanā, veicot izmeklēšanu, sargājot pilsētu.

—   Bet man teica, ka esi projām no Universitātes lietām. — Mila ar rādītājpirksta galiņu noglāstīja Lapuķim knābi. Automatona acis izpletās un mainīja krāsu no zaļas uz zilu. — Ei, viņam patīk! — viņa apmierināta piemetināja.

—   Viņš reaģē uz pieskārieniem, — paskaidroja Nikodēms un pamāja ar galvu. — Jā, no domīnijas es aizgāju, tas tiesa, bet viņi visi joprojām nav spējīgi cits ar citu sarunāties. Tad viņi atnāk pie manis lūgt palīdzību. Klusi, lai priekšniecība neuzzina. Vai tad es nepalīdzēšu veciem draugiem?

Mila aplūkoja laboratoriju.

—   Tēvoci, es redzu jaunas lietas. Ļoti interesantas. Kas tas? — Viņa parādīja uz saules stariem, kas krita uz galda.

—  Ai, nekas īpašs, — atbildēja Tvardauskis. — Kā teiktu mani kaimiņi Zvērnīcā, vienkārši "niekošanās“. — Bet dzirkstelītes zinātnieka acīs rādīja, ka tās “niekošanās" viņam ir ļoti svarīgas. Tvar-

dauskis aizveda Milu pie galda. — Spēlējos ar sauli, — viņš runāja tālāk. — Ja izdotos iegrožot tās enerģiju, mūsu izslavētais prometils izrādītos tikai bērnu spēlītes. Palūdzu meistariem, un viņi jumtā un sienā izcirta spraugas, saliku spogulīšus, un, — lūdzu, saules gaisma nonāk pa tiešo pagrabā.

—   Mēģini iegrožot sauli, tēvoci?

Zinātnieks pasmējās.

—   Nav tik vienkārši. Lūk, pasūtīju pat Bebidža mašīnu no Krakovas. Iespaidīga lieta, nākas atzīt. Pat galva griežas, iedomājoties, kur to var pielāgot. Gan rūpnīcās, gan gaisa kuģos, gan universitātēs. Tā gan ir nākotne…

—   Tēvoci, mums vajag parunāties, — Mila viņu pārtrauca. Viņa zināja: kad zinātnieks iekarst, viņu apturēt var ar grūtībām, tāpēc pārtrauca, kamēr viņš vēl nepaspēja ieskrieties.

Acumirklī Tvardauskis mainījās — aizsapņojies zinātnieks kļuva par norūpējušos aizbildni.

—   Protams, mīļā. Iesim uz manu istabu, apsēdīsimies, iedzersim karstu tēju, kaut gan tu laikam jau pabrokastoji.

Cik vien Mila spēja atminēties, tēvoča svētnīcā, nelielā istabā, kas bija pilna ar grāmatām, starp kurām knapi ietilpa galdiņš un divi mīksti krēsli, tēja kūpēja vienmēr. Retos laboratorijas viesus zinātnieks centās pārliecināt, ka krūzīte smaržīgas tējas, kuru viņš pasūtīja pat no tālās Dardžilingas Indijā, ir viņa dzīves dzenulis.

Ieejot istabiņā, Mila apsēdās krēslā, blakus novietoja Kolumbīni, un sāka vērot, kā tēvocis rosās ap tējkannu, zem kuras lēnā dejā griezās zila liesmiņa. Viņa pastiepa roku, un Lapuķis aizspurdza no pleca un iekārtojās uz krēsla atzveltnes.

Lejot tēju, Tvardauskis ar acs kaktiņu palūkojās uz Kolumbīni.

—   Kā tev klājas, mazulīt? — viņš pajautāja.

—   Paldies, labi, — lelle pieklājīgi atbildēja, un Nikodēms klusi iesmējās.

Mila pacēla krūzīti pie lūpām, aizvērusi acis, iemalkoja tēju un it kā ar maģiskā ētera viļņiem atkal nonāca bērnībā. Atvērusi acis, viņa ieraudzīja sevī raugāmies Nikodēma acis. Zinātnieks saprotoši pamāja.

—   Recepte nav mainījusies.

—   Tikai dzīve mainās.

—   Tas tiesa. — Tvardauskis maisīja tēju, gaidīdams, ko meitene vēl teiks.

Mila sakoncentrējās un nolēma ķerties vērsim pie ragiem.

—   Tēvoci, jūs likāt, un es atgriezos Viļņā. Bet lai tā būtu pēdējā reize. Šādi dzīvot es vairs nevēlos. Es neesmu seifs, kas visu diennakti jāsargā. Un es arī neesmu āpsis, lai mūžīgi slēptos alā. Es…

—    Mila, — Nikodēms mēģināja iejaukties, bet meitene iekarsusi runāja tālāk.

—    Es gribu dzīvot kā visi normāli cilvēki, — viņa teica. — Es saprotu, ka es neesmu normāla, ka esmu dabas kļūda… — meitenes acīs iemirdzējās asaras. Acumirklī sajutusi saimnieces garastāvokli, Kolumbīne arī sāka klusītiņām šņukstēt. — Bet es vairs nevaru. Tad jau labāk aizbēgam kaut kur uz Austrāliju, iekārtojamies uz dzīvi tur, un, kas būs, tas būs.

—    Mīļā, mīļā… — Tvardauskis samulsis izstiepa roku, mēģinādams apturēt vārdu ūdenskritumu. Viņam ne pārāk labi izdevās mierināt jaunas meitenes. — Viss labi, nevajag nekādas austrālijas. Tu paliec Viļņā. Un punkts. Vairs nebūs nekādas bēgšanas. Šeit ir tavas mājas. Un liec aiz auss: tu esi normāla. Un dzīvo tā, kā vēlies. Studē domīnijā, ja vēlies, sameklē sev dzīvokli, atrodi darbu un draugus. Viļņa ir mūsu pilsēta, un te tu būsi drošībā. — Nikodēma Tvardauska sirds asiņoja, melojot mīļajai audžumeitai, bet citas izejas nebija. — Un neaizmirsti, Mila, tu esi normāla, — Viņš stingrā balsī atkārtoja.

—   Bet kas būs, kad… nu, ja… — meitene nepārliecinoši noteica.

—   Tiltu meklēsim tad, kad pieiesim pie upes, — mīļi noteica Nikodēms.

—    Bet man jau ir draugi. — Mila noslaucīja asaras un pasmaidīja. Atkopās arī Kolumbīne. — Čārlzs un Edvards. Vai atceries, tēvoci, ka mēs abi uzaicinājām viņus rit ierasties pusdienās?

—    Kā gan es varētu to aizmirst, — Tvardauskis atbildēja. — Tavi draugi ir ari mani draugi, — viņš pieminēja, šķībi pasmaidīdams, bet Mila to, šķiet, nepamanīja.

Viņa pielēca kājās un paķēra Kolumblni. No skumjām meitenes sejā nepalika ne vēsts.

—   Tad mēs jau skriesim, tēvoci, — viņa teica. — Gribu palūkoties, kā mainījusies Viļņa, un Kolumbīnei parādīt skaistākās vietas.

Mila noskūpstīja Nikodēmu uz svaigi noskūtā vaiga un, nesot lelli, izsteidzās no laboratorijas. Pēc brītiņa viņu soļi apklusa, atskanēja aizvērto durvju klaudzoņa. Tvardauskis vēl kādu laiku sēdēja, kaut ko domādams, pēc tam ar vienu malku izdzēra tēju un atkal tējkannā ielēja ūdeni. Tad viņš piecēlās kājās un, piegājis pie grāmatplauktiem, citu pēc citas izvilka trīs grāmatas.

Plaukts čīkstēdams lēni pagriezās uz atjautīgi ierīkotām virvēm. Aiz plaukta tumsā vīdēja vēl viena mazāka istabiņa. Nikodēms iegāja slepenajā istabā, un plaukts atkal aizvērās. Pastiepis roku, viņš pieskārās lampai, un istabu apgaismoja mirgojoši palsa gaisma. Šeit arī atradās daudz grāmatu. Vienas izskatījās, it kā nesen būtu šķirstītas, citas bija noklātas ar putekļu kārtu. Garāmgājējiem grāmatu nosaukumi, visticamāk, neko nebūtu teikuši, bet, lūk, Universitātes domīnijas bibliotekārs būtu nošausminājies. Tās bija vecas un smagas grāmatas. Sliktas. Aizliegtas.

Bez grāmatām uz galda stāvēja vēl viena Bebidža mašīna, daudz mazāka par to, kas atradās laboratorijā. Ari šeit apkārt mētājās perfokartītes, bet daži resni vadi savienoja mašīnu ar vēl dīvaināku iekārtu — divām otrādi apgrieztām kolbām, kas saspiestas vara spīlēs.

Tā bija elektrolābija.

Tvardauskis ar vienu roku pastūma kolbā iemontētu sviru, bet ar otru roku nodzēsa gaismu. Istaba atkal iegrima tumsā, bet ne uz ilgu laiku. Kolbās iemirdzējās mutuļojoši un spokaini zaļgani dūmi — prometila koncentrāts. Zinātnieks sāka griezt pie kolbām ierīkotu rokturīti. Kolbās atvērās sprauga, un zaļganie dūmi sāka plūst pa šauriem vadiņi^m, kas bija pavērsti pret vienu istabas sienu, un tā momentā iemirdzējās zaļganā gaismā. Tvardauskis atlasīja dažas perfokartītes un ielika Bebidža mašīnā, kas stāvēja uz galda un arī bija pavērsta pret sienu. Uz sienas iezīmējās Vilnas karte. Varēja redzēt gan Antokoli, gan Melnumus, gan

Bezdievniekus. Neomulīgi zibēja Bēdas, kas saplūda ar Jauno Pasauli. Tvaikpilsēta un Šnipišķes bija it kā pārklātas ar miglu, bet līkumotā Nēre mirguļoja kā dzīvsudrabs.

Nikodēms acumirkli padomāja, un galu galā izlēma atvērt atvilktnlti, no kuras izņēma mazu pudelīti ar dažām asins lāsēm. Viņš atcerējās, kā nakti ar plānu adatu rokā pielavījās pie guļošās Milas, un pat noskurinājās, nošausminādamies par sevi. Bet Vilhelms Klokmahers, slaveno pulksteņmeistaru Klokmaheru pēctecis, kas slepšus un par lielu naudu Berlīnē uzbūvēja Tvardauskim elektrolābiju, pateica skaidri un gaiši: mehāniskās vabolītes var palīdzēt noteikt rajonu, vislabākajā gadījumā — kvartālu. Bet, ja vēlies precizitāti, būs nepieciešamas asinis. Nedaudz, dažas lāses.

Nikodēms apgrieza kolbas ar dibenu uz leju un, izvelkot ārā ar varu noslēgtos korķus, iepilināja tur asinis. Zaļganie dūmi saduļķojās un sāka šņākt. Zinātnieks steidzīgi aizbāza ciet elektrolābiju un atkal apgrieza apkārt kolbas. Dūmi iešāvās caurulītēs kā no ķēdes palaists suns un pēc mirkļa ieskāva karti uz sienas. Piekodis lūpu, Tvardauskis uzmanīgi skatījās uz pilsētas kontūrām. Iezīmējās neliels sarkans punktiņš, kas pa Zvērnīcas ieliņu palēnām kustējās Svētā Jura prospekta virzienā. Zinātnieks apmierināti pamāja, tad nomainīja perfokartītes pret tukšām, lai Bebidža mašīna ierakstītu Milas pastaigu — kur meitene dosies un kad. Veicis darbu, viņš izgāja no slepenās istabiņas, drūmi domādams, vai patiešām mērķis vienmēr attaisno līdzekļus.

Cilvēki steidzās uz Viļņu kā pavasara strauts — no kalna lejup. Biļetes uz vilcieniem un dirižabļiem bija izpārdotas jau sen, un tie, kas atģidās par vēlu, varēja cerēt tikai uz dažu labu biļeti, ko atdeva atpakaļ tie, kurus bija nobaidījis stāsts par gaisa pirātu uzbrukumu “Ikaram”. Citas pilsētas bombardēja Viļņas padomi, pieprasīdamas papildu reisus, bet Mērķa padomnieks Fjodors Ščerbakovs tam stingri pretojās. It kā esot ļoti savairojušies lielie kravas dirižabļi, un kur vēl privātie viesu gaisa kuģi, tāpēc Viļņas debesīs var izveidoties korķi. Un Navigatoru ģilde pavisam nevēlējās, lai pie mazākās kļūdiņas kāds ārvalstu kroņprincis nokristu lejā uz Viļņas baznīcām.

Bet, savelkot vienu galu, atraisījās vaļā otrs. Krievi, kas bija uzlikuši dzelzs uzpurni cilvēkiem, kas dzīvoja Krievijas impērijas ieņemtajās zemēs apkārt Viļņai, aiz tās robežas, nezin kāpēc necerēti palaida to vaļā, un apturēja savus patrulējošos bruņuvilcienus. Uz to tornīšiem iekārtojušies cara kareivji tagad kūtri lobīja saulespuķu sēklas un meta čaulas uz cilvēkiem, kas priecīgi līksmoja un plūda uz Viļņas brīvpilsētu.

Traķu un Vilkmerģeš lielceļi mudžēt mudžēja no kājāmgājējiem un vezumiem, starp kuriem lēkšodams aizspraucās garām ari dažs labs nepacietīgais ar pedāļratu. Vieni cerēja Galotņu tikšanās laikā papriecāties tā, lai būtu, ko atcerēties, citi gribēja nopelnīt visam gadam, trešie izmantoja no debesīm nokritušo iespēju pameklēt laimi Alianses pilsētā. Ņemot palīgā īdzīgos pristavus, Viļņas drošības spēki strādāja vaiga sviedros. Uz robežas ierīkotos Alianses robežkontroles punktos dežūrējošie leģionāri knapi paspēja tikt ar visu galā, kaut arī visi lieliski saprata, ka pašas lielākās grūtības vēl tikai priekšā.

Atnācējus, ko bija pārbaudījuši leģionāri, uzreiz sagaidīja abās lielceļa pusēs novietotas letes. To saimnieki klaigāja, aicinādami atveldzēties, iekost, nopirkt kādu nieciņu. īpaši populārs bija sezonas jaunums — mehāniskā kastīte, kuru pakratot, zem stikla kupola esošais svētais Kristofers, smieklīgi cilādams dzelzs kājiņas, pārnesa pār Nēri zīdainīti. Uz lielceļa steigšus ieradās arī Bēdu lunkaiņi, kuri, pārkliegdami pārdevējus, pilnā rīklē solīja pavadoņu un apsardzes pakalpojumus. Arī viesnīcu un kopnamu īpašnieki atsūtīja uz šejieni savus saucējus. Tie, kuriem bija iekrāta naudiņa, ieinteresējās par viņu piedāvājumiem un devās līdzi uz krāšņām naktsmītnēm, bet nabadzīgākie devās uz Melnumiem, Jauno Pasauli vai Paplauju, kur varēja cerēt uz mēbelētu istabu vai vismaz gultu par pieņemamu cenu. Troksnis ielās bija tāds, ka aizkrita ausis. Izmanīgi tirgotāji tūlīt sāka piedāvāt ausu aizbāžņus "Viļņas miers”.

Legāts Antans Sudrabs stāvēja pie pirmā kontroles punkta uz Vilkmerģeš lielceļa, gremoja no ielas tirgoņa nopirktu, vēl siltu vaniļas baranku un skatījās uz cilvēku straumi. Viņa labā roka, pirmais leitnants Mihals Vielholskis, iespaidīga auguma mazrunīgs polis no Ļubļinas, modri vēroja rosīgos leģionārus un netraucēja Sudrabam domāt.

Sudrabam patiešām bija par ko domāt. Dīvainie lietas pavedieni stiepās kā plāns zirnekļu tīkls, kas vietumis iemirdzējās saules gaismā, vietumis atkal pagaisa no acīm. Agrā rīta stundā legāts vispirms apmeklēja Vaņečkas Skorika istabu Trušnīcā un parunāja ar

kopnama uzturētāju, kuru visi sauca par bābu Zofiju. Uzzināja apaļu nulli. Zofijai viņas iemītnieku dzīve nerūpēja ne par mata tiesu, viņa pat sāka šaubīties, kas tas Vaņečka īsti bija — it kā galdnieks, bet varbūt lodētājs. Ziņa par iemītnieka nāvi Zofiju pat iepriecināja. Viņa palēkdamies staigāja pa istabu, skaļi domādama, kur lai dabū papildu gultas, lai Galotņu tikšanās laikā mirušā Vaņečkas vietā izmitinātu četrus vai piecus jaunus iebraucējus.

Istabas apskate neko nedeva — maiņas apģērbs, bļoda ar ūdeni, skūšanās piederumi, ēdiena paliekas. Acīm redzams, ka Skoriks uz šejieni nāca tikai pārnakšņot un paēst. Vārdu sakot, strupceļš. Bet, lūk, Mateja Kreiļa "dāvana" — rasējumi — bija ļoti interesanta. Legāts pie tiem nosēdēja līdz vēlai naktij, bet, tā ari neko nesapratis, visbeidzot padevās. Rītausmā viņš palūdza dežurantu sazināties ar Tvaika padomnieku, Mehāniķu ģildes vadītāju Petru Vileiši. Viņš tik ļoti ieinteresējās par rasējumiem, ka bija gatavs ar kājām atskriet uz Slušķu pili, bet Sudrabs piedāvāja tikties Tvaikpilsētā. Legāts pie reizes gribēja noskaidrot, kāda ir situācija Viļņas rūpniecības sirdi, jo Vileišis bija ieminējies par strādnieku nemieriem.

Skorika lieta legātam bija kā akmens kaklā un laika zaglis. Legāta galvenais uzdevums taču bija rūpēties par pilsētas drošību, īpaši Galotņu tikšanās laikā, bet nojauta čukstēja priekšā, ka šī izmeklēšana nav mazāk svarīga. Bet varbūt pat svarīgāka.

Sudrabs sakošļāja pēdējo kumosu, nokratīja no rokām drupačas un pagriezās pret leitnantu Mihalu Vielholski.

—   Mūs gaida karstas dieniņas, brāl, — viņš noteica.

Mihals pamāja, apstiprinādams, ka vadonim ir pilnīga taisnība.

—              Šodien par pilsētas drošību esi atbildīgs tu, — legāts piebilda.

—    Sapulcini pristavus un naktssargus, bet skaties, lai katrā pulkā būtu vismaz viens no mūsējiem, — viņš pavēlēja. — Ja mēs palaidīsim tās cara aunapieres vienus, no nemieriem neizvairīsimies. Pacenties izkliedēt cilvēkus pa dažādiem rajoniem un nosūti vairāk mūsējo pie Baltajiem Pohuļankas stabiem. Šovakar uz Bēdām trauksies tik daudz nejēgu, ka asinis patiešām būs. Bet es pats braucu uz Tvaikpilsētu. Ja būs kādi jaunumi, es ziņošu uz Slušķiem.

—   Skaidrs, legāt.

Sudrabs pēkšņi atcerējās vēl kaut ko.

—    Un vēl… Ja pienāks kādas ziņas par resnīti Fēliksu, informējiet mani pēc iespējas ātrāk. Tas var būt ļoti svarīgi.

Viri pamāja viens otram un izšķīrās. Sudrabs aizsteidzās pie patruļas tvaika karietes, kas viņu gaidīja, bet Vielholskis — uz kontroles punktu. Abi bija norūpējušies, tāpēc nepamanīja, ka viņus cītīgi vēro daiļa, jauna sieviete augstos un melnos šņorzābakos un neuzkrītošā pelēkā kostīmiņā — īsā žaketītē un garos šauros svārkos. Kad vīri izšķīrās, Emīlija pagriezās un devās savās darīšanās.

Aiz muguras atstādams Verķus un šeit esošo robežkontroles punktu, lielais Vilkmerģes lielceļš, nopurinādams tirgoņus, kas čumēja un mudžēja apkārt, aizveda taisni uz tuvāko Viļņas priekšpilsētu. Tuvojoties Šnipišķēm, tas sazarojās. Labējais atzars gāja gar Šnipišķēm un beidzās pie Zaļā dzelzs tilta. Kreisais atzars bija daudz garāks un interesantāks, pa to ceļoja iebraucēji, kas meklēja darbu, pa to ripoja preču pilni vezumi, šeit viņus gaidīja iebraucamie pagalmi un krogi. Aiz tiem atradās drūmas noliktavas dažu verstu garumā. Vieni vezumi ielīgojās starp noliktavām, citi pagriezās uz Viščigavas gaisa kuģu ostu, kas atradās vairāk uz kreiso pusi un kuras sarkanie brīdinājuma pūšļi, kas karājās gaisā, bija redzami no attāluma. Viščigavā uzmanību piesaistīja vēl viens Alianses mehāniķu brīnums — virs zemes pakarināts viensliežu dzelzceļš. Pūzdami baltus gara mākoņus, vilcieni traucās cilvēkiem virs galvām, izbiedēdami zirgus un raisīdami izbrīnu tajos, kas tādu dīvainību nebija redzējuši. Gan viensliežu dzelzceļa, gan Vilkmerģes lielceļa galamērķis bija viens un tas pats — pilsētas metāla sirds Tvaikpilsēta.

Nonākot Tvaikpilsētā, Vilkmerģes lielceļš kļuva plašāks. Šeit to ielenca nedraudzīgas rūpnīcas, kas izspļāva tvaiku. Nokļuvis tās lamatās, Vilkmerģes lielceļš zaudēja savu vārdu, kļuva par Pirmo ielu, tai klāt glaudās Otrā un Trešā iela, tās perpendikulāri šķērsoja Ceturtā, no tās atzarojās Piektā iela, kas bija ietinusies Tvaika kamolos. Mūžīgi steidzīgajiem Tvaikpilsētas iedzīvotājiem tāds izplānojums

un mākslīgie ielu nosaukumi likās ļoti pieņemami. Taisnību sakot, pašā Tvaikpilsētā neviens nedzīvoja, bet dzīve te mutuļoja visu diennakti — Septītajā Gāzu ielā ierīkotās fabrikas ar gāzi baroja čuguna un tērauda lietuves un stingri apsargāto prometila rūpnīcu. To caurules kā zalkši vijās virs Tvaikpilsētas ielām. Ceturtajā un Sestajā ielā no agra rīta izplatījās Rivkinda, Suroviča un Mencas fabrikās izstrādājamo ādu smaka, kas nonāca līdz Astotajai ielai, kur saplūda ar Edelšteina tabakas fabrikas smaržām. Vēl tālāk pletās laukums, kur tika izkrauta no Viščigavas ostas pa viensliežu dzelzceļu atgādātā krava, bet aiz laukuma rēgojās augsti Tvaikpilsētas smagās rūpniecības fabriku skursteņi. Tur atradās tvaika turbīnas un Petra Vileiša darbnīca, kas radīja eksperimentālus mehāniskus elementus, Cimermaņa čugunlietuve un pēc smagām sarunām Viļņā uzradusies Vācijas rūpniecības milža Allgemeine Elektrisitats filiāle, kas montēja elektrības dinamomašīnas. Attālākos nostūros atradās Papa aplokšņu fabrika, brāļu Rakovicu mehānisko svaru un papirosu piebāšanas aparātu rūpnīca, Zavadska spiestuve, Livšiča korķu rūpnīca un citi mazāki uzņēmumi, kas arī bija piesūkušies pie gāzes caurulēm.

Pie Tvaikpilsētas pieglaudās arī Aizrobežas kvartāls ar nesen atvērtu "Lloyds” kompānijas biroju un ieroču meistaru un lielgabalnieku meistaru arteļiem un arsenāliem, kas tika rūpīgi apsargāti.

Upmalā peldēja nedaudz gaišāki tvaika mākoņi — tie rādīja ceļu uz Lielajām pirtīm, kur pēc darba sodrējus un smirdoņu nomazgāja Tvaikpilsētas strādnieki, pie reizes izdzerdami vienu otru kausu alus.

Tie, kas šeit ieradās meklēt darbu, vispirms steidzās izošņāt divas vietas — oficiālo Tvaikpilsētas darba biržu, kas vienmēr bija vaļā, un citu — neoficiālo, kas atradās tuvāk upei, kur varēja atrast melnāku darbu, un ne tik skrupulozi darba devēji atalgojumu maksāja, noslēpdami nodokļus. Tvaikpilsēta it kā griezās trakā ritenī, pa cauruļu artērijām ritēja tās asinis, kā uguņošana uzzibsnīja atklājumi, pa zemi lidinājās naudkāre, cilvēciskā cerība un visur esošais sviedru, dzelzs un smēres smaržu sajaukums. Šajā haosā valdīja

savs dzīves ritms, savi noteikumi, bet visu diriģēja Mehāniķu ģilde, Tvaikpilsētas sirds, kas atradās torni ar zaļas patinas noklātu jumtu un milzīgu pulksteni, kas bija redzams no jebkuras vietas. Pēc Alianses arhitektu un Universitātes domīnijas vadītāju gribas Mehāniķu ģilde kļuva par Tvaikpilsētas alfu un omegu, pamatu, pret kuru atsperoties, var pacelties augstumos.

Tvaikpilsēta šobrīd bija ari legāta Antana Sudraba ceļamērķis.

Kad Sudrabs sasniedza centrālo Tvaikpilsētas laukumu, kas pletās iepretim Mehāniķu ģildes tornim, pulkstenis tieši nosita dienasvidu. Vairīdamies no uzmanības, Sudrabs kaprālim, kas vadīja karieti, pavēlēja apstāties kaut kur nomaļākā vietā.

—   Ģildē es aizkavēšos apmēram stundu, — viņš izkāpdams pateica kaprālim. — Bet tu pa to laiku apmeklē Pirti, nomazgājies, iedzer alu, paklausies, ko cilvēki runā. Plaiksnoties uniformās, mēs neko pieklājīgu te neuzzināsim.

Iedams pāri Ģildes laukumam, legāts ieraudzīja bariņu skrandaiņu, kas bija sapulcējušies ap lielu plakātu, uz kura ar sarkaniem burtiem bija uzķēpāts uzraksts "Darbu, maizi un taisnibu”. Vārds "taisnība” bija uzrakstīts ar īso "i”, un stāvošie vārgdieņi neizskatījās pēc tiem, kas mācētu rakstīt bez kļūdām. Viņi drūmi palūkojās uz cilvēku zilajā uniformā, bet tuvoties legātam neuzdrošinājās.

Sasniedzis ģildes torni, Sudrabs uzskrēja augšā pa dažiem pakāpieniem. Iešņācās tvaiks, un ēkas durvis atvērās pašas no sevis.

—   Laipni lūdzam Mehāniķu ģildē, Viļņas legāt, — atskanēja metāliska balss, legātam ienākot iekšā.

Automatons cilvēka augumā, tērpts nevainojami tīrā ģildes locekļa uniformā, nolieca galvu un pamāja ar roku, aicinādams iekšā. Sudrabs papurināja galvu, nezinādams, kā reaģēt uz šo jukušo mehāniķu komandas ākstību. Starp citu, automatons bija tikai pirmais pārsteigums, kas sagaidīja viesi. Visa galvenā zāle atgādināja muzeju, kurā godpilnās vietas ieņēma jaunākie atklājumi — gan tie, kas jau darbojās, gan vēl tikai pirmie prototipi: mazītiņi uzvelkami dzirdes aparāti, kurus varēja ievietot ausi (un neizskatīties tik muļķīgi, kā agrāk, kad nācās nēsāt līdzi milzīgas klausules), elektroterapijas mašīnas, jaunās paaudzes bezvadu aparāti.

Pie viena no tādiem bezvadniekiem, galvas sabāzuši kopā, stāvēja daži austrumnieciska paskata viri, kuri bija tērpušies sniegbaltos kimono. Acīm redzot, tie bija viesi, kas savlaicīgi bija ieradušies uz Galotņu tikšanos no tālām zemēm. Viņi cītīgi klanījās un uzmanīgi klausījās, ko stāstīja iespaidīga auguma virs ar melnām ūsām, tērpies bronzas krāsas vestē un svārkos ar garām stērbelēm, uz galvas uzvilcis cilindru tādā pašā krāsā ar nelieliem zobratiem. Tas ari bija Viļņas Tvaika padomnieks un Mehāniķu ģildes galva Petrs Vileišis. Viņš iejuties runāja, vicinādams rokas. No pirmā skatiena pat nevarēja pamanīt, ka viņa labā roka nav īsta un pie pleca piemontēta metāla protēze ar virzuļiem, kas kustināja elkoni un pirkstus (vēl viens ģeniāls Viļņas mehāniķu izgudrojums). Roku Vileišis zaudēja pirms vairāk nekā desmit gadiem nelaimes gadījumā, būvēdams dzelzceļa tiltu netālu no Krakovas.

—   Esiet laipni aicināti Mehāniķu ģildē! — Sudrabam aiz muguras citu viesi sagaidīja ģildes automatons. Viņā acīmredzot nebija ievietots šī viesa fotoattēls, tāpēc viņš aprobežojās ar vispārīgu sveicienu.

Pagriezis galvu, Vileišis ieraudzīja legātu un, pamājis ar metāla roku, aicināja pieiet klāt, bet pats, atvainojies viesiem, gāja viņu sagaidīt.

—   Atbraukuši japāņi no Jokohamas, — viņš Sudrabam pačukstēja. — Ļoti interesējas par visu, grib aplūkot Izstādi, bet uz Galotņu tikšanos nepaliks. Saproti, viņi taču karo ar krieviem. Tāpēc arī mēs cenšamies viņiem izpatikt, griežamies kā vāveres ritenī. Es tūlīt aizsūtīšu viņus pie pirtniekiem, bet tu ej uz augšu. — viņš mudināja legātu. — Ceļu tu taču zini.

Ak, tad tāpēc Vileišis piedāvāja satikties ģildē, legāts pēkšņi saprata. Parasti mehāniķis aicināja uz nelielu, vienkāršu istabiņu savā darbnīcā. Legāts minūtlti paskatījās uz japāņiem, kurus apžilbināja Vileiša bronzas veste, klusītēm iesmējās, tad ar pacēlāju pacēlās uz Tvaika padomnieka pieņemšanas telpu, kas atradās torņa iekšpusē. Vēl augstāk atradās tikai milzīgs pulkstenis un observatorija ar milzīgu teleskopu (tā dvīņubrālis stāvēja Universitātes domīnijas observatorijā).

Ar sarkankoku apsistā pieņemšanas telpā sēdēja Vileiša palīgs, kas, ieraudzījis legātu, pieklājīgi pielēca kājās, bet Sudrabs ar žestu viņu apturēja un iegāja Vileiša kabinetā. Palūkojies apkārt, viņš piegāja pie senatnīga sekretera, jo zināja, ka te atrodas slepena dzērienu glabātuve. Atvēris durtiņas, viņš izvilka pudeli un nekautrēdamies ielēja divās plakanās glāzēs franču konjaku. Vienu glāzi viņš novietoja uz neliela galdiņa, otru paņēma rokās, piegāja pie loga un sāka tīksmināties par redzēto.

Pat mākoņainā dienā Viļņas skati reibināja. Līdz observatorijai augšup cēlās tikai reti smoga pārpalikumi, kas skatu nebojāja, gluži pretēji — apsūbējusī pilsētas panorāma izskatījās trīsoša, it kā būtu uzgleznota ar impresionista otu. Tvaikpilsēta līdzinājās skudru pūznim. Pa Vilkmerģes lielceļu, cik vien acis varēja saskatīt, plūda cilvēki, pa Nēri atpeldējušās baržas noenkurojās pie Tvaikpilsētas dokiem, gar upes krastiem līdz pat Zaļajam tiltam un Šnipišķēm trokšņoja zvejnieku un malkas tirgi, bet tālumā ar metāla snuķiem Nēres dibenu rakāja un no dūņām attīrīja mītiskiem okeāna briesmoņiem līdzīgi milzīgi metāla “kurmji”.

Otrajā upes pusē mirgoja Universitātes domīnijas torņi, kuru smailes izrotāja akmens ūpji un kauki*. Pa Lielo ielu līdz pat rātsnamam abos virzienos plūda cilvēku straumes. Legātam pat likās, ka viņš redz divas leģiona patruļas, kas dežurē pie rātsnama. Vēl tālāk — Melnumos, bet varbūt Jaunajā Pasaulē, debesīs pacēlās melni dūmi, bet pa Vāciešu ielu kaukdams jau drāzās ugunsdzēsēju tvaikmobilis. Šķībi pasmaidīdams, legāts paraudzījās uz labajā pusē esošajiem sarkanbrūnajiem Bēdu jumtiem, kas rāpās cits citam virsū, — dedzinātāji visbiežāk slēpās tur. Tikai Antokole un Zvērnīca šajā ņudzeklī izskatījās mierīgi, lepnā vienaldzībā iegrimušas zaļumos.

Antans Sudrabs iemalkoja konjaku un piespieda galvu pie stikla.

—   Saimnieko, vai ne? — aiz muguras nosmējās balss.

—   Arigato gozaimasu**, — Sudrabs pagriezās, saglauda plaukstas un ceremoniāli paklanījās.

* Kauks — majasgars (lietuviešu folklorā). Tulk. piez.

** Ļoti pateicos (japāņu vai.).

—   Tikai nesaki, ka velns arī tur bija tevi aiznesis, — Petrs Vileišis nosvieda stūrī dārgo cilindru, iekrita mīkstsolā un ar veselo roku paķēra uz galdiņa stāvošo konjaka glāzi.

Legāts paraustīja plecus, kas varēja nozīmēt jebko, un apsēdās iepretim Viļņas mehāniķu galvai.

Viņi abi sarunājās par Japānas rūpniecību, par tehnoloģijas iespējām, par karu ar Krieviju un par to, ko japāņiem savajadzējās Viļņā, Izstādē, kas Galotņu tikšanās laikā tiks iekārtota paviljonā Lukišķu laukumā. Tad Vileišis vēl ielēja abiem nedaudz konjaka, un vīri kļuva nopietni.

—    Laukumā pretī redzēju slaistāmies taisnības meklētājus. Vai daudz te tādu? — Sudrabs painteresējās.

—    Diezgan, — Vileišis atbildēja. — Un kā tev nebūs! Ar manējiem Tvaikpilsētā nekādu bēdu. Algas saņem labas, darba stundas arī sakārtotas. Mums pat izdevās pielauzt kuces bērnus brālīšus Rakovickus. Pateicām viņiem: vai nu beidzat nolīgt bērnus, vai arī ar visām savām papirosu mašīnām jums nāksies pārcelties uz Novoviļeisku. Atbraucējus arī mēģinām iekārtot darbā oficiāli, kā pieklājas, tikai — kas par to? Pēc neilga laika no Krievijas impērijas viņiem nopakaļus seko vēl pieci radinieki vai paziņas. Plūst un plūst, kur lai mēs viņus visus liekam? — Vileišis paraustīja plecus. — Bet kantorī pie upes darbu piedāvās vienmēr. Tvaikpilsētā, Melnumos, Jaunajā Pasaulē, Paplaujā, jebkur. Darbs, protams, nelegāls, maksā kapeikas, stundas nenormētas, drošības nekādas, bet cilvēki piekrīt un strādā. Jo šeit, ziniet, ir Viļņa, viņu sapņu pilsēta. Un, ja tādas tās lietiņas, tādi kā Rakovicki nospriež: kāpēc gan nolīgt cilvēkus oficiāli, ja var iztikt bez jebkādiem papīriem un maksāt no svārkapakšas. Vietējos atlaiž, bet pieņem tos, kas atplūduši no Krievijas plašumiem. Un maina viņus kā nolietotus cimdus. Un cilvēki vēl klaigā, ka mehāniķu mašīnas atņemot viņiem maizes kumosu. — Viņš iekarsis uzsita ar mehānisko rokujDa krēsla atzveltni un gandrīz pārsita to pušu. — Ne jau mūsu mašīnas te vainīgas, bet šo sasodīto uzņēmēju alkatība. Taču nabaga cilvēciņi to nekādi nesaprot, viņiem kaut vai uz galvas dejo. Šodien vakarā, lūk, — viņš pamāja uz loga pusi, — gaidāma darba ļaužu sapulce uz laukuma, rīt draud ar streikiem. Bet

deguna galā Galotņu tikšanās, Viļņas padome izdara spiedienu. — Viņš paskatījās uz Sudrabu. — Un ko lai dara?

Legāts paberzēja degunu.

—   Varbūt atsūtīt uz laukuma manējos?

—   Nevajag, — ar veselo roku pamāja Vileišis. — Ļaudis sapulcēsies, nedaudz patrokšņos un izklīdis. Bet, ja viņi pamanītu tavus vīrus uniformās, tad nemieri, — esi drošs, garantēti. Domāju, ka mēs paši tiksim galā. Maz kas tos streikotājus ari atbalsta, īpaši pirms Galotņu tikšanās, kad darbu līdz kaklam. Nu, labi… — Vileišis iekārtojās ērtāk un novirzīja sarunu citā virzienā. — Ārkārtīgi ieinteresēji ar tiem rasējumiem. Rādi šurp, lūdzams.

Sudrabs izvilka no azotes papīrus, atlocīja un nolika uz galdiņa. Mehāniķis ievietoja kreisajā acī lielu, apzeltītu monokli un sāka ar interesi studēt lapas. Legāts uzmanīgi vēroja pārmaiņas Vileiša sejā. Galu galā Vileišis atgāzās krēslā, atpogāja augšējo krekla pogu un ar plaukstu pārbrauca pāri zodam. Viņa izskats liecināja, ka mehāniķu līderis ir ļoti norūpējies.

—   Ja es nebūtu dzirdējis tavu stāstu, es teiktu: viltojums vai murgi, un būtu aizmirsis, bet tagad… — Vileišis aizdomājies apklusa.

—   Nu, kas tie par rasējumiem? — pacietīgi gaidījis, galu galā legāts pajautāja.

—              Bioniķis, — aizdomājies atbildēja Vileišis un piemetināja:

—   Tas ir it kā automatons, it kā golems.Bet mehāniķu radītie automatoni var veikt tikai vienu darbību, nu, varbūt dažas. Golemu darbības arī ir diezgan ierobežotas. Golems var kaut ko sargāt, var nest kravas, var slepkavot, ja dots tāds norādījums. Bet, lūk, bioniķi — pavisam kas cits. Viņi var darīt gandrīz jebko.

—   Vēlies teikt, ka šī lieta… — Sudrabs pabakstīja ar pirkstu rasējumus, — šī lieta var domāt?

Mehāniķu vadonis papurināja galvu.

—   Nē, nē. Tas nav iespējams, — viņš nomurmināja, ar veselo roku berzēdams pieri. — Murgi. — Pēc tam viņš paskatījās legātam sejā. — Saproti, automatoni nedomā. Tas ir fakts. Bet bioniķi… bioniķi — jau cita runa. Viņi ir kā mehāniskās mašīnas un dzīva organisma savienojums. Tāds īpašs automatons, ko pārvalda cilvēks, un

tas var uzvesties kā cilvēks. Tikai daudz stiprāks, darbu veiks labāk un ātrāk nekā cilvēks. Par bioniķiem zinātnieki jau runā kādus desmit gadus, bet tālāk par runām tā arī nav tikts.

—   Kāpēc? — painteresējās Sudrabs.

Vileišis paraustīja plecus.

—    Neviens vēl nav atradis risinājumu, kā pārvaldīt bioniķi. Kā lai izdara, ka viņš varētu darīt visu, ko var darīt tā saimnieks. Tas taču nav dziedošs putniņš, kuram pietiek ar uzvelkamu atsperi. Lūk, mūsu iespēju robežas… — Viņa labā roka pacēlās un viens pēc otra sāka locīties viņa metāla pirksti. Tad viņš savilka pirkstus dūrē, atstādams tikai rādītājpirkstu, ar kuru pabakstīja papīrus. — Tādus rasējumus esmu redzējis desmitiem, — runāja Vileišis. — Bet darbojošos prototipu… — viņš papurināja galvu, — patiešām nē. Un neesmu dzirdējis, ka kādam patiešām būtu radusies ģeniāla doma, kā tādu radīt.

“Un tomēr tie rasējumi kādam likās ļoti svarīgi, jo tika nokopēti un nozagti. Un tos saņēma dīvainos apstākļos nogalināts atslēdznieks," drūmi prātoja legāts, bet skaļi pateica:

—   Bet ja nu… Pafantazējam! Ja būtu iespēja radīt, kā tu saki, bioniķi… Kas varētu tādu radīt?

—               Patiešām ne mehāniķi, — pārliecinoši atbildēja Vileišis.

—   Mēs varētu saražot lielisku mašīnu. Automatonu. Ne vairāk.

—   Tad kas?

Vileišis izņēma no acs monokli, gādīgi uzpūta tam virsū, nospodrināja ar lupatiņu un ielika svārku kabatā.

—   Nepareizi jautā, legāt, — viņš atbildēja. — Kas varētu radīt? Es jau tev teicu: neviens. Kas to apņemtos?.. Atbildi tu zini pats. Prāgas izdzimteņi.

—   Atdzīvinātāji, — vairāk apstiprināja nekā precizēja Sudrabs.

—   Viļņā Atdzīvinātāju loža ir vāja, bet varu derēt, ka šie rasējumi ir viņu roku darbs. fc

Sudrabs piecēlās kājās, salocījis rasējumus, iebāza tos kabatā un, varonīgi atteikdamies no vēl viena konjaka, pagriezās uz durvīm. Tās atvēris, viņš apstājās un, kaut ko atcerējies, pagriezās pret Vileiši.

—   Kā tev liekas, Petr, kam varētu būt paredzēta rasējumos attēlotā lieta? — viņš pajautāja.

Mehāniķu vadonis un Viļņas Tvaika padomnieks domāja tikai kādu sekundi.

—   Rasējumos attēlotas tikai galvenās detaļas un darbošanās princips. Līdz galam visu saprast var tikai pats rasētājs, — viņš atbildēja. — Bet, manuprāt, tas ir golems, un viņa uzdevums — slepkavot. Paskaties, un tu redzēsi, ka viņa metāla pirksti ir neparasti asi.

Legāts pamāja un izgāja no kabineta.

Pēc neliela brīža leģionāru vadoņa kariete jau dārdēja prom no Tvaikpilsētas. Viņu gaidīja tāls ceļš — vēloties sasniegt ceļamērķi, vajadzēja šķērsot visu pilsētu un doties uz Dienvidaustrumiem, tur, kur Viļņas upē ietek Kaukīsa.

—   Nu, kā? — Sudrabs pajautāja, uzmetis skatienu drēgnajiem karieti vadošā kaprāļa matiem. — Nopēries? Kādas tur lietiņas?

—               Nekas labs, — raportēja leģionārs, nenolaizdams acis no ceļa.

—   Visi to tik vien dara, kā runā par jaunām mašīnām, kuras gatavo mehāniķi un kuru dēļ simtiem cilvēku zaudēšot darbu. Strādnieki solās nepadoties un klaigā par streikiem.

—  Ā, re kā… — legāts noteica, un viņa domas pievērsās ceļamērķim.

Salīdzinot ar Prāgu, kur Atdzīvinātāju loža atradās Švarcenbergas pilī, Viļņas atdzīvinātāju ložas muižiņa Markučos izskatījās pieticīgi — divi stāvi, trīs daļas, no koka, dažas pieticīgas palīgēkas, vienīgi skaistais un lielais ozolu parks ar dīķi priecēja acis. Visu teritoriju apjoza mūra sēta četru metru augstumā. Šāda atdzīvinātāju pieticība nepārsteidza — Prāgā atdzīvinātāji pārvaldīja pilsētu, bet

alķīmiķu Viļņā viņiem nebija gandrīz nekādas teikšanas. Sarežģītajā Alianses intrigu spēlē atdzīvinātāji stāvēja vienā galdiņa pusē, mehāniķi ar alķīmiķiem — otrajā.

Nonākt atdzīvinātāju mītnē varēja caur masīviem metāla vārtiem, virs kuriem lepojās atdzīvinātāju simbols — fēnikss, kas paceļas virs liesmām, un virs tā izlocījies V burts, Vitae, universāla dzīvības zīme. Netālu no vārtiem bija ierīkots neliels lodziņš, domāts tiem, kas vēlas atbrīvoties no nevēlama zīdaiņa. Ne viens vien nelaimīgais nāca uz šejieni, nesot sev līdzi dzīvu sainīti, ielika to caur mazo lodziņu un aizmuka projām. Jaundzimušie tika nesti uz šejieni, nevis atdoti žēlsirdīgajām māsām tikai tāpēc, ka svētku parāžu laikā atdzīvinātāji neaizmirsa palepoties ar saviem audžubērniem, kas bija tīri, paēduši, ietērpti daiļos svārkos ar fēniksa zīmi. Pilsētā klusītēm klīda baumas par atdzīvinātāju pagrabos veiktiem eksperimentiem ar bērniem, bet atradeņu tāpēc nekļuva mazāk.

Atstājis karieti šķērsielā pie Subača ielas, legāts izkāpis izvingrināja kājas, pēc tam devās pie metāla vārtiem, pa ceļam uzmanīgi aplūkodams sienu, kas apjoza atdzīvinātāju mītni. Viņam nācās vilties — siena bija lieliski uzraudzīta, laikam nesen apmesta, jo gludajā virsmā nebija ne ieskrāpējumu, ne plaisu, kuras varētu izmantot, ja kāds iedomātos pārkāpt pāri augstajai mūra sētai.

Pie vārtiem karājās vara zvaniņš. Legāts to pašķindināja. Nedaudz uzgaidot, atvērās vārtos iemontēts maziņš restots lodziņš.

—   Jūs no-ru-nā-jāt tikšanos? — pajautāja dīvaini šņācoša balss.

—   Nē, — Sudrabs pateica taisnību un jau grasījās stādīties priekšā, bet balss noteica:

—   Vecākais nepieņem. — Un lodziņš noklaudzot aizvērās.

Legāts nopūtās, no kabatas izvilka laukā metāla lietu, kuru

Bēdu huligāni baiļpilni godāja par "purndauzi", uzvilka to uz labās rokas pirkstu kauliņiem, salicis kopā abas rokas, izstaipījās un ar aizsargāto dūri no visa spēka trieca pa lodziņa restēm. Vienreiz, otrreiz… Restes saliecās. Iekšā atskanēja saniknoti rējieni. Legāts atvēzējās trešajam sitienam, bet lodziņš atkal atvērās.

It

\

—  Viļņas legāts Antans Sudrabs, — algotnis pateica. — Laidīsiet iekšā vai man atgriezties ar vīriem? — viņš saīdzis piebilda.

Cilvēks aiz lodziņa neko neatbildēja, bet atskanēja aizbīdņa žvadzoņa. Vārti atvērās, un legāts tika ielaists iekšā.

Viņu sagaidīja divi gara auguma viri bezkrāsainiem skatieniem, vienādos pelēkas krāsas uzvalkos. Viņi saspringti turēja aiz pavadām četrus rejošus mastifus. Tik šausmīgi lielus suņus Sudrabam Viļņā vēl nebija nācies redzēt. Pretī legātam stāvēja vēl ari trešais virs — daudz īsāks par tiem abiem, garos matus sapinis bizltē, tērpies atdzīvinātājiem ierastās krāsās — oranžā un melnā. Visi trīs viri zem kakla nēsāja brošu, uz kuras bija attēlots fēnikss, kas paceļas spārnos.

—   Skaisti sunīši, — Sudrabs uzslavēja.

Uz komplimentu mastifi atbildēja, atņirgdami zāģiem līdzīgus zobus.

—   Šeit ir dzīvības svētnīca un ieroči ir aizliegti, bet jūs esat bruņots, — teica viens no pelēki tērptajiem vīriem.

Legāts viņu nopētīja un tik tikko manāmi pasmaidīja. Acīmredzot viņiem pašiem svētnīcas likumi nebija spēkā, jo abiem vīriem viena svārku stērbele nedaudz atkarājās, it kā zem tās atrastos pie siksnas piestiprināta pistoles maksts.

—   Jūs laikam jokojat, — legāts noteica.

Pelēkie vīri vienlaicīgi pagrieza galvas pret trešo. Acīmredzot lēmumus pieņēma viņš. Cilvēks ar bizīti sekundi prātoja, pēc tam nemanāmi pamāja.

—   Ejiet pa šo taciņu, tad — pa labi un pie dīķa, — skatīdamies uz Sudrabu, viņš ar rokas vēzienu norādīja virzienu. — Un pacentieties nenovirzīties no ceļa.

Tikšanās ar Viļņas atdzīvinātāju Vecāko bija īsa. Legāts atrada viņu sēžam pie dīķa uz soliņa un barojam melnos gulbjus. Vecākais bija skaists, iesirms vīrs, viņš valkāja oranžu halātu, bet acis slēpa zem brillēm ar apaļiem stikliem. Ieraudzījis iebrucēju, viņš nebija ne pārsteigts, ne dusmīgs. Gluži pretēji — sagaidīdams Sudrabu, viņš piecēlās kājās un pieklājīgi apliecināja, ka Atdzīvinātāju loža vienmēr ir gatava sadarboties ar pilsētas sargiem gan dienu, gan nakti.

Sudrabs, nekavēdams laiku, iedeva viņam slepenos rasējumus.

—  Varbūt jums ir zināms, kas tas varētu būt un kas ir to autors? — viņš pajautāja, uzmanīgi skatīdamies uz viru.

Atdzīvinātāju vadonis paņēma rasējumus un ieurbās tajos ar briļļainajām acīm. No viņa sejas izteiksmes neko nevarēja saprast. Pēc tam viņš paraustīja plecus.

—   Es patiešām nekādi nevaru jums līdzēt, — viņš teica. — Man tie rasējumi ir neredzēti. Varbūt… — Viņš nedaudz padomāja. — Varbūt tie tika uzrasēti kādā citā Alianses pilsētā? Bet varbūt pat ne Aliansē?

Viņš apsolīja legātam, ka noteikti ar viņu sazināsies, ja tikai uzzinās ko noderīgu, tad atsveicinājās un, apsēdies uz soliņa, atkal sāka barot melnos gulbjus.

Atkal nonācis aiz vārtiem, legāts klusībā nosmējās. Acis aizklāt ar brillēm varbūt ir prātīgi, bet, ja kara laikā esi nopratinājis simtiem gūstekņu, tad arī neskatoties cilvēkam acīs, sapratīsi, kad viņš saka taisnību, bet kad melo vai kaut ko slēpj.

Viļņas atdzīvinātāju Vecākais acīm redzami meloja.

Antanu Sudrabu tas neizbrīnīja. Tāpēc, nonācis aiz vārtiem, viņš iespruka pirmajā vārtrūmē un sāka gaidīt.

Gaidīt nenācās ilgi. Pēc stundas Sudrabs jau bija nospļāvies par tukšo nodarbi un bija gatavs doties atpakaļ uz Slušķiem, bet pēkšņi atdzīvinātāju mītnes vārti plaši atvērāsun caur tiem izripoja divi francūža Leona Serpoleta radītie tvaika trīsriteņi, līdzīgi karietei, tikai pavadu vietā šeit atradās vadīšanas rokturis, bet zirga vietā — tvaika katls un tvaika mašīna ar diviem cilindriem. No lietus ceļotājus pasargāja brezenta palankīns, bet tie, kam nepatika garāmgājēju skatieni, no baldahīna vēl nolaida aizkariņus. Nelielie serpoleti nebija pārāk ātri, bet manevrspējīgi un bija lieliski piemēroti pilsētas ielām.

Divi trīsriteņi, izbraukuši pa vārtiem, viens pakaļ otram aizripoja pa Subača ielu. Legāts teciņiem aizskrēja pie savas karietes.

—               Brauc viņiem pakaļ, — ielēcis iekšā, viņš pavēlēja kaprālim.

—   Tikai ievēro attālumu un skaties, lai mūs nepamana.

Serpoleti nesteigdamies aizklidzināja pa Subača, pēc tam pa Paplaujas ielu, un kustējās Vecpilsētas virzienā. Tiem pa pēdām, nedaudz atpaliekot, sekoja leģionāru kariete. Serpoletu vadītāji asti, šķiet, neredzēja, un legāts, nedaudz atslābinājies, atgāzās sēdeklī. Taču tad notika nelāga lieta. Tikko abi serpoleti un kariete pabrauca garām Zivju tirgum pie Bezdievniekiem un iegriezās Safjāniķu ielā, atdzīvinātāju serpoleti pēkšņi šāvās uz dažādām pusēm: viens pagriezās pa labi un, šķērsojis Viļņas upīti, aizbrauca uz Bezdievniekiem, bet otrs aizdunēja svētās Annas baznīcas virzienā. To Sudrabs negaidīja. Bet prātot, ko darīt, nebija, kad — serpoleti tūlīt izgaisīs no redzesloka.

—   Brauc pakaļ tam, kas aizbrauca taisni! — kaprālim pavēlēja legāts. — Pēc tam ar raportu brauc pa taisno uz Slušķiem!

Devis rīkojumu, Sudrabs izlēca no karietes, palūkojies apkārt, pēc sekundes ieskrēja blakus esošā divstāvu mūra namā un pa kāpnēm uzsteidzās augšā. Otrajā stāvā viņš ieraudzīja kāpnītes, pa kurām viņš žigli uzkāpa uz jumta un pavērsa skatienu lejup. Ielas šeit bija šauras, un serpoletu nekur nemanīja. Legāts nolamājās.

Pēkšņi pār jumtiem pārslīdēja ēna. Sudrabs pārsteigts pacēla galvu.

Virs galvas karājās pasta balons. Tam aiz muguras karājās gara virve, ar kuru pastnieks balonā uzvilka augšā vai nolaida sūtījumus, lai nevajadzētu pašam nolaisties pie pasta stacijas. Balons palēnām cēlās gaisā, tāpēc legāts nekavējās. Ieskrējies viņš pārlēca pāri aizai starp diviem divstāvu namiem, domās pateikdamies nezināmajam arhitektam par ielas šaurumu, un nonāca tieši zem balona. Tad ar abām rokām viņš ieķērās virvēs. No viņa svara balons salīgojās, un virs groza parādījās pārsteigta pilota galva ar cepuri.

—   Viļņas leģions! — pilnās plaušās iekliedzās Sudrabs, jo pilots jau bija uzvilcis biezus ausu sargus, kas pasargāja no skarbā vēja.

Tomēr pilots vārdus izdzirdēja, bet varbūt iespaidu radīja zilā uniforma, jo viņa galva tūlīt pazuda, bet virve, kas tika uzritināta uz vārpstas, sāka celties augšup. Pakulu virves vispār bija spēcīgas, bet

nepiemērotas šādam svaram, tāpēc augšup Sudrabs cēlās ļoti lēni: desmit sprīžus uz augšu, dažus — atpakaļ. Beidzot sasniedzis grozu, viņš ar kājām ieķērās tā apakšā, ar rokām — groza augšpusē un šņākdams iegāzās iekšā. Tad aizvēra acis, mēģinot noregulēt elpu, bet, kad atvēra acis, ieraudzīja virs sevis noliekušos rūpju pilnu pilota seju'ar guguliem, kas bija uzmaukti uz pieres.

—   Kas tad nu… — pastnieks ierunājās, bet Sudrabs neļāva viņam pabeigt teikumu līdz galam.

Viņš pielēca kājās, pārliecās pār groza malu un sāka drudžaini lūkoties apkārt.

Trīsritenis jau varēja būt noslēpies jebkurā šaurā ieliņā starp mājām, bet šodien Antanam Sudrabam veicās. Viņš ieraudzīja, kā trīsritenis, kuram viņš sekoja, brauc tālāk pa Užupes ielu. Pagriezis galvu, viņš ieraudzīja otru serpoletu, kas aizbrauca garām Svētās Annas baznīcai. Tam aiz muguras apzinīgi ripoja kariete, ko vadīja kaprālis.

—   Es esmu Viļņas legāts Antans Sudrabs, — pagriezies pret pilotu, stingri noteica virs. — Pildu īpaši svarīgu uzdevumu. Sekojiet, lūk, tam trīsritenim, — viņš ar pirkstu rādija uz serpoleta pusi. — Un nekādā gadījumā neizlaidiet to no acīm!

Apstulbušais pastnieks uzreiz paklausīja. Taču pateikt bija vieglāk, nekā izdarīt.

Lai gaisa baloni nebūtu atkarīgi tikai no vēja virziena, tiem bija ne pārāk jaudīgs, ar koksu darbināms dzinējs un stabilizators sānos, lai, ieslēdzot dzinēju, balons lidotu, kur vajag, nevis grieztos ap savu asi. Taču, taupot kurināmo, pastnieki parasti lidinājās virs Vecpilsētas jumtiem, dzinēju ņemot talkā vienīgi tad, kad vajadzēja pacelties vai mainīt virzienu.

Pastnieks ātri ieslēdza dzinēju, un balons pat iedrebējās, mainīdams virzienu. Bet uzreiz radās vēl viena nelaime. Vieglie pasta baloni bija piemēroti tikai vienam cilvēkam. Ja balonā ierāpās cilvēks ar diezgan palielu svaru, balons sāka pamazām laisties lejā. Nonākot virs Bezdievniekiem, stipra vēja brāzma sāka nest balonu uz sāniem, tieši virsū draudīgajām Svētās Annas baznīcas smailēm.

—  Ai, ai, uzskriesim virsū, — pastnieks iespiedzās un sāka drudžaini staipīt degļa rokturi, pumpēdams balonā karstu gaisu. Balons atkal sāka pamazām celties gaisā, bet pārāk lēni, lai izvairītos no saskaršanās ar baznīcu.

—   Kas te? — nenolaizdams acu no trīsriteņa, legāts ar kāju paspēra metāla kastes, kas gulēja uz groza grīdas.

—   Svarīgas vēstules.

—   Svied pār bortu!

—   Bet taču… — pastnieks pārbijies noplātīja muti. Tāda zaimošana viņam likās briesmīgāka par sadursmi.

—   Pār bortu!!! Tagad!!! — Sudrabs uzkliedza.

Viļņas iedzīvotāji, kas gāja pa Svētās Annas ielu, ļoti izbrīnījās, kad viņiem virs galvām sāka līt papīra lietus. Pacēluši acis uz debesim, viņi ieraudzīja gaisa balonu, no kura kā balti baloži plivinājās un lidinājās baltas aploksnes. Smagā kaste nogāzās lejā, atsitās pret tiltu un iekrita Viļņas upītē. Divi zirgi, kas pa ielu mierīgi vilka karieti, pārbijās un, pakaviem klaudzot, aizjoņoja pa papīra sniega klāto bruģi, bet karietē sāka spiegt sievietes.

"Vai nav lielisks skatiņš? "Viļņas Taisnība” gan nopriecātos,” — Sudrabs nodomāja.

Bet pilota centieni nebija veltīgi — balons sāka celties vēl ātrāk, un asie baznīcas dzeloņi tikai maigi ieskrāpēja groza dibenu. Tagad tikai atlika neizlaist no acīm trīsriteni.

Katrā pasta balonā obligāti bija jāatrodas binoklim. To paķēris, Sudrabs sāka vērot serpoleta virzību. Un, jo tālāk, jo vairāk sadrūma legāta seja. Sākumā likās, ka atdzīvinātājs grasās pa Holandiešu ielu doties uz mierīgo Antokoli, bet pēkšņi viņš pagriezās uz labo pusi.

—   Nevar būt, ka atgriezīsies uz atdzīvinātāju mītni, — vilies nomurmināja legāts.

Taču Sudrabs maldījās, serpolets ripoja tālāk pa Polockas ielu, līdz tā kļuva par Batora lielceļu. Legātu tas pavisam izsita no sliedēm, jo tagad likās, ka serpolets grasās izbraukt no pilsētas.

Šķiet, to saprata ari pastnieks. Apstulbis viņš paskatījās uz legātu.

—   Seko viņam! — sausi pavēlēja Sudrabs.

Sasniedzis Alianses robežkontroles punktu, trīsritenis apstājās. Bet pēc dažām minūtēm aizbrauca tālāk — uz to pusi, kur horizontā melnēja tumšu dūmu kamoli.

Tagad bija skaidrs, ka tā mērķis — Novoviļeiska, drūma un neizdevusies Viļņas kopija.

“Lai viņi aizrijas ar to savu čortovgradu Viļņu. Mēs blakus uzbūvēsim labāku pilsētu, pilsētu — sapni,” pārdevis Viļņu Aliansei, caur zobiem izgrūda Viļņas guberņas komandieris Jegors Steblins-Kamenskis savas slavas norietā.

Cara ierēdņiem šī doma patika. Pavisam drīz tika izvēlēts ciemats, ziemeļos no Viļņas, kas sāka plesties acu priekšā. Cita pēc citas uzradās fabrikas, izdīga dzelzceļa stacija, tika uzbūvētas sliedes, un pa tām no Minskas, Pēterburgas vai pat Harkovas uz jauno pilsētu un atpakaļ sāka dārdēt kravas vagoni. Šeit uzradās pasaulē lielākā izkapšu fabrika, milzīga dzelzceļa gultņu rūpnīca. Jaundzimusī pilsēta tika nosaukta par Novoviļeisku jeb Jauno Viļņu, bet lajā uz dzīvi apmetās strādnieki, kas tika nogādāti no attālākiem Krievijas okupētās Lietuvas stūrīšiem un citām, pat vistālākajām Krievijas impērijas guberņām.

Kad Viļņa kļuva par Alianses dalu, tajā, izlikdamies par tirgoņiem, strādniekiem vai pilsētas viesiem, ieradās Krievijas aģenti, kas izspiegoja, kas tur tiek radīts, un šīs ziņas nodeva Novoviļeiskas vadītājiem. Viņi vadījās pēc vienkārša principa — izdarīt vairāk un

ātrāk. Šādas steigšanās dēļ uguni un sodrējus spļaujošās Novoviļeiskas fabrikas sāka atgādināt elles priekškambari, jo uz šejieni savestās mašīnas bija vecas un nedrošas. Strādnieki, kas tika izmitināti vēju caurpūstās barakās, dzēra degvīnu un, klausīdamies vilcienu svilpēs, lamāja likteni. Kaimiņos esošās Viļņas krogi, pirtis un parki viņiem likās kā izsapņotā paradīze.

Kad pēc kāda laika Alianses alķīmiķi radīja rūpniecībai piemēroto prometilu, no Novoviļeiskas uz Viļņu izstiepās pārbēdzēju rindas, kas meklēja darbu un pajumti. Cara valdība cerēja uz cilvēku straumi no Viļņas uz savu pusi, tāpēc ceļš starp veco un "jauno” Viļņu netika apsargāts.

Ieraudzīdami, kas notiek, krievi ātri slēdza un stingri kontrolēja visus ceļus uz Viļņu. Novoviļeisku aplenca karaspēks, tur dzīvojošos un strādājošos cilvēkus pārvērsdama par Krievijas impērijas ķīlniekiem. Tomēr darbaspēka pietrūka, un Novoviļeiskas birģermeistaram radās lieliska doma vienīgajā, vēl neizcirstajā pilsētas parkā uzbūvēt psihiatrijas slimnīcu, uz kuru no visām apkārtējām guberņām atvestajiem slimniekiem par lielisku terapijas līdzekli bija jākļūst darbam.

Tādu ambīciju dēļ pilsētai nācās ciest, ielās valdīja nepanesama smaka, vasarā smirdoņa kļuva vēl stiprāka, bet ziemā mūžīgi trūka malkas un siltuma. Pat cara kareivji, kas bija ielenkuši pilsētu, norīkojumu uz Novoviļeisku sauca par trimdu. Kad norisinājās manevri, cara kareivji tika izmitināti citās, ne tik smirdīgās pilsētās.

Un tomēr Novoviļeiskas valdībai bija, par ko priecāties. Proti — par Austrumu puses vēju. Tam papūšot Viļņas virzienā, Novoviļeiskas fabrikas atvēra visus vārstus, un milzīgi, smirdīgi indīgu dūmu mākoņi slīdēja neciešamā konkurenta virzienā, liekot Viļņas iedzīvotājiem mukt no ielām un aizvērt logus un durvis.

Pēc neilga laiciņa Alianse veica atbildes gājienu — Viļņas alķīmiķi radīja vairogu no smoga. Izdevumi bija milzīgi, bet Alianse par to nelauzīja galvu. Katrai brīvpilsētai savā budžetā bija ierakstīta rindiņa Aizsardzība pret ārējiem draudiem”, un tā izmantoja naudu, kā uzskatīja par vajadzīgu.

Lūk, uz šo “sapņu pilsētu" tagad ari brauca atdzīvinātāju trīsritenis, ko gaisa balonā izsekoja Viļņas legāts Antans Sudrabs.

Sasniedzot dūmos iegrimušo Novoviļeisku, pastnieks kļuva nemierīgs.

—   Man nav tiesību tur lidot. Viņi sāks šaut, — viņš klepodams ievaidējās.

—   Nesāks, — Sudrabs nomurmināja.

Viņš uzmanīgi vēroja serpoletu, pie kura tikko piegāja klāt divi cara kareivji. Pārējie trīs nodriskātos šineļos un ar marli apsietām mutēm sēdēja uz akmeņiem blakus būdiņai.

Atdzīvinātāju trīsriteņa pārbaude ilgi neaizkavējās. Kareivji pārbaudīja iebraucēja dokumentus, parādīja godu un ielaida pilsētā.

Legāts Sudrabs brīnīdamies pagrozīja galvu.

Serpolets turpināja ceļu. Pēc kādas versts ceļš sazarojās, kreisais atzarojums veda uz dzelzceļa staciju, labais — uz fabrikām.

Tagad jau arī legāts sāka klepot, jo dūmi šeit bija tik biezi, ka saules stari tik tikko izspraucās līdz zemei, rēgaini mākslīgos mākoņus nokrāsodami netīri oranžā krāsā. Melnie fabriku skursteņi, kas rēgojās starp dūmu mākoņiem, izskatījās kā milzīga briesmoņa nagi.

Trīsritenis pagriezās pa labi, pabrauca garām fabrikām un, veicis vēl vienu pagriezienu, nonāca parkā. Reiz parks laikam bija skaists un zaļš, bet tagad — vietumis aizaudzis ar krūmiem, koki nokaltuši, lapas melnas. Dziļāk parkā stāvēja kaut kāda milzīga ēka.

Legāts Antans Sudrabs apstulbis pakasīja zodu.

—   Hm… Dīvaina ēka, — viņš klusām noteica. — Un kas tā varētu būt?

—   Psihiatriskā slimnīca, — pastnieks paskaidroja. Ieraudzījis pārsteigtās legāta acis, viņš apmierināti pasmaidīja.

Nobaidot uz takas satupušās vārnas, trīsritenis piebrauca pie slimnīcas un apstājās. No tā izlēca ārā atdzīvinātājs pelēkā uzvalkā un uzreiz aizgāja uz ēku.

Legāts Antans Sudrabs palūkojās debesīs.

—              Novirzi balonu, lūk, aiz tiem. — Viņš parādīja uz kokiem.

—   Nepamanīti ilgi nepaliksim. Nolaidies pēc iespējas zemāk, es noslīdēšu zemē pa virvi, bet tu pēc iespējas ātrāk celies augšā un lido

atpakaļ uz Viļņu. Un zibenīgi nodod ziņu Slušķu pilij, — viņš pavēlēja. — Vai tev viss ir skaidrs?

—   Skaidrs, skaidrs. — Gaisa balona pilots pamāja. — Bet kā būs ar jums?

—   Par mani neraizējies, — legāts ierunājās. — Kaut gan… — Viņš paskatījās’uz sīciņo pastnieku. — Lūk, kas, draugs… Vai tu varētu man palīdzēt?

Saprazdams, kas legātam padomā, pastnieks pamāja un pakalpīgi novilka žaketi.

Kad Viļņas pasta balons bija aizlidojis, legāts Sudrabs caur parku teciņiem aizskrēja līdz slimnīcai un paslēpās aiz krūma. Pastnieka žaketi, kas bija uzvilkta uz krekla, viņš nebija aizpogājis, bet piedurknes savilcis uz augšu cerībā, ka neviens nepamanīs, ka apģērbs viņam par šauru. Pār plecu viņš bija pārlicis pastnieka somu.

Trīsstāvu sarkanķieģeļu Novoviļeiskas slimnīcas ēka izskatījās pēc garenas mūra kastes un līdzinājās cietumam, jo otrā un trešā stāva logiem priekšā bija restes. Vienīgi metāla sīpola formas kupolam ar pareizticīgo krustu, kas ēkai galīgi nepiestāvēja, vajadzēja atgādināt, ka arī šeit par cilvēkiem rūpējās Dievs.

Laikam tā arī bija, jo žēlastību no cilvēkiem šīs iestādes pacienti nesagaidīja. Tiesa, pirmais slimnīcas direktors, kāds Krainskis, nebija bezsirdis, kaut arī viņš zināja īsto slimnīcas funkciju — apgādāt Novoviļeiskas rūpniecības pūķus ar bezmaksas darbaspēku. Bet, kad viņš ierunājās par cieņu pret cilvēkiem, kas sajukuši prātā, viņš pats tika nosaukts par vājprātīgo un izsviests laukā. Tagadējais direktors, kas viņu nomainīja, bija vairāk pakalpīgs caram. Viņam īpaši nepatika tie, kuri slimnīcā ieradās kopā ar lapu, uz kuras bija uzspiesta zīme “Slepeni". Tādus cilvēkus, kuru vidū visbiežāk bija nabadziņi, kas uzdrošinājās apriet režīmu, direktors ar prieku nosūtīja uz īpašām palātām bez logiem.

Legāts Antans Sudrabs pacietīgi gaidīja aiz krūma. Apkārt nebija nevienas dzīvas dvēseles, tikai pretī slimnīcas durvīm aizvien stāvēja no Viļņas ieradies serpolets.

Pēc dažām minūtēm no ēkas iznākušais atdzīvinātājs, kas ar apmetņa stērbeli aizsedza seju no visur esošajiem indīgajiem dūmiem,

piegāja pie trīsriteņa un, nelūkodamies apkārt, iesēdās tajā un aizbrauca.

Legāts dziļi ieelpoja un pēc minūtes pārliecinoši iegāja pa galvenajām durvīm. Tūlīt aiz tām, nelielā un tukšā vestibilā ar sen nemazgātiem logiem, pie galdiņa sēdēja divi kareivji, kas sita kārtis. Legāts demonstratīvi pavērsa pretī somu cerībā, ka kareivji nepamanīs, ka trūkst divgalvainā Krievijas impērijas ērgļa attēla, bet dežuranti tikai palūkojās uz nožēlojamo kalpotāju un turpināja iedziļināties spēlē.

Zibenīgi novērtējis situāciju, Sudrabs pagriezās vienīgo atvērto durvju virzienā, aiz kurām bija redzams garš un taisns gaitenis.

Slimnīca radīja nospiedošu iespaidu. Gaiteni bija zemi griesti, grīdu un sienu flīzes sadrupušas, aizkari, kas karājās pie dažiem logiem, noklāti sodrējiem.

Nedaudz pagājis, legāts ievēroja nišu ar nožogojumu. Aiz tās, zem mušu izraibināta portreta, kas, iespējams, attēloja gubernatoru, bet varbūt veselības ministru, sēdēja apaļīga sieviete baltā un no mazgāšanas izdilušā halātā. Pagriezusies pret apsūbējošo un aizrestoto logu, viņa kaut ko uzkoda. Izdzirdējusi soļus, viņa pagriezās pār plecu.

—   Pasts. — tīrā krievu valodā raportēja Antans Sudrabs. — Personīga depeša galvenajam ārstam.

—   Ej taisni, — nošļupstēja sieviete, alkatīgi iekozdamās sviestmaizē, un atkal pagriezās pret logu.

Cenzdamies neklaudzināt papēžus, Sudrabs aizgāja pa gaiteni.

Šeit atradās dažas durvis. Uz pašām pēdējām, kas atradās garā gaiteņa galā, uzraksts kirilicā ziņoja: “Vasilijs Hardins, galvenais ārsts".

"Lūk, tevi man ari vajag, brālīt,” zem deguna nomurmināja Sudrabs.

Gaiteņa galā varēja redzēt laukumiņu un dzelzs kāpnes. Legālam bija aizdomas, ka tās domātas ugunsdzēsējiem un tās savieno visus trīs stāvus un ved līdz pat jumtam. Tādas kāpnes viņš reiz bija redzējis kādā vecā slimnīcā. Pārliecinājies, ka tā patiešām ir, viņš

pagriezās atpakaļ un klusi pieklauvēja pie galvenā ārsta kabineta durvīm. Bet neviens neatbildēja.

Legāts uzmanīgi atvēra durvis un pabāza iekšā galvu.

Nelielā kabinetā pie galda, atgāzies krēslā, sēdēja apaļīgs, iesirms vīrelis žilbinoši baltā halātā un čāpstinādams ēda milzīgu gaļas gabalu. Blakus stāvēja pustukša karafe ar bālganu šķidrumu. Daktera vaigi bija viegli piesarkuši, bet kabinetā valdīja cūkgaļas un degvīna dvinga. Acīmredzot, galvenā ārsta pusdienas ļoti atšķīrās no tām, ar kurām mielojās māsiņa.

—   Pasts, — možā balsī noteica Sudrabs. — īpaša depeša, jūsu labdzimtība, — viņš pievienoja titulu, kas pirmais iešāvās galvā.

—   Tinies projām, mūlāp! — galvu nepaceldams, ar pilnu muti nošņācās Hardins. — Vai tu, sprāgoņa, nezini, kur jāatstāj vēstules?

—   Ļoti atvainojos, jūsu labdzimtība, — Sudrabs sāka klanīties. Viņš iemuka kabinetā, aizvēra durvis un tuvojās ārstam. — Bet es nodomāju, ka depeša… tā taču ir personīga… — viņš tīšām vāvuļoja, it kā būtu pārbijies, — varbūt ļoti svarīga, tāpēc nodomāju… saku, laikam vajadzētu nodot jūsu labdzimtībai tieši rokās, lai nebūtu…

Pēc tādas vārdu tirādes ārsts beidzot pacēla galvu un paskatījās uz atnācēju. Dakšiņa palika pacelta viņa rokā, bet acis ieurbās pastnieka žaketē, kas acīm redzami viņam bija par mazu. Mazajās daktera actiņās iezibējās aizdomas. Hardins steigšus norija kumosu un atvēra muti, gribēdams vēl kaut ko nokliegties, bet legāts ar vienu lēcienu nonāca pie galda un ar plaukstas malu nestipri iesita ārstam pa rīkli, sagūstīdams ārā sprūkošos vārdus. Ar otro roku viņš satvēra Hardinu aiz matiem un strauji atgāza galvu. Dakteris sāka plātīt muti kā krastā izmesta zivs. Vēl viena veikla kustība, un viņam pie kakla pieglaudās nazis.

—   Kuš, mierīgi! — Sudrabs noteica. — Klusē, citādi uzšķērdīšu kā vepri. Saprati? — Un palaida vaļā matus, ļaudams dakterim drudžaini kratīt galvu. — Lieliski, — viņš nopriecājās. — Bet tagad parunāsim, — viņš piedāvāja. — Tikko pie jums bija apmeklētājs. Pie kā viņš bija atnācis? Ar ko runāja?

—   Kā lai es zinu, — Hardins nošņācās. — Pie mums šeit ir sim

tiem slimnieku un simtiem viesu. Ejiet pie dežūrējošās māsas, viņa visus reģistrē žurnālā.

—   Bet man liekas, ka tas apmeklētājs gāja taisnā ceļā pie cienitā, galvenā ārsta, — Sudrabs iečukstēja Hardinam ausi. — Bet varbūt atsvaidzināt kungam atmiņu? — Naža asmeņi pieglaudās pie treknā un ļumīgā kakla, un uz pienbaltās ādas parādījās rozā svītriņa.

—  Ai, nevajag, nevajag! — ārsts iespiedzās. Viņa vaigi kļuva biešu sarkani. — Bija, bija… pie manis. No Viļņas. No atdzīvinātāju ložas.

—   Kas tāds? Uzvārds, — legāts neatlaidās.

—  Viņš neteica. Tikai parādīja lapu ar zīmogu. Nu, ka viņam ir tiesības jebkurā diennakts laikā apmeklēt savus slimniekus.

“Savus slimniekus?" domās izbrīnījās legāts. “Tātad atdzīvinātāji šeit slēpj cilvēkus? Interesanti, kādus?”, bet skaļi pajautāja:

—   Pie kā viņš bija atnācis?

—   Nezinu! — galvenais ārsts aizstāvējās. — Es nejautāju. Izrakstīju atļauju un novirzīju pie dežūrārsta, lai pavada. Ar viņu arī runājiet.

Pēkšņi kabineta durvis atvērās, un iekšā iegāja vīrs baltā halātā. Viņam uz krūtīm karājās maza zīmīte ar uzrakstu “Dežūrārsts”.

Legāts knapi paspēja nazi no Hardina kakla pārvietot uz muguru un tēloja, ka viņš šķirsta papīrus.

—   Priekšniek, tas pacients, pie kura bija apmeklētājs… — no sliekšņa iekliedzās ārsts, bet, ieraudzījis, ka kabinetā Hardins nav viens, viņš ātri apklusa.

Nazis brīdinoši sāka urbties slimnīcas priekšniekam mugurā.

—  Viss kārtībā, Sidorov, tas… tas… ēēē… savējais, — Hardins nogārdzās, izbolījis acis.

—   Bet, priekšniek, — Sidorovs pavisam apstulba, — jūs pats teicāt, ka par tādiem pacientiem drīkst ziņot tikai jums, un nevienam citam…

b

—   O, balodīt, tieši jūs mēs arī gaidām! — Sudrabs noteica revidenta tonī, kas nesolīja neko labu, un demonstratīvi aplūkoja dakterīti no galvas līdz kājām. — Slepenais dienests, — viņš stādījās priekšā. — Apģērbam nepievērsiet uzmanību, maskējos, — viņš

piemetināja, apslāpējis balsi. — Tātad… — Viņš pagrieza galvu pret galveno ārstu, — mūs ir sasniegusi informācija, ka jūs šeit uzturat dīkdieņus. Bet fabrikās katastrofāli trūkst cilvēku! — Tad viņš paskatījās uz ārstu, kas mīņājās pie durvīm un blisināja acis. — Tātad, tas pacients… — viņš atgādināja. — Runājiet, balodīt, — viņš mudināja. — Varbūt mēli esat norijis?

Pārbijies dežūrārsts ieraudzīja, ka visuvarenajam slimnīcas priekšniekam gar deniņiem plūst milzīgas sviedru lāses, un saprata, ka nav nekādi joki. Tas nozīmē, ka vajag iziet no situācijas, lai ķezā iekūlies Hardins neaizrautu sev līdzi citus.

—  Jā, jā, jūsu… jūsu labdzimtība, — dakterītis nostostījās. — Nu, tas pacients… no tiem, no speciālajiem. Šeit ievietots ar priekšnieka kunga Hardina rakstisku rīkojumu. Hardina kunga, tātad…

—   Uzvārds? — legāts uzrēca.

—   Francisks Baltrus… ē… Pjotrovičs… no Viļņas. Hardina kungs pats lika aizvest to apmeklētāju pie slimnieka, — Sidorovs iejutās sūdzētāja lomā. — Bet, bet… — viņš sāka stostīties.

—   Nu? — Sudrabs viņu pamudināja.

—   Bet slimnieku neatrada, — Sidorovs noteica.

—   Ko? — vienā balsī iekliedzās Hardins un Sudrabs.

—  Tā pacienta vairs nav, — vainīgi noteica dakterītis. — Nesen izrakstīts. Radinieki paņēmuši. Aizveduši uz Viļņu. Bet kas izrakstīja, nezinu.

Beidzis stostīties, Sidorovs pievērsa skatienu grīdai, pēc tam skatiens pārskrēja pāri kabinetam un galu galā nevilšus pievērsās pastnieka somai, kura vēl aizvien karājās legātam plecā. Pēkšņi izbīli viņa sejā nomainīja pārsteigums, jo dakterītis ievēroja Viļņas pasta dienesta emblēmu. Maskējums viņam sāka likties ne pārāk pārliecinošs.

—   Labi, Sidorov, — legāts iebļāvās. — Panāc šurp, paņem priekšnieka šķīvjus un tinies projām!

Krievs, kas bija pieradis pildīt rīkojumus, automātiski devās pie galda.

Legāts ar vienu lēcienu pielēca viņam klāt un ar dūri iesita pa deniņiem. Dakterītis tikai ievaidējās un saļima uz zemes. Kaut kas nošķindēja, un legāts ieraudzīja lielu atslēgu — laikam Sidorovs tu

rēja to rokā. Sudrabs paķēra atslēgu un drošības labad iemeta kabatā, tad atgriezās pie Hardina.

—   Kas tas par Francisku? — viņš pajautāja. — Klājiet vaļā ātri un skaidri!

Smagi elsdams, Hardins palūkojās uz pusdzīvo Sidorovu, kas gulēja uz zemes.

—   Viens no atdzīvinātājiem, nu, no tiem vājprātīgajiem, — Ārsts apzinājās, ka viņu sagaida kolēģa liktenis, bet vāļāties pa grīdu nebija nekāda vēlēšanās. — Zinātnieks, izgudrotājs. Kaut kāds slims. Visas sienas mums apzīmēja, sadīrāja gultu, nācās viņu sasiet ar virvēm un rīklē iebāzt korķi, jo viņš kliedza bez apstājas.

—   Ko viņš zīmēja? — Sudrabs painteresējās.

—              Kaut kādus ķeburus, — paklausīgi atbildēja galvenais ārsts.

—    Bet galu galā viņš nomierinājās, un visi viņu aizmirsa. Neviens viņu neapmeklēja.

—   Tad kas viņu izrakstīja no slimnīcas?

—   Pats nesaprotu, kā tas tā notika, — ārsts gandrīz sajuta aizkustinājumu. — Dievs ir mans liecinieks. Es domāju, ka viņam nav radinieku. Bet atdzīvinātāji lika turēt šeit un nekur neizlaist. — Acīmredzot slimnīcā valdošā nekārtība, kad pazūd pacienti, viņu uztrauca mazāk par atdzīvinātāju dusmām.

Sudrabs palūkojās pa logu. Nebūtu slikti šo resnvēderi aizstiept līdz noslēpumainā slimnieka palātai un to aplūkot, bet nojauta čukstēja priekšā, ka ir īstais brīdis doties projām no viesmīlīgās slimnīcas.

Tobrīd pa galvenajām slimnīcas durvīm iegāja salīcis, gara auguma vecis ar mugursomu plecā. Pat nepaskatījies uz dežurējošiem kareivjiem, it kā viņu šeit nemaz nebūtu, vecis aizgāja pa garo gaiteni.

—   Pasts! — viņš sausi pateica, piegājis pie nožogojuma, aiz kura sēdēja apaļīgā māsiņa, kas tagad jau bija ierakusies papīros. Vecis

Ј

nolika mugursomu un nolika to uz grīdas. Uz vīrieša šineļa atloka vīdēja ģerbonis — divgalvains ērglis, kas nagos turēja pasta ragu.

Novoviļeiskas psihiatriskās slimnīcas māsiņa pārsteigta pacēla galvu un ar skatienu ieurbās atnācējā.

—   Pasts taču šodien jau bija… Pie galvenā ar depešu… — saraukusi uzacis, viņa nomurmināja, mēģinādama saprast, kas te notiek.

Pēc tam viņa izstiepa roku un sāka griezt kaut kādu rokturi. Slimnīcas gaiteņos sprauslādama un šņākdama iekaucās sirēna. Acumirkliizcēlās troksnis. Nometuši kārtis, kareivji pielēca kājās.

Izdzirdējis sirēnu, Sudrabs saķēra aiz krāgas Hardinu un aizvilka viņu līdz durvīm. Noskaidrojās, ka galvenais ārsts legātam ir knapi līdz padusēm un nav nemaz tik smags, tikai resnuma dēļ viņu nebija pārāk ērti vilkt.

Sudrabs pavēra durvis, kopā ar nelaimes putnu iespruka gaiteni un devās pie dzelzs kāpnēm. Tikko viņš uzkāpa uz pirmā pakāpiena, pirmā stāva gaitenis pat iedrebējās no dimdoņas — tur skrēja kareivji, kuriem kājās bija apkalti zābaki. Soļi steigšus tuvojās.

—   Uz kurieni ved kāpnes? — drošības labad Sudrabs pajautāja.

—   Uz trešo stāvu un uz jumta, — ārsts nogārdzās, Sudrabs aizvien viņu vilka.

Legāts apmierināti pamāja.

Kad viņi abi sasniedza trešo stāvu, kāpņu apakšā parādījās trīs ar šautenēm apbruņoti kareivji un māsiņa.

—   Lūk, viņi! — kā kaujamā cūka iespiedzās sieviete, rādīdama uz augšu.

—   Stāt! — iebļāvās viens kareivis.

—   Sagribēji gan! — Sudrabs nomurmināja, aizsegdamies ar savu ķīlnieku.

Viens kareivis pacēla šauteni, bet legāts ar ķīlnieku pēdējā acumirkli paspēja iemukt trešā stāva gaitenī. Šis bija garš un ļoti vāji apgaismots. Sudrabs saskatīja kādas sešas durvis, kas no ārpuses bija aizslēgtas ar lieliem aizbīdņiem, bet gaiteņa galā — metāla kāpnes, kas bija atbalstītas pret jumta lūku. Bija tikai viena nelaime — pēc diviem soļiem ceļu aizšķērsoja metāla restes.

Legāts nosvieda Hardinu uz grīdas un no visa spēka paspēra restes. Tās iečīkstējās, bet nepadevās. Sudrabs noliecies saķēra dakteri aiz rīkles.

—   Kur ir atslēga? — viņš iešņācās.

Hardins iegārdzās un ieķērās legāta svārku stērbelē. Šis viņam iesita pa roku.

—   Kur atslēga? — viņš iebļāvās. — Saki vai nolidināšu pa kāpnēm!

—   Jūsu kabatā, — kampdams gaisu, galvenais ārsts iešņācās.

Tikai tagad legāts saprata, kas zaķpastalai bija padomā.

Viņš izvilka no kabatas atslēgu, kuru bija izsviedis dežurējošais ārsts, un iebāza to atslēgas caurumā. Tā nokrakšķēja, un restes atvērās.

Legāts ievilka Hardinu iekšā, bet restes atstāja pusvirus. Tad, velkot dakteri, viņš gāja no durvīm uz durvīm, un atrāva vaļā katru aizbīdni.

—   Ko jūs darāt? — galvenais ārsts iešņācās. Viņa seja bija balta kā krīts. — Tur taču ir vājprātīgie.

Sirēna nepārtrauca gaudot. Uz kāpnēm atskanēja soļi.

Kad abi vīri bija sasnieguši kāpnes, čīkstot sāka vērties vaļā palātu durvis un gaitenī cita pēc citas izlīda būtnes pelēkās un nodriskātās pidžamās. Viņu sejas bija nokvēpušas, mati savēlušies, acis zibēja, bet no pavērtajām mutēm atskanēja dīvainas skaņas. Daži cilvēki bija basām kājām. Un viņu kļuva aizvien vairāk. Daži jukušie sāka draudoši tuvoties klāt Sudrabam.

Tajā brīdi trīs kareivji jau atradās pie restēm.

—  Tur, tur! — pamājis uz kareivjiem, iekliedzās legāts. — Viņi izvedīs jūs brīvībā!

Būtnes, kuras salasījās pilns gaitenis, it kā pēc komandas pagriezās uz kareivju pusi un aizģenģerēja pie restēm.

Legāts atviegloti nopūtās. Jukušie vismaz uz kādu laiciņu norobežoja viņu un viņa ķīlnieku no cara kareivjiem. Taču viņš tūlīt saprata, ka nopriecājies pārāk agri. Šķiet, ka daži pacienti nebija pārāk jukuši. Kad viņi ieraudzīja nīsto Hardinu, viņu sejas pārveidojās grimasēs, kas nesolīja neko labu, vīri iedunckāja viens otru un sāka draudoši tuvoties.

Sapratis, ka tūlīt ar viņu tiks kārtoti rēķini, ārsts iespiedzās kā peļuks un tagad jau pats ieķērās Viļņas legātā kā glābējā.

Sudrabs ātri izvilka revolveri un pavērsa to pret vīriem.

—   Atpakaļ! — viņš iekliedzās. — Atpakaļ, es saku!

Taču pistole uz vīriem neatstāja nekādu iespaidu.

Legāts no visa spēka iesvieda viņu apkampienos Hardinu, bet pats metās pie kāpnēm. Viņš vēl paspēja ieraudzīt, kā galvenais ārsts kā lielgabala šāviņš nogāž zemē divus slimniekus un, glābdams savu ādu, nokritis uz zemes, četrrāpus, kustinot resno dibenu, mēģina aizbēgt vājprātīgajiem starp kājām.

Uzrāpies pa kāpnēm, Sudrabs domāja, ka lūka būs aizslēgta, bet, neieraudzīdams atslēgas caurumu, viņš to pastūma un jau pēc mirkļa nonāca uz jumta.

Jumts bija plakans, tikai vienos sānos rēgojās metāla kupols ar pareizticīgo krustu augšā. Legāts paslēpās aiz kupola un pietupdamies pielavījās piejumta malas. Paskatījies lejup, viņš saprata, kāpēc lūka nav aizslēgta. Nelaimīgajam, kam brīnuma dēļ gadījās te nokļūt, bija tikai viens ceļš — lēkt nojumta lejā un tikt izšķaidītam pret akmeņiem.

Bet pagalmā jau pulcējās cara kareivji, kas steigšus pielādēja šaujamos. Ieraudzīdami figūru uz jumta, viņi sāka kliegt un bakstīt ar pirkstiem.

Sudrabs aizskrēja uz jumta otru pusi, mēģinādams saskatīt vismaz kādu karnīzi, kurā varētu ieķerties. Velti. Jumts bija lamatas.

Negaidīti kāds pieskārās viņa galvai.

Legāts pacēla acis.

Virs galvas, mutuļojošu dūmu fonā, karājās gaisa balons ar Vilnas pasta ģerboni uz gondolas.

—   Ātrāk! — Skatoties no groza, pamāja pastnieks.

Sudrabs nekavējās. Palēcies viņš ieķērās virvēs, izdzirdēja, kā čikstot sāka griezties vārpsta, ierūcas dzinējs.

Pastnieks veicīgi pagrieza balonu tā, lai nonāktu pēc iespējas tālāk no šīs nelaimīgās vietas un izvairītos no lodēm.

Lūkā parādījās cara kareivja galva. Bet, kad vīrs izlīda uz jumta, balons ar virvēs ieķērušos legātu bija jau pacēlies un attālinājās no slimnīcas. Kareivis izšāva, bet lodes izgaisa debesīs.

Uzrāpies pa virvi, Sudrabs iegāzās grozā un uzreiz sāka klepot no dūmiem.

—  Vai viss labi? — norūpējies pajautāja pilots, kuram mugurā bija Sudraba svārki, kas viņam bija krietni par lielu.

Legāts pamāja.

—   Kāpēc tu nepaklausīji? — viņš nošņācās. — Es taču liku atgriezties Viļņā.

Atbilde nebija ilgi jāgaida.

—   Viļņas pasts savējos neatstāj!

Legāts Antans Sudrabs sāka smieties, bet atkal sāka klepot un krekšķināja tik ilgi, kamēr gaisa balons izlauzās no smirdīgajiem Novoviļeiskas mākoņiem un virs galvas iemirdzējās novakara saule, bet tālumā iezaigojās Viļņas baznīcu jumti.

Pavasara krēsla pārklāja dzidri violetās Viļņas debesis, saule vēl mēģināja parādīt dilstošajam mēnesim, kas te ir tas galvenais, bet galu galā padevās, un, izstarojot sarkanu staru kūli, pazuda aiz horizonta. Bet pilsēta nesteidzās atvērt durvis naktij, kas laidās tai pāri: tumsu gaiņāja lēkājošas gāzes laternu liesmas, draudoši gailēja oranžās fabriku acis, gaisma plūda caur vaļā atvērtām krogu durvīm, restorānu, iebraucamo vietu, iecietības namu, biljarda zāļu un kinoteātru logiem. Lukišķu laukumā, kur pēdējos darbus steidzās veikt strādnieki, kas, kā vienmēr, kavējās, milzīgu Galotņu tikšanās Izstādes kupolu kā ar zeltu pārklāja jauno Voltas laternu gaisma. Navigatoru tornis ari strādāja vaiga sviedros — novirzīja, aizturēja vai steidzināja virs Viļņas gaisā esošos dirižabļus. Ik pa laikam kāds pilsētnieks, pa ielu steigdamies, apstājās un, atgāzis galvu, priecājās par d/irkstošo gaismu varavīksni debesis. Vai tikai nepiepildīsies pēdējo dienu baumas, ka Vācijas ķeizara sūtņi uz Galotņu tikšanos ieradīsies modernā dirižabli, ar tikko uzceltu lidojošo cietoksni? — ne viens vien prātoja. Un Viščigavas gaisa kuģu osta zaigoja kā milzīgs ugunskurs, no tās neatpalika ari rātsnams, kas tika svinīgi izrotāts ballēm.

Brīvajai Vilnai šonakt nebija, kad atpūsties.

Pēc īsa, bet vētraina mītiņa, kas pa dienu bija sarīkots pie Mehāniķu ģildes torņa, Tvaikpilsētas strādnieki izklīda pa apkārtējiem krogiem. Vakaram nolaižoties pār pilsētu, Viļņas Tvaika padomnieks un Mehāniķu ģildes vadītājs Petrs Vileišis savā kabinetā lasīja viņam pasniegtu strādnieku prasību manifestu, kas bija uzrakstīts ar briesmīgām kļūdām, un nemierīgi košļāja lūpu. Universitātes domīnijas Alķīmiķu katedras vadītājs Jons Basanavičs nesen atgriezās no domīnijas sēdes, kurā iepazīstināja ar jaunākajiem alķīmiķu izgudrojumiem, Nikodēms Tvardauskis knosījās pa mājām Zvērnīcā, slepenajā istabiņā, reizēm uzmezdams acis sarkanajam punktiņam, kas kustējās mirguļojošajā Viļņas kartē. (Punktiņš — viņa aizbilstamā Mila — šobrīd bija apstājies Bernardlnu dārzā. Mirkšķinot acis, burvīgā Kolumblne, fotografēja dzīvo gleznu aktierspēli). Markuču muižas tornī, sabāzuši galvas kopā, apspriedās norūpējušies Viļņas atdzīvinātāji. Un vienīgi korvešu klases dirižabļa “Svētā Jura zvaigzne" otrais adjunkts Čārlzs Finlejs un pirmais adjunkts Edvards O'Braits, šķiet, izbaudīja vakara priekus — abi sēdēja pustukšā viesnīcas restorānā, kur bija apmetušies, un, malkodami alu, sita kārtis.

Mazītiņā būdiņā Melnumos kurpnieks Efraims, sakodis zobos dažas skrūves, ar labpatiku klaudzināja āmuru, labodams "Viļņas Taisnības" redaktora Leiba Volinska kurpes pazoli. Leibs kurpes pie Efraima laboja ari tāpēc, ka, nesteidzīgi sarunājoties, viņš no naivā un pļāpīgā vecā žīda uzzināja visādas pikantas lietiņas, kuras pēc tam, attiecīgi aprakstītas, nonāca pirmajās “Taisnības" lapaspusēs, dažam labam nereti sagraujot vai vismaz padarot rūgtāku dzīvi. Efraims Leibam bija atzinies, ka nemāk lasīt, tāpēc redaktors ķiķināja bārdā, domādams, kas būtu, ja kurpnieks zinātu, kam kalpo viņa tenkas. Reizēm pie Efraima būdiņas pieskrēja klāt dažs labs baskājains puišelis, kaut ko iečukstēja kurpniekam ausī, saņēma pieckapeiku un metās projām, pie reizes paķerot dažas baranciņas, kuras Efraims gatavojās apēst pie tējas, bet neapdomīgi bija nolicis malā.

Brīvajai Viļņai patiešām šonakt nebija, kad atpūsties.

Tovakar kādā Tvaikpilsētas krogā bez nosaukuma pie galdiņa divatā sēdēja llkdegunis virs un daiļa sieviete.

—   Tad mēs pasniedzām viņam to manu… mani… manifestu. Nu, un viss, — raportēja Miša Suslovs, nemanāmi atpogāja kreklu un, pabāzis zem tā roku, pakasīja spalvainās krūtis. Suslovs nejutās pārāk labi, jo nebija pieradis, ka viņu komandētu bāba. Un piedevām vēl šāda!

īstā Krievijas valsts padomnieka Aleksandra Goļicina gultas sildītāja, krievu aģente skaistule Emīlija graciozi sakrustoja kājas un, mutē turēdama garu iemuti, izpūta dūmus runātājam tieši sejā.

—   Ļoti labi, Mišaņa, — viņa nomurmināja ar tikko manāmu izsmieklu. — Ko mēs bez tevis darītu? Tagad vajag kalt dzelzi, kamēr tā karsta. Rit "Viļņas Taisnība"… Tu taču lasi "Taisnību”, vai ne? Tātad rit tā ziņos par neizpildītām darba ļaužu prasībām un streiku sākumu. Parūpējies, lai brīvā prese nekļūdītos. Šonakt pat parūpējies par to! Pirmajiem streikiem jau jāsākas rit parīt, bet galvenajā Galotņu tikšanās dienā fabrikas apstāsies, strādnieki izies ielās. — Emīlija cieši paskatījās uz Suslovu. — Pret ko viņi protestēs?

—   Pret kapitālistiem, izmantotājiem, automatoniem un rūpnieciskajām mašīnām, — gandrīz bez atelpas nobēra Suslovs.

Emīlija piekrītoši pamāja ar galvu un izpūta vēl vienu dūmu kamolu.

—   Malacis. Mēs viņiem parādīsim, ka nomāktie darba ļaudis nav nekāds kājslauķis.

—   Tieši tā, — ne pārāk pārliecinoši piekrita Suslovs. Ne jau tāpēc, ka Emīlija, kurai mugurā bija elegants kostlmiņš, pilnīgi nelīdzinājās nomākto darba ļaužu pārstāvei, bet tāpēc, ka līdz šim brīdim vēl nebija saņēmis solīto atalgojumu.

Miša Suslovs darīja savu darbu — agrāk sēdējis dažādos Krievijas impērijas cietumos pai; laupīšanu un blēdībām, tagad viņš bija k|uvis par profesionālu naida kurinātāju un dumpinieku. Atradis savu aicinājumu — iedegt neapmierinātības dzirksteli tā, lai izceltos sazvērestības ugunsgrēks, — šis četrās valodās brīvi runājošais cilvēciņš kļuva par vajadzīgu cilvēku. Viļņā viņš uzradās pavisam

nesen, un, rūpīgi izvairīdamies no leģionāru uzmanības, bija paspējis diezgan daudz izdarīt Krievijas labā. Protams, ne par velti.

Sieviete sajuta Suslova balsi šaubas un steidzās izpelnīties labvēlību. No nelielas rokassomas viņa izvilka pabiezu aploksni un zem galda iegrūda to Suslovam rokā. Vīrietis noliecās, atvēra aploksni, uzmeta acis tās saturam un uzreiz kļuva priecīgāks.

—   Tas nav tev vienam, — Emīlija brīdināja. — Padalies ar… — viņa pasmaidīja, — ar visvairāk nomāktajiem. Neesi alkatīgs.

Pēdējie vārdi noskanēja asi, it kā draudi, bet, kamēr Mišaņa izdomāja, ko atbildēt, Emīlija graciozi piecēlās no krēsla un pazuda no kroga.

Izgājusi uz ielas, sieviete iesēdās vienā slēgtā karietltē, ko vadīja zirgs, un tā uzreiz aizdārdēja pa ielu. Pēc stundas ceturkšņa Emīlija iespruka Svētā Rafaela draudzei piederošā zālē, kas bija piekļāvusies baznīcas sānam.

Telpa bija piebāzta ar pārgurušām sievietēm. Cenšoties nekrist acis, Emīlija iekārtojās krēslā pēdējā rindā un ar skatienu ieurbās pusmūža sievietē, kurai mugurā bija gari un brūni, lejasdaļā pakuplināti svārki, un īsa, tumši zaļa žaketlte. Viņa stāvēja uz paaugstinājuma un nikni plātīja rokas. Tvaikpilsētā viņu pazina kā Jadvigu Zaicu.

—    Un kas tālāk? — karstasinīgi runāja sieviete. — Jūs jau dzirdējāt, ka mūsu viri, mūsu barotāji, solās^treikot. Vai mums tas ir vajadzīgs? Vai to vajag mūsu bērniem? Kā mēs izsalkušajiem mazulīšiem paskaidrosim, ka maizes nav tāpēc, ka tētis nestrādā? Jau tagad Viļņas nomales ir pilnas ar badā mirstošiem bērniem. Vai mēs gribam, lai mūsu bērni staigā ar pastieptu plaukstu?

Emīlija neapmierināti saknieba lūpas. Aģitatore iejutusies, šķiet, nošāva greizi — izsalkušu un aiz bada mirstošu bērnu Viļņā jau sen vairs nebija. Emīlija pacentās noķert runātājas skatienu un tik tikko jūtami papurināja galvu. Sapratusi mājienu, oratore steidzīgi mainīja tēmu un ķērās vērsim pie ragiem.

—   Es atbildu: nē, vīru streiks mums nav vajadzīgs. Bet mums, sievām un mātēm, pašām ir jāpanāk, lai paēdušie bagātnieki nedzītu uz ielām mūsu vīrus bez kapeikas kabatā. Jūs laikam būsiet dzirdē

jušas, ka Viļņā sabrauks kungi no visas Eiropas. Tāpēc pulcēsimies, saliksim plecus kopā, kļūsim par vienu dūri, soļosim uz rātsnamu, ielauzīsimies tur un pateiksim, ka tik briesmīgs stāvoklis tik ilgi nevar turpināties! Mūsu vīriem ir vajadzīgs darbs, un bērniem — vismaz maize!

Pēkšņi izcēlās kņada. Vairākas sievietes piecēlās kājās un cita caur citu sāka kaut ko runāt.

—   Paklausieties, paklausieties! — Oratore pamāja ar roku, un viņas varenā balss bez grūtībām pārkliedza troksni: — Es zinu, ka jūs māc nemiers, ka jūs baidāties no tiem ārvalstu baņķieru iztapiņiem — Viļņas leģionāriem no Slušķu cietuma. Bet paklausieties! Jā, viņi ir algotņi, viņi ir nežēlīgi, taču viņi nav zvēri! Un ko viņi darīs, kad ieraudzīs, ka ielās ir izgājis sieviešu pūlis? Mēs esam drosmīgas, un mums ir taisnība. Jūs, mātes, ņemiet savus bērnus, ņemiet uz rokām jaundzimušos, vediet aizbilstamos, — te oratore pamāja pirmajā rindā sēdošajai bāreņu patversmes vadītājai Margaritai Bergai un dažām mūķenēm, — un soļosim uz rātsnamu! Soļosim! Maršēsim! Ja brīvā Viļņa iedrošināsies pacelt ieroci pret savām sievietēm un mātēm, kas cīnās par taisnību, to ieraudzīs visa Eiropa. Soļosim!

Zāli pāršalca piekrišanas saucieni un urravas. Emīlija apmierināta pamāja oratorei un izsteidzās no zāles. Naudu cītīgajai runātājai viņa nodos vēlāk.

Trešā vieta, kuru šovakar grasījās apmeklēt krievu spiedze, atradās nedaudz tālāk. Kariete aizdārdēja no Tvaikpilsētas un sāka pamazām spraukties caur cilvēkiem, kas bezrūpīgi soļoja pa Zaļo tiltu un vēroja, kā abās upes pusēs strādnieki būvē paaugstinājumus godājamiem Galotņu tikšanās viesiem, kas vēros trakgalvja lidotāja Ādama Gaber-Volinska pilotētā divplākšņa "Forman IV” lidojumu pāri Zaļajam tiltam. Nonākusi vecpilsētas centrā, kariete aizbrauca apkārt Katedrāles laukumam un aizdārdēja garām Svētās Annas baznīcai un Bezdievniekiem, kas atradās kreisajā pusē blakus Viļņas upītei.

Aiz tiem Viļņa sāka strauji mainīties.

'Āāā… tur ir žīdu kvartāls," par Melnumiem būtu pateicis kāds cilvēciņš, kas slikti orientējās brīvajā Viļņā un bija iestrēdzis

pagājušā gadsimta vidū. Un būtu ļoti maldījies. Jā, žīdu Melnumos bija daudz, bet viņu netrūka ari citās Viļņas vietās. Alianses pilsētas, izcīnīta brīvība, labi priekšnoteikumi tirdzniecībai un atplestas rokas, ikvienu sagaidot, kļuva par apsolīto gaismu visas Eiropas žīdiem. Un ne tikai viņiem. Viļņā uz dzīvi apmetās ungāri, armēņi, karalmi, tātāri, turki un pat ķinieši. Tiesa, viņi ieradās nevis no tālās tēvzemes, bet no cariskās Krievijas pilsētām. Un gandrīz visi viņi apmetās Melnumos, slēgtā rajonā, kur gandrīz jebkurā namā varēji atrast manufaktūru, iebraucamo vietu, veikalu, kas tirgojās ar dažādiem sīkumiem. Šaurajās Melnumu ieliņās un šķērsielās ar neskaitāmiem pagalmiem un slepeniem pagrabiem, ar līganiem koka tiltiņiem vai pazemes ejām, kas savienoja namus, varēja atrast ari eksotiskākus izklaižu veidus — smacīgās zālēs saspiedušies ķinieši klaigājot vēroja gaiļu kaujas, likdami uz savu mīluli, karalmu bodītēs varēja nopirkt slavenos Galves ezerā noķertos repšus, turkiem piederošās iebraucamās vietās — ievilkt saldenu ūdensplpes dūmu, bet, ienirstot vēl dziļāk, — nogaršot ari opiju, ja tu izskatījies uzticams acij, kas aizdomīgi tevi aplūkoja caur šauru lodziņu durvis.

Rets garāmgājējs zināja, ka tieši blakus sinagogai vai mečetei, dziļi pagalmā vai kādā nomaļā vietā, ir noslēpušās smēķētavas, kur lūkojoties alķlmiskos opija spoguļos varēja sarunāties ar tālām valstīm — apjautāties, kāda tēvocim Ichakam vai tantei Mingai veselība, bet varbūt nodot svarīgu ziņu savam priekšniekam no izlūkdepartamenta.

Melnumi bija aizdomīgs, ne pārāk grezns rajons, kas dzīvoja pēc saviem likumiem. Turīgākie žīdi vai tatāri centās iekārtoties labākās Viļņas vietās, īpaši pēc tam, kad pilsētas padome, nosarkdama aiz kauna, atģidās un atsauca aizliegumu žīdiem apdzīvot teritoriju no Aušras vārtiem līdz Svētā Jāņa baznīcai. Taču žīdi, pat izcīnījuši vietu zem saules, nepārtrauca sakarus ar Melnumiem, atbalstīja sinagogas un ješivas. Ne velti pirms trim gadiem slavenais žīdu rakstnieks Šolems Aleihems, ieradies uz savas lugas pirmizrādi Varšavā, pēc tam apmeklējis Viļņu un Melnumus, iespaidiem pārbagāts uzrakstīja stāstu "Ja es būtu Rotšilds":

"Ja es būtu Rotšilds, es dotu sievai trīs rubļus, lai ceturtdienās

viņa man nelauzītu galvu. Izprecinātu meitas un skolotu bērnus, nelauzīdams galvu, no kurienes ņemt naudu. Uzliktu jaunu jumtu, lai lūdzošiem žīdiem nelītu uz galvas. Sagrautu netīro patversmi un uzceltu slimnīcu. Tā būtu laba slimnīca — ar īstiem dakteriem un halātiem, un vistas buljonu katru dienu. Es parūpētos par bērniem, lai tie neskraidītu ar plikām nabām, un dibinātu labdarības aizdevumu havuru, lai jebkurš žīds, malameds, amatnieks vai parasts tirgonis varētu aizņemties un nevajadzētu atdot pēdējo kreklu par procentiem.

Ja es būtu Rotšilds, kas to visu pieskatītu? Dibinātu vienu lielu havuru, kas rūpētos par visiem žīdiem, visu Izraēlu, lai žīdiem būtu laba dzīvošana, lai tie vienoti sēdētu ješivās un mācītos. Un kur es dibinātu vislielāko ješivu, visu akadēmiju akadēmiju? Protams, ka šeit, Viļņā.”

Klīda baumas, ka rūpēties par Melnumiem Viļņas padome sāka tad, kad šis stāsts nokļuva neformālā Alianses pilsētu pārvaldītāja barona Nātana Rotšilda rokās.

Lūk, tādi bija Melnumi, kuros iedārdēja Emīlijas kariete, kas, pa šaurajām ieliņām spraucoties garām gājējiem un citiem vezumiem, apstājās pie neglītas divstāvu ēkas.

Pēc neilga brīža Emīlija iegāja iekšā pa noplukušām koka durvīm, kuras nepatīkami čikstēja, it kā dusmotos par jebkuru nelūgtu viesi, un iegāja nelielā istabā bez logiem.

Šeit pie šujmašīnām sēdēja vairāk nekā desmit bālu sieviešu, kas, acis nepaceļot, mina šujmašīnu pedāļus. Sieviešu bija tik daudz, ka viņas cita citai pieskārās ar elkoņiem. Nevēdinātajā istabā valdīja asa sviedru smaka. Blakus katrai darbiniecei stāvēja pudele ar bālganu šķidrumu, kurā bija iemērkta stikla caurulīte. Ik pa laikam kāda šuvēja, neizlaizdama no rokām šujamo, ar vienu roku paķēra caurulīti, ielika mutē un padzērās šķidrumu. Sievietes acis tad uzreiz iemirdzējās, pleci iztaisnojās, rokas sāka kustēties vēl ātrāk. Kad pudele iztukšojās vai šuvējai radās dabiskās vajadzības, viņa paraustīja sānos esošo virvlti, un citā istabā, uz kuru durvis bija aizklātas ar apdriskātu vadmalas audumu, iešķindējās zvaniņš. Aizkari pašķirās, un zālē ienāca resns, saviebies punduris ar īsām, nedabīgi muskuļainām rokām.

Punduris ne tikai apkalpoja šuvējas, bet ari sargāja tās no nepiederīgo acīm.

Emīliju viņš jau gaidīja pie durvīm. Klusēdams viņš paņēma pasniegto cepuri un pirmais pazuda aiz vadmalas aizkara. Emīlija sekoja pa pēdām. Resnītis veda viņu pa šauru gaiteni, pēc tam — pa kāpnēm -lejup. Nonākuši puspagrabā, viņi apstājās pie masīvām durvīm. Cilvēciņš trīs reizes pieklauvēja, un pēc minūtes atskanēja atvelkama aizbīdņa skaņa. Punduris pagaidīja, tad atvēra durvis un ar mājienu parādīja Emīlijai, lai ienāk, bet pats palika gaitenī, apsēdās uz krēsliņa, kas stāvēja blakus.

Istaba, kurā iegāja Emīlija, bija bez logiem un no pirmā skata atgādināja pulksteņu darbnīcu. Pustumsā mirgoja atsevišķas pulksteņu detaļas: atsperes, rādītāji, ciparnīcas, dažādas vītnes un citi mehānismi. Pie darba galda, ko spilgti apspīdēja luktura gaisma, krēslā sēdēja cilvēks. Istabā viņš atradās viens, acīmredzot viņš pats atšāva aizbīdņus un paspēja atgriezties pie galda. Viņš arī bija punduris, pavecs, ar kuprīti, īsu sirmu bārdiņu, mati sapīti bizītē, rokās viņam bija ādas cimdi ar vaļējiem pirkstiem, labajā aci viņš bija ielicis pulksteņmeistara palielināmo stiklu. Viešņai ieejot, vīrietis palocīja galvu un veikli noķēra stiklu, kas grasījās izkrist no acs.

—   Jūs kā vienmēr esat punktuāla, madam, — viņš pieklājīgi noteica, uzmanīgi uz sāniem nostumdams kādu lietu, pie kuras tikko bija knibinājies.

—   Ceru, ka tu ari, — Emīlija atšāva.

Krievu aģente pat nepūlējās izlikties pieklājīga, bet vīrs, šķiet, par to nelikās ne zinis. Viņš noslīdēja no krēsla, gāzelējoties pārgāja pāri istabai, nometās ceļos pie stūri stāvošās gultas un no tās apakšas izvilka garenu futrāli. Piesardzīgi pacēla to, aiznesis nolika uz galda un atvēra to vaļā. Gaismā palsi iemirdzējās tumšs metāls, taču, ieskatoties rūpīgāk, bija redzams, ka tas nav metāls, bet māls, kas pēc dedzināšanas kļuvis gandrīz melns.

Emīlija piegāja pie galda. Futlārī atradās četras māla bumbas dūres lielumā, no augšas katrā bija ielikta iekšā zema, bieza stikla caurulīte, kurā ļumēja violetas krāsas želeja.

—   Lūgtum papriecāties, lielisks darbs, tiesa? — gaidīdams uzslavu, pajautāja vīrietis.

Emīlija vāri pasmaidīja.

—   Jā, Kņaz, — tas bija vienīgais, ko viņa pateica.

Kuprītim, kuru sieviete nosauca par Kņazu, daba bija nodarījusi pāri — nebija apdāvinājusi ne ar garumu, ne izskatu, toties nepažēloja talantu. Reiz šis vīrelis bija lielisks pulksteņmeistars, labākais slavenās Berlīnes Klokmaheru kompānijas meistars. Klokmaheri necentās līdzināties pasaulē labākajiem Junghansiem, bet ražoja īpašus pulksteņus, un Kņazam, kas Berlīnē bija pazīstams ar vārdu Firsts, tas bija pa prātam. Par viņa radītajiem muzikālajiem pulksteņiem, pulksteņiem ar dziedošiem gaiļiem vai trompetistiem, svārstu un atsperu pulksteņiem vai pat tādiem, kas rāda, kāds ārā laiks, priecājās Vācijas augstmaņi un turīgi tirgoņi, pasūtījumi plūda no Krievijas, Anglijas, Francijas un pat no tālās Amerikas.

Bet pēc kāda laika Firstam šis darbs apnika. Viņš ieinteresējās par alķīmiju, sāka meklēt dzirksteli, kas varētu padarīt dzīvi daudzpusīgāku. Tad arī viņš iepazinās ar Johanu Mostu, slaveno Vācijas anarhistu. Bet Mostam, kurš publiski izplatīja revolucionāras idejas un mudināja kaujā ņemt palīgā vardarbību un bumbas, Firsta zelta rokas bija īsta bagātība. Tātad kuprītis sāka ražot Mostam alķīmijas bumbas, un pēc neilga laika Berlīnes ielās, Ludvigshāfenas ķīmijas rūpnīcās un Hamburgas ostā cits pēc cita nodārdēja sprādzieni. Firsts atrada dzīves aicinājumu, bet ne uz ilgu laiku — anarhistiem uz papēžiem sāka mīt ķeizara slepenpolicija, un nācās laisties lapās. Mosts aizbēga uz Ameriku, bet Firsts pārbēga uz brīvo Aliansi un, pārdēvējis sevi par Kņazu, apmetās uz dzīvi Viļņā. Viņš turpināja uzturēt sakarus ar Mostu, kopīgiem spēkiem viņi pat izdeva brošūru “Revolūcijas kara zinātne" par to, kā izgatavot bumbas. Amerikā tā izraisīja milzīgu troksni un Mosts tās dēļ izpelnījās iesauku “Dinamosts”. Taču Kņaza,mājas aizvien biežāk sāka apmeklēt anarhisti, revolucionāri un kaujas eseru organizācijas locekļi no Krievijas. Lielākā daļa bumbu, kas radīja galvas sāpes žandarmiem Minskā, Varšavā vai pat Sanktpēterburgā, bija dzimušas šeit, šī klusā pulksteņmeistara pagrīdes darbnīcā. Par pašu slavenāko Kņaza

bumbu upuri kļuva Krievijas iekšlietu ministrs un žandarmērijas šefs Vjačeslavs fon Plēve. Sanktpēterburgā, Izmailova prospektā, eseris Sazonovs viņa karietē iesvieda bumbu, kas izgatavota Viļņā, klusā Melnumu ieliņā. Bet šoreiz cara ohranka no visa spēka deva triecienu eseriem un izmeklēšanā izošņāja par Kņazu. īstais Krievijas valsts padomnieks Aleksandrs Goļicins bija devis rīkojumu klusiņām likvidēt pulksteņmeistaru, bet pēkšņi saprata, ka viņam pašam noderētu Kņaza prasmes. Tāpēc viņš uzaicināja palīgā savu apburošo mīļāko Emīliju — aprūpēja viņu ar naudu, "uzticamu revolucionāru organizāciju" rekomendācijām, un sieviete bez grūtībām ieguva vecā pulksteņmeistara uzticību. Vēl jo vairāk tāpēc, ka pasūtījums, kuru viņa uzdeva kuprītim, nebija ikdienišķs.

—   Tātad uzspridzināsiet cara tētiņu tā, ka putekļi ies pa gaisu! — Kņazs ieķiķinājās, rāpjoties uz krēsla.

Emīlija ar pirkstu uzmanīgi pārbrauca pāri vienai māla bumbai. Tad ar abām rokām paņēma lodi, izņēma to ārā un pagrozīja pretī lukturim. Violetais receklis saduļķojās.

—   Uzmanīgi, — Kņazs brīdināja, — turiet tās pēc iespējas tālāk no siltuma. Kad gribēsiet spridzināt, uzsitiet pa lodes apakšu. Caurulītes dibens tiks izsists, un šis violetais labums samaisīsies ar sprāgstvielām. Tad piecas sekundes paturiet, metiet bumbu un laidieties, ko kājas nes. Blīkšķis būs tāds, ka debesis ar zemi sajauksies kopā. 7

Kņazā ieurbās aukstas un zaļas acis.

—   Man liekas, ka es skaidri izteicos, ka man… maniem draugiem… ka mēs spridzekli vēlamies pārvaldīt no attāluma, un diezgan paliela, — teica sieviete.

Vecis, it kā aizstāvēdamies, pacēla cimdos tērptās rokas.

—   Protams, protams, — viņš pasteidzās atbildēt, atkal iekrita krēslā, paņēma no Emīlijas lodi, ielika to futrāli un iesita ar knipi pa atslēgu. Tad no citas atvilktnes izvilka zamša maisiņu un izkratīja saturu uz galda.

Emīlija ieraudzīja nelielu metāla kamertoni un sudraba nūjiņu.

—               Lūk, jūsu piederumi, madam, — ar pirkstu bakstīja vecis.

—   Kamertonis pagatavots tā, ka tad, kad pa to uzsit ar nūjiņu, izce-

N

\

ļas tāda vibrācija, ka caurulītes saplīst visās bumbās, kuras būsiet atstājusi pat simts asu attālumā. — Kņazs apmierināts pačāpstināja lūpas. — Pārējā laikā bumbas uzglabājiet futrāli. Tas ražots no materiāla, kas ir izturīgs pret vibrāciju. Viss darbojas lieliski, — viņš apliecināja. — Ja man neticat, pajautājiet saviem draugiem no Nikoļskas torņa.

Emīlija atcerējās spēcīgu sprādzienu, kas notika Maskavā, kad blakus Nikoļskas tornim tika sašķaidīta pilsētas ģenerālgubernatora kariete un pamatīgi cieta apkārtējie nami.

Pēc tam vecis deva vēl dažus norādījumus, kurus sieviete labi iegaumēja.

—   Jums jābūt ļoti ātrai. Ļoti, — atsveicinoties teica Kņazs.

Bet Goļicins bija Emīlijai devis vēl vienu uzdevumu. Pēkšņi viņas rokā uzradās ierocis.

—   Es apsolu, — viņa teica un iešāva vecim sirdi.

Viļņas atdzīvinātāju finansists Tomašs Ujeiskis stāvēdams vicoja maizi ar desu, lūkojās uz kopnama dzīvokli, kas kādreiz likās tik mīļš, un dega nepacietībā. Čemodāns bija nolikts pie durvīm, bet svārku kabatā atradās divas biļetes uz nakts dirižabli "Mēnesnīcas sonāte". No rīta jau viņi būs Berlīnē, bet no turienes ceļš bija vaļā uz visām četrām debess pusēm — gan uz Ameriku, kas sola lielas iespējas, gan uz mūžīgi saulainajām Rio pludmalēm. Padomājis par to, Tomašs pat aizvēra acis aiz baudas, priecādamies, ka vismaz reizi dzīvē apņēmās un ļāva Fēliksam sevi pierunāt uz tādu avantūru.

Reiz, kādā vēlā vakarā, gultā malkojot šampanieti, viņš savam mīļajam Fēliksam Porcijankai bija ierunājies par darbā redzētiem ļoti slepeniem rasējumiem. Pēc dažām dienām Fēlikss, Mehāniķu ģildes rēķinvedis, elsdams un pūzdams, viņam atzinās, ka tiek šantažēts, bet uzreiz atklāja plānu, kā būtu iespējams atkratīties no izsekotāja un pat nopelnīt daudz naudas. Tomašu gandrīz piemeklēja apopleksija. Taču iespēja visu pamest un divatā jauki padzīvot kādā lieliskā paradīzes nostūri tā vilināja, ka viņš nolēma riskēt.

Noskaidrojās, ka viņš bija baidījies lieki — nokopēt slepenos rasējumus bija smieklu darbs, pat suns nesaoda. Tagad rasējumi jau, visticamāk, bija sasnieguši Sanktpēterburgu, Kijevu vai Maskavu, bet Ujeiskim bija vienalga — sānus sildīja ceļojuma biļetes, tūlīt ieradīsies Fēlikss, un tad sāksies jauns un aizraujošs dzīves posms.

Kāds pieklauvēja pie durvīm.

"Beidzot,” Ujeiskis atviegloti nopūtās un devās uz priekšnamu.

—   Cik var gaidīt… — viņš iesāka runāt, bet tā ari palika ar atvērtu muti.

Aiz durvīm nestāvēja viņa draudziņš Fēlikss Porcijanka, bet gara auguma vīrs pelēkā uzvalkā un cepuri galvā. Tomašs bija pārsteigts, bet nenobijās, jo tas bija Gustavs Šahts jeb vienkārši brālis Gustavs, Atdzīvinātāju ložas jurists, kas vienmēr bija labā omā. Kolēģi zināja, ka Ujeiskis dodas pelnītās brīvdienās, tāpēc pedantiskais Gustavs, visticamāk, bija atnācis, lai kaut ko precizētu.

—   Es ļoti atvainojos, ka traucēju pēdējā minūtē, — priecīgi ierunājās Gustavs. — Kā skatos, ceļojumam jau esi sagatavojies. — Viņš iegāja priekšnamā un bez aicinājuma pakarināja cepuri uz grezniem brieža ragiem, kas bija piestiprināti pie sienas. — Bet es apskatījos, ka man nav tava ceļojuma dokumentu kopiju, tāpēc ieskrēju norakstīt datus.

Ujeiskis nomierinājies aizgāja pie lietusmēteļa, kura kabatā atradās dokumenti. Tajā brīdi Šahts aizgāja uz viesistabu, piegāja pie loga un pašķīra aizkarus. Tumšais pagalms bija tukšs. Viņš bija gaidījis, kamēr satumst, un savu serpoletu apdomīgi bija nolicis blakus ielā, aiz kupliem krūmiem, bet no izsekotājiem-leģionāriem viņam izdevās atkratīties, ienirstot Šnipišķu ieliņu labirintos.

Istabā iešļūca Ujeiskis.

—   Lūk, — viņš uz galda nolika Alianses pilsētu pilsoņa pasi kartona vākos un atlocītu ceļojuma atļauju.

—               Labi, — brālis Gustavs nopriecājās un ielika roku kabatā.

—   Esi labs, uzraksti savus datus, un es pazūdu.

Ujeiskis nezin kāpēc sarāvās un ar skatienu ieurbās atnācēja rokā, bet tūlīt pat nervozi iesmējās — viesis no kabatas izvilka

visvienkāršāko mehānisko spalvaskātu un kvadrātveida papira lapiņu.

Atdzīvinātāju finansists apsēdās uz krēsla, piestūma klāt lapiņu, paņēma pastiepto spalvaskātu, kura uzvelkamā spirāle iestūma spalvā tinti, un, skatīdamies uz saviem ceļojuma dokumentiem, sāka pārrakstīt datus.

Gustavs Šahts bezrūpīgi svilpoja kādu dziesmiņu, aizgāja dzīvokļa saimniekam aiz muguras un ziņkārīgi noliecās pār plecu.

—   Cik skaists rokraksts, mans draugs! — viņš uzslavēja. — Un darbojies ari naski. — Viņš paplikšķināja Ujeiskim pa plecu. — Saki, vai ari slepeno rasējumu kopijas taisīji ar spalvaskātu? Bet varbūt ar zīmuli?

Tomaša Ujeiska roka sastinga gaisā.

—   Ko? — viņš drebot atpleta muti, bet vairāk neko nepaspēja pateikt, jo kaklam apkārt apvijās zīda virvlte.

Maz kam bija zināms, ka priecīgais brālis Gustavs ir ne tikai jurists, bet ari galvenais Viļņas atdzīvinātāju ložas bende. Tagad viņš ķērās pie sava otrā amata pienākumiem — uzmeta Ujeiskim kaklā virvlti un spēcīgi parāva aiz abiem galiem. Tomašs noplātīja muti, nevilšus pieķērās virvltei, mēģinot to atplēst no kakla, bet spēki nebija vienlīdzīgi. Finansista nagi veltīgi skrāpēja kakla ādu. Slepkava sakrustoja rokas un savilka virvlti vēl stiprāk.

—   Tu nodevi ložu, neģēli, — caur zobiem viņš nošņācās. — Mūsu bagātību atdevi leģiona suņiem. Bet tu nepadomāji, ka viņi atnesis rasējumus atpakaļ un noliks priekšā mūsu Vecākajam. Nepadomāji, ko? Nezināji, ka Vecākajam atlika tikai pārbraukt rasējumiem ar roku, un viņš uzreiz saprata, kas tos bija aizticis. Par cik tu pārdevies, nodevēj?

Atbildes nebija, jo upuris tikai gārdza, bet pēc dažām sekundēm Ujeiska acis izvalbījās un ķermenis saļima. Caur pavērtajām lūpām tecēja asins tērclte, ārā izlīda mēle. Bet Šahts turpināja vilkt zīda virvīti. Tikai pārliecinājies, ka finansists patiešām vairs nav dzīvs, viņš beidzot atlaida virvi, un Ujeiskis sakņupa uz galda. Spalvaskāts palēcās gaisā, un zilas tintes asaras uzpilēja uz ceļojuma dokumentiem, kuri nevienam vairs nebija vajadzīgi.

Šahts rūpīgi salocīja virvlti, ielika to kabatā, piegāja pie loga un paskatījās ārā. Pagalmā ari tagad bija kluss un mierīgs, tikai pie ārdurvīm nokārtojās kāds krogā pārāk daudz iedzēris pilsonis. Nepieskardamies mironim, slepkava paņēma spalvaskātu un pierakstīto papīra lapiņu, aizsoļojot līdz priekšnamam, paķēra cepuri, uzvilka to pār acīm ūn izgāja no dzīvokļa. Aizvēris durvis, viņš vēsā mierā nokāpa pa kāpnēm un pazuda tumsā.

Vakarpusē uz ielas kvernējošos Viļņas legāta vīrus, kas bezcerīgi lūkojās pēc “resnīša Fēliksa”, uzmanību piesaistīja tuvojamies vēlīna kariete. Abi leģionāri saskatījās un paslēpās tumšās vārtrūmes nišā. Kariete apstājās tieši pretī vārtrūmei. No tās izrāpās neliels resnītis. Viņš elsdams pieliecās, un, pastiepdams dibenu, izvilka no karietes uzpūtušos čemodānu, pēc tam ari somu, kurā kaut kas iedžinkstējās. Kad kariete aizbrauca, resnītis bailīgi palūkojās apkārt. Neko aizdomīgu neredzot, viņš paņēma čemodānu un somu, iemuka vārtrūmē un aiztusnīja pie viena no kopnamiem, kas atradās attālāk no ielas.

Abi leģionāri klusām sekoja vīram pa pēdām. Kad viņi iegāja kāpņu telpā, nakts klusumu pārsmeldza sirdi plosošs kliedziens. Izsekotāji pa kāpnēm uzsteidzās uz otro stāvu. Kliedziens skanēja no dzīvokļa labajā pusē.

Fēliksu Porcijanku leģionāri atrada nokritušu ceļos pie mirušā un plēšam sev matus. Bet zem somas, kas bija nomesta stūri, rēgojās laukā dažu sadauzītu šampaniešu pudeļu kakliņi, un apkārt pletās putojoša peļķe.

Sasniedzis Viļņu, pasta balons, ar kuru no Novoviļeiskas aizbēga Antans Sudrabs, uz īsu bridi apstājās virs Slušķu pils jumta, izlaižot neierastu ceļinieku, un pēc tam aizlidoja savās gaitās. Pilots dievojās, ka neteiks ne pušplēsta vārdiņa par notikumu Novoviļeiskā, bet legāts Sudrabs nešaubījās, ka kādā no Bezdievnieku krogiem pastniekam ātri vien atraisīsies mēle un šis notikums tiks ne tikai pārstāstīts, bet ari izpušķots ar daudzām izdomātām detaļām.

Pēc tam legāts kādu stundiņu dirnēja sakarsušas Slušķu pirts kublā, nomazgādams no ķermeņa sodrējus un smaku, kas bija iesūkusies ādā. Karstais ūdens nomierināja, tāpēc, atpūdinādams pēc vingrošanas nodarbībām gaisa balonā sāpošos kaulus, Sudrabs mierīgi apdomāja, kas bija noticis.

"Lai paliek, tik un tā neviens nenoticēs tādām lietām," viņš domās atgriezās pie neseniem notikumiem. “Protams, žēl, ka neizdevās uzzināt, kur aizbrauca otrais serpolets.”

Tikko legāts atgriezās Slušķos, par šo neveiksmi raportēja noraizējies kaprālis, kas savu laupījumu izlaida no acīm Šnipišķēs, kur viegli apmaldīties. Bet Novoviļeiskas avantūra, domāja Sudrabs,

atmaksāsies ar uzviju. Pie cilvēkiem, kurus atdzīvinātāji slēpj trako namā, būs iespējams atgriezties vēlāk. Svarīgākais, ka izdevās sataustīt pavedienu.

Noslēpumainais Novoviļeiskas slimnīcas ieslodzītais Francisks Baltrus… Atradies atdzīvinātāju aizbildnībā, pēc tam ievietots Dieva un cilvēku aizmirstā slimnīcā. Lai neviens neatrastu? Bet kas viņu varēja meklēt? Kas viņu atrada un kā spēkos bija viņu “izrakstīt"? Kāpēc viņš ir tik svarīgs? Un kāpēc atdzīvinātāji steidzās viņu meklēt uzreiz pēc legāta apmeklējuma, kad tika atnesti rasējumi? Sudrabs nešaubījās, ka jau ir sākušās sacensības, kurš pirmais atradis to "adatu” brīvās Viļņas cilvēku skudru pūzni — atdzīvinātāji vai viņu konkurenti leģionāri.

Tomēr pārsvars bija Viļņas leģionāru pusē. Viņiem piederēja Mašīna. Un Alijošus Nunevičs.

Pēc nomazgāšanās legāts Antans Sudrabs nokāpa Slušķu pils pagrabā uz reti kam zināmām telpām, kas atradās zem karcera vieninieku kamerām.

Viņu sagaidīja pavecs virs ar slotai līdzīgu vaigu bārdu, uz deguna uzbāzis biezas brilles.

—   Ielieciet ausis, legāt, — viņš pateica, padodams Sudrabam nelielu un iegarenu kastīti.

Antans Sudrabs paskatījās uz kastīti. Uz tās bija uzrakstīts Ausu aizbāžņi “Viļņas miers".

—  Alijoš, vai tu galīgi prātu esi izkūkojis? — legāts neapmierināti noburkšķēja.

—   Patiešām nē, legāt. Izkūkotu, ja pats nelietotu, — vaigu bārdas īpašnieks nesamulsis atbildēja un negaidīdams pats aizbāza ausis.

Sudrabs paraustīja plecus un sekoja viņa piemēram. Un, ienācis nākamajā telpā, nopriecājās, ka paklausīja Alijošus padomam.

Istaba, kurā saimniekoja vecais mehāniķis Alijošus, ne velti bija iekārtota pašos zemākajos Slušķu pagrabos. Mašīna, kas atradās telpā, tā dunēja un šņāca, ka skaņa atgādināja mirstoša sumbra kaukšanu. Grīda un sienas vibrēja, no griestiem kā lietus bira nost apmetums. Pati iekārta izskatījās kā ārprātīgs vītņu, cauruļu, dinamo un rokturu salikums dažu stāvu garumā, ko darbināja vecs

tvaika katls. Tvaiks, kas šņākdams nāca ārā caur katla spraugām,

k

\

pievienojās pie kopīgās kakofonijas. Bez "Viļņas miera” ausu aizbāžņiem te patiešām būtu bijis bēdīgi.

Dunošais monstrs bija rūpnieciskā Bebidža analītiskā mašīna. Mašīna nr. 5. Brīvās Viļņas drošības spēku acis un ausis. Vēl viens apvienotais Alianses mehāniķu un alķīmiķu brīnums.

Reizēm, cilājot grādīgā glāzīti, mehāniķim Alijošum labpatikās palielīties, ka viņam nevajagot iet uz pilsētu, lai uzzinātu jaunumus. Kas notiek Viļņā, viņš uzzināja, sēdēdams savā pagrabiņā un klausoties Mašīnas nr. 5 dūkoņā. Pēc Viļņas padomes norādījuma uz šejieni atplūda visi dati par Alianses pilsētu jaunienācējiem, par tiem, kas mainījuši dzīvesvietu vai darbu, par tiem, kas apprecējušies, par nokristītajiem un tiem, kas mainījuši reliģiju, par dzimušajiem vai mirušajiem, kā arī par tiem, kas iegādājušies dārgu īpašumu. Katru tādu notikumu vajadzēja atzīmēt perfokartē un nosūtīt uz Slušķu pils pagrabu; šeit mehāniķis Alijošus iebaroja karti Mašīnai nr. 5.

Tādas uzlabotas Bebidža mašīnas stāvēja visās Alianses brīvpilsētās, izņemot Konstantinopoli (turki līdz šim šķībi skatījās uz Alianses izgudrojumiem un izvairījās tos lietot). Alianses pilsētu vadītāji ar savām mašīnām lepojās katras Galotņu tikšanās laikā, bet Londonas policisti grozīja galvas, nekādi nesaprazdami, kā tas nākas, ka angļa Bebidža izgudrojumu veiksmīgāk pielāgo nevis Britu impērija, bet Alianses brīvpilsētu izlēcēji.

Bet patentēt un pārdot šīs mašīnas Alianse nesteidzās, tikai mudināja Mehāniķu ģildi tās pilnveidot un pēc iespējas ātrāk novērst kļūdas.

Taisnība bija tā, ka Mašīnas nr. 5 gluži kā leģendārie cerberi sargāja prātam neaptveramu datu daudzumu, bet mehāniķi saskārās arī ar daudzām problēmām. Alianses pilsētā cilvēku skaits strauji pieauga, bet Mašīnas un to apkalpojošais personāls nepaspēja apstrādāt milzīgo informācijas plūsmu. Kamēr tūkstošiem perfokaršu gaidīja savu rindu, lai nonāktu mašīnā, pārējie dati jau bija novecojuši. Gadījās, ka Mašīna beidzot bija saņēmusi ziņu, ka kaut kāds Petrs no Paplaujas ir apprecējies, bet patiesībā tas cilvēks jau sen atdusējās Viņģa kapos, jo sieva viņu bija noslaktējusi sadzīves konflikta laikā, iesitot vīram ar dzelzs pannu pa galvu. Vēl viena nelaime

bija tā, ka Mašīnas fiksēja tikai to cilvēku darbības, kas bija Alianses pilsoņi (pilsētu drošības spēki stingri pieprasīja, lai iedzīvotājiem būtu pilsoņa pase), bet starp cilvēkiem, kas plūda uz brīvpilsētām, bēgot no cara, ķeizara vai sultāna, bija ļoti daudz tādu, kuriem pase tikai sabojātu dzīvi. Tāpēc Mašīna Nr. 5, tāpat kā tās māsas Krakovā, Rēvelē uri Prāgā, bija neprecīza, novecojusi, pārkrauta un, neņemot vērā varonīgos Alijošus centienus, knapi elpoja.

Tomēr Viļņas legāts cerēja šajā siena kaudzē atrast meklējamo "adatu". Un tās “adatas” radiniekus.

Legāta norādes Alijošus bija saņēmis vēl pirms ausu aizbāšanas, tāpēc tagad apmierināts lēkāja apkārt iemīļotajai mašīnai. Oranžajā gaismā cilvēciņš izskatījās kā pāraudzis pērtiķis ar vaigu bārdu. Mehāniķis ātri sabaroja Mašīnai Nr. 5 perfokarti ar Franciska Baltrus vārdu un uzvārdu, piestūma klāt garas metāla kāpnes ar ritentiņiem, uzkāpa pa tām augšā līdz pašiem griestiem un sāka griezt rokturus, tad izņēma, tad salika iekšā sviras, aizvien paskatoties uz rādītājiem.

Aizrīdāmās un vaidēdama mašīna savos milzīgās un lempīgās atmiņas slāņos meklēja legātam vajadzīgo cilvēku. Caur spraugām izlauzies sakarsušais tvaiks gandrīz applaucēja Alijošum rokas, bet mehāniķis tam nepievērsa uzmanību. Viņš nolēca zemē, pārstūma kāpnes, sabaroja mašīnai tukšu perfokarti, palielināja spiedienu tvaika katlā un atkal uzrāpās līdz griestiem. Mašīna nokrekšķinājās un ierūkdamās izspļāva kartīti. Alijošus to satvēra, pacēla pretī gaismai un sāka pētīt izsistos caurumiņus.

—   Malacīte, redzi, kāda malacīte! — viņš triumfēdams iekliedzās, aizmirsdams, ka legāts viņu nedzird.

Sudrabs paraustīja mehāniķi aiz piedurknes un ar galvu parādīja uz durvīm.

Iznācis ārā no Mašīnas Nr. 5 karaļvalsts, legāts atviegloti nopūtās, izvilka ārā ausu aizbāžņus. Alijošus pat lēkāja aiz nepacietības, it kā veiktu kādu rituāla deju.

—               Izdevās! Izdevās! — viņš iedziedājās, mādams ar kartīti.

—    Legāt, skatieties! Lūk, te, — viņš pabakstīja uz dažiem caurumiņiem, — Francisks Baltrus. Viļņas pilsonis. Zinātnieks, zoologs. Strā-

I

dāja Universitātes domīnijā. Vadīja eksperimentālo laboratoriju. Pirms dažiem gadiem pārgāja strādāt pie atdzīvinātājiem. Nodarbošanās nav skaidra. Pastāvīgā atrašanās vieta nav zināma.

"Slimnīca Novoviļeiskā,” domās noteica Sudrabs. Tagad skaidrs, kāpēc atdzīvinātāji viņu tur slēpa. Visām oficiālajām Viļņas slimnīcām informāciju par saviem pacientiem bija jānodod Mašīnai Nr. 5Bet uz Novoviļeisku tie norādījumi, protams, neattiecās. Tikai kāpēc viņu bija jāslēpj psihiatriskajā slimnīcā? Un kas viņu no turienes dabūja laukā?

—   Un tas vēl nav viss, — Alijošus paziņoja, bakstīdams uz citiem caurumiņiem. — Mums ir ziņas arī par tuvāko Baltrus radinieci. Tante no tēva puses. Marina Baltriene. Dzīvo Viļņā, Asajā galā, netālu no Rasas kapiem.

Legāts apmierināti pamāja, apgriezās uz papēža un aizsoļoja pa kāpnēm augšup.

—   Vienmēr laipni! — Alijošus nosauca viņam nopakaļus, atkal iebāza ausīs ausu aizbāžņus, paķēra piederumu kasti un aizgāja tālāk bakstīties pie Mašīnas Nr. 5.

Vēl nepaspējot iziet no pagraba, Sudraba ausis sasniedza troksnis. Tas atskanēja no Slušķu pils pieņemšanas telpas. Legāts pagriezās uz turieni. Ienācis pieņemšanas telpā, viņš pārsteigts apstājās durvīs.

Zāles vidū uz ceļiem bija nometies kaut kāds resnītis un raudādams šņukstēja, pār viņa treknajiem vaigiem ritēja lielas asaras. Blakus apstulbis stāvēja viens no dežurantiem un leitnants Mihails Vielholskis.

Ieraudzījis legātu, resnītis izstiepa rokas un, kratīdams galvu, raustītā balsi iegārdzās:

—   Es negribēju neko sliktu! Krievs teica, ka rasējumus izvedīs un neviens tos neredzēs. Bet tagad Tomaša vairs naaaaaav… vairs nav!

b

Sudrabs paberzeja deniņus, brītiņu paskatījās uz Fēliksu Porcijanku, kas sirdssāpēs lauzīja rokas, pēc tam ar galvu pamāja Vielholskim, pagriezās un aizsoļoja uz nopratināšanas ceļļu pusi.

Viļņas baznīcas torņi sāka iezvanīt devīto rīta stundu. Pirmie ieskanējās (nedaudz, agrāk, nekā pieklātos) Svētā Kazimira baznīcas zvani, tad tiem pievienojās Bernardīnu un Svētā Gara baznīcu zvani, tikai Svētā Jāņa torņa pulkstenis pamodās precīzi deviņos. Kad tas pavēstīja laiku, atskanēja Arhikatedrāles zvanu sitieni, tiem pievienojās citas vecpilsētas baznīcas, bet, zvanu skaņām norimstot, korim pievienojās arī Svētā Pētera un Pāvila baznīca. Agrāk zvanu sitienus noslāpēja Viščigavā stāvošā dzelzs vilka kaucieni, kas atskanēja ik stundu, bet, kad prelāts Masaļskis piedraudēja ar Dieva sodu, Viļņas padome pavēlēja mehāniķiem apklusināt savu statuju un ieslēgt to tikai svētku dienās.

Diena solījās būt skaista un silta. Pirms saullēkta bija nolijis, bet rīta vējš aizdzina lietus mākoņus, un dzidrajās debesīs spīdēja saule, tikai vietumis plandījās baltag mākoņu skrandas, kas neizraisīja nekādus draudus.

Skatoties no augšas. Viļņa no rīta līdzinājās skudru pūznim. Svētā Jura prospektā kā sēnes pēc lietus uzradās dažāda veida tirdzniecības letes, tās okupēja ietvju daļu, kas pavisam nesen vēl bija no

koka, bet tagad jau tās klāja bruģis. Par godu Galotņu tikšanās pasākumiem Viļņas padome pieprasīja no tirgoņiem divkāršu nodokli, pat divas grivņas par divu asu platuma galdu uz ietves, bet tirgotāji nepretojās, jo ļoti vēlējās dabūt vietu uz prospekta, uz Lielās vai Pohuļankas ielas.

Agrā rīta stundā ielas piepildīja cilvēki, kuri drūzmējās uz ietvēm, kā paisuma vilnis viņi aizvien applūdināja ielu, šausmīgi satracinot tvaika tramvaju mašīnistus, serpoletu, diližansu un visur esošo pedāļratu vadītājus. Skatoties no augšas, bija jauki redzēt arī virzienus, kuros devās prospektā nonākušie pilsētnieki. Lukišķu laukumā jau bija izveidojusies gara rinda pie milzīga, balta kupola, kurā šodien bija jāsākas Izstādei, kas bija paredzēta par godu Galotņu tikšanās notikumam.

Skatoties no augšas, viss bija redzams kā uz delnas.

Viļņas legāts Antans Sudrabs pielika pie lūpām lielu skārda krūzi ar karstu tēju, kas bija pagatavota pēc īpašas receptes, kuru daži leģionāri atveda no Brazīlijas džungļiem. Tēja noplaucēja rīkli, bet domas uzreiz apskaidrojās. Sudrabs noskurinājās, izšļāca biezumus pāri dirižabļa bortam un vēlreiz paskatījās lejup.

Viļņas drošības spēkiem piederēja divi mazītiņi izlūkdirižabļi "Vaišelga" un "Švarns". Pēc legāta Sudraba norādījuma abi jau karājās virs Viļņas jumtiem līdz ar saullēktu. Navigatori, kas vakar par to uzzināja, gluži tāpat kā Mērķa padomnieks mēģināja pārliecināt Sudrabu atteikties no šīs domas. Viņi apgalvoja, ka Galotņu tikšanās laikā Viļņas gaisa koridori jau tā būs noslogoti kā prātīga laucinieka šķūnītis pirms ziemas, bet legāts neļāvās pierunāties. Viļņa bija pārpildīta ar cilvēkiem, un gaisa izlūkiem vajadzēja kļūt par sardzes acīm un ausīm. Lūk, arī pašlaik apkārt Universitātes domīnijas rajonam, kur bija paredzēti galvenie Galotņu tikšanās pasākumi, tika sparīgi ierīkoti sargposteņi. Pūlis aizsprostoja apkārtējās ielas, atduroties pret tiem, un izlūkdirižabļa komanda pa bezvadnieku jau deva komandu novirzīt cilvēkus citos virzienos.

Legāts atrāvās no dirižabļa margām un pagriezās pret abiem saviem leitnantiem — Mihalu Vielholski un Justu Vāgneru. Pēc smagās nakts, kas pagāja, pratinot Porcijanku, Sudrabs nolēma nošaut

R

trīs zaķus ar vienu šāvienu: izvēdināt galvu, no augšas palūkoties uz pilsētu un ar uzticamajām personām apspriest tālāko darbību plānu.

Bet iepriekšējā nakts patiešām nogurdināja. Porcijankas nopratināšana ieilga, jo resnīti pastāvīgi piemeklēja histērijas lēkmes un nācās aicināt dežūrārstu. Arī pats Sudrabs nebija no dzelzs. Sevi lika manīt arī pēdējo dienu spriedze un izbraukums uz Novoviļeisku. Izsūcis no Porcijankas visu, ko iespējams, īpaši par krievu aģentu, kas maskējās ar Skorika vārdu un pirka slepenos rasējumus, viņš atstāja nabadziņu atgūties kamerā, pirms ausmas nosūtīja patruļas uz Aso Galu sameklēt Marinu Baltrieni un visbeidzot iekrita gultā, stingri piekodinājis dežurētājam pamodināt pēc divām stundām.

Taču legātam tā arī neizdevās iemigt, viņš turpināja domāt par noslēpumaini no psihiatriskās slimnīcas pazudušo atdzīvinātāju zinātnieku un par atslēdzniekiem, kuri nebija atslēdznieki, bet krievu aģenti, kuri Viļņā uzdarbojās kā saimnieki. Pavārtījās no vieniem sāniem uz otriem, bet, tiklīdz atskanēja klauvējiens pie durvīm, uzreiz izlēca no gultas un pēc neilga laika aizsteidzās uz darba kabinetu.

Leģionāri jau bija atgriezušies no Asā Gala, bet ziņas, ko viņi atnesa, neiepriecināja.

—   Mūs sagaidīja vietējie. Ar nūjām un cirvjiem, — īsi raportēja seržants, kas vadīja reidu. — Mēs jau domājām, ka labi nebeigsies, bet sapratuši, kas mēs tādi esam, vietējie nomierinājās. Izrādās, vakar vakarā Asajā Galā jau bija bijuši viesi. Viņi izdemolēja visu dzīvokli, salauza mantas, izmētāja mēbeles, līdz nāvei nobiedēja un piekāva… — seržants apklusa un, nolaidis acis, ieskatījās bloknotā,

—    piekāva pilsoni Marinu Baltrieni, pieprasot pateikt, kur atrodas Francisks Baltrus. Iespējams, būtu sievieti nogalinājuši, ja vien Baltriene nebūtu izlauzusies un kliedzot izskrējusi pagalmā. Kad saskrēja kaimiņi, uzbrucēji jau bija pazuduši bez pēdām. Kaimiņi nosprieda, ka tie bija bandīti, un tūlīt apbruņojās gadījumā, ja uzbrucēji atgrieztos. Baltriene apgalvo, ka par Francisku Baltru neko nezina, neuztur ar viņu nekādus sakarus un pat neatceras, kur pēdējo reizi viņu redzējusi. To pašu viņa teikusi arī uzbrucējiem. Ja mēs būtu saņēmuši ciet sievieti un mēģinājuši viņu atvest uz

Slušķiem, vietējie būto saniknojušies, sāktu līst asinis, tāpēc es pieņēmu lēmumu atstāt sievieti mājās, bet novietoju tur divus novērotājus.

—  Tu rīkojies pareizi, — Sudrabs pamāja. — Jo pilsētā mazāk spriedzes, jo labāk. Ej atpūties!

Kad seržants izgāja no kabineta, legāts piecēlās kājās, paberzēja deniņus un, kaut ari bija pie sevis nosolījies nekad to nedarīt, atvēra jaunāko "Viļņas Taisnības" numuru, kas klaigāja par masu streikiem, kas iesākušies Viļņā. Pārmetis skatienu pāri virsrakstiem, viņš tā uzsita ar dūri pa galdu, ka pat metāla tintnīca salēcās un tās vāciņš nokrita uz zemes un ieripoja kaktā. Sudrabam ļoti nepatika, ja kāds viņu apdzina. Un turklāt divas reizes vienā dienā.

Viņš piezvanīja dežurantam, palūdza sagatavot lielu sildāmkrūku īpašās tējas, tad izsauca “Vaišelgas” pilotu. Viņš gribēja izvēdināt galvu, aplūkot pilsētu no augšas un ar vīriem apspriesties, ko darīt tālāk.

Tātad viņš tagad stāvēja dirižablī un grasījās aprunāties ar leitnantiem Mihalu Vielholski un Justu Vāgneru.

—   Pie velna visu, — viņš nomurmināja zem deguna, pamādams viņiem abiem pienākt klāt. Viņš jutās kā žonglieris, kas gaisā izmetis daudzas bumbiņas un pēkšņi aptvēris, ka nekādi nespēs tās visas noķert, ka viena no tām noteikti nokritis zemē.

Vielholskis ar Vāgneru pienāca klāt. Viņu drūmās sejas nodeva, ka abi lieliski saprot vadoņa garastāvokli. īpaši nepatīkami jutās Vāgners, jo tieši viņa pulka kaprālis izlaida no acīm otro atdzīvinātāju serpoletu, un tāpēc tika nogalināts Ujeiskis. Algotņi nešaubījās, ka Ujeiska slepkavība bija atdzīvinātāju darbs. Un arī Marinu Baltrieni apmeklēja tie paši vīreļi — no tās pašas kompānijas, fēniksa pielūdzēji. Tikai diemžēl nebija nekādu pierādījumu. Profesionālis, kas uzdarbojās Tvaikpilsētas kopnamā, nebija atstājis nekādas pēdas. Asajā Galā kaut ko atrast ir pilnīgi bezjēdzīgi. No vietējiem nekāda labuma — viņi ne vien negrasījās palīdzēt, bet arī iemanījās traucēt.

Saprātīgais dirižabļa pilots pacēla aparātu nedaudz augstāk. Viļņu, kas bija izpletusies apakšā, tagad varēja redzēt lieliski, un tā līdzinājās atvērtai kartei.

—   Mūs gaida ļoti smagas dienas, — paskatoties uz abiem vīriem, ierunājās legāts. — Papildspēki jau ierodas, bet cilvēku tik un tā būs pārāk maz.

Galotņu tikšanās laikā citas Alianses pilsētas atsūtīja savus leģionārus, kuriem vajadzēja palīdzēt nodrošināt kārtību pilsētā, bet to viņi darīja negribīgi un cilvēkus arī nepiešķīra pārāk daudz. Viņi taisnojās, ka paši nevarot palikt bez aizsardzības. Bet patiesībā katrs vilka segu uz savu pusi, tas ir, negribēja leģionāriem maksāt algu, kas strādā svešā pilsētā.

—   Vislielākā uzmanība — Universitātes domīnijai, — norādīja legāts Sudrabs. — Mihal, tu dežūrēsi pie universitātes un rātsnama. — Sudrabs pārliecās pār bortu un paskatījās uz pilsētu, kas pletās apakšā. — Atbalsta pulkus izvieto šeit, šeit un šeit, — viņš ar pirkstu parādīja uz domīnijas ielām un pagalmiem, kas ieskāva Svētā Jāņa baznīcas torni un rātslaukumu. — Triecienpulks lai stāv laukumā, pārnēsājamos lielgabalus novietojiet uz jumta, lūk, tur un tur, bet izmantosim tos tikai sliktākajā gadījumā.

Dirižablis karājās pie Viļņas debesīm, Sudraba pirksts gaisā zīmēja neredzamas figūras, abi leitnanti sasprindzināti vēroja legāta kustības un piekrizdami pamāja.

—   Un kā ir ar lielo viesu apsardzi? — Vāgners painteresējās.

—   Šovakar pirms balles es satiekos ar visu valstu dalībnieku aizsardzības vadītājiem. Viesus mēs sagaidām Viščigavā un pavadām uz viesnīcām, pēc tam drošības nolūkos darbosies pašu viesu apsardze. Palīdzēsim, kā vien varēsim, bet svarīgākais mūsu pienākums — patrulēt Viļņā un uzraudzīt kārtību, — stingri noteica Sudrabs. — Un vēl, lūk, kas. Baronu Nātanu Rotšildu apsargās viņa personīgais apsardzes pulks, taču mums viņš ir jāielenc. — Sudrabs pagriezās pret Vāgneru. — Just, tu esi atbildīgs par pilsētas drošību svētku laikā. Izveido pēc iespējas vairāk pulku, kaut vai mazākus, bet esiet pamanāmi visur! Iesaisti pristavus, iesaisti algotņus no

Jl

citām Alianses pilsētām, bet lai katrā pulkā būtu vismaz divi mūsējie. Dežurējiet tur, kur sapulcēsies visvairāk cilvēku, — Lukišķēs pie Izstādes kupola, prospektā, Bezdievniekos, Pohuļankā. Izvieto kustīgos posteņus uz visiem tiltiem, īpaši — Zaļā. Sarunā ar mehāniķiem,

lai viņi mums iedod visus bezvadniekus, kas ir viņu rīcībā, katrā postenī jābūt vienam sakarniekam, lai visi uzreiz uzzinātu, ja kaut kas notiktu.

—   Un Bēdas? — Vāgners pajautāja. Šis virs, gluži kā citi leģiona viri, nebija nosliecies uz pļāpāšanu.

Legāts atkal paskatījās pār dirižabļa bortu un ar acīm sameklēja sarkanbrūnu jumtu sajaukumu. Pēkšņi viņš atcerējās Mateja Kreiļa vārdus: “Tu domā, ka mani interesē tikai nauda? Tu ļoti maldies. Man rūp šī pilsēta. Bez tādiem kā jūs un bez tādiem kā es tā neizdzīvotu."

—   Bēdas atstājam mierā. Pie Stabiem lai stāv trīskārša patruļa un tvaika kariete. Lai daži lunkaiņi ziņo, kas notiek Bēdās. Mūsējo pienākums būs izvilkt no Bēdām tikai ļoti svarīgas galvas, ja tos piemeklēs bēdas. — Legāts pagriezās uz citu pusi, uz Tvaikpilsētu, kur virs rūpnīcām plaiksnījās ierastais pelēcīgais smogs. — Un vēl. Ja mēs ticētu “Taisnības” spalvasgrauzējiem, pilsētā var sākties streiki. Bet varbūt jau ir sākušies. Kur streiki, tur arī nemieri. Mehāniķu ģildes vadītājs Vileišis centās pārliecināt, ka viņi paši tiks galā, bet sagatavojiet savus cilvēkus nemieru mazināšanai. Vārdu sakot, lai ir rezerve. — Sudrabs nedaudz paklusēja, ievilkdams elpu. — Tas vēl nav viss. Es tūlīt došos uz Viļņas padomes apspriedi un lūgšu birģermeistaram atļauju šturmēt mūsu draugu midzeni — Markuču muižiņu. Pārāk bieži viņi sākuši mūs apdzīt. Laiks parunāt ar brāļiem atdzīvinātājiem.

Leitnants Vielholskis un Vāgners saskatījās. Abi domāja par vienu un to pašu.

—   Legāt, — uzmanīgi ierunājās Vielholskis, — pat ja mums izdosies savākt visus, kas reiz ir dienējuši policijā, visus ugunsdzēsējus un atsūtītos no citām pilsētām, mums tik un tā nepietiks spēku, lai visu aptvertu. Mēs ne…

—   Jāpietiek, — kā ar cirvi noskaldīja Sudrabs, — jāpietiek. Padomājiet paši! Viļņā sapulcējušies krievi, vācieši, žīdi, turki, anarhisti, revolucionāri, pirāti, streikotāji, nerunājot par saviem bandītiem. Pietiek tikai ar vienu dzirksteli, un šī pilsēta uzliesmos kā Jāņu ugunskurs. Ja tā sadegs, mēs patiešām tiksim izsūtīti uz Sokotas ka-

lifātu sargāt tuaregus. Tātad, ja kāds mēģinās uzšķilt dzirksteli, blakus jābūt pilsētas sargam, kas uzreiz apdzēš liesmu, kamēr tā nav sākusi degt.

Abi leitnanti klusēdami pamāja.

Dirižabļa pilots mainīja kursu, un mazais gaisa izlūkkuģis pakustējās uz vecpilsētas pusi.

Viri ieraudzīja, ka pēkšņi atdzīvojās Navigatoru tornis — iemirdzējās daudzkrāsainie gaismas signāli, gatavi sagaidīt dienvidu horizontā parādījušos tumšu punktu.

—   Prāgas reiss, — paskaidroja “Vaišelgas” pilots.

Legāts Sudrabs mēģināja atcerēties, vai ar to ierodas kāds no augstajiem viesiem. Šķiet, grāfs Lasis Šogens-Maričs, Austroungārijas vēstnieks Alianses pilsētās.

Nu, tā vēl būtu maza bēda. Vislielākais troksnis izcelsies, kad pirms pusdienlaika nolaidīsies milzīgais Londonas dirižablis. Ar to ieradīsies Britu impērijas ārlietu ministrs lords Henrijs Pets-Ficmoriss, Japānas vēstnieks Londonā Hajaši Tadasu un godājamākais viesis — barons Nātans Rotšilds, neformālais visu Alianses brīvpilsētu pārvaldītājs. Un kas notiks vakarpusē, kad pūļi izdomās paraudzīties uz lidojošo Vācijas ķeizara cietoksni… “Nolādētie prūši un viņu dzelža gabals," domās nolamājās algotnis, un viņa domas aizskrēja citā virzienā.

Rasējumi un slepkavība Holēras kapsētā — lūk, lielākās galvassāpes. Legāts prātoja, kā rasējumi nokļuva pie nabaga atslēdznieka Vaņečkas Skorika jeb Ivana Skorohodova, kas nolika galvu Holēras kapsētā, bet noskaidrojās, ka šis melnstrādnieks nav nekāds melnstrādnieks, bet cara kareivis. Pēc sena ieraduma Sudrabs domās sāka uzskaitīt. Pirmkārt, Skoriks no Porcijankas uzzināja par ļoti slepeniem atdzīvinātāju rasējumiem. Krievi ieinteresējās, Porcijankas drauģelis tos rasējumus nokopēja un nodeva Skorikam.

Otrkārt, atdzīvinātāji par rasējumu zādzību neko nezināja, jo, kad Sudrabs apmeklēja viņu muižiņu, viņi metās noskaidrot, kas notiek, steidzās uz Tvaikpilsētu un Novoviļeisku. Legāts nezināja, kā viņiem izdevās atklāt Ujeiska ļaundarību, bet juta, ka pats atdeva atdzīvinātājiem trumpjus rokās, kad bija pie viņiem ieradies.

—   Karā kā karā, — viņš zem deguna nomurmināja, nejuzdams nekādas sirdssāpes par rasējumu zagļa bēdigo likteni. Pagātnē bija nācies saskarties ar daudz nepatīkamākām lietām. Tālāk…

Treškārt, Francisks Baltrus atdzīvinātājiem radīja vairākus rasējumus. Sudraba galvā iešāvās doma, vai tik ne slepeno rasējumu dēļ zinātnieks ari nonāca Novoviļeiskas psihiatriskajā slimnīcā. Vileišis taču teica, ka rasējumos attēloto bioniku izveidot nav iespējams.

Ceturtkārt…

Bet ceturtā punkta pagaidām nav. Kas izvilka Francisku laukā no Novoviļeiskas? Acīmredzot, ne krievi, ne Atdzīvinātāju loža. Nevar būt, ka šajā sarežģītajā spēlē ir vēl viens, pagaidām nezināms, spēlētājs? Varbūt viņš pasūtīja krievu spiega Skorohodova slepkavību? Bet kāpēc tad slepkava nepaņēma rasējumus, kāpēc tos atstāja, un pēc tam tos atrada Sanitārs? Bet varbūt tomēr turēties pie mazāk ticamas versijas, ka Skorika-Skorohodova slepkavība ir vienkārši nelaimes gadījums? Diez vai. Bet kāpēc… kāpēc pie līķa tika atstāti rasējumi? Tiem taču bija jābūt mērķim! Un vēl — kur pazuda tas nelaimīgais Francisks Baltrus?

Legāts saviebās, sajuzdams, kā smadzenes sāk vilkt kopā dzelzs loks. Viņa roka jau tiecās pēc sildāmkrūkas, bet tad viņš pārdomāja un no iekškabatas izvilka senu militāru blašķīti un no sirds iemalkoja dzērienu. Sīvais dzēriens apdedzināja rīkli, bet spīles, kas bija sagrābušas galvu, atlaidās. Sudrabs pagrozīja galvu, klausīdamies, kā krakšķ kakla skriemeļi, un piegāja pie gaisa kuģa pilota.

—   Izlaid mūs pie trešā posteņa un atkal celies augšā, — viņš pavēlēja. — Ja kas, uzreiz ziņo pa bezvadnieku. Tikai nemaisieties pa kājām lielākiem dirižabļiem un navigatoriem. Viņiem jau tā putas pa muti lien laukā.

"Vaišelga" graciozi palika karājoties virs trešā izlūkposteņa Bezdievniekos, tika izsviestas laukā virvju kāpnes un pa tām nokāpuši trīs algotņi bez grūtībām nolēca uz ēkas jumta.

—   Jūs dodieties uz saviem posteņiem, bet es — uz rātsnamu, — leitnantiem Vielholskim un Vāgneram pavēlēja legāts Sudrabs.

—   Gaidiet manu ziņu! Tikko būšu saņēmis atļauju šturmēt mūsu draugu muižiņu Markučos, uzreiz došu ziņu.

Antans Sudrabs bija pieradis, ka uz ielām cilvēki griež viņam ceļu, bet Viļņā ieradušies iebraucēji nezināja, kādas godbijīgas bailes vietējiem izraisa šis cilvēks, tāpēc viņam nācās pagrūstīties pūli. Atcerējies par ķēpaušu neģēlībām, Sudrabs grozīja galvu uz abām pusēm, bet namu sienas bija tīras. Šķiet, ka toreiz, kad izdevās pie rātsnama apcietināt tos puišeļus, ķēpaušu dedzīgums pierima.

Pēc dažām minūtēm Sudrabs iegāja rātsnamā, un šeit jau uzreiz viņu gaidīja nepatikšanas.

Izdzirdējis par Viļņas legāta nodomu šturmēt atdzīvinātāju mītni, birģermeistars Vitauts Venslauskis-Venskus tik sparīgi papurināja galvu, ka pat dubultzods sakustējās.

—   Jūs esat galīgi jucis, Sudrab! — viņš iespiedzās. — Jau nolaižas gaisa kuģi ar Gaļotņu tikšanās dalībniekiem, jau atvērta Izstāde, cilvēki gaida svētkus, mūs vēro visa Eiropa, — birģermeistars pacēla pirkstu, it kā rādītu uz visu redzošo Eiropas aci,

—    un jūs sadomājāt šturmēt muižas? Un piedevām vēl kādas muižas? Atdzīvinātāju ložas! Vai jūs varat iedomāties, kāds skandāls

izceltos? Ko teiktu barons Rotšilds, ja uzzinātu, ka Alianses pilsētās notiek savstarpējas nesaskaņas?

Birģermeistars satraucies pielēca no krēsla un sāka siet kaklautu. Bet rokas drebēja tā, ka sasiet to izdevās tikai ar trešo reizi. Pēc tam viņš metās pie durvīm un izskrēja laukā no kabineta. Sudrabam nekas cits neatlika, kā sekot nopakaļus.

—   Atdzīvinātāji tiek turēti aizdomās par slepkavību, uzbrukumu un nolaupīšanas mēģinājumu, — Venslauskim-Venskum bez liekām cerībām aiz muguras noteica Sudrabs.

—   Manis dēļ kaut vai krīvu krīva izvarošanā, — pilsētas galva atcirta. — Ne tagad! Pagaidīs, viss pagaidīs līdz Galotņu tikšanās beigām, un tad dariet, ko vēlaties, kaut vai uz galvas stāviet!

Legāts ieraudzīja no rātsnama sāņus gaiteņa parādāmies naudas padomnieku Gerhardu fon Otu. Mazais cilvēciņš kā vienmēr bija uzposies pēc jaunākās modes: pavisam jaunais melnais smokings derēja kā uzliets, zem kakla mirdzēja žilbinoši balts tauriņš, vienā rokā šūpojās melns katliņš, otrā rokā padomnieks nesa papīru žūksni, bet padusē bija iežmiedzis avīzi. Sudrabs zināja, ka Naudas padomnieks fon Ots var mainīt gandrīz visus birģermeistara lēmumus, un jau pavēra muti, bet pēkšņi atcerējās, ka fon Ota kungs ieradās Viļņā no Prāgas, atdzīvinātāju tēvzemes, un pārdomāja.

Rotšildu pārstāvis pamāja Sudrabam un piegāja klāt pie Venslauska-Venskus. 7

—   Vai jūs jau lasījāt šis dienas presi, birģermeistar? — plānā, gandrīz sievišķīgā balsi viņš pajautāja, izvilkdams no paduses "Viļņas Taisnību” un padodams to Sudrabam.

Legātam Sudrabam nevajadzēja izstiept kaklu, jo viņam tāpat bija zināms, kas uzkricelēts pirmajā šis avīželes lapaspusē. Bet birģermeistaram tas bija jaunums.

Uzmetis acis avlželei, viņš ievaidējās un pagriezās pret Sudrabu.

—   Lūdzu, lūdzu, jūs tikai paskatieties! — viņš pavicināja "Viļņas Taisnību” kā karogu. — Streiki Viļņā! Streiki Galotņu tikšanās laikā! Kārtība, legāta kungs. Stingra kārtība, lūk, ar ko jānodarbojas Viļņas leģionam, lūk, par ko mēs jums maksājam algas! Bet jūs sadomājāt šturmēt muižas!

Tagad pret legātu pagriezās ari Gerhards fon Ots. Ieinteresējies viņš uzmanīgi nopētīja Sudrabu, bet neko neteica. Varbūt vienkārši nepaspēja, jo trijotne sasniedza rātsnama sēžu zāli, un pirmais, vicinot avīzi, tajā iegāja Venslauskis-Venskus. Šeit sapulcējušies Padomes locekļi grasījās aprunāt pašreizējos un nākamos notikumus.

Pirms vairākiem desmitiem gadu vecais Samuels Fins uzbūvēja Piromontā pirmo nelielo vienstāva pirti. Toreizējā valdība ļāva netīro pirts ūdeni notecināt Nērē. Ja Fins vēl būtu dzīvs, viņš būtu ļoti pārsteigts, uzzinot, kā izvērties viņa mazais rūpals. Milzīgais Tvaikpilsētas pirts komplekss tagad aizņēma trīs ēkas, bet notekūdeņi plūda Nērē pa platām caurulēm, peldēja tālu projām līdz pat alķīmiķu uzstādītajiem tikliem, kur visbeidzot nonāca lamatās. Publiskās pirtis, tāpat kā lielie krogi ar lētu alu, tagad bija kļuvušas par neatdalāmu Tvaikpilsētas strādnieku dzīves daļu. Viri pēc darba pirtīs stājās lielās rindās un pacietīgi gaidīja, kad atbrīvosies mantu kaste, kurā viņi varēs salikt iekšā savas lupatas, un varēs ar karstu ūdeni noskalot pa dienu iesūkušos sodrējus un eļļu. Pirts zāles un pārģērbšanās istabas bija iekārtotas vienkārši, bet kārtīgi. Nekas šeit neatgādināja vecās cara laika Viļņas pirtis ar nodilušām grīdām, zirnekļu tīkliem aplipušiem logiem, vairs nebija ne miņas no netīra ūdens krūzēm.

Tie, kas nopelnīja vairāk vai ieņēma augstāku amatu, gāja uz privātām pirts istabām, kas bija ierīkotas atsevišķā ēkā. Šeit varēja pasūtināt dzērienus, uzkodas un parunāties, nebaidoties, ka tevi izdzirdēs svešas, ziņkārīgas ausis.

—   Uuuh! — skaļi izelpoja vecs pirtnieks, ar pirtsslotām meistarīgi pērdams četrus uz garām lāvām izstiepušos plikus vīriešus.

No pirtsslotām pilēja acumirklī iekarsušas ūdens lāses, telpā smaržoja pēc piparmētrām un mārsila. Pirtnieks darbojās, nežēlodams spēkus.

Profesionāls provokators Miša Suslovs pat piemiedza acis aiz labpatikas. "Lieliski, ja darbu var saskaņot ar baudu,” viņš prātoja.

Un bija par ko priecāties, jo viss gāja tik gludi, kā nekad agrāk. Kā jau Emīlija solīja, ne cara robežsargi, ne Alianses drošības spēki netraucēja nokļūt Viļņā uzticamiem Suslova cilvēkiem, tikpat pieredzes bagātiem dumpiniekiem kā viņš pats.

Šie cilvēki uzreiz ķērās pie darba — jau no paša rīta viņi šaudījās pa Tvaikpilsētas rūpnīcām, Šnipišķu būdām, tirgiem, Jaunās Pasaules kopnamiem un skaloja cilvēkiem smadzenes. Skaidroja, centās vest pie prāta, draudēja un pārliecināja. Un maksāja, maksāja, maksāja naudiņu. Banknotes krita pastieptās plaukstās kā rudens lapas. Un tiem nopakaļus plūda mudinājumi: “Uzspļauj darbam un paliec mājās! Pievienojies mums! Saki "nē" kungiem! Neliec muguru! Lai apstājas tās nolādētās mašīnas, jo tās atņems tev darbu! Par to še tev pusrublis, rublis vai pat visi trīs!”

Bet tie visi vēl bija tīrie nieki. Vajadzēja pēc iespējas ātrāk nodrošināt strādnieku biedrību līderu atbalstu. Tas jau bija grūtāk, bet augsne tika uzrušināta iepriekš. “Viļņas Taisnība" līda vai no ādas laukā, baidot cilvēkus ar jaunākajām mašīnām un augošo bezdarbu, uzticami strādnieki tika stumti uz līderu posteņiem. Nu, un viņiem domātās aploksnes ar naudu bija krietni biezākas.

Suslovs pagrieza galvu un palūkojās uz svētlaimīgi guļošajiem trim draugiem — kreisajā pusē izpletušies kā plaušas gulēja galdnieku biedrības vadītājs Antans Kolva un biedrības aktīvists Jons Kražs, kas darbojās ziepju fabrikā, savukārt labajā pusē tusnīja tās pašas fabrikas grāmatvedis Eistahijs Pugis. Izpērušies, nomazgājušies un tīras drēbes uzvilkušie vīri savās svārku kabatās atradis pa resnai, ļoti resnai aploksnei. Bet rit izslavētās Viļņas Tvaikpilsētas rūpniecības uzņēmumi apstāsies, un kungi, kas ieradīsies uz Galotņu tikšanos, ieraudzīs ielās plūstošus neapmierinātus strādniekus. Tūkstošiem neapmierinātu seju.

Un tas nemaz nav viss. Vakarā Suslovu gaidīja vēl viena svarīga tikšanās, tikai tur jau būs vajadzīgi nevis rubļi, bet červonci, taču vīrelis nešaubījās par sarkano banknošu spēku. Ļoti ātri Viļņa un tās viesi sajutis, ko nozīmē vārdi "īsts dumpis".

Suslovs aizvēra acis. Viss notiek vienkārši lieliski, nenopērkamu

cilvēku nav bijis, nav un nevajag. Pat šim pirtniekam viņš iedeva papildus trīs rubļus. Tāpat vien, drošības pēc.

Vecais pirtnieks pagāja nost no lāvām un iemērca pirtsslotas spaiņos ar siltu ziepjūdeni. Tad viņš ar vienu roku klusi pavēra lodziņu sienā un ar lupatiņu notīrīja tvaiku no “Brownie" kameras actiņas.

—   Ko lai mēs darām? Streiki Galotņu tikšanās laikā! Tā taču ir traģēdija! — pat Padomes zālē nevarēja nomierināties Venslauskis-Venskus. — Petr, pasaki kaut ko, dari kaut ko!

Padomnieku skatieni pievērsās vīrietim bronzas svārkos, kam uz galvas bija cilindrs tādā pat krāsā.

Mehāniķu ģildes vadītājs Petrs Vileišis aizdomājies saspieda tērauda rokas pirkstus.

—   Kāds ļoti cenšas radīt ugunsgrēku pilsētā, izraisīt strādniekos dusmas, apstādināt Tvaikpilsētas mašīnas, — viņš ierunājās. — Un tieši Galotņu tikšanās laikā. Ar streikiem mums draud pastāvīgi, bet par tik lieliem, kā raksta “Taisnība", vēl nebiju dzirdējis. No kurienes tā avlžele visu zina? — Vileišis ar veselās rokas pirkstiem padauzīja pa galdu. — Man jau sen ir tāda doma, ka mums nepieciešama sava avīze.

—   Tāda kā “Taisnība?” Kas nodarbojas tikai ar nomelnošanu? — saīgusi pajautāja Klaidoņu padomniece Faina Frlzele. — Vai skaista un pareiza, kas raksta par jaunām puķu vāzēm parkos? Ja atceraties, tāda jau mums reiz bija, tikai neviens nepirka.

—   Vēl nezinu, — aizdomājies atbildēja Vileišis, — bet nepamēģinot ari neuzzināsi.

—   Bet varbūt avīzes jautājumu varam atlikt uz citu reizi? — nomurmināja birģermeistars, izvilka no kabatas zīda kabatlakatiņu un notrauca no virslūpas sīkas sviedru lāsītes. Diena bija silta, bet rātsnama zālē aizvien tika kurināts liels kamīns. — Varbūt padomājam, kā izvairīties no streikiem? Varbūt paaugstināt viņiem algas?

—              Tā nav izeja, — mehāniķu vadītājs Vileišis papurināja galvu.

—    Krietni strādnieki negrib streikot, viņi paburkšķ un nomierinās,

jo zina: labi strādās, vairāk saņems. Viņus uzkurina Viļņā sabraukušie lumpeņproletariāta gļēvuļi, kas pārdodas par pudeli sīvā. Šie strādā tā, ka otram cilvēkam pēc tam nākas visu pārstrādāt. Ja neatradīsim veidus, kā nomierināt pieklājīgos savējos, tad patiešām izcelsies streiki. Bet neuztraucieties, birģermeistar, mēs kaut ko izdomāsim.* Galotņu tikšanās laikā Tvaikpilsētas skursteņi spļaus dūmus kā jukuši. Uzņemos personīgu atbildību. Man tikai būs nepieciešama padomnieku kungu palīdzība, — Vileišis pabeidza runu un pagriezās pret Sudrabu, pēc tam — pret Universitātes rektoru Gimbutu.

Sudrabs tikai pamāja, Gimbuts, kaut ari pārsteigts, nokrekšķinājās un ari pasteidzās pamāt.

—   Labi, Vileiša kungs, mēs jums uzticamies, — lepni pateica birģermeistars, mēģinādams noslēpt prieku, kad Vileišis noteica: “Uzņemos personīgu atbildību.”

Gerhards fon Ots šķībi paskatījās uz birģermeistaru un iebāza degunu papīros. Nevis tāpēc, ka būtu pārāk centīgs, bet lai nesāktu ķiķināt.

—   Tagad parunāsim par citām lietām, — birģermeistars turpināja runāt. — Šovakar rātsnamā pilsēta rīko balli par godu viesiem, kas ieradušies Viļņā. Laikam nevajag atgādināt, ka es vēlētos ēēē… redzēt visus kungus-padomniekus, jā, man nevajag atgādināt.

—    Bet man… — legāts Sudrabs iebilda.

—   Nekādu “bet”, legāta kungs, — stingri noskaldīja birģermeistars, pašā laikā atcerējies, ko viņam atšāva sieva, kad viņš mēģināja atteikties no tējas banketa. — Nekādu "bet”, — viņš atkārtoja, savilcis uzacis. — Sākas Galotņu tikšanās, ministri un vēstnieki jau sabraukuši, tātad Viļņas padomei jāpilda savs pienākums.

—   Es domāju, ka mans pienākums ir pilsētas sargāšana, — nomurmināja legāts, bet tik klusi, ka viņu izdzirdēja tikai alķīmiķis Jons Basanavičs, kas sēdēja blakus.

—   Balle sākas tieši deviņos. Daļa viesu jau ir ieradusies Viļņā. Kas notiek pie mūsu debesim? — Venslauskis-Venskus pagrieza galvu pret Mērķa padomnieku Ščerbakovu.

—   Pārpildītas, — Ščerbakovs paraustīja plecus. Viņš bija drukns, neliela auguma krievs, kas visu mūžu bija dienējis dirižabļos, no mehāniķa palīga izdienējis līdz kapteinim, un tikai nesen gaisa kuģa klāju nomainījis pret pilsētas padomnieka krēslu. — Navigatori strādā kā jukuši, bet gadās arī sastrēgumi. Viščigava nav spējīga uzņemt un izlaist tik daudz gaisa kuģu. Lūk, — padomnieks izvilka no kabatas papīra lapu, — es jau saņēmu ziņu, ka, nesapratuši navigatoru norādījumus, gandrīz sadūrās "Aurora" un “Celsijs", papildu pasažieru dirižablis, kas atlidojis no Varšavas. No nelaimes izvairījāmies, bet, kas būs, kad parādīsies “Parsifāls”, es nezinu.

Padomes locekļi apklusa. “Parsifāls" bija lidojošs Vācijas ķeizara cietoksnis. Turklāt šis bija pirmais šī gaisa kuģa lidojums, un pirmais virziens bija uz Viļņu. Vāciešu mājiens bija pavisam skaidrs — nodemonstrēt savu spēku un militārās noskaņas. Tāpēc arī uz Galotņu tikšanos ķeizars deleģēja Kārli fon Einemu, Prūsijas kara ministru un vienu no Vācijas impērijas “vanagiem”.

—   Tā kā mēs pat nevaram iedomāties, kā noenkurot to “Parsifālu”, bet paši vācieši ar padomiem nedalās, mēs nolēmām iztīrīt visu pilsētas gaisa telpu, lai stundu pirms “Parsifāla” ierašanās un stundu pēc ierašanās debesis nebūtu neviena gaisa kuģa. Gaisa kuģis izlaidīs atbraukušos un atkal pacelsies, citādi apstātos ostas darbs, — Ščerbakovs paziņoja. — Barons Rotšilds piekrita ierasties nedaudz agrāk. Toties franči izraisīja skandālu, ka viņu ārlietu ministrs ir spiests dancot pēc vācu stabules. Birģermeistar, jūs jau laikam saņēmāt franču notu?

Venslauskis-Venskus ar skatienu ieurbās galdā. Tagad viņš izskatījās pēc izsalkuša suņa, kas pakampis pārāk lielu kaulu un nav spējīgs to norīt.

—   Mesjē Delkasu atstājiet manā ziņā, — ierunājās Gerhards fon Ots, sarunas grožus veikli pārņemdams savās rokās. — Varbūt izdosies nogludināt šo diplomātisko pārpratumu. Neviens taču nevēlas, lai ar “Parsifālu” notiktu nelaime. Labi vēl, ka krievi un turki nolēma nevis lidot, bet ceļot ar sauszemes transportu.

—   Jā, — ieskatījies papīros, apstiprināja Ščerbakovs. — Pēc pusotras stundas ierodas Osmāņu impērijas sultāna Abdula Hamida

sekretāra Izeta Pašā AI Abeda personīgais vilciens, bet pēc trīs stundām speciāls bruņu vilciens no Sanktpēterburgas atgādās Krievijas ārlietu ministru Vladimiru Nikolajeviču Lamsdorfu.

—    Pašā gribēs runāties ar baronu Rotšildu par Hidžazas dzelzceļu, tāpēc viņš arī ierodas ar vilcienu, — pasvītroja Naudas padomnieks Gerhards fon Ots. — Fjodor Matvejevič, — viņš vērsās pie Ščerbakova, — barons Rotšilds izteica vēlmi, lai sarunā piedalītos arī jūs. Viņam var būt nepieciešams uzticams cilvēka padoms. — Ščerbakovs pat nosarka aiz labpatikas, bet Rotšildu sūtnis, acu nepamirkšķinājis, runāja tālāk:

—     Tagad par ministru Lamsdorfu… Viņa intereses ir hm… hm… — fon Ots uzmanīgi meklēja piemērotu vārdu, — nedaudz dīvainas. Un…

—   Sodomīts! — pēkšņi iekliedzās Katedrāles bruņinieks prelāts Masaļskis. — Sodomīts, lūk, kas viņš ir! — viņš iekliedzās, nemeklēdams vārdus, un viņa acis iegailējās. — Ticīgo acīs viņš ir īsts augonis! Domājat, ka mēs nelasām Pēterburgas avīzes? Cara pilī viņu sauc par "madam" un, vēderus saķēruši, smejas, kad viņš ballēs ierodas ar mīļāko. Viņi mums atsūta sodomītu, bet mums jāsveicinās un jālokās? Visās Viļņas baznīcās mēs lūgsimies par velna apsēstajiem, bet šo sagaidīsim ar svēto ūdeni un rožukroni.

Birģermeistars aizvēra acis. Galotņu tikšanās sarīkojumam vajadzēja kļūt par dimantu viņa karjeras vaiņagā, bet tagad viss, šķiet, izkūpēs gaisā!

Kad sēde bija galā un padomnieki izklīda, Petrs Vileišis gaitenī panāca legātu Sudrabu, kas gāja blakus Universitātes rektoram Gimbutam.

—   Ar streikotājiem mēs varētu tikt galā arī paši, — viņš pateica Sudrabam. — Bet rīt nenāktu par ļaunu arī leģionāru palīdzība.

Sudrabs piekrītoši pamāja. Cilvēku, protams, viņam pietrūka, bet streiki bija pārlieku liela problēma, lai Tvaikpilsētu varētu atstāt bez uzraudzības.

Vileišis pagriezās pret rektoru.

—    Bet jums, cienītais, es arī vēlētos lūgt kādu pakalpojumu. Vai

jūs man neatsūtltu dažus strādīgus studentus, kas māk rakstīt un nebaidītos pastrādāt pa nakti?

Gimbuts pacilāja uzacis.

—   Labi, — ar pārsteigumu balsi viņš noteica. — Domīnijā ir daudz tādu studentu. — Nedaudz padomājis, viņš piemetināja.

—    Kamēr nepiedzeras. Atsūtīšu cienīto uz ģildi. Un kam cienītajam viņus ievajadzējās? — viņš painteresējās.

—   “Lasiet un dodiet rokās gan bērnam, gan žemaitim, gan lietuvietim," mehāniķis nocitēja Mažvldu, un tad smaidot piemiedza aci.

—   Uz tikšanos ballē, kungi. — Un aizsteidzās pa gaiteni.

Kad brīvajā Viļņā sākās Galotņu tikšanās, uz vispārējo kņadu un jukām Zvērnīca kā vienmēr reaģēja savdabīgi. No agra rīta uz Zvērnīcas tilta čaloja ļaudis. Vieni devās uz Svētā Jura prospektu un gāja taisni uz Izstādes kupolu Lukišķu laukumā, otri lūkojās pēc tramvaja, kas veda uz Viščigavu, trešie nesteidzīgā soli gāja gar Nēri Zaļā tilta virzienā. Taču lielākā daļa Zvērnīcas iedzīvotāju nolēma palikt uzticīgi sava rajona tradīcijām un sēdēja mājās. Diena solījās būt skaista, tāpēc daži lika somās uzkodas un gatavojās doties pie Nēres, lai izstieptos zālītē "savā” krastā. Zvērnīca nelauzās uz Galotņu tikšanos. Tāpat ari netiecās ielaist savā rajonā Galotnes. Tāpēc priekšpusdienā pie Zvērnīcas tilta izdīga divas teltis un starp tām tika nostiepta virve. Tikko tām pietuvojās klāt garāmgājēji, ugunsrijēji, burvju mākslinieki vai Dieva vārda sludinātāji, daži pie teltīm dežūrējošie brīvprātīgie ar zaļām aprocēm uz rokām pieklājīgi novirzīja tos atpakaļ. Citā reizē Viļņas leģionāri, iespējams, būtu skatījušies šķībi uz tādu iniciatīvu, bet leitnants Vāgners, tagad izdzirdējis par Zvērnīcas barikādēm, tikai nopriecājās, ka vismaz šajā rajonā būs mierīgi.

Alķīmijas zinātņu doktors Jons Basanavičs žigli šķērsoja tiltu un, ieraugot norobežojumu, nosmīkņāja bārdā. Rokā viņš nesa nelielu portfelīti. Viņš bija labā omā, tāpēc arvien pamāja pazīstamiem, kurus satika pa ceļam. Ieraudzījuši alķīmiķi, tilta brīvprātīgie pieklājīgi pacēla cepures.

—  Gatavojaties atvairīt triecienu, godātie, ko? — ieķiķinājās alķīmiķis, izlīzdams cauri nostieptajai virvei.

—   Kā gan citādi, padomnieka kungs, — nošļupstēja viens no brīvprātīgajiem sargiem, sirmgalvains večuks. Viņš nēsāja vecus cara rekrūšu uniformas svārkus, iespējams, par godu šim gadījumam viņš bija tos izvilcis no lādes, kas glabājās pažobelē. — Sabraukuši te visādi tipi. Tikai ielaid tādus un nepamanīsi, kā tevi aptīra.

—   Nu, veiksmi dienestā, — kuplajā bārdā noslēpdams smaidu, novēlēja Basanavičs un, vicinot portfelīti, aizgāja pa gruntēto Zvērnīcas ielu.

Pēc tam izgriezās no tās, pazuda zem kuplajiem koku zariem, kas it kā vēlējās apkampt katru garāmgājēju, un nonāca pie labi pazīstama pagalma, kurā auga mežrozīšu krūmi. Koka vārti bija aizvērti, bet caur tiem varēja redzēt skaisti apkoptu pļaviņu. Tās sānos, šūpuļkrēslā, ieracies grāmatā, sēdēja māju saimnieks.

Basanavičs dažas reizes pagrieza rokturi blakus vārtiem. Virs tās ierīkotais metāla cilvēciņš atdzīvojās, iečīkstēdamies pacēla roku un ar mazītiņu āmuru sāka dauzīt miniatūras bronzas gongu. Gongs bija neliels, bet skaņa nodārdēja pa visu Zvērnīcu.

Virs šūpuļkrēslā novietoja grāmatu sānis, piecēlās kājās, bet pēc mirklīša Jons Basanavičs jau cieši spieda roku Nikodēmam Tvardauskim.

—   Man labāk patīk, ka tu atlido ar ''Spārīti", — Nikodēms ierunājās, vezdams viesi mājās, pa ceļam paķerdams līdzi grāmatu.

—   Tad mazāks troksnis.

—   Noregulē savu kalējiņu, un nekādu bēdu, — Basanavičs pasmaidīja. — Bet šodien atlidot es nevarēju. Nogurušie navigatori jau tā sarunājas ar dieviem. Ja būtu pateicis, ka gribu pacelties ar "Spārīti”, visus būtu piemeklējusi sirdslēkme. Tāpēc es ari to atstāju

Tvaikpilsētā, lai meistari saremontē. Starp citu, vai dzirdēji, kādu joku izspēlēja vācieši?

—   Kā gan nedzirdēšu,— Nikodēms atbildēja. — Viss rajons par to tikai vien runā. Padomā tikai — lidojošs cietoksnis! Birģermeistaru nevajadzēja atdzīvināt ar amonjaku, ko?

—   Gandrīz, gandrīz, — Basanavičs nomurmināja, priekšnamā uz āķa pakarinādams cepuri. — Un ne tikai viņu. Gan franči, gan krievi jau kliedz nelabās balsis, kaut gan "Parsifālu" nav acis redzējuši. Tādu Galotņu tikšanās sākumu pat sapņos nebijām redzējuši.

—   Jā, šajos laikos murgu netrūkst, — domīgi noteica Tvardauskis, pirmais pa kāpnēm nokāpdams laboratorijā.

Pienākot pie durvīm, abos vīriešos ieurbās asinssarkanas acis, bet zinātnieks ar veiklu kustību nospieda dažus taustiņus, acis aizvērās, un durvis atvērās.

Nonācis laboratorijā, Tvardauskis ar roku nostūma uz galda stāvošos papīrus, kas bija izraibināti ar sīkiem burtiņiem, un atbrīvoja vietu Basanaviča portfelltim. Slēdzenes iesprakšķējās, un dienas gaismā (uz zinātnieka darba galda patiešām krita saules gaisma) iemirgojās stikls. Tā bija mazītiņa pudelīte no tumša un necaurspīdīga stikla ar korķi, ko saturēja metāla turētājs. Blakus pudelītei uz galda uzradās neliela šļirce; tās adatiņa bija pārklāta ar garenu stikla kupoliņu.

—   Es aizvien neesmu pārliecināts, vai tā ir laba doma, — Basanavičs teica. — Patiesības serums ir ļoti bīstama lieta, — viņš nomurmināja.

Nikodēms Tvardauskis paņēma pudelīti, paskaloja to un pielika pie acīm, it kā caur tumšo stiklu vēlēdamies saskatīt, kādā krāsā ir pudelītes saturs.

—   Mēs ari dzīvojam bīstamos laikos, — viņš sausi piemetināja un ielika pudelīti garā apmetņa kabatā. — Ja O’Braits patiešām ir tas, ko es domāju, vajag viņu pēc iespējas ātrāk neitralizēt. Vai vismaz uzmanīgi novērot. Varu dot piespļaut savu cepuri, ka jaunais Prāgas atdzīvinātāju mestrs izdomājis kaut ko gudrāku, nekā uzmaukt Milai maisu uz galvas un ievilkt viņu karietē. Bet vispirms mums pašiem jāpārliecinās, ka mūsu aizdomām ir pamats.

—   Par to neuztraucies, — Basanavičs atbildēja. — Piecas lāses dzērienā, un pēc stundas cilvēks sajutlsies nekādi, pavājināsies organisma pretestība. Tad vajag sameklēt nomaļāku vietu un iešļircināt patiesības serumu. Cilvēks snauduļos, bet tu jautā, ko gribi — izdzirdēsi pilnīgu taisnību. Bet laiks tam tev būs tikai kādas piecpadsmit minūtes. Pēc tam cilvēks atmodīsies, un atmodies neko neatcerēsies. Domās, ka bija iesnaudies. Galvenais, neiepilini pārāk daudz, jo… — Basanavičs nedaudz paklusēja. — Blakusparādlbas… Vārdu sakot, tās var saglabāties.

—   Kādas tās būtu? — Tvardauskis ieinteresējās.

—   Visādi gadās, — alķīmiķis paraustīja plecus. — Vienam sāk rādīties baltas pelītes, cits visu dienu nosēž uz naktspoda. Tāpēc ari Alianse nepriecājas, ka atklājusi šo serumu. Protams, tas nav nekāds amerikāņa, tā daktera Hausa, skopolamlns, mēs jau esam paspēruši krietnu soli uz priekšu, bet neteiksim, ka preparāts ir ideāls. Un vispār, to varēs izmantot ļoti mazs cilvēku skaits. Ja Universitātes domīnijā uzzinātu, ka “aizņēmos” preparātu bez rektora atļaujas, manu sirmo galvu neviens neglaudītu.

—   Bet tu pats taču saproti, ka mums ir jāpārliecinās. — Tvardauskis paskatījās draugam acis.

Alķīmiķis tikai nokrekšķinājās un piekrizdams paklanīja galvu.

Tobrīd Tvardauska aizbilstamā Mila bija mājās. Izdzirdot dunošo vārtiņu gongu, viņa tūlīt piesteidzās pie loga. Ieraudzījusi Basanaviču, viņa atviegloti nopūtās. Viņš nebija tas viesis, kuru viņa gaidīja (citādi viņi būtu ieradušies krietni par agru), tāpēc viņa acumirkli izsvieda abus onkuļus no galvas un atgriezās pie galdiņa ar spoguli. Vienmēr paklausīgās matu sprogas šodien kā tīšām locījās kā gorgonas Medūzas mati-čūskas. Vēl viena cirta izslīdēja no matu saspraudes un uzkrita uz acīm. Mila ielika mutē dažas saspraudes un, cenšoties tās neizmest, nomurmināja frāzi, kas dižciltīgai dāmai lāgā nepiestāvēja.

Viņa nekādi negribēja sev atzīties, ka cenšas viesu dēļ, kuri parādīsies pēc neilga brīža. “Būs divi britu karavīri, un viss,” viņa paskaidroja ziņkārīgajai saimniecei Mortai, bet šorīt piecēlās agrāk, ilgi un kaprīzi izvēlējās drēbes, kamēr beidzot nolēma uzvilkt vieglu,

gaiši zilu zīda kleitu ar kupliem svārkiem un lielu izgriezumu, kas atsedza graciozo kaklu, un tagad cīnījās ar matiem.

“Tas lietuvietis, kas nerunā lietuviski, ir diezgan simpātisks," domāja Mila. “Un man liekas, ka viņš uzreiz iepatikās onkuļiem Nikodēmam un Jonam." Bet nezin kāpēc viņai joprojām priekšā stāvēja Čārlza Finleja acis, tās pievilka Milas skatienu kā magnēts dzelzi. Meitene atcerējās vīrieša spēcīgās rokas, kad viņš sagrāba viņu, kad viņa jau krita pār “Ikara” bortu. Likās, ka viņa saož viņa smaržas, un pār ķermeni pārskrēja skudriņas.

Beidzot palaidnīgā cirta bija droši piestiprināta ar sudraba sprādzi. Mila pagrozījās spoguļa priekšā, parādīja savam atspulgam mēli un pagriezās pret kasti, kurā gulēja trīs viņas labākie draugi. Sekundi padomājusi, viņa izvilka Pjero.

—   Nezināju, ka braucam precībās, — Edvards O'Braits iedzēla, skatīdamies uz blakus sēdošo Čārlzu Finleju.

Uz karietes sēdekļa atradās milzīgs baltu rožu pušķis, kas bija ietīts baltā, caurspīdīgā papīrā, un koka kaste ar skaisti iesaiņotu konjaka pudeli. Pēc Finleja lūguma pudeli veikli sadabūja “Bristoles" šveicars.

—   Ko? — anglis nesaprata.

—   Nu, ir tāda lietuviešu ieraža. Kad brauc pie meitenes tēva prasīt viņas roku, līdzi tiek ņemts arī draugs, lai līgavainim būtu drošāk, — priecīgi paskaidroja O'Braits.

Nosaukts par draugu, Finlejs apmierināti pasmaidīja. Agrāk abi vīrieši ne par kādu naudu nebūtu sēdušies pie viena galda, bet pēc dažām dienām, kas kopīgi bija pavadītas Fārnboro militārajā bāzē, pēc ceļojuma gaisā un kautiņa ar “Kruķi” Edvards sāka saukt Čārlzu par draugu. Šis uzpūtīgais aristokrātiskais neģēlis no Sandhērstas Karaliskās militārās akadēmijas pārmainījās vienas nakts laikā, necerēti kļuva par kompanjonu, vienmēr gatavs pastiept palīdzīgu roku, nebīdamies lēkt tumsā, lai izglābtu meiteni. O'Braits līdz šim brīdim nevarēja saprast, kā Finlejs uzdrošinājās spert tādu neprātīgu soli. Mēģināja draugu nopratināt, taču Čārlzs aizvien izvairījās, bet Edvards viņu arī nespieda, lai kāds nenodomātu, ka viņš dienas

varoni apskauž par slavu. Ierodoties Viļņā, Finlejs ari uzvedās dīvaini. Pagājušo nakti pazuda kā akā iekritis, ieradās tikai rītausmā, un atkal neatbildēja uz jautājumu, kur bija pazudis. O’Braits nolēma, ka vīrelis, visticamāk, izbauda pēdējās brīvās dienas, ko kapteinis Mabrijs uzdevis saviem adjunktiem līdz Galotņu tikšanās sākumam. Rit no rīta visiem ir jāierodas uz “Svētā Jura zvaigznes".

—   Jūs, lietuvieši, gan esat dīvaini, un dīvainas ir jūsu ieražas, — izklaidīgi nomurmināja Finlejs, bet, pieminot meiteni, viņa tumšo acu dzīlēs iezibsnljās guntiņas.

Visu iepriekšējo nakti viņš pavadīja, klaiņojot pa Melnumiem un meklējot uzticamu alķīmijas opija smēķētavu, lai ar opija spoguļu starpniecību varētu raportēt par ierašanos Londonas fečiem un Prāgas atdzīvinātājiem. Visvienkāršāk būtu pieklauvēt pie vietējiem atdzīvinātājiem un sazināties pa tiešiem sakariem, bet Prāgas lielmestrs stingri piekodināja pēc iespējas tālāk turēties no Viļņas Atdzīvinātāju ložas. Izskatās, ka šī operācija nav domāta vietējo deguniem.

Pagaidām viss norisinājās pēc plāna un pat labāk, nekā Finlejs cerēja. Blakus sēdošais muļķītis — lielisks maskējums, izrāde — meitenes “atbrīvošana" no pirātu nagiem — arī izdevās. Finlejs ar labpatiku atcerējās dobjo skaņu, kad izsvieda laupītāju Ricku pār gaisa kuģa bortu. Iedomājās, kā nelaimīgais nokrīt uz zemes un acumirklī pārvēršas par asiņu un kaulu putru.

Pēkšņi Finleja seja pārmainījās. Šķiet, ka viņš pārāk tīksminājās par šaušalīgo skatu, pārāk iejutās, jo fečs, kas slēpās zem maskas, sāka priecīgi līst laukā. Finleja sejas āda sāpīgi savilkās, iesāpējās smaganas — tūlīt izlīdīs papildu zobi. Finlejs sāka dziļi elpot, savaldījās un, izstiepis roku, atstūma lodziņu, lai karietē ieplūstu svaigs gaiss.

Pilsētas troksnis domas uzreiz novirzīja citā virzienā, un Finlejs palūkojās uz puķēm un konjaku. Nu ko, sākas nākamais spēles posms.

Kariete piebrauca pie Zvērnīcas tilta un apstājās pie nostieptās virves. Šeit dežūrējošais brīvprātīgais paskatījās caur atvērtu logu, bet, ieraudzījis žilbinošās britu kareivju uniformas, neveikli parādīja

godu un pa galvu, pa kaklu steidzās atsiet virves. Abas karietes pasažieri saskatījās un, neko nesaprazdami, paraustīja plecus.

Pēc neilga brīža kariete sasniedza galamērķi. Vadītājs tika dāsni apdāvināts ar dzeramnaudu un saņēma norādījumu pēc dažām stundām atkal ierasties šeit.

Viesus sagaidīja mājas saimnieks Nikodēms Tvardauskis. Novērtējis koka kastē gulošo dāvanu, viņš aicināja atnācējus iekšā. Tobrīd pa kāpnēm lejup nospurdza Mila, tērpusies satriecošā gaišzila zīda kleitā. Abi adjunkti zaudēja valodu, bet atguvušies sāka bārstīt komplimentus. Mila sasveicinoties koķeti pasniedza rociņu un, kamēr abi viesi to skūpstīja, smaidīdama pieglauda pie deguntiņa smaržīgo rožu pušķi.

Tvardauskis, pamājis ar roku, viesus iepazīstināja ar savu draugu, Viļņas padomes padomnieku alķīmiķi Jonu Basanaviču, kas stāvēja durvīs, un abi britu kareivji sasita papēžus. Finlejs veicīgi nolieca galvu, lai neviens nepamanītu sarkanās dzirksteles viņa tumšo acu dzīlēs. Ar alķīmiķiem fečiem bija veci rēķini.

Oficiālajai daļai beidzoties, Mila aizskrēja meklēt pušķim piemērotu vāzi, bet Nikodēms uzaicināja visus savā darbistabā (šāda oficiālā viņam bija arī augšstāvā) uz glāzīti konjaka. Vīrieši labprāt pieņēma uzaicinājumu.

Kamēr viesi ar ziņkāri aplūkoja istabu, kuras sienas nosedza iespaidīga izmēra plaukti, kas bija piekrauti ar grāmatām un dažādām senatnīgām un jaunām ierīcēm, kastītēm un skulptūriņām, Tvardauskis, pagriezis viņiem muguru, glāzītēs ielēja smaržīgu konjaku, žigli izvilka no apmetņa apakšas pudelīti ar noslēpumaino šķidrumu un vienā glāzē iepilināja precīzi piecas lāses. Tad parūpējās, lai glāzīte nonāktu adjunkta O’Braita rokā. Un sāka skaitīt laiku.

—   Lieliska lietiņa, — Finlejs uzslavēja, skatīdamies uz milzīgu smilšu pulksteni, kura malas bija klātas ar zaļu patinu.

—   Dāvana no Kairas muzeja, — paskaidroja Nikodēms un apgrieza pulksteni otrādi.

Tā smiltiņas sāka pamazām birt lejā.

Pēc dažām minūtēm kompānijai pievienojās Mila. Viņa atnāca ar Pjero rokā. Kā jau ierasts, rotaļlieta bija samācīta uzvesties kā

automatoniņš — staigāt un gorīties, ar rociņām mēģinot notraukt uz vaiga uzzīmēto asaru. Taču, ienākot darbistabā, Pjero, aizmirsis norādījumus, uzreiz ar skatienu ieurbās Finlejā. Piepeši viņš sāka trīcēt un brakšķēt. Visi pārsteigti sāka skatīties uz rotaļlietu, bet tā tikai staigāja pa riņķi un mētāja rokas, it kā būtu nevaldāma. Acu plakstiņi ātri klabēja, mute vērās vaļā, un likās, ka tūlīt no tās atskanēs vārdu straume.

—   Kas tad nu? — Edvards nobrīnījās.

Mila aptvēra, ka vārdu straume patiešām tūlīt var plūst laukā, kaut arī rotaļlietai tika piekodināts, ka nepazīstamo klātbūtnē runāt aizliegts. Tāpēc viņa paņēma tramīgo Pjero uz rokām un, murminādama kaut ko par notrūkušām spirālēm, aizgāja uz savu istabu. Tur viņa novietoja automatoniņu plauktā un piespieda plaukstu viņam pie krūtīm. Pjero nomierinājās, viņa galva nokārās.

—   Ko gan tu iedomājies? Kas tev prātā? Rīko greizsirdības scēnas svešinieku acīs? — Mila sadusmojās un, apgriezusies uz papēža, izdrāzās no istabas, skaļi aizcirzdama durvis. Rotaļlietu nedarbi pašlaik viņai rūpēja vismazāk.

Morta, kas rosījās pa virtuvi, aplūkoja savu pārvaldību, apmierināti pamāja ar galvu un pašķindināja zvaniņu. Tam uzreiz atbildēja vara brālis, kas bija ierīkots Tvardauska darba kabinetā, jo abi zvaniņi bija savienoti ar plāniem vadiņiem.

—   Pusdienas gatavas, lūdzu, sekojiet man, — ar rokas mājienu aicināja Tvardauskis, neaizmirsdams paķert līdzi smilšu pulksteni.

Tvardauskim un Milai saimniece bija sapūtusi pilnas ausis, ka šīs nelaimīgās Galotņu tikšanās laikā Viļņas tirgi esot iztukšojusies kā nabadziņu apcirkņi, nav iespējams dabūt ne labu gaļu, ne dārzeņus, un viņa patiešām nezinot, ar ko pacienāt godātos viesus. Nikodēms paziņoja, ka pilnībā uzticas saimnieces prasmēm, un viņam bija taisnība. Tagad viesistabā uz galda acis priecēja ausu un mēles rulete, ar riekstiem pildīta vista, pildīta karpa, siļķe ar sīpoliem, baraviku un vēža astīšu salāti, svaigi un marinēti gurķīši un āboli. Turklāt savu rindu gaidīja karsti krūtiņas cepeši ar kartupelīšiem un burkāniem, un gaileņu mērci. Acīm redzams, ka Viļņas tirgos Morta bija cienījama un godājama pircēja.

Lai viesi nejustos nepatīkami, pie galda tika runāts angliski, bet saruna noritēja brīvi, jo gan Tvardauskis, gan Basanavičs, gan Mila lieliski runāja šajā valodā. Adjunkti pastāstīja par uzbrukumu "Ikaram” un notikumu detaļas, atbrīvojot dirižabli, visi brīnījās par tādu negaidītu un neizskaidrojamu gaisa pirātu nekaunību. Basanavičs ieinteresēti izjautāja par studijām Sandhērstas akadēmijā un gala eksāmeniem, par “Zvaigzni”, kā arī par Britu impērijas militārajiem gaisa spēkiem. Edvards O’Braits atbildēja labprātīgi un ar prieku. Finlejs viņu papildināja, bet labprātāk skatījās uz Milu, kura izklaidīgi bakstīja ēdienu. Reizēm viņa pacēla galvu, noķērusi Čārlza skatienu, piesarka, taču nolaist acis nesteidzās. Likās, ka Čārlzs un Mila spēlē skatienu spēli. Šķiet, abiem tā patika. Jauniešu skatienu divkauju pamanīja arī Nikodēms, bet viņš koncentrēja uzmanību uz Edvarda atbildēm. Viņš cerēja noķert šaubu vai melu diedziņu, taču iespējamais Atdzīvinātāju ložas aģents mājas darbus bija sagatavojis lieliski.

Smilšu pulkstenī smiltis nepārtraukti bira lejup. Saruna ievirzījās par Galotņu tikšanos un lidojošo vācu cietoksni "Parsifāls”. Abi jaunie viesi grozīja galvas, nesaprazdami, kāpēc vāciešiem ievajadzējās parādīt savu jauno ieroci, bet teicās, ka iešot aplūkot debesīs karājošos milzi. Mila tūlīt izteica vēlēšanos iet kopā.

—   Pēc tam parādīšu jums Vecpilsētu, iegriezīsimies kādā krogā, — viņa enerģiski paziņoja, it kā būtu pieredzējis lunkainis, bet nevis pēc daudziem gadiem dzimtajā pilsētā atgriezusies pazudusī meita. — Uz ielām ir daudz cilvēku, būs jautri. Tēvoci, tev nekas nav pretī? — viņa vērsās pie Tvardauska.

Nikodēms nepretojās, pat vēl rekomendēja krogu Bezdievniekos, kuru ļoti bija iecienījuši brīvajā Viļņā dzīvojošie un strādājošie ārzemnieki. Abi puiši apstiprināja, ka uzmanīs meiteni un ne vēlāk kā divpadsmitos naktī piegādās mājās. Vēl jo vairāk tāpēc, ka pašiem rīt no rīta sākas dienests. Tvardauskis smaidīdams pamāja un ik pa brītiņam uzmeta skatienu smilšu pulkstenim.

Kad pēdējās smiltis bija nobirušas lejā, Nikodēms slepšus paskatījās uz Basanaviču. Alķīmiķis neuzkrītoši pamāja. Tvardauskis pašķindināja zvaniņu. Pēc minūtes iesteidzās Morta un sāka novākt

traukus. Mila, atvainojoties kompānijai, aizsteidzās pārģērbties vakara izgājienam, Basanavičs aizveda Finleju uz Nikodēma Tvardauska kabinetu izdzert tasīti kafijas un pie reizes aprunāties par pēdējiem Londonas jaunumiem.

Viesistabā palika tikai Tvardauskis un O’Braits. Saimnieks klusēdams lēja krūzītēs tēju un uzmanīgi vēroja viesi. Ilgi gaidīt nevajadzēja. Edvardam virs virslūpas parādījās sīkas sviedru lāsītes, vīrietis pavēra muti, iegrūda divus pirkstus aiz apkakles un atpogāja augšējo pogu.

—   Vai jums viss labi, Edvard? — norūpējies pavaicāja zinātnieks.

—   Jā, pateicos. Tikai gaisa pietrūkst, smacīgs, — atbildēja O'Braits. Viņš sāka svīst vēl vairāk.

—               Kāpēc lai mēs neizietu laukā? — piedāvāja Tvardauskis.

—   Dārzā atrodas lieliska lapene.

Edvards piecēlās kājās, bet pēkšņi sagrīļojās. Lai nenokristu, viņš atspiedās pret sienu.

—   Kas tad nu? — ātri mirkšķinādams acis, puisis nošļupstēja.

—   Nekas, nekas, tūlīt pāries, — Nikodēms centās viņu pārliecināt, cieši saņēma Edvardu aiz elkoņa un izveda laukā.

Pa mīksto zāli viņi abi devās uz dārza galu, kur vizēja skaists dīķītis un atradās ar biezām efejām apaugusi koka lapene. Tvardauskim ļoti patika šis vasaras namiņš. Atnācis šurp, viņš atsēdās uz soliņa, kas bija noklāts ar mīkstu audumu, iztaisnoja kājas un klausījās putniņu čivināšanā vai ieslīga pārdomās, meklēdams atbildes problēmām, kas viņu nomocīja.

Tagad problēmu viņš atveda sev līdzi. Tā drebēja kā drudzi un ar muti kampa gaisu.

Zinātnieks uzmanīgi apsēdināja viesi uz sola tā, lai mugura ērti atbalstītos pret lapenes sienu.

—  Atvainojiet, — viņš ierunājās, pieliecās pie puiša un ar diviem pirkstiem vispirms pacēla vienu acs plakstiņu, pēc tam otru.

Edvarda acu zīlītes bija tā izpletušās, ka pārklāja gandrīz visu varavīksneni. Pēc Basanaviča teiktā, tā ir zīme, ka serums iedarbojas.

Aplūkojamais puisis nepretojās, bet, Tvardauskim paejot malā, viņš aizvēra acis.

Zinātnieks izvilka no kabatas šļirci, noņēma stikla kupoliņu un ar adatu pabakstīja puiša plecu. Adjunkts sarāvās, bet tūlīt pārstāja drebēt, elpošana izlīdzinājās, bet galva noslīga uz krūtīm, it kā viņš gulētu.

—   Edvard, es gribētu tev kaut ko pajautāt, — klusām noteica Tvardauskis. — Būšu pateicīgs, ja tu teiktu taisnību.

Uzrunādams snaudošo cilvēku, zinātnieks sajutās dīvaini. Viņš nebija pārliecināts, vai sagaidīs atbildi. Taču tūlīt noskaidrojās, ka viņš baidās lieki.

—   Jā, — dobji, it ka no akas dzelmes, ierunājās puisis.

—   Labi, — Nikodēms paskatījās uz speciāli līdzpaņemto uzvelkamo kabatas pulksteni. ("Ne ilgāk kā piecpadsmit minūtes,” brīdināja Basanavičs.) — Labi, — viņš atkārtoja, brīnīdamies par sevi, ka neizjūt pret puisi nekādu līdzjūtību. — Tavs vārds ir Edvards O'Braits.ja?

—   Jā.

—   Tu esi lietuvietis?

—   Jā.

—   Tu dienē Britu karaliskās armijas gaisa korpusā?

•*>

—   Jā.

—   Vai esi pazīstams ar atdzīvinātājiem?

—   Nē.

—   Vai šeit esi ieradies slepenā uzdevumā?

—   Nē.

—   Vai tu pildi savus pienākumus tikai kā gaisa spēku kareivis?

—   Jā.

—   Vai esi agrāk dzirdējis par Milu?

—   Nē.

—   Vai kāds lika tev izsekot Milu?

—   Nē.

Tvardauskis apklusa un norūpējies pakasīja pakausi.

Šķiet, ka ar Milas izsekotājiem šim puisim nav nekāda sakara. Zinātnieks uzreiz sajuta sirdēstus. Noliecies viņš saņēma puiša plaukstas un stipri tās saberzēja.

Edvards sakustējās un dziļi ieelpoja.

Tvardauskis paskatījās uz pulksteni. Pēc trim minūtēm vīrelis pamodīsies.

Zinātnieks pielēca kājās un aizsteidzās uz mājām. Kad viņš atgriezās ar paplāti, uz kuras stāvēja tējkanna un divas krūzītes, Edvards sēdēja pamodies un berzēja acis.

—   Atvainojos, — viņš vainīgi noteica. — Es jūtos savādi.

Tvardauskis novietoja paplāti uz galdiņa.

—   Lūk, jaunekli, lieliskā, vēsā jasmīnu tēja, — viņš samāksloti priecīgā balsī noteica. — Iemalkojiet un būsiet tik spirgts kā tikko pamodies.

Edvards O'Braits pasmaidīja un sniedzās pēc krūzītes ar tēju.

—   Re, kur jūs! — no mājas iznira Mila. Blakus viņai kā uzticams sargs gāja Čārlzs Finlejs, kas beidzot bija izlauzies no ciešajiem Jona Basanaviča žņaugiem. — Edvard, ejam ātrāk, nokavēsim “Parsifālu”!

—   Es… es…. — O’Braits sastostījās, bet Nikodēms uzsita viņam pa plecu.

—   Ejiet, ejiet, viss kartībā. — Un iesmējās. Smiekli skanēja samāksloti, bet ne Mila, ne Finlejs nepievērsa tam uzmanību.

Tieši tobrīd uz ielas atskanēja karietes signāls.

Mila ieķērās abiem puišiem elkoņos un, priecīgi čalodama, izveda viņus pa vārtiņiem. Edvards tagad izskatījās kā agrāk, pietiekami žirgts, tikai solis nebija tik sparīgs kā jau cilvēkam, kas tikko atmodies no miega. ■,

Nikodēms Tvardauskis paspēra dažus soļus viņiem iepakaļus, pacēla roku un jau gatavojās ko teikt, bet Mila viņu apsteidza.

—   Divpadsmitos, tēvoci, divpadsmitos, un ne minūti vēlāk.

Noklaudzēja durtiņas, kariete izspļāva baltus tvaika kamolus,

iečīkstējās un aizdārdēja Zvērnīcas tilta virzienā.

Tvardauskis aizdomājies kādu laiku vēl lūkojās zālē. Pēc tam ieķērās ar abu roku pirkstiem matos un parāva tos tik spēcīgi, ka pirkstos palika daži sirmu matu kušķi.

—   Nu, kā? — viņš izdzirdēja alķīmiķa Basanaviča balsi.

Tvardauskis atguvies pacēla galvu un paskatījās uz draugu.

—  Vai nu tavu patiesības serumu vēl vajag pilnveidot, vai nu tam vīrelim patiešām nav nekā kopīga ar atdzīvinātājiem, — viņš

noteica bez prieka balsī. — Tad jau nekas cits neatliek, kā skatīties pār plecu un gatavoties nepatīkamiem pārsteigumiem. — Viņš pagrozīja galvu. — Šķiet, ka jaunais Prāgas atdzīvinātāju mestrs ir gudrāks, nekā es domāju.

Abi vīrieši zīmīgi saskatījās. Ja vismaz viens no viņiem būtu atskatījies uz mājas pusi, būtu ieraudzījis pie loga piespiedušos Pjero, kas lūkojās pakaļ karietei. Vispār jau automatoniņu sejās neatspoguļojas jūtas, bet ieskatoties varētu likt galvu ķīlā, ka Pjero sejiņa bija pat sašķobījusies aiz šausmām.

Pēcpusdienas Viļņas debesis ieskāva sārta dūmaka. Kad nolaidās Londonas dirižablis “Orions”, ar kuru ieradās Alianses pārvaldnieks barons Rotšilds, tāpat ari britu un japāņu delegācijas, navigatori atviegloti uzelpoja.

Britu impērijas ārlietu ministrs lords Henrijs Pets-Ficmoriss apmierināts palūkojās uz gaisa kuģu ostā noenkuroto "Svētā Jura zvaigzni", pēc tam britu kareivju un sagaidītāju pavadībā viņš devās uz “Bristoles” viesnīcu. Japāņi apmetās "Sokolovskī”, Alianses pārvaldītājs barons Rotšilds izvēlējās "Eiropas” viesnīcu blakus rātsnamam. Debesis virs Viļņas kļuva tukšas, Navigatoru tornis un Viščigavas gaisa kuģu osta pamira “Parsifāla” gaidās.

Baumas par “Parsifāla” tuvošanos pilsētā izplatījās ātrāk par zibeni. Pat lietutiņš, kas sāka pilināt, nenobaidīja Viļņas iedzīvotājus. Cilvēku pūļi staigāja pa ielām, Lukišķu laukumā grozījās ap Izstādes paviljonu, grūstījās rindās pie uzkodām, neaizmirsdami ik pa reizītei pacelt acis uz debesīm. Visi gaidīja, kad parādīsies slavenais gaisa kuģis.

Ērtais dirižabļu novērošanas paugurs, kas atradās blakus

Viščigavas gaisa kuģu ostai, mudžēja kā skudru pūznis, cilvēki šeit sabrauca tik daudz, ka nebija, kur adatai nokrist, un tikai Vāgnera apdomīgi atsūtītie leģionāri neļāva pūlim sabradāt kādu tūļu vai nostumt to ceļmalas grāvī.

Navigatoru torni pie bezvadnieka dežūrējošais sakarnieks izsteidzās no kabineta, pa galvu, pa kaklu piesteidzās pie navigatora Anatolija Kmitas, kas vadīja maiņu, un nodeva jaunāko pa bezvadnieku saņemto ziņu. Kmits, viens no visvairāk pieredzējušajiem Viļņas navigatoriem, pārlaida acis pāri pastieptajai zīmītei.

—   Uzmanību visiem! — viņš nokomandēja. — "Parsifāls” nodeva savas koordinātes. Pēc piecām minūtēm tas parādīsies redzeslokā. — Kmits bija mierīgs kā vienmēr, tikai nedaudz trīcošā balss nodeva, ka viņš ir saspringts.

Sakarnieks tūlīt nodeva ziņu Viščigavas gaisa kuģu ostai. Sagaidījis apstiprinājumu, ka ziņa saņemta, pacēla īkšķi. Maiņas vadītājs noliecās pie milzīgā grozāmā binokļa, kas bija izlīdis laukā pa torņa lūku.

—   Redzamība septiņdesmit pieci, gaisa koridors brīvs, — viņš pagriezies ziņoja savējiem. — Nesaprotu, kāpēc tāda kņada, — viņš noteica un atkal noliecās pie binokļa. — Atlido kārtējais gaisa kuģis, nu gan liela nelaime…

Teikumu viņš tā arī nepabeidza. Atgāzies atpakaļ, viņš savieba pieri un atkal pielipa pie binokļa, it kā neticētu savām acīm.

Kad gaisa kuģotāji runā par gaisa kreiseriem vai fregatēm, viņi zina, ka gaisa kuģi nelīdzinās jūrās peldošiem vārda brāļiem kuģiem. Vienkārši nosaukums aizgūts, un viss. Kmits bija pārliecināts, ka "lidojošais cietoksnis” ir Vācijas meistaru uzlabots dirižablis, kas ieguvis jaunu vārdu. Taču navigators maldījās.

Lidojošais cietoksnis bija lidojošais cietoksnis.

Tā četri milzīgie skursteņi spļaudīja baltus dūmus un zaļganas dzirksteles — prometila pārpalikumus. Masīvais korpuss, kas atgādināja kalna kori ar mazītiņiem iluminatoriem, bija noklāts ar melnu tēraudu un izgreznojies ar lielgabaliem kā ezis ar adatām. Lai paceltu tādu milzi, nebūtu pieticis tikai ar tvaika katla jaudu, tāpēc gaisa kuģa sānos un aizmugurē kā jukuši griezās propelleri. Bet virs

tiem karājās… seši… nē, iespējams, astoņi (Kmitam jau sajuka skaitļi) milzīgi pūšļi. Iespaidīgo skatu vainagoja uz priekšu izvirzītais ķeizariskās Vācijas simbola ērgļa knābja formas kapteiņa tiltiņš, virs kura lepni plīvoja dzeltens breitvimpelis ar melnu krustu. Caur milzīgo binokli varēja ieraudzīt uzrakstu "Gott mit uns” — Dievs ar mums.

Viļņas iedzīvotāju mutes kļuva apaļas kā “O” burts, māņticīgākie sāka mest krustus, lai aizdzītu nelabo garu, kas laižas tiem pār galvu.

—   Ziņa no “Parsifala”! — iekliedzās sakarnieks.

—   Lasi, — aizvien nevarēdams atgūties, Kmits iekliedzās.

“Lidojošais viņa augstības Vācijas ķeizara un Prūsijas karaļa Vilhelma Otrā cietoksnis “Parsifāls” sveicina Alianses brīvpilsētu Viļņu un lūdz atļauju nosēsties," kā zirņus nobēra sakarnieks.

—   Kā viņi nolaidīsies? — Un Kmits jautājumam pievienoja treknu vārdiņu. — Viņi mums sašķaidīs visu Viščigavu. — Vēl viens trekns vārdiņš, vēl treknāks par pirmo.

“Tā kā jūsu gaisa kuģu osta mums ir par mazu, mēs nosēsties neplānojam," paziņoja "Parsifāls”. "Mēs izlaidīsim delegāciju, kas ieradusies uz Galotņu tikšanos, un atkal pacelsimies gaisā. Lūdzam torni piešķirt gaisa koridoru un paziņot nosēšanās koordinātes.”

Navigatoru tornis sāka raidīt daudzkrāsainas gaismas komandas, “Parsifāls" atbildēja, un pēc neilga laika milzīgais lidojošais cietoksnis apstājās virs Viščigavas. Kmits domās pateicās Mērķa padomniekam par apdomību, ka visa gaisa telpa virs Viļņas bija atbrīvota.

Uz paugura blakus Viščigavai spiedza bērni, sievietes graciozi ģība, vīri drebošām rokām tina papirosus, skatīdamies uz monstru, kas karājās virs galvām, bet neviens projām negāja. Ziņkārība bija stiprāka par bailēm.

“Parsifāla” apakšā atvērās lūkas, un spēcīgas mehāniskas vītnes izstūma divas slēgtas platformas, kuras noturēja iespaidīgi resnas ķēdes. Gandrīz sasniegušas zemi, platformas apstājās, atvērās to durvis, un šņākdamas izlīda kāpnes. Pa tām pirmie nokāpa plecīgi brašuļi uniformās, bet tad jau parādījās uz Galotņu tikšanos ieradusies vāciešu delegācija un galvenā tās persona — Prūsijas kara

ministrs Karls fon Einems. Ministrs nokāpa uz zemes un nesteigdamies palūkojās apkārt, it kā vēlēdamies paskatīties, kādu iespaidu atstājis “Parsifāls". Pie atbraucējiem jau steidzās klāt sagaidošās personas un par viesu drošību atbildīgais leģionāru pulks.

Kāpnes atkal sabīdījās platformās, un tās pamazām tika ievilktas iekšā lidojošajā cietoksni. Gaismas signāliem sašaudoties ar Navigatoru torni, “Parsifāls'’, laizdams dūmu mākoņus, pacēlās gaisā un apstājās nedaudz tālāk no Viščigavas ostas, Viļņas nomalē.

Cilvēki uz paugura un uz ielām sāka izklīst — vieni devās uz kafejnīcām un krogiem, plānodami apspriest redzēto brīnumu, citi aizsoļoja uz Bernardlnu dārzu, trešie, gaidīdami vakara izklaides, ielenca tirgotājus, kas piedāvāja ar garšvielām bagātinātu karstvīnu un uzkodas.

Viļņas legāts Antans Sudrabs pagrozīja kaklu, kuru spieda šaura apkakle, un neapmierināts paraustīja smokinga, kurā lika iestlvēties rātsnama ceremonijmeistars, piedurkņu galus. Pārliecinājies, ka "Parsifāls’ nolaidies un atkal laimīgi pacēlies, nepārvērsdams pilsētu gruvešos, un ka leģionāri karstākajos pilsētas punktos uzcēluši pārvietojamus posteņus, kas apgādāti ar bezvadniekiem, legāts devās uz tuvāko posteni, kas bija ierīkots blakus Universitātes domīnijai, “Baltā Štrāļa'’ kafejnīcā Pils ielā. Šis iestādes īpašnieki ne tikai nepretojās, ka te saimniekotu leģionāri, bet pat priecājās par papildu aizsardzību, jo publiskās izpriecas pilsētā nereti beidzās ar kautiņiem un skatlogu stiklu dauzīšanu. Antans Sudrabs ļāva, lai pūlis viņu nes. Tas steidzās uz itāļu cirkus meistara Truci trupas uzstāšanos, kur skatītājus gaidīja uguns rijēji, jātnieki, akrobāti un pat pusplika sieviete senjora Kezi, kas cilāja hanteles un vīriešus. Tēlojumam pēc neilga laika bija jāsākas Katedrāles laukumā. Galu galā, šā ne tā atbrīvojies no pūļa žņaugiem, Sudrabs iegāja jaukajā “Baltā Štrāļa" kafejnīcā, sveicinoties pamāja kasierei un paskatījās uz novietotajiem galdiņiem, kas atradās aiz garās letes, kura bija nokrauta ar Štrāļa tortēm.

Šeit dežūrējošais seržants un sakarnieks bija apsēdušies pie nomaļāka galdiņa pie aizmugurējās sienas, ieraudzījuši vadoni, viņi

pielēca kājās un parādīja godu. Sudrabs nevērīgi pamāja ar roku un apsēdās blakus. Pēc acumirkļa pie viņa jau pienāca apkalpotājs.

—   Kungs, vai kaut ko vēlēsieties?

—               Nē, neko… — Sudrabs ierunājās, bet pēc tam pārdomāja.

—    Divkāršu viskiju. Tīru, bez ledus, — viņš palūdza. Nosprieda nedaudz atslābināties pirms Galotņu tikšanās dalībnieku balles rātsnamā, kur viņu gaidīs garlaicīgu personu garlaicīgas sarunas.

Pēc dažiem mirkļiem apkalpotājs novietoja uz galdiņa glāzi ar pasūtīto dzērienu. Kafejnīcu un krogu īpašnieki zināja vienu zelta likumu —jo ātrāk apkalposi leģiona vīrus, jo ātrāk viņi nāks palīgā, kad būs nepieciešams.

—   Jūs lieliski izskatāties, legāt, — aplūkojis Sudraba apģērbu, uzslavēja dežūrējošais seržants. Viņš knapi noturējās nepasmaidot.

—   Vēl viens vārds, un pēc svētkiem varēsi baudīt dzīvi, trīs dienas tīrot karcerus, — bez dusmām norūca Sudrabs un iemalkoja viskiju. — Nu, kādi jaunumi? — viņš piemetināja. — Ko esmu palaidis garām?

Smaids no seržanta sejas nekavējoties izgaisa.

—   “Parsifāls" laimīgi nolaidies un atkal pacēlies gaisā, — viņš raportēja. — Vāciešu delegācija jau izmitinājusies viesnīcā, pilsētnieki atgriežas no Viščigavas gaisa kuģu ostas, tramvaji ir pilni ar cilvēkiem, bet mūsējie kontrolē situāciju. Postenis uz Zaļā tilta informēja, ka pagaidām tur ir mierīgi.

—  Tikko saņēmu ziņu no posteņa pie Katedrāles laukuma, — ieurbis skatienu bezvadniekā, sarunā iesaistījās sakarnieks. — Katedrāles bruņinieki trako.

Legāts Sudrabs saviebās.

—   Kas tad šoreiz? — viņš drūmi pajautāja.

—  Viņi ir ielenkuši itāļu cirka mākslinieku telti Katedrāles laukumā, mudina cilvēkus neiet iekšā bezdievju midzeni, skaļi lūdzas un dedzina sveces.

—   Vai cilvēkiem pārvietoties viņi netraucē?

Sakarnieks papurināja galvu.

—   Šķiet, ka nē. Cilvēki iet viņiem garām. Viņus tagad ieinteresējusi pusplika sieviete, kas cilā vīriešūs, kas gan tev ies lūgties!

—   Tad velns viņus rāvis, atstāsim mierā! Paziņo postenim pie Katedrāles, lai uzmanīgi seko līdzi notikumiem, bet neiejaucas, ja nu vienīgi bruņinieki paši sāktu traucēt cilvēkiem iekļūt cirkā. — Sudrabs nopūtās. — Kad viņi beidzot sapratīs, ka viņu mīļie viduslaiki jau sen ir beigušies.

—   Sapratu, — sakarnieks atbildēja un sakoncentrējies sāka klabināt taustiņus.

Legāts atkal iemalkoja viskiju. Viņš labprāt būtu palicis šeit un dežurējis ar vīriem, bet uz balli nosūtījis smokingā pārģērbtu dubultnieku.

—  Tas vēl nav viss, — Sudraba domas pārtrauca seržants. — īsi pirms jūsu atnākšanas saņēmām ziņu no rātsnama. Laukumā pretī rātsnamam…

—   Ko? — Sudrabs bija pārsteigts. — Es taču tikko tur biju. Nu, stāsti, stāsti… — viņš mudināja seržantu.

—   Daži ubagi atripinājuši uz laukumu darvas mucas, aizdedzinājuši tās un klaigā, ka arī rīkošot balli. Kungi rātsnamā uztraucas, ka tūlīt sāks pulcēties balles dalībnieki. Var būt nepatikšanas.

"Sākas," legātam iešāvās prātā. Viņš ar vienu malku izdzēra pēdējo viskija malku, nosvieda glāzi uz galda, izskrēja no kafejnīcas un aizsteidzās uz Lielo ielu.

Netālu no Rātslaukuma legātu sagaidīja norūpējies leitnants Vielholskis un divi leģionāri. Leitnanta sejas izteiksme nesolīja neko labu.

—   Nesaprotu, no kurienes viņi uzradās, — viņš samulsis noplātīja rokas un, knapi tikdams līdzi, devās pakaļ Sudrabam. — Viss bija mierīgi, te pēkšņi uzradās no visām sētmalām kā tarakāni. Atripināja mucas, staigā apkārušies ar kaut kādiem grabuļiem un vēl atstiepuši līdzi pusi sivēna.

Legāts pat apstājās.

—   Pusi sivēna?

—   Jā. Teicās to izcept, dejot, dziedāt un līksmot. Un viņu tur ir daudz, kādi piecdesmit smurguļi. Bet rātsnama viesi jau ir ceļā. Varbūt uztaisīt drošu koridoru, es saku?

—   Tūlīt es viņiem uztaisīšu koridoru, — caur zobiem izgrūda

Sudrabs, lūkodamies uz Rātslaukumu, kuram viņi tikko bija pienākuši klāt.

Vienā laukuma stūri stāvēja četras lielas metāla mucas. No tām lēkāja oranžas liesmu mēles, apkārt snaikstījās melni dūmi. Blakus mucām bija iekārtojies "orķestris”, kas aizdomīgi grīļojās — kāds resnvēderis staipīja lielu akordeonu, otrs, kārns un uzkumpis, viņam piebalsoja, čīgājot vijoli. Tepat, saķērušās rokās, gāzelējās skrandās tērptas būtnes. Tās ik pa brītiņam apstājās, piesteidzās pie mazas muciņas, kura vienīgā neliesmoja, rindas kārtībā paķēra kausu, pasmēla kaut kādu šķidrumu un salēja rīklē. Nedaudz attālāk trokšņoja pilsētnieki — acis izvalbījuši, viņi lūkojās uz neredzētajiem dīvaiņiem. Cilvēkus visvairāk izbrīnīja laukuma vidū sakrautais ugunskurs, virs kura, uzmauts uz iesma, karājās puscūcis. Ari apkārt ugunskuram grozījās "balles” dalībnieki.

Legāts uzreiz atpazina vienu fizionomiju. Girša Šibuks, leģionāriem līdz kaklam apnikušais liekēdis, ubags un skandālists. Viri, kas viņu bija ielenkuši, Antanam Sudrabam bija neredzēti. Viņi pat nelīdzinājās ubagiem — spēcīgas miesasbūves, gara auguma, acis šaudījās uz visām pusēm. Ieraudzījuši Sudrabu un viņa pavadoņus leģionārus, daži viri atņirdza zobus.

—    Priekšnieks! — izpletis rokas, iebļāvās Šibuks. Viņa pirksti un seja bija taukaini un netīri. — Pašā laikā! Re, mēs galiņu cepam, dejojam, muzicējam un ievērojam kārtību. Galotņu tikšanās taču ir svētki ne tikai kungiem! Ari mēs, ubadziņi, gribam papriecāties.

Girša izbāza mēli un, nekaunīgi smaidīdams, aplaizīja taukainos pirkstus. Šķiet, viņš bija pārliecināts, ka leģionāri nenodarīs viņam neko sliktu. Varbūt tāpēc, ka notiekošo vēro kupli sapulcējies skatītāju pūlis, varbūt nepazīstamo spēcīgo viru dēļ, kas stāvēja nekauņai aiz muguras.

Leģionāri paskatījās uz Sudrabu, gaidīdami norādījumus, bet legāts klusēja. Laikam nebija izdomājis, ko darīt. To ieraugot, Šibuks nopriecājās vēl vairāk.

—   Mēs neko sliktu nedarām, neko nepārkāpjam, — viņš mala savu tālāk. — Paspēlēsim, padejosim, atbraucēju kungu priekšā cepures noņemsim, galvas nolieksim un dosimies savās gaitās. — Viņš

pagriezās pret draugiem, kas gāzelējās pie liesmojošām mucām.

—    Ei, Cipa! — viņš iekliedzās, — panāc šurp, sasveicinies ar priekšnieka kungu!

Viena ubadzite, resna kā muca, streipuļodama pakustējās uz leģionāru pusi. Nepārtraucot spēlēt, viņai pakaļ gāja ari vijolnieks ar akordeona spēlētāju. Sajutuši skandāla smaku, tuvāk sāka spiesties ari ziņkārīgie, virs pūļa pacēlās dažas fotokameras.

—   Uzaicinātu kungus-priekšnieciņus uzcienāties, — Šibuks nevarēja nomierināties un pavērsa pirkstu pret legāta smokingu,

—    bet redzu, ka ubagu cienasts būs par prastu. Ari bābas mūsējās, acīmredzot pārāk prastas, bet mums viņas der. — Viņš apkampa atstreipuļojušo Cipu un, skaļi atraugādamies, piemiedza Sudrabam.

—    Zinām, zinām, priekšniekiem bajoraites vairāk pie sirds. Vai tirgoņu meitiņas, he, he… no bogoģeļņas. Nez, vai priekšnieks zina, ka viņa aliņā purniņus bāž sveši zalktiši, jau tik reižu ir bāzuši, ka, oi, oi, oi, vairāk nekā Cipas, he, he. Bet varbūt priekšniekam ari tā ir lab…

Taču teikumu pabeigt Šibuks nepaspēja.

Vēlāk, atcerēdamies šo notikumu, legāts apzinājās, ka jau toreiz saprata, ka Girša viņu tīšām kaitina, provocēdams konfliktu. Saprata, bet tik un tā nenovaldījās. Pārāk daudz bija sakrājies. Algotņi, kas izgājuši cauri ugunij un ūdenim, to sauc par "sarkano miglu”, un visi kā viens apliecināja, ka vēl nevienam tā nav atnesusi neko labu. Bet noturēties pret "sarkano miglu”, ir ļoti grūti. Gandrīz neiespējami.

Giršas galva no sitiena pagriezās kā vēja rādītājs, ko pavērsis straujš vēja pūtiens. Asinīm un siekalām šļācoties, nekauņa sagrīļojās, vēl viens sitiens, un viņš saļima uz zemes kā maiss. Cipa iespiedzās visā rīklē un metās bēgt, pakaļ viņam, aizsviedis akordeonu, aizsteidzās arī akordeona spēlētājs. Bet izrādījās, ka vijolnieks nav ar pliku roku ņemams, viņš apgrieza instrumentu otrādi un atvēzējies grasījās legātam sist, bet Sudrabs atvairīja sitienu, izrāva vijoli drosminiekam no rokām un tā trieca viņam pret muguru, ka instruments sabirza sīkās drumslās, bet pats uzbrucējs izstiepās blakus Šibukam. Tas mēģināja piecelties, bet ar apkalto zābaku dabūja pa zobiem. Satrakojies legāts pagriezās pret klusajiem vīreļiem, taču

viņi tikai izpleta rokas un atmuguriski sāka virzīties projām, bet pēc neilga laika pazuda no laukuma.

Ziņkārīgo pūlī atskanēja saucieni un kliedzieni, acis apžilbināja magnija zibspuldzes. "Ubagi", kas bija sastājušies ap mucām, kā pēc komandas iegrūda rokas azotēs, izvilka nažus un akmeņus un bruka virsū leģionāriem, kuri pavērsa pretī smagas nūjas. Griezīgi nosvilpās leģionāru svilpes, no rātsnama puses uz laukumu jau devās papildspēki. Ubagi nosvieda akmeņus zemē un kā nobaidīti zaķi izklīda cilvēku pūlī. Palika tikai kūpošās mucas, pusizcepts sivēns un uz bruģa gulošie Šibuks ar vijolnieku.

Cilvēki auroja, dusmojās par leģionāru nežēlību, bet neviens aurotājs tuvāk negāja, kvernēja pūlī. Starp aurotājiem legāts ieraudzīja ari dažus mierīgos vīriņus. Atkal uzzibsnīja magnija zibspuldzes. Kaut kur tālumā atskanēja mehānisko sirēnu skaņas — augstie viesi steidzās uz Galotņu balli.

Sudrabs dziļi ieelpoja un pagriezās pret savējiem. Vielholskis dažas sekundes skatījās uz legātu, pēc tam ar acīm parādīja uz smokinga rokas piedurknēm. Uz tām varēja redzēt traipus — Šibuka asins traipus. Lūk, kā mēdz būt, kad pārkāp robežu. To lieliski saprata ari pats legāts.

—   Vediet šos abus uz Slušķiem, — leģionāriem pavēlēja Sudrabs, skatīdamies uz “ubagu balles" rīkotājiem, kas vārtījās pa bruģi.

—    Lai paskaidro par nežēlīgo izturēšanos pret dzīvniekiem, — viņš pamāja uz cepamo puscūci. Tad pagriezās pret Mihalu Vielholski.

—   Ejam, leitnant. Ceru, ka mans smokings tev derēs. — Un pasmaidījis ar galvu norādīja uz rātsnama pusi.

Uz rātsnama kāpnēm, padomnieku ielenkumā, stāvēja Viļņas birģermeistars, kas no tāluma līdzinājās melnai vārnai, kas saķērusi savu sirdi.

Ieraugot, ka izrāde beigusies, pūlis pa vecpilsētas ieliņām aizsteidzās meklēt citas izķlaides. Ziņkārīgākie sapulcējās pie paša rātsnama, lai pablenztu uz viesiem, kas pulcējās uz balli. Pustukšajā laukumā pārstāja kūpēt neviena neuzmanītās mucas.

Aiz Rātslaukuma, šķērsieliņā, stāvēja tvaika dirižablis. Tā pasažieris, kas notikušo vēroja aiz stūra, pārliecinājās, ka noalgotie vīreļi

droši aizlaidušies lapas, tad ierausās karietē, nolaida aizkariņus un apmierināti atgāzās sēdekli.

—    Tikai piecpadsmit rubļu, un tāds labums! — priecājās nemieru vadītājs Suslovs. — Algotņu smadzenes tomēr ir pārkarsušas. Šaha spēlē Viļņa paliks bez sava torņa. Emīlijai vajadzētu būt ļoti apmierinātai.

Suslovs pieklauvēja pie starpsienas, un kariete sakustējās. Nemieru barvedi gaidīja daudzi citi uzdevumi.

Solomons sakustējās un piesardzīgi pavēra acis. Plakstiņi likās kā svina pielijuši, galva plīsa uz pusēm, tāpat kā toreiz, kad viņi pēc veiksmīga pārgājiena izdzēra uzlējuma pudeli, kuru no svārku apakšas pārdeva Melnumu žīdiņš. Puisēns lēni pavēra vaļā muti. Sapampusī mēle vāļājās pa muti kā kartupeļu pankūka, šausmīgi gribējās dzert. Viņš atkal aizvēra acis un mēģināja atcerēties, kāpēc un kur ir nonācis. Rakstīja saukļus uz rātsnama, tuneļi, uzbrūkošas žurkas, — puisēns pat noskurinājās, — un dīvainais cilvēks no pazemes… Tālāk viss likās kā miglā tīts.

Solomons atkal atvēra acis un, kaut arī griezās galva, viņš palēnām apsēdās. Tad palūkojās apkārt.

Viņš gulēja uz koka sola blāvi apgaismotā istabā. Gaisma plūda caur aizvērtām, restotām durvīm. Pārējā istabas daļa bija iegrimusi tumsā. »

Puisēns mirkli pārsteigts raudzījās uz savām kājām. Tās, gluži kā galva, ko viņš aptaustīja, bija neveikli, bet gādīgi apsaitētas.

Vēl nedaudz pasēdējis, Solomons jau grasījās norāpties no sola,

bet aiz restēm atskanēja balsis, un viņš, steigšus apgūlies, atkal aizvēra acis.

No sākuma viņš dzirdēja tikai murmināšanu, pēc tam sāka atšķirt balsis. Sarunu biedri bija divi, viena cilvēka balss likās dzirdēta, otra bija pavisam nepazīstama.

—   Kad es varēšu atgriezties slimnīcā? — pajautāja plāna un čērkstoša balss. — Tur ir silts un dod zupu, bet šeit ir slapjš un auksts. Kad jūs mani paņēmāt, jūs teicāt, ka tikai izmēģināsim, kā tas darbojas, un es varēšu atgriezties. Man tur patika.

—   Drīz, pavisam drīz, Francisk, — atbildēja otrā balss, skaņa un maiga. Tajā bija patīkami klausīties. Solomons sajuta, ka pat galva sāp nedaudz mazāk. — Viņi gandrīz ir pabeiguši iekārtot tev laboratoriju. Nedaudz pacieties un varēsi atgriezties. Es taču apsolīju.

—   Jūs apsolījāt, — paklausīgi piekrita senatnīga balss. — Bet vai dzērienu atnesāt, aizgādni? Mani krājumi beigušies, bet bez tā es galīgi nevaru. Nesaprotu, kas notiek.

—   Protams, ka atnesu. Lūk, te būs, — atbildēja par aizgādni nosauktais virs, un kaut kas iedžinkstējās. — Un šeit būs karsta zupa un sveicieni no tantes Marinas. Viņa rūpējas par tevi, jautā, vai nekā netrūkst.

—   Nē, man viss ir labi. — Balss tagad skanēja neskaidri, it kā vīrietis runātu ar pilnu muti. — Bet es jau gribu atgriezties slimnīcā. Kad es to varēšu? 7

—   Drīz, drīz, — pacietīgi atbildēja aizgādnis. — Bet pirms tam tev būs šis tas jāizdara.

—   Atkal? — iebrēcās gremotājs. — Man tas nepatīk. Man pēc tam ir slikti. Nav spēka, kājas pinas. Jūtos kā izsūkts, varbūt mēs to darām pārāk bieži?

—   Bet es tāpēc atnesu dzērienu. Izdzerot viss pāriet, atkal ir labi, vai ne?

—   Jā, — balss piekrita. — Bet tik un tā šausmīgi.

Solomons iztēlojās ne pārāk vecu, bet jau dzīves nogurdinātu cilvēku. Viņš runā un kaut ko ēd. Bet otro cilvēku domās viņam uzzīmēt nekādi neizdevās.

—   Nebaidies, — sulīgā balss mierināja. — Viss būs labi. Tavs

garadarbs ir gandrīz ideāls, tikai vajag to dažas reizes izmēģināt. Kaut vai šodien. Vai padomāji par to, kā panākt, lai griezieni būtu precīzāki?

Balsis attālinājās, un puisēns vairs nevarēja saprast, kas ko runā. īpaši tāpēc, ka pēc dažām minūtēm no blakusistabas atplūda tik tikko dzirdama dūkšana. Kaut kas iečaukstējās. Solomons pagrieza galvu un ieraudzīja uz grīdas izlocītus vadus pakulu virves resnumā.

Viņš vēlējās pielēkt kājās un mukt projām no šis dīvainās vietas, bet neuzdrošinājās. Caur restēm nevarēja saskatīt, kas notiek blakusistabā. Varbūt tie cilvēki tīšām apklusa un to tikai vien gaida, kad viņš mēģinās aizbēgt. Un tad — caps! — un… Ko viņi izdarītu, puisēns nenojauta, bet iztēlē raisījās cits par citu šausmīgāki attēli. Un vēl tā briesmīgā dūkšana.

Vēl nedaudz nogaidījis, Solomons piesardzīgi pacēlās uz elkoņiem un palūkojās apkārt. Tad apsēdās un sāka sevi iedrošināt, ka laiks pazust no šejienes. Viņš jau bija gandrīz noticējis, ka tie divi cilvēki sen jau ir aizgājuši, bet pēkšņi no tumšās istabas puses atskanēja vēl viena skaņa, no kuras bērnam šermuļi pārskrēja pār kauliem.

Tā bija metāla žvadzoņa, it kā vienlaicīgi būtu sākuši griezties vairāk nekā desmit milzīgi zobrati.

Solomons sastindzis lēni pacēla galvu.

Tumsā kaut kas sakustējās, un puisēns ieraudzīja divas sarkanas uguntiņas. Neaprakstāmu šausmu pārņemts, bērns nokrita uz sola un aizvēra acis. Žvadzoņa turpinājās, un piedevām vēl atskanēja dobja klaudzināšana, it kā kāds lielu, ar dzelzi apkaltu nūju dauzītu pret bruģi. Vēl viens klaudziens un vēl, šoreiz jau tuvāk. Tie bija soļi. Tumsā kāds gāja, un tas kāds tuvojās Solomonam.

Baiļu trakumā puisēns sāka domās skaitīt pēkšņi prātā ienākušu lūgšanu, ko viņam bērnībā bija iemācījusi mūžībā aizgājusī vecmāmiņa. *

Sargeņģel, kas man dots Esi man klāt, labs un svēts.

Dunkš, dunkš… Soļi bija smagi, turklāt atskanēja draudošs rūciens. Puisēns juta, ka tas radījums jau ir pavisam blakus — izstiep roku un pieskarsies.

Vakaru, rītu, nakti un dienu Sargā manu soli ikvienu.

Solomons saoda asu eļļas, metāla un vēl sazin kādu smaku.

Dunkš — un soļi apklusa.

Būtne stāvēja pavisam blakus. Kaut kas iečīkstējās. Puisēns varēja apzvērēt, ka radījums skatās uz viņu.

Sargā mani katru dienu,

Uzliec savu stingro roku.

Skropstas sāka patvaļīgi raustīties, vēl mirklis un Solomons būtu pielēcis no sola un pa galvu pa kaklu devies nekurienē.

Dunkš. Dunkš. Dunkš. Būtne pakustējās restoto durvju virzienā.

Paklausīdams prātam neaptveramam instinktam, puisēns atvēra acis un pacēla galvu.

O, nepamet mani vienu,

Svēto eņģei!

7

Durvīs stāvēja briesmonis. Milzīgs un baiss, it kā izkāpis no ļaunākā murga. It kā sajutis bērna skatienu, tas lēni pagrieza galvu, un Solomons saprata, kas ir tās sarkanās uguntiņas. Tās bija briesmoņa acis, kas dega asinssarkanās liesmās. Izmocītais bērna prātiņš vairs neizturēja, plānais apziņas diegs pārtrūka, un brīvībā iznākušais nevaldāmu domu karuselis sāka griezties neprātīgā virpulī.

Briesmonis pagriezās un žvadzēdams izgāja pa restotajām durvīm.

Puisis, kas reiz tika dēvēts par Solomonu, kā mēnessērdzīgs pielēca no lāvas un streipuļodams sekoja briesmonim.

Viņš nonāca istabā, no kurienes pirms tam atskanēja balsis, bet aizklunkurēja tālāk, pat nepievērsdams uzmanību lāvai, uz kuras

gulēja kāds cilvēks. Viņam no galvas un rokām stiepās krāsainu vadu čūskas, vienas bija iebāztas traukos, kas bija līdz malām pilni ar tumšu un burbuļojošu šķīdumu, otras — mašīnā, kas bija milzīga kā skapis un klusi dūca, trešās bija izstiepušās pa grīdu līdz Solomona istabai. Cilvēks mirkšķināja biezās skropstas, ķermenis raustījās, bet paceltās rokas kustējās gaisā, it kā ķertu vai mēģinātu notvert kaut ko neredzamu. Bet Solomons to visu neredzēja — viņš izgāja no istabas un pa tuneļiem sekoja briesmonim, kas pamazām lavījās tālāk.

Viļņas kanalizācijas žurkas atbrīvoja metāla briesmonim ceļu un pēc tam atkal saspiedās kopā, zvērojošām acīm pavadot puisēnu, kas šļūca kā mēnessērdzīgais. Dažas reizes viņš paslīdēja un iekrita smirdošajā pļurzā, bet žurkas neuzdrošinājās tuvoties.

Zāle bija piesmēķēta tā, ka cirvi varēja pakārt. Ne pašas labākas tabakas dūmu kamoli griezās pie griestiem, lidinājās virs sasvīdušā krodzinieka, kas knapi paspēja liet glāzēs alu un uzlējumu. Dūmi lidinājās arī apkārt bumbiņām, kas bija izkaisītas uz zaļas vilnas drānas. Jauniņajiem tas traucēja spēlēt, bet pieredzējuši biljarda asi nelauzīja galvu, bumbiņas sita pievērtām acīm, no zobiem neizlaizdami papirosus, kas rēgojās lūpu kaktiņos.

"Trešais no borta — piektajā, piektais bedrītē,” viņi ziņoja, alabastra bumbiņas atsitās viena pret otru, piektais nonāca auduma groziņā, atskanēja šķidri aplausi, un vēl viens uz biljarda “prinču" āķīša uzķēries naivulis elsodams atskaitīja zaudēto naudu. Vispār jau biljards par naudu brīvajā Viļņā bija aizliegts, bet to pašu varēja teikt arī par ruleti un arī par kauliņiem. Bet biljards taču tika uzskatīts par nevainīgāko izklaides veidu! Tāpēc ruletes griezās un kauliņi klaudzēja tikai slepenās zālēs, kurās tika ielaisti vienīgi uzticami un pārbaudīti cilvēki, bet biljarda zāles Viļņā darbojās atklāti. Pretenciozā “Versaļas" vārdā nosauktā biljarda zāle un neliels iecietības nams bija vēl viens Bēdu simbols, par kuru pilsētā klīda leģendas.

Šeit pie galdiem sēdēja bumbiņu stumdltāji, bet izveicīgie lunkaiņi aizvien veda viņiem jaunus upurus. Auniņu, kas vēlējās tikt vaļā no zelta aunādas, tāpat netrūka, nemaz nerunājot par laimīgajām dienām, kad norisinās Galotņu tikšanās.

Biljarda zāle bija pārpildīta kā siļķu muca, spēlētājiem, kuri bija sapulcējusies ap galdiem, pārvilktiem ar zaļu vilnas audumu, knapi pietika vietas, lai atvēzētos ar nūju, tik saspiesti te bija.

—   Āreče! Nāc šurp! — triumfēdams iekliedzās kāds bārdainis un uzsita ar dūri pret galdu. No spriedzes vai no kā cita viņa vaigi bija spilgti sarkani. — Deviņi seši! Partija! Ha! Nebāziet pirkstus Voiceham Smaršalam mutē. Ļubļinā esmu ticis galā ar vēl lielākiem meistariem!

—   Jums taisnība, — pieklājīgi pamāja Grigs Čečots, labākais biljarda meistars "Versaļā" un varbūt visā Viļņā, kas spēlēja uz vislielākajām likmēm. Viņš izvilka naudas maku, smagi elsdams, atskaitīja banknotes un pasniedza bārdainim. — Ļubļinā labāk degunu nebāzt, ja tur tādi spēlmaņi. Jūtu, ka nekā laba nebūs, laikam man pietiks.

—              Kā tad tā — pietiks? — iebļāvās kāds no pudeles brāļiem.

—   Grig, nepadodies tam polim! Vai tad tagad tā piekāpsies, cilvēk?

Bārdainis Voicehs apmierināti atņirdza zobus.

—   Šodien nav mans vakars, jau divas partijas zaudēju, negribas bez graša kabatā iet mājās, — nolaidis.plecus, Čečots bēdīgi nomurmināja.

—   Bet man ir sajūta, ka trīs lietas labas lietas, — noteica kāds pie bāra. Visi paskatījās uz to pusi. Zema auguma blondīns ar neuzkrītošu seju sāka atbrīvot ceļu spēlētāju virzienā. Piegājis klāt, viņš nosvieda uz biljarda galda kaudzīti pārlocītu banknošu. — Es nemāku spēlēt, bet lieku uz Grigu. Jūtu, ka viņam veiksies. Ko jūs par to sakāt, Voiceha kungs? — viņš vērsās pie poļa, kura vaigi kļuva vēl sārtāki.

—    Ho, ho, ho, pan, — bārdainis skaļi iesmējās. Viņš nebija domājis, ka Viļņā var būt tik jautri un patīkami. — Es skatos, jūs nezināt, ka, spēlējot biljardu, veiksme nepastāv, šeit visu izlemj smadzenes. Labi, es pieņemu izaicinājumu. Nu, sit pirmais! — viņš pavēlēja Če-

čotam, tad pagriezies moži pamāja krodziniekam. Tas pavīpsnāja un steidzās meklēt tīru glāzi.

Dumpinieku vadonis Suslovs, kas šo ainu vēroja no tāluma, iesmējās balsi. Viņš nebija diez kāds biljarda spēlētājs, bet lieliski mācēja atpazīt blēžus un nešaubījās, ka Čečots, blondīns ar neuzkrītošu seju, un krodzinieks ir putni no vienas ligzdas, un lieliskais Voiceha kungs no Ļubļinas ar kopīgām pūlēm šonakt tiks izģērbts līdz pēdējai vīlei un atgriezīsies mājās, tā ari nesapratis, kā varēja tā "nepaveikties".

Taču Bēdu ilggadējo iemītnieku joki krievam nerūpēja. Viņš aizgriezās no vīriem un devās uz kāpņu pusi, kurām abās pusēs klubkrēslos sēdēja plecīgi brašuļi. Suslovs paskatījās uz tiem, viņi arī uzmeta skatienus viesim, bet neko neteica. Suslovs uzkāpa otrajā stāvā.

Šeit atradās vēl viens bārs, kur bija ērti sarunāties un vērot vīrus, kas spēlēja lejā. Pie bāra garlaikojās dažas iecietības nama dievietes, kas bija gatavas spēlēt mīlestības spēles ar jebkuru, kas tikai aizvedīs viņas uz omulīgu istabiņu. Bija vēl arī trešais stāvs, bet vienkāršs garāmgājējs nekādi nebūtu tur iekļuvis, jo ceļu aizšķērsoja smagas ozolkoka durvis, kas vienmēr bija ciet, un divi muskuļaini vīrieši drūmām sejām.

—   Mani gaida, — uzkāpis trešajā stāvā, pieklājīgi ierunājās Suslovs.

Viens no sargiem piecēlās kājās, izstaipījās, parādīdams aiz jostas aizbāztu pistoli, atvēra ozolkoka durvis un iebāza galvu. Pēc tam pagriezās pret Suslovu un pamāja, lai iet iekšā.

Kabinets bija neliels. Drīzāk pat mazs. Un vienkāršs, bez jebkādas greznības, pie sienām nekarājās gleznas un plauktos nebija nekādu nieciņu. Vienkāršs skapis, divi krēsli, mazi lodziņi, caur kuriem varēja redzēt mirgojošo Navigatoru torni, un galdiņš, kas bija nokrauts ar cienastiem. Un vēl kabineta saimnieks.

—   Apsēdieties… ēēē… cienītais, — ierunājās Brīvās Viļņas noziedznieku karalis Matejs Kreilis. — Piedodiet, aizmirsu vārdu.

—   Suslovs Mihails Andrejevičs, — krievs svinīgi stādījās priekšā un pietupās uz krēsla maliņas. — Mūsu kopīgais draugs lika nodot sveicienus.

—   Jā, jā, protams, — izklaidīgi nomurmināja Kreilis. — Man stāstīja, ka jūs aktīvi darbojaties. Tā sacīt, Viļņā jūtaties kā mājās. — Viņa balsī bija jūtama metāliska pieskaņa, bet Suslovs, ja ari to ievēroja, neapjuka ne par nieku. Viņš bija redzējis ne vienu vien tādu iedomīgu vietējo bandītu karalīti, kas iedomājās esam pārāks par citiem, bet ar ikvienu atrada kopīgu valodu. Paslavēja, uzpirka, apsolīja, un nekādu problēmu. Viss bija ļoti vienkārši.

—   Lieliska vieta, — ierunājās Suslovs. — Droša, gaumīga. Ja es būtu…

—   Mani tas neinteresē, — Kreilis stingri viņu pārtrauca. Suslovs pat satrūkās, viņš negaidīja, ka saruna iesāksies šādi. — Mūsu kopīgais draugs teica, ka jūs vēlaties tikties un pārrunāt darīšanas. Iespējams, lietderīgas. Nu mēs satikāmies. Klājiet vaļā!

"Tēlojat baigo vīru, bandītiņ," domās pasmīkņāja Suslovs, bet skaļi pateica:

—   Bez šaubām, bez šaubām, laiks ir nauda, un it īpaši Galotņu tikšanās laikā. Ilgi nekavēšos, tikai pastāstīšu kādu stāstu.

Kreilis pamāja ar galvu un ielēja sev dzērienu. Bet viesim nepiedāvāja.

Krievs piemiedza acis.

—              Lūk, pilsētā dzīvo bagātie un nabagie, — viņš atkal ierunājās.

—   Starp tiem ir gan gudri, gan muļķi. Gudri bagātnieki…— viņš pamāja uz Mateja pusi, dodot saprast, ko viņš ar to domā, — pērk, pārdod, seko līdzi situācijai un saņem no tā labumu. Stulbi bagātnieki ar saujām smeļ zeltu, sūc naudu, dīrā kažoku nabaga muļķiem un domā, ka dzīves svinēšana nekad nebeigsies. Muļķa nabagi ļauj, lai tos izmanto, jo domā, ka tā lēmis Dievs un tā būs mūžīgi mūžos. Vēl ir arī gudri nabagi, viņi redz, kāda netaisnība valda pilsētā, un nav gatavi ar to samierināties. Kā jau minēju, gudri bagātnieki to visu zina un domā, kā no tā iegūt labumu. Lūk, kādi cilvēki dzīvo pilsētā.

Matejs nolika glāzi un ar metāla kreisās rokas āķi pārbrauca pār zodu.

—   Kāds interesants stāsts, Suslova kungs, — viņš noteica bezkrāsainā balsī. — Jūs, šķiet, redzat cilvēkiem cauri. Sakiet, — noziedznieks atgāzās krēslā, — kurai no grupām jūs pieskaitāt mani?

Suslovs atviegloti nopūtās. Ak, re kā, tātad viņam rūp statuss. Tie pārbarojušies vlzdeguņi ir primitīvāki par bērniem. Noglāsti, padod konfekti un vari vest, kur gribi.

—    Dīvains jautājums, cienītais Kreili, — viņš pasmaidīja. — Jūs domājat, ka es te sēdētu, ja nedomātu, ka no tā, ko jums stāstīšu, jums varētu būt kāds labums? — Krievs nedaudz paklusēja, lai bandltiņš paspētu saprast teikto, tad runāja tālāk:

—    Viļņā pašlaik ir nemierīgi. Un kļūs vēl nemierīgāk. Nabagi kļūst gudrāki un negrib vairs liekt muguru par kapeikām. Viņi pieprasīs to, kas viņiem likumīgi pienākas. Fabrikas apstāsies, izcelsies streiki. Bet tur, kur streiki, tur spriedze. Bet spriedzi vajag izlādēt. Prātīgākais būtu izgāzt dusmas pret stulbajiem bagātniekiem, kurus sen der pamācīt. Laiks nosviest viņus no pjedestāla un pateikt: no šī brīža mūziku pilsētā pasūtīs gudri cilvēki. Vai ne tā? Vienmēr, kad izceļas ugunsgrēks, kaut kas sadeg. Bet kāds paliek vesels un piedevām vēl var nopirkt kaimiņa būdu, vai tad ne?

Matejs Kreilis neko neatbildēja. Viņš piecēlās no krēsla, piegāja pie lodziņa un ar skatienu ieurbās krēslā blāvošajos, salijušajos Bēdu rajona jumtos. Izmantojis izdevību, Suslovs izvilka no kabatas vēl vienu biezu aploksni un nolika uz galda. Viņš jau vairs nespēja saskaitīt, cik tādas aploksnes — biezākas un plānākas, viņš šodien bija izdalījis.

Kreilis ilgi klusēja. Galu galā ierunājās, joprojām skatīdamies pa logu:

—  Cienītais, jūsu stāsts bija interesants. Gudri esat izdomājis. Bet lūdzu mani atvainot, esmu pabeidzis tikai četras klases, tāpēc ne visu saprotu. Vai jūs varētu runāt vienkāršāk un skaidrāk?

—  Viļņa degs, — skaidri un gaiši Suslovs noskaldīja. — Bet gudri cilvēki varēs pasildīt rokas. Un pat iemest vienu otru sausu pagali. Palīdziet nabagiem cīnīties par taisnību. Ir taču cilvēki, kuri jums ir līdz kaklam. Kuri traucē tirdzniecībai. Kuri vispār nezin kāpēc ir atvilkušies uz šejieni. Aiziesim pie viņiem ciemos. Es un jūs. Un paskaidrosim, kā vajag uzvesties.

—   Un kā… — Kreilis atvēra muti, bet Suslovs pasteidzās paskaidrot:

—  Viļņas leģions sargās vēstniekus un visādus kroņprinčus. Leģionāriem tagad galvā pavisam kas cits. Bet jums — lieliska iespēja dažam labam parādīt, kur vēži ziemo. Ka būs kārtība. Parādīt gan savējiem, gan atnācējiem.

—   Ugunsgrēki un grautiņi? — aizvien nepagriezdamies, pārjautāja Kreilis.

—   Disciplināri līdzekļi, — krievs atbildēja. — Apņēmīgi un nepieciešami. Kad viss norims un nosēdīsies putekļi, visi sapratis, ka labāk nemaisīties gudriem cilvēkiem pa kājām.

—  Tas tiesa, — Kreilis piekrita. — Nav slikti izdomāts. Ja es atteiktos piedalīties, šo pasaciņu par pilsētu šonakt laikam jūs stāstītu Gierkem, taisnība? — Pieminot konkurenta uzvārdu, viņš beidzot pagriezās no loga un atgriezās pie galda. Uz aploksni viņš pat nepaskatījās, it kā nebūtu to pamanījis.

—   Varbūt, — Suslovs neiebilda. — Bet es eju pie gudrākajiem. Un tikai ļoti reti pie tiem, kas stāv uz zemāka pakāpiena. Ceru, ka mēs sapratām viens otru.

Kreilis aizvēra acis. Jā, viņš saprata. Bet saprata ari vēl kādu lietu: ja viņš savlaicīgi neizlaidis asos nagus, viņa tik ļoti iecienītais "noziedznieku karaļa” tituls pārsprāgs kā ziepju burbulis. Bet Viļņa patiešām ir pilna ar asakām, kas iestrēgušas rīklē. Matejs zināja: lieliskas izdevības nerodas pārāk bieži, tāpēc tās jāprot augsti novērtēt. •t

—   Sāksim no Paplaujas noliktavām un bodītēm, tad Melnumi, — neatvērdams acis, viņš nosauca. — Šajās vietās cīnīsimies par taisnību. Brīdiniet savus vīrus, lai būtu gatavībā. Daudz cilvēku es nenorīkošu, lai ir viens manējais un divi jūsējie. Ar to pietiks, visi tāpat sapratis, kā uzdevumā viss notiek. Bet manējie parādīs labākās vietas un… — viņš ieturēja pienācīgu pauzi, — asakas, kas visvairāk ķeras rīklē.

—   Un ko es neteicu, — nopriecājies ierunājās Suslovs. — Gudri cilvēki vienmēr būs spējīgi vienoties, vai ne?

Kreilis joprojām sēdēja, aizvēris acis. Viņš atvēra acis tikai tad, kad Suslovs iziedams aizcirta durvis. Tad paņēma atstāto aploksni un iebāza to azotē.

Kā jau visur Viļņā, ari Rīksa krogā, kas atradās Bezdievnieku nomalē, cilvēku netrūka. Precīzāk sakot, viņu bija tik daudz, ka ods tur būtu nolauzis snīpi. Krogu no sendienām bija iecienījuši ārzemnieki, kas bija apmetušies Brīvajā Viļņā. Ne jau žīdi, karalmi, pat ne ķīnieši vai turki ar armēņiem (viņiem bija savas vietiņas Melnumos), bet angļi, krievi, vācieši, dažs labs holandietis vai francūzis. Dažāda ranga uzņēmēji, fabrikanti, algotņi, ārsti, audzinātāji, Universitātes domīnijas pasniedzēji, rezidenti, konditori, mehāniķi un citu profesiju pārstāvji, kas uz īsu vai ilgu laiku bija izmetuši enkuru Alianses pilsētā Viļņā, tālu no mājām, Rīksa krogā atrada otrās mājas.

Garu un šauru bāru trijās rindās ielenkušie cilvēki tagad dūca kā lokomotīve, kas traucas ar visu ātrumu, un krodziniekam ar palīgu, lai saklausītu apmeklētāju pasūtījumus, nācās pārliekties pār bāru un piebāzt ausi klientam pie lūpām. Nosvīdušas apteksnes lodāja starp viesiem ne sliktāk par pieredzējušiem navigatoriem. Atradušas pašu mazāko spraudziņu, viņas aizspraucās garām viesiem, pacēlušas rokas virs galvām, žonglēja ar šķīvjiem, uz kuriem atradās sutināti zirņi un cūkas stilbi — iecienītākais šī kroga ēdiens. Taču

lielākā daļa atnācēju pie alus labprātāk vēlējās nevis zirņus vai cūkas kāju, bet jaunumus un baumas, kas tika pasniegtas lietuviski, vāciski, angliski un citās valodās. Pļāpu šeit netrūka. Draudošie streiki, Galotņu tikšanās, gaidāmais Ādama Gaber-Volinska lidojums pār Zaļo tiltu, Katedrāles bruņinieku dusmas par Truci uguns rijēju un puskailu sieviešu izrādi Katedrāles laukumā, lidojošais cietoksnis "Parsifāls". Un, protams, svaigākais tenkotāju ziņojums — asiņainais kautiņš pie rātsnama.

Kroga saimnieks, uzkumpis vecs vācietis Hanss Rlkss tikko ieritināja jaunu kviešu alus mucu. Izsitis spundi, viņš ar vienu aci ziņkārīgi vēroja kroga stūri sēdošu viesi, kas nesen bija atnācis, — galveno jaunāko Viļņas baumu varoni. Krēsls, kas atradās pie šī cilvēka galda, šovakar bija vienīgais brīvais, bet neviens neiedrošinājās uz to tīkot, lai vismaz uz īsu laiku izstieptu nogurušās kājas. Blakus sēdošā kompānija ari neiedrošinājās aizņemties krēslu, kaut gan tikai divi viri bija ērti apsēdušies, bet pārējie trīs stāvus mīņājās pie alus kausiem nokrautā galda un, lai dzirdētu sarunu biedrus, nepārtraukti locījās kā upmalas smilgas. Tātad krēsls bija brīvs, neviens pēc tā netīkoja, tikai ik pa reizei uzmeta skatienu — te ilgpilnu uz krēslu, te ziņkārīgu uz drūmo gara auguma viru.

Legāts Antans Sudrabs būtu ļoti izbrīnījies, ja vien būtu pamanījis, ka brīvais krēsls pie viņa galda izraisa tik daudz emociju. Bet viņš sēdēja, iegrimis domās un galvu pacēla tikai tad, kad gribēja pamāt viesmīlei, lai tā atnes vēl vienu viskija glāzi. Pēc kāda laika apteksnes izprata ritmu, un jauna, ar zeltainu šķidrumu līdz malām piepildīta glāze Sudrabam pie rokas uzradās pašā laikā.

Šodien legāts bija nopietni nolēmis piedzerties un vismaz uz īsu laiku aizmirst rūpes, kas nospiež galvu. Taisnību sakot, oficiālo rūpju nebija atlicis pārāk daudz, jo pēc "sarkanās miglas” izrādes Rātsnama laukumā līdz baltkvēlei pārskaities birģermeistars, ņaudēdams kā tvaika tramvaja pārbraukts kaķis, lika Sudrabam atdot atpakaļ legāta nozīmi un līdz Galotņu tikšanās beigām nerādīties acis. Vārdu sakot, līdz tam brīdim, kad tiks izlemts, kā ar viņu rīkoties tālāk.

Sudrabs klusēdams nodeva nozīmi leitnantam Vielholskim. Bet

ar to vēl nepietika — uz rātsnama kāpnēm viņš saskrējās ar atdzīvinātāju ložas Vecāko, un tas, neslēpdams ļaunu prieku, painteresējās: "Vai cienītais legāts negribētu apmeklēt ložas rīkotos dusmu valdīšanas kursus, kas paredzēti bērniem ar sliktu uzvedību?” Apdomīgais Vielholskis steigšus uzlika Sudrabam uz pleca pudu smago roku, bet legāta dusmas jau bija pārgājušas. Viņš tikai ar nicinājumu nopētīja atdzīvinātāju Vecāko no galvas līdz kājām un, nokratījis leitnanta roku, aizsoļoja līdz iecienītajai vietai Bezdievniekos — uz Rikša krogu.

Uz galda uzradās vēl viena viskija glāze. Sudrabs izstiepa roku, vēlēdamies to paņemt, bet glāze pēkšņi paslīdēja atpakaļ. To paņēma slaidi sievietes pirkstiņi un pastūma pēc iespējas tālāk no vīrieša.

—   Tā jau domāju, ka atradīšu tevi šeit, — ierunājās Margarita Berga un bez ceremonijām apsēdās tukšajā krēslā, it kā Sudrabs būtu viņu gaidījis.

Kroga apmeklētāji, kuru skatieni bija pievērsti daiļajai sievietei, kas parādījās uz sliekšņa un gāja pāri zālei, tagad saprotoši pamāja ar galvām un atgriezās pie savām lietām.

—   Uzmanīgi, es šodien esmu dusmīgs un kaujos, — legāts brīdināja un pastiepās pēc viskija.

—   Nekas īpašs, — Margarita atšāva, — es esmu pieradusi. Tāds darbs, — viņa pasmaidīja, bet glāzi atlaida, un tā aizceļoja uz galda otru pusi.

—  Tu laikam uzskati mani par idiotu? — legāts drūmi pajautāja, izvairīdamies sastapties ar sievietes skatienu.

—   Mīļo Antan, kura gan sieviete sauks par idiotu vīrieti, kas steidzas glābt viņas godu, nedomājot un neredzot, ka skrien viltīgi izliktās lamatās. — "Bogoģeļņas" vadītāja papurināja galvu. — Protams, viņš ir muļķis, bet ne idiots.

—   Neredzu atšķirību, — Sudrabs atkal iemalkoja dzērienu. Viņš nekādi nespēja saprast, kāpēc, runājot ar Margaritu, viņš katru reizi jūtas neērti.

—   Ir starpība, un liela. — Vērīgais Margaritas skatiens piespieda Sudrabu pacelt acis. Tagad viņš jutās ne tikai neērti, bet tā, it kā sliktu. Sieviete to sajuta un, negribēdama legātu vēl vairāk traucēt,

novērsa acis, it kā būtu ieinteresējusies par kompāniju, kas tikko ienāca krogā. Skatīdamās sāņus, viņa teica: — Es jau iešu, es tikai gribēju paskatīties, vai ar tevi viss kārtībā. Pārāk neiejūties, — viņa ar pirkstu pārbrauca pāri glāzei. — Rit gaida gara diena.

—   Es esmu atstādināts no pienākumiem, tu jau aizmirsi? — Sudrabs noburkšķēja.

—               Diez vai tas tev traucēs apsargāt pilsētu, — Margarita atcirta.

—    Bet es priecājos, ka rītdienas māšu maršā pretī sievietēm nestāsies Viļņas legāts, par kura cietsirdību jau klīst leģendas. Citādi vairumam māšu tūlīt uzrastos neatliekami darbi.

Margarita pasmaidīja, paspieda Sudraba plaukstas locītavu un gluži kā naktsputniņš izspurdza no Rīksa kroga. Sudrabs klusi nolamājās. Viņš jau cēla roku, gatavodamies pamāt apteksnei, bet piepeši pārdomāja. Vēlme dzert pēkšņi pazuda. Viņš atkal nolamājās, izņēma no kabatas dažas monētas, nometa uz galda un gatavojās doties uz mājām.

Taču liktenim tovakar bija citi plāni.

—   Paskat, cik daudz viepļu sapulcējies! — piepeši iebļāvās aizsmakusi balss. — Pat zaļais mežiņš līgojas!

Viļņas legāts paskatījās uz aurotāju un smagi nopūtās: šķiet, ka šodien, lai kur tikai nedotos, visur gaida nepatikšanas.

Mila bija ļoti apmierināta. Pusdienas tēvoča mājās pagāja lieliski, un abi "Svētā Jura zvaigznes" adjunkti līda vai no ādas laukā, lai viņai izdabātu. Viņi sacentās asprātībā, bārstīja komplimentus, pat neskatoties uz saniknota tvaika tramvaja mašīnista lamu vārdiem, apturēja karieti prospekta vidū, lai no ielas tirgotāja nopirktu Milai gardumus. Gardumi bija ļoti saldi un lipīgi, un Mila pirmo reizi pēc ilgiem mēnešiem beidzot jutās laimīga. Kad, padodams saldumus, Čārlzs pieskārās viņas rokai, meitene pat salēcās. Pieķēra sevi domājot, ka gandrīz nav noilgojusies pēc mājās atstātajiem trim labākajiem draugiem Kolumblnes, Pjero un Skaramuša, kaut gan viņus atstāja ļoti reti. Vienu bridi nemiers ar plānu adatiņu iedūrās sirdi, taču tas ari bija viss.

No sākuma trijotne plānoja doties līdz Viščigavai un paskatīties

uz atlidojošo “Parsifālu". Bet tieši to pašu vēlējās vēl daži tūkstoši

ll

Viļņas iedzīvotāju, tāpēc kariete bezcerīgi iestrēga pūlī uz Vilkmerl’’,es lielceļa, pa kuru uz Viščigavu plūda cilvēki. No Tvaikpilsētas uz Viščigavu kursējošie tramvaji, kā ari viensliežu kravas vilciens, kas todien bija kļuvis par pasažieru vilcienu, bija pārpildīti.

Bet tad Milai, kura dažu dienu laikā Viļņā atkal bija atcerējusies bērnību, iešāvās prātā lieliska doma. Viņa noliekusies kaut ko pačukstēja šoferim un tas, žigli apgriezis karieti otrādi, aizbrauca Vilnas upītes virzienā, pēc tam garām upītei, Bernardlniešu dārzu virzienā, uz Bekeša kalna pusi.

Kad kariete beidzot apstājās, trijotne izkāpa. Abi adjunkti ieinteresēti noskatījās uz stāvajām paugura nogāzēm, kas bija apaugušas ar dzeloņainiem krūmiem, tad uz savām nevainojami tīrajām uniformām, bet atmeta ar roku, nosmējās un pat sarīkoja sacensības, kas pirmais uzkāps kalnā. Mila, nenobīdamās no lipīgajiem dadžiem, pagriezās pa neiemitu taciņu un pa taisnāko ceļu paugura virsotni sasniedza pati pirmā. Bet puiši neatpalika. Otrais uzkāpa Čārlzs. Bet Edvards, ieraudzījis, ka draugu apdzīt neizdosies, apstājās pusceļā, no azotes izvilka karavīra blašķlti un iedzēra malku konjaka. Finlejs tajā bridi nemanāmi paspieda Milas roku un sagaidīja atbildes spiedienu. Beidzot sasniegdams virsotni, Edvards palaida blašķlti pa apli. Mila ari iemalkoja smaržīgo konjaku, bet tūlīt ieklepojās. Jaunieši sāka smieties.

Ari uz Bekeša kalna bija cilvēki, bet daudz mazāk nekā pie Viščigavas, un ari skats no šejienes bija daudz labāks. Milai, tāpat kā visiem, kas bija pulcējušies uz kalna, pār lūpām atskanēja pārsteiguma vaidi un saucieni, ieraugot vareno “Parsifālu" manevrējam virs Viļņas, bet Edvards uz vācu kolpsu skatījās caur pieri, cieši sakniebis lūpas, domādams, cik nožēlojami niecīgas būtu “Zvaigznes" vai pat gaisa kreisera "Neuzvaramais” izredzes debess kaujā, un ka laikam visas Eiropas karavadoņiem tikko nepanesami sākušas sāpēt galvas. Tikai Finlejam lidojošais cietoksnis nebija ne prātā, viņš steidzīgi palūkojās uz to, bet pēc tam nenolaida acis no Milas.

Lieliskā kompānija vēl palūkojās uz Viļņu no augšas, uztaisījusi lietpratējas seju, Mila ar pirkstu rādija vīriešiem visievērojamākās vietas: dzelzs vilka skulptūru, Viščigavas lepnumu, kura par godu Galotņu tikšanās pasākumiem tika ieslēgta, tiesa, nedaudz pieklusināti, lai nenoslāpētu baznīcas zvanus; Navigatoru torni, Apakšējo pili, kurā bija iemitinājušies Katedrāles bruņinieki; uz Universitātes

jumtiem sastingušus domīnijas aizsargkaukus, ar zaļu patinu klātu Mehāniķu ģildes torņa kupolu Tvaikpilsētā.

Pār pilsētu pamazām nolaidās krēsla, un cilvēki sāka izklīst. Mila un puiši pa citu, daudz ērtāku nogāzi nolaidās Bezdievniekos un aizgāja uz Rikša krogu, kuru ļoti bija iecienījuši atbraucēji un rekomendēja tēvocis Tvardauskis.

Tas bija pārpildīts. Cilvēki ar alus kausiem rokās stāvēja pat priekšnamā un skaļi pārrunāja dienas jaunumus.

—   Gluži kā Londonā, — Edvards izbrīnījās, gatavodamies par visām varītēm šturmēt krogu.

Bet šturmēt nevajadzēja. Sarkanās britu adjunktu uniformas tūlīt atstāja iespaidu, cilvēki pašķirās, palaizdami garām trijotni, bet krodzinieks tūlīt sāka trenkāt apteksnes, lai atrod brīvu galdiņu un apsēdina godājamos viesus jaukākajā kroga stūrīti. Mila pasūtīja baltvīnu, puiši — pa alus krūkai un leģendārajai cūkas kājai.

—   Viļņa patiešām ir citādāka, nekā biju iedomājies, — Edvards teica. Un nemaz nemeloja. Tagad viņam jau likās, ka ģenerāļa Žofrē ļaunā iecere nav izdevusies. Cik gan Sandhērstas kadetu varētu palielīties, ka trešajā dienesta dienā cīnījušies ar gaisa pirātiem, šturmējuši dirižabli un paši pirmie ar savām acīm redzējuši lidojošu vācu cietoksni?

—   Ari Viļņā var dzīvot, — Mila viņus paķircināja.

Abi adjunkti iesmējās. Taisnību sakot, viņi labprāt būtu smējušies par jebko, ka tikai pielabinātos šai trakajai meitenei.

Viesmīle atnesa cūku kājas. Edvards paskatījās uz šķīvi, un viņa acis izbrīnā iepletās. Tagad bija Milas kārta smieties. Bet Čārlzs gardajam ēdienam nepievērsa uzmanību, kā pieredzējis šaha spēlētājs viņš plānoja vairākus gājienus uz priekšu. Viņš atkal it kā nejauši ieskatījās Milai acis un veikli, it kā būtu sakautrējies, nokāra galvu. Atslēga uz meitenes sirdi jau slīdēja viņa rokās.

Ļaudis turpināja plūst uz krogu. Nekauņas, kas bija ielenkušas bāru, skatījās uz daiļo sievieti, kas tikko iegāja pa durvīm. Viņa palūkojās apkārt un pārliecinoši aizsoļoja līdz galdiņam, pie kura sēdēja gara auguma vīrs ar leģionāra uniformu mugurā un atradās vienīgais tukšais krēsls. O'Braits ar skatienu pavadīja sievieti, bet tūlīt

izmeta viņu no galvas un, klausoties Milas čalošanā, ķērās pie cūkas kājas notiesāšanas.

—   Paskat, cik daudz viepļu sapulcējies! — piepeši iebļāvās aizsmakusi balss. — Pat zaļais mežiņš Ilgojas!

—   Va, vellos, — zem deguna nolamājās krodzinieks Rlkss. Tas nozīmēja — gaidi nepatikšanas.

Puisis ar skaļu balsi, garš un plāns kā diedziņš, kas tikko iegāzās pa durvīm, bija vēl gados jauns, bet jau paspējis pazaudēt matus. Lielo, pliko pakausi klāja daži matu kušķīši, kas bija saķemmēti uz aizmuguri, un tikai gar ausīm vēl blāvoja matu birstītes. Tips nēsāja uniformas izgriezuma žaketi ar pašdarinātiem uzplečiem uz kārnajiem pleciem. Atlokā mirdzēja dažas nozīmītes, uz rokas Garais bija uztinis platu sarkanu saiti ar uzzīmētu divkāršu Jagaiļa krustu un virs tā austošu sauli. Tas bija Starojošo biedrības lepnums Jons Simaška. Viņam aiz muguras krogā ievēlās līdzīgi izrotājušies biedri.

Viļņas leģionāriem starojošie bija labi pazīstami. Slušķu pils celles ne reizi vien bija kļuvušas par viņu pagaidu mājām, bet, kad izmeklētājs pieprasīja datus, leģiona arhivārs atnesa nevis dažas lapiņas, bet biezas mapes, uz kuru vākiem greznojās šo bezkaunīgo nekauņu fotoattēli.

Starojošo biedrību cara žandarmi slēdza gandrīz pirms simts gadiem. Bet pēc tam darbība tika atjaunota, pat labu mērķu vadīta — par šīs biedrības biedriem kļuva Universitātes domīnijas studenti un visi pārējie, kuriem rūp tautiskums un lietuviešu patriotisms. Starojošie solījās kopt un aizstāvēt lietuviešu valodu, kultūru un vēsturi. Taču, kad Brīvā Viļņa kļuva kosmopolītiska un ielās atskanēja lietuviešu, poļu, krievu un pat angļu valoda, Starojošo biedrības dibinātājus malā sāka nostumt cita publika. Vieniem — radikāļiem un tautininkiem — nepatika sautēties daudznāciju virā, par kuru pamazām pārvērtās Viļņa, un no viņu lūpām atskanēja saukļi: “Lietuvu lietuviešiem” vai “Viļņa ir mūsu!”. Citiem — anarhistiem, provokatoriem vai vienkārši huligāniem — sāka traucēt divkāršais Jagaiļa krusts saules staru ielenkumā. To ieraudzījuši, viņi metās riet un pie mazākās izdevības darbā palaida dūres. Uni

versitātes domīnija ne reizi vien mēģināja norobežoties no starojošajiem, centās pierādīt, ka šajā biedrībā palicis tikai dažs labs students.

Vislielākie starojošo ienaidnieki bija šubravci jeb dienaszagļi, daudzkrāsaina organizācija, kuras kodolu veidoja Viļņā, Krakovas universitātes filiālē studējošā ārvalstu jaunatne.

Starojošie īpaši satrakojās divpadsmitajā aprīli, kad pilsētnieki svinēja Brīvības dienu (tajā dienā Viļņa atbrīvojās no Krievijas žņaugiem un nonāca Alianses aizgādībā). Šiem svētkiem Viļņas leģions gatavojās ļoti rūpīgi. Sudrabs vairākas reizes centās pārliecināt birģermeistaru Venslauski-Vensku vienreiz saņemties un aizliegt starojošo gājienu pa Svētā Jura prospektu, jo vienmēr izcēlās kautiņi, kur starojošie kāvās ar šubravciem. Bet pilsētas galva negribēja par to ne dzirdēt. Starojošajiem arī bija ietekmīgi cilvēki, kas varēja aizlikt kādu vārdiņu birģermeistaram.

Dažādu tautību pārstāvji, kas ieradās uz Galotņu tikšanos, starojošos tracināja kā sarkana lupata bulli. Bet Rikša kroga daudzkrāsainā publika bija nīstamākais mērķis.

—   Saimniek, ko lūri? — iekliedzās starojošo vadonis Jons Simaška. — Ielej alu, un mudīgāk! Varbūt tu nesaproti lietuviski?

Garais diviem soļiem aizsteidzās līdz bāram, kas pēkšņi kļuva pustukšs. Pastāvīgie kroga apmeklētāji lieliski zināja, kas tie tādi ir ieradušies, un uz īsu mirkli izgāja laukā. Bet atnācēji apstulbuši skatījās uz Garo un viņa kompāniju.

Starojošajiem to tik vien vajadzēja. Simaška atbalstījās ar muguru pret bāru, un viņa ačeles sāka šaudīties pa krogu, meklēdamas mērķi. Stūri sēdošo Sudrabu viņš nepamanīja, bet, lūk, sarkanās britu uniformas pašas brēktin brēca pēc uzmanības.

Gaidot vadītāja zīmi, jau krietni iesilusi starojošo banda strauji

salēja rīklēs alu un pieprasīja vēl. Simaška paķēra no bāra divus līdz

malām pilnus kausus un, spraukdamies caur cilvēkiem, devās dziļāk b

zale. Pēc tam viss notika it kā nejauši: Garais pagriezās pret saviem draugiem, uzskrēja virsū apteksnei, kura paklupa, un izlijušais alus apšļakstīja Simaškas uniformu, nedaudz trāpot ari sarkanajai saitei uz piedurknes.

—   Ei, žurka! — starojošo barvedis ieaurojās. — Vai esi akla, ko? Atver savas žīda blisenes! Paskat, ko tu izdarīji maniem svārkiem!

Sapratis, ka ar labu nebeigsies, krodzinieks jau sniedzās pēc likumīgi turētas vecas, bet uzticamas divstobrenes, kas bija paslēpta zem bāra, grasīdamies izšaut griestos un nodzēst ugunsgrēku, bet viens no starojošo bandas veikli satvēra večuku aiz rokas, piespieda pie bāra un atņirdza savus satrunējušos zobus.

—  Vai neredzi, ko tu aplēji, poļu vazaņķe? — Garais lamājās, tīrīdams aplieto apsēju, un nekavēdamies pārgāja no vārdiem pie darbiem — iešļāca puspilnu alus kausu viesmīlei sejā.

Tas jau bija par daudz. Kāds puisis, kas stāvēja turpat blakus, saķēra Simašku aiz svārku stērbelēm, bet šis, griežoties ar tukšo kausu, iegāza viesmīles aizstāvim pa pieri. Aizstāvis, asinīm tekot, nogāzās gar zemi. Pēkšņi visi vīri — gan tie, kas stāvēja, gan tie, kas sēdēja, — piesteidzās tuvāk. Viesmīles aizstāvja draugs iegāza Garajam, mērķējot sejā, pie viņiem piesteidzās klāt divi studenti ar šubravcu nozīmītēm atlokos. Garā banda, kas stāvēja pie bāra, priecīgi ieaurojās un metās cīņā.

Visapkārt atskanēja kliedzieni un lamu vārdi, viena daļa kroga viesu metās projām, ko nagi nes, cita uzrotīja piedurknes un ienira biezajā galvu, roku un kāju putrā. Pa gaisu aizlidoja kauss, galds apgriezās otrādi, pa koka grīdu aizslīdēja apgrauztas cūku kājas. Simaška bija veikls vīrelis, tāpēc izvairījās no sitiena, cirta atpakaļ un, pēkšņi paslīdējis, nokļuva tieši tur, kur arī vēlējās — pie galdiņa, kur sēdēja divi britu adjunkti un meitene.

Edvards un Čārlzs jau gatavojās pielēkt kājās, bet Mila saķēra abus aiz rokām.

—   Turi, turi vien savus sarkansvārčus pimpīšus, pupa, — Simaška atņirdza zobus. — Nedod dievs, tev pēc visa vēl gailīši nesamaksās, — viņš angliski piemetināja.

Divi krēsli klaudzēdami acumirklī aizlēca sāņus, un kroga kaušļiem pievienojās Viņa Majestātes Karaliskā gaisa korpusa spēki. Edvards sagrāba Simašku aiz atlokiem tā, ka pat vīles nokrakšķēja, un piespieda viņu pie koka sijas. Starojošo barvedis neapjuka — saņēma rokas virs galvas un pamēģināja sist O'Braitam pa sprandu,

\

bet tas veikli izgrozījās, sagrābis uzlauza Garajam roku, apgrieza Simašku kā spēļu vilciņu un ar pieri gāza pret stabu. Sandhērstas cīņas un ieroču instruktors būtu palicis apmierināts.

—   Lietuviešus sit! — Simaška ieaurojās. — Brāļi, lietuviešus

sit!

Krogā iegāzās vēl daži ar Jagaiļa stabiem rotājušies starojošie. Acīmredzot sarkanās britu uniformas viņus pievilka kā magnēts. Divi plecīgi vīriņi piesteidzās klāt, uzkrita O’Braitam virsū un atrāva viņu no Simaškas.

Starojošo vadonis atroceniski noslaucīja asinis, kas tecēja no pārcirstās pieres, un palūkojās apkārt, meklējot jaunu mērķi.

Finlejs izskatījās kā medību suņu ielenkts lācis, bet viņam atlika tikai ieskurināties, un vairāki starojošie aizlēca sāņus dažu metru attālumā. Čārlza seja nevaldāmi raustījās, āda bija saspringta kā stiga, zem tās slīdēja palieli pauguriņi. Kaut kas neredzams mēģināja izlauzties brīvībā. Finlejs saķēra vaigus, it kā gribētu noplēst ādu, bet varbūt otrādāk — mēģinot apturēt asins garšu saodušo feču, kas kvernēja iekšā, un nokavēja sitienu pa sprandu, pēc tam vēl vienu pa muguru. Izmantojuši izdevību, starojošie uzkrita Finlejam virsū un, nogāzuši uz grīdas, sāka darboties ar dūrēm.

Mila iespiedzās un, satvērusi glāzi, sadauzīja to pret galdu, lai nodauzītu tās maliņu. Viņa jau gatavojās pielēkt kājās un aizstāvēt savus draugus, bet krodzinieks visbeidzot izvilka divstobreni un izšāva griestos.

—   Pietiks! — tobrīd atskanēja stingra balss. Viļņas legāts Antans Sudrabs atstūma krēslu un piecēlās kājās. — Es teicu, pietiks! — viņš ieaurojās, nežēlodams rīkli.

Visas krogā esošās galvas pagriezās uz viņa pusi. Jau vēlāk, starojošo iecienītā krogā "Lāča miga”, alū slīcinādams pazemojuma rūgtumu, Jons Simaška nebeidza lauzīt galvu, kāpēc bija nolēmis paķert no galda cūkas kāju un, atvēzēdamies ar to, uzbrukt vīram, kas iekliedzās: “Pietiks!” Un kāpēc tikai pēdējā bridi, kad apstāties jau bija par vēlu, viņš atpazina Viļņas legātu.

Antans Sudrabs pat nopriecājās, ieraudzījis šurp skrienam kautiņa vaininieku Garo, vicinot cūkas kāju. Viņš sagrāba vīreli, pacēla

augšup kā vaboli un atvēzējies svieda pret logu. Pēc sekundes nopakaļus aizskrēja arī cūkas kāja.

Tobrīd pa ielu garām krogam gāja divi iesiluši vīri, kas tikai šorīt bija atbraukuši no Pernaravas. Viļņā viņi bija saskatījušies tik daudz “čudu”, ka nepavisam neizbrīnījās, kad caur kroga logu ar visiem stikliem izgāzās laukā vīrelis un nokrita viņiem pie kājām.

—   Redzi, Simuti, mūsdienu Viļņā durvju vairs nav, visi metas laukā pa logiem, — pacēlis pirkstu, pateica viens vīrišķis.

Viņa draudziņš saprotoši pamāja ar galvu, abi pārkāpa pāri vaidošajam Simaškam un aizgāja savās gaitās.

Tiklīdz vadonis ar troksni bija pametis kaujas lauku, starojošiem uzreiz pazuda vēlme kauties. O'Braits un Sudrabs piesteidzās pie Finleja, pastūma malā kaušļus, kas viņu ielenca, un palīdzēja adjunktam piecelties. Čārlza seja aizvien raustījās, bet pauguriņi, kas varēja radīt aizdomas, bija izzuduši. Starojošie tobrīd grasījās mukt laukā pa durvīm, taču ceļā viņiem nostājās krodzinieks, kas rokā bija sažņaudzis divstobreni.

—   Cienītie, vajadzēs samaksāt par logu, — viņš stingri noteica.

—   Un par visu, ko izdzērāt un sadauzījāt.

Starojošie paskatījās uz šaujamo. No zāles dziļumiem uz viņiem drūmi skatījās Viļņas legāts. Kur liksies, vīri sāka grabināt naudu.

Krodzinieks jautājoši paskatījās uz Sudrabu, bet tas tikai atmeta ar roku, saproti, leģionāriem jau tā darba līdz kaklam, nav laika vest sīkos huligānus uz Slušķiem.

Uz bāra nošķindēja monētas. Šaujamā stobrs nepakustējās. Smagi elsdami, starojošie izkratīja naudas makus, tikai tad Rīkss nolaida ieroci un izlaida kaušļus ārā.

Viņš nolika šaujamo un aizgāja pacelt nogāztos galdus. Logs maksās, ari trauki sadauzīti diezgan daudz, bet starojošie par visu samaksāja ar kaudzi, tāpēc vakars nemaz nav tik slikts.

—    Laicīgi iejaucāties, legāt, — viņš, palicis priecīgāks, noteica.

—    Ja atļausiet, es cienāju jūs un jūsu draugus. Un, protams, šo lielisko jaunkundzi.

Sudrabs un abi adjunkti paskatījās uz Milu, kura rokā aizvien turēja nodauzīto glāzi.

—               Nopietns ierocis, — neslēpdams smaidu, novērtēja Sudrabs

—    Ja kādreiz meklēsiet darbu, Viļņas leģions ir jūsu rīcībā, jaunkundze…

—   Mila. Vienkārši Mila. Bet jūs laikam būtu tas slavenais Viļņas legāts? Daudz esmu pārjums dzirdējusi no saviem onkuļiem.

—   Mēs būtu ļoti pagodināti, ja jūs pievienotos mūsu kompānijai, legāt, — Edvards ierunājās.

Sudrabs šaubīdamies aplūkoja sarkanās uniformas, pēc tam paraustīja plecus.

—   Kāpēc gan ne? — viņš atbildēja.

—   Nolādētais legāts, — spļaudīdams asinis, caur zobiem izgrūda no bruģa paceltais Simaška un aptaustīja ribas. — Ja nebūtu bijis viņa, mēs būtu lieliski papriecājušies.

—   Kas tālāk? — pajautāja viens no draugiem.

—  Atgriežamies "Lāča migā”, — Garais pavēlēja. — Gribu iedzert. Jūtos tā, it kā man pāri būtu pārbraucis tramvajs.

Alus bārs "Lāču miga” otrā Bezdievnieku galā bija no tiem, kur gadījuma viesi nebija vēlami. Arī atrast šo vietu nebija tik vienkārši. Šaurajā šķērsieliņā esošo krogu bez izkārtnes un bez plaši atvērtām durvīm zināja tikai savējie, pastāvīgā klientūra: anarhisti, nacionālisti un citi radikāļi, kas uzturējās Viļņas nomalē.

Lielo galdu bija ielenkuši starojošie, kas citu pēc cita tukšoja kausus, kuros skalojās tumšs, stiprs un lēts alus. Baumas par viņu neveiksmi jau bija paspējušas apskriet Bezdievniekus, un citi kroga apmeklētāji centās netrāpīties slikti noskaņotajiem sarkansaitētajiem acis.

—   Eju pačurāt, — Simaška paziņoja, aptaustīja brūci uz pieres, kas pamazām dzija, un ar grūtībām piecēlās.

No lidojuma pa logiļ un no stiprā alus viņu mētāja uz sāniem. Balstīdamies gar sienām, vīrelis sasniedza durvis un aizklenderēja uz sētas durvju pusi. Bija tumšs, mēnesi aizklāja mākoņi, tikai caur vienu apsūbējošu kroga logu laukā spraucās vāra gaisma. Starojošais streipuļodams aizsoļoja līdz tuvākajai šķērsielai un, atradis

vārtrūmi, elsodams sāka svētlaimīgi čurāt. Iela bija tukša kā izslaucīta, galvenās līksmības norisinājās kur citur.

Pēkšņi kaut kas iežvadzējās Simaškam aiz muguras. Bet vīrelis nepievērsa tam uzmanību.

No mākoņiem izlīda mēness un izgaismoja dīvainu figūru, kuras acis mirdzēja asinssārtumā. Sajutis kaut ko sliktu, Simaška pagriezās. Sastindzis viņš iepleta muti, lai kliegtu, bet bija jau pārvēlu.

Labā kompānijā laiks skrien vēja spārniem. Krodzinieks Rīkss patiešām nepažēloja cienastu, abi adjunkti smējās par Sudraba karavīru stāstiem, stāstīja par dīvainiem Sandhērstas paradumiem un nejaukiem instruktoriem, bet, kā sarunājuši, viņi ik pa laikam uzmeta skatienu pulksteņiem. Un piecēlās kājās gandrīz vienlaicīgi. Mila, uzmetusi lūpu, vēl mēģināja strīdēties un pierādīt, ka viņa vairs nav bērns un pati var izlemt, kad atgriezties mājās, bet adjunkti nebija pierunājami, un Sudrabs sausi piemetināja: "Būtu mana teikšana, visiem pilsētniekiem divpadsmitos būtu jāiet mājās, lūk, tad pilsētā valdītu miers un kārtība.”

Sudrabam patika abi vīreļi, nu, Finlejs varbūt nedaudz mazāk, intuīcija legātam čukstēja, ka šis puisītis nav tik parasts, kā izliekas, un viņam ir, ko slēpt.

Viņi atsveicinājās no kroga saimnieka, kurš, zemu klanīdamies, apliecināja, ka tādiem viesiem kroga durvis un vīna pagrabi vienmēr ir atvērti, un izgāja spirdzinoši vēsajā Viļņas naktī.

Uz ielas četrotnes ceļi izšķīrās. Puiši cerēja atrast kučieri, bet legāts nolēma ar kājām atgriezties Slušķu pilī. Viņš gribēja izvēdināt galvu un daudz ko apdomāt.

Nedaudz pagājis, viņš pēkšņi apstājās. Iespējams, citā reizē viņš tādu lietu nebūtu pat ievērojis. Varbūt nebūtu pievērsis uzmanību un aizgājis garām. Varbūt būtu tikai vēlāk atcerējies un licis leģionāriem uzmanīgi meklēt ķēpaušus. Varbūt… Bet šoreiz legāts apstājās un aplūkoja sienu, kura bija noķēpāta ar jaunu uzrakstu. Viņu pārsteidza tas, ka tā nebija prasība dot darbu un maizi vai patriekt zagļus no pilsētas rātsnama. Legāts skatījās uz dīvaino zīmējumu — milzīgu briesmoņa purnu ar izplestu rīkli un baisām acīm, kas skatī

jās nekurienē. Un uz uzrakstu: “Es viņu REDZĒJU”. Sudrabs piegāja pie sienas un pārbrauca ar pirkstiem pār uzrakstu. Krāsa vēl nebija paspējusi nožūt.

Tvaika diližanss apstājās pie “Bristoles”, kur bija apmetušies abi adjunkti, taču izkāpa tikai Edvards. Čārlzs piedāvājās pavadīt Milu līdz mājām, un Edvardam nekas nebija pretī, īpaši tāpēc, ka viņam rit no paša rīta pirmajam bija jāierodas uz "Zvaigznes". Tāpēc nenāktu par ļaunu izgulēties.

Diližanss atkal sakustējās un aizdārdēja pa Svētā Jura prospektu. Kaut gan tuvojās pusnakts, apkārt bija pilns ar cilvēkiem — tie bija ielenkuši vēlīnu pārdevēju letes, slaistījās pa ielām un kaitināja steidzīgus kučierus. Bet, tuvojoties Zvērnīcai, cilvēku kļuva mazāk. Uz tilta nebija nevienas dzīvas dvēseles. Acīmredzot brīvprātīgie jau sen gulēja saldā miegā.

Kučieris apturēja diližansu pie Tvardauska mājas vārtiem un sāka tīt papirosu, gaidīdams, kad pasažieriem labpatiksies izkāpt laukā.

Kad Mila piecēlās kājās, Čārlzs maigi, bet spēcīgi saņēma viņu aiz elkoņa. Meitene pat nepaspēja aptvert, kā Čārlzs apkampa viņu, piespieda sev klāt un sāka skūpstīt. Mila iespurdzās, mēģinot atbrīvoties, bet brits viņu apkampa vēl ciešāk. Meitenes lūpas pavērās, atbildot uz skūpstu. Čārlzs iegremdēja pirkstus Milas matos. Saldais mirklis ieilga.

Kučieris nenocieties skaļi iekrekšķinājās, un Mila atguvusies atbrīvojās no Finleja apskāvieniem. Viņas vaigi kvēloja pat tumsā.

—    Uz redzēšanos, — viņa nočukstēja.

—   Uz redzēšanos, — Čārlzs mīļi atbildēja un galanti pamāja.

Noklaudzēja diližansa durtiņas, un pēc brīža meitene iemuka

savā pagalmā. Finlejs pavadīja viņu ar acīm, bet, kad mājas durvis aizvērās, apmierināts pārbrauca ar mēli pār zobiem. Noliecies pieklauvēja pie lodziņa.

—   Uz "Bristoli”, — viņš kučierim lika, bet, nedaudz padomājis, pārdomāja. — Kaut gan nē. No sākuma uz Melnumiem, tad uz viesnīcu.

Kučieris apmierināts pamāja, priecādamies, ka šitā paveicies. Bet Finlejs dega nepacietībā — steidzās paziņot Prāgas atdzīvinātājiem labas ziņas.

Vilnas baznīcas zvani, kā vienmēr sacenzdamies savā starpā,

* ’ «

sāka sist pusnakti. Naktssargi apstājās pārbaudīt savus pulksteņus.

Mila gulēja gultā un skatījās griestos, bet acu priekšā redzēja garu jaunekli sarkanā gaisa spēku korpusa kareivja uniformā.

Matejs Kreilis, apsiekalojis veselās rokas pirkstus, skaitīja Suslova atnestos rubļus un smaidīja aizvien plašāku smaidu, redzot, cik dārgi ir novērtēts.

Čārlzs Finlejs, pateicis norunāto paroli, tika ielaists alķīmijas opija smēķētavā, par kuru Viļņā zināja tikai nedaudzi.

Joprojām domādams par šaušalīgi dīvaino uzrakstu, Sudrabs iegāja pa Slušķu durvīm un uzskrēja virsū seržantam, kurš tikko bija saņēmis īpašas nelaimes signālu. Leģiona vīru valodā tas nozīmēja slepkavību.

Tikai starojošo vadonis Simaška neko neredzēja, nedzirdēja un nedomāja. Nedabiski izliecies, viņš gulēja uz zemes, no pārkostās rīkles iztecējušās asinis jau bija sarecējušas, bet stiklainajās acīs sastingušas nenosakāmas šausmas.

Baznīcu zvani pasludināja jaunu dienu un apklusa.

Vecais Universitātes dominijas laika pareģis Marijus Pelikāns stenēdams kāpa pa astronomijas observatorijas torņa vītņu kāpnēm. Kaut kas iekrakšķējās. Pelikāns apstājās un ieklausījās.

—   Nolādētie kauli, — viņš neapmierināti noburkšķēja.

Jau ne pirmo reizi viņam prātā iešāvās doma, ka, pieceļoties no gultas ar sajūtu, ka lauž kaulus vai sāp locītavas, viņš uzreiz varētu pareģot laikapstākļus, nevajadzētu rāpties tajā nelaimīgajā torni. Bet domīnija pieprasīja zinātniski apstiprinātus datus, un Pelikāns katru ritu cēlās bezdievīgi agri, uzvilkdams mugurā biezu apmetni ar kažokādas oderi, kas pasargāja no stindzinošā rīta vēja, un, rīvēdams no bezmiega apsārtušās acis, rāpās augšup, pārbaudīja trīs dažādus barometrus, salīdzināja skaitlīšus un visu rūpīgi pierakstīja, pēc tam ilgi skatījās uz pilsētas jumtiem un vēl šo to pielika no sevis klāt.

Pelikāns laikapstākļys paredzēja jau piecpadsmit gadus, no tā brīža, kad publiski neizsludinātu iemeslu dēļ viņam nācās atsveicināties no darba Universitātes domīnijas astronomijas observatorijā. Trīspadsmit gadus viņš juta aizvainojumu, ka viņa pūliņi vajadzīgi tikai retajam. Ikdienas atskaites, kuras viņš rūpīgi

pierakstīja ar grūti salasāmiem burtiņiem, nīkuļoja domīnijas klerku atvilktnēs, bet Universitātē uz Pelikānu skatījās kā uz večuku, kas bija dīvains, bet nedarīja nevienam sliktu un kas dzīves saulrietā ticis pie pienākumiem darīt visādas blēņas. Protams, ari pats Marijus Pelikāns pieļāva kļūdas — vēl tobrīd, kad viņa prognozes tika novērtētas. Večukam izsitās auksti sviedri, kad viņš atcerējās prelāta Masaļska vizīti. Pirms kādas svarīgas jubilejas ar bruņinieku gājienu Pelikāns pārliecinoši apsolīja prelātam siltu un skaidru laiku, taču sākās tāds negaiss, ka no plānā Venēcijas zīda šūdinātie Katedrāles bruņinieku svētku apmetņi kļuva par slapjām lupatām. Prelāts šausmīgi saniknojās, draudēja ar mūžīgām elles mokām, bet noskumušais večuks lauzīja galvu, kā izlūgties piedošanu un izprasīties vismaz uz šķīstītavu.

Taču pirms diviem gadiem Marijus Pelikāna dzīve nedaudz mainījās un vecais laika pareģis sāka daudz labprātāk kāpelēt pa čīkstošajām kāpnēm. Viņš zināja: tomēr ir cilvēki, kas novērtē viņa darbu. Katru ritu savā istabiņā dzerot tēju, viņš atšķīra “Viļņas Taisnību", ar lepnumu lasīdams pēdējās lapaspuses nodaļu "Profesora Pelikāna dienas pareģojumi”. Večuku nedaudz izbrīnīja tas, ka tik svarīga informācija par vēju, lietu un mākoņiem tiek drukāta maziem burtiņiem pašās lapaspuses beigās, bet tomēr viņa, Pelikāna, uzvārds bija ielikts avīzē, un tas bija galvenais.

Taisnību sakot, Pelikānam pat nevajadzēja skatīties vecajos barometros. Pietika dažas minūtes vērot, uz kuru pusi vējš nes dūmus, un viņš jau zināja, kādu laiku var gaidīt. Kad vakarā dūmi no skursteņiem ceļas taisni debesīs — rītdiena būs skaista; ja gulstas virs zemes — ziemā būs sniegs, bet vasarā — lietus. Garās bizēs izstīdzējuši dūmi — drēgna, lietaina laika zīme. Bet, ja dūms ir īss, būs skaidrs laiks. Ja atbalss dzirdama tālu, un zvani skan skaļi — laiks sadraņķosies. Bet, ja var saskatīt pat ļoti attālus jumtus, un tie izskatās lielāki nekā parasti, uz lietu vajadzēs gaidīt ilgi.

Pelikāns uzlika vārīties tējkannu, apsēdās pie rakstāmgalda un elsdams paņēma iedzeltenu papīra lapu. Pēc mirkļa uz lapas parādījās rindiņas: "Šodiena būs īpaši silta un tveicīga, bet uz vakarpusi debesis apmāksies. Kad šādi notiek, var gaidīt spēcīgu pavasara

vētru. Parasoļi būs vajadzīgi gan maziem, gan lieliem. Gan pret saules stariem, gan pret lietu." Tad viņš vēlreiz izlasīja ar vistas kāju uzkricelēto tekstu un apmierināti ieķiķinājās.

Pie durvīm kāds pieklauvēja.

—   0, paskat, agrāk, nekā parasti, — ceļoties kājās, laika pareģis nomurmināja un paskatījās uz lielu sienas pulksteni ar dzeguzi.

Bija pusčetri no rīta. Katru dienu tieši šādā laikā, izņemot svētdienas, ieradās “Viļņas Taisnības” kurjers un paņēma lapu ar "profesora Pelikāna dienas pareģojumiem”. Taču šoreiz aiz durvīm stāvēja nepazīstams jauns vīrietis garos un tumšos svārkos.

—   Ēēē… cienītais, ar ko varu palīdzēt? — Pelikāns apjucis piemiedza acis.

—  Vai jūs esat Marijus Pelikāns, domīnijas laika pareģis? — atnācējs pieklājīgi pajautāja.

—   Jā. Un kas jūs, cienītais, būtu?

—   Mani atsūtīja rektors Gimbuts. Man jums jāpaziņo, ka ar rektora rīkojumu domīnija pārtrauc visus sakarus ar avīzi "Viļņas Taisnība”, kas sludina melus un nepatiesību. Jūsu pareģojumu sadaļa arī tiek slēgta.

Vecā laikapstākļu pareģotāja seja pārmainījās, kaut kas sāka dauzīties krūtis, it kā būtu norauta veca atspere, viņš sagrīļojās un būtu nokritis, ja tikai nepazīstamais nebūtu viņu veikli saķēris.

—   Ak, mani pareģojumi… — Pelikāns izdvesa. — Atkal nevienam tie nav vajadzīgi.

—   Nu, nu, nepūtiet tik smagi, —jaunais vīrietis pasmaidīja, aizveda un apsēdināja večuku uz krēsla, tad paķēra no galda lapu ar pareģojumiem. — Es paņemšu. Mums tie patiešām noderēs, — viņš pateica, iziedams pa durvīm.

Tuvojās pieci no rīta. No Tvaikpilsētas kopnamiem saka plūst laukā strādnieki. Žāvādamies viņi bariem gāja uz Zaļā tilta pusi un, izdzēruši pa krūzītei karstas un stipras tējas, kuru no bidoniem lēja uzraugi, atkal sāka montēt tribīnes, kas bija domātas īpaši svarīgiem viesiem, kas vēros pārgalvīgā pilota Ādama Gaber-Volinska lidojumu.

Krietni pirms saullēkta, rokās nesot lukturus, ielās parādījās slaucītāji. Vieni tīrīja pēc nakts jautrībām piegružoto Viļņu, citi palīdzēja naktssargiem — modināja uz bruģa gulošos uzdzīvotājus, veda vai nesa tos uz ratiņiem, ar kuriem nelaimes putni tika nogādāti uz īpaši ierīkotu vietu blakus Bezdievnieku dīķiem, ko Viļņas iedzīvotāji1 asprātīgi sauca par Paģiru gravu. Tur atžirgstot, pilsētas viesis pat bez mudināšanas iegremdēja plīstošo galvu netīrajā dīķa ūdenī. Lai guļošos draiskuļus neaptlrītu viņu likteņa draugi vai garāmgājēji, kārtību Paģiru gravā uzraudzīja viens leģionārs. Šo ne pārāk patīkamo darbu Sudraba leitnanti visbiežāk uzdeva pildīt kādam savējam, kas bija ar kaut ko noziedzies. "Tagad tev būs grava,” savā starpā jokoja algotņi.

Naktssargs nolūkojās uz diviem vīreļiem, kas streipuļoja no Bezdievniekiem uz Vecpilsētu, bet atmeta ar roku. Tādā stundā arī guļošo ir, cik uziet, lai tie klunkurē savā nodabā, ja tik var paiet.

—   Redzi, Simuti, kāda tā Viļņa ir, tirdzniecības un izklaižu galvaspilsēta, — viens no abiem brašuļiem, kas bija atbraucis no Pernaravas papriecāties, nošļupstēja un skaļi atraugājās.

—   Pareizi, pareizi, — atbildēja viņa drauģelis un sagrīļojās. — Vai mums vēl tālu līdz gultai, ko? Šausmīgi noguru, Miķeli. Varbūt apgulšos.

—   Neguli, Simuti, neguli, — Miķelis norūpējās. — Kāds vēl pacels tevi, aizvedīs nezin kur, noguldīs, aptīrīs, paliksi bez kapeikas kabatā.

—   Arī tagad man nekas dižs kabatiņā nav palicis, — Simutis gaudās. — Nedomāju, ka Viļņā būs tik dārgi.

Degunus nokāruši, vīreļi no Pernaravas aizklunkurēja tālāk, mērķējot uz Jaunās Pasaules kopnamiem. Abi pat neievēroja uz ietves vienā kreklā sēdošo kungu, kas bija saķēris galvu un līgojās uz sāniem.

Voicehs Smaršals no Ļubļinas bija iegrimis skumjās. Rīts bija dzedrs, tāpēc Voicehs kvernēja, apķēris sevi ar rokām, un lauzīja galvu, kā gan tā gadījies, ka viņš, lielisks biljarda spēlmanis, negaidīti un necerēti nospēlēja visu naudu. Un piedevām vēl izejamos svārkus un pat dirižabļa biļeti uz Varšavu!

Garām aizdārdēja ratiņi. Smaršals pacēla galvu un sekoja tiem ar skatienu.

Bet ratiņi ripoja tālāk, uz Paģiru gravas pusi, un pēc neilga brīža pabrauca garām divstāvu namam. Stūmējs pārsteigts pacilāja uzacis — tik bezdievīgi agrā rīta stundā visos šis ēkas logos jau dega gaismas.

Šajā namā, otrajā stāvā atradās "Viļņas Taisnības" redakcija. Redaktors Leibs Volinskis apmierināti berzēja rokas un gatavoja skandalozāko numuru. “Pilsētu pārņēmuši streiki!’’, "Sajukušais legāts atbrīvots no pienākumiem!”, "Lidojošais Vācijas cietoksnis. Apjukums un panika!” — virsraksti kliedza, tie vienkārši vairs neietilpa pirmajā lapaspusē un kāpa cits citam virsū. Bet uz “Taisnību" plūda aizvien jaunas ziņas. Noklausījies tikko ienākušo kurjeru, Volinskis atņirdza zobus. Vēl viens virsraksts prasīt prasījās būt pirmajā lapaspusē: “Jauns upuris! Slepkava-maniaks sit vēlreiz!" Tas būs visu laiku labākais “Taisnības" numurs.

Pussešos no rīta Viļņas legāts Antans Sudrabs skatījās uz sarecējušā asins peļķē guļošo mironi, kura vārds bija Jons Simaška un kurš pirms dažām stundām līksmojās bārā ar draugiem. Uz nabadziņa kakla, gluži kā otra mute, pletās atvērta brūce. Bikses bija atpogātas un nošļukušas — acīmredzot nabadziņš tā ari nepaspēja veikt steidzamo vajadzību. Skumji pēdējie dzīves mirkļi.

—   Salīdzinot ar kapos atrastā nabadziņa brūci, šī brūce ir citādāka, — paziņoja medicīnas eksperts dakteris Radzinskis. — Dziļāka, platāka un tīrāka, ja drīkst tā teikt. — Viņš iztaisnojās un pagāja sāņus, lai legāts varētu paskatīties pats.

—   Lietuviešus sit, — pavīpsnājis nomurmināja Sudrabs un pār plecu paskatījās uz dažiem starojošajiem, kuri stāvēja attālāk un kuru sejas aiz bailēm bija bālas un apskaidrojušās.

Seržants Antanam Sudrabam jau bija izstāstījis, kas te notika. Nesagaidījuši atgriežamies savu vadoni, starojošie izsteidzās no kroga un metās viņu meklēt. Pēc brīža viņi atrada viņu guļam vārtrūmē. Par laimi, iereibušajiem vīreļiem pietika prāta ātri izsaukt naktssargu. Šis tūlīt paziņoja patrulējošajiem leģionāriem. Viņi

apjoza slepkavības vietu un tagad sakoncentrējušies iztaujāja Simaškas drauģeļus.

Bezdievniekos drīz vien izplatījās baumas par notikušo, un pēc pusstundas jau apkārt slaistījās “Taisnības" maitu vanagi. Bet Sudrabam šobrīd viņi rūpēja vismazāk. Oficiāli birģermeistars bija atbrīvojis leģātu no pienākumiem, viņam pat nebija tiesību atrasties nozieguma vietā, bet patrulējošais seržants ļoti nopriecājās, ieraudzīdams savu vadoni.

Legāts Sudrabs pacēla acis uz medicīnas ekspertu Radzinski.

—   Esi pārliecināts, ka tas ir tā paša cilvēka darbs? — viņš pajautāja, ar pirkstu pieskardamies brūces malai. Viņš domās mēģināja saskaitīt, cik laika pagājis no kautiņa Rīksa krogā līdz tam brīdim, kad starojošie atrada līķi.

—   Nešaubos, ka tā paša, — pārliecinoši atbildēja Radzinskis.

—    Brūce varbūt nedaudz citāda, bet vispār ļoti līdzinās slepkavībai Holēras kapsētā. — Viņš apklusa un ar plaukstu paberzēja pieri.

—    Un griezums… Atcerieties, kapsētā es teicu, ka ierocis labs, tikai roka neveikla? Bet šeit… — Radzinskis pavicināja gaisā pirkstu un iejuties pat paklikšķināja ar mēli. — Šeit jau griezums ir līdzens un skaists.

—   Mūsu slepkava pilnveidojas? — šķībi pasmaidīja legāts.

—  Var teikt ari tā, — eksperts piekrita. — Bet ir viena dīvainība. Brūce ir pārāk dziļa un plata, lai tā tiktu veikta ar vienu skalpeli vai nazi. Redzat, kā tā izskatās? It kā kāds būtu iegriezis ar diviem skalpeļiem vienlaicīgi augšā un apakšā un izplēsis rīkli. Kā zvērs. Bet kā iespējams tik līdzeni… Legāt, vai jums viss labi?

Sudrabs aizvēra acis. Pēkšņi viņam acu priekšā iznira dīvaina glezna, salikta no dažādām sejām. Divi miroņi: Skorohodovs un starojošais Simaška; slepkava parādās it kā no nekurienes un pazūd; nozagti bioniķa-golema rasējumi; noslēpumaini pazudis zinātnieks Francisks Baltrus; uz sienas uzķēpāts briesmoņa purns ar atņirgtiem zobiem. Antans Sudrabs atvēra acis un paskatījās sev uz pirkstiem, uz kuriem bija palikušas nelaimīgā asinis, atcerējās krāsu uz sienas — mitru, kas vēl nebija paspējusi nožūt.

Viņš pagriezās pret leģionāriem.

—   Gaismu! — viņš pamāja, un leģionārs, kas pirms tam bija apgaismojis apkārtni Radzinskim, steigšus padeva lukturi.

Daudzu grūtu un bīstamu dienesta gadu laikā Sudrabs iemācījās uzticēties nojautai. Viņš palūkojās apkārt, pacēla lukturi un devās uz šauru un tumšu šķērsielu.

Tā nebija iela, bet vienkārši atstarpe starp diviem namiem, kas beidzās ar aklo sienu, blakus kurai rēgojās smirdošu atkritumu kaudze.

Nojauta ari šoreiz nepievīla Viļņas leģionāru vadoni. Luktura gaisma slīdēja pa sienu, un Sudrabs gandrīz salēcās, saskatījis vēl vienu uzrakstu — briesmoņa purnu ar izvalbītām acīm, atplestu rīkli, no kuras tecēja lielas asins lāses. Apakšā vīdēja uzraksts: “Es viņu REDZĒJU". Sudrabs ar pirkstiem pieskārās uzrakstam. Krāsa bija mitra.

Legāts piegāja pie atkritumu kaudzes. Blakus tai viņš ieraudzīja vircas caurumu. Tādu, kas pārklāts ar sarūsējušām dzelzs restēm, varēja atrast gandrīz pie katras mājas. Tikai šeit restes bija nomestas malā, tās bija salauztas un saliektas, bet no melnā cauruma plūda laukā pilsētas kanalizācijas smaka.

“Pirms divām dienām kanalizācijā paslēpās ķēpausis Solomons, kas bēga no leģionāriem,” atcerējās legāts. “Solomons — vēl viena seja noslēpumainajā gleznā.”

—   Vileišis maldījās, — viņš nomurmināja zem deguna. — Tie rasējumi, kuri atradās pie noslepkavotā Skorohodova, nebija Golema. Un tas nav projekts. Un slepkava nav cilvēks. Tas ir mehāniskais zvērs. Bioniks, kas jau izgatavots un lien ārā no pazemes.

Legāts teciņiem atgriezās nozieguma vietā. Leģionāri jau bija palaiduši vaļā starojošos un Radzinska vadībā gatavojās iecelt Simaškas ķermeni tvaika karietē, kas bija novietota netālu. Ieraudzījis atgriežamies vadoni, seržants atpleta muti, lai kaut ko teiktu, bet legāts bija ātrāks: noskaldīja dažas īsas komandas, un leģionāri steidzās tās pildīt.

Sešos no rīta melnā debesu velve sāka palikt gaišāka — pamazām, piesardzīgi. Tā aukstā Nēres ūdeni brien Vilnas iedzīvotājs, baidīdamies. Dievs pasarg', nosaldēt kājas.

Laika pareģim Marijum Pelikānam bija taisnība — no mākoņiem ne vēsts, tātad diena uzausis skaista. Taču vecais pareģis tagad svētlaimīgi krāca siltā gultā. Nakts darba augļus atdevis nepazīstamam vīrietim, viņš pat nedzirdēja, ka neilgi pēc tam pie durvīm atskanēja vēl viens klauvējiens. Nesagaidījis atbildi, “Viļņas Taisnības" kurjers nodomāja, ka veča nav mājās, un aizgāja ar garu degunu.

"Taisnības” redaktors Leibs Volinskis par siltu gultu varēja tikai sapņot. Tikko paspējis norādīt, kurā vietā ievietot karstāko ziņu par otro slepkavību un bezspēcīgajiem leģionāriem, viņš no kurjera uzzināja, ka laika pareģojumu šoreiz nebūs. Tātad pēdējā lapaspusē “Profesora Pelikāna dienas pareģojumu" vietā rēgosies tukšs cau*

rums. Laika noskaidrot, kas notika, nebija, un Leibs lika taja vieta ielikt steigā uzzīmētu zīmējumu — vārtrūmē izstiepies Simaškas ķermenis un milzīga asins peļķe apkārt. Mākslinieks vēl mēģināja skaidrot, ka tik daudz asiņu izskatās ļoti nedabiski, bet Volinskis kā

ar cirvi noskaldīja: asiņu nekad nevar būt par daudz. Un aizsteidzās uz spiestuvi Tvaikpilsētā. Leibam bija sajūta, ka šis "Taisnības” numurs sapurinās pilsētu. Katrs mironis taču ir kapeika kabatā, bet kapeika pie kapeikas… Vēl jo vairāk tāpēc, ka pilsētnieki ir izslāpuši pēc briesmīgām ziņām. Un ari papildus Goļicina solītā naudiņa netraucēs.

Nonācis spiestuvē, Leibs paķēra jaunāko numuru, kas vēl smirdēja pēc krāsas, sarauca degunu, un viņam nācās atzīt, ka mākslinieks bija pastrādājis lieliski: pirmajā lapaspusē bija redzama sašķobīta Sudraba seja un virsraksts “Sajukušais legāts tiek atlaists!”, nedaudz zemāk — draudoša paskata “Parsifāls” un jautājums: "Vai jāgatavojas karam?". Nu, un, protams, nelaimīgais Simaška milzīgajā asiņu peļķē. Lūk, kā! Leibs apmierināti pat aplaizījās.

Strādnieki sāka stiept “Viļņas Taisnības” numurus pie durvīm, kur jau vajadzēja gaidīt Viļņas ielu uzrauga Stepona Malahovska puisēniem. Malahovska darbības sfēra bija melnākie darbiņi: simts viņa puislšu-malahovsklšu izveda atkritumus, uzraudzīja pilsētas parkus un izplatīja “Viļņas Taisnību". Bērniņi ar plānām rociņām apķēra tādu avīžu kaudzi, ka knapi varēja to pacelt, un pēc īsa mirkļa visā Viļņā — no Antokoles līdz Zvērnīcai — atskanēja viņu skanīgās balstiņas: "Pērciet! Pērciet! Jaunākā taisnība! Skandāls padomē! Grāfa mīļākās grēksūdze!” Visur bija pilns ar avīžu pārdevējiem, viņi nemeta likumu ari Bēdām. Matejs Kreilis reiz izrunājās, ka “Taisnība" esot ateju laikraksts, vislabāk piemērots dibenu slaucīšanai, bet bērniem dažu labu kapeiku nopelnīt netraucēja. Pārdevuši avīzes, puisēni atgriezās spiestuvē pēc nākamās kaudzes un tā skraidīja līdz pat krēslai. Veiksmīgā dienā izdevās pārdot līdz desmit tūkstošiem numuru. Šodien Leibs cerēja pārdot trīsreiz vairāk.

Aizsapņojies redaktors uzreiz nesaprata, ka kaut kas nav tā, kā vajag. Atguvies pagrozīja galvu. Parasti taču, iznesot avīzes uz ielas, izcēlās klaigas — malahovsklši, kaut ari nemācēja lasīt, šķirstīja avīzi un smiedamies izmēģināja, ko tajā dienā klaigās. Pašlaik valdīja dīvains klusums.

Leibs pagriezās uz papēža un pa spiestuves durvīm izdrāzās laukā. Un tad apstulba. Ielā, sakrautas uz ietvēm, gulēja avīžu kau

dzes. Pie tām stāvēja daži spiestuves strādnieki un Leiba palīgs Grodeks. Visi apjukuši lūkojās apkārt. No puisēniem nebija ne smakas.

—    Kas notiek? — Leibs iešņācās.

—   Neko nesaprotu. Neviena malahovsklša. Aizgulējās, vai kā citādi? — Grodeks sastostljās.

—   Sameklē Malahovski! — iekliedzās Volinskis. — Veicīgi! Izgrūd no gultas, izroc no zemes, dari, ko gribi, bet pēc pusstundas mums jāsāk pārdot avīzes. Katra minūte ir dārga, skaidrs?

Grodeks pamāja un sāka pildīt redaktora norādi. Bet nepagāja pat viena Volinskim tik dārgā minūte, kā no tāluma atskrēja skanīgās puisēnu balsis.

—   Beidzot! Uh, dienaszagļi! — nomurmināja Volinskis un domās sāka rēķināt, cik naudiņas Malahovskim maksās tāda nekaunība.

Balsis tuvojās, puisēni atradās pavisam netālu. "Viļņas Taisnības" redaktors ieklausījās, izdzirdēja saucienus un piemiedza acis, nespēdams aptvert, ko tas nozīmē. Bet galu galā sapratis sajuta, ka visu ķermeni klāj auksti sviedri, sāk trūkt gaisa. Puisēni klaigāja avīzes nosaukumu. Bet tas nebija "Viļņas Taisnība”.

Viņš pat neievēroja, ka netālu, vārtrūmē, jau kādu laiku stāv jauns gaišmatains vīrietis garos, tumšos svārkos un novēro darbību, kas norisinās pie spiestuves. Ieraudzījis saviebto Volinska seju, vīrietis apmierināti pasmaidīja un, sargādamies no rīta vēja, uzcēla svārku apkakli.

Tvaikpilsētas un Šnipišķu kopnamos katrs rīts iesākās vienādi. Vīri žāvādamies rāpās laukā no gultām, mazgājās siltā ūdenī, vilka mugurā vakarā izmazgātas, vēl nedaudz mitras drēbes, dzēra karstu tēju, iemeta vēderos to, ko bija paspējušas pagatavot sievas, un, nobučojuši guļošos bērnus, ar pirmajiem rītausmas stariem devās uz darbu. Ielas pat izskatīji melnas no šineļos tērptajiem cilvēciņiem, kas sarāvušies gāja cits citam blakus, pārmezdami dažu labu vārdiņu ar blakusgājējiem, tad tie izklīda un bariem plūda uz Tvaikpilsētas fabrikām, lai pēc pirmās sirēnas kauciena jau būtu pie darbagaldiem.

Taču šodien rīts iesākās citādi. Klausoties sarunu fragmentus kopīgās virtuvēs, vērojot nemierīgu sievu acis un nervozās roku kustības, varēja izdzirdēt un sajust gaisā virmojošus jautājumus: būs vai nebūs? Uzdrošināsies vai neuzdrošināsies? Ja ne tagad, kad tad? Šorīt no lūpām uz lūpām, it kā tiktu nodots ar bezvadnieku, izplatījās viens vārds — streiks, streiks, streiks. "Neejiet uz darbu, nelauziet vienošanos, esiet kopā ar visiem, — bez apstājas mudināja aģitatori. — Redzēsiet, viņi nobīsies, viņi piekāpsies, īpaši tagad, kad notiek Galotņu tikšanās un uz šejieni pavērstas visas Eiropas acis.” Taču strādnieki šaubījās. Viņi zināja, kādos apstākļos viņu brāļi un māsas strādā Novoviļeiskā vai Krievijas okupētajā Kauņā, dažam labam acu priekšā pazibēja Slušķu pils celles un akmenscietās Vilnas leģiona vīru sejas. Pret pretiniekiem šie kadeti bija nežēlīgi, bet strādnieki nešaubījās, ka, uzsākot streiku, par tādiem kļūs. Vēl citi vēlējās godīgi atstrādāt dienu, tad nomazgāties, pārģērbties tīrās drēbēs un ar ģimeni doties skatīties Galotņu tikšanās laikā apsolītos brīnumus. Un tomēr vārds "streiks” izplatījās kā mēris, vilināja un solīja vismaz kādas pārmaiņas dzīvē. Tāpēc pēc brokastīm strādnieki devās nevis uz fabrikām, bet uz centrālo Tvaikpilsētas laukumu, kas pletās pretī Mehāniķu ģildes tornim.

Septiņos no rīta šeit jau trokšņoja iespaidīgs pūlis. Cilvēki mīņājās, grozīja galvas un pusbalsī sarunājās.

Kaut arī vārds “streiks" neapšaubāmi bija sasniedzis ari leģionāru ausis, ceļš uz Mehāniķu ģildes ēku ari šodien bija pilnīgi brīvs. Šeit ierindā nestāvēja līdz zobiem apbruņojušies, ar vairogiem norobežojušies leģionāri, uz jumtiem nebija redzami strēlnieki, pie ūdens vai tvaika lielgabaliem nemlņājās artilēristi, kas varētu ātri un bez lieliem pūliņiem izkliedēt pūli. Nebija nekā tamlīdzīga, un tas vairākos cilvēkos izraisīja izbrīnu.

Ģildes pulkstenis nopūtās un trīs reizes ziņoja, ka līdz astoņiem rītā atlicis stundas ceturksnis.

Pūlis auroja aizvien skaļāk. Neticīgākie streikotāji sāka pieprasīt skaidrību, gribēja zināt, ko darīt tālāk, vēlējās, lai vadoņi teiktu kādu vārdu. Un tad no pūļa atdalījās trīs vīri — divi kalsni un uzkumpuši, trešais apaļīgs, baltām rociņām — tādas visbiežāk cilā papīrus. Tie

bija strādnieku biedrību aktīvisti: Antons Kolva, Jons Kražs un Eistahijs Pugis. Visi trīs iznāca laukuma vidū un pagriezās pret pūli. Cilvēki uzreiz apklusa.

—   Brāļi, — zemā balsi iedūcās ziepju fabrikas strādnieks Jons Kražs, bet vairāk viņš neko nepaguva pateikt.

Atskanēja kāju dipoņa, un no visām ieliņām uz Tvaikpilsētas laukumu sāka plūst divi duči bērnu, lielāki un mazāki, netīrām kājām un tekošiem deguniem. Katrs pār plecu bija pārmetis nelielu somu, bet paceltajās rokās viņi turēja avīzes. Spalgās bērnu balstiņās viņi klaigāja tik skaļi, ka bez grūtībām būtu pārklieguši visus kučierus, kas pie stacijas gaidīja pasažierus.

—   Jauna avīze! “Viļņas Ziņas"!

—   Bez maksas! Ņemiet un lasiet!

—   Skandāls! Streikotāju vadoņi uzpirkti! Skandāls! Bez maksas!

Dailide Kolva mēģināja dot zīmi dažiem savējiem, lai tie apturētu nekaunīgos bērneļus, bet neviens pat nepakustējās, jo vieglāk būtu bijis ar plikām rokām noķert zivi Viļņas upītē. Bērneļi spraucās cauri pūlim, dalīja avīzes, bet, kad to aptrūkās, steidzās uz attālāko ieliņu, kur bija atstājuši rezerves, un atgriezās ar jaunu kaudzi.

Nopriecājušies par bezmaksas dāvanu, strādnieki, pat ari tie, kas knapi mācēja lasīt, grāba avīzes un, savilkuši uzacis, aplūkoja fotogrāfijas pirmajā lapaspusē: vienā visi trīs streikotāju vadoņi — Kolva, Kražs un Pugis, un vēl kāds ceturtais virs — ģērbās pirts istabā, otrā visi baudīja dzērienus patīkamā meiteņu kompānijā, trešajā skaitīja no aploksnēm izvilktus rubļus. Virs fotogrāfijām bija virsraksts: “Kas pasūtījis streikus Viļņā?”

—   Tā ir provokācija! — iesaucās grāmatvedis Pugis un mēģināja saķert aiz apkakles vienu avīzes dalītāju, bet puišelis veikli izlocījās un pazuda pūlī.

Cilvēki sāka palēnāiji ielenkt trīs nobālējušos streikotāju vadoņus.

—  Tie ir nekaunīgi meli! — Pugis iespiedzās. — No kurienes uzradās tā avīze? Es neko nezinu par fotogrāfijām! Neviens mūs nefotografēja!

Viens no viņa sabiedrotajiem sāpīgi iebukņīja ar elkoni sānos, bet bija jau par vēlu.

—   Par cik pārdevāties, maitasgabali? Par trīsdesmit cara sudraba rubļiem? — iekliedzās kāds no pūļa.

—   Gribējāt uz mūsu mugurām uz paradīzi aizjāt, bet mūs palaist basus? Neizdosies! — piebalsoja cita balss.

Sajutuši ko nelāgu, aģitatori, kas aizvien grozījās pūli, acumirklī izgaisa, bet cilvēki vēl vairāk ielenca trīs barvežus, brīvu atstādami tikai ceļu uz mehāniķu ģildes torni. Uz turieni trijotne ari atkāpās.

Pēkšņi Pugis uz pleca sajuta dzelzs roku. Viņš satrūcies pagriezās un ieraudzīja vīru bronzas krāsas svārkos. Tas bija Mehāniķu ģildes vadītājs Petrs Vileišis.

—               Ne viss ir zelts, kas spīd, — viņš pateica, skatīdamies uz pūli.

—   Ne visi draugi vēl labu, un ne visi skaistie solījumi tiek pildīti. Atcerieties to, draugi! Un nodemonstrējiet Viļņas viesiem, kas ieradušies uz Galotņu tikšanos, kas ir Tvaikpilsētas vīri! Ka viņi ir čakli un vienoti! Lai mūs apskauž ne tikai citas Alianses pilsētas, bet arī visa Eiropa! Bet pēc Galotņu tikšanās visi kopā apsēdīsimies pie galda un vīrišķīgi apspriedīsim lietas. Bez jebkādām pirtīm un krievu rubļiem! — Ar metāla roku viņš pabakstīja Puga dibenu, un pūlis sāka smieties. Bet Vileišis pacēla roku, un strādnieki apklusa. — Un vēl viena lieta. Es zinu, ka Tvaikpilsētā tiek sodīti tie, kas kavē darbu, un tas ir pareizi. Bet galvenais Tvaikpilsētas pulkstenis… — Vileišis parādīja uz lielo ģildes pulksteni, kas rādija bez vienas minūtes astoņus, — …galvenais pulkstenis it kā tīšām ir apstājies un nositis astoņus tikai tad, kad visi būsiet savās darba vietās! Jauku dienu!

Pūlis piekrītoši iešalcās un sāka sparīgi izklīst. Daži skrēja teciņiem, azotē iežmieguši "Viļņas Ziņas". Nepagāja ne minūte, un pie ģildes ēkas palika tikai Vileišis, trīs neveiksminieki — streika vadoņi un daži aizsnaudušies avīžu dalītāji.

Nemieru kurinātājs Miša Suslovs piesardzīgi aizklāja seju ar “Viļņas Ziņām” un arī pazuda no laukuma. Kad viņš pārliecinājās, ka citi aģitatori laimīgi tikuši sveikā cauri, viņam šeit vairs nebija, ko darīt. Suslovs bija pārāk pieredzējis, lai nokārtu degunu vienas neveiksmes dēļ. Pat vislabākie plāni bieži izput neapdomāta sīkumu

vai negaidīta pretinieku gājiena dēļ. Tādas lietas gadās gan Sanktpēterburgā, gan Kijevā, gan Orenburgā. Bet no pieredzes cietumos Mišaņa zināja: kāršu spēlē uzvar ne tas, kura kārtis ir stiprākās, bet tas, kurš rokā noslēpis papildu trumpi. Suslovam tādi bija vismaz trīs. Un vēl viņš alka pēc atriebības — lai cilvēki atcerētos šo dienu, viņš vakarā izprovocēs lielisku kautiņu pie Tvaikpilsētas strādnieku kopnamiem.

Krievs iegriezās nomaļā šķērsielā. Viņu gaidīja vēl viena tikšanās.

Ziepju fabrikas grāmatvedis Pugis un abi viņa sabiedrotie soļoja pa priekšu, grasīdamies pazust no laukuma, bet atvērās Mehāniķu ģildes torņa durvis un uz kāpnēm parādījās trīs leģionāri.

—               Kur cienītie sataisījušies? — Vileišis patīkamā balsi pajautāja.

—   Uzgaidiet, kāds grib ar jums parunāt! Par pirtīm un citām patīkamām lietām.

Leģionāri piegāja pie Kolvas, Kraža un Puģa, bez ceremonijām sagrāba aiz krāgas un aizveda uz tvaika karieti, kura tikko bija ieripojusi laukumā.

Kāds spalgi iesvilpās, un staigājošie avīžu dalītāji aizsteidzās pie citiem puišeļiem, pēc tam — uz citām ielām, pa ceļam saukdami: "Jaunākās ziņas! Jaunākās ziņas! Tikko arestēti streika kurinātāji! "Viļņas Ziņas!” Bez maksas, bez maksas!”

Laukumā, kurā tikko draudēja pārsprāgt streika augonis, palika tikai Petrs Vileišis bronzas krāsas svārkos.

Iznirstot no mājas stūra, pie viņa nesteigdamies piegāja jauns gaišmatains vīrietis garos un tumšos svārkos.

—   Vai jūs esat apmierināts? — viņš pieklājīgi pajautāja.

Mehāniķu līderis greizi paskatījās uz vīrieti un pasmaidīja ar

lūpas kaktiņu.

—   Patiešām nav slikti. Man īpaši patika Pelikāna laika pareģojumi. Skaista detaļa. Nqplod manu pateicību rektoram Gimbutam un viņa studentiem. No viņiem sanāks lieliski laikrakstnieki. Paldies pasaki ari Malahovska kungam un bez šaubām…

—  Naudas padomniekam fon Otam, — teikumu pabeidza tas, kurš bija neviens cits kā Gerharda fon Ota labā roka. Visi viņu sauca

par Janu. — Padomnieks priecājas… ēē… ka izdevās pārliecināt Malahovska kungu un vismaz nedaudz palīdzēt brīvās Viļņas mehāniķiem. Viņš cer uz veiksmīgu sadarbību ari nākotnē.

—   Citiem vārdiem sakot, mēs viņam esam parādā, — Vileišis nomurmināja. — Riteņi griežas riteņos, bet tajos riteņos — mazi zob-

• *

ratiņi. Viļņa ir sarežģīts mehānisms, tieši kā manas mašīnas.

Jans klusēdams noliecās.

—   Naudas padomnieku interesē turpmākais "Viļņas Ziņu” liktenis. Vai tas būs tikai viens numurs vai pilsētai būs sava avīze? — viņš jautāja.

—   Apspriedīšos ar rektoru Gimbutu, bet es domāju, ka būtu ļoti labi, ja brlvpilsētai būtu patiešām brīvs izdevums, — Vileišis atbildēja. — Viļņai jau sen ir grūti elpot, kad pastāv tikai viena taisnība. Ja vēl mums būtu sava spiestuve… Zavadska spiestuvei nenāktu par ļaunu konkurents. Daudz kas sūdzas par viņu cenām. Starp citu, kā jaunākās "Viļņas Ziņas” vērtē mūsu kopīgais draugs no "Taisnības”?

—   Ne pārāk. Lai neteiktu vairāk, — gaišmatainais vīrietis noliecās, parādīdams, ka saruna ir galā, un kaķa soļiem pazuda no laukuma.

Vileišis kādu laiku aizdomājies skatījās viņam nopakaļus, ar metāla rokas pirkstiem pakasīja vaigu un pagriezies aizgāja uz ģildi.

*   * *

Astoņos no rīta Tvaikpilsētas sirēnu duna pamodināja Leibu Volinski no transa, kurā viņš bija iegrimis pēdējo pusstundu. Redaktors sēdēja starp neizpārdotām “Viļņas Taisnības” kaudzēm, rokā ņurcīja jaunākās “Viļņas Ziņas” un lūkojās uz pirmo lapaspusi.

Tipogrāfi, kas bija sastājušies ievilkt elpu, pakšķināja papirosus un kādu laiku ar ziņkāri vēroja domīgo redaktoru, bet pēc tam atgriezās pie darbiem.

Pēc neilga laika atgriezās palīgs Grodeks, kuru Leibs bija nosūtījis pie Malahovska, un raportēja: ielu karalis lika iebāzt savu "taisnību" vienā vietā un atgādināja, ka nūjai ir divi gali. Malahovskis “palīdzēja” Leibam Volinskim par velti, lai avīze noklusētu vienu ne

patīkamu gadījumu par ne pārāk tīrā ceļā iegūtām tiesībām savākt pilsētas atkritumus.

Volinska palīgs mēģināja satvert aiz stērbeles dažu labu puišeli, piedāvāja viņiem kapeikas, lai tikai tie iznēsātu "Taisnību", bet tas bija tas pats, kas noķert bezdelīgas, kas šaudījās debesīs. Mazie nekauņas spalgi smējās un nekaunīgi vicināja sejai pretī “Viļņas Ziņas” ar Universitātes domīnijas ģerboni zem avīzes nosaukuma.

Tas bija finansiāls krahs. Pat izsūtījis pilsētā visu redakcijas personālu ar skaļajām rīklēm, Volinskis labākajā gadījumā varēja pārdot tikai dažus simtus avīžu. Taču kas tās pirks? Pilsētnieki daudz labprātāk izķēra bezmaksas "Viļņas Ziņas”. Un vēl… Leibs neuzdrošinājās pat padomāt, ko teiks, kad atradīsies uz draudošā monstra “lija Muromietis" klāja, kas bija noslēpies augstu starp mākoņiem.

Austošā saule apspīdēja pilsētas ielas un šķērsielas, daži stari skāra arī kaudzēs sakrauto "Viļņas Taisnību" ar kliedzošo virsrakstu "Streiki pārņēmuši Viļņu!" un aizskrēja tālāk. Palika tikai tumšas ēnas, kaudze nekam nederīgu papīru un blakus sēdošs nelaimīgs redaktors.

Ja vecais Marijus Pelikāns nebūtu tik ilgi gulējis gultā, viņš patiešām būtu nopriecājies, ka viņa pareģojumi piepildījušies. Deviņos no rīta saule jau bija izklīdinājusi rīta miglu un spilgti apgaismoja svinīgi noskaņotās Viļņas ielas. Dzidrajās debesīs rēgojās tikai “Parsifāls", izpleties kā liels krupis, bet pilsētnieki un viesi vienbalsīgi apstiprināja: šis lidojošais vācu cietoksnis ir iespaidīgākais, ko jebkad nācies redzēt.

Zaļojošas liepas Svētā Jura prospektā, kastaņi Bernardīnu dārzā, ceriņi Piromontā, baltās apses apkārt Navigatoru tornim un Katedrāles laukumam priecēja acis un it kā klusītēm čukstēja ausī: "Kad tev sirdī astoņpadsmit, dzīve ir neparasti skaista." Lukišķu laukumā pie Izstādes kupola atkal sastājās rinda, bet pie Zaļā tilta strādnieki pabeidza kalt tribīnes. Šeit sapulcējušies cilvēki veldzējās ar vēsu kvasu un blenza uz nosvīdušajiem leģionāriem, kas mēģināja savaldīt ik minūti augošo pūli, kas vēlējās redzēt leģendārā pilota Ādama Gaber-Volinska lidojumu.

Pilsēta pat lūza no cilvēku daudzuma. Visi viesnīcas numuri,

visas kopnama gultas tika iznomātas, kaut ari — kāda ironija! — neviens netaisījās tajās gulēt. Krogi, iebraucamās vietas, kafejnīcas un restorāni gatavojās strādāt visu diennakti, ielu tirgotāji šodien cēlās vēlāk, jo zināja, ka strādās melnās miesās līdz pat ritam. Visi apņēmās iztirgot tik daudz, lai pēc tam varētu mēnesi necelties laukā no gultas. Jaunajā avīzē “Viļņas Ziņas" Jons Basanavičs apsolīja, ka nakti alķīmiķi sarīkošot tādu debess uguņu izrādi, kādu vēl pasaule nebūs redzējusi. Tuvojās dienvidus, kas solīja svelmi, tāpēc kvasa un alus tirgotāji knapi spēja tikt galā.

Karsti bija ari Viļņas rātsnamā.

Krievijas ārlietu ministrs Vladimirs Lamsdorfs cīnījās kā lauva uzreiz dažādās frontēs — kaut arī Alianses pilsētas deklarēja, ka ir neitrālas visos militārajos konfliktos, viņš tūlīt pat uzbruka baronam Rotšildam, kāpēc viņš uzaicinājis atturīgo Japānas vēstnieku Tadasu. Varbūt viņš bija nikns arī tāpēc, ka japānis pieļāva rupju kļūdu — krievu ministru nosauca par “madam", kaut ari visi tūlīt nosprieda, ka pie vainas ir vēstnieka kunga nepilnīgi pārvaldītā angļu valoda. Tikai prelāts Masaļskis apmierināts pavīpsnāja un zem deguna nomurmināja: "Tā tam mīļāko ielenktajam sodomītam arī vajag.”

Tika sapurinātas arī Krievijas attiecības ar ķeizara Vāciju. Prūsijas kara ministrs Karls fon Einems, žvadzinādams medaļas un šķobīdams lieliski uzskrullētās un ievaskotās ūsas, kā uzvilkts atkārtoja vienu un to pašu: vienīgais Vācijas mērķis esot, lai Eiropa būtu vienota, stipra un tajā valdītu miers. Lamsdorfam palīgā negaidīti nāca Britu impērijas ārlietu ministrs Henrijs Pets-Ficmoriss, sausi atzīmējot, ka virs Viļņas esošais lidojošais vācu cietoksnis "Parsifāls” ir labākais stabila miera simbols Eiropā. Sprauslādams, ik pa laikam pielikdams pie deguna trauciņu ar ostāmo sāli, tam piekrita ari Francijas ārlietu ministrs.

Sēdes vadītājs, Alianses pārvaldītājs barons Nātans Rotšilds, ar visiem spēkiem mēģinot savaldīt situāciju, mudināja kungus runāt par jaunajām tehnoloģijām, to sadalījumu un pārdošanu visām Eiropas valstīm, bet Lamsdorfs atbildēja ar dusmīgu tirādi, it kā

pundurite Alianse iedomājas esam pasaules naba un nerēķinās ar pasaules varenajiem. Nežēlīgajā strīdā par Alianses pilsētu un Rotšildu radīto tehnoloģiju vietu pasaulē iesaistījās visi Galotņu tikšanās dalībnieki, izņemot Osmāņu impērijas pārstāvi Izetu Pašā AI Abedu. Viņš pacietīgi gaidīja, kad saruna ievirzīsies par dzelzceļiem Eiropā un viņa izsapņoto Hidžazas projektu.

Viļņas birģermeistars Vitauts Venslauskis-Venskus jutās kā breksis, kas nonācis dīķi starp haizivīm, vēl mazāka zivtiņa nekā mājās, kur valdīja enerģiskā Venskienes kundze. Viņš klusītēm rūpējās, lai viesiem netrūktu dzērienu un uzkodu, elsa un pūta, ik pa laikam saskatījās ar Prāgas, Rēveles un Krakovas birģermeistariem, lūkojās uz pulksteni un gaidīja sapulces beigas. Viņš vakarā cerēja atgūt zaudēto vienā slēgtā Antokoles klubā, uz kuru uzaicināja savus kolēģus no citām Alianses pilsētām. Vakars solījās būt ļoti diskrēts, ar ļoti diskrētām meitenēm un, protams, bez Venskienes kundzes.

Desmitos no rīta Viļņas legāts Antans Sudrabs sēdēja krēslā, un gar viņa kaklu palēnām slīdēja nazis. Asmens slīdēja gar Ādama ābolu. Sudrabs pat aizturēja elpu un aizvēra acis. Nazis pieskārās ādai vēl dažas reizes, un bārddzinis ar siltu dvieli uzmanīgi noslaucīja ziepju putas. Tad nopētīja legāta seju un apmierināti pamāja.

Sudrabs atvēra acis.

Pēc šīs nakts notikumiem viņš sarunājās ar medicīnas ekspertu Radzinski, tad atgriezās Slušķu pilī un uz dažām stundām aizmiga. Pamodās kā parasti — ar pirmajiem rītausmas stariem, kaut gan steigties it kā nebija, kurp, jo vēl vakar dežurants nodeva Viļņas padomes rakstu viņam, Viļņas legātam un Kārtības padomniekam Antanam Sudrabam, un tas aizliedza oficiāli parādīties visos Galotņu tikšanās pasākumos. Vārds “oficiāli" bija dažas reizes pasvītrots ar zīmuli.

To izlasījis, Sudrabs iesmējās — zināja, kas viņam sūta tādu smalku mājienu.

Tomēr laika viņam bija vairāk nekā jebkad, tāpēc viņš nolēma izmantot to prātīgi. Vispirms, uzvilcis mugurā sporta bikses un kreklu, viņš paskrēja pa ēnainajām Slušķu pils taciņām, pēc tam ienira Nēres ūdenī un, iroties ar lieliem vēzieniem, viņš aizpeldēja gandrīz līdz Apakšējai pilij un atgriezās atpakaļ. Uztrenētais ķermenis kustējās gandrīz automātiski, un Sudrabs varēja apdomāt turpmākos darbus. Tātad, izkāpjot krastā, viņam jau bija plāns, bet brokastojot un pēc tam sēžot bārddziņa krēslā, viņš domās salika pēdējos akcentus. Viņš nemaz neizbrīnījās, pie bārddziņa ieraudzīdams jauno avīzi "Viļņas Ziņas”. Tā bija zīme, ka Vileiša un Gimbuta plāns izdevies, un Viļņas leģions var priecāties, atkratoties no vienām galvassāpēm — Tvaikpilsētas streikotājiem.

Izgājis no bārddziņa, Sudrabs apmeklēja Alijošu Nuneviču, kas rosījās Slušķu pazemē. Viņš gan večuku atrada krācam, tāpēc nācās viņu krietni papurināt. Pamozdamies Alijošus tā nopriecājās, ka atkal var pakalpot leģionāru vadonim, ka vienā naktskreklā steidzās ieslēgt elles mehānismu — Mašīnu nr. 5. Viņš skraidīja pa kāpnēm kā sabozies balodis, kuram labdari dažās vietās ir izbēruši graudus, un nabadziņš mētājas no vienas vietas uz otru, nezinādams, kur sākt mieloties.

No pirmā skatiena Sudraba iecere bija ļoti vienkārša — Viļņas ielu karti salīdzināt ar pazemes kanalizācijas karti un noskaidrot, vai Asajā Galā, netālu no tur dzīvojošās Marinas Baltrienes, no Novoviļeiskas psihiatriskās slimnīcas pazudušā Baltrus tantes, mājām nav lūkas, kas vestu uz pazemi. Sarindojis secībā redzētos skatus, pielicis klāt Jona Simaškas slepkavību šonakt un uzrakstu uz sienas, legāts gandrīz nešaubījās, ka Baltrus, kas strādāja atdzīvinātājiem, kvern kaut kur pazemē. Un, visticamāk, nav viens. Kādam taču viņam bija jānes pārtika, dzērieni, varbūt darbarīki, un tas gādīgais cilvēks, visticamāk, būs tantiņa Baltriene.

Ja caurums uz pazemi atrodas blakus viņas mājām, meklēšanas loks uzreiz sašaurinātos. Šonakt legāts savējiem pavēlēja aizturēt un uz Slušķiem steidzīgi vest visus ķēpaušus, bet daudz cerību uz viņiem nelika. Ķēpauši ielās parādījās tikai satumstot, bet atrast to

vienīgo, kas zīmēja briesmoņus, nebija vieglāk kā atrast adatu siena kaudzē. Doma par tantiņu likās cerīgāka.

Taču uzdevums izrādījās grūtāks, nekā izskatījās no pirmā skatiena. Viļņa izpletās un mainījās tik ātri, ka ielu kartes novecoja tajā bridi, kad tās tika nodrukātas. Nemaz nerunājot par pazemi un kanalizāciju — šis vietas vispār neviens nepūlējās attēlot detalizēti.

Alijošus baroja Mašīnai nr. 5 vienu perfokarti pēc otras, mašīna rūca un dārdēja kā lielākā Tvaikpilsētas rūpnīca, spļāva ārā tvaiku un dūmus, bet velti — pazemes labirinti viņai nebija pa zobam. Baidoties pievilt legātu, Alijošus līda vai no ādas laukā, izmēģināja visdažādākos variantus, mirka sviedros un saplēsa naktskreklu, bet galu galā norāpās no trepēm, izslēdza mašīnu un, vainīgi ieurbies ar skatienu grīdā, bezspēcīgi noplātīja rokas.

Legāts neņurdēja, tikai pie sevis nosolījās nopietni par to parunāt Viļņas padomē, kad tikai tiks “oficiāli" atjaunots darbā. Tad viņš izvilka ausu aizbāžņus un atstāja Alijošus īpašumus.

Pusvienpadsmitos no rīta daži Markuču muižiņas logi atvērās vaļā, jo iekšā palika smacīgi. Ja kādam garāmgājējam brīnumainā kārtā būtu izdevies nonākt atdzīvinātāju īpašumos, kas bija nožogoti ar augstu žogu, viņš, visticamāk, būtu vilies. Nams kā nams — ne pārāk liels, koka, ar verandu, kas izrotāta ar kokgrebumiem. Glīta sapulču zāle izklāta ar paklājiem, senatnīgas, ar rokām gatavotas mēbeles un tikko jūtams vīraka aromāts. Šajā zālē tika pieņemti apmeklētāji. Ja viesis bija svarīgs, ar viņu sarunājās pats Viļņas atdzīvinātāju ložas Vecākais, bet, ja vienkāršs cilvēks, tad ar viņu sarunājās kāds ložas loceklis. Šeit nonāca tie, kas atnesa bērnu, lai nodotu to ložas patversmē, šeit tika paņemti pasūtītie dzērieni un maksāta par tiem nauda. No šejienes viesis tika pavadīts uz pareģojumu istabu. Atdzīvinātāji parūpējās, lai viesis ieraudzītu tieši tik daudz, cik ari pieklājas redzēt garā’mgājējam. Bet viss pārējais nebija domāts svešo acīm.

Markuču muižiņas laboratorija bija vieta, kurā varēja ieiet tikai daži cilvēki.

Čaukstinādams līdz zemei garo apģērbu, šeit iesoļoja Atdzīvinātāju ložas Vecākais. Mājās viņam patika ģērbties senatnīgi, kas liecināja par ilggadīgām ložas tradīcijām un varu. Tagad viņam mugurā bija lieliska auduma krustnagliņu krāsas žipons līdz zemei, kura platās piedurknes un lejasdaļu rotāja virvēs savītas zīda maliņas, zem tā viņš bija pavilcis apakšā oranžu zīda kreklu, vidukli apjozis ar zeltā izšūtu jostu. Acis kā vienmēr slēpās aiz apaļām brillēm.

Apstājies pie sliekšņa, viņš aplūkoja savus īpašumus. Šeit dienu un nakti dega lukturi, jo laboratorija atradās dziļi zem zemes, to sargāja gan cilvēki, gan dusmīgie suņi mastifi, un pāris slepenu durvju, par kurām zināja tikai daži ložas locekļi.

Šeit Vecākais vienmēr jutās drošībā. Bet tikai ne šodien. Viņš jau sen juta ap kaklu Prāgas ložas dzelzs žņaugus, nojauta, ka par katru viņa soli, katru lēmumu klusītēm tiek raportēts lielmestram. Tāpēc tad, kad Francisks Baltrus parādīja savus jaunākos rasējumus un pateica, ka var to radīt, Vecākais apņēmās izdarīt tā, lai visa slava, nauda un ietekme tiktu Viļņas ložai. Doma noslēpt Baltru Novoviļeiskas psihiatriskajā slimnīcā tikmēr, kamēr loža sagatavosies bionika ražošanai, likās ļoti prātīga. Bet tad — kas par neražu — pie muižas durvīm pieklauvēja Viļņas legāts, nesot rokā slepeno rasējumu kopijas. Taču drīz pēc tam noskaidrojās, ka pazudis arī pats Francisks Baltrus, ka Novoviļeiskā pat atdzisušas viņa pēdas.

Lukturi izgaismoja galveno laboratorijas mēbeli — lielu tērauda galdu, kas ar masīvām skrūvēm bija piestiprināts pie grīdas. Uz galda gulēja mironis, precīzāk sakot, tas, kas no tā bija palicis pāri pēc divu vīru darbošanās, kas bija noliekušies pār līķi. Abiem rokās bija cimdi, mugurā — oranži halāti, kuriem uz muguras izšūts fēnikss, uz acīm viņi bija uzlikuši lielus guguļus, acīmredzot tāpēc, lai acīs nenokļūtu vēl ķermenī atlikušie šķidrumi.

Darbs laboratorijā norisinājās nepārtraukti. Miroņu, paldies Dievam, arī netrūka — par tiem slepeni parūpējās Viļņas un dažu apkārtējo pilsētiņu kapsētu uzraugi. Un tagad Vecākais tikai vienaldzīgi paskatījās uz darbīgajiem vīriem un ieklepojās.

Abi atdzīvinātāji salēcās un pacēla galvas. Ieraudzījuši Vecāko, viņi it kā pēc pavēles nomauca lakatiņus, kas aizsargāja muti, un uz pieres uzstūma guguļus.

—   Salve, — Vecākais nomurmināja.

—   Salve, meistar, — viri noliecās. Tad viens pateica: — Mēs veicam ļoti interesantu eksperimentu, varbūt ari jums būtu…

—   Vēlāk, brāli Urt, vēlāk, — Vecākais papurināja galvu. — Tagad ir steidzamākas lietas. Man ir vajadzīgs Ratuss. Vai viņš jau ir sagatavots?

—  Vienmēr, meistar. — Par Urtu nosauktais novilka cimdus un nometa tos uz metāla galda, tad aizgāja uz vārāk apgaismoto laboratorijas galu. — Tā jau domāju, ka viņš būs nepieciešams, — viņš piemetināja.

—   Vai patiesi? — Vecākais pacilāja uzaci.

Urts bija viens no retajiem Viļņas atdzīvinātājiem, kuram Vecākais pilnībā uzticējās un kurš zināja par visiem slepenajiem plāniem.

—   Patiešām, — Urts atbildēja. — Asajā Galā mums neizdevās. Meklējam adatu siena kaudzē. Ratuss vienīgais var atrast to adatu. Kaut gan tik un tā neesmu pārliecināts.

Atskanēja žvadzoņa un tirkšķēšana — Urts kaut ko vēra vaļā.

Atdzīvinātāju Vecākais aizdomājās.

—   Kāpēc tu šaubies, brāli Urt? — viņš ļoti klusi pajautāja, bet Urts sadzirdēja.

Viņš iznāca gaismā, rokās turēdams nelielu metāla būri, kurā kaut kas gulēja.

—   Jo Ratuss var izsekot tikai to, kura ēteriskā iespiedzīme viņam ir un kuru viņš ir nofotografējis. Baltru viņš neatradis, jo mums ir tikai viņa iespiedzīme. Mēs viņu nefotografējām, nedomājām, ka tik pēkšņi savajadzēsies, — Urts atbildēja.

—   Un kurš teica, ka Ratusam jāmeklē Baltrus? — Vecākais sirsnīgi izbrīnījās.

Būris un būtne, kas tajā atradās, sakustējās. Tā bija žurka. Tikai uzmanīgi ieskatoties, varēji saprast, ka tā nav īsta. Smalkos sariņus varēja noturēt par īstiem rupjiem žurkas kažoka matiņiem, kaut ari

tie bija no metāla. Bet pietika tuvāk ieskatīties žurkai acīs un uzreiz varēja saprast, ka tas radījums ir mākslīgs.

Sajukušo atdzīvinātāju laboratorijas radījums. Mehžurka.

Radības acis bija divas metāla teleskopveidīgas izbīdāmas caurulītes, kuru galā bija ierīkotas stikla acis, aiz kurām slēpās camera obscura. No šīm caurulītēm pār visu būtnes kaklu, muguru un ķepām, paslēpušies zem sariņiem, bija nostiepti plāni vadiņi.

Mehāniskās žurkas — ratusi — tika izgudrotas Prāgā un turētas visstingrākajā noslēpumā. Par tām zināja tikai paši radītāji atdzīvinātāji un vēl daži uzticamākie cilvēki. Atdzīvinātāji nedomāja lielīties ar saviem panākumiem. Viņi vēlējās izmantot ratusus, cīnoties ar pašreizējiem Alianses mīluļiem — alķīmiķiem un mehāniķiem.

Žurkas pilsētās bija tik ierasta lieta, ka cilvēki nepievērsa tām uzmanību. Tāpēc mehžurkas bija lieliski spiegi. Tām pietika ar izsekojamā cilvēka mazītiņu ēterisko iespiedzīmi un vienu skatienu (cilvēku nofotografēja stikla acīs ierīkotās mazās camera obscura). Izsekojot upuri, ratuss vienkārši mina tam uz papēžiem, bet vērotāji ar elektrolābijas palīdzību varēja redzēt žurkas atrašanās vietu; radījums pastāvīgi fotografēja upuri, un novērotāji zināja, ko viņš dara. Jaunākajā mehžurkas modelī bija iemontēts mazītiņš inklinometrs, tāpēc novērotāji varēja sadzīt pēdas, kur ir ratuss — uz zemes, pazemē vai ielīdis augšup kāpjošā dirižablī.

Viļņas ložai bija tikai viena tāda mehžurka. Tā to arī sauca — par Ratusu.

—   Kurš teica, ka Ratuss izsekos Baltru? — atkārtoja Vecākais, piegāja pie būra un no apmetņa kabatas izvilka laukā nelielu kolbiņu. — Viņš izsekos cilvēku, kas meklē Baltru. Kungu, kas nesen pagodināja mūs ar vizīti un kuru mēs lieliski pazīstam.

Vecākais pacēla kolbiņu. Uz tās bija uzlipināta lapiņa ar diviem ar roku rakstītiem vārdiem “Antans Sudrabs”.

Urts saprotoši pamāja, novietoja būri uz galda, tad sāka lēkāt apkārt Bebidža mašīnai un elektrolābijai, kas ļoti līdzinājās tai, kas stāvēja slepenajā Nikodēma Tvardauska istabiņā. Pēc tam viņš

iebāza roku būri, izvilka ārā Ratusu un sāka pievienot tā vadiņus Bebidža mašīnai.

—   Pasteidzies, — Vecākais nomurmināja un pasniedza kolbiņu.

—    Mūsu cilvēks Slušķos paziņoja, ka legāts joprojām atrodas tur. Nebūtu labi viņu palaist garām. Arī fēniksi deg nepacietībā.

Bija vienpadsmit no rīta.

—   Nu ty kņrwa litevvska* — nolamājās leitnants Mihals Vielholskis, izlasot ziņojumu, kuru viņam, pie rātsnama dežūrējot ar leģionāru pulku, tikko pasniedza kurjers, kas atskrēja klupdams krizdams.

Vielholskis norāva uniformas bereti, ar roku notrauca sviedrus un, kā īstam polim pieklājas, vēlreiz nolamājās, — tā, ka pat gaiss ietrīsējās. Grūti pateikt, kam bija domāti tie lamuvārdi — ļaunajam liktenim, trakajiem pilsētniekiem vai karstas putras strēbējamvadonim Sudrabam, kas bija atbrīvots no pienākumiem un tagad vazājās nezin kur tā vietā, lai stāvētu priekšā leģionāriem, kas apsargāja rātsnamu, un viņam, Mihailam, norādītu, ko viņam tādā gadījumā darīt.

Leitnants vēlreiz pārlaļda skatienu ziņojumam. Iepriekšējā ziņa par atceltajiem streikiem, nomierinātajiem Tvaikpilsētas strādniekiem un apcietinātajiem vadoņiem viņam patika daudz labāk par

* Ak tu leišu kurva (poļu vai.). Tulk. piez.

šo. Viņš apjucis paskatījās uz leģionāriem, kas ielenca rātsnamu trijās rindās, tad nokrekšķinājās un nospļāvās.

Mihals Vielholskis bija leģenda leģionāru vidū, kas bija dienējis bīstamākajās pasaules vietās. Ciezdams no malārijas, viņš bija viens no pirmajiem, kas šturmēja Madagaskaras galvaspilsētu Antananarivu, kopā ar Otro ārvalstu korpusu, līdz ceļgaliem bradājot asinīs, Mandinga karu laikā nīdēja Vasulu impēriju. Viņu līdz pat šai naktij izsekoja murgi, ko viņš piedzīvoja Otrajā būru karā, kad viņš laidās projām kopā ar ģenerāļa Kronjē armiju, no visām pusēm Britu impērijas elites spēku ielenkts. Ari tagad Mihals nešaubīdamies būtu piekritis atgriezties uz jebkuru no šīm vietām. Jo tur viss bija skaidrs kā dienā, bet šeit…

Vielholskis izlasīja ziņojumu trešoreiz, bet neatrada tur neko nomierinošu. Viņš saburzīja lapiņu un nosvieda to uz zemes. Tad, pagriezies pret saviem vīriem, ieaurojās:

—    Leģionāri! Sagatavoties sadursmei!

Rātsnama sargi papleta kājas, cimdotās rokas satvēra smagās nūjas. Pistoles pagaidām palika makstīs.

Mihals Vielholskis pacēla sažņaugtu dūri. Uz apkārtesošo māju jumtiem bija iekārtojušies snaiperi un lielgabalnieki, kas apkalpoja pārnēsājamos lielgabalus (Tvaikpilsētas arsenāla lepnumu), kas šaudīja ūdeni un karstu tvaiku. Šie viri ari pacēla dūres, tas nozīmēja: kaujai gatavi. t

Vielholskis noņēma sejsegu un sāka gaidīt sadursmi, no kuras, kā pats atzinās, baidījās visvairāk.

Sajutuši valdošo spriedzi, pilsētnieki-slaisti steidzās aiztīties no Rātslaukuma. Iesprukuši tuvākajā šķērsielā, viņi pabāza galvas no stūriem, no droša attāluma vēroja, kas notiek pie Rātsnama, lai vēlāk pazīstamiem varētu palielīties: "Es arī tur biju, savām acīm redzēju, labi, ka paliku dzīvs."

—   Un bazilisks aizlavījās pazemē meklēt vēl vienu upuri. Viņa skatiens bija baiss, visi, kas viņu ieraudzīja, uzreiz pārvērtās akmeni. Gan rūtas pazemē bārstīja, gan ar spodro zobenu mēģināja nogali nāt, viss velti. Kareivji paskatījās viņam acis un uzreiz pārvērtās ak

meņos, — sēžot pie Svētā Jāņa baznīcas stāstīja vecais Efraims. Klausītāji, kas viņu ielenca četrās rindās, bija tā iejutušies, ka salēcās ik reizes, kad kārtējo reizi pārakmeņojās kāds nabadziņš. — Bet atradās viens puisītis, kas nepaņēma uz pazemi ne zobenu, ne āvu, bet tikai spogulīti. Un aizgāja puisītis ar slepkavu bazilisku satikties… — kurpnieks stāstīja.

—   Un kas tālāk, kas notika tālāk? — dažas nepacietīgas balsis mudināja.

Efraims noklepojās, gatavodamies stāstīt, kas tad notika ar puisēnu, kas bija apbruņojies ar spoguli, bet nepaspēja.

Izlūkdirižabļa “Švarns" pilots precizēja kursu, un mazais lidotājs palika karājamies virs Viļņas tādā vietā, no kuras bija vislabāk redzamas plūstošo cilvēku upes. Viena cilvēku upe kustējās pa Svētā Jura prospektu uz Lukišķēm, kur norisinājās Izstāde, bet ap Zaļo Tiltu trakoja brāzmains virpulis. Šeit jau bija aizņemtas visas tribīnes, ap visu krastmalu bija sasēdušies cilvēki. Daži gudrinieki ar laivu bija aizpeldējuši līdz Nēres viducim, bet patruļtvaikonītis viņus ātri panāca un aizdzina krastā.

"Švarna” patruļu acis uzmanīgi sekoja līdzi vēl vienam cilvēku upes atzarojumam, kas pa Pils ielu plūda augšup uz rātsnama pusi. Tajā pūlī neviens negrūstījās un nestumdījās, nekāpa viens otram uz kājām. Garāmgājēji, kas gāja cits citam pretī, žigli nostājās gar namu sienām vai iespruka sānieliņās un ziņkārīgi skatījās uz garām soļojošo kolonnu. Un skatīties bija, uz ko.

Tās bija vienīgi sievietes. Vecas un jaunas. Grūtnieces, ar vienu vai diviem bērniem pie rokas, dažas trešo bērnu bija pieglaudušas pie krūts. Viļņas meitas, sievas un mātes. Iznākušas ielās prasīt to, kas viņām pienākas, un viņas nebija gatavas atkāpties.

Degošas acis un satraukti skatieni. Pēc negulētas nakts nogurušas sejas, cieši sakostas lūpas. Bīstami uzkarsusi pulvermuca.

Pūļa priekšgalā ejošās sievietes turēja lielu plakātu ar uzrakstu ' Darbu, maizi, taisnību!”, vietumis plandēja arī mazāki plakāti, kas pieprasīja lielākas algas, pabalstu un darba vietas, vējš plivināja hiiltus karogus ar svēto Kristoferu, kas nesa pār upi zīdainlti Jēzu.

Desmitiem zīdaiņu, kurus mātes bija piespiedušas pie krūtīm, ari izskatījās kā no svētbildēm izkāpuši. Garāki bērni, lepni pacēluši galviņas, turēja gaisā priecīgi lēkājošus sarkanus balonus, kurus bija saņēmuši dāvanā.

Kad sieviešu pūlis piegāja pie Svētā Jāņa baznīcas torņa, lielākā daļa bērnu, kas klausījās pasaku par bazilisku un puisīti ar spoguli, atrāva acis no stāstnieka un ļoti nelabprāt piebiedrojās soļojošajām mātēm, kas viņiem māja. Dažiem pat vajadzēja piedraudēt ar pirkstu.

Efraims tikai paraustīja plecus un, nedaudz padomājis, devās pūlim nopakaļus, domādams tikai paskatīties. Bet sievietes soļoja kalnup, tieši uz Rātslaukuma pusi.

"Švarna” pilots pār plecu uzsauca īsu komandu sakarniekam, tas sāka klabināt bezvadnieka taustiņus, un nepagāja ne minūte, kad pie Mihala Vielholska atkal stāvēja kurjers, nesdams otru ziņojumu. Taču ari pats leitnants redzēja, kas notiek. Polis tikai atmeta ar roku un smagi nopūtās.

Kūdītājs Miša Suslovs sēdēja "Baltajā Štrālf, iekārtojies pie loga, un, nepievērsdams uzmanību kafejnīcas galā čalojošajiem leģionāriem, malkoja stipru indiešu tēju. Ieraudzījis garām ejošās sievietes — pūli nogurušu seju, viņš pagaidīja, kamēr aizies garām pēdējā dalībniece, tad apmierināts piecēlās kājās, nometa desmit kapeikas un izgāja no kafejnīcas. Ieturēdams drošu attālumu, viņš sekoja pakaļ sievietēm.

—   Ko nevar izdarīt nauda, to spēj izdarīt ļoti liela nauda, — viņš nomurmināja zem deguna un pasmaidīja.

Jadviga bija pastrādājusi no visa spēka, labāk pat neizdomāsi. Sievietes tika atvestas no visas Viļņas un pat no apkaimes, pievienojās ari bērni, un pūlī vēl bez grūtībām paslēpās ari izvēlēti Suslova vīreļi, kuriem bija paredzēts īpašs uzdevums, tiklīdz viņi nonāks Rātslaukumā. Tagad viņi centīgi skandināja saukļus un turēja pie rokas mazus klaidonīšus, kas bija nomazgāti un atvesti no Bēdām, Paplaujas un Jaunās Pasaules.

Suslavs apmierināti nočāpstināja. Rātsnamu sargājošā Viļņas

leģiona stāvoklis bija patiešām neapskaužams. Lai satupina uz jumtiem kaut vai visu arsenāla artilēriju — kāds no tā labums? Ja leģionāri Galotņu tikšanās laikā izmantos vardarbību pret sievietēm, uz Viļņas uzkritis tik melns mākonis, ka aptumšos pat Alianses debesis. Bet, ja ielaidis mītiņa dalībnieces Rātsnamā un viņām izdosies iesniegt petīciju Galotņu tikšanās vadītājiem, tad iekšā ielavīsies ari Suslova dumpinieki. Un tad jau vari būt drošs, ka bez asinīm nekādi neiztikt, un Viļņai tas par labu nenāks. Leģions patiešām bija nonācis bezizejas situācijā. īpaši tāpēc, ka vienīgais cilvēks, kas bija spējīgs atrast izeju — Viļņas legāts Antans Sudrabs — tika izslēgts no spēles.

Pirmās mītiņa dalībnieces sasniedza Rātslaukumu un apstājās. Viņām apkārt sāka pulcēties sievietes ar plakātiem un karogiem.

Pie katra loga, kas izgāja uz Rātslaukumu, piespiedās klāt ziņkārīgi deguni, visās šķērsieliņās un vārtrūmēs grūstījās garāmgājēji, kas bija gatavi jebkurā mirklī bēgt, un tajā pašā laikā nepalaist garām nevienu interesantu mirkli.

Blakus plecu pie pleca stāvošajiem leģionāriem bija iekārtojušies bezbailīgi laikrakstu un ārvalstu aģentūru fotogrāfi. "Viļņas Taisnības" fotogrāfs neapmierināti paskatījās uz konkurentu no "Viļņas Ziņām” un pagriezdamies it kā netīšām iebukņīja viņam sānos.

Mihals Vielholskis aizvēra acis un mēģināja iedomāties kaut ko patīkamu, piemēram, Vasulu mežoņus, kas skrien viņam virsū un vicina saindētus cirvīšus.

Rātsnamā Krievijas ārlietu ministrs Vladimirs Landsdorfs ar klikšķi atvēra kabatas pulksteņa vāciņu, paskatījās uz ciparnīcu un izstaipījies piecēlās izlocīt kaulus. It kā netīšām pavērās aizkari, jo logi rātsnamā bija aizklāti, sargājot svarīgās personas no svelmainās Viļņas saules.

—  Kas gan tur notiek, cienītie? — viņš teatrāli ievaidējās, pa logu paskatījies uz Rātslaukumu.

Bet uz šejieni jau bija paspējuši saplūst pēdējie mītiņu dalībnieku spēki. Debesīs virs rātsnama pacēlās “Švarns”, tā sakarnieks kā traks nodeva ziņas citām pilsētas patruļām.

Negaidīti laukumā iestājās klusums. Sajutuši spriedzi, apklusa pat brēcošie mazuļi. Sieviešu pūlis priekšā saviļņojās, bet iet tuvāk rātsnamam neiedrošinājās. Te viena, te cita sieviete bailīgi skatījās uz lielgabaliem uz jumta un laukumā stāvošajiem leģionāriem.

Jadviga, kas slēpās sievietēm aiz muguras, līdz asinīm piekoda lūpu. — Viss ir sarunāts, esam ieskrējušās, atlicis pēdējais solis. Nevar būt, ka tās proletariāta vistas tagad ņems un nobīsies?

Laukumā kā ēna ieslīdēja Suslovs. Viņš ari sastinga gaidās, juzdams, kā dauzās sirds.

—   Nu, drošāk, — Jadviga noliekusies čukstēja un pastūma uz priekšu dažas priekšā stāvošās sievietes. — Drošāk, meitenes! Paņemiet bērnus, un — uz priekšu! Viņi mums neko neizdarīs!

Iespējams, duncka, iespējams vārdiņš "mums” pamodināja protestētājas no sastinguma.

—   Darbu, maizi, taisnīgumu! — Balsis bija klusas, bet pēc tam sāka skanēt aizvien skaļāk.

Kolonna atkal pakustējās uz priekšu. Tās priekšgalā gāja trīs vienkārši ģērbtas sievietes, pie krūtīm piespiedušas pa zīdainim. īstenībā viņas nebija nekādas strādnieces, ari zīdaiņi bija sveši, bet to zināja tikai viņas pašas un Jadviga. īstās Viļņas iedzīvotājas viņa nekādā gadījumā nebūtu likusi priekšā.

—   Darbu, maizi, taisnīgumu! — pūlis skandēja.

Kad līdz ierindā esošajai leģionāru ķēdei bija atlikuši daži desmiti metru, trīs priekšā gājējas, pacēlušas rokas, apturēja pūli un paspēra soli uz priekšu.

—   Visu Viļņas sieviešu un māšu vārdā! — skaļā balsi ierunājās viena no barvedēm. — Mēs pieprasām, lai jūs ievedat mūs rātsnamā, pie Galotņu tikšanās dalībniekiem. Mēs gribam viņiem paziņot par lielu netaisnību, kas notiek Viļņā, par trūcīgiem cilvēkiem, bezdarbniekiem un izsalkušajiem. Par kungiem, kas iedzīvojas uz mūsu rēķina un kuriem nospļauties, ka mūsu bērni vakaros raud. Par turīgajiem, kas pērk karietes un automatonus, bet mūsu vīrus izmet uz ielas. Mēs gribam paskatīties viņiem acīs un pateikt taisnību. Neko vairāk. Ielaidiet mūs rātsnamā!

Tā bija laba runa. Samēģināta, izmēģināta un profesionāles izrunāta. Pūlī atskanēja piekrišanas saucieni, sāka plandīties karogi, sakustējās plakāti, gaisā pacēlās daži bērnu palaisti baloni. Spēlē iesaistījās pat viens otrs garāmgājējs.

Leitnants Vielholskis, pat neierunājies, jau zināja, ka ir zaudējis. Viņš pacēla pie mutes mehānisko sirēnu.

—   Viļņas pilsoņi! — laukumā atbalsojās sirēnas pastiprinātā Mihala metāliskā balss. — Pilsētas padome nav devusi atļauju mītiņam Rātslaukumā. Jūs pārkāpjat Kārtības padomnieka noteiktos noteikumus par uzvešanos pilsētas ielās. Rātsnamā ieiet aizliegts. Es lūdzu jūs izklīst un mierīgi priecāties par svētkiem.

—   Par ko mums priecāties, padla, kad bērni basām kājām?! — iesaucās kāds no pūļa.

Jadviga apmierināta pamāja. Sievietes acīmredzot iejutās. Tikai ar aģitatorēm tālu netiksi.

—   Lūdzu izklīst, pane, citādi Viļņas leģions liks lietā spēku, — satraukti pavēlēja Mihals. — Mēs nevēlamies…

—   Kauns! Kauns! Kauns! — pūlis sāka klaigāt.

Neredzamas rokas izsviests akmens atsitās pret leģionāra vairogu un nokrita uz zemes. Pēc tam vēl viens, un vēl.

—   Uz priekšu! — vienai no runātājām pakausī iečukstēja Jadviga.

"Uz priekšu!" domās sievietes mudināja Suslovs.

—   Uz priekšu, mātes! Viņiem ir mūs jāuzklausa! — iesaucās runātāja ar skanīgo balsi, kas stāvēja pūļa priekšā. — Uz rātsnamu!

—   Uz rātsnamu! — koris atbildēdams ieaurojās, un pūlis lēni, bet nepielūdzami kā plūdi sāka kustēties uz priekšu.

Leitnants Mihals Vielholskis pacēla melnā cimdā iespīlēto dūri. Leģionāri sasprindzinājās, lielgabalnieki uz jumtiem sakustējās. Pūlis apstājās, bet tikai uz mirkli.

—   Uz priekšu! — Jadviga iešņācās. — Uz priekšu, ka es saku!

tl

Un sievietes ar bērniem pie rokām atkal sakustējās.

Līdz leģionāru ķēdei bija atlikuši tikai pieci soļi.

Krietni vēlāk, sēžot leģionāru iecienītā krogā, Mihals Vielholskis ieroču draugiem stāstīs, ka pat tajā pēdējā sekundē viņš nezināja, kā

rīkoties. Viņš tikai noskaitījis īsu lūgšanu, piesaukdams debesu Augstību. Savā ziņā tas palīdzēja.

Tātad cimdotā dūre sastinga gaisā, ietrīsējās un…

Ieskanējās trompetes.

To tīrā un dzidrā skaņa kā bulta pāršķēla Rātslaukumu. Sievietes pārsteigtas apstājās. Mihala dūre palika pacelta gaisā. Visi pagrieza galvas uz to pusi, no kurienes atskanēja skaņa.

"Švarna" pilots tik pēkšņi pārlēca uz otru dirižabļa pusi, ka, gondolai sazvāļojoties, tik tikko noturējās kājās.

Suslovs iepleta muti, nesaprazdams, kas notiek.

Rātsnama virzienā no Svētā Kazimira baznīcas puses virzījās neliels, bet kārtīgs vīru gājiens. Nebaidīdamies no karstuma, viņi bija tērpušies melnos garos apmetņos, noskūtās galvas spīdēja aiz sviedriem, kaklā karājās smagi, balti metāla krusti, kurus vajadzības gadījumā varēja izmantot kā ieročus. Ieurbuši skatienus sev priekšā, vīri ar akmenscietām sejām kareivīgi soļoja, piecirzdami kāju.

Katedrāles bruņinieki.

Pirmais laukumā iesoļoja prelāts Masaļskis. Viņam aiz muguras soļojošie divi trompetisti atkal pielika instrumentus pie lūpām, un visi pārējie bruņinieki vēdekļveidā kā kraukļa spārnus izpleta apmetņus savam vadonim aiz muguras.

Nonācis pie rātsnama kāpnēm, prelāts Masaļskis, saraucis uzacis, lēni grozīdams galvu, paskatījās uz pūli. Pēc tam viņš veikli nonāca laukuma vidū un, pavicinājis melnā apģērba stērbeles, pagriezās pret sieviešu marša barvedēm.

Pēkšņi viņa roka pacēlās gaisā, un visiem likās, ka no tās izšāvās liesma. Priekšā stāvošās sievietes iekliedzās un palēcās atpakaļ, bērni aiz bailēm pat iespiedzās. Un tikai tuvāk stāvošie ņergas saskatīja, ka prelāta rokā nav uguns, bet uz pirksta uztīts rožukronis ar Krustā Sisto un iespaidīga lieluma dārgakmeni, kas zaigoja saulē.

—   Ejiet! — prelāts iesaucās dārdošā balsī. — Lauzieties iekšā rātsnamā, es saku tām, kas neuzticas Dievam. Lauzieties iekšā, kuras labāk par Viņu zina, kas jums nolemts. Ejiet kā banda, samīdamas visu, kas jums apkārt. — Viņš apklusa un atkal paskatījās uz

pūli. — Vai esat aizmirsušas, kas teikts svētā Mateja evaņģēlijā? Svētīgi garā nabagi, jo tiem pieder Debesu valstība! Svētīgi lēnprātīgie, jo tie iemantos zemi! Tāpēc neskumstiet un nejautājiet: "Ko ēdīsim?” vai “Ko dzersim?”, vai "Ko vilksim mugurā?" Pēc visām šīm lietām dzenas pagāni. Jūsu Debesu tēvs taču zina, ka jums tas viss ir vajadzīgs! — Prelāta balss kļuva aizvien spēcīgāka, kamēr pārauga crescendo. Viņš atvilka elpu un ar pirkstu rādīja uz bērniem. — Kāpēc jūs viņus atvedāt šurp? Kāpēc atnācāt pašas? Dievs sodīs vainīgos, un tad nāksies griezt zobus! Jūsu vieta ir baznīcās. Taisnīgi Dieva acīs ir nevis likuma pārkāpēji un dumpinieki, bet likuma pildītāji. Tad ejiet ar Dievu! Tveice un farizeji jums ir sajaukuši prātu, tāpēc ejiet uz Svētā Kazimira baznīcu, izskalojiet izslāpušās rīkles ar skaidru ūdeni, bet samaitātās dvēseles atdzīviniet ar sirsnīgu lūgšanu. — Prelāts apklusa, lēni pacēla roku, un viņam apkārt atkal sāka starot gaismas stari.

Pūlis uz minūti stāvēja apklusis, mutes iepletis, pārakmeņojies. Pēc tam saviļņojās un sāka strauji izretināties. Sievietes sagrāba bērnus aiz rokām un, stumdīdamas viena otru, muka projām no laukuma. Dažas, kā bija likts, paklausīgi aizgāja uz Svētā Kazimira baznīcu.

Pēc neilga laika laukums iztukšojās, tikai aiz namu stūriem vēl rēgojās pārsteigtas sejas. Bet arī tās drīz vien izzuda. Bezmaksas izrāde bija beigusies.

Prelāts apgriezās uz papēža un gandrīz ar pieri saskrējās ar Mihalu Vielholski, kurš tikai tagad atģidās un nolaida dūri.

—   Paldies par palīdzību, padomnieka kungs, — leitnants apjucis nomurmināja.

Prelāts Masaļskis savilka uzacis.

—   Ne jūsu dēļ es centos, es kalpoju Viļņai, — viņš noteica un aizsteidzās uz svētā Kazimira baznīcas pusi. Viņam nopakaļus aizsoļoja ari pārējie Katedrāles bruņinieki.

—  Nu ty kurwa litewska, — Mihals Vielholskis atviegloti nopūtās.

Nolamājās arī Miša Suslovs, tikai savā valodā. Viņš stāvēja vārtrūmē un bija saķēris sirdi. Sen viņš nebija pieredzējis divus sāpīgus

sitienus pēc kārtas. To, ka Vileiša rūpnieki izdomās, kā izvairīties no streikiem, vēl varēja paredzēt. Bet paredzēt tik traģisku māšu marša nobeigumu nebija viņa spēkos. Plāns bija lielisks. Ja ne tie sasodītie melnsvārči…. Suslovs saniknojies pagriezās un ar dūri iesita pa mūra sienu.

—   Nu; nekas, atspēlēšos vakara grautiņu laikā, — viņš caur zobiem norūca.

Tikai ko lai Emīlijai saka? Un kur lai viņu atrod?

Tuvojās dienvidus. Jauna sieviete novilka halātu un pakarināja skapī. Tad pievilka klāt krēslu, uzlika uz tā lielu rokassomu, bet pati apsēdās uz cita krēsla. Graciozi paņēma viņai piedāvāto kafijas krūzīti un iemalkojot centās neviebties. Kafija bija patiešām slikta.

Otrpus galdam sēdošais vecākais ārsts nemierīgi sakustējās.

—   Nu, un kādi ir jūsu iespaidi… ēēē… cienītā revidente? — viņš norūpējies pajautāja.

Revidentes apmeklējums slimnīcas vadītājam bija ļoti negaidīts. Parasti par vizītēm tika paziņots iepriekš, un vecākais ārsts paspēja attiecīgi sagatavoties. Taču šodien pa durvīm iedrāzās nepazīstama kontroliere ar rokassomu plecā, pamāja ar apzīmogotiem papīriem un uzreiz ķērās pie darba. Ārsts knapi paspēja aizskriet līdz seifam un paņemt tādiem gadījumiem domātu naudu.

Pārbaude bija dīvaini īsa. Revidente veicīgi apgāja dažas palātas, uzmeta aci virtuvei un ēdnīcai, garāmejot saskaitīja zāļu noliktavas rezerves, aizvien ieskatīdamās savos papīros, un paziņoja: Tas arī viss."

“Kuce grib naudu," ārsts domās sirdījās, bet sajuta atvieglojumu.

Slimnīcā bija tādas vietas un tādas lietas… Ja kontrolieri būtu tās uzgājuši, vecāko ārstu no ķurķa nebūtu izglābis pat visa seifa saturs.

—   Hm… Nav slikti, — sieviete noteica, nolikdama krūzīti uz galda. — Jā, nav slikti. Vajadzētu iedziļināties uzmanīgāk, pašķirstīt papīrus, bet es jūs vairs neaizkavēšu.

—   Protams, protams, cienītā, — no pusvārda viešņu saprata slimnīcas vadītājs. Saldi smaidīdams, viņš noliecās, ar ietrenētu kustību pagrieza atslēdziņu un klusi atvēra apakšējo atvilktni. Izvilka no tās koka kastīti, kas bija apgleznota ar sarkanām rozēm, un nolika uz galda. — Laiks visiem ir dārgs. — Izrunādams vārdu “dārgs", viņš pastūma kārbiņu sievietes virzienā. — Bet es uz brītiņu atvainošos, man ir neatliekamas darīšanas.

Viņš piecēlās kājās un, joprojām smaidīdams un mādams, izgāja no kabineta.

Kad viņš aizvēra durvis, Emīlija pievilka klāt kārbiņu, to atvēra un paskatījās uz kaudzīti ar kārtīgi saliktām banknotēm.

—  Šos tipus neviens nespēs mainīt, — viņa nomurmināja, bet naudu paņēma.

Iegrūda banknotes rokassomā, tad no tās izvilka garenu futlāri un to atvēra. Dienasgaismā palsi iemirgojās pēdējā atlikusī melnā māla lode, pēdējā no četrām, iedzirksteļojās mēļā želeja.

Emīlija apgāja apkārt galdam un piesardzīgi ielika lodi apakšējā atvilktnē. Tad aizslēdza atvilktni ar atstāto atslēdziņu un, to izvilkusi, iesvieda to rokassomā. Tukšais futrālis arī nonāca rokassomā.

Pēc minūtes durvīs parādījās vecākā ārsta galva.

—  Atvainojos, ka aizkavējos. Vai viss kārtībā? — Viņš pajautāja, plaši smaidīdams.

—  O, jā, vienkārši lieliski, — sieviete apliecināja un koķeti pakratīja galvu. — Pateicos, godātais. Es jau iešu. — Emīlija sakārtoja svārkus un paķēra somu. — Durvis es atradīšu pati, varat nepavadīt, — viņa noteica, iesoļojot gaitenī, un veltīja slimnīcas galvai žilbinošu smaidu.

Tie, kas labi pazīst Emīliju, būtu pateikuši, ka tāds smaids nesola neko labu, bet ārstam neradās nekādas aizdomas. Viņš uzreiz piesteidzās pie koka kārbiņas.

—  Ir nu gan kuce, — viņš nomurmināja, ieraudzījis, ka kastīte ir tukša. — Pieraduši, maitŽs.

Viņš palūkojās pa logu, pēc tam apsēdās pie galda un sāka šķirstīt kaut kādus papīrus. Pēc dažām minūtēm viņš dīvaino revidenti jau bija izsviedis no galvas.

Emīlija izgāja no slimnīcas, piespieda pie deguna iesmaržinātu zīda kabatlakatiņu, iesēdās karietē, kas viņu gaidīja, un svētlaimīgi nopūtās. Slimnīca bija pēdējā vieta, kuru viņa “revidēja". Pirms tam viņa apmeklēja amunlcijas noliktavu, sliežu rūpnīcu un palielu kopnamu. Un visur viņa atstāja pa mazai dāvaniņai — tumša māla lodi ar stikla caurulīti, kurā ļumēja želeja mēļā krāsā. Tagad tikai atlika atrast vietu, kas atrastos visu četru “objektu” vidū, un sagaidīt liktenīgo stundu.

Emīlija apmierināti pasmaidīja. Viņas uguns izrāde būs daudz iespaidīgāka par to, ko apsolījuši Viļņas alķīmiķi.

—   Braucam, — viņa kučierim pavēlēja, aģentam, kas bija uzticams un kluss kā zivs.

*  * ★

Ari Viļņas rātsnamā kaislības uz īsu bridi bija pierimušas. Galotņu tikšanās dalībnieki vienojās veikt pārtraukumu, reizē ari papusdienot, tāpēc, iesēdušies diližansos, kurus vērīgi sargāja leģionāri, aizdārdēja pie Zaļā Tilta paskatīties trakulīgā pilota Ādama Gaber-Volinska lidojumu. Tikai barons Nātans Rotšilds devās uz citu pusi: gar svētā Kazimira baznīcu viņš devās uz kreiso pusi, uz mazu ieliņu mudžekli Melnumos, kas bija izvietojies pakalnē, un izbeidzās pie Viļņas upītes un Bezdievniekos. Šeit viņš veica cēlu misiju — atskanot apsveikumu vārdiem “Mazel tov,” viņš pārgrieza lentu, atvērdams vēl vienu par Rotšildu naudu uzbūvētu ješivu.

Pēkšņi viņš ievēroja, ka staigājot atdalījusies zole, un palūdza, lai viņu pavada pie laba kurpnieka. Efraims jau bija atgriezies no Rātslaukuma un labprāt apkalpoja augsto kungu. Rotšildam pat labpatikās pārmīt ar viņu dažu labu vārdu — neparasts gods tādam nabagam.

Brīvās Vilnas kurjeri jau izsenis nevarēja lepoties ar labu vārdu. Viņi bija slinki,neuzticami, viņiem patika piedalīties bezgalīgos ielu strīdiņos vai grūstīties rindās pēc izlejamā alus. Mērķa padomnieks Ščerbakovs vairākas reizes tika lūdzis Jonu Basanaviču un Petru Vileiši radīt pasta automatonus, kuri nedzertu, nekautos un neapmaldltos, bet darbi kavējās, un pilsētai vajadzēja samierināties ar dzīvu kurjeru pakalpojumiem. Bet lielāko svētku laikā, tādos kā Galotņu tikšanās, ļaudis vispār centās neko uz nekurieni nesūtīt, jo vēstules visbiežāk pazuda. Vai izčibēja pats kurjers.

Taču kurjers, kas lauzās cauri pūlim, bija citādāks. Viņš neapstājās, lai atspirdzinātos vai palūkotos uz akrobātiem, bet gan apmeta lielu loku Izstādes kupolam Lukišķu laukumā. Šorīt Melnumu krogā satiktais nepazīstamais jaunais kungs viņam bija samaksājis tik labi, ka kurjers uzreiz atsacījās no visiem kārdinājumiem. Taču vīrelis steidzās ne tikai šķindošo pusrubļu dēļ. Jaunā kunga skatiens liecināja: “Ja zīmīte netiks piegādāta precīzi norādītajā laikā, gaidi nopietnas nepatikšanas!"

Kurjers pamāja brīvprātīgajiem, kas apsargāja Zvērnīcas tiltu,

un, nonācis otrā Nēres krastā, sāka meklēt norādīto ielu un māju. Pavēle bija skaidra — zīmīti nodot jaunkundzei tieši rokās. Atbildi negaidīt.

Vārtiņus atvēra Morta. Ieraudzījusi kurjeru, viņa jau grasījās paķert vēstulīti un pēc iespējas ātrāk izraidīt ārā nelūgto viesi, bet atnācējs iespītējās un pat pacēla balsi, pieprasīdams pasaukt jaunkundzi. Baidīdamās, ka kliedzieni pamodinās saimnieku, kas joprojām gulēja, Morta padevās un aizšļūca pamodināt Milu. Kurjers sekoja viņai pa pēdām. Bet pēc dažām minūtēm apmierināts jau gāja savus ceļus, žaunādams vēl garojošu pankūku, kuru paspēja nočiept no virtuves.

Mila ķemmēja matus un, domās iegrimusi, jau trešo reizi pārlasīja īso zīmīti.

“Vakar vakars bija lielisks. Vēlos tevi satikt. Divpadsmitos atnāc uz Taura kalnu. Tas ir ļoti, ļoti svarīgi. Es lūdzu. Ar sirsnīgiem sveicieniem, Čārlzs."

Meitene saknieba lūpas, it kā vēlēdamās atkal sajust saldo vakardienas skūpstu. Viņa paskatījās pulksteni. Līdz divpadsmitiem laika nemaz nebija tik daudz, tāpēc, pieņēmusi lēmumu, viņa ātri sāka domāt, ko vilkt mugurā, ejot uz tik noslēpumainu tikšanos. Šoreiz viņa izvēlējās pieguļošus smilšu krāsas svārkus ar kabatām, blūzi tādā pašā krāsā un ķiršu krāsas žaketlti.

Pagalmā atkal atskanēja troksnis — kalējs iesita ar āmuriņu un ziņoja par vēl vienu viesi.

“Nevar būt, ka viņš pats būtu atbraucis?” meitene izbrīnījās, ielika zīmīti kabatā, izslīdēja no istabas un noskrēja pa kāpnēm lejup. Taču priekšnamā Morta bija ielaidusi nevis Čārlzu Finleju, bet Edvardu O’Braitu. Viņam mugurā bija adjunkta uniforma, pie jostas karājās garstobra pistole, rokā viņš bija sažņaudzis cepuri ar sarkanu kokardi.

—               Ļoti atvainojos, ka traucēju no paša rīta, — viņš apjucis teica.

—    Bet Čārlzs šodien neieradās dienestā, viesnīcā viņa ari nav, tāpēc es nodomāju, ka varbūt…

—  Vai tik jaunskungs nepadomāja, ka šamējais te nakšņoja? — Morta salika rokas sānos. — Kā jums nav kauna? Kā jums nav

kauna atbraukt šurp un jautāt tādas šausmu lietas? Labi, ka saimnieks guļ, citādi…

—   Morta, Morta, nekas īpašs, — sievieti nomierināja Mila un pagriezās pret puisi. — Čārlzs pie mums patiešām nenakšņoja, viņš atveda mani ar karieti mājās pirms divpadsmitiem un mēs abi… — Mila nosarka. — Mēs abi atsveicinājāmies. Bet, ja neiebilstat, es gribētu ar jums pārmīt pāris vārdus. Ejam uz dārzu!

Morta neapmierināti iekrekšķinājās, bet neko neteica.

Pēc brītiņa Edvards un Mila iekārtojās ēnā blakus dīķītim.

—   Kas gan ar viņu varēja notikt, Edvard? — meitene nemierīgi pajautāja. — Neko nesaprotu. Tikko saņēmu no Čārlza zīmīti.

O’Braits pārsteigti pacēla uzacis.

—  Zīmīti? Varbūt… varbūt es drīkstētu uz to paskatīties? — viņš palūdza.

Mila izvilka no kabatas zīmīti un padeva vīrelim.

Edvards pārlaida skatienu pāri tekstam un atdeva zīmīti meitenei.

—   Dīvaini, — viņš nomurmināja. — Čārlzs lieliski zina, ka kapteinis viņam galvu apgriezīs otrādi, ja līdz pusdienlaikam viņš neieradīsies "Zvaigznē". Un kur viņš pavadīja šo nakti? Viņš piedāvāja jums tikties uz Taura kalna? Interesanti, no kurienes viņš vispār zina par to kalnu?

—   Ir tikai viens veids to noskaidrot, — Mila paņēma Edvardu aiz rokas. — Esi tik laipns, pavadi meiteni uz tikšanos! Pie reizes atminēsim mīklu.

Pēc neilga brīža Mila ar Edvardu jau sēdēja karietē, ar kuru bija atbraucis O’Braits, un aizsteidzās uz Taura kalna pusi.

Tvardauskis, tērpies tumši zilā zīda halātā ar baltiem punktiņiem, izgāja no guļamistabas un jau grasījās nokāpt laboratorijā, bet atcerējās, ka nepajautāja Milai par vakarvakaru, tāpēc, paskatījies uz sienas pulksteni, sākajtāpt otrajā stāvā. Bija jau pāri vienpadsmil iem. Draugs Basanavičs aicināja pastaigāt pa pilsētu, bet Tvardauskis stingri atteicās piedalīties jebkādos svētku pasākumos, tajā neprāta kulminācijā, un gatavojās mierīgi pastrādāt savā pazemes svētnīcā.

Nikodēms jau gribēja pieklauvēt pie Milas istabas durvīm, bet ieraudzīja, ka tās ir pavērtas. Viņš uzmanīgi pabāza galvu iekšā. Milas gulta bija tukša, visas trīs meitenes rotaļlietas stāvēja sarindotas plauktā.

—   Kas tad nu? — Tvardauskis izbrīnījās.

*

Elektrolābijas izspļautās perfokartes rādija, ka Mila vakar, kā ari bija solījusi, mājās atgriezās pirms pusnakts. Turklāt, ja meitene kaut kur gatavojās iet, viņa gandrīz vienmēr paņēma līdzi vismaz vienu no saviem mīluļiem. Un patiešām nebūtu atstājusi tos divas dienas pēc kārtas.

—               Morta! — pagriezies pret gaiteni, Tvardauskis iesaucās.

—   Varbūt tu zini, kur ir Mila?

Pēkšņi Milas istabā kaut kas noklaudzēja. Zinātnieks pagriezās. Pjero bija nokritis no plaukta. Kolumblne ar Skaramušu lūkojās uz savu draugu, it kā jautādami: "Kas tev lēcies?"

—   Morta! — nedaudz skaļāk pasauca Nikodēms, piegājis pacēla Pjero un atkal novietoja viņu uz plaukta. — Vai dzirdi, ko es jautāju?

Taču neviens neatbildēja. Tvardauskis paraustīja plecus un jau gāja no istabas laukā, bet Pjero atkal nokrita uz zemes.

Nikodēms pārsteigts apstājās.

Viņš nebija tikai gudrs cilvēks, viszinis, bet arī ģeniāls zinātnieks, kuram piemita lieliska nojauta ūn kurš spēja pievērst uzmanību vissīkākajām detaļām. Tāpēc viņš pacēla Pjēro no zemes un jautājoši paskatījās uz viņu. Rotaļlieta nebija uzsildīta, tai bija ļoti maz enerģijas, tāpēc ar pēdējiem spēkiem tā samirkšķināja acis un sastinga.

—   Vai tu vēlies man kaut ko pateikt, mazulīt? — Tvardauskis pagrozīja galvu. — Bet uzsildīt tevi var tikai Mila. Kaut gan… — Viņš pakasīja pakausi. — Ja ziņa ir saglabāta tavā atmiņā, varbūt pieslēdzot… vismaz uz īsu mirkli… — viņš zem deguna nomurmināja, iebāza Pjero azotē un aizsoļoja uz laboratoriju.

—   Mila nesen aizbrauca. Viņa neteica, uz kurieni, — viņam, ejot garām virtuvei, uzsauca Morta, bet Tvardauskis neapstājās. Tagad viņam galvā bija pavisam citas domas.

Laboratorijā viņš pieslēdza automatonu Bebidža mašīnai, tāpal kā darīja ar Sauvaldu un Lapuķi, un novirzīja uz viņu daļu sakrātās saules enerģijas. Rotaļlieta atdzīvojās. Protams, tas nebija Milas “siltums”, bet ari ar šo pietika, lai noskaidrotu, kāda informācija slēpjas Pjero atmiņā.

Automatons sāka strauji mirguļot, tā lielās acis paskraidīja pa apli, it kā mēģinātu saprast, kur viņš nokļuvis. Mutīte iepletās, bet tā neizdvesa ne skaņas.

—   Mila mani nogalinās, — palielinot spriegumu, Nikodēms nomurmināja.

Tas patiešām bija riskanti — pārcenšoties no automatona pāri varēja palikt tikai spirāļu un metāla detaļu kaudze. Bet zinātnieks juta, ka Pjero grib pateikt ko ļoti svarīgu. Un viņš nekļūdījās.

Rotaļlieta iedrebējās. Nikodēms varēja apzvērēt, ka saskatīja viņa acis bailes un šausmas.

—  Tas ir viņš! Viņš! — smalkā balstiņā iespiedzās lelle. — Viņš! Briesmas! Glābiet! Mammīt!

—   Kas — viņš? Kas tāds? — Tvardauskis kļuva nemierīgs, juzdams, kā pār ķermeni skrien skudriņas.

—   Viņš! Briesmas! Sargājiet! Atnācis pie mums! Viņš nav cilvēks!

—   Pjero, mēs viņu pārbaudījām. Ar patiesības serumu. Viss ir kārtībā. Edvards nevēl Milai neko ļaunu, — Nikodēms steidzās nomierināt satrakojušos lelli.

—   Ne jau viņš! Ne tas! — Pjero ievaidējās. — Nav cilvēks! Otrs! Briesmas! Mammīt! Glābiet! — Un viņš bezspēcīgi sašļuka, mute tā arī palika atvērta, acis aizvērās ciet.

Tvardauskis veicīgi atvienoja vadus un, atstājis rotaļlietu laboratorijā, izskrēja laukā.

—   Kā es varēju būt tāds muļķis? — viņš zem deguna nomurmināja. — Mēs pārbaudījām Edvardu, bet par to otru aizmirsām. Mēs nu gan esam muļķi! Jā, lietuvietis izskatījās aizdomīgs. Bet mums bija jāsaprot, ka tā var būt acu aizmālēšana. Gaišākās Alianses galvas, bet domājam ar pakaļu! Morta, uz kurieni Mila aizbrauca? — ieskrējis virtuvē, viņš ieaurojās.

—    Nezinu, saimniek, jaunkundze man neteica. — Sieviete nobijusies gandrīz uzgāza sev virsū vārošu buljonu.

—   Velns! — Nikodēms iesaucās un apgriezies, lecot pāri četriem pakāpieniem, aizsteidzās atpakaļ uz laboratoriju.

Slepenajā istabiņā klusi dūca elektrolābija. Nikodēms pieskrēja tai klāt un ieurbās ar skatienu kartē.

Vēl pēc dažām minūtēm Morta ieraudzīja, kā cienījamais zinātnieks Nikodēms Tvardauskis, paķēris garu nūju, kājās uzvilcis tikai sandales, plivinādams tumši zilo zīda halātu ar baltajiem punktiņiem, izskrien pa durvīm, atver vārtiņus un cik jaudas aizjoņo pa ielu. Sieviete bija pieradusi pie saimnieka dīvainībām, bet šoreiz vārošajā buljonā iekrita ne tikai sagrieztās burkāna ripiņas, bet arī nazis.

Kariete lēni uzbrauca Taura kalnā. O’Braits palūdza kučieri uzgaidīt, izlēca no tās pirmais un palīdzēja izkāpt Milai. Tad palūkojās apkārt.

Reiz šo vietu sauca par Baufala kalnu, jo uz tā atradās trokšņains krogs, kura saimnieka uzvārds bija Baufals. Krogs nodega, bet nosaukums palika, iztulkots uz lietuviešu valodu, un kalnu pārdēvēja par Taura kalnu. Krodzinieku visi aizmirsa, bet kalnu sāka saistīt ar skaistu leģendu par kunigaikšti Ģediminu un viņa nomedīto tauru.

Skats no Taura kalna bija lielisks. Vispār Viļņa izskatījās gana juceklīgi, piebāzta ar ēkām, kas stāvēja cita citai priekšā, bet no Taura kalna bija redzamas vairākas baznīcu smailes, Navigatoru tornis, kas izstaroja starus, rātsnama kolonnas un domīgi kauki uz Universitātes domīnijas, pat saulē zaļi mirdzošais Mehāniķu Ģildes torņa kupols, kas atradās Tvaikpilsētā. Saulainā laikā cilvēki bariem gāja uz šo kalnu, apsēdušies zālē, ieturēja maltīti, un viņus nemaz nebaidīja nostāsti, ka agrāk šo kalnu it kā bija iecienījuši pašnāvnieki un tā nogāzēs līdz šim brīdim klejo veļi, kas nerod dvēseles mieru.

Taču šodien uz kalna bija tukšs. Pēdējā Galotņu tikšanās dien.i pilsētā notika tik daudz interesantu izklaižu, ka nevienam neienāc, i prātā uz jumtiem skatīties no augšas.

Edvards izvilka no kabatas kabatlakatiņu un noslaucīja seju. Karalisko gaisa spēku adjunkta mundieris nebija ļoti ērts apģērbs tik tveicīgā dienā.

—   Kur gan viņš ir? — O’Braits palūkojās apkārt. — Ceru, ka tas nebija joks, jo…

—   Nē, tas nav joks, — aiz muguras atskanēja balss.

Mila un Edvards pagriezās.

Čārlzs Finlejs izskatījās kā izkāpis no fotogrāfijas: nevainojama piegriezuma viegls vasaras kostīms no gaiša linu auduma, pār plecu pārmesta soma, rokās platmale, ar pomādi ieziesti mati un šauras Ūsiņas. Tas jau vairs nebija jaunākais "Zvaigznes” adjunkts, bet pašpārliecināts jauns aristokrāts.

Nevienam pat nebūtu ienācis prātā, ka pagājušo nakti Čārlzs dzēra, kāvās, skūpstījās, indēja sevi nelegālā alķīmijas opija smēķētavā, pēc tam, nepaspējot uz mirklīti iesnausties, viņš saņēma steidzamu pavēli — nākamajā dienā, tas ir, šodien, aizvest Milu no Vilnas. Par jebkādu cenu.

Pēc vakardienas atsveicināšanās viņš cerēja to izdarīt romantiski, varbūt ņemot talkā vieglu hipnozi, jo feči hipnozes mākslu pārvaldīja tikpat labi kā vecie hipnomanti. Sliktākajā gadījumā viņš būtu izmantojis "zirnekļa pilienus”, no kuriem cilvēks uz dažām stundām zaudē samaņu, bet atgūstoties neko neatceras un kādu laiku tic visam, kas viņam tiek stāstīts. Vispār jau tie pilieni bija ļoti rets un maz kam zināms preparāts, bet Prāgas atdzīvinātājiem un fečiem tos dabūt nebija grūti.

—  Cerēju, ka ieraudzīšu Milu vienu, bet patīkami redzēt ari tevi, Edvard, — Čārlzs pasmaidīja.

Edvards paspēra soli uz priekšu un sakrustoja rokas uz krūtīm.

—   Kur tu biji visu nakti? Uz viesnīcu neatgriezies, pie… hm… jaunkundzes… Milas mājās ari nenakšņoji, dirižabli ari neieradies. Mabrijs ir nikns. Kas notiek;-Čārlz? Kas tev padomā?

Čārlza sejas āda dīvaini sakustējās, it kā kāds gatavotos no iekšpuses izlauzties uz āru.

Edvards pārsteigts dažas reizes samirkšķināja acis un redzētais izgaisa. "Rādījās," puisis nodomāja.

—   Edvard, mans mīļais draugs, esmu ārkārtīgi pateicīgs, ka pavadīji Milu uz šejieni, — Finlejs pasmaidīja ar vēl plašāku smaidu.

—   Un ka skraidi pa visu pilsētu, mani meklēdams. Es būtu ļoti pateicīgs, ja tu atstātu mūs abus ar Milu divatā un ļautu mums mierīgi parunāt. Brauc pie kapteiņa un pasaki viņam, ka es nožēloju visu,

4

kas noticis.

O'Braitam pat mute palika vaļā.

—   Čārlz, vai tu… esi sagatavojies dezertēt?

—   Edvard, es esmu pieaudzis vīrietis, un tu neesi mana aukle, — maigi atcirta otrais adjunkts. — Tāpēc es tevi ļoti lūdzu, neiejaucies! Un atstāj mūs abus divatā. Brauc uz gaisa kuģu ostu! Pielūko, ka pats nenokavē!

—   Čārlz…

—   Edvard… Es lūdzu, — Finleja balss bija patīkama, bet lūgums noskanēja kā pavēle, un sejas muskuļi atkal sāka raustīties.

Edvards brītiņu skatījās uz vīreli, pēc tam paskatījās uz Milu, atkal uz Finleju, smagi nopūtās un pamāja. Ne vārda neteikdams, viņš pagriezās, aizsoļoja līdz karietei, iesēdās tajā, mašīna iepukšķējās, pagriezās un aizdārdēja tālumā.

Čārlzs novērsās no Milas un, slēpdams seju, jo zem tās atkal izcēlās pauguriņi, sāka vēdināties ar cepuri.

Mila, kas līdz tam nebija iejaukusies sarunā, apņēmīgi pacēla galvu un piegāja pie Finleja.

—   Čārlz, es ari neko nesaprotu. Ko nozīmē tava vēstule? Un kāpēc tāda steiga? Ko Edvards domāja, teikdams, ka tu dezertē?

Jaunais brits pagriezās tik pēkšņi, ka meitene pat palēcās atpakaļ. Bet viņas sejā atkal staroja sirsnīgs smaids.

—   Mila, apsēdīsimies kādā ērtākā vietā, ļauj man visu tev pastāstīt. — Viņš norādīja uz soliņu, uz kura sēžot varēja vērot lieliskus pilsētas skatus, un, paņēmis meiteni zem rokas, viņš aizveda viņu uz turieni. Mila paklausīgi apsēdās uz soliņa, bet Čārlzs nolika somu un sāka staigāt šurpu turpu, meistarīgi tēlojot cilvēku, kas ir apjucis, bet vēlas pateikt ko svarīgu. Beidzot ari viņš apsēdās blakus meitenei. — Mila varbūt tas tev izklausīsies neprātīgi, varbūt nepārliecinoši, varbūt tu teiksi, ka par ātru, bet es vairs nevaru ilgāk ciest.

Toreiz, kad ieraudzīju tevi uz “Ikara" klāja, es sapratu, ka esi radīta man. Nezinu, vai tādas vētras laikā būtu lēcis glābt citu cilvēku, — atzīšanās runā viņš veikli iepina savu varoņa-glābēja lomu. — Mēs abi esam pazīstami tikai dažas dienas, bet es vairs nevaru bez tevis dzīvot. Un tagad es skatos tev acis… — Finleja acis vienkārši hipnotizēja meiteni, — …skatos tev acīs un ceru, ka nemaldos, domādams, ka arī tu jūti to pašu. — Viņš pieliecās tuvāk. Mila pat saoda atspirdzinošu piparmētru smaržu, kas plūda no viņa mutes. Atspirdzinošu, bet īpatnēju. — Mīļā, es esmu bagāts un dižciltīgs, man nav obligāti jākalpo Britu armijā. Protams, es esmu tai pateicīgs, ka nonācu Viļņā, ka satiku tevi. Bet es gribu būt brīvs. Tu arī gribi būt brīva. Bēgam projām no šīs pilsēteles, es taču redzu, ka tu te jūties kā būrīti, ka alksti brīvības. Bēgam plašajā pasaulē, braucam uz Ameriku, uz Austrāliju vai Japānu, lidojam ar gaisa balonu apkārt pasaulei vai atklājam nepazīstamas zemes! Darām to kopā! Es mīlu tevi.

Kas gan varētu noturēties pretī tik kvēlai runai? Un piedevām papildinātai ar hipnozes devu? Tikai ne jauna meitene, kas dzīvē bija piedzīvojusi maz laba. Saldie vārdi tecēja kā medus, atslēdziņa tēmēja taisni sirdī. Finlejs nolieca galvu, un Mila pavēra lūpas skūpstam.

Tobrīd Edvards sēdēja karietē, kas dārdēja uz gaisa kuģu ostu, un ar plaukstu paplikšķināja sev pa celi. Savādas domas kā uzbāzīgas mušas nedeva viņam mieru. Negaidītais Čārlza draudzīgums. Neprātīgais solis tumsā, glābjot meiteni. Pazušanas naktī. Un vēl tik pēkšņs lēmums dezertēt, it kā trīs gadu studijām Sandhērstā nebūtu nekādas vērtības. Kaut kas šeit nav tā, kā vajag.

—   Griezies apkārt, un atgriežamies pie Taura kalna, — adjunkts izlēmis pavēlēja kučierim. — Un gaidi mani kalna piekājē.

—              Mila, mīlestība mana, — meitenei ausī čukstēja Finlejs.

—   Braucam šodien pat, braucam projām tagad.

—   Tagad, uzreiz? — Miķ bija pārsteigta.

—   Jā, tagad. Sēdīsimies pirmajā dirižablī, kas gadīsies pa rokai, un lidosim, kur acis rāda. — Finlejam jau tika paziņots, ka pasažieru dirižablis uz atdzīvinātāju galvaspilsētu Prāgu izlido šodien pirms krēslas.

—   Nē, Čārlz, es nevaru… — nepārliecinoši nočukstēja Mila. — Es labprāt brauktu ar tevi kopā, bet ne šodien… Man vajag sagatavoties, man vajag… Ko teiks tēvocis Nikodēms?

Finleja samta skatiens glāstīja, mīļoja, aijāja, slīcināja.

—   Šodien, Mila, šodien, braucam šodien, šodien…

—   Čārlz…

—   Mila, šodien, šodien, — balss murrāja tieši ausi. — Šodien, braucam šodien, atstāsim šo pilsētu, pie velna to, lai tā sadeg sarkanās liesmās…

Mila atrāvās, it kā būtu saņēmusi pļauku.

Viņas domās acumirkli atdzīvojās Dienas, Kas Mainīja Visu, skati. Kliedzieni, krītoši ķermeņi. Tētis, kas kaut ko kliedz. Mamma. Un sarkanas liesmu mēles. Necilvēcīgs karstums. Degoša ķermeņa smaka. Liesmas acu priekšā.

—   Nē, Čārlz, nē. — Mila atgāza galvu un atrāvās. — Nē.

—   Kāpēc, mīļā? — Finlejs, palicis nemierīgs, pavirzījās tuvāk.

—    Es nevaru. Ne šodien, ne rit, ne… citreiz. Piedod. Es ari iemīlējos tevi uzreiz, bet es nevaru… tu nesapratīsi. — Mila izskatījās pavisam izsista no sliedēm. — Es nevaru, es neesmu tāda, kādu tu iedomājies, es…

—   Mila, man nav svarīgi, kā tu dzīvoji, kur un ar ko biji kopā agrāk, — Finlejs centās viņu pārliecināt. — Aizmirstam visu, braucam projām. Tikai tu un es.

—   Nē, tu nesaproti, nesaproti. — Pār meitenes vaigiem ritēja asaras. — No tā nekur neaizbēgsi, es neesmu tāda… es ne… — Un viņa sāka raudāt.

"Izbeigsim tās spēlītes,” domās noteica Finlejs un no somas izvilka laukā nelielu pītu blašķlti.

—   Dārgā, tu izskaties ne savā ādā, — viņš mīļi noteica. — Varbūt tās sasodītās tveices dēļ? Lūk, vēss krušons, iedzer malciņu un nomierinies, izrunāsim visu mierīgi.

Viņš padeva blašķlti Milai. Meitene iemalkoja dzērienu — un rīkli nodedzināja auksts un rūgteni salds šķidrums. Mila pat ieklepojās.

—   Nu, kā tu jūties? — Norūpējies pajautāja Finlejs.

Bet atbildēt Mila nepaspēja.

—   Ei, tu! Tūlīt ej projām no viņas! — atskanēja čērkstoša un valdonīga balss.

Finlejs un Mila pārsteigti pacēla galvas.

Skats patiešām bija komisks: tusnīdams un atbalstījies ar nūju, stāvajā Taura kalnā rāpās pavecs vīrs ar zīda halātu mugurā, it kā būtu izkāpis no gultas. Iesirmie mati bija izspūruši, skatiens — vājprātīgs.

Cits būtu sācis smieties, taču Finlejam smiekli nenāca.

—   Tēvoci, ko tu šeit dari? — Mila apstulba.

—   Liec viņu mierā, es tev saku! — iekliedzās Nikodēms Tvardauskis, žigli pieiedams pie soliņa. — Uz karstām pēdām!

—  Tēvoci, nejaucies. — Meitene pielēca no sola. — Tu taču apsolīji nejaukties manā dzīvē!

—   Mila… — Tvardauskis viņu pārtrauca.

—   Mila, ļauj man, es visu nokārtošu, — Finlejs savaldījies nomurmināja un pielēca kājās, atpleta rokas un gāja pretī Tvardauskim. Lai nu ko, bet ar šo veci viņš domāja tikt galā ar vienu pirkstu.

—  Godājamo tēvoci, ja atļausiet man tā jūs uzrunāt, — viņš iedūdojās. — Nesaprotiet nepareizi, viss ir kārtībā. Tikai ļaujiet paskaidrot. — Finlejs paņēma Nikodēmu zem elkoņa un aizveda pēc iespējas patālāk no Milas. Apjukušais Tvardauskis ļāvās, ka viņu ved. Finlejs pagriezās pret Milu, lai it kā parādītu — redz, viss ir kārtībā, tad pagriezās pret zinātnieku. Tagad viņa acis bija kā čūskai, kas hipnotizē upuri. — Paklau, veci, — viņš nošņācās un paskatījās uz Nikodēmu ar caururbjošu skatienu. — Nezinu, kā tu te nokļuvi, bet tas nav svarīgi. Tūlīt pat pieej pie Milas un pasaki, lai viņa dara to, ko es lūdzu. Lai šodien pat brauktu man līdzi. Tā būs labāk mums visiem. Gan man, gan tev, gan viņai. Saprati?

Nikodēms klusēja.

Finlejs sāka griezt zobus.

—   Nu! — viņš iešņācās Tvardauskim ausī.

—  Būs labāk visiem. Man, tev un viņai, — Nikodēms nomurmināja.

—   Un?

—   Un ka tevi gaida visi elles loki, — Tvardauska balss mainījās un viņa acis iemirdzējās dīvaina uguns.

Finlejs atkāpās, seja sašķobījās. Fečs, kas bija paslēpies viņam iekšā, sajuta tuvumā esošu ienaidnieku un mēģināja izlauzties laukā.

—              Tu domā, ka esi spēcīgs? — ieelpojis gaisu, viņš nošņācās.

—   Domā, ka vari pretoties? Bet vai tu zini, kā šo kalnu sauca agrāk? Domā, ka šo vietu es izvēlējos nejauši? Šis ir Velna kalns! Mužiki zvērēja, ka ir te redzējuši ļaunos garus. Zinātniek, varbūt ari tu vēlies ieraudzīt ļauno garu? Vēlies ieraudzīt to, kam pretojies?

Finleja sejas āda kustējās, it kā zem tās kāds skraidītu.

—   Un tu? — Tvardauskis mierīgi atbildēja. — Vēlies redzēt, kam pretojies tu?

—   Ko? — Finlejs ieņurdējās. Viņa melnās acis iepletās kā vājprātīgajam.

Nikodēms uz sekundi nolaida galvu. Pēkšņi sarāvās, it kā kāds viņam būtu uzšāvis ar pātagu, un atkal pacēla acis. Paskatījies uz tām, Finlejs atkāpās, it kā būtu saņēmis sitienu pa seju. Tvardauskis pacēla nūju, un Finlejs metās atpakaļ. Viņš raustījās krampjos un nokrita četrrāpus, sarāvās, un, kad beidzot piecēlās, jau bija pavisam cits cilvēks. Nevis Karaliskā gaisa korpusa otrais adjunkts, nevis jauns švīts Čārlzs Finlejs, bet vecis ar gludu galvu kā biljarda bumba, bez uzacīm, dziļiem acu dobumiem. Viņa acis liesmoja naids. Mute atvērās, un tajā bija redzami smaili zobi.

—   Kas te notiek? — Mila apstulba, gribēja pieskriet klāt, bet pēkšņi viņas spēki izslka.

—   Labi biji noslēpies, vecais draugs, — Feča balss bija auksta, nogurusi un izsmejoša. — Un kā es tevi uzreiz neatpazinu? Nejutu, ka šajā ķermeni vari slēpties tu. Es būtu rīkojies citādi.

—  Varbūt, — mierīgi atbildēja Tvardauskis. — Bet tu man neesi nekāds draugs. Man tikai liekas dīvaini, ka tu uzdrošinājies parādīties Viļņā. Labi samaksāja, ko?

—   Tas gan. — Fečs parādīja savus asos zobus. — Tici man, meitene būs mūsu.

—   Meitene tiek apsargāta, — Tvardauskis atgādināja. — Vai tad atdzīvinātāji aizmirsa to pateikt?

Fečs pagāja uz priekšu un izpleta rokas.

—    Tavas ziņas par mums ir novecojušas, vecais draugs. Neaizmirsti par progresu! Mēs vairs neesam tie, kuri kvernēja purvos, mudināja dedzināt magus un sagrāva pilsētas. Tagad mēs strādājam jaunmodīgi. Atslēdziņu no tavas sirds saspiežu plaukstā, mīļā… — Fečs atņirdza zobus. — Dzeja… Āāā, tu izbijies, vecais draugs! Esi pārsteigts? Jā, mēs zinām par atslēdziņu. Un apburošais Čārlzs Finlejs to atrada. Pret mīlestību ir bezspēcīgi arī visspēcīgākie aizsargmūri, vai ne?

—   Liekas, ka Čārlza Finleja vairs nav, — Tvardauskis atcirta ledainā balsī.

—   Ir, ir, — plikpaurainais fečs pamāja un spalgi iesmējās. — Viņš dzīvo Milas atmiņās, tāpēc dabūt viņu atpakaļ nebūs grūti. Bet par skatu, ko viņa redzēja tagad, parūpēsies "Zirnekļa pilienu” eliksīrs. Uzreiz izdzēsīs no atmiņas. Vai redzi, kas ar viņu notiek? — Viņš ar roku parādīja.

Tvardauskis, nevilšus pagrieza galvu uz Milas pusi. Un tā bija kļūda. Fečs metās uz priekšu. Viņam no pirkstu galiem izšāvās gari tērauda nagi, tik asi un smaili, ka varēja noplēst sejas ādu, taču tagad viņš tikai ar pašiem galiņiem ieskrāpēja Nikodēma seju. Tvardauskis īstajā brīdī atlēca atpakaļ, pacēla nūju un atvairīja sitienu. Abi vīri saķērušies nogāzās zemē un sāka valstīties uz zemes. Nikodēma zīda halāts traucēja kustēties, turklāt fečs bija stiprāks, un Tvardauskis nonāca zem viņa, piespiests pats ar savu nūju.

Fečs noliecās Tvardauskim tieši pie sejas.

—   Tu pat neaptver, uz ko mēs esam spējīgi, — viņš ieķiķinājās un savilka lūpas tā, it kā gatavotos skūpstam. — Paliec sveiks, vecais draugs! — Un viņš atliecās atpakaļ kā čūska, kas gatavotos iedzelt.

Uz Taura kalna atskanēja sauss blīkšķis. Un uzreiz vēl viens. Trāpīt vienam no vīriem, netrāpot otrajam, bija neticami grūti, bet l'.dvards O'Braits ne velti bija izslavēts kā labākais strēlnieks Sandhērstas akadēmijas kadetu vidū.

Fečs ievaidējās un nogāzās uz sāniem, zem kakla rēgojās divas asiņainas puķes. Tvardauskis nostūma viņu no sevis un veicīgi pielēca kājās. Taču fečs negrasījās padoties. Viņš notupās četrrāpus, ar vienu roku notrauca plūstošās asinis, grīļodamies piecēlās kājās un sāka lēni griezties uz pretinieka pusi.

—   Svētā Marija! — Edvards O’Braits iepleta muti un aiz pārsteiguma pat aizmirsa pielādēt pistoles. Viņš aizklāja acis ar plaukstām, it kā tās grauztu dūmi.

Tajā bridi pie feča pieskrēja klāt Tvardauskis un atvēzējās ar nūju, kuras asais gals gailēja kā nokaitēta dzelzs. Fečs pavēra vaļā muti, bet nepaspēja neko pateikt. Nūja ieurbās viņam vēderā, caururba visu ķermeni, it kā tā būtu no asākā tērauda. Fečs noliecies paskatījās uz brūci — tā izskatījās kā maza vulkāna krāteris. Tvardauskis uz mirkli pieturēja nūju un, pēkšņi to parāvis, izvilka laukā. Fečs ar abām rokām saķēra vēderu, it kā vēlēdamies aizvērt šausmīgo caurumu, bet saļima un pilnā augumā izstiepās zālē. Viņa seja sāka pārmainīties, iegūstot desmit dažādus veidolus, kādos fečs bija iemājojis: džentelmeņa, kareivja, mūka, ubaga, mehāniķa, kurtizānes, visbeidzot — nelaimīgā Čārlza Finleja. Šādi viņš arī sastinga — jauns vīrelis, saposies saburzītās, asiņainās švīta drēbēs.

Tvardauskis atbalstījās pret nūju un ieklepojās.

—   Vai kāds var man paskaidrot, kas tā par velna būšanu? — Edvards O'Braits pieskrējis iekliedzās. — Kur ir tas plikpauris, kuru es nošāvu? Kā viņš bija spējīgs piecelties, saņēmis divas nāvējošas lodes? — Pēkšņi adjunkts ievēroja guļošo Finleju. — Čārlz! — viņš iesaucās, notupdamies blakus.

—   Nepieskaries viņam! — Tvardauskis iešņācās. — Tas nav Čārlzs, tas jau sen nav Čārlzs. Atstāj viņu, saule par viņu parūpēsies.

Un patiešām — palicis bez aizsargslāņa, saulgozi guļošais feča ķermenis izkusa acu priekšā, pārvērsdamies pelnos. O’Braits šausmās papurināja galvu, pagriezās pret Nikodēmu un sarāvās. Zinātnieka seja bija balta kā krīts, nedabīgi zibēja acis, bet no ieskrambātajām brūcēm tecēja asinis.

—   Jūs esat ievainots, — O’Braits nomurmināja.

—   Nieks, — Tvardauskis atmeta ar roku, kaut gan feča indīgo nagu zīmes nebija nekāds joks. Pēkšņi viņš atģidās. — Mila! Mila, kur tu esi?

Meitene aizvien sēdēja uz soliņa, ar acīm ieurbusies vienā punktā. Abi vīri pieskrēja pie viņas. Tvardauskis ar vienu roku pataustīja pulsu, ar otru pacēla plakstiņus.

—   Mila! Mila? Vai tu dzirdi mani? — viņš jautāja, pieliecies pie viņas sejas. — Vai tu kaut ko dzēri? — Vai tu kaut ko dzēri? Vai Čārlzs tev kaut ko deva?

—   Iedeva krušonu, bija ļoti karsts, — bezjūtīgā balsī atbildēja meitene.

—   Velns, — Nikodēms nolamājās. — Tomēr paspēja, neģēlis.

—   Ko paspēja, kas paspēja? Neko nesaprotu, — Edvards ievaidējās.

Tvardauskis ieurbās adjunktā ar skatienu.

—   Ar ko jūs atbraucāt? Kariete? Kur tā ir?

—   Atstāju piekalnē, lai kučieris… nu, lai neieraudzītu…

—   Labi, labi, — zinātnieks pamāja. — Paņemam Milu, pēc iespējas ātrāk dodamies uz karieti un — uz mājām! Viņai obligāti nepieciešams izdzert pretindi. Man arī nenāktu par ļaunu, — viņš klusi piemetināja. — Braucam, pa ceļam es visu tev paskaidrošu.

Pēc dažām minūtēm uz Taura, bet varbūt Baufala, bet varbūt Velna kalna valdīja tikai svelmainā saule un vējiņš, kas pamazām iznēsāja melnos pelnus.

Karietē Tvardauskis īsi pastāstīja Edvardam, kas notika, bet pat ne uz sekundi nenovērsa acis no Milas. Viņa klusēja, un likās, ka viņa tūlīt aizmigs. Arī pats Tvardauskis sajutās miegains. Abu ķermeņu dzīslās ritēja feča inde un “Zirnekļa pilieni".

Atbraucot uz Zvērnīcu, O’Braits paņēma Milu uz rokām, bet Nikodēms uzkliedza Mortai, lai viņa sagatavo segas, un aizskrēja uz laboratoriju. Atgriezās, nes.dams pudelīti un Pjero. Milu viņš atrada noguldītu gultā un apklātu ar segu kaudzi. Blakus viņai norūpējusies sēdēja Morta. Tā kā viņa bija pieradusi pie saimnieka dīvainībām, viņa neko nejautāja, tikai darīja, kas likts.

Tvardauskis apsēdās uz gultas malas, pavēra Milai muti un

ielēja tajā dzidru šķidrumu no pudelītes. Mila pagriezās uz sāniem un uzreiz ieslīga dziļā miegā.

—   Viņai vajadzētu nogulēt visu dienu un nakti. Es iešu lejā. Morta, parūpējies, lai neviens mūs netraucē. Neviens, saprati? — Nikodēms norādīja un pagriezās pret puisi. — Edvard, es zinu, ka tev daudz kas nav skaidrs, bet atgriezies uz dirižabļa. Tuvojas vētra, un kapteinim neklātos domāt, ka viņš zaudējis abus savus adjunktus. Ja kāds jautā par Čārlzu, saki, ka dezertēja, mēģināji viņu aizturēt, bet neizdevās. Saprati?

Edvards, satriekts līdz sirds dziļumiem, klusēdams pamāja. Viņš jutās kā gruzītis, ko nes spēcīga upes straume.

—   Lieliski, — Tvardauskis noteica. — esi tik labs, palīdzi man nokāpt uz laboratoriju, jo kājas vairs neklausa. Tad steidzies uz Viščigavu! Atnāc pie manis rīt, un es tev visu paskaidrošu.

—   Vismaz pasakiet, kas viņš tāds bija.

—   Ienaidnieks. Vecs, viltīgs un nežēlīgs.

Nonācis slepenajā istabiņā, Tvardauskis veicīgi atrada pudelīti ar jodu, šķidrumu, kas bija lipīgs kā darva, apsēdās klubkrēslā un iegāza rīklē pudelītes sastāvu. Tukšais trauciņš šķindēdams aizripoja pa grīdu, un Nikodēms bezsamaņā atslīga klubkrēslā.

Savu jauno darba devēju — "Vilnas Ziņas" — Marijus Pelikāns nepievīla. Trāpīja kā ar pirkstu acī. Sutīgā tveice Viļņu neieskāva tāpat vien. Pēcpusdienā debesis sāka apmākties, bet, tuvojoties vakaram, atrībināja tumšu mākoņu kavalērija, nodārdēja pērkons, nozibēja attāli zibeņi.

Lidojošais vācu cietoksnis "Parsifāls" pacēlās nedaudz augstāk. Zibens laikā kara mašīna izskatījās tik iespaidīgi, ka cilvēki stāvēja augstu paceltām galvām, rādīja ar pirkstiem, viens otru fotografēja, lai varētu parādīt bērniem un mazbērniem. Strauji satumsa. Gaiss kļuva mitrs. Nobijušies no negaisa, kas tuvojās, Viļņas iedzīvotāji un iebraucēji brāzās uz krogiem un pilsētas parkiem, slēpās zem biezajām koku lapotnēm. Ziņkārīgākie palika ielās, izpleta parasoļus un murmināja: "Neesam jau no cukura, neizkusīsim!" Itāļu akrobāti Katedrāles laukumā nemierīgi lūkojās te uz debesīm, te uz garo cilvēku rindu, kas bija izkārtojusies pie biļešu ratiņiem. Uz Bekeša kalna alķīmiķi ripināja debesu uguņiem piekrautus ratiņus un kodīja lūpas — trīs mēnešus gatavojās un — še tev! Lietus dēļ visi pūliņi var izrādīties velti.

Divi Viļņas leģionāri, kas dežūrēja pie Bezdievnieku un Melnumu robežas, lietus dēļ nelauzīja galvu, drīzāk pat to gaidīja. Jo slapjāks, jo pilsētas ielas mierīgākas. Jau tagad tās bija tukšas, tikai dažs labs pilsonis maldījās, meklēdams kādu krogu vai iebraucamo vietu. Satumsa tik pēkšņi, ka leģionāri iededza šņācošos Voltas lukturus.

—   Paklau, man no tā kvasa, ko satempos pie Zaļā tilta, sākās caureja, — viens teica. — Paliec tepat, es aizskriešu aiz stūra.

—   Ej taču uz krogus būdiņu, — otrs sargs piedāvāja. — Citādi uzpūtīs vējš, un būs baigā smaka. — Un skaļi nozviedzās.

Kvasa cienītājs papurināja galvu.

—   Nē, tur ir pilns ar cilvēkiem, būs rinda. Es tūlīt.

Atradis nomaļāku vārtrūmi, viņš novilka bikses, dziļi ieelpoja un svētlaimīgi elsdams sāka mēslot Viļņas zemi. Pēc tam atvēra acis, pagrieza galvu — un acis iepletās aiz pārsteiguma.

Nedaudz tālāk, slēpdamies ēnā, stāvēja puisītis, kas sasprindzinājies kaut ko rakstīja uz mājas sienas.

—   Ķēpausis! — algotnis iesaucās, uzreiz atcerējies Sudraba norādi: redzot ķēpausi zīmējam, tūlīt pat viņu aizturēt.

Kad esi algotnis, pat tupot ar novilktām biksēm, jābūt gatavam uz visu. Tāpēc leģionārs pat nejuta, kā uzvilka bikses un ar trīs soļiem nonāca blakus puisēnam. Tad viņš no kabatas izvilka svilpi un skaļi nosvilpās, aicinot palīgā savu pārinieku.

Izdzirdējis svilpi, jebkurš ķēpausis būtu skrējis projām, ko kājas nes, bet šis pat nesakustējās, zīmēja, kā zīmējis.

"Varbūt kurls?” leģionārs izbrīnījās.

Viņš pieskrēja pie puisīša, satvēra viņu aiz pleca un pagrieza pret sevi. Un tik tikko neatlēca atpakaļ. Puisēna mute bija asiņaina, apkārt iekritušajām acīm melni riņķi, viens vaigs bez apstājas raustījās.

Leģionārs paskatījās uz sienu. Uz tās bija uzzīmēts nezvērs, un tik reāli, ka likās, tūlīt izlēks uz ielas, un ugunīgais skatiens sadedzinās visu apkārt.

—  Velns! — leģionārs nolamājās, aiz pleca aizvien turēdams bērnu, kas negatavojās ne bēgt, ne pretoties.

—   Es viņu redzeju, — puisēns nomurmināja un pacēla kailas rokas. Tās ari bija asiņainas līdz pat elkoņiem.

Bija pieci vakarā.

Viļņas legāts rāpoja pa sienām. Ne jau tiešā nozīmē, protams, bet Slušķu pils dežurantiem no tā labāk nepalika. Ik stundas ceturksni Sudrabs atskrēja uz uzņemšanas zāli, pieprasīja atskaites, kas tika piegādātas no posteņiem, lasīja tās, bet viņa seja apmācās arvien vairāk. Nevis tāpēc, ka algotņi strādātu slikti. Visgrūtākajā Galotņu tikšanās dienā leģionāri strādāja vaiga sviedros. Streiki nenotika, māšu marš, kas leitnantā VielholskI izraisīja šausmas, ari izgāzās, tiesa, ne bez Katedrāles bruņinieku vadītāja palīdzības (lasīdams to atskaiti, Sudrabs kodīja lūpas), lidošanas ass Ādams Gaber-Volinskis veica lidojumu zem Zaļā tilta, nevienu nenogalinādams, tūkstošiem ziņkārīgo, kas bija ielenkuši Nēres krastu, neiekrita upē un neaizgāja pa burbuli, pat Bēdu nekrietneļi uzvedās pieklājīgi. Protams, vēl gaidīja pēdējā brīvo izpriecu nakts, kurā netrūks gan nobrāztu degunu, gan alķīmiķu debess uguņu nosvilinātu uzacu. Legāts varēja uzsist sev pa plecu par labi veiktu sagatavošanās darbu un palūgt prēmiju no pilsētas kases, bet viņš nealka pēc prēmijām un uzslavām, bet pēc darbības. Tāpēc viņš ar soļiem mērija kabinetu, lamādams tos, kas atbrīvoja viņu no pienākumiem, bet visvairāk sevi pašu.

Kāds piesardzīgi atvēra durvis. Visi Slušķi jau zināja par vadoņa garastāvokli, tāpēc pat visnežēlīgākie izmeklētāji garām legāta kabinetam tipināja uz pirkstgaliem.

—   Ko jūs, pie velna, gribat? — Sudrabs ieaurojās.

Taču jau pēc minūtes viņš kā vējš traucās pa kāpnēm lejup, lēkdams pāri vairākiem pakāpieniem. Pa ceļam apstājies, viņš ieroču telpā paķēra neasu cieta koka nūju un iebāza to jostas cilpā. Pie jostas piestiprinātajā magazīnā šūpojās pistole. Legāts uzmeta virsū ūdensnecaurlaidīgu patruļas apmetni un izskrēja uz ielas.

Laukā gāza kā ar spaiņiem, pavisam netālu nodārdēja pērkons. Sudrabs pāris soļos nonāca ātrajā divvietīgajā diližansā, kas jau gaidīja pie galvenajām Slušķu pils durvīm.

—   Brauc! — viņš pavēlēja kučierim.

Tas pamāja un veicīgi aizvēra katla vārstuļus. Tvaiks svilpodams sāka lauzties uz āru, un diližanss izbrauca no pagalma. Kučieris vairākas reizes pagrieza rokturi, un atskanēja skaļa sirēna, kas ziņoja, ka šis diližanss ļoti steidzas.

No pamatiem izlīda kāda radībiņa un aiztipināja pakaļ diližansam. Mehžurka Ratuss ieskrējās un uzlēca uz diližansa malas.

Markuču muižā pie elektrolābijas noliekušās galvas atviegloti nopūtās, ieraudzīdamas, ka zilais punktiņš žigli pārvietojas pa Vilnas ielām.

—   Legāts kaut kur brauc, — nomurmināja atdzīvinātāju Vecākais. — Varbūt tikai, lai pārbaudītu posteņus, bet varbūt…

Savējais cilvēks Slušķos viņam nesen ziņoja: Sudrabs domā, ka zina, kā atrast zinātnieku Baltru.

Lietus, kas pieņēmās spēkā, izkliedēja cilvēkus, tāpēc kaucošais leģiona diližanss drāzās gandrīz pa tukšām ielām. Tas pabrauca garām Katedrāles laukumam un aizsvilpa garām Bernardlniešu dārzam. Pils ielā iegriezties tas neiedrošinājās, jo Viļņas iedzīvotājus un garāmgājējus no turienes nebūtu izgaiņājis pat lietus.

Pie svētās Annas baznīcas uzradās negaidīts šķērslis — divi vezumi tā bija saķērušies ar ilksīm, ka tos izšķirt nebija spējīgi ne abi kučieri, ne četri palīgi.

Kučieris sanervozējies apturēja diližansu.

—   Brauc pa ietvi! — legāts iekliedzās. — Un pagriez sirēnu, griez!

Diližanss iegaudojās un, uz visām pusēm šķaidīdams drēgnu

granti, uzrāpās uz ietves, kas šajā vietā bija no koka. Tās klucīši iebrikšķējās, bet viri, kas cīnījās ap vezumiem, aiz bailēm pat pārmeta krustus. Pabraucis garām šķērslim, diližanss atkal uzripoja uz ielas.

—   Labi, — sausi noteica Sudrabs.

Leģionāru postenis bija ierīkots krogā "Sarkanais gailis”, kas stāvēja uz robežas starp Bezdievniekiem un Melnumiem. "Gaili" bija iecienījuši ugunsdzēsēji, pristavi, algotņi un ļoti svarīgu personu apsargi, kurus pilsētnieki zobgalīgi dēvēja par “čurņiem”. (Kāds zobgalis, ko pamatīgi piekāva viens bagātnieks, atriebās ar dziesmiņu: "Sūda kungiem pakaļ skriesi — asti ilgi kasīt nāksies”).

Krogā ienākušais legāts ieraudzīja, ka šeit pilns ar visādiem klaidoņiem, un tas viņam nepatika. Vēl vairāk viņam nepatika tas, ka visi dzērāji blenza uz divām salijušām patruļām un jaunekli, kas bija nosēdināts uz taburetes zāles stūri.

Sudrabs skaļi nokrekšķinājās, un galvas zibenīgi pagriezās pret viņu.

—   Visi ārā! Tūlīt pat, — legāts iesaucās pērkondārdošā balsi.

Tie, kas pazina Viļņas legātu, strīdēties negrasījās, bet tie, kas nepazina, nosprieda, ka nevēlas iepazīties. Ne ar legātu, ne ar viņa nūju vai pistoli, kas karājās viņam pie sāniem.

—   Laukā līst, — kāds ievaidējās, izbāzis galvu pa durvīm.

—  Toties Slušķos ir sauss, — Sudrabs atcirta. — Ņemiet kausus un ārā! Mēs paziņosim, kad varēsiet nākt atpakaļ.

“Sarkanais gailis” uzreiz kļuva tukšs. Kroga saimnieks Narimants pārmetoši noklikšķināja ar mēli, bet neko vairāk. Viņš nebēdāja, jo zināja: baumas par dīvaino legāta vizīti izplatīsies acumirklī, un šonakt krogs lūzīs no cilvēkiem.

Pārliecinājies, ka nepiederošo vairs nav, Sudrabs piegāja pie ķēpauša. Paņēmi? krēslu, viņš nosēdās tam pretī un dažas minūtes lūkojās bērnelī. Puisēna rokas un mute bija noķēpāti ar sarkanu krāsu. Bet acis… acis bija kā vājprātīgajam. Duļķainas, ar skatienu, kas vērsts sevi.

Sudrabs deva mājienu leģionāriem atkāpties.

—   Nebaidies, — viņš klusi pateica bērnam. — Neviens nedarīs tev neko sliktu.

Puisēns klusēja.

Legāts sakustējās krēslā un pavirzījās nedaudz tuvāk.

—   Kā tevi sauc? — viņš pajautāja.

Klusums.

Sudrabs jautājoši paskatījās uz leģionāriem. Viņi paraustīja plecus.

—  Aizšuvis muti, — viens nočukstēja. — Tikai pateica: "Es viņu redzēju”.

Legāta skatiens atkal pievērsās ķēpausim.

—   Ko tu redzēji, puisīt? Vai to radījumu, ko zīmē uz sienas?

Klusums. Tikai puisēna pirksti ietrīsējās.

Pēkšņi trīsas pārgāja uz rokām, nodrebēja bērneļa pleci, un viss ķermenis sāka kratīties. Kājas noslīdēja uz koka grīdas, puisēns nokrita un sāka raustīties kā no ūdens izvilkta zivs.

—   Pieturiet viņu! — legāts iesaucās.

4

Trīs pāri roku spēcīgi sagrāba puisēnu.

Pēkšņi bērns pārstāja raustīties, plaukstas bezspēcīgi nokrita uz grīdas, lūpas sakustējās.

—   Sargeņģeli… — viņš klusi noteica.

Legāts Sudrabs pietupās uz viena ceļgala un pieliecās tuvāk.

—   Ko tu tur šļupsti, bērniņ?

—   …man, kas esi dots, esi man blakus, mans labais… — Bērns ieelpoja. — Sargā mani ik dienu, uzliec stipro roku. — Viņa balss kļuva aizvien spēcīgāka, kamēr visbeidzot pārvērtās kliedzienā: — 0, nepamet mani vienu, Sargeņģeli! Es viņu redzēju! VIŅŠ IR ŠEIT!!!

Izkliedzis pēdējos vārdus, puisītis iepleta acis, viņa ķermenis sasprindzinājās, galva pacēlās. Sudrabs knapi paspēja palikt plaukstu zem galvas, un bērns pēkšņi saļima. Viņam no mutes izlauzās ārā sarkanas putas.

Krodzinieks Narimants bailīgi pārmeta krustu un nosolījās svētdien baznīcā iedegt tik daudz sveču, cik tikai būs spējīgs pacelt.

—   Ko darīsim? — sastindzis pajautāja viens no leģionāriem.

Par legātu nekļūst tāpat vien, par skaistām acīm. Sudrabs jau

bija paspējis sev pajautāt to pašu un pat rast risinājumu. Viņš paņēma puisēnu uz rokām un pieglauda viņa galvu sev pie krūtīm. Bērns nebija neko smagāks par lupatu lelli.

—   Atgriezieties savā posteni. Šovakar pilsētā būs karsti, — viņš mehāniski noteica, pat nenojauzdams, cik patiesi ir šie vārdi.

—   Un tu, vadoni?

—   Es zinu, kas mums palīdzēs, — Sudrabs atbildēja un, nesot bērnu, izsteidzās no kroga.

Līdz Bēdām bija prāvs ceļa gabals, bet leģiona diližanss veica to tik ātri, ka būtu pārspējis pat slaveno sportistu Leonu Serpoletu, kas pavisam nesen Nicas Angļu piekrastē uzlaboja pasaules ātruma rekordu.

Izspļaudams tvaika mākoņus, diližanss aizjoņoja garām dīķiem, apmeta likumu Melnumiem un Rātslaukumam, aizbrāzās garām Pohuļankai un, šļakstīdams uz visām pusēm peļķu ūdeņus, nonāca Bēdās, Slapjajā laukumā. Braukt tālāk pa šaurajām, izmirkušajām ieliņām bija neprāts, un Sudrabs izlēca no diližansa. Kaut gan Dievu viņš pielūdza reti, šobrīd viņš domās karsti aizlūdza, lai tikai izdotos atrast vajadzīgo cilvēku, un, licis kučierim pagaidīt, viņš ar bērnu uz rokām pa peļķēm aizkātoja dziļāk Bēdās.

Mehžurka nolēca no diližansa malas, un, mezdama likumu dziļākām peļķēm, aiztipināja pakaļ.

Pēc dažām minūtēm smagā legāta dūre jau drebināja ar dzelzi apkaltās koka durvis.

Lodziņš pavērās, un pēc neilga laika tika atvērtas ari durvis.

—   Kur Margarita? Ir? — Sudrabs iešņācās. Šoreiz viņam nebija laika pieklājībām.

—   Jā, ir, — pamāja mūķene, kas atvēra durvis, un pārsteigta aplūkoja šļaugano puisēnu uz Sudraba rokām. — Kas noticis bērniņam…

Antans Sudrabs aizspraucās sievietei garām un metās skriešus.

—   Margarita! Margarita!

Viņa jau skrēja viņu sagaidīt. Ieraudzījusi nesamo, sieviete pamāja vīrietim.

—   Uz šejieni! — viņa pirmā ieskrēja ēkā, aizsteidzās pa gaiteni, kura galā bija patversmes dziednīca.

"Bogoģeļņā" Sudrabs bija biežs viesis, bet dziednīcu viņš apmeklēja pirmo reizi. Viņš uzmanīgi apguldīja puisēnu gultā, kas bija pārklāta ar žilbinoši baltu palagu, un palūkojās apkārt.

Palielajā četrstūra istabā bija tikai divas gultas (pie katras atradās plauktiņš), bet skapji — pat četri. Visās bija kārtīgi izrindotas dažāda lieluma pudelītes un kolbiņas, kārbiņas ar uzrakstiem latiņu valodā, lielas burkas ar ārstniecības zālītēm. Vienā skapi sidraboti mirdzēja kaut kādi medicīnas instrumenti un bļodiņas. Sānos stāvēja metāla galds, pārklāts ar lina audeklu, nožogots ar trīsdaļīgu širmi. Istabā nesmaržoja pēc hlora, kas raksturīgi tādām iestādēm, bet pēc lavandas.

—  Oho, pie jums nav ne par matu sliktāk kā pie Dembovska, — Sudrabs bija pārsteigts.

—  Varbūt pat labāk, nezinu, — Margarita atbildēja. Viņa sēdēja uz taburetes un uzmanīgi skatījās puisēnam sejā. — Es privātārstus neapmeklēju. Ja tev katru dienu vajadzētu aptekalēt vairākus bērnus, tev ne vien tādi krājumi būtu. Un tagad stāsti, kas notika. Man būs nepieciešama palīdzība! — Pēdējie vārdi jau bija domāti divām mūķenēm pelēkos habitos, kas ienāca istabā. Viena bija jauna, otra — paveca sieviete. Mūķenes pamāja un aizgāja.

—   Tu esi mana vienīgā cerība, — Sudrabs noteica.

Klausoties legāta stāstu par to, kas noticis, Margarita pacēla

bērna plakstiņus un aplūkoja acis, pacēlusi nošļukušo rociņu, pārbaudīja pulsu, uzmanīgi pavērusi puisēnam muti, aplūkoja mēli, tad panadzes un nemierīgi pagrozīja galvu.

Tad atgriezās abas mūķenes, kas nesa divas lielas vara bļodas, kurās garoja karsts ūdens. Margarita pamāja vienai mūķenei, lai tā noliktu bļodu uz plauktiņa blakus gultai, kurā gulēja puisēns, un sāka ar šķērēm uzmanīgi griezt bērnam pie ķermeņa pielipušās netīrās drēbes.

—   Kas tad tas? — viņa norādīja uz netīrajiem apsējiem. Viņa uzmanīgi tos noņēma un sāka aplūkot garās asiņainās rētas uz puisēna kājām un rokām.

Legāts piegāja tuvāk.

—   Nezinu, — viņš paraustīja plecus. — Atgādina kodumus.

Margarita piecēlās no taburetes un atgāja no gultas.

Vecākā mūķene nekavējoties sāka mērcēt apsējus karstā ūdenī un uzmanīgi apmazgāt puskailo bērnu, bet viņš nepakustējās pat tad, kad apsēji pieskārās līdz galam nesadzijušām brūcēm uz rokām un kājām. Pēc tam mūķenes un Margarita, sabāzušas galvas kopā, čukstus apspriedās, un abas mūķenes izgāja.

Margarita paņēma legātu zem rokas un aizveda līdz logam.

—   Nekas labs, — viņa klusi pateica, it kā baidīdamās, ka bērns varētu izdzirdēt. — Es neesmu ārste, bet Bēdās es daudz esmu iemācījusies. Nākas pabūt gan par ķirurgi, gan alķīmiķi, gan zobārsti, gan

psihiatri. Es domāju, ka puisēnam bija šoks. Viņu kāds nobaidīja. Šausmīgi. Pulss knapi jūtams.

—   Vai tad nav iespējams viņam kaut kā palīdzēt?

—   Ja tu būtu vērsies pie Filipa vai Jēkaba, viņi tev, visticamāk, būtu pateikuši: nē. Aizvestu puisēnu pie bonifratriem un gaidītu, ko viņa paša ķermenītis izlems. Dzīvos vai nedzīvos. Atgūsies pēc mēneša, bet varbūt pēc gada. Tādus bērnus neviens tur neaptekalē. Viņš nav tirgotāja dēliņš. Tu taču pat viņa vārdu nezini. — Margarita apklusa, paskatījās uz legātu un runāja tālāk:

—   Māsa Lūcija teica, ka var mēģināt bērnu atdzīvināt. Bet… hm… kā lai te pasaka… pavisam neparastā veidā.

—   Māsa Lūcija? — Sudrabs savilka uzacis. Šo vārdu viņš jau bija kaut kur dzirdējis. Un pēkšņi atcerējās. Pirms dažiem gadiem Filipa un Jēkaba slimnīcā izcēlās skandāls. Tika nozākāta kaut kāda Lūcija — it kā viņa smagi slimiem slimniekiem dzirdinot dakteriem nezināmu eliksīru. “Viļņas Taisnība” aizrāvusies vainoja mūķeni, ka it kā viņa tajā dzērienā izmantojot mirušo ķermeņa daļas un pat nodarbojas ar melno maģiju. Veselības padomnieks nesteidzās ticēt tādām apsūdzībām, bet laikraksta lasītāji sāka pieprasīt bezmaz vai linča tiesu. Un tad Lūcija pazuda. Visiem tas bija acīmredzams pierādījums, ka viņa ir… — Ragana, — legāts balsī noteica.

—   Un kas? — Margarita salika rokas sānos un caur pieri palūkojās uz Sudrabu. — Gribi, lai puisēns nomirst? Mazāk klausies tenkās!

Legāts maigi pieskārās viņas plecam.

—   Nomierinies. Es taču teicu, ka tu esi pēdējā cerība. Palīdziet bērnam.

—   Ja Lūcija ir ragana, tad es esmu žongliere, — Margarita noteica un paskatījās legātam acīs. — Starp citu, būs labāk, ja turēsi mēli aiz zobiem.

—   Zinu, — Sudrabs īsi atbildēja.

*

Atvērās durvis, un dziednīca atkal ienaca veca mūķene — māsa Lūcija. Viņa izskatījās mainījusies. Zem acīm viņai bija tumši maisiņi, piere norasojusi no sviedriem, kurus Lūcija nepārtraukti slaucīja ar habita piedurkni. Sudrabs ievēroja, ka sievietes plaukstas

locītava apsaitēta ar apsēju. Vienā rokā māsa turēja kolbu, kurā skalojās granātu krāsas šķidrums, bet otrā — resnu kociņu sudraba krāsā.

—   Kamparu! Visstiprāko! — viņa noteica, un Margarita paklausīgi izņēma no plaukta metāla pudelīti, kas bija aizspiesta ar korķi.

—   Turi rokas un kājas. Stipri. — ŠI pavēle bija domāta legātam, un viņš darīja, kas bija likts.

Mūķene atkal notrauca sviedrus no pieres, paņēma puisīti aiz zoda un, veikli atvērusi viņam muti, starp zobiem viņam ielika sudraba kociņu. Margarita ar kampara pudelīti rokā nostājās galvgali. Sudrabs ar vienu roku piespiedis turēja bērna kājas, kas bija tievas kā žagariņi, ar otru — rokas, baidoties, ka tikai nepārcenstos un nesalauztu trauslos kauliņus.

Māsa Lūcija attaisīja kolbu. Traukā iekļūstot gaisam, granātu krāsas šķidrums sāka burbuļot un šņākt.

—   Kamparu! — atkal pavēlēja Lūcija.

Margarita atvēra pudelīti.

Istabā uzreiz uzvirmoja tik asa smarža, ka legātam sāka asarot acis.

Sieviete pielika pudelīti bērnam pie deguna.

No sākuma likās, ka pūliņi ir veltīgi. Bet vēlāk puisēna nāsis iepletās. Margarita piebāza pudelīti vēl tuvāk.

Pēkšņi puisēna acis plaši atvērās. Tās bija miglainas, zīlītes paplašinātas. Bērns pūlējās apsēsties, taču Sudrabs spēcīgi turēja viņu aiz rokām un kājām. Puisēns iesmilkstējās un pamēģināja ar mēli izstumt no mutes sudraba kociņu, bet, kad tas neizdevās, to pārkost. Viņa acis sāka šaudīties, ķermenis raustījās — tik spēcīgi dauzījās sirds.

—   Ātrāk! — Margarita iekliedzās.

Lūcija pagāza sāņus kolbu un sāka pamazām pilināt bērnam mutē šņācošo šķidrumu, kas bija staipīgs kā sveķi. Uzmanīgi skatījās, lai garām nenopilētu kāda lāsīte.

Izmaiņas notika acumirklī. Sudrabs sajuta, ka sasprindzinātais bērna ķermenītis atslābst, acis pārstāj skraidīt un sāk pamazām noskaidroties, ieplestās zīlītes sašaurinājās.

Mūķene salēja bērnam mutē pēdējās lāses un iztaisnojās. Margarita aizbāza ciet kampara pudelīti. Legāts uzmanīgi atlaida rokas.

Tagad puisēns elpoja vienmērīgi. Viņš aizvēra acis, bet, nedaudz pagulējis, atkal tās atvēra, pagrieza galvu. Tad piecēlās uz elkoņiem un apsēdās, palūkojās apkārt un pēc kārtas nopētīja visus trīs cilvēkus, kas atradās dziednīcā. Spilgti zilajās acis bija redzams pārsteigums.

—   Kur… kur… — viņš nočukstēja un aplaizīja sausās lūpas. Margarita veicīgi pasniedza viņam glāzi ūdens. Bērns kāri izdzēra ūdeni un nopūtās. — Kur es esmu? — viņš skaļāk pajautāja.

—   Tu esi drošībā, — Margarita pasteidzās atbildēt.

Legāts iekrekšķinājās, bet "bogoģeļņas” vadītāja uzmeta viņam tādu skatienu, ka vīrietis nolēma pagaidām paklusēt.

—   Kā tevi sauc? — Margarita pajautāja.

Puisēns apjuka.

—   So…. — Viņš ar pirkstiem pieskārās pierei. — Solomons. Solomons Kleins.

Legāts piemiedza acis. Tad re, kā! Vēl viena detaļa nostājās savā vietā. Tas ir tas pats puisītis, kuru leģionāri ķerstīja pie rātsnama. Puisēna draugi pateica, ka viņu vadonis noslēpies kanalizācijas labirintā.

—   Cik tev gadu? — Margarita pajautāja.

Solomons paraustīja plecus.

—   Kur tu dzīvo?

Bērns klusēdams atkal paraustīja plecus.

Sudrabs pamāja Margaritai.

—   Kas viņam ir? — viņš pajautāja, kad abi pagāja nostāk no puisēna gultas. — Gribu uzdot dažus jautājumus. Vai viņš ir spējīgs atbildēt?

Margarita pašķielēja uz Lūciju. Tā piegāja tuvāk. Sviedri mūķenei vairs neizsitās, tikai drebēja rokas.

—   Šis elikslr… hm… dzēriens palīdzēja bērnam atgūties, — klusi noteica Lūcija. — Turklāt tas iedarbojas kā nomierinošs līdzeklis. Jautāt jūs varat. Bet nepārcentieties, citādi bērns atkal atkritīs atpakaļ. Prātiņš viņam bija aptumšojies. Vai ir palicis gaišāks, vai bērns runās taisnību, nezinu, — viņa klusiņām piebilda.

Sudrabs pamāja ar galvu, atgriezās pie puisēna un apsēdās uz taburetes.

Bērns pacēla uz algotni acis. Skatiens bija kā zīdainim — naivs, atklāts, kas ne pārāk labi uztver pasauli.

Legāta sirds sažņaudzās.

—   Paklau, Solomon, — viņš ierunājās. — Tu tagad atrodies Bēdās, bāreņu patversmē. Neviens tev nedarīs neko sliktu. Te tu esi drošībā. — Sudrabs centās runāt lēni un skaidri. — Bet man nepieciešama palīdzība. Un tu vienīgais vari man palīdzēt. Solomon, tas ir ļoti, ļoti svarīgi. Vai palīdzēsi?

Klusums.

Klusums.

Klusums.

Legāts nopūtās un nokāra galvu.

Piecēlies kājās, viņš aizgāja pie loga. Margarita, piegājusi viņam klāt, uzlika viņam roku uz pleca.

—   Vismaz labi tas, ka viņš atguvās, — viņa nočukstēja.

Pēkšņi Solomons pagriezās pret logu.

—   Jā, — viņš skaidri noteica. — es palīdzēšu.

Sudrabs jau gribēja mesties pie bērna, bet savaldījās. Viņš mierīgi piegāja viņam klāt un apsēdās uz taburetes.

—  Vai tu biji kopā ar bērniem, kas apķēpāja rātsnama sienas? — viņš pajautāja pēc iespējas maigāk.

Solomons dažas reizes apņēmīgi pamāja, it kā lepotos ar to.

—   Un tu iemuki kanalizācijas lūkā?

—   Jā, — bērns apstiprināja. — Viņi mani neno… nenoķēra.

—   Vai vari pastāstīt, kas notika pēc tam?

Solomons mirklīti sēdēja ar nokārtu galvu.

—   Es bēgu… man bija ļoti bail, jo uzbruka žurkas. Tās bija dīvainas. Spēcīgi sadauzīju pieri. Pēc tam… Atmodos tumšā istabā uz sola. Tur bija durvis ar restēm. Gribēju bēgt, bet bija bail. Tad izdzirdēju, ka otrā istabā sarunājas divi cilvēki.

—   Par ko viņi runāja? — Sudrabs ieausljās.

—   Ne pārāk labi sapratu. Par slimnīcu, par laba… labo… laburaturiju.

—   Varbūt viņi izrunāja kādu vārdu?

—   Jā. Viens pateica "Ātri, ātri, Francisk.”

Legāts skaļi izelpoja.

—   Un pēc tam? — viņš pajautāja.

—   Pēc tam viņi aizgāja. Restes bija vaļā, un es izdzirdēju…. — Bērns nopūtās, bet runāja tālāk, jo balss kļuva možāka. — Tas atnāca pie manis. Bet tas neelpoja, tikai žvadzēja.

—   Kas ir “tas”, Solomon? — Sudrabs izbrīnījās.

Puisēns pagrozīja galvu, viņa acis skatījās vienā punktā.

—    Nezvērs. Liels un žvadzošs. Tas man nepieskārās. Izgāja pa dzelžu apkaltajām durvīm, bet es aizgāju nopakaļus. Vēl es redzēju… — viņš paberzēja vaigu, — redzēju lielu istabu ar kaut kādiem aparātiem un ar cilvēku gultā.

—   Un kur tu gāji?

Bērns paraustīja plecus.

—   Pa tuneļiem. Es viņu redzēju. Bet ne vienmēr. Reizēm tas pazuda.

—   Bet kāpēc tu sekoji nezvēram, Solomon?

—   Nezinu.

—   Tev nebija bail?

Puisēns paskatījās uz legātu.

—    Nē… bija bail… nezinu… Bet tas izveda mani no tuneļa. Es izgāju uz ielas… — Viņš apklusa.

Vecā mūķene piegāja pie bērna, noglāstīja viņam galvu, apsedza ar segu un izgāja no istabas.

—   Kas notika pēc tam, Solomon? — legāts piesardzīgi pajautāja.

Bērns ciešāk ietinās segā.

—      Uz ielas bija tumšs. Norunātajā vietā es atradu spainīti ar krāsu. Man lika uz sienas uzrakstīt vārdus… No lapiņas. Es paņēmu krāsu un jau domāju rakstīt… Bet lapiņas nebija… Tad es…

—   Uzzīmēji nezvēru, — Sudrabs atgādināja.

Bērns pamāja.

—   Jā… nē… nezinu. Es rakstīju… zīmēju. Pēc tam atkal viņu ieraudzīju. Tas uzbruka vīrietim. Pēc tam pazuda. Laikam atgriezās pazemē. Bet viņš nāks atkal. Viņš vienmēr atgriežas.

Durvis atvērās, un istabā ar krūzīti rokās atgriezās māsa Lūcija.

Viņa zīmīgi paskatījās uz legātu un padeva krūzīti puisēnam.

—   Te būs tēja, — viņa bērnam pateica. — Izdzer, sasildies! Laikam esi noguris? — Viņa atkal noglāstīja puisēnam galvu. — Tev vajag pagulēt. Izgulēsies, un viss būs labi.

Solomons pamāja, paņēma krūzīti un nesteigdamies sāka malkot tēju. Viņam acis sāka vērties ciet, galva noslīga uz spilvena. Pēc brītiņa puisēns jau gulēja ciešā miegā.

Legāts pārbrauca ar plaukstām pār seju. Tagad viņš nešaubījās, ka nezvērs ir bioniks. Kā teica mehāniķu vadītājs Petrs Vileišis — mehāniskas mašīnas un dzīva organisma savienojums. Radījums, par kuru sapņots simtiem gadu, bet kuru nevienam nebija izdevies radīt. Līdz šodienai. Nezvēra autors — zinātnieks Francisks Baltrus. Tas bija viņš, kas uzrasēja noslēpumainos rasējumus, kuru kopijas nonāca pie Vaņečkas Skorika, kuru vēlāk nogalināja Holēras kapsētā. Kas notika pēc tam? Acīmredzot atdzīvinātāji nezin kādu iemeslu dēļ nesteidzās un nolēma paslēpt savu ģēniju tālāk no acīm, tur, kur neviens par viņu neinteresēsies — Novoviļeiskas psihiatriskajā slimnīcā. Bet šo spēli spēlēja vēl kāds. Tas kāds bez atdzīvinātāju ziņas dabūja Francisku laukā no slimnīcas un noslēpa pazemē. Visdrīzāk, tur viņam tika ierīkota laboratorija un Baltrus pabeidza radīt savu bionisko šedevru. Bet vēlāk palaida to pilsētas ielās.

Šajā stāstā bija daudz nezināmo. Kas bija tas noslēpumainais spēles dalībnieks, ar kura palīdzību Baltrus iespēja divu nedēļu laikā uzkonstruēt bioniku? Kāds ir tā spēles dalībnieka mērķis? Tikai vienu lietu legāts saprata skaidri: nepieciešams apturēt slepkavības.

Viņš vairākas reizes ieelpoja un izelpoja, tad paskatījās uz Margaritu.

—   Paldies, — viņš noteica, paspiezdams viņas roku. — Bet man ir vēl viens lūgums. Gribu, lai puisēns aizvestu mani uz pagrabiem.

—   Ko? — Margarita ar plaukstu aizklāja muti. — Tu esi prātu zaudējis? — Un ar visu ķermeni nostājās priekšā Solomonam, it kA legāts grasītos pagrābt guļošo bērnu aiz krāgas un vilkt laukā.

—   Bet viņš vienīgais zina ceļu! — Sudrabs čukstus teica. — Bez viņa es pazemē klaiņošu līdz pasaules galam.

—   Nekādā gadījumā! — Margarita papurināja galvu. — Vai tu apjēdz, kas var notikt bērnam, ja viņš atkal nonāks tajā pretīgajā caurumā?

—   Vai tu aptver, kas notiks, ja es neapturēšu slepkavības? Tas radījums nogalinās pusi pilsētas! — Sudrabs iesaucās.

—   Bet varbūt tās ir tikai bērna fantāzijas? — Margarita nepiekāpās.

Legāts papurināja galvu.

—   Nē, Margarita. Tās nav fantāzijas. Tici man, tādos jautājumos man ir pieredze.

Abi apklusa un brītiņu skatījās viens uz otru.

—   Labi, — Margarita piekāpās. Bet tikai tādā gadījumā, ja pats bērns gribēs tevi pavadīt. Un tikai pēc tam, kad izgulēsies.

Legāts pasmaidīja.

—   Varbūt uzcienāsi ar tēju? Esmu pacietīgs, pagaidīšu.

*  * *

Solomons pamodās pēc divām stundām.

Ja legāts būtu viņu pazinis agrāk, viņš būtu pārsteigts: bērnelis tagad izskatījās kā agrāk, pirms satikās ar nezvēru — možs un nedaudz trakulīgs.

Noklausījies Sudraba lūgumu, viņš pat acu nepamirkšķināja.

—   Iešu jums līdzi. Parādīšu caurumu uz pazemi. Turklāt man taču nezvērs neuzbruka.

Legāts pakasīja sprandu.

—  Varbūt tas neuzbrūk bērniem? — viņš skumji noteica. — Bet tikai padzīvojušiem onkuļiem.

Kaut gan pats tam lāgā neticēja.

Septiņos vakarā gāza kā ar spaiņiem, ducināja pērkons.

Birģermeistars Venslauskis-Venskus palūkojās pa logu. “Nebūtu slikti kādu spainīti aizliet ari kungiem aiz apkakles, lai atvēsinātos,” viņš domās nopūtās, paskatīdamies uz cilvēkiem, kas bija sapulcējušies zālē.

Kaislības te patiešām kūsāja kā krievu samovars. Pēc pārtraukuma, kura laikā viesi aizskrēja paskatīties Ādama Gaber-Volinska lidojumu zem Zaļā tilta, sākās svarīgākās debates par to, kā būtu jārisina starptautiskie strīdi. Alianses pārstāvjiem rūpēja dažas lietas — pirmkārt, kā pārliecināt Eiropas varenos, lai tādus strīdus vislabākajā gadījumā risinātu Strīdu komisija; otrkārt, kā pārliecināt, lai Strīdu komisija tiktu dibināta tieši Aliansē. Un, treškārt, kā panākt, lai Strīdu komisijas lēmumus obligāti ievērotu visas strīdos iesaistītās Eiropas valstis…

Tādas komisijas dibināšana tieši Aliansē būtu palielinājusi gan Alianses pilsētu, gan pašu Rotšildu ekonomisko un politisko ietekmi, brīvpilsētas aizsargātu no Eiropā briestošajiem konfliktiem un nostiprinātu to neatkarību, nemaz nerunājot par iespēju

apgrozīties pašā Eiropas intrigu centrā (Alianses vadītāju sapnis). Taču vienoties nebija viegli.

Daži Eiropas valstu pārstāvji pārmeta, ka Alianses pilsētas esot atkarīgas un piesietas kā sunīši pie būdām — Viļņa un Rēvele ir atkarīgas no Krievijas, Prāga no Austroungārijas impērijas, Krakova — no Vācijas, bet Konstantinopole, zināms, no turkiem. Turklāt dažas valstis, īpaši Vācija, stingri pretojās Strīdu komisijas idejai, kuras lēmumi visiem būtu obligāti. Un negatavojās ne par naga melnumu mainīt savu viedokli.

—   Es vēlreiz atkārtoju: visām valstīm ir tiesības aizstāvēt savas intereses visos iespējamos veidos, un nekāda jūsu Strīdu komisija ar nezin kur salasītiem tiesnešiem nepiespiedis mūs pildīt viņu lēmumus, ja Vācija tiem lēmumiem nepiekritis, — Prūsijas Kara ministrs vācietis Karls fon Einems ar plaukstu vēdīja gaisu.

Barons Nātans Rotšilds kodīja lupas. Vācija ne jau tāpat vien atsūtīja "Parsifālu" un savu slavenāko “kara vanagu” fon Einemu — tas bija kā atgādinājums baronam Rotšildam, ka ar Vācijas ķeizaru vajag rēķināties. Fon Einems jau bloķēja britu un franču piedāvājumus samazināt apbruņojumu Eiropā.

—   Jūs, franči un briti, mēģināt pārliecināt Vāciju, ka vēlaties mieru, bet esat vilki jēra kažokā, — fon Einems iesaucās no visa spēka. — Jūs piedāvājat samazināt floti? Jūs domājat, ka mēs nezinām, cik kuģu jūs paši nolaižat ūdeni savās lielākajās rūpnīcās Plimutā vai Brestā? Vācija vienmēr ir tiekusies tikai pēc miera. Bet mēs neesam akli, mēs redzam, kas notiek citās valstis.

Britiem un frančiem apklustot, bet austriešiem un turkiem neiejaucoties, Prūsijas kara ministram atlokos ieķērās Lamsdorfs:

—   Jūs runājat par mieru, bet virs pilsētas karājas jūsu briesmonis “Parsifāls". Kam tas domāts? Kāpēc tas atrodas šeit? Ko Vācijas ķeizars ar to vēlas parādīt? Gribat mūs iebiedēt? Bet varbūt jums ir citi mērķi? — viņš kliedza, kratīdams dubultzodu.

—   Un kāpēc jūsu bruņuvilcieni ielenkuši Viļņu? Varbūt godātai:; barons Rotšilds pateiks, kāpēc šeit šaudās Britu impērijas militārais dirižablis? — fon Einems nebija ar pliku roku ņemams. — Miera

dēļ? Mēs ari sargājam mieru, īpaši tad, kad notiek tāda svarīga tikšanās. “Parsifāls” šeit atrodas tikai tāpēc, miera dēļ.

—   Kungi, kungi! — barons Rotšilds mēģināja iejaukties. — Mēs te neatrodamies tāpēc, lai mētātos ar apsūdzībām. Domāsim ar skaidru galvu! Gan visa Alianse, gan Viļņa konkrēti ļoti priecājas, ka jūsu valstis, — barons pēc kārtas pamāja Krievijas impērijas pārstāvim Vladimiram Lamsdorfam, Prūsijas kara ministram fon Einemam un Britu impērijas ārlietu ministram lordam Petam-Ficmorisam, — rūpējas par pilsētu un nodrošina drošību. Vai ne tā, birģermeistar? — viņš vērsās pie Venslauska-Venskus.

Venslauskis-Venskus, atģidies no sapņu pasaules, tikai pamāja ar galvu.

Gaiss zālē, šķiet, iekarsa. Lietus aiz loga pieņēmās spēkā, augstu debesīs nozibēja zibens pātaga.

Uzmanību palūdza un vārdu teica Austroungārijas sūtnis grāfs Lasis Maričs, pēc tam — Osmāņu sultāna Abdul-Hamada sekretārs Izets Pašā AI Abeds (viņš novirzījās no tēmas — runāja par kopīgu dzelzceļu, kas savienotu Eiropas valstis, Aliansi un Osmaņu impēriju).

Krievijas ārlietu ministrs Lamsdorfs turka runu klausījās izklaidīgi, ar tik tikko manāmu šķību smīniņu skatījās uz Prūsijas kara ministru fon Einemu (viņš skrullēja ūsas un izlikās krievu nemanām), pēc tam nepamanāmi paskatījās uz zelta pulkstenīti. Līdz astoņiem bija atlikušas trīs minūtes.

—   Bez trijām astoņi, — kučieris paziņoja.

Apburošā spiedze Emīlija pamāja, no zamša maisiņa izvilka sudraba nūjiņu un kamertoni, izkāpa no tvaika karietes, izstaipījās un palūkojās apkārt.

Kariete stāvēja uz neliela pakalna, no kura bija lieliski redzami visi četri objekti, kuros bija novietoti "cienastiņi".

īstais valsts padomnieks Aleksandrs Ignatjevičs Goļicins tobrīd atradās “Iļja Muromieša" kajītē. Viņš stāvēja, sakrustojis rokas uz krūtīm, un skatījās lielā pulkstenī, kas karājās pie sienas. Pacietīgi gaidīja arī dirižabļa kapteinis. Pulksteņa rādītājs, kas skaitīja minūtes, palēca uz priekšu un vēl vairāk pietuvojās skaitlim "astoņi".

—   Uzmanību! — klusibrīdināja Goļicins.

"Muromieša” apkalpe nostājās savās vietās.

“Svētā Jura zvaigznes” kapteinis skots Miltons Mabrijs sēdēja savā kajītē, kurpēs apautās kājas uzcēlis uz krēsla, un lasīja iemīļoto Bērnsu. Dzeja nomierināja nervus, jo tie jau bija paspējuši sašķobīties. Vakar'"Parsifāls", šodien gadījums ar otro adjunktu Finleju. Atskrējis uz dirižabli, O’Braits bija tik ļoti satraukts un tā putrojās stāstot, ka Mabrijs saprata tikai vienu: Čārlzs dezertējis, Edvards mēģināja viņu aizturēt, bet neizdevās. Kāpēc, viņš nemācēja teikt, kaut ko pļāpāja par brīvību un ceļojumiem apkārt pasaulei.

No sākuma kapteinis saķēra galvu un, neizvēlēdamies vārdus, uzkliedza pirmajam adjunktam, pat piedraudēja ar kara tribunālu. Pēc tam nomierinājies saprata, ka O’Braitam patiešām ar to nav nekāda sakara, un atvainojās viņam, bet pats sāka nervozi rakstīt vēstuli, kas bija domāta centrālajam Gaisa korpusa štābam. Dezertējis britu kareivis nav mazi joki, īpaši tādēļ, ka tas noticis Galotņu tikšanās laikā, kad pilsētā ir pilns ar krievu, vācu, austriešu un pat turku aģentiem. Adjunkts O’Braits dievojās, ka ar politiku tam neesot nekāda sakara, viņš pat kaut ko stāstīja par femme fatale, kas esot Čārlzam sagrozījusi galvu un atņēmusi prātu, bet viņš bija tik ļoti apjucis un tā putrojās, ka Mabrijs lika aiziet viņam uz stundiņu atpūsties, bet pats izsūtīja uzrakstīto rakstu, un, šķirstīdams Bērnsa sējumiņu, minēja, kādi pārmetumi viņu sagaidīs rit.

Skots skaļi nožāvājās un, atrāvis acis no grāmatas, paskatījās uz sienas pulksteni — dienesta biedru atvadu dāvanu. Līdz astoņiem bija atlikusi viena minūte. Tūlīt sāksies vakara pārbaude. Mabrijs ielocīja lapas stūri un aizvēra grāmatu. Piecēlies sāka lūkoties pēc savas cepures.

Din don! Din don! — vara balsis iedziedājās svētā Kazimini baznīcas torņi, uz mirkli noslāpēdami strīdnieku balsis rātsnamā Tūlīt pat atsaucās ari pārējās pilsētas baznīcas. Zvanu duna kā viļņi pāršalca pār pilsētu, un atplūda pat līdz pakalnam, uz kura stāvoj;i Emīlija. Viņa palūkojās uz raudošajām debesim, tad pagriezās prel saviem mērķiem — drūmajām ēkām, kuras lietū izskatījās vēl

drūmākas. Bet Emīlija zināja, ka bumbas ir drošas. Novoviļeiska tūlīt uzlidos gaisā.

Sieviete pacēla virs galvas U formas kamertoni un uzsita pa to ar sudraba kociņu. Mūžībā aizgājušā Kņaza norādījumi bija ļoti skaidri: “Uzsitiet divas reizes un bēdziet projām. Negaidiet rezultātu, tas patiešām būs." Emīlija uzsita kamertonim otro reizi.

Neredzami skaņas ņirbuļi izplatījās uz visām pusēm un sasniedza adresātus. Stikla caurulīšu pamatnes iekrakšķoties sašķēlās, un mēļā želeja sāka lauzties iekšā māla lodēs. Emīlija nekavējoties ielēca karietē.

—   Brauc! — viņa uzkliedza kučierim.

Kariete iekrācās un aizjoņoja pa ceļu, kas veda uz Viļņu.

Nebaidīdamās no lietus, sieviete izbāza galvu pa logu un paskatījās debesis — kaut kur virs Viļņas starp mākoņiem laidās “Parsifāls". Sieviete iebāza galvu atpakaļ, pagriezās un pa aizmugures lodziņu ieraudzīja tālumā izgaistošo Novoviļeisku. Laiks gāja ļoti lēni, it kā sekundes būtu pārvērtušās minūtēs.

Želeja nonāca iekšā lodēs un sāka sajaukties kopā ar ķimikālijām, ko Kņazs bija pagatavojis pēc īpašas receptes. Lodes sāka trīsēt.

Novoviļeiskas slimnīcas, kurā tika turēti veselību zaudējušie fabriku strādnieki un kuru nesen bija apmeklējusi apburošā “inspektore”, vecākais ārsts tieši gatavojās iet mājās. Taču nezin kāpēc apstājās durvis un pagriezās pret galdu. Tad piegāja tam klāt.

Un acumirkli uzlidoja gaisā.

Sprādziena vilnis salauza slimnīcas stāvu starpsienas kā sērkociņus, izsvaidīja cilvēkus no gultām kā lelles, izsita slimnīcas logus. Viena ēkas siena iedrebējās, un pēc mirkļa no tās palika pāri tikai apmetuma un atlūzu kaudze, uz kuras uzreiz caurās debesis sāka liet virsū ūdeni.

Visas četras lodes uzsprāga unisonā, četri sprādziena viļņi triecās viens pret otru, it kā dzērāji būtu saskandinājuši ar glāzēm, un kā tikko dzimušas supernovas stari izšāvās uz visām pusēm, pa ceļam visu noslaukot no zemes virsas. Plīsa stikli, ieplaisāja fabriku skursteņi, kā traki lidoja ķieģeļi, apkārt atskanēja kliedzieni un vaimanas. Novoviļeiska sakrita kā smilšu pils, ko sagrāvuši jūras viļņi.

Emīlijas kariete joņoja, cik vien tvaika katls ļāva, bet nežēlīgais sprādziena vilnis mina uz papēžiem.

—  Ātrāk! — sieviete iekliedzās, atcerējusies pēdējos Kņaza izteiktos vārdus: "Jums jābūt ātrai, ļoti ātrai."

“Vai tikai viņš nebūs kļūdījies, skaitīdams asis?" Emīlija vēl paspēja padomāt, kad sakarsušais gaisa vilnis viņus panāca un uzsvieda karieti gaisā, apgrieza to otrādi un nosvieda to ceļmalā. Logu stiklu lauskas iedūrās Emīlijas maigajā sejas ādā, bet dažas viltnieces, ātras kā zibens, ieskrāpēja kaklu.

Viļņā pēkšņi atskanēja dīvaina dārdoņa, nodrebēja rātsnama logu stikli, sašūpojās lielā lustra. Galotņu tikšanās dalībnieki kā sarunājuši steidzās pie logiem.

—   Kas tad nu? — birģermeistars Venslauskis-Venskus iesaucās.

Acīgākas acis tālumā, labajā pusē saskatīja dīvainu melnu mākoni, kas vietām kļuva biezāks, vietām izkliedējās lietus dēļ.

Zāli pāršalca sanēšana. Visi kaut ko kliedza cits caur citu, lēkāja uz augšu, lai labāk redzētu.

—   Kas atrodas tajā pusē? — iesaucās kāds no viesiem.

—    Bezdievnieki, — Venslauskis-Venskus noteica un pats pat nejuta, kā pakāpās uz krēsla. — Un… Markuči… atdzīvinātāju mītne…

—   Viņš pastiepās. — Ko viņi tur…

—   Varbūt nokritis dirižablis? — kāds iesaucās. — Varbūt “Parsifāls”? Debesīs to nevar saredzēt. Un tā dārdoņa…

Venslauskis-Venskus saķēra galvu un gandrīz nokrita no krēsla.

Noklaudzēja durvis, daži viesi cits caur citu steidzās dot norādījumus adjutantiem, kuri gaidīja gaitenī. Tur arī izcēlās troksnis.

Barona Rotšilda sejā iespiedās dziļas krunkas, acis drūmi iezibējās. Daudz pieredzējušais un redzējušais Alianses pārvaldītājs juta, ka tuvojas kāda traģēdija. Ja viņš būtu nopētījis klātesošo sejas, viņš patiešām būtu ievērojis vienu cilvēku, uz kuru dīvainais notikums neatstāja nekādu iespaidu. Krievijas ārlietu ministrs Lamsdorfs mierīgi aizvēra pulksteņa vāciņu un ielika pulksteni kabatā.

Pa durvīm ieskrēja nosvīdis sakarnieks, mādams ar papīra lapiņu.

—   Ekstra depeša! Krievijas ārlietu ministram, viņa labdzimtībai Aleksandram Lamsdorfam.

—   Es esmu šeit, — krievs atbildēja un, pagājis uz priekšu, paņēma lapiņu. Uzmeta tai skatienu, un pēkšņi viņa seja aptumšojās. Lamsdorfs pacēla galvu, pārlaida skatienu pāri zālei, ieturēdams dramatisku pauzi. Ne velti jaunībā viņš spēlēja vietējā teātrī.

Visi apklusa.

—   Pirms divām minūtēm bez brīdinājuma un bez iemesla noticis uzbrukums Krievijas impērijas pilsētai Novoviļeiskai. Nosviestas četras bumbas, ir daudz bojāgājušo, ievainoto, sagrauta slimnīca, kazarmas un vēl dažas ēkas. Pēc pirmajiem datiem, uzbrukums veikts no gaisa.

—   Ko?! — kāds iekliedzās.

—   Uzbrukums no gaisa, — Lamsdorfs nesteigdamies atkārtoja.

—    Bet vienīgais militārais dirižablis, kas karājas virs Viļņas un var sasniegt Novoviļeisku, ir "Parsifāls".

Visu galvas pagriezās pret Prūsijas kara ministru fon Einemu. Šī cilvēka seja iesārtojās.

—   Jūs laikam galīgi esat zaudējis prātu, Lamsdorf! — viņš iekliedzās. — Vai Jūs patiešām domājat, ka…

—   Jūs pats esat zaudējis prātu, izkāmējušais vācieti! — Krievijas diplomātijas zvaigzne iesaucās. — Tad, lūk, kam jums bija nepieciešams lidojošais cietoksnis! Lai nodemonstrētu savu varu! Pie velna to jūsu mieru!

—   Kungi, kungi! — barons Rotšilds mēģināja viņus nomierināt, bet krievs viņā neklausījās.

—   Jūs bez iemesla un bez brīdināšanas uzbrukāt Krievijas impērijas pilsētai, kurai ar neko nav nekāda sakara! — viņš kliedza.

—   Bombardējāt slimnīcu!

—   Galīgi jucis! — fon Einems izdvesa.

Lamsdorfs savilka diļres un bruka viņam virsū, bet Krakovas birģermeistars un turku sultāna sūtnis veicīgi iespraucās starp abiem vīriem, kas veltīja viens otram spēcīgus vārdus. Taču Lamsdorfs pat negrasījās piekāpties.

—   Jūs sakāt, ka Vācija vēlas mieru? Jūs melojat! Kam jums

miers, ja jums ir "Parsifāls"? Jūs domājat, ka mūs nobaidīs jūsu cietokšņa ēna vai dažas bumbas? Jūs domājat, ka Krievija ir bezzobaina? Maldāties, vācieti! — sprauslādams viņš kliedza. — Neticat? — Viņš pastūma malā Krakovas birģermeistaru un piesteidzās pie loga. — Lūk! — viņš ar pirkstu rādīja uz debesīm. — Ko jūs tagad teiksiet?

Debesis pāršķēla zibens.

—   Kunga māte! — birģermeistars Venslauskis-Venskus noelsās.

—   Kunga māte! — noelsās arī Navigatoru torņa dispečers un no visa spēka pagrieza briesmu signāla rokturi.

Sirdi stindzinošs kauciens kā nazis pāršķēla pilsētu. Apstulbušie pilsētnieki sāka lūkoties apkārt, no krogiem ielās izklīda cilvēki, cits citam jautāja, kas šeit notiek, kāpēc Navigatoru tornis izsludinājis briesmas. Bet, pacēluši acis uz debesīm, viņi paši visu saprata.

—   Krievija nekad nepaliek parādā! — Vladimirs Lamsdorfs triumfējoši iesaucās.

Neticama lieluma dirižablis pārplēsa mākoņu segu un palika karājamies virs Viļņas. Zem milzīgajiem propelleriem ārā plūda tvaika fontāni.

Vīri, kas dežūrēja Navigatoru tornī, piesteidzās pie binokļiem. Augšā uz monstra, uz iegarena, ar metālu apkalta kupola, viņi saskatīja dažus militāros biplānus, kuriem apkārt šaudījās mazītiņi punktiņi. '/

—   Pasaules gals! — Venslauskis-Venskus saķēra sirdi.

—  Cilvēki uz dirižabļa kupola?! — navigatora torņa dispečers aiz pārsteiguma iepleta muti.

Brīvajā Viļņā ieradās “lija Muromietis".

Sirēnas turpināja kaukt. Navigatoru torņa dispečers ar spilgtiem gaismas signāliem mēģināja pievērst “Iļjas Muromieša" uzmanību, bet draudošais debesu juma milzis, Krievijas impērijas lepnums signāliem nepievērsa uzmanību.

Tobrīd uz “Parsifāla” komandtiltiņa parādījās gaisa kuģa kapteinis. Viņš deva vairākas komandas, un lidojošais vācu cietoksnis, kas bija apbruņojies ar lielgabaliem un līdz šim karājās augstu virs Viļņas, sakustējās "Muromieša" virzienā.

"Svētā Jura zvaigzne" tobrīd atradās Viščigavas gaisa kuģu ostā. Strādnieki drudžaini atlaida vaļā gaisa kuģi saturošās tauvas, lai tas varētu pacelties, dirižabļa alķīmiķis, iekārtojies krēslā, grozīja rokturus, steigšus maisīdams prometilu ar citām svarīgām sastāvdaļām. Kapteinis Miltons Mabrijs stāvēja pie vadīšanas roktura, viņam aiz muguras sastinga adjunkts Edvards O'Braits.

Viņi, tāpat kā visi citi, apstulba, ieraudzījuši no debesu velves tumsas iznirušo krievu milzi, bet sastingums ilga tikai dažu sirdspukstu garumā. Aizmirsis notikumu ar Finleju, Mabrijs steidzās komandēt, un "Zvaigznes” viri sāka gatavoties kaujai.

—   Runā kapteinis, — sarunu caurulē pateica Mabrijs. — Celieties augšā, un uz priekšu, kungi! Parādīsim, kas te ir saimnieks!

*  * *

Baumas par iespējamo kauju virs Viļņas izplatījās ātrāk par ugunsgrēku. Cilvēki pārpildīja ielas, jaunākie un veiklākie ierāpās kokos un pat uzrāpās uz jumtiem. Visi, atgāzuši galvas, lūkojās debesis, kur, zibeņiem šķīstot un lietum gāžoties aumaļām, fantasmagoriskā dejā griezās divi gaisa milži.

No Viščigavas gaisa kuģu ostas puses atplūda balts gaismas stars — tuvojās britu dirižablis “Svētā Jura zvaigzne”.

Rātsnamā valdīja haoss. Krievu un vācu diplomātu svītas bija ielenkuši cilvēki, kuri, vicinādamies ar rokām, centās pārkliegt cits citu. Prūsijas kara ministrs fon Einems izskatījās satriekts, bet Krievijas ārlietu ministrs Lamsdorfs apmierināti vīpsnāja. Barons Rotšilds un pilsētas Naudas padomnieks Gerhards fon Ots sačukstējās, salikuši galvas kopā. Viļņas birģermeistars Venslauskis-Venskus gribēja ko teikt, kaut ko darīt, lai apturētu šo neprātu, bet mēle bija kā no koka, rokas un kājas atteicās klausīt.

Redzēdami, ka no birģermeistara mazs labums, darbību uzsāka Tvaika padomnieks Petrg Vileišis un Mērķa padomnieks Fjodors Ščerbakovs.

—   Kungi, vai jūs saprotat, ko darāt? — mēģinādams pārkliegt kņadu, no visa spēka iekliedzās Vileišis, vicinādams metāla roku.

—   Sadomājāt karot simts tūkstošiem cilvēkiem virs galvas? Vai jūs

apjēdzat, kas notiks, ja kāds no jūsu metāla briesmoņiem nogāzīsies lejā? Nāciet pie prāta!

—   Viņi pirmie sāka militārās darbības. Novoviļeiskā jau neskaitāmi upuri, — Lamsdorfs iebļāvās, mādams ar vēl vienu depešu.

—              Jūs esat jucis! — fon Einems atcirta, arī pamādams ar depešu.

—   Lūk, jauhākās ziņas no "Parsifāla". Viņi neko nebombardēja!

—   Melojat! — spiegs iespiedzās.

Vācu militārā dirižabļa "Parsifāls" kapteinis bija satriekts. Jau trešo reizi viņš lūdza Prūsijas kara ministram fon Einemam atsūtīt norādes, bet atbildes kā nav, tā nav.

Bet krievu “Iļja Muromietis" bija sagatavojies kaujai.

—   Izšauj brīdinājuma šāvienu! — "Muromieša” kapteinim mierīgi pavēlēja Goļicins.

—   Brīdinājuma, kvadrāts septiņi četri četri viens! — caurulē iekliedzās gaisa kuģa kapteinis.

Pēc sekundes viens krievu dirižabļa lielgabals pagriezās un, uguņiem pašķīstot uz visām pusēm, izspļāva šāviņu. Tas aizlidoja vācu cietokšņa "Parsifāls” virzienā un uzsprāga debesīs, izstarojot ugunīgus dūmus.

Kvadrāts, uz kuru tika tēmēts, atradās pietiekami tālu no “Parsifāla", bet ar triecienspēku sasniedza lidojošo vācu cietoksni, un tas pagriezās uz sāniem. Nepaspējuši ieķerties margās, gaisa kuģa kareivji nokrita zemē un aizslīdēja borta virzienā. Gaisa kuģa navigators sāka izkliegt sasvēršanās leņķa kompensācijas grādus, bet stūrmanis drudžaini grozīja vadīšanas rokturi.

Pūlis uz ielām vienbalsīgi novaidējās. Piesardzīgākie jau sāka saprast, ar ko viss var beigties, un sāka lūkoties pēc drošākas vietas.

—   Donnerwetter*\ — nolamājās vācu dirižabļa "Parsifāls" kapteinis. — Ka tevi divi deviņi! Kur ir norādes, ko mums darīt? Sūti vēl vienu depešu! — viņš pavēlēja sakarniekam. — Steidzīgi! Ja pēc minūtes es nesaņemšu atbildi, darbošos pēc saviem ieskatiem. Artilēristi, kaujai sagatavoties!

* Vācu vai. — lamuvārds.

—   Labs šāviens, malači! — īstais Krievijas valsts padomniek;; Goļicins nočāpstināja, paplikšķinādams "Muromieša” kapteinim pa plecu. — Un tagad — biplāni!

—   "Vitjazi”, uzmanību! Pirmais, otrais, trešais, ceturtais, sagatavoties uz pacelšanos! — nokomandēja kapteinis.

Pašā “Muromieša” galā, tornītī, dežūrējošais matrozis ar aizsargmasku uz sejas uzreiz sāka māt ar diviem sarkaniem karodziņiem. "Vitjazu” piloti pacēla dūres, dodot zīmi, ka komandu sapratuši, uzvilka uz acīm guguļus un iedarbināja lidmašīnu motorus.

—   Jūs esat kara noziedznieks! — Lamsdorfs rātsnamā fon Einemam iebakstīja ar pirkstu krūtīs.

—   No noziedznieka dzirdu! — atcirta Prūsijas kara ministrs.

Pie viņa pieskrēja klāt adjutants un padeva jaunāko depešu.

—   "Parsifāls” ar nepacietību gaida norādes, — viņš iečukstēja ausī.

Vācietis nejauši ķērās pie ūsām un sāka nervozi tās skrullēt.

—   Krievi jau ir sagatavojušies palaist biplānus! — ieskrējis zālē, kāds kliedza.

Fon Einems zibenīgi pieņēma lēmumu. Nenovērsdams no Lamsdorfa acis, viņš sāka diktēt adjutantam pavēli.

Krievs nedzirdēja, ko diktē Prūsijas kara ministrs, bet visu saprata. Viņš ar izsmieklu skatījās uz pretinieku.

Šīs intrigas fināls bija atkarīgs no Prūsijas “kara vanaga” fon Einema gājiena. “Izmantot visus spēkus. Padarīt ienaidnieku rīcībnespējīgu, bet vajadzības gadījumā — notriekt," viņš adj utantam diktēja.

Taču tad beidzot atguvās Alianses pārvaldnieks barons Nātans Rotšilds. Viņš pieskrēja pie Viļņas leģiona leitnanta Vielholska, kas grozījās zālē.

—  Saņemiet abus divus ciet, — viņš ar pirkstu norādīja uz Lamsdorfu un fon Einemu. — Tūlīt pat.

Leģionārs apstulba.

—   Ministrus? Apcietināt?

—   Izpildīt!!! — barons ieaurojās.

Leitnants Vielholskis pamāja diviem pie durvīm stāvošajiem leģionāriem.

Krievu biplāni, mazītiņi "Vitjazi", ieskrējās un graciozi pacēlās no “Iļjas Muromieša” skrejceļa.

Vācu dirižabļa "Parsifāls” kapteinis pagriezās pret sakarnieku.

—   Pavēle pienāca?

Sakarnieks papurināja galvu.

—    Biplāni pacēlās, — ledusaukstā balsī paziņoja "Parsifāla” navigators. — Virzās uz mūsu pusi.

Kapteinis sakoda zobus.

—   Paši uzprasījās, — viņš nomurmināja. — Kurss divi septiņi četri. — viņš norādīja navigatoram un saķēra sarunu cauruli. — Mašīnu nodaļa, ar visu ātrumu uz priekšu! Lielgabalu nodaļa, sagatavoties koordinētai zalvei! Klausieties manu komandu!

Krievu biplānu piloti uzlika plaukstas uz ložmetēju gailīšiem.

Rātsnamā leitnanta Vielholska leģionāri spraucās gar cilvēkiem Prūsijas kara ministra fon Einema un Krievijas ārlietu ministra virzienā.

Tūkstošiem ziņkārīgo ielās aizturēja elpu.

Vācu cietoksnis "Parsifāls" sāka griezties uz sāniem, sagaidot atlidojušos krievu biplānus “Vitjaz”.

—   Uzmanību! — nokomandēja "Parsifāla" kapteinis. — Lielgabalu nodaļa…

—   Uguni! — mierīgi noteica britu gaisa kuģa “Svētā Jura zvaigzne” kapteinis Miltons Mabrijs. — Visiem strēlniekiem — uguni!

Un tajā pašā mirklī no abiem "Zvaigznes” lielgabaliem izšāvās ar alķīmisku maisījumu pielādētas signālšāvienu zalves. Pēkšņi debesis virs Viļņas izgaismojās tā, it kā būtu visskaidrākais vasaras pusdienlaiks. Britu artilēristi knapi paspēja mainīt mērķa virzienu — šāva tā, lai šāviņi sprāgtu blakus vai starp krievu un vācu dirižabļiem, bet nekādā gadījumā tiem netrāpītu.

Viens šāviņš, uzliesmojis ar žilbinošu gaismu, uzsprāga tiofti pretī krievu "Muromieša” kapteiņa tiltiņam. Goļicins un dirižabļīi kapteinis aiz pārsteiguma pat pietupās.

"Svētā Jura zvaigzne” graciozi ielidoja starp mazajiem biplāniem “Vitjaz”, un tie kā vanaga izbiedēti zvirbuļi aizšāvās kur kurais. Taču, nonākusi starp lidojošo Vācijas cietoksni "Parsifāls” un Krievijas im

pērijas lepnumu “lija Muromietis", britu “Zvaigzne” izskatījās kā spēļmantiņa. Gan no vācu, gan no krievu dirižabļiem palaistās lielgabalu šāvienu zalves no tās bez grūtībām būtu izveidojušas sietu.

—    Šeit karalisko Britu armijas gaisa spēku korvete “Svētā Jura zvaigzne!” — iedunējās kapteiņa Miltona Mabrija balss, ko pastiprināja varena sirēna. Šis ziņojums tajā pat bridi pa bezvadnieku tika nodots gan abiem gaisa kuģiem, gan uz zemes esošajiem posteņiem. — “Parsifālam” un “Iļjai Muromietim”! Jūs esat brīvās Viļņas gaisa telpā, kuru pēc ģenerālā līguma ar Alianses pilsētām apsargā un aizsargā Britu impērija. Jūsu parādīšanās un darbības nav saskaņotas un ir nelikumīgas. Jebkura veida agresija vienam pret otru vai pilsētu tiks saprasts kā tiešs uzbrukums Britu impērijai.

—   Un kas tālāk? — kapteinim apklustot, pajautāja adjunkts O'Braits, kas stāvēja blakus.

—   Pacietību, puis, — Mabrijs nomurmināja. — Tūlīt no mums paliks pāri tikai slapja vieta. Ja esi ticīgs, vari sākt lūgties.

Krievu “Vitjazi” atkal atguva drosmi un tagad kā haizivis apmeta platu loku apkārt vācu “Parsifālam”.

“Parsifāla” kapteinis ar plaukstu rīvēja pieri. Viņš tā arī nedeva komandu “Uguni!”

“Muromietī” Goļicins smīkņāja ūsās, it kā būtu izdzirdējis kādu smieklīgu atgadījumu.

—   Kungi, brīvās Viļņas birģermeistara vārdā jūs tiekat apcietināti, — militārā saspringtībā ministriem fon Einemam un Lamsdorfam rātsnamā paziņoja leģionārs Mihals Vielholskis.

—   Ko? — vienbalsīgi iekliedzās abi kungi.

—   Ko? — muti iepleta birģermeistars Venslauskis-Venskus.

Leitnantam Vielholskim aiz muguras iznira barons Nātans

Rotšilds.

—   Tūlīt pat pavēliet savām militārajām mašīnām, lai izbeidz tos kumēdiņus! Citādi tiksiet apcietināti un tiesāti pēc Alianses likumiem.

—   Baron, vai jums ar galvu viss kārtībā? — fon Einems iekliedzās. — Mūs nedrīkst apcietināt, mēs esam diplomāti! Neaizskarami!

—   Un tad? — Rotšilds atmeta ar roku. — Es neļaušu sākt karu virs Viļņas. Leitnant, pildiet pavēli! — viņš vērsās pie Vielholska.

Vielholskis uzlika smago roku fon Einemam uz pleca, bet pārējie divi leģionāri nostājās Lamsdorfam sānos.

Prūsijas kara ministrs fon Einems pagriezās pret savu svītu — trim uniformās ģērbtiem vīriem. Taču ari viņus bija ielenkuši Viļņas leģionāri. Likās, ka briest milzīgs skandāls. Fon Einems dusmīgi šņāca un, zobus griezdams, pagriezās pret adjutantu, kas grozījās tepat.

—   Steidzīgi nododiet "Parsifālam”: “Atkāpties, atstāt Viļņas gaisa telpu,” — viņš pavēlēja dobjā balsi un provocējoši paskatījās uz Krievijas ārlietu ministru Lamsdorfu.

Viņš graciozi palocīja galvu un vērsās pie sava adjutanta:

—   Esiet tik laipni un nododiet "Muromietim” ziņu — visiem biplāniem atgriezties vietā un atkāpties no Viļņas gaisa telpas.

Adjutanti pa galvu, pa kaklu izskrēja pildīt norādes.

Ministrs fon Einems nopurināja leitnanta Vielholska roku un lēni aplūkoja visus sapulcējušos, pēc tam ieurbās ar skatienu Nātanā Rotšildā.

—   "Parsifāls" nebombardēja Novovileisku, — viņš caur zobiem izgrūda. — Bet mēs patiešām noskaidrosim, kā darbs tas ir. Bet jūs. baron, pieļāvāt milzīgu kļūdu, draudēdams man, Prūsijas kara ministram. Vācija to neaizmirsis. Un nedomājiet, ka nākamreiz jūs atkal apsargās kaut kāda sagrabējusi britu sile. Uz drīzu redzēšanos! — Viņš apgriezās uz papēža un izskrēja laukā no zāles.

Nopakaļus izsteidzās ari viņa svīta.

Lamsdorfs dramatiski izstiepa roku.

—   Ko? — viņš iekliedzās. — Un jūs, baron Rotšild, ļausiet šim cilvēkam aiziet, it kā nekas nebūtu noticis? Un kas būs atbildīgs par sprādzieniem Novoviļeiskā? Par nevainīgu cilvēku asinīm un asarām? Turklāt, baron, — Lamsdorfs nedaudz pieklusināja balsi, — jūs gribējāt apcietināt mani. Mani! Krievijas impērijas ārlietu ministru! Un tādu uzvedību jūs Aliansē saucat par pareizu? Ja tā, kungi, Krievija tādas spēlītes nespēlēs! Mēs paši atradīsim un sodīsim vainīgos. Ardievu! — Un Krievijas sūtnis ar savu svītu ari atstāja zāli.

Pēc neilga brīža mazītiņie "Vitjazi" viens pēc otra piezemējās uz "Muromieša” klāja. Draudošais krievu dirižablis ietinās dūmu mākoņos un sāka lēnām celties augšup, pamazām saruka, līdz saplūda ar debesim un izgaisa pavisam.

Lidojošais vācu cietoksnis “Parsifāls” aizvēra savu lielgabalu lūkas un, lēni griezdamies, sāka laisties lejup, mērķējot uz Viščigavas gaisa kuģu ostu. Karls fon Einems nosūtīja uz gaisa kuģi pēdējo depešu, kurā deva norādi pēc iespējas ātrāk paņemt viņu no ostas un tikai tad doties projām no Viļņas.

Pēc stundas ceturkšņa virs Viļņas palika karājoties tikai britu "Svētā Jura zvaigzne". Cilvēki uz ielām sāka izklīst, dzlvelīgi apspriezdami redzēto un negaidīto izrādi.

Lietus norima, it kā atsveicinoties nodunēja pērkons, kas attālinājās no Viļņas.

Barons Nātans Rotšilds smagi nopūtās. Viņš vienmēr tika apgalvojis, ka no Galotņu tikšanās nebūs nekāda labuma.

—   Nu, vismaz no kara izvairījāmies, — viņš nomurmināja.

—   Šodien, jā, — sausi atzīmēja Britu impērijas ārlietu ministrs lords Pets-Ficmoriss.

—   Tādā gadījumā varbūt mēs varētu turpināt sarunu par dzelzceļu? — priecīgi plaukstas saberzēja Osmāņu impērijas pārstāvis Izets Pašā AI Abeds.

Pēc vētras vienmēr iestājas skaidrs laiks. Pērkons ar zibeņiem un lietu attālinājās uz Dienvidiem, aiz sevis pilsētniekiem atstādams spirdzinošu gaisu un lietus lāmas. Atplūdušais vējš izplūkāja debesu palagu, lai rietošā saule pēdējo reizi varētu pamāt pilsētniekiem, kas bija pulcējušies ielās. Slapjie pilsētas jumti un baznīcu torņi izskatījās kā apzeltīti, Universitātes domīnijas kauku acis it kā piepildījās asinīm, Tvaikpilsētā žilbinoši iemirdzējās Mehāniķu ģildes torņa kupols.

Nopriecājušies par tādu laika maiņu, uz Bekeša kalna sakustējās alķīmiķi un, dzīvīgi apspriezdami tikko redzēto, negaidīto kauju virs Viļņas, steidzās šeit izkrāmēt atvilktās kastes ar uguņošanu, lai paspētu laicīgi sagatavoties pusnakts gaismas parādei, kas tradicionāli vainagoja Galotņu tikšanos.

Pa to īso laika sprīdi lī<Jz saulrietam pilsēta kļuva nedaudz citādāka — skaidrāka, spilgtāka, tīrāka. Bet, paklausot dabas likumiem, saule izstaroja staru kūli un ienira aiz horizonta. It kā ziņodams par izrādes beigām, mākoņu priekškars aizvilkās, un pār pilsētu pārlaidās krēsla.

Bet Viļņa negatavojās ieslīgt tumsā. Ielās nekavējoties uzradās naktssargi, kas iededza gāzes laternas, bariņš ņergu saskrēja pie tabakas reklāmas, ko tikko bija izveidojuši Universitātes domīnijas alķīmiķi, — dejojošas liesmas, kas attēloja dejojošu skaistuli ar cigāru zobos. Lukturus izkāra ari tvaika kariešu, diližansu kučieri un tramvaju mašīnisti. Omulīga gaisma, kas plūda no krogiem, iebraucamajām vietām un restorāniem, vilināja ienākt iekšā, caur iecietības namu logiem, kas bija aizklāti ar smagiem samta aizkariem, spīdēja cauri intīmas gaismiņas. Simtgadīgo Svētā Jura prospekta liepu lapotnēs iezibējās mākslīgie jāņtārpiņi (vēl viena Universitātes domīnijas alķīmiķu dāvana pilsētai). Navigatoru tornis izstaroja platu, dzeltenu staru kūli — paziņoja, ka ir gatavs uzņemt pasažieru dirižabļus no Prāgas un Rēveles, kas kavējās vētras dēļ.

Katedrāles laukumā Truci trupa pēdējo reizi izrādīja savu izrādi, pa omulīgi izgaismoto Pils un Lielo ielu uz priekšu un atpakaļ staigāja cilvēki.

Ari rātsnamā mirgoja visi logi. Pēc smagas un nogurdinošas dienas, pēc “kaujas virs Viļņas", kas daudzos bija radījusi bailes (tā pļāpas nosauca “Parsifāla un “Iļjas Muromieša" sadursmi") notika vēl viena sēde. Šoreiz ļoti svinīga. Sarunās ne par naga melnumu nepakustējušies uz priekšu, neko neizlēmuši pat par Pašā AI Abeda izsapņoto Hidžazas dzelzceļu, Galotņu tikšanās dalībnieki kopīgu valodu atrada tikai pie ēdieniem bagātīgi nokrautā galda. Ne Prūsijas kara ministrs fon Einems, ne Krievijas Ārlietu ministrs Lamsdorfs svinībās nepiedalījās.

Fon Einems kvernēja lidojošajā cietoksni “Parsifāls”, kas attālinājās no Viļņas un lūkojās caur iluminatoru. Kur atradās Lamsdorfs, neviens nezināja. Vieni teica, ka, visticamāk, aprēķina Novoviļeiskai radīto kaitējumu, citi — ka ar vilcienu traucas uz Sanktpēterburgu.

Jo tālāk no galvenajām ielām, jo tumšāk bija — šaurās ieliņas apgaismoja viena otra gāzes laterna un gaisma, kas ar grūtībām izspraucās cauri apsūbējušajiem krogu logiem.

Aiz Bezdievniekiem, tuvāk Paplaujai, bija tik tumšs, ka acis varēja izdurt. Šeit atradās daudz pamestu noliktavu, aizmirstu un sagruvušu graustu, bet ieliņas veda uz nekurieni. Gāzes laterna bija tikai viena, bet ari tā apgaismoja tikai lodājošas mušiņas un niecīgu bezvārda laukuma daļu, ko ielenca pamestas ēkas.

Taču nemieru organizētājam Mišām Suslovam tāda vieta bija parocīga. Viņš sēdēja zālē zem vienīgās laternas laukuma stūri, aizdomājies lobija saulespuķu sēklas un spļāva čaumalas zemē. Suslovam aiz muguras bija iekārtojušies divi gara auguma miesassargi, uzticami puiši, ar kuriem kopā viņš bija piedalījies vairākos nemieros.

Pēc šodien piedzīvotajām neveiksmēm Suslovs bija ļoti dusmīgs. Zvērīgi dusmīgs. Visi viņa pūliņi izkūpēja gaisā: “Viļņas Taisnības" vietā ielās parādījās “Viļņas Ziņas", un tās tūlīt tika izķertas, streiki nenotika, kaut gan plāns bija lielisks, turklāt tika noķerti un nogādāti Slušķos trīs ļoti noderīgi aktīvisti. It kā ar to vēl nepietiktu, pirmajā jaunās avīzes lapaspusē pretī raudzījās Suslova fizionomija. Bet Miša publicitāti nevarēja ciest. Māšu maršs arī izgāzās. “Nolādētie baltkrustieši!” Suslovs dusmojās. “Viegli viņiem izdevās iebiedēt tās kazas." Viņš nolēma nākamreiz pats ņemt palīgā reliģiju, bet kāds no tā labums, jau nokavēts. Varbūt vienīgi “kauju virs Viļņas" varēja nosaukt par veiksmīgu, tikai tas diemžēl nebija viņa nopelns. Lūk, tāpēc viņš bija zvērīgi dusmīgs. Un noskaņojies sarīkot tādas nakts “izpriecas”, kādas Viļņa sen nebija redzējusi. Varbūt pasūtītāji par neveiksmēm nepiedos, taču vismaz ap sirdi paliks vieglāk.

Tāpēc arī viņš atnāca uz bezvārda laukumu, tāpēc arī sēdēja zem vientuļās laternas. Protams, vispirms viņš novērtēja apstākļus, izvietoja savus cilvēkus un tagad gaidīja “partneri", kura pieredzi grasījās izmantot.

—   Nāk, — viens no miesassargiem ierunājās un pamāja ar roku.

Kaut arī bija tumšs, Suslovs uzreiz atpazina cilvēku, kas tuvojās nesteidzīgiem soļiem. Tas bija Viļņas noziedznieku karalis Matejs Kreilis. k

Suslovs noslaucīja rokas biksēs un piecēlās no zāles. Vēlreiz pabrīnījās, kāpēc visa Viļņa klanās tā tipa priekšā — maziņš, resns, šķidriem matiem un piedevām vēl kroplis. “Kāds ciemats, tādi arī bandīti,” krievs nodomāja, bet skaļi noteica:

—   Cienītais, patīkami jūs redzēt.

—   Solījums ir dārgāks par naudu. — Matejs Kreilis uzrāva plecus.— Teicu, ka mēs atnāksim un, lūk, mēs jau esam šeit.

No ieliņas, pa kuru atnāca Kreilis, iznira seši vīri. Piegājuši tuvāk, viņi cienīgi, apstājās vairāku soļu attālumā no sava vadoņa. Blāvajā gaismā iemirdzējās aiz jostām aizbāztie naži un apkaltās nūjas, uz pirkstu kauliņiem uzmauktie metāla purndauži.

Tad viņš iegrūda mutē divus pirkstus un gari nosvilpās.

Laukuma malās kaut kas pazibēja, un tukšajos apkārtējo namu logu un durvju acu dobumos parādījās vīri. Viņi pamāja, pacēluši ieročus, un atkal izgaisa.

—   Divpadsmit manējo un seši jūsējie, — pateica nemiernieks.

—   Kā bijām vienojušies.

—   Kā bijām vienojušies, — pamāja Matejs Kreilis un ar roku-āķi pakasīja zodu. Laukumā, ko apgaismoja vāra laterna, pat tāds vienkāršs žests izskatījās draudoši.

—   Varbūt nekavēsim laiku? — berzēdams plaukstas, piedāvāja Suslovs. — Daudz kas šeit prasās pēc sarkanā gaiļa, bet nakts nemaz nav tik gara. Jūsējie, — Suslovs ar galvu pamāja uz Kreiļa vīriem,

—   lai parāda, kurus muļķus pačurkstināt Melnumos, bet kuriem izvelēt arī sānus, varbūt kādam ar nazīti pārgriezt rīkli.

Matejs Kreilis tikai smagi nopūtās un neko neatbildēja.

Klusums ieilga. Suslovam tas sāka nepatikt, tāpēc viņš jau vēra muti vaļā, lai kaut ko teiktu, bet noziedznieku karalis beidzot ierunājās:

—   Šie ir tie disciplinārie līdzekļi? Apņēmīgi un nepieciešami, šķiet, tā jūs teicāt? — Kreilis lūkojās uz savām kurpēm. — Tieši tagad ir lieliska izdevība parādīt atnācējiem, kur vēži ziemo. Pačurkstināt viņus? Vai ne tā?

—   Tieši tā. — Suslovs pamāja un atņirdza zobus. — Dažs labs ugunsgrēks vairāk vedīs pie prāta nekā visi Katedrāles baltkrustiešu sprediķi.

—   Tad labi. — Matejs beidzot pacēla galvu un pacēla metāla roku

Pēkšņi pie pamestajām mājām kaut kas ierībējās, ieklaudzēja:;,

ieguldzējās, un dažu Suslova vīru ķermeņi, izlēkuši pa logiem, ka

maisi noblaukšķēja uz zemes. Nodārdēja šāvieni — un iestājās klusums.

Zem laternas sēdošā Mišas Suslova acis un mute iepletās aiz pārsteiguma.

Atguvies viņš beidzot paskatījās uz to pusi, kur stāvēja Kreiļa viri, bet viņu vairs tur nebija. Pār galvu aizlidoja ķieģelis, pašķīda lauskas, un vienīgā laterna izlaida pēdējo garu. Suslovs bezspēcīgi taustījās tumsā. Viņš izdzirdēja, ka tepat blakus ievaidējās viens no sargiem, kā iekrekšķējās un aizrijās otrs. Aiz muguras iečabējās zāle, un Suslovam kāds zibenīgi uzbāza galvā maisu, kas smakoja pēc degšķidruma. Uzšķīlās sērkociņš — un maiss aizdegās. Suslovs nobijies ierēcās pilnā rīklē, šā ne tā noplēsa nost maisu, nokrita četrrāpus un sāka dauzīt galvu pret zemi. Par laimi pēc lietus zāle bija slapja, un seja viņam neapdega, tikai nosvila uzacis un apdega mati.

Kad galu galā viņš pacēla galvu, viņš virs sevis ieraudzīja dažus vīrus ar lāpām un smaidošu Mateju Kreili.

—   Nu, lūk, — Kreilis noteica, — nedaudz pačurkstinājām. Pietiks. Vai vēlēsieties vēl? — Tad viņš pasvieda Kreilim aploksni.

—    Šeit ir tavu saimnieku nauda, atdod viņiem atpakaļ! Un pasaki: Viļņā jāievēro mūsu noteikumi. Ļoti nepieklājīgi uzbāzties ar savējiem. Un tagad tinies projām, kamēr neesmu pārdomājis. Un nodod sveicienus saviem saimniekiem.

Suslovs klusēdams piecēlās kājās, paskatījās uz aploksni un, to paņēmis, aizkliboja tālāk. Kad viņu ieskāva tumsa, viņš paātrināja soli.

Matejs Kreilis ar galvu norādīja uz diviem Suslova miesassargiem, kuri bez jebkādām dzīvības pazīmēm gulēja zālē.

—  Nokārtojiet visu, lai nepaliek nekādas pēdas, — viņš pavēlēja saviem vīriem. — Leģionāriem nav jāzina par šo mazo pārpratumu.

Suslovs skrēja, līdz ajjtrūkās elpa. Galu galā viņš apstājās, saliecies atbalstījās ar plaukstām pret ceļgaliem un kraukādams sāka spļaudīties. Tad viņš aptaustīja nosvilušos matus, dziļi ieelpoja, pagaidīja, līdz beidz dauzīties sirds, un pateicās laimīgajai zvaigznei. Viņš patiešām necerēja, ka izdosies tikt sveikā cauri.

—   Ciets rieksts, — viņš zem deguna nomurmināja. — Nedomāju. Pagaidi, mēs abi vēl norēķināsimies, — viņš grieza zobus.

Bet pagaidām viņam rūpēja tikt projām no Viļņas, pazust no leģionāru, bandītu un kuces Emīlijas acīm, kaut kur klusi nogaidīt, kamēr viss nĢrimst, un tad jau redzēs.

Suslovs palūkojās apkārt. No laukuma viņš skrēja, cik jaudas un kur acis rāda, neizvēlēdamies ne ceļu, ne pagriezienu, un tagad saprata, ka neaptver, kur nonācis. Viņam, kas nesen bija ieradies Viļņā, ari dienā pilsēta likās diezgan maldinoša, un kur nu vēl nakti! Tagad viņu ielenca tumši pagalmi, vārtrūmes un klusas šķērsielas. Apkārt nebija nevienas dzīvas dvēseles, tikai kaut kur tālumā klusi spēlēja mūzika. Suslovs saknieba lūpas. Plāns bija vienkāršs — klusi iet uz to pusi, no kurienes plūda skaņas, nonākt uz lielākas ielas, paķert kučieri, braukt uz Viščigavas gaisa kuģu ostu un sēsties pirmajā izlidojošā nakts dirižabli. Dokumenti un naudas žūksnis viņam bija kabatā. īstais laiks pamāt šai nolādētajai pilsētai un tīties lapās.

Negaidīti kaut kas iežvadzējās, it kā uz bruģakmens būtu nokritusi ķēde. Suslovs ieklausījās. Pievēris acis, viņš paraudzījās uz gaismas pusi. Iežvadzējās atkal, un tumsā iezibējās divas sarkanas uguntiņas. Tās nāca arvien tuvāk. Krievs iedrebējās un atmuguriski sāka kāpties atpakaļ.

Tajā pašā minūtē nodārdēja lielgabali, un naksnīgajās Viļņas debesis izšāvās daži šāviņi, kas bija pielādēti ar alķīmiķu viltīgi sagatavoto pildījumu. Sasnieguši augstāko punktu, šāviņi sprāga, un krāsainu uguņu lietus pārlija pār Viļņu. Cilvēki atgāza galvas un ievaidējās aiz pārsteiguma.

—   Lieliski, puiši! — uz Bekeša kalna priecīgi iesaucās galvenais alķīmiķu trokšņotājs. — Iepriecināsim Viļņu ar tādiem debesu uguņiem, kādus pilsēta vēl nekad nav redzējusi!

Suslovs iekliedzās. Plānā, pretīgā, lūstošā balsi viņš kliedza tikmēr, līdz aptrūkās elpa. Kad debesu uguņi uz dažiem mirkļiem bij;t izgaiņājuši tumsu, viņš sev priekšā ieraudzīja zvēru.

—  Vilks… vilks… no dzelzs! — viņš iespiedzās, atkāpdamies atpakaļ. — Glābiet! — viņš iekliedzās. — Glābiet! — viņš iešļupstējās, vicinādams rokas, aizķērās aiz bruģakmens un ar galvu atsitās pret

zemi. Viņš pat nenojauta, ka kļūs par pirmo upuri, kas paspējis dot vārdu zvēram no pazemes.

Metāla briesmonis pēc pāris metriem apstājās un, nokāris galvu, ar sarkanām acīm lūkojās uz gulošo cilvēku. Pēc tam neticami ātri pielēca vīram klāt, ar tērauda ķepu nolaidās Suslovam uz krūtīm, ribas lūzdamas iekrakšķējās. Metāla galva pagriezās uz sāniem.

—   Nē!!! — nemiernieks iekliedzās, mēģinot aizklāt seju ar rokām.

Briesmoņa galva sašūpojās kā svārsts, rīkle atpletās, un augšējie un apakšējie zobi skaisti, it kā ar skalpeli vienā brīdi pārgrieza Suslovam rīkli no auss līdz ausij. Izšļākusies asins strūklaka apšļāca briesmoni, krievs iegārdzās, ķermenis noraustījās un nomierinājās.

—   Aūūūūūūūūū!!! Dzelzs vilks bez pārtraukuma iekaucās.

Debesīs atkal izšāvās krāsaini mirguļojošs uguņu lietus. Dzelzs briesmonis papurināja galvu, pagriezās un žvadzēdams nozuda tumsā.

Viļņas legāts Antans Sudrabs neredzēja "kauju virs Viļņas", jo tobrīd atradās pazemē. Kad virs galvas atskanēja skaļa dārdoņa un no tuneļa griestiem sāka birt grunts gabaliņi, viņš pacēla acis augšup.

—   Pāragri sākuši uguņošanu, — viņš nomurmināja zem deguna un norūpējies paskatījās uz savu pavadoni.

Mūķenes bija Solomonu nomazgājušas, pārģērbušas (kaut gan Sudrabs nesaprata, kam tas vajadzīgs, jo viņiem taču būs jālien kanalizācijas grāvjos), pabarojušas (bērns ēdienu tikai paknābāja, zvirbulis būtu apēdis vairāk) un visbeidzot padzirdījušas ar karstu tēju un nezin kādiem māsas Lūcijas eliksīriem, kas it kā palīdzētu puisītim nezaudēt prātiņu gadījumā, ja viņiem abiem ar legātu, nedod Dievs, nāktos aci pret aci satikties ar šaušalīgo nezvēru.

Legāts kādas četras reizes apsolīja, ka tas nekādā gadījumā nenotiks. Solomons pavadīšot viņu tikai līdz lūkai, caur kuru bija izlīdis no pazemes, tad vēl nedaudz pa tuneļiem, lai parādītu virzienu, bet pēc tam nākšot atpakaļ, uz drošu vietu. Legāts viens pats izpētīšot pazemi un patiešām nedemonstrēšot nevajadzīgu varonību.

Lietum sijājot, viņš izgāja no “bogoģeļņas", turēdams puisēnu pie rokas. Tad viņi aizgāja uz Slapjo laukumu, kas tagad bija tik slapjš, ka slapjāk nemēdz būt, iesēdās paklausīgi gaidošā tvaika karietē un aizjoņoja uz Bezdievniekiem, uz to vietu, kur briesmonis noslaktēja nelaimīgo Simašku.

Visa brauciena laikā puisēns nebilda ne vārda. Legāts arī nelīda virsū ar uzbāzīgiem jautājumiem, tikai pa diližansa logiem domīgi skatījās uz izmirkušajām pilsētas ielām.

Lūku uz kanalizācijas tuneļiem viņi atrada viegli, jo Solomons atcerējās to vietu, un arī legāts bija to iegaumējis. Viņš pietupās un aptaustīja salauztos, bet varbūt pārgrieztos restu stieņus. "Interesanti," viņš pie sevis nodomāja, “vai restes nostumtas sāņus nesen vai kāds tīšām parūpējies, lai nezvēram būtu, pa kurieni izlīst. Un cik tādu lūku ir Viļņā?” Tad viņš saspieda saujā nelielu Voltas lukturi, paplikšķināja pa kabatu, kurā atradās blašķe ar viskiju, pārbaudīja, vai pie sāniem karājas stipra nūja ar asu dzeloni galā, kura bija domāta, lai aizsargātos no nekaunīgajām žurkām, par kurām stāstīja puisēns, un viņa iecienītā smagā lielkalibra pistole no leģiona arsenāla. īpašiem gadījumiem viņš bija sagatavojis vēl vienu pārsteigumu.

Sudrabs paskatījās uz Solomonu. Bērns noliecies lūkojās tumšajā lūkā.

—   Nav bail? — legāts pajautāja. ■,

Puisēns paraustīja plecus.

—   Vai tu pavadīsi mani?

Solomons apņēmīgi pamāja.

—   Tad uz priekšu, — legāts noteica, pacēla lukturi virs galvas, apsēdās uz lūkas malas un laidās mitrajā un smakojošajā tumsā. Viņam sekoja jaunais ķēpausis.

Abi pat nenojauta, ka Viļņas pazemē viņi nolaižas nevis divatā, bet trijatā. Tumsā pazibēja smails metāla purniņš, un mehžurka Ratuss, nadziņiem tikšķot, aiztipināja nopakaļ luktura gaismai.

—   Uzmanību! Inklinometrs pagriezies. Ratuss nolaižas pazemē. Lūk, viņš jau atrodas zem zemes! — satraukti atdzīvinātāju vadonim raportēja brālis Urts.

—   Redz, kā… Lienam iekšā tuneļos, legāt? — norūca atdzīvinātāju Vecākais, un viņa acis aiz apaļajām brillēm sašaurinājās. — Patiešām! Kur gan lai citur tas vecis Baltrus slēptos? Mums pašiem tas varēja ienākt prātā.

Brālis Urts atrāva acis no elektrolābijas.

—   Kādi būs norādījumi, meistar? — viņš pazemīgi jautāja.

—   Nedrīkst kavēties, — atbildēja atdzīvinātāju Vecākais. — Nekavējoties atsūti šurp fēniksus. Balva pienākas mums, nevis Sudrabam. — Un, saplivinājis apmetņa stērbeles, viņš izgāja no istabas.

Sudrabs bija paņēmis kaļķakmens gabalu un, lai neapmaldītos, uz sienas vilka līnijas, bet drīz vien no tādas idejas atteicās. Vecajos tuneļos, kas reiz kalpoja par cietuma cellēm, preču vai graudu noliktavām, jau tāpat bija viegli apmaldīties, bet tagad tos vēl izvagoja kanalizācijas grāvji, pa kuriem gāzās netīrumi. Vietumis telpas bija kļuvušas par vircas bedrēm. Vienā brīdī Solomons nomaldījās, un, pagriezies aiz stūra, gandrīz ievēlās bedrē. Par laimi Sudrabs laicīgi apstājās un paspēja satvert puisēnu aiz apkakles. Vietām tuneļu velves bija izturīgas, vietām vajadzēja virzīties noliecoties vai veikli izlocīties, lai uz galvas nekristu drūpoši ķieģeļi.

Legātu mocīja sirdsapziņa, ka viņš puisēnu velk sev līdzi, nevis atstājis drošā vietā, kā bija apsolījis Margaritai, bet bez Solomona palīdzības viņš drīz vien būtu apmaldījies. Turklāt nojauta mudināja pasteigties.

Kaut kas sāka skrubināties vircā zem kājām, kaut kas pārskrēja Sudrabam pār kurpēm. Legāts atvēzējies dūra ar dzeloni un liekas, ka trāpīja. Pacēlis viņš aplūkoja dzeloni. No tā pilēja virca, kas bija sajaukusies ar asinīm.

Žurkas neuzdrošinājās uzbrukt ienācējiem, tās izvēlējās citu mērķi. Viena liela, nobarojusies un pieredzējusi žurka priecīgi iespiedzās, jo sajuta vieglu laupījumu. Šurp bija attipinājusi daudz mazāka un kalsnāka nepazīstama žurka. Resnule palēcās uz priekšu, grasoties ieķerties svešiniece ar nagiem un asajiem zobiem.

Atdzīvinātāji bija labi apdomājuši un sastādījuši protokolu, kā Ratusam jāuzvedas, kad tas sastopas ar īstajām žurkām vai žurku ķērājiem. Pazemes žurku nagi tikai noskrabinājās gar Ratusa metāla

sāniem, iecirst zobus sānos ari neizdevās. Ratuss pagriezās pret pazemes žurku, atpleta muti un izdvesa tikai žurkām dzirdamas skaņas, kā to līdzīgi bija darījis Hamelnas žurku ķērājs. Taču skaņa nebija domāta pazemes bestiju pievilināšanai, bet atbaidīšanai. Žurkas pīkstēdamas izklīda kur kurā, bet mehžurka mierīgi aiztipināja nopakaļus'savam mērķim.

Solomons apstājās, jo saprata, ka ir apmaldījies. Laikam bija pagriezies nepareizi, jo ceļam priekšā rēgojās akmeņu un ķieģeļu kaudze. Sudrabs prātoja, cik laika pagājis no brīža, kopš viņi ielīda pazemē. Stunda? Divas? Bet varbūt puisēns vazā viņu aiz deguna?

Viņi griezās atpakaļ un pagriezās pa labi. Legāts ievēroja, ka tunelis kļuvis platāks. Pēc brīža viņš ieraudzīja kaut kādu caurumu. Izlīduši tam cauri, viņi nonāca gaitenī, kuram sānos varēja redzēt nišas.

Legāts apstājās, izvilka no kabatas blašķi un iedzēra dažus malkus. Šķidrums svilināja rīkli, un vīrs ieklepojās.

Tajā brīdī puisēns saķēra viņu aiz rokas, pielika pirkstu pie lūpām un pamāja uz kreiso pusi.

Legāts pacēla lukturi. Tad viņš ieraudzīja ar metālu apkaltas durvis.

Viņš noliecās pie bērna.

—   Šeit? — viņš pajautāja. Kad Solomons pamāja, viņš piemetināja: — Tālāk es iešu viens. Bet tu noslēpies… — viņš palūkojās apkārt, — tur, kur krustojas tuneļi, — viņš.pamāja uz nišas pusi, — un paliec turpat, saprati? Es ātri. Tikai paskatīšos un atnākšu tev pakaļ. Bet, ja ilgi nerādos, atgriezies pa to pašu ceļu, pa kuru atnācām, steidzies uz "bogoģeļņu" pie mūķenēm un izstāsti viņām visu! Skaidrs?

Solomons pamāja un aizgāja pie nišas.

Sudrabs apslāpēja gaismu lukturī un uzmanīgi pastūma durvis. Tās nedaudz pavērās.

Legāts piespiedās pie sienas un ieklausījās. Viņš izdzirdēja dīvainu dūkoņu.

Saspiedis plaukstā nūju, viņš palēnām atvēra durvis.

Aiz durvīm atradās istaba, kurā valdīja krēsla. Legāts uzmanīgi ielavījās istabā.

Tā bija laboratorija, ko blāvi apspīdēja vienīgais gāzes lukturis,

kas stāvēja uz galdiņa istabas stūri. Legāts nodzēsa savu lukturi un palūkojās apkārt.

No istabas veda vēl divas durvis — vienas, ar dzelzi apkaltas, bija aizvērtas, otras, ar restēm — atvērtas. Istabā stāvēja daži šauri skapji ar pudelītēm, blakus tiem, gandrīz istabas vidū, stāvēja gulta. Tajā gulēja cilvēks.

Legāts piegāja tuvāk. Cilvēka galva un plaukstu locītavas bija aptītas ar krāsainiem vadiem. Daži no tiem veda uz lielu mašīnu, kas stāvēja galvgali un klusi dūca, daži bija salikti traukos ar burbuļojošu un tumšu šķidrumu, vēl citi bija izritināti uz grīdas. Guļošā acis bija aizvērtas, bet acu āboli zem plakstiņiem strauji kustējās. Raustījās gan roku pirksti, gan arī viss ķermenis. Cilvēks kratījās kā drudzi.

Sudrabs pataustīja pulsu. Cilvēka sirds dauzījās kā traka.

—   Francisks Baltrus, — legāts nomurmināja.

Apgājis apkārt gultai, viņš mēģināja saprast, kā darbojas mašīna, pie kuras pieslēgts Baltrus, un ko tā rāda, bet neko nesaprata. Mašīna klusi dūca, tās rādītāji lēkāja un bakstīja kaut kādus ciparus.

"Kas te notiek?” Sudrabs prātoja, skatīdamies uz bālo zinātnieka seju.

Viņš pielavījās pie dzelžotajām durvīm un piesardzīgi tās pavēra. Iebāza galvu otrajā istabā — un viņam aiz pārsteiguma atvērās mute. Tā arī bija laboratorija. Un piedevām kāda! Laikam tādu gribētu ne viens vien Universitātes domīnijas zinātnieks. Istaba ari bija iegrimusi krēslā, tajā nebija nevienas dzīvas dvēseles.

Algotnis aizvēra durvis un piegāja pie citām — restotajām durvīm. Vadi no guļošā gultas stiepās uz šejieni.

"Kas te? Atvērto durvju diena?” legāts domās izbrīnījās.

Aiz restotajām durvīm atradās vēl viena istaba, pavisam tumša, tāpēc Sudrabam atkal ievajadzējās lukturi.

Garās istabas priekšā stāvēja plati koka soli, no tiem nokarājās ādas roku skavas. Acīmredzot par šo vietu stāstīja Solomons. Ar lukturi izgaismodams ceļu, legāts iegāja telpā.

Istabas gals bija atdalīts ar divkāršām restēm un izveidots par būri. Bet būris bija tukšs, un restes atvilktas. Vadi stiepās līdz kaut kādai kastītei, kas stāvēja uz grīdas, un pazuda tajā.

Sudrabs iebāza galvu istabā-būrl. Bet neko interesantu nepamanīja. Paostīja gaisu. Oda pēc metāla, mašīneļļas un vēl nezin kā. Varbūt pēc asinīm? Kādam, kas tika turēts šajā būri, nevajadzēja ne ūdeni, ne pārtikas.

—   Medību laiks, — Sudrabs zem deguna nomurmināja.

Nedaudz padomājis, viņš atgriezās istabā, kur gulēja zinātnieks

Baltrus.

Legāta uzmanību saistīja galdiņš, uz kura stāvēja lukturis. Uz galdiņa bija nolikts netīrs šķīvis, bļoda ar zupas pārpalikumiem un maizes rika. Blakus mētājās paliels lakats.

—   Cienasts, — Sudrabs nomurmināja. — Laikam labā tantiņa rūpējas par savu Francisku.

Uz galdiņa atradās ari citas interesantas lietas. Caurspīdīgā stikla pudelītē pašā dibenā bija palicis zils šķidrums. Acīm redzot, Baltrus kaut ko pierakstīja, jo blakus atradās papīru kaudze. Legāts pacilāja lapas un zem tām atrada burtnīcu ādas vākos.

Nolicis lukturi, viņš atvēra burtnīcu, pārlaida skatienu dažām lapaspusēm, kas bija aprakstītas sīkiem burtiņiem. Dažās lapaspusēs bija pierakstīti datumi. Varbūt tā ir Franciska dienasgrāmata? Sudrabs iebāza burtnīcu azotē.

Un pēkšņi sajuta, ka istabā atrodas vēl kāds.

—   Mēs arī vēlētos palasīt to, ko noslēpāt azotē, — no durvju puses atskanēja pieklājīga balss.

Legāts pacēla galvu.

Četras ēnas bez skaņas ieslīdēja laboratorijā.

īsi apmetņi, kas neierobežo kustības, uz acīm uzsviestas kapuces, cimdotajās rokās mirgoja pistoles un oranži amuleti uz krūtīm, kas attēloja putnu, kas cēlās no pelniem.

Fēniksi. Mehžurkas Ratusa atvestās atdzīvinātāju slepkavas, kas parādījās tad, kad kādam bija pienācis laiks pārvērsties pelnos.

—    Esiet tik laipns, nolieciet uz galda to, ko piesavinājāties, — palūdza viens no fēniksiem. — Un metiet zemē pistoli! Tikai bez straujām kustībām, es ļoti lūdzu.

Legāts izvilka no azotes burtnīciņu un nolika uz galda malas.

—   Vai jūs zināt, kas es tāds esmu? — viņš mierīgi pajautāja, nosviezdams uz grīdas pistoli.

—   No pienākumiem atstādinātais Viļņas leģiona vadonis, — tas pats vīrs atbildēja. — Cilvēks, kas, rūgtuma mākts, piedzērās un netīšām iekrita Nērē. — Viņš pacēla zodu. — Esiet tik laipns un paceliet rokas!

Sudrabs skaļi nopūtās.

—    Prieks, ka draudīgais Viļņas legāts ir tik piekāpīgs, — ierunājās cits vīrelis. — Rokas, tātad!

—   Kā pavēlēsiet, — Sudrabs atbildēja un pacēla rokas.

Kaut kas ieknikšķējās, un abās viņa rokās uzradās pa nelielai pistolei, kuras no piedurkņu apakšas izstūma viltīgi iemontētas spirāles.

Sudrabs zibenīgi sakrustoja rokas, un divu šāvienu troksnis saplūda vienā. Fēniksi pat nepaspēja ievaidēties, kad divi no viņiem jau bija izstiepušies uz grīdas. Legāts pārlēca pāri Baltrus gultai, aizslīdēja līdz istabas stūrim, kur stāvēja metāla skapis un daži krēsli. Taču fēniksi, kaut arī bija zaudējuši divus cilvēkus, neapjuka — uz legāta pusi sāka lidot lodes. Viena bija trāpījusi, jo Sudrabs sajuta augšstilbā karstumu un saviebās. Cita lode rikošetā atlēca no metāla skapja un aizlidoja gar degunu. Sudrabs bija nokļuvis neapskaužamā stāvoklī, jo pistolēs bija palikušas pa vienai lodei.

Abu fēniksu ieroču stobri pavērsās pret viņu.

Laika vairs nebija atlicis, bet trenētajam algotnim tas arī nebija vajadzīgs. Legāts izšāva no pistoles, kuru turēja labajā rokā, un tajā pat brīdī iespēra pa blakus stāvošu krēslu. Vēl viens lodes ķerts fēnikss nokrita zemē, bet krēsls atsitās pret pēdējā dzīvā slepkavas kājām, kas jau gatavojās nospiest gaili. Fēniksa roka mainīja virzienu, un lidojošā lode ietriecās sienā blakus Sudraba ausij. Legāts nospieda ieroci kreisajā rokā. Tas dobji ieklepojās, izspļaudams pēdējo lodi, un ceturtais atnācējs nokrita uz zemes.

Sudrabs izelpoja un saviebās aiz sāpēm. Juta, kā asins tērcīte tek pār stilbu. Visticamāk, laboratorijā atradās arī apsēji, bet viņam nebija laika, kad rūpēties jpar sevi. Viņš pārkāpa pāri nedzīvajiem ķermeņiem un izskrēja gaitenī meklēt puisēnu.

—   Solomon! — viņš pasauca. Bet neviens neatbildēja. — Solomon! — Klusums. — Margarita man noraus galvu, — viņš nomurmināja.

Viņš tomēr cerēja, ka puisēnam pietika prāta sveikā tikt cauri.

Klibodams viņš atgriezās laboratorijā.

Iegājis istabā, viņš izdzirdēja dīvainu šņākoņu. Sudrabs vienā lēcienā nonāca pie Baltrus gultas un nolamājās. Zinātnieka krūtis strauji cilājās, un uz kakla pletās sarkans plankums. Vēl viena riko-

It

šetā atlēkusi lode bija atradusi savu mērķi.

—   Nē, nē, nē! — Sudrabs piespieda ausi pie Baltrus krūtīm.

Zinātnieka sirds vēl sita, bet aizvien vārāk.

Legāts noliecās večukam pie pašas sejas.

Pēkšņi Baltrus acis plaši atvērās. Legāts pat salēcās.

—   Es… es… viņu vairs nenoturēšu, — večuks nogārdza, — Posts… posts visiem. Man bija, es pavēlēju… viņam bija jāatgriežas mājās. Bet tagad… Man ļoti žēl… Nododiet aizbildnim… man… es mirstu.

—   Kā viņu apturēt? Kā? — purinot veci, legāts iekliedzās. — Kā izslēgt nezvēru?

—   Nekādi, — Baltrus iegārdzās, un viņam no mutes izšļācās asinis.

Zinātnieks Francisks Baltrus bija miris. Mašīna viņa galvgalī it kā atsveicinoties pēdējo reizi iepīkstējās un arī apklusa.

Šajā minūtē pa pazemes tuneli slīdošais metāla nezvērs apstājās kā pienaglots. Viņa galvā skanošā pavēle apklusa. Visur esošās žurkas ar interesi blenza uz dīvaino iebrucēju ar asiņaino rīkli, bet tuvoties neiedrošinājās. t

Dzelzs monstrs lēni pagrieza galvu. Viņa purns pacēlās augšup kā izsalkušam vilkam, kas alkatīgi osta gaisu. Nezvērs gaidīja komandu. Taču galvā nekāda komanda neatskanēja, un viņš pagriezās uz to pusi, kur caur lūku varēja saskatīt debesis. Viņa dzīvā smadzeņu daļa atcerējās pēdējo veikto darbību. Un tā briesmonim patika.

Pēc Galotņu tikšanās beigām visa Viļņa svinēja tā, it kā rīt būtu pasaules gals. Cilvēki, it kā neredzamu plēšu vadīti, te izskrēja ielās apbrīnot alķīmiķu izšautās uguns dejas naksnīgajās debesīs, to atkal atgriezās krogos. Alus, vīns un rūgtais plūda straumēm, pār gurušās iecietības namu dievietes zieda uz vaigiem jaunu vaigu

sārtuma kārtu, bet sapucējušās madāmas rūpējās, lai tiktu apkalpoti visi gribētāji, lai neviens nebūtu atstāts novārtā. Ielu muzikanti, akrobāti, uguns rijēji un burvju mākslinieki strādāja, sevi nežēlojot, monētas bez apstājas iebira lielās lādītēs, kas gulēja uz zemes. Gluži kā naktstauriņi ap gaismu pūli laidelējās kabatas zagļi, kas graciozi iegremdēja rokas tūļu makos, neaizmirsdami mest loku leģionāriem, kas patrulēja ielās. Kārtības sargi, pat viskūtrākie policmeistari un pristavi, strādāja vaiga sviedros. No posteņiem Melnumos, Bezdievniekos, Pohuļankā un Universitātes domīnijā tvaika karietes ar restotajiem logiem Slušķu virzienā izkustējās tikai tad. kad pārkāpēji tajās tika sagrūsti kā siļķes mucā. Pēc īsa brīža Slušķu celles jau plīsa pušu, ar grūtībām tajās satilpa kabatu zagļi, laupītāji, kaušļi un šļupstoši pilsoņi. Leģionāri lamājās kā kučieri, bet, no otras puses, priecājās, ka iztikts bez slepkavošanas. Asiņaino, sasisto, salauzto, protams, bija, cik uziet, bet medicīnas eksperta Radzinska īpašā kariete vismaz pagaidām neizkustējās no pagalma.

Garām Katedrāles laukumam svilpodams aizdārdēja norīkots tvaika tramvajs,, pa tā logiem galvas izbāzušie studenti pūta dūdas un ragus — tā Universitātes domīnijas jātnieku biedrība svinēja Pospieškas hipodromā izcīnīto uzvaru.

Lunkaiņi Bēdās arī krita nost no kājām, bet izdomām bagātākie, tie paši, kas reiz mēģināja norīkot tramvaju, no Slapjā laukuma līdz "Dzelzs ūpim” pat izveidoja dzīvo ķēdi — sagaidīja katru klientu un novirzīja uz vēlamo vietu vai pie cita lunkaiņa, kas stāvēja attālāk.

Baznīcu zvani nozvanīja pirmo nakts stundu, pēc tam otro, taču uzdzīvotājiem stundas nebija ne prātā. Nakts bija interesantām lietām pilna, un likās, ka šie svētki nekad nebeigsies.

Pusčetros rīta agrumā no lūkas, kas bija noslēpusies aiz sagruvuša nama, izlīda laukā metāla purns, un tumsā iezibējās sarkanas acis. Pēc tam parādījās nļasīva galva un visbeidzot viss ķermenis. Sarūsējušās restes Dzelzs Vilks bija norāvis jau agrāk, tāpēc viņš bez grūtībām izkļuva virszemē. Viņš pagrozīja galvu un, pat nepaskatījies uz dumpinieka Suslova līķi, aizsteidzās uz priekšu. Nonācis šķērsielā, tas apstājās.

Divi brašuļi Simutis un Miķelis, kas Viļņā bija ieradušies no Pernaravas un naktsmājas atraduši Jaunās pasaules kopnamā, šoreiz nezin kāpēc tika no turienes izgrūsti laukā, bet degunus nenokāra. Papriecājušies par "kauju virs Viļņas” un alķīmiķu debesu ugunīm, viņi pavadīja laiku, ģenģerēdami pa ielām. Šeit viņi satika pazīstamu zemkopi, kas apsolīja savā vezumā aizvest brašuļus mājās, tikai palūdza viņu gaidīt uz Ukmerģes lielceļa. Vīreļi nopriecājušies Melnumos pārdeva Simuša svārkus, jo gribēja skaisti nosvinēt pēdējo nakti Viļņā. Krogos brašuļiem bija par dārgu, bet uz ielām netrūka pārdevēju, kas piedāvāja rūgto pudelītēs un pat pievienoja klāt uzkodu — rupjmaizes riecienu un ceturtdaļu sīpolgalvas.

—   Labi gan izdarījām, ka atbraucām uz Viļņu, Simuti, — Miķelis nopriecājās un izlaida sīpolainu atraugu. — Tik daudz ko redzējām, tik daudz ko izdarījām.

—   Tik daudz pielakāmies, — piemetināja Simutis, kas knapi varēja nostāvēt kājās, un tīksmi iesmējās. Šodien viņam viss likās ļoti smieklīgi.

Pēkšņi Miķelis sagrāba draugu aiz izirušā krekla. Simutis sagrīļojās un gandrīz nogāzās ar degunu pret bruģi.

—   Paskat, paskat, Simuti, — Miķelis satraukti noteica, rādīdams ar roku. — Pavei, rekū, paskaties! Kārtējais Viļņas pigors!

Simutis paskatījās uz to pusi, uz kuru rādīja draugs.

Beznosaukuma šķērsielā, kas izgāja uz Grāvja ielu, pa kuru soļoja Pernaravas brašuļi, stāvēja metāla būtne. Tā bija līdzīga vilkam, tikai daudz lielāka. Milzīgā galva lēni pagriezās un sarkanās acis ieurbās abos vīreļos.

—   Oi, ojei, Simuti, — Miķelis ievaidējās. — Tu redzi? Tas taču ir tas automoto… Automātu… nu, viens no tiem dzelžiem, kurus redzējām Izstādē. Iesim, paskatīsimies tuvāk. Mums nu gan paveicās! Nu gan brīnumi! Izstādē gar cilvēkiem neizspraukties, bet te, pavei, v.ir skatīties, cik tīk, neviens netraucē!

Briesmonis plaši pavēra rīkli, parādot asus un garus zobus. T;i<l pacēla galvu.

—   Aaaaaūūūūūūūūūūūūūū!!! — asinis stindzinošs kauciens no

skanēja Viļņas ielās, ziņodams visiem un katram, ka Vilka stunda ir sākusies.

Abu Pernaravas brašuļu ceļgali saliecās, viņi vienlaicīgi aizvēra acis un kā maisi saļima uz zemes. Vilks pārlēca pāri noģībušajiem vīreļiem un aizdrāzās pa Grāvja ielu uz pilsētas uguņu pusi.

Nonācis laukumā, kur saplūda Grāvja, Mazgātuves un pār Viļņas upītes tiltu ejošā Paplaujas iela, Vilks apstājās. Viņa galvā iemontētie zobrati sāka krakšķēt, bet komandas “atgriezies mājās” nebija, palika tā pati: “Slepkavo!” It kā grieztos iestrēgusi plate.

Briesmonis plaši atvēra rīkli. Dzīvā smadzeņu daļa miglaini saprata, ka komandu vairs nebūs, ka no šī brīža tai vairs nav pienākums kādam paklausīt.

Dzelzs Vilks pagrozīja galvu un devās pa Mazgātuves ielu, uz to pusi, no kurienes atskanēja vairāk skaņu, uz vēl neizpētītiem medību plašumiem.

—              Aūūūūūūūūū! — Pār Viļņu pārlaidās spalgs kauciens.

—   Aūūūūūūūū!

—   Kas tā par velna būšanu? — nolamājās viens no leģionāriem, kas patrulēja Bezdievniekos.

—   Ai, laikam studenti trako, — pārinieks atbildēja. — Ja mēs vēl sāksim ķerstīt trokšņotājus, paliksim galīgi bez kājām.

Bet pirmais leģionārs tikai atmeta ar roku un ieklausījās.

—   Aūūūūūūūūū! — atkal atskanēja kauciens, šoreiz nedaudz tuvāk.

—  Tomēr paskatīšos, kas tur notiek, — leģionārs noteica un pa Užupes ielu aizsteidzās uz tilta pusi.

—   Ei, skatieties, kāds liels šunelis! — viens vīrelis, kas ar kompāniju tikko izgāja no kroga, kas atradās nelielajā Zivju laukumā, kur rītos, piedāvādami savas preces, skaļi klaigāja zvejnieki, atņirdza zobus. — Uķi puķi! — viņš izstiepa roku.

Vilks, atpletis rīkli, pajēcās, un roka pazuda kā nebijusi — no pleca stumbeņa izšļācās asins strūklaka. Kamēr vīrelis, vēl neatģizdamies, truli blenza uz asins peļķi, dzelzs nagi iecirtās viņam kaklā un gandrīz noplēsa galvu. Nabadziņa ķermenis dobji noblaukšķēja uz zemes.

Kompānija sastinga. Vilks pacēla galvu. Kāda meitene histēriski iebļāvās un sāka skriet uz Safjāniķu ielas pusi, pāri Viļņas upītei, lielās pareizticīgo baznīcas virzienā. Citi, klupdami krizdami, skrēja viņai nopakaļus.

Vilks stāvēja, tā zobrati griezās, acis tik tikko spēja reaģēt uz nā-

4

kamajiem upuriem.

—   Piķis un zēvele! Kas tas par nelabo? — ieraudzījis briesmīgo skatu un trakojošo pūli, muti iepleta no Bezdievniekiem atsteidzies leģionārs.

Divi leģionāri, kas patrulēja Torņa ielā, izdzirdējuši kliedzienus, skriešus pagriezās aiz stūra un devās tālāk pa Pestītāja ieliņu, kas līkumoja apakšā, grasīdamies paskatīties, kas tur noticis. Ieraudzījuši no Zivju laukuma atskrienam cilvēkus, viņi palaida tos garām un ieraudzīja briesmoni. Viņi plaši iepleta acis, bet, tūlīt savaldījušies, vienoti palaida šāvienu zalvi. Taču visas lodes atlēca no Vilka dzelzs bruņām, un aptveres strauji iztukšojās.

Dzelzs Vilks nesteigdamies tuvojās pa Safjāniķu ielu, sarkanās acis ieurbis abos vīros.

—   Skrien! Izsludini briesmas! Pa bezvadnieku visiem posteņiem! — kolēģim uzsauca viens leģionārs. — Ātrāk! Es mēģināšu novērst viņa uzmanību!

Otrā patruļa uzreiz devās atpakaļ pa Pestītāja ielu, pēc tam aizsteidzās pa Pils ielu — steidzās uz “Balto Štrāli", kur bija ierīkots leģionāru postenis, ar roku taustīdams mehānisko svilpi, kas karājās kaklā. Tādas svilpītes bija visām ielas patruļām — mazītiņas sirēnas ar trim signāliem: spalgu brīdinājuma signālu pārkāpējiem, melodiskāku palīdzības signālu, uz kuru nekavējoties bija jāatbild tuvumā esošajiem leģionāriem, un neprātīgi spalgu, kas tika izmantots ļoti reti, tikai pašā sliktākajā gadījumā. Šis signāls, ko zināja tikai leģionāri, nozīmēja, ka briesmas draud visai pilsētai. Jebkurai patruļai, izdzirdot spiedzīgo signālu, vajadzēja visu pamest un steigties uz notikuma vietu vai tuvāko mobilo posteni, turklāt viņiem bija jānodod signāls citām patruļām.

Drebošām rokām patrulētājs sataustīja svilpīti, dziļi ieelpoja un iepūta tajā. Spalgs spiedziens pāršķēla nakti. Cilvēki blakus ielās aiz

spieda ausis, sāka lamāties un lūkoties apkārt, nesaprazdami, kas te trokšņo. Taču svilpšana neapklusa, atbalss, atsizdamās gar sienām, aizsteidzās pa ielām.

"Visiem, visiem, briesmas, pilsētai draud briesmas, visiem, visiem!"

Ielās dežūrējošie algotņi pārsteigti pacēla galvas, pēc tam paķēra savas svilpītes.

"Visiem, visiem, briesmas, pilsētai draud briesmas, visiem, visiem!”

Pirmais leģionārs aizelsies iegāzās "Baltajā Štrālī”. Šeit viņš atrada leitnantu Justu Vāgneru, sakarnieku, dažus algotņus un pristavus. Pēc brītiņa sapulcējās arī citi leģionāri, kas bija izdzirdējuši briesmu signālu.

—   Zvērs! Metāla zvērs netālu no Pareizticīgo baznīcas Bezdievniekos! — aizelsies kliedza leģionārs. — Vilks no dzelzs! Briesmonis! Slepkavo cilvēkus! Briesmas! Paziņo pa bezvadnieku to visiem, kas mūs dzird! — viņš sakarniekam pavēlēja.

Sakarnieks pārsteigumā savilka uzacis. Blakus viņam sēdošais pristavs atņirdza zobus.

—   Varbūt tev vienkārši vajadzētu izgulēt paģiras? — viņš ierunājās.

Taču Viļņas leģiona vīri domāja citādi. Madagaskaras džungļos un Meksikas tuksnešos viņi bija saskatījušies tik daudz dīvainu lietu, ka uzreiz noticēja savējiem. Leitnants Justs Vāgners iztaujāja leģionārus, kur pašlaik varētu atrasties briesmonis, uz kurieni tas mērķē, tad pagriezās pret sakarnieku.

—   Izsludini vispārējas briesmas! Lai Slušķi paceļ gaisā "Vaišelgu" vai “Švarnu”. Paziņo visām patruļām: uz ielām nedrīkst atrasties neviens civiliedzīvotājs. Sagatavoties bruņotām sadursmēm!

—   Mūsu lodes briesmoni neķer! Tās atlec! — vaimanāja patruļa.

—   Vēl paskatīsimies, — vēsi atcirta Vāgners un atkal pagriezās

I»

pret sakarnieku. — Paziņo Tvaikpilsētas arsenālam, lai nekavējoties sūta uz šejieni pārvietojamo lielgabalu. Katedrāles bruņiniekiem — lai zvana visu baznīcu zvani. Cilvēki paši sapratīs, ka kaut kas ir noticis. Visi pārējie, sekojiet man!

Sakarnieks sāka klabināt taustiņus, ziņojumu iesākot ar diviem vārdiem: Trešais līmenis”.

Slušķos iegaudojās sirēnas. No gultām izrautie dirižabļu piloti pēc dažām minūtēm pa kāpnēm jau uzlēca uz pils jumta, pa ceļam pogādami uniformas pogas un vilkdami uz acīm guguļus. Soļi atskanēja arī arsenālā, pēc minūtes ieskanējās Apakšējās pils zvani, drīz pēc tam tiem piebalsojās arī Katedrāles zvanu tornis.

Dažādus sapņus redzēja vientuļnieks, Zvērnīcas zinātnieks, un viņa audžumeita, uz tiem iedarbojās dažādas zāles. Un pamodās viņi arī dažādu iemeslu dēļ.

Mila atvēra acis un apsēdās gultā. Aiz loga valdīja tumša nakts, sapņaini šūpojās krūmi. Tālu pilsētā norisinājās nakts jautrības, bet troksnis netraucēja Zvērnīcas mieru. Taču kaut kas tomēr notika. Meitene ieklausījās.

Smilkstoņa. Tik tikko dzirdama smilkstoņa. Un nevis viena, bet uzreiz vairākas balsis. Viņa pacēla acis uz plauktu.

Pjero, Skaramušam un Kolumbīnei, trim viņas rotaļlietām, vajadzēja būt mierīgām un sastingušām, bet tās tagad šūpojās, actiņas bija plaši atvērtas, bet no pavērtajām mutītēm atskanēja žēlabaina un klusa smilkstoņa.

"Tas nav iespējams, viņi taču nav sasildīti,” izbrīnījās Mila.

Pēkšņi viņa sajuta nenosakāmus draudus. Kaut kur notiek ļoti sliktas lietas. Un rotaļlietas to jūt.

Meitene izrāpās no gultas, sekundi padomājusi, viņa uzvilka vieglu vasaras kleitu, vienā rokā paņēma ērtas kurpes, otrā — Skaramušu, uz pirkstu galiem izlavījās no istabas un nokāpa lejup.

Izejot pagalmā, vēss nakts vējiņš maigi skāra viņas vaigus. Meitene uzvilka kurpes un pēkšņi aizdomājās. Pēdējā lieta, kuru viņa atcerējās, bija nepanesama tveice. Un kalns. Bet pēc tam? Pēc tam viss bija miglā tīts.

Lai paliek, tagad nav laika par to domāt, viņa nosprieda un, nesot joprojām smilkstošo Skaramušu, ar kājām devās uz pilsētas centra pusi. Gāja, vadoties pēc nojautas, it kā viņu pievilktu neredzam:; magnēts. Kad viņa nonāca Svētā Jura prospektā, pēkšņi ieskanēja:; Viļņas baznīcu zvani.

Baznīcu zvani atmodināja ari Nikodēmu Tvardauski. Viņš noskurinājās, it kā gribētu to uzmācīgo skaņu izmest no galvas, un palūkojās apkārt, mēģinot aptvert, kur atrodas. Un tad viņu kā plūdi pāršalca dienas notikumu vilnis. Nikodēms līgodamies piecēlās kājās un ar roku pārbrauca pāri sejai. Zāles vēl nebija paspējušas sadziedēt feča nagu zīmes, taču vismaz apturēja indes iedarbību.

Taustīdamies gar sienām, zinātnieks izgāja no slepenās istabiņas, aizvēra laboratorijas durvis un lēni uzkāpa augšup pa kāpnēm. Bija sagatavojies tikt līdz guļamistabai, iekrist gultā un krākt līdz pat pusdienlaikam. Tikai vispirms paskatīsies, kā jūtas Mila, vai zvani netraucē viņai gulēt.

Nikodēms piesardzīgi atvēra meitenes istabas durvis un atrada tikai savandītu tukšu gultu. Zinātnieka skatiens slīdēja pāri plauktiem. Uz viena stāvēja tikai Pjero un Kolumblne. Skaramuša nebija.

Bet zvani dunēja bez mitas.

—   Tie zvaniķi ir galīgi sajukuši, — Tvardauskis nomurmināja.

Tad viņš izdzirdēja smilkstoņu. Klusu, nemiera un baiļpilnu, baisu smilkstoņu, kas atskanēja no rotaļlietu mutēm.

Viņš sarauca pieri.

Milas nav.

Viļņas baznīcas zvani, kas dunēja bez mitas.

Aiz bailēm smilkstoši, izslēgti automatoniņi.

Nikodēms izsteidzās no istabas un pa galvu pa kaklu metās uz laboratoriju. Tur viņš piesteidzās pie elektrolābijas. Kur ir Mila?

Viļņā norisinājās nelabas lietas.

Pēc dzīrēm rātsnamā godātie viesi izklīda kur kurais, bet tikai ne uz savām viesnīcām. Birģermeistars Venslauskis-Venskus kopā ar kolēģiem no citām pilsētām aizsteidzās baudīt tik ilgi gaidītos labāko, visvairāk apmaksāto Viļņas skaistuļu glāstus; citi nolēma Galotņu tikšanās noslēgumu nosvinēt pieticīgāk. Vileišis uzaicināja citu pilsētu padomniekus. Izstādes organizatorus, izgudrotājus un kolēģus, ar kuriem viņam bija interesanti un izdevīgi parunāt, uz glāzi vīna Mehāniķu ģildē. Tam par godu no ielūguma neatteicās ari Jons Basanavičs, kaut gan viņš mēdza iet gulēt diezgan agri. Stipros

dzērienus viņš nelietoja, bet interesanta saruna reibināja kā rūgtais, un galvenais Viļņas alķīmiķis pat nepamanīja, kā Vileiša pieņemšanas istabas pulksteņi nosita četrus nakti.

Mirklī, kad saruna ievirzījās par to, ko var radīt no brīnumainā prometila, iemaisot tajā iekšā dažādus alķīmiskus ekstraktus, aiz durvīm atskanēja soļi, un iekšā bez klauvēšanas iesteidzās ģildes dežurants, kas reizē pieskatīja ari bezvadnieku. Tiklīdz viņš paziņoja šausminošos jaunumus, sāka dunēt baznīcu zvani. Pie logiem piesteigušies viesi ieraudzīja divus spilgtus starus, kas palēnām cēlās no otrā upes pusē esošās Slušķu pils pagalma — "Švarna” un "Vaišelgas” piloti ieslēdza lielos Voltas lukturus.

Sapulcējušos sejas pārmainījās. Vileišis pat nobālēja — pēkšņi atcerējās Viļņas legāta vizīti pirms dažām dienām un viņa atnestos rasējumus, kuri no pirmā skatiena izskatījās pēc murgiem vai viltojuma.

—   Petr, kas jums noticis? — vācietis, viens no labākajiem ķeizara rūpnieciskā milža “Allgemeine Elektrisitats” inženieriem, bija noraizējies. — Vai jūs zināt, kas tas par briesmoni?

—   Domāju, ka jā, — Vileišis atbildēja, ar veselo roku rīvēdams pieri. — Bioniks.

—   Ko? — inženieris iesaucās. — Bet tas taču nav iespējams!

—  Vēl vakar es būtu teicis to pašu, — Vileišis noteica un vērsās pie viesiem:

—   Kungi, vai jūs dzirdējāt leģionāru lūgumu? Laika nav daudz, pasteigsimies!

—   Kā mēs varam palīdzēt? — vienbalsīgi ierunājās daži cilvēki.

—   Noderēs ikvienas rokas, — Vileišis atbildēja. — Vajag tikt līdz lielgabalnieku arsenālam un palīdzēt iekraut vienu lielgabalu, bet varbūt pat divus atklātos leģiona diližansos, kuri jau izbraukuši no Slušķiem.

—   Tos nāksies pagaidīt, jo ielas aizvien ir pilnas ar cilvēkiem, — skatīdamies pa logu, paziņoja Mērķa padomnieks Ščerbakovs.

—   Ja tas patiesi ir bioniks, lielgabali neko daudz nelīdzēs, — Vileišis nomurmināja. — Bioniks droši vien ir ļoti ātrs. Un tomēr… — Viņš izgāja pa durvīm uz pacēlāju. — Kas dosies man līdzi uz arsenālu? Jon, iesi? — viņš pajautāja.

Jons Basanavičs novērsa skatienu no tumšajām debesīm un diviem lejup slīdošiem stariem, ar kuriem leģiona izlūkdirižabļi durstīja pilsētu, meklēdami briesmoni.

—   Man liekas, ka man ir labāka ideja, — alķīmiķis atbildēja.

•k * *

Vilks nesteigdamies gāja pa Pestītāja ieliņu. Leģionārs, kas bija palicis viens, atmuguriski atkāpās un apstājās. Bija acīm redzams, ka lodes nerada briesmonim nekādus kaitējumus, bet viņš tik un tā iegrūda pistolē jaunu aptveri.

Pēkšņi no kroga blakus esošajā Noteku ielā izgāzās laukā bariņš studentu, uzraudami dziesmas, viņi pagriezās uz Torņa ielu un izlīda tieši pretī Dzelzs Vilkam. Aiz pārsteiguma un šausmām viņi sastinga, bet, kad atguvās, grūstīdamies un kliegdami nelabās balsīs, barā skrēja atpakaļ uz Noteku ielu.

Vilka galvā iemontētie zobrati sāka griezties. "Vairāk nekā viens," briesmonis zibenīgi novērtēja upuru skaitu un palēkdamies metās pakaļ grupiņai. Ar diviem soļiem viņš panāca skrejošos, rīklē sagrābis lēnāko, ar dzelzs sāniem atsitās pret pārējiem. Cilvēki pašķīda uz visām pusēm kā biljarda bumbiņas, atskanēja lūstošu kaulu krakšķi un vaidi. Rīklē turot šļaugano upuri, briesmonis papurināja galvu, un nabaga cilvēks, aizlidojis dažus metrus, atsitās pret sienu. Pa to noslīdēja zemē un vairs nepakustējās. Vilks atkal apstājās un nokāra purnu. Priekšā gaidīja viegls laupījums — vaidoši, ievainoti cilvēki, kuri aiz bailēm nevarēja paiet, kuri vēl pirms minūtes domāja, ka šī ir vislieliskākā nakts viņu mūžā.

—   Aūūūūūūūūū! — metāliskajā kaucienā bija iespējams izdzirdēt ļauna prieka notis. Dzīvā smadzeņu daļa triumfēja — vilks iznīcināja savus dabiskos ienaidniekus.

Vilkam unisonā piebalsojās griezīgi mehāniskās svilpītes treļļi. Zvērs pagriezās uz skaņas pusi.

Leģionārs notēmēja, un revolveris dobji rēja tikmēr, kamēr izbeidzās patronas. Briesmoņa ķermenis bija veidots no speciāla metāla sakausējuma (Francisks Baltrus ļoti priecājās, to dabūdams), tāpēc

lodes atlēca, nenodarot nekādu kaitējumu. Tomēr viena trāpīja briesmoņa sarkanajā acī. Šķembas pašķīda uz visām pusēm, leģionārs nopriecājies iekliedzās, bet tūlīt apklusa. Stikls, kas aizsedza aci, bija tikai kā aizsargs — sarkanā acs nenodzisa.

Toties tagad Vilks visu uzmanību pievērsa neatlaidīgajai patruļai. Aizmirsdams Noteku ielā guļošos bezspēcīgos upurus, viņš caur pieri paskatījās uz strēlnieku. Šis mērķis viņam radīja draudus, tāpēc to vajag nekavējoties iznīcināt.

—   Bēdziet! Cilvēki, bēdziet, slēpieties mājās! — leģionārs no visa spēka iekliedzās, un pats aizlēkšoja uz Torņa ielu.

No zvēra viņu šķīra vairāki desmiti metru. Viņš ieguva vēl dažas sekundes, kamēr Vilka galvā griezās zobrati. Tomēr cerības izspruki bija vājas — patruļa redzēja, kādā ātrumā skrien briesmonis un ar kādu spēku viņš šķaida cilvēkus.

Leģionārs pieskrēja pie pirmajām durvīm, kas gadījās ceļā, un mēģināja tās atvērt. Aizslēgtas. Citas blakus — arī. Saprotams, jo kurš gan pilsētnieks atstās atslēgtas durvis tik nemierīgā izpriec u naktī?

Vilks metās skriet pakaļ bēgošajai patruļai. Metāla ķepām skarot bruģakmeni, uz visām pusēm šķīda dzirksteles. Leģionārs st<‘i ■ dzās uz vārtrūmi aiz divām mājām, bet dunēšana aiz muguras at skanēja arvien tuvāk. Briesmonis patiešām noķers viņu agrāk, neka viņš paspēs noslēpties vārtrūmē.

Vilks skrēja, atplezdams rīkli, kas bija noziesta ar svaigām un jau sarecējušām asinīm, ieskrējās un sagatavojās lēcienam.

Pēkšņi Dzelzs Vilku ieskāva spilgtas gaismas plūsma, kas krila lejup no tumšajām debesīm. Zvērs apstājās, pacēla purnu un paskatījās augšup. Gaisma bija tik spilgta, ka uzreiz apžilbināja briesmoni, Vilka galvā acumirklī ieslēdzās mehāniskie gaismas bloķēšana.*! filtri. Viena acs jau bija palikusi bez aizsargstikla, tāpēc zvērs sāka niķoties, cenšoties aizgriezties no gaismas, jo apžilbināts neko ne redzēja.

Patruļa laimīgi sasniedza vārtrūmi un, atviegloti nopūzdamicv;, pazuda tajā.

—   Turi gaismu! — "Vaišelgas" pilots, kas karājās virs dzelzs bries

moņa, iekliedzās un atgriezās pie sarga, kas bija pavērsis pret Vilku varenu Voltas lukturi. — Visiem posteņiem pa bezvadnieku paziņo, ka briesmonis atrodas Torņa ielā.

*  * rt

—   Jon, ko tu esi sadomājis? — Vileišis iesaucās, knapi tikdams alķīmiķim līdzi.

Likās, ka pilsētai draudošās briesmas Basanavičam nosvītroja kādus desmit gadus. Dažu viesu pavadībā Vileišis un Basanavičs, ar lukturiem izgaismodami ceļu, ašā soli steidzās gar tumšajām un klusajām Tvaikpilsētas noliktavām. Ščerbakovs un vēl daži citi viri aizsteidzās palīgā arsenāla lielgabalniekiem.

—   Pats teici, ka ar lielgabaliem bioniku neapturēsi. Bet bumbas taču uz ielas mēs nesviedīsim, — Basanavičs aizelsies runāja, drudžaini lūkodamies uz noliktavu numuriem un kaut ko meklēdams.

—   Nu, bet šeit piejums gan var apmaldīties. Dienā te izskatās pavisam citādi, — viņš nomurmināja.

—   Dienā viss izskatās citādi, — Vileišis noteica. — Būtu vienkāršāk, ja tu pateiktu, ko tu meklē.

Taču alķīmiķis jau atrada savu noliktavu. Viņš žigli atslēdza divkāršās durvis un atvēra tās plaši vaļā. Vileišis ar lukturi apgaismoja iekštelpu.

Basanaviča planeklis "Spārīte" stāvēja uz koka platformas ar riteņiem, ar siksnām tas bija piesiets pie visām četrām platformas malām. Alķīmiķis piesteidzās pie lidojošās mašīnas. Tvaika baterijas bija uzlādētas, rezerves baterijas arī atradās uz pilota sēdekļa.

—   Vakar nosēdināju uz platformas un ar zirgiem aizvilkām pie mehāniķiem. Palūdzu, lai kaut ko paremontē, uzpilda baterijas, — Basanavičs paskaidroja. — Es domāju, ka rīt parīt, kad pilsētā viss būs mierīgi, paņemšu. Bet, re, ievajadzējās šodien.

—   Un ko jūs domājat darīt? — pajautāja viens no vīriem, kas bija atskrējis līdzi.

—  Vai tad tas nav skaidrs? — kuplā alķīmiķa bārda dusmīgi sakustējās, viņam nepatika tērēt laiku, atbildot uz muļķīgiem jautājumiem. — Leģiona karietes nekādi nepaspēs sekot līdzi bionikām,

bet “Spārlte" ir ātra un izveicīga. Vajag tikai pēc iespējas ātrāk to aizvilkt līdz lielgabalniekiem un priekšā piestiprināt lielgabalu.

—    Jon, bet vai tā pacelsies kopā ar lielgabalu? — Vileišis šaubījās. — Vai noturēsies gaisā?

—   Nepamēģinājuši neuzzināsim, — Basanavičs atcirta, ķerdamies pie ilksīm. — Nu, nekavēsimies, visi man palīgā!

Seši viri — pilsētas padomnieki, zinātnieki un slavenie Alianses mehāniķi — izstūma platformu uz riteņiem ar "Spāriti" pagalmā, tad paši ķērās pie ilksīm un pa Tvaikpilsētas ieliņām sāka vilkt platformu uz arsenāla pusi.

No briesmoņa nagiem izsprukušais leģionārs izspraucās cauri šaurajai vārtrūmei un tikai tagad, kad ausis mitējās pulsēt, aptvēra, kāds troksnis valda ielās. Apkārt kā traki zvanīja visu baznīcu zvani, debesis “Vaišelgas” dirižabļa pilots ar sirēnu mudināja cilvēkus pēc iespējas ātrāk slēpties ēkās. Tikai pavisam kurls vai pavisam stulbs nebūtu sapratis, ka pilsētā notiek kaut kas briesmīgs un ka labāk nebāzt savu degunu uz ielām.

Bet muļķu Viļņā netrūka. Neņemot vērā brīdinājumus, sirēnas un nerimstošos zvanu sitienus, bet varbūt tieši tāpēc cilvēki metās ar savām acīm redzēt pilsētā trakojošo briesmoni.

Sargi netērēja laiku viņu pārliecināšanai. Paņēmuši nūjas, viņi grūda cilvēkus krogos un iebraucamajās vietās, un pēc neilga brīža vecpilsētas ielas kļuva tukšas.

Gaismas kūlis joprojām Vilkam neļāva skaidri redzēt, bet, iedur bojoties filtriem, briesmonis ātri pierada pie gaismas. Zvērs palēnām nonāca līdz Torņa ielai, smagā galva līgojās uz sāniem, dzelzs njītfl klaudzēja pret bruģakmeni.

Nedaudz pagājis, Vilks apstājās un ieklausījās. Viņa uzmanību piesaistīja kāds troksnis labajā pusē. Taču cilvēki nebija redzami Vilks iegriezās Saviča ielā.

Augustlniešu sānieliņas stūri stumdījās zinātkāro bariņš, kas ar savām acīm gribēja redzēt briesmoni. Vilks apstājās un pagriez,1# pret viņiem. Nokāris galvu, viņš pagaidīja, kamēr galvā atkal atska nēs nerimstošā pavēle uzbrukt, un viņš devās pie jauniem upuriem

—   Doktor, vai šī uzparikte patiešām pacelsies? — ar šaubām balsi pajautāja arsenāla ieroču noliktavas uzraugs. Viņš tikko bija piestiprinājis Vikersa lielgabalu "Spārltei" priekšā un atkāpies ar visziņa skatienu novērtēja savu darbu.

—   Ir tikai viens veids to uzzināt, — Basanavičs noteica, ierāpdamies pilota krēslā un uz acīm uzvilkdams guguļus.

—   Vai šaut jūs mākat?

Basanavičs ieslēdza tvaika turbīnu.

—   Vienmēr ir pirmā reize! — viņš iesaucās.

Propelleris ierūcās, apgriezās vienreiz, otrreiz, pēc tam sāka griezties aizvien ātrāk, galu galā tā spārniņi saplūda viengabalainā mirgojumā. Alķīmiķis nospieda pedāli un ar abām rokām saķēra spārnu virves — savilka, atlaida, atkal savilka, atkal atlaida. Debesis izšāvās biezs tvaika mākonis, "Spārīte” metās uz priekšu, tās lielie spārni noplandēja vienreiz, otrreiz, trešoreiz. Lidojošā mašīna atrāvās no zemes un, ar ritenlšiem gandrīz aizķerdama laternas stabu, uzšāvās debesis. Vicinot spārnus, planeklis cēlās arvien augstāk. Basanavičs no visa spēka vilka virves, cenzdamies pēc iespējas ātrāk sasniegt augstāko punktu, lai varētu palūkoties apkārt.

Lejā pletās nomodā esošā un pārbiedētā pilsēta. Alķīmiķis pagrieza planekļa spārnus un apmeta lielu likumu Navigatoru tornim, kas uz visām pusēm raidīja briesmu signālus. Lūk, ari lidojuma mērķis — virs Vecpilsētas lidojošs dirižablis, kas ar gaismas signāliem rādīja, kur atrodas briesmonis.

Vicinot nūjas, leģionāri izdzina no domīnijas pagalmiem pļēgurojošu studentu pulku, sadzina tos Universitātes ēkā un cieši atstutēja durvis. Varēja raportēt, ka domīnijas rajons ir drošībā.

Leitnants Mihals Vielholskis ciešāk saspieda plaukstā šaujamo un, dusmīgi nospļāvies, p^katljās augšup. Tuvojās virs Viļņas jumtiem lidojošais dirižablis "Vaišelga”. Tas nozīmē, ka ari zvērs tuvojās. Tāda ziņa poli neiepriecināja, bet, ja kāds būtu licis izvēlēties starp sieviešu marša dalībniecēm un briesmoni, viņš nešauboties izvēlētos satikšanos ar Vilku. Atceroties tos skatus, polis pat noskurinājās.

—   Leitnant! — Vicinādams rokā depešu, pie viņa klāt piesteidzās aizelsies kurjers. — Leitnant, katedrāles laukums! — Puisim aptrūkās elpa, un viņš vairākas reizes kāri ieelpoja, lai varētu runāt.

—   Katedrāles laukums ir pilns ar cilvēkiem! Un tie turpina nākt!

—   Ko??? — Vielholskis iepleta muti. — Mūsējie taču bija iztīrījuši laukumu!

—   Katedrāles bruņinieki un mūki… — Puisis aizvien kampa gaisu. — Viņi izveduši cilvēkus laukumā, liek tiem mesties ceļos un skaļi lūgties. Viņi teic, ka lūgšanas apturēs velna izdzimumu. Debesu Providence neļaus spert tam kāju svētnīcā.

—   Cik viņu tur ir? — Vielholskis pajautāja.

—   Kāds tūkstotis. Un viņi turpina nākt. No prospekta puses. Bruņinieki aicina visus, lai lūgšana būtu stiprāka.

Vielholskis nolamājās tā, ka kurjers pat nosarka. Dažus vārdus viņš pat līdz šim nebija dzirdējis. Polis pacēla acis uz debesīm. Dirižablis, kas izsekoja vilku, lidinājās pavisam netālu no rātsnama, gandrīz pie Lielās ielas. Bet Rātslaukumā cilvēku nebija. Visticamāk, slepkavošanas mašīna griezīsies uz Pils ielas pusi, bet no turienes… Dosies papriecāties uz Katedrāles laukumu.

—   Ir nu gan neraža, — leitnants noņurdēja un sāka pavēlēt.

—    Paziņo: leģionāriem nosprostot Pils ielu, lai briesmonis nenonāk Katedrāles laukumā. Lai grābj visu, kas pa rokai — būvēsim barikādes Pils ielā, pie Kendzerska aptiekas. Skaidrs? — Kurjeram pamā jot, piemetināja:

—   Veicīgi, veicīgi, pasteidzies!

Kurjers aizjoņoja uz Pils ielu, ko kājas nes. Vielholskis nopētij.i savus vīrus. Noguruši, drūmi, klusi. Bet neviens nenolaida acis sāņus.

—   Uz priekšu! — viņš nokomandēja.

★  ★ *

Pēc asiņainajām dzīrēm šaurajā ieliņā Dzelzs Vilks apgriezās un atgriezās atpakaļ, tad pagriezās pa kreisi.

Saviča ielā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Vilks devās uz priekšu. Pēc dažām minūtēm viņš izgāja uz Lielās ielas, kura ari bij.i

tukša, atstādams aiz sevis asiņainas pēdas. Viņš gāja nesteigdamies, lepni, kā īsts Viļņas saimnieks. Viņš sajuta baiļu smaku, kuru izstaroja aiz durvīm un sienām drebošie cilvēciņi, un tīksminājās par to. Zvērs vairs nepievērsa uzmanību dirižablim, kas lidinājās virs galvas. Pie gaismas briesmoņa acis pierada bez grūtībām, bet vairāk kaitēt tas lidojošais objekts nebija spējīgs.

Vilks pārlaida skatienu tukšajam Rātslaukumam, tad, nedaudz pastāvējis, pagriezās pa labi, kur tālumā, ielas galā, bija dzirdama kņada.

Lejas Trockas iecietības namā, uz Pils un Noteku ielas stūra, pie otrā stāva logiem spraucās kādas astoņas jaunas un pavecākas spilgti nokrāsojušās meitenes, kuras tobrīd slaistījās bez darba. Viņas grūstīja cita citu, lēkāja, staipījās, lai tikai ieraudzītu pa Pils ielu palēnām slīdošo briesmoni, ko ielenca dirižabļa izstarotais gaismas kūlis. Ieraudzījušas Vilku — gaismā dzirkstošās masīvās bruņas, varenās ķepas, briesmīgo asiņaino purnu — viņas ar rokām aizklāja acis. Bet dažas tikai novlpsnāja. Pēdējās savā dzīvē laikam bija redzējušas vēl briesmīgākus radījumus.

Barščus mājās, kur atradās viesnīca un veikaliņi, pie logiem bija pielipuši nobālējuši cilvēki, kas aiz brīnumiem bija iepletuši mutes. No Viktorijas namā esošā Romeikas restorāna plūda gardas smaržas, uz galdiem stāvēja atdzisuši ēdieni, kuri netika apēsti. Bet briesmonis lēnām soļoja pa Pils ielu uz savām asins dzīrēm.

Pēkšņi Vilks nolieca galvu un draudoši ierūcās, jo tālumā ieraudzīja šķērsli.

Viļņas leģionāri, seši vīri, ar dažu drošāko iedzīvotāju palīdzību pie Kendzerska nama, kas atradās pretī Skapa ieliņai, jau bija paspējuši uzcelt nožogojumu — no blakusnamiem sanesa galdus un krēslus, šķērsām novietoja vezumu, tad paši sastājās aiz barikādes, tik stipri sažņaugdami vairogu rokturus, ka pat pirkstu kauliņi palika balti. Pa Skapa ielu atsteidzās leitnants Vielholskis ar savējiem, no otras puses atsteidzās četri strēlnieki un leitnants Vāgners.

Barikādes, lai būtu ātrāk, pacēlās šaurā ielas vietā, bet tomēr nebija pārāk izturīgas, un ari leģionāru bija pārāk maz, lai apstādinātu mehānisko briesmoni. Diližanss ar lielgabalu Pils ielu vēl nebija

sasniedzis, varbūt bija iestrēdzis uz Zaļā tilta, pa kuru no pilsētas centra muka pārbijušies pilsētnieki un iebraucēji.

Leģionāru bija ļoti maz. Taču viņi bija pēdējā cerība. Citādi zvērs nonāks Katedrāles laukumā un sāks plosīt lūdzošos, neapbruņotos cilvēkus.

—   Aūuūūūūū! — pret namu sienām atbalsojās Dzelzs Vilka kauciens, un cilvēki pie logiem pat pietupās aiz bailēm.

Šoreiz zvēra balss bija citāda — noskanēja kā komanda. Atskanēja knikšķis, un sānos parādījās metāla izkaptis, kas bija piestiprinātas pie zvēra priekšķepām, mirdzēja uzasinātie asmeņi. Ar tādām izkaptīm ieskrējies briesmonis varēja pārcirst kājas uzreiz dažiem pretiniekiem.

—   Aūūūūūūū! — Vilks apstājās.

Asiņainais briesmonis, ko no augšas apgaismoja dirižabļa gaismas, likās kā izkāpis no visbriesmīgākā murga.

—   Svētā Jaunava, — izdvesa jauns leģionārs, kas stāvēja aiz bari kādēm, un sāka atmuguriski atkāpties. Viņa rokas trīcēja tā, ka viņfl knapi bija spējīgs noturēt rokās šaujamo.

Viņa piemēram sekoja vēl viens sargs un vēl viens. Iežvadzēj;);i uz bruģa nomests vairogs, izkrita šaujamais.

—   Stāt! — Vielholskis iesaucās, ieraudzījis vīrus atkāpjamies.

Bet algotņi ir algotņi. Viņi saņem labu naudu un godīgi to at*

strādā — apsargā, aizstāv, kaujas un, pat ja nepieciešams, izlej asinis, Bet, kad pretinieku ir pārāk daudz vai tie ir neuzveicami, algotņi pir mie pazudis no kaujas lauka, lai tikai tiktu laukā ar sveiku ādu. Viņi pārdod savus pakalpojumus, bet ne dzīvību.

Leģionāru rindas izretinājās, viri sāka lūkoties pēc šķērsielas, pa kuru varētu aizmukt no ielā stāvošās nāves. Bet Vilks, šķiet, tīksminājās par redzēto — nedaudz pastāvējis, tas nesteigdamies sāk;i m voties barikādēm.

Vēl pāris vairogu un šauteņu nokrita uz zemes, daži mirkļi, un pēdējā pilsētas aizsargu līnija izirs.

Apkārt kā traki zvanīja zvani.

—   Viļņas leģions! — aiz mugurām atskanēja skaļa, ar sirēnu iestiprināta balss.

Abi leitnanti pārsteigti pagriezās uz to pusi.

Pie viņiem, šņākdams un svilpdams, no Katedrāles puses tuvojās atklāts diližanss. Tajā uz lafetes stāvēja grozāms lielgabals, aiz tā aizslēpies tupēja lielgabalnieks, uzvilcis galvā lielu un biezu ausaini. Bet blakus viņam, galīgi netīrs, ar cepuri galvā un šauteni rokās stāvēja Viļņas legāts Antans Sudrabs.

—   Leģiona vīri, šurp! Mēs neatkāpsimies! — viņš nokomandēja, pārkliegdams diližansa svilpšanu.

—   Dziņki Najšwi^tszej Maryi Panny*, — zem deguna nomurmināja Mihals Vielholskis, pēkšņi kļuvis ļoti reliģiozs.

Pārbijušās sejas noskaidrojās, cimdotās rokas žigli pacēla nomestos vairogus un šautenes, viri atgriezās savās vietās.

Diližanss virzījās pa ielu un apstājās blakus nožogojumam. Lielgabalnieks atžirdzis pielipa pie lielgabala tēmēkļa.

—   Gatavs! — viņš iekliedzās pilnā rīklē.

—   Pēc manas komandas! — Sudrabs pacēla dūri un, lai nepaliktu kurls, nolaida lejā ādas cepures ausis. — Pielaidīsim viņu tuvāk! Strēlnieki, mērķējiet acis, lielgabalnieki — uz korpusu!

Bet zvērs bija jau pavisam tuvu. Skatīdamies tieši uz lielgabala stobru, viņš noliecās un metās uz priekšu.

Lēciens, otrs lēciens…

—   Vēl nē! — legāts iekliedzās.

Vilks atspērās no zemes…

—   Uguni! — Sudrabs nokliedzās un zibenīgi piespieda šauteni pie vaiga.

Dūmos ietinies šāviņš lidoja Dzelzs Vilkam taisni pretī, bet bioniks gaisā sašķobījās, izvairījās no šāviņa un, šķeļot dzirksteles, piezemējās uz kājām. Šāviņš aizskrēja tālumā.

—   Ka tevi jupis… — lielgabalnieks novaidējās, un šāviņš, izšķaidījis ķieģeļus, notrieca Romeikas restorāna stūri.

Dzelzs Vilks metās preЈ barikādēm ar tādu spēku, ka tās uzkrita virsū karietei, otra daļa izšķīda uz visām pusēm. Sānos stāvošie leģionāri pēdējā sekundē paspēja palēkt malā un piespiesties pie

* Paldies Svētajai Jaunavai Marijai (poļu vai.). Tulk. piez.

māju sienām, no mirdzošajām izkaptīm aizsegušies ar vairogiem, bet tie, kas stāvēja pa vidu, tika nāvējoši saspiesti. Diližanss pārlūza uz pusēm, zemē nokritušais lielgabals saspieda guļošos. Sudrabs ar lielgabalnieku palēcās gaisā un, apmetuši gaisā kūleni, nokrita zemē starp atlauzu kaudzēm.

Briesmonis viegli nolaidās uz kājām barikāžu otrā pusē. Viena tā acs blāvi mirdzēja, otra — tā bez aizsargstikla, — bija izdzisusi, viena izkapts bija nolūzusi, bet viņš pats aizvien bija palicis neskarts. Smagā galva pagriezās uz sāniem, un vienīgā acs ieurbās uz zemes gulošajā Antanā Sudrabā.

Apšaudē ar fēniksiem ievainoto legāta kāju pie zemes bija piespiedis smags galds. Sudrabs mēģināja ar otru kāju nostumt to malā, lai varētu piecelties kājās. Sapratis, ka tas var neizdoties, sāka steidzīgi pielādēt šauteni, kas brīnumainā kārtā bija palikusi roka.

Vilks nesteigdamies soļoja tuvāk.

Šautenes aizslēgs kā noburts nepadevās, Sudrabs saoda pretīgu asins smaku, virs viņa atpletās briesmoņa rīkle. Legāts pēdējo reizi parāva šautenes aizslēgu, aizslēgs noklaudzēja, bet bija jau par vēlu. Rīkle iepletās, bija redzamas divas metāla zobu rindas, un Sudrabu ar visu ķermeni sajuta nāves dvesmu.

Tajā pašā brīdi desmit lodes skāra Dzelzs Vilku. Vienas atlēca, nenodarot nekādu kaitējumu, citas, pārsitušas metālu, ietriecās nezvērā. •/

Vilks sagrīļojās. Vēl viena sērija, tad vēl viena un vēl — un zver.4 tikai nosviests Pils ielas vidū.

Jons Basanavičs, kas šāva no ložmetēja, gailīti atlaida tikai tad, kad nezvērs nokrita uz sāniem. Trakotā ātrumā starp Pils ielas namiem lidojošā "Spārīte" pārlidoja pāri sagrautajām barikādēm, viri otrādi apgrieztā lielgabala, pāri briesmonim, kas gulēja uz bruģa, im uzšāvās augstu gaisā.

Īstenībā alķīmiķis jau bija zaudējis cerību, ka paspēs laikā. Vii.i1 vēl nekad ar gaisa kuģīti nebija laidies virs pilsētas tādā nepr.il ii;.i ātrumā. No sākuma viņš mērķēja uz Rātslaukumu un gandrīz .11/ ķērās aiz svētā Kazimira baznīcas kupola ķiveres. Ieraudzījis, k.i Rātslaukums ir tukšs, viņš bīstamā taisnstūra leņķi laidās lejup,

pagriezās Lielās ielas virzienā, drudžaini raustīdams spārnu virves. Alķīmiķim likās, ka nami pieglaudušies cits pie cita, atstādami tikai mazu atstarpi. Un tad viņš izdzirdēja priekšā atskanam šāvienus.

Ar spārna malu viņš aizskāra izlīdušo mājas balkonu, nosviezdams puķu podus, un, tālumā ieraudzīdams sagruvušās barikādes, ar dažām kustībām piestiprināja spārnu virves un apņēmīgi satvēra ložmetēja gailīti. Tagad viņš saskatīja ari salauzto diližansu blakus barikādei, bet pats galvenais — ielas vidū stāvošo dzelzs briesmoni.

Lidodams ar sasietiem spārniem, planeklis bīstami piķēja lejup. Bija acīmredzams: ja alķīmiķis kļūdīsies, aprēķinādams attālumu līdz mērķim, “Spārīte" nokritīs agrāk, nekā paspēs izšaut un steigšus pacelties.

Lejā iemirgojās bruģakmeņi, bet mērķis — mehāniskais nezvērs — bija jau pavisam blakus. Atviegloti nopūties, cienījamais alķīmiķis, kas dzīves laikā nebija nodarījis pāri pat mušai, kolekcionējis tauriņus un kuram patika mūzika, nospieda gailīti, un ložmetējs klabēdams izspļāva vairākas ložu sērijas taisni Dzelzs Vilkam virsū. Ložmetēja stobrs iekarsa, garā šāviņu josla izbeidzās, atlaidis gailīti, Basanavičs vēl paspēja ieraudzīt uz zemes saļimušo briesmoni un aizšāvās tālumā.

—   Lūk, tā, lūk!!! — viņš triumfējoši iesaucās, ar vienu kājas sitienu iestūma stieņus rezerves tvaika baterijās, atbrīvoja spārnu virves, parāva tās no visa spēka, pēc tam atlaida. Propelleris, kas bija gandrīz apstājies, atkal patīkami ierūcās, spārni sakustējās, un planeklis uzšāvās gaisā.

Pacēlies virs namu jumtiem, alķīmiķis pagrieza “Spārīti" sāņus un caur binokli paskatījās lejup. Un tad ievaidējās, neticēdams savām acīm.

Sašautais Dzelzs Vilks pamazām cēlās kājās. Piecēlās un kā apreibis papurināja galvu.^ Izskatījās nekādi. Ložmetēja ložu cauršautās metāla korpusa plāksnes karājās gaisā, kaut kas dzirksteļoja, visticamāk, dega vadi, pakaļkāja tikko turējās, un zvērs uz zemes atbalstījās tikai ar trim kājām. No cauršautajiem sāniem tecēja nenosakāms šķidrums.

—   Nevar būt! Tas vienkārši nevar būt, — ievaidējās Sudrabs, kas beidzot piecēlās kājās.

Pēc apšaudes kļuvis gandrīz kurls, viņš papurināja galvu un uzvilka savas šautenes gailīti. Viņš lieliski saprata, ka viņa nožēlojamās lodes briesmonim būs tīrākie nieki, bet citas izejas nebija.

Zvērs atpleta rīkli, taču šoreiz no rīkles izlauzās tikai stiepts kauciens. Vilks atmuguriski atkāpās, lai ieskrietos, bet metāla ķepas vairs neklausīja, un nezvērs gandrīz sabruka uz zemes.

Vilks apgriezās un klibodams aizrikšoja tālāk — uz Katedrāles pusi. Viņa ķermenis bija ievainots, taču komanda "Slepkavo!" pastāvīgi viņu dzina uz priekšu. Un soļi kļuva aizvien spēcīgāki.

—   Nu, nē! — bārdā nomurmināja doktors Basanavičs un, apgriezis “Spārīti” riņķi, aizlidoja virs Pils ielas.

Ložmetēja lodes beidzās, tvaika baterijas iztukšojās, bet alķīmiķim tas nerūpēja. Viņš aizlidoja līdz Svētā Jāņa baznīcas tornim, apgriezās un pa Pils ielu sāka dzīties pakaļ skrejošajam zvēram, novirzīdams “Spārīti" tieši tam pretī.

Tvaika turbīna iekaucās un sāka vibrēt, it kā tuvotos pastarā diena. Basanavičs no visa spēka turēja savilktas virves, lai spārni nekustētos. Planeklis otrreiz pārlidoja pāri zemē gulošajiem leģionāriem un Sudrabam, kas bija pavērsis galvu pret debesīm. Pirms apšaudes Jons Basanavičs vēlējās aizvērt acis, bet gribēja būt pārliecināts, ka lodes skars nezvēru.

It kā kaut ko nojauzdams, Dzelzs Vilks apstājās, pagriezās, pacēla galvu un aizsmakušā balsī ieņurdējās.

Jons Basanavičs sakoda zobus.

Pils ielā parādījās meitene garā, sarkanā vasaras kleitā.

Tā bija Mila. Viņa atnāca no Katedrāles puses.

—   Nēēēēēē!!!! — alķīmiķis iekliedzās un tā parāva spārnu virves uz savu pusi, ka gandrīz atmuguriski novēlās no pilota krēsla.

"Spārītes” spārni savicinājās, planeklis pacēlās un pārlaida:; Dzelzs Vilkam un Milai virs galvām, sabužinādams meitenei matu:;. Ar pēdējiem spēkiem aizlidojis pie Katedrāles laukuma, planeklis ar troksni atsitās pret bruģi, dažas reizes atlēca no tā un pārvērt i', lūžņos.

Briesmonis lēni pagriezās uz skaņas pusi.

Viņam pretī, dažu soļu attālumā, stāvēja Mila.

Dzelzs Vilks pagrozīja galvu un ar veselo aci ieurbās meitenē.

—   En gardel — iesaucās blakus Milai lēkājošais Skaramušs, kurš salīdzinājumā ar nezvēru izskatījās kā skudriņa, un, mādams ar zobentiņu, metās nezvēram virsū.

Nenovērsdams aci no meitenes, Vilks kūtri pamāja ar priekšķepu, un Skaramušs atsitās pret nama sienu.

Mila, šķiet, pat nepamanīja, kas notika ar viņas mīluli. Viņa skatījās uz Vilku.

—   Re, kāds tu esi, — viņa mierīgi noteica. — Manos sapņos tu biji citādāks. Pilsētas sargs, nevis briesmonis, par kādu tevi uztaisīja.

Vilks klusi ierūcās. Pēc tam ierūcās skaļāk, tad iekaucās pilnā balsī, un no šīs stindzinošās kaukšanas cilvēkiem, kas vēroja notiekošo, šermuļi skrēja pār kauliem. Viļņas legāts kā nohipnotizēts vēroja fantasmagorisko ainu — kaucošais melnais dzelzs monstrs un meitene, slaida kā niedre, kas stāvēja viņam priekšā.

—   Bet visu vēl var mainīt, — it kā nekas nebūtu noticis, meitene runāja. — Tu jūti, kas es esmu — Meistara radījums. Meistara meita. Mēs abi esam ļoti līdzīgi.

Vilks nolieca galvu zemē, pat viņa dzelzs skausts pacēlās augšup. Pēkšņi no viņa rīkles izlauzās smilksti, un tagad metāla briesmonis līdzinājās nelaimīgam sunim, kas pazaudējis saimnieku, bet varbūt to apraudāja. Sarkanā gaisma vienīgajā acī apdzisa.

Mila pastiepa roku.

—   Panāc, — viņa maigi to pasauca. — Panāc!

Zvēram sāka drebēt viss ķermenis, tā metāla galva trakoti grozījās un raustījās. Tā bija dzīvā bionika esība, kas karoja ar mehānisko, mēģinādama atbrīvoties no galvā izliktajiem slazdiem — mēģinādama sadauzīt iestrēgušo’plati, apturēt komandu "Slepkavo!".

Pēkšņi Vilka ķermenis pārstāja drebēt, galva pacēlās, acīs iezibējās asiņains sārtums. Viņš draudoši ierūcās, iepleta lielo rīkli un uzbruka meitenei.

—   Nē! — Sudrabs iekliedzās un, beidzot atģidies, klibodams nolaidās pa ielu tuvāk.

Mila zibenīgi izstiepa rokas ar plaukstām uz priekšu. Likās, ka par divām galvām augstākais dzelzs briesmonis meiteni vienkārši izšķaidīs, bet zvērs apstājās, it kā ar pieri būtu atbalstījies pret neredzamu sienu. Izstieptās Milas rokas sāka trīcēt. Drebēja ari Vilks — aizvien spēcīgāk, it kā viņu būtu pārņēmis drudzis. Ar galvu stumdams neredzamo sienu, viņš ar kājām atspērās pret bruģi tā, ka pat dzirksteles pašķīda.

—   Tu neesi tāds, tu neesi briesmonis! — sasprindzinājusi visus spēkus, Mila iekliedzās, un viņas roka iespiedās tērauda Vilka krūtīs kā nazis mīkstā sviestā.

Atmirdzēja žilbinoši balta gaisma, briesmonis iegaudojās un ar visu svaru uzkrita meitenei virsū, piespiežot viņu pie zemes. Sarkanā gaisma vienīgajā aci uzzibsnīja un palēnām izdzisa.

Vilkdams ievainoto kāju, pirmais pie Milas piesteidzās Viļņas legāts Antans Sudrabs. Viņam aiz muguras atskrēja Vāgners, Vielholskis un vēl daži citi leģionāri. No Katedrāles puses klibodams atsteidzās Jons Basanavičs. No trieciena sasprāgstot turbīnai, izlauzies tvaiks nosvilināja viņam pusi sejas, apdedzināja bārdu, kreisā roka bezspēcīgi karājās, bet alķīmiķis redzēja tikai trauslo meitenes figūru un dzelzs briesmoni, kas bija uzgāzies meitenei virsū.

Sudrabs atspēries mēģināja nostumt Vilku malā. Arī pieskrējušie leģionāri uzgūlās virsū nekustīgajam monstram, un galu galā metāla briesmonis atsitās pret bruģi, ar vienu sānu pieglauzdami! pie meitenes.

—   Neticami! — Vāgners iesaucās.

Mila gulēja uz zemes sveika un vesela, it kā uz viņas būtu nokritusi koka lapa, bet nevis dzelzs gabals, kas svēra vairākus pudus. Kleita dažās vietās bija pārplēsta ar nagiem, bet nevienas asins lāses. Laternu izgaismotā meitenes seja bija mierīga un skaidra, it ka būtu darināta no vaska.

Leitnants Vāgners nometās ceļos un pielika ausi meitenei pie krūtīm, vēlēdamies pārbaudīt, vai sitas sirds, bet pēkšņi saviebās, sajuzdams asu dūrienu deniņos.

—   Kas tā par velna būšanu? — viņam aiz pārsteiguma mute palika vaļā.

—   Paejiet malā, paejiet malā, es esmu ārsts! — Cauri cilvēku pūlim spraucās Jons Basanavičs. — Malā, malā, ļaujiet man!

Viņš nometās ceļos Milas priekšā, uzmanīgi pataustīja krūšu apgabalu, meklēdams brūci, un ar pirkstiem sataustīja asu lietu, pret kuru sadūrās Vāgners. Ar veselo roku viņš veicīgi atpogāja kleitas podziņas pie krūtīm un dziļi ieelpoja. Leģiona vīri, kas bija sapulcējušies apkārt, ievaidējās.

Milai no krūtīm rēgojās vara atslēdziņa. Tā bija saliekusies un izlīdusi laukā no plašas brūces ar izkusušām metāla malām. Caurumā varēja saskatīt saliektus un salūzušus zobratus. Un satrūkušus vadiņus, kas veda uz metāla sirds formas kārbiņu, kas atradās tajā vietā, kur mēdz būt cilvēka sirds. To Milai nācās katru rītu uzgriezt ar atslēdziņu. Vara kastīte bija apkūpējusi, taču bija acīmredzams, ka tas ir lieliska meistara roku darbs. Ka tas ir īsts šedevrs.

Sajutis mugurā iedurtu skatienu, Basanavičs stenēdams piecēlās kājās un pagriezās.

Ielas galā, sastindzis kā statuja, stāvēja tumšs siluets.

Nikodēms Prans Tvardauskis ar grūtībām, it kā vilktu lielu akmeni, devās pie vieglā vasaras kleitiņā tērptās meitenes, kas gulēja blakus dzelzs briesmonim.

Leģionāri izklīda. Tvardauskis piegāja pie Milas, nometās ceļos un, apkampis ar abām rokām, pacēla viņu kā pūciņu. Ceļoties kājās, viņa un Jona Basanaviča skatieni sastapās. Tik tikko manāmi viņš viņam pamāja, atbildēdams uz mēmo jautājumu par tik daudzus gadus glabāto noslēpumu, un, uzmetis kūkumu, nesdams meiteni, aizkātoja tālāk.

Pamazām ausa gaisma. Baznīcu zvani jau sen beidza zvanīt, un pilsēta iegrima rītausmas klusumā.

Pēkšņi kaut kur tālumā, iespējams, Jaunajā Pasaulē, bet varbūt Paplaujā, iedziedājās gailis — skaņā balsī apsveica jaunu rītu.

Vilka stunda bija beigusies.

Rīts Viļņā uzausa reti dzidrs. Pils iela bija tīra — nebija ne vēsts no atlūzām, nomazgāti bija ari asins traipi, kas iezīmēja briesmoņa ceļu no Paplaujas līdz teju vai Katedrāles laukumam.

“Gaiss kā vīns," priecājās pilsoņi, kuriem izdevās izvairīties no nakts murgiem, un steidzās paķert “Viļņas Ziņas”, kuras tika izdalītas bez maksas. To pirmajā lapaspusē no augšas bija nofotografēts, kā pa Lielo ielu lepni iet nezvērs un pa gaisu lido Basanaviča “Spārlte", pavisam tuvplānā. Vieni Viļņas iedzīvotāji raustīja plecus, nesaprazdami, kā izdevies šādi nofotografēt, bet zinātāji smaidīja un rādija uz svētā Jāņa baznīcas zvanu torni.

“Viļņas Taisnības" numurs neiznāca.

Cilvēki, kas ar briesmoni bija sadūrušies aci pret aci, bet brīnumainā kārtā bija palikuši dzīvi, plūda uz baznīcām, dedzināja svecītes, ar monētām un papīra rubļiem dāsni pabaroja iznēsājamās ziedojumu kastītes. Mācītāji novadīja mises par drosminiekiem, kas izglāba pilsētu, sprediķos pieminēja svēto Kristoferu, svēto Kazimiru un citus svētos, kuri vistumšākajā stundā atnāca glābt Ģedimina pilsētu.

No baznīcām cilvēki devās uz krogiem un iebraucamajām vietām. Tur tika radītas un pārstāstītas aizvien jaunas pagājušās nakts notikumu versijas. Tās visas bija nedaudz līdzīgas, bet tomēr atšķīrās, īpaši laimīgās beigas, jo neviens precīzi nevarēja pateikt, kāds drosminieks pieveica pilsētā trakojošo dzelzs briesmoni. Tikko Tvardauskis bija aiznesis Milu, Sudrabs nozvērināja leģiona vīrus klusēt līdz kapa malai.

Glābēja vārdu nezināja ari Alianses pārvaldītājs barons Nātans Rotšilds. Rātsnamā steidzīgi sasauktajā pilsētas padomes sēdē viņā izteica oficiālu pateicību Viļņas leģionam, kuru pārstāvēja leitnanti Mihals Vielholskis un Justs Vāgners. Pieņemdami pateicību, leģionāri raportēja, ka legāts Sudrabs ārstē ievainojumus Slušķu pili, kaut gan patiesībā viņiem nebija ne jausmas, kur pazudis viņu va donis.

Atsveicinājies no leģionāriem, barons ar neslēptu nicinājumu paskatījās uz pretī stāvošo birģermeistaru Venslauski-Vensku. Bir ģermeistars, kurš tika meklēts vairākas stundas un kuru tikai no

rīta izdevās dabūt laukā no iecietības nama Antokolē, izdzirdot, kas noticis pilsētā, no sākuma noģība, bet, kad tika atvests uz rātsnamu, un ieraudzīja baronu, sāka drebēt kā apšu lapa.

—   Tad, lūk, kā jūs attaisnojat mūsu cerības, birģermeistar, — Nātans Rotšilds caur zobiem izgrūda. — Pilsēta ir briesmās, bet jūs izklaidējaties ar maukām? Jūs aptraipījāt cienījamo padomnieka vārdu, un lai to traipu nomazgātu…

Mazajā rātsnama zālē sapulcējušies cilvēki tā ari neuzzināja, ko grasījās darīt barons Rotšilds, jo gaiteni izcēlās milzīga panika un troksnis.

—    Kur ir tas kuilis? Kur ir tas izvirtulis? — Zālē ielauzās apaļīga sieviete ar pilnīgām lūpām, dzelteni krāsotiem, moderni uzkasītiem īsiem matiem, smaragda krāsas blūzē ar krokām, kas izcēla iespaidīgās krūtis, un garos, melnos un pieguļošos svārkos ar paplašinājumu apakšā, tāpēc viņa nedaudz atgādināja zivi. Kundze skatījās tik kareivīgi, ka pat rātsnama sargi spruka projām no ceļa. — Kur viņš ir?

—   Un kas jūs tāda būtu? — barons, nedaudz apjucis, pajautāja.

—   Esmu Venskienes kundze, tā lopa sieva!

Birģermeistara kundze iespieda rokas sānos un pārlaida neko labu nesološu skatienu savam vīram, kas bija pavisam sarāvies.

—  Tādā gadījumā viņš ir jūsu rīcībā, — barons Rotšilds pasmaidīja, uzreiz saprazdams, ka nežēlīgāku sodu vainīgajam birģermeistaram diez vai iespējams izdomāt.

Vēlāk birģermeistars izplatīja oficiālu Alianses pilsētu ziņojumu, kurā izteica līdzjūtību bojā gājušo tuviniekiem, izteica nožēlu par "nelaimīgo incidentu, kas tiks izmeklēts vistuvākajā laikā, bet vaininiekus sagaida visstingrākie sodi”. Ziņojumā tāpat bija teikts, ka “Viļņas birģermeistars Vitauts Venslauskis-Venskus uzņemas pilnīgu atbildību par nakts traģēdiju un nekavējoties atstādinās no pienākumiem. Jauno pilsētas vadītāju padome izvēlēsies tuvākajā laika".

—   Sāp! — Viļņas legāts Antans Sudrabs ievaidējās, kad uz brūces tika uzziesta smakojoša un zaļa ziede.

—    Pacietību, neesi jau mazais bērns, — saitējot viņam kāju, atbildēja Margarita Berga, un viņas acis iedzirkstljās šķelmīgas dzirkstelltes. — Līdz kāzām sadzīs. — Viņa pasmaidīja un, slēpdama apjukumu, aizgāja mazgāt rokas.

Sudrabs atgāza galvu mīkstā spilvenā un aizvēra acis. Acu priekšā gfiezās trakās dienas un nakts notikumi. Daudzi noslēpumi palika nenoskaidroti, daudzi darbi palika nepabeigti: “pa draugam” viņš netika apmeklējis Markuču muižu, ari tuneļi netika rūpīgi pārmeklēti. Bet darbi var pagaidīt, turklāt savus noslēpumus pilsēta tik viegli neatklās. Tagad legāta vienīgā vēlme bija pabūt šeit, klusumā, un mierīgi atpūsties.

Margarita apsēdās uz gultas malas. Legāts, neatvērdams acis, piesardzīgi paņēma viņu aiz rokas.

—   Atvainojos, ka tuneļos es pazaudēju Solomonu. Es viņu meklēju, taču… — viņš nomurmināja. — Es apsolīju viņu atvest sveiku un veselu, bet tagad man nav pat jausmas, kur viņu meklēt. Piedod.

Margarita paspieda Sudraba roku.

—   Es nedomāju, ka bogoģeļņā viņam būtu paticis. ŠI vieta nav domāta tādiem, kā viņš. Svarīgi, lai nenotiktu nekas slikts. Ko var zināt — varbūt puisēnam daudz labāk ir tur, kur viņš ir pašlaik.

Klusums ieilga, bet vīrietis un sieviete priecājās par to, it kā būtu atraduši miera ostu.

Kaut kas iečaukstējās. Tā bija mūķene māsa Lūcija, kas piespieda ausi pie durvīm. Paklausījusies un neko neizdzirdējusi, viņa klusi atvēra durvis, ieskatījās istabā un, tikpat klusi tās aizvērusi, aizgāja savā nodabā.

Solomons stāvēja pie dīvainu lietu kaudzes. Ieraudzījis nelielu kastīti, viņš to pacēla, pagrieza sānos esošo atslēdziņu, un uz kastītes stāvošais svētais Kristofers atdzīvojās — smieklīgi cilādams metāla kājas un čikstēdams, viņš sāka soļot pa apakšā plūstošajiem Nēres viļņiem. Tikai pāri upei nesamā zīdainlša Jēzus nebija viņa rokās — figūriņa bija nolūzusi, un svētā rokās bija palicis tikai stienītis. Tāpēc arī mehāniskā rotaļlieta bija izmesta miskastē. Bet Solo

mons priecājās — tā bija visbrīnišķīgākā lieta, kādu viņš jebkad bija saņēmis.

—   Jauka lietiņa, vai ne, jauno puisīt, khe, khe, — blakus iekvākšķējās balss. — Ne tādas vien bagātības cilvēki izmet mēslainē mums abiem par lielu prieku.

Bēdu Roze piecēlās kājās, paskatījās un senatnīgu krievu samovaru, kurā vārījās ūdens, un ar parasoli, kas reiz bija balts, pabakstīja uz istabas stūrī esošo labumu kaudzi, pa kuru, visu aizmirsdams, rakņājās puisēns.

Kur viņi abi satikās, tagad jau vairs nepateiks neviens. Iespējams, Viļņas pazemē, kur no griestiem pil ūdens lāses un gar kājām skraidelē žurkas, bet varbūt kādā pamestā aklā ielā, kurā netīrīgi un slinki pilsētnieki met atkritumus un kurā caur šauru lūku no tumšās pazemes izlīda ārā Solomons Kleins, kas ieraudzīja Zvēru. Galu galā — vai tas bija tik svarīgi? Viņi abi satikās, divas vientuļas dvēseles, kas klejoja pa lielo pilsētu, — Bēdu Roze un ķēpausis Solomons —, un tas ir labi.

Samovars skaļi iegaudojās, apkārt izspļaudams baltus garaiņus. Roze tekalēja ap galdiņu, un pēc brītiņa uz tā uzradās divas porcelāna krūzītes ar nodauzītām osiņām un šķīvītis ar cepumiem. Viens veikalnieks no Dārzu ielas reizēm mēdza ar tiem iepriecināt Rozi.

Vecās sievietes mājvieta bija viena niecīga istabiņa ar diviem apsūbējušiem logiem. Caur sienu spraugām svilpoja vējš, un Solomons apsolījās tās aizbāzt, kad tikai viņi ar Rozi būs savākuši vairāk lupatu. Abi apsēdās pie galdiņa. Puisītis svētlaimīgi nopūtās un pacēla krūzīti pie lūpām. Nosmaržoja pēc piparmētrām, un Solomons aiz labpatikas pat aizvēra acis. Viņam bija labi. Viņš bija mājās.

Mākoņu un tvaika kamolu ielenkumā varenais “Iļja Muromietis" traucās uz ziemeļiem. Uz Sanktpēterburgu. Uz mājām. Gaisa kuģis rija prātam neaptveramus prometila daudzumus, bet borta mehāniķi un alķīmiķi par to nelauzīja galvas. Jo tas taču ir “Iļja Muromietis’'!

Viņi saskandināja glāzes, kas bija līdz malām piepildītas ar labi atdzesētu degvīnu.

—   Par Krieviju un par uzvaru! — paziņoja Impērijas ārlietu ministrs Vladimirs Nikolajevičs Lamsdorfs, kas vēlā nakti tika nogādāts uz “liju Muromieti" un kurš par pēdējiem notikumiem Viļņā bija uzzinājis tikai no ziņojumiem, kas tika pārsūtīti pa bezvadnieku.

—    Par Krieviju un par uzvaru! — atkārtoja īstais valsts padomnieks Aleksandrs Ignatjevičs Goļicins.

Viri izdzēra līdz dibenam, uzkoda skābētus gurķīšus un novietoja tukšās glāzes uz sudraba paplātes.

—   Jūs bijāt lieliski, — Lamsdorfs uzslavēja, grauzdams kraukšķīgu gurķīti. — Un “Iljuška" arī. Parādījām ķeizara cūkām, ka ar Krieviju jārēķinās. Noteikti atgādiniet, lai Pēterburgā iepazīstinu viņa imperatorisko augstību ar visu komandu, lai apbalvo ar ordeņiem.

Goļicins aizdomājies lūkojās pa dirižabļa iluminatoru. Tālumā plaiksnījās melnu dūmu diegi, kas turpināja celties no nopostītās Novoviļeiskas.

—   Jūs domājat, ka mēs panācām uzvaru, Vladimir Nikolajevič? Varam karināt ordeņus? — viņš pajautāja. — Bet vai mēs nesamaksājām pārāk daudz? Mēs taču paši sagrāvām savu pilsētu. Un arī uzvara… tāda, es teiktu… dīvaina. Nemieri neizcēlās, pilsēta nesadega, Alianses pozīcijas kļuva vēl stiprākas. Ja nebūtu tā dzelzs nezvēra, kas nobiedēja visu Eiropu, un Kņaza likvidācija, es teiktu, ka… hm… mēs piedzīvojām zaudējumu.

Lamsdorfs skāņi iesmējās un familiāri paplikšķināja jaunajam padomniekam pa elkoni.

—   Mīļais Aleksandr Ignatjevič, jūs man ļoti patīkat, — viņš pateica, paņemdams glāzīti, kuru jau bija paspējis piepildīt automatons. — Krievijai vajadzīgi jauni un kritiski domājoši cilvēki. Gana to iedomīgo ākstu, kas neredz tālāk par savu vēderu. Bet padomājiet paši. Kāpēc lai to neuzskatītu par uzvaru? Vācieši ieraudzīja, ka ar Krieviju labāk nejokot, bet, ja izcelsies diplomātiskais skandāls par uzbrukumu mūsu mierīgajai pilsētai, mums vēl atlēks kāds labums Jā, Novoviļeisku nācās saspridzināt pašiem, bet tā pilsēta tik un la bija nolemta, tāpēc tur nav nekā briesmīga, un kungiem-revolucio-

nāriem vajadzēs palauzīt galvas, no kurienes izrakt otru tādu Kņazu. Viļņa… Nu, šeit varbūt paveicās nedaudz mazāk, bet cilvēks taču nevar gribēt visu uzreiz un tūlīt pat. Alianses pozīcijas nav tik stipras, kā izliekas no pirmā acu uzmetiena. Laiks rādīs, ar kādām zālēm jāārstē šis augonis uz mūsu ķermeņa. Tā kā — galvu augšā, īsto valsts padomniek! Iedomājieties, ka tas ir gambīts. — Lamsdorfs pacēla glāzīti, izdzēra, pēc tam pārbrauca ar žaketes piedurkni sev pār lūpām. — Starp citu, kā iet jūsu melnmatainajai aizbilstamajai? — viņš pajautāja.

—   Izdzīvoja, — lakoniski atbildēja Goļicins. Viņš nepavisam negribēja runāt par to, kādā stāvokli biplāna komanda atrada Emīliju, cik zāļu bija vajadzīgs un kā tagad izskatās viņas seja.

—   Lieliski! Un kā ar to, kas lielījās, ka sadedzinās Viļņu, ja tikai viņam labi samaksāsim, kā ar viņu?

—   Neizdzīvoja.

—   Re, kā! — Ārlietu ministrs apmierināts atzvēlās krēslā. — Nu, tad par Krieviju, par tās gaišo nākotni un par drīzu Alianses bojāeju!

Atkal tika saskandinātas glāzītes. Spilgtas pusdienlaika saules apmirdzētais "Iļja Muromietis" lidoja uz mājām.

Zvērnīca bija lieliska vieta, lai noslēptos. Šeit slēpās pēc miera noilgojušies tirgotāji, tos, kuriem sakārojās pērkamas mīlestības, labprāt uzņēma slepenie iecietības nami, zem šalcošajiem ozoliem Nēres piekrastē dūdoja noslēpušies mīlnieki. Pat nevienam nepiederošais suns Miteks pārņēma Zvērnīcas garu — viņš slapstījās sētmalēs un, draudoši riedams, baidīja piena izvadātājus.

Vēl Zvērnīcā varēja noslēpt bezgalīgas sirdssāpes. Un visslepenākos noslēpumus.

Morta novietoja paplāti ar otrajām brokastīm uz galdiņa dārza pavēnī un, ar priekšautu slepšus slaucīdama acu kaktiņus, aizsteidzās uz savu istabiņu noslēpt skumjas un sāpes.

Pavēni sēdēja divi vīri. Viens garš, sakumpis, nakts laikā nosirmojušiem matiem, otrs — ar zilumiem nosētu seju, salūzušu roku, apdegušu un izplūkātam zirnekļu tīklam līdzīgu bārdu, kas vēl pavisam nesen bija kupla un rūpīgi kopta. Abi drūmi sēdēja,

nepaceldami acis viens uz otru. Dīvaini izskatījās šie abi vīri, paslēpušies dārza galā, pēc iespējas tālāk no nepiederošo acīm.

Beidzot Tvardauskis ierunājās un sāka kratīt sirdi. Viņš runāja par to, ko bija slēpis no drauga un ko, iespējams, viņam vajadzēja pastāstīt agrāk, taču viņa vecais draugs tikai saprotoši māja ar galvu. Zinātnieks Tvardauskis pastāstīja par mazu meiteni, kuras vecāki gāja bojā ugunsgrēkā, un viņam izdevās izglābt tikai vienīgi viņu. Par to, ka meitenīte bija nolemta nāvei, ka viņas dēļ atteicās no karjeras, ka viņš to glāba tādos veidos, par kuriem nav vaļas runāt skaļi. Viņš radīja meitenei metāla sirdi. Lai tā pukstētu, katru dienu tā bija jāuzgriež ar īpašu vara atslēdziņu. Vēlāk meitene pati sāka veidot neparastas mehāniskas rotaļlietas. Lai tās atdzīvotos, viņa tās sasildīja. Tvardauskis pastāstīja par atdzīvinātāju lielmestra nolūkiem, par atslēdziņu uz Milas sirdi, par feču, kas izlikās par adjunktu Finleju.

Pēc tam viņš apklusa, un abi vīri ilgi klusēja, neskatīdamies viens uz otru, lai neredzētu viens otra sāpes un pār vaigiem rietošās asaras.

Vēlāk, kad satumsa pavisam, Jons Basanavičs atstāja draugu vienu un klusi aizgāja projām.

Nikodēms draugu nepavadīja, pat nepagrieza galvu. Varbūt tāpēc, ka kājas neklausīja, bet varbūt tāpēc, ka viņu nomāca vainas apziņa. Viņš runāja daudz, bet neizstāstīja visu.

Atbalstīdamies uz nūjas, Tvardauskis atgriezās mājās. Viņš apstājās priekšnamā, prātodams, kurp doties. Kāpt augšā, kur sava gultā mierīgi un rāmi gulēja Mila, un kur no plaukta uz viņu norau dzijās Pjero un Kolumblne, viņam nebija spēka. Nakts laikā novecojušais zinātnieks, klaudzinādams nūju, nokāpa lejā, pateicis paroli, atvēra laboratorijas durvis, izvilcis trīs grāmatas no plaukta, nonāca slepenajā istabiņā un smagi iekrita krēslā iepretim spogulim, kas nerādīja atspulgu.

Kādu laiku spogulis bija tumšs. Tvardauskis pieskārās ar plauk stu tā virsmai, un spogulis sāka mirguļot. Pamazām iezīmējās tum šas, tikko saskatāmas figūras kontūras. Tvardauskis izstiepa roku, un tā līdz pat elkonim ielīda spogulī.

—   Tu esi atgriezies, — dobjā balsī viņš teica.

—   Es nekur nebiju aizgājis, — figūra spogulī iebilda. — Mana torņa akmeņus jau izsenis apskalo Nēre, bet tu esi es, un es esmu tu.

Nikodēms iepleta muti, lai vēl kaut ko teiktu, bet pārdomāja. Viņš tā arī palika sēžot, vērdamies mirguļojošajā spoguļa virsmā.

Prāga peldēja. Vltava bija izlauzusies no krastiem un, izrotājusies ar baltām putu krēpēm, šņāca pa vecpilsētas ielām. Prāgas leģionāri lika iedzīvotājiem pēc iespējas ātrāk atstāt pilsētu, un cilvēki uzreiz paklausīja. Pie pilsētas vārtiem veidojās garas pilsētnieku rindas. Viņi bija neapmierināti, nervozi un skaļi lamājās, un tikai šurpu turpu staigājošie golemi neļāva niknumam izlauzties uz āru.

Atdzīvinātāju ložas mestram Konrādam fon Vitgenšteinam Prāgas plūdi un iedzīvotāju bēdas nebija ne prātā. Mestra galva bija aizņemta ar pavisam citām lietām. Neviens, pat satrakojusies Vltava, nevarēja neaicināta ielauzties gargūliju apsargātajā pilī, kas slējās kalna galā.

Konrāds fon Vitgenšteins sēdēja ērtā, mīkstā krēslā, malkoja iecienīto aromātisko bergamotes tēju un domāja par to, kādus jokus reizēm izspēlē liktenis. Uzticamie aģenti jau paziņoja par Dzelzs Vilka trakošanu un par meiteni ar uzvelkamo sirdi, kas viņu apturēja. Londonas feči informēja par neveiksmīgi beigušos operāciju un aģentu, kas gāja bojā Viļņā nenoskaidrotos apstākļos. Viļņas atdzīvinātāji — par laboratoriju pazemē, kuru uzgāja mehžurka Ratuss, un par četriem fēniksiem, kuri no turienes neatgriezās. Šķiet, viena slikta ziņa pēc otras. Bet Prāgas atdzīvinātāju mestrs par to nebēdāja.

—   Orākul, tu man nemeloji. Paņēmi zeltu un pateici taisnību. “Meklē atslēdziņu uz meitenes sirdi.” Ka tevi jupis! — Mestrs iesmējās. — Ak tu viltīgā ragana! Mēs pat piespiedām fečus nodarboties ar mīlestības intrigām! Fečusļ Bet pietika sameklēt parastu visvienkāršāko atslēdziņu.

Mestrs izdzēra tēju. Jau atvēzējies gribēja sviest krūzīti pret ģipša veidojumiem izrotāto istabas sienu, bet bija pārāk labi audzināts, tāpēc savaldījās. Viņš nolika krūzīti un, piecēlies kājās, piegāja

pie milzīga loga, caur kuru bija redzami elpu aizraujoši skati un trakojošās Vltavas diženums.

—   Kāds es esmu muļķis, — Konrāds fon Vitgenšteins nomurmināja. — Meklēju lelli. Bet vajadzēja meklēt leļļu meistaru.

Viņš klusiņām iesmējās, aizgriezās no loga un pameta istabu.

—   Un nokāva viņš dusmīgo vilku, un nocirta viņam galvu. Un uzdūra viņu uz augstākā pilsētas torņa, lai visi redzētu, lai visi atcerētos un vēl saviem bērniem pastāstītu, — noteica vecais Efraims un apmierināts atlieca muguru.

Bērni nobijušies kādu laiku klusēja, bet pasaka beidzās laimīgi, tāpēc pēc neilga brītiņa viņi cits caur citu sāka kaulēt vēl vienu līdzīgu stāstu.

—   Ne, nē, mīlulīši, tēvocim Efraimam vajag atpūsties, pavei, kā saule cepina, — vecis pamāja uz debesim, stenot piecēlās kājās, paķēra nūju, ko pakalpīgi viņam pasniedza mazākais klausītājs, un, atbalstoties uz tās, aizklinkāja uz savu pieticīgo mitekli Melnumos. Šodien viņa pasakas klausījās tikai bērni. Pieaugušajiem bija svarīgākas darīšanas.

Aizgājis mājās, Efraims aizvēra durvis un rūpīgi aizlika priekšā dzelzs āķīti. Durvis bija vecas, āķītis ari, bet večuks aizvien apgalvoja — ja pats nesargāšoties, arī Dievs nepasargās, un sirsnīgi tam ticēja. Kaimiņi piekrizdami māja, taču, Efraimam nedzirdot, vilka viņu uz zoba: ko gan pie tā darbarūķa atradīsi. Ja nu vienīgi putekļainu talmudu, kas atgādināja par Metuzāla laikiem.

Novietojis nūju stūrī, večuks sāka uzmanīgi kāpt lejā pa čikstošajām kāpnēm "uz saviem slepenajiem apartamentiem”. "Aha, apartamenti kartupeļiem un redīsiem,” aiz muguras ķiķinādami piemetināja kaimiņi.

Taču viņi ļoti maldījās. Efraims mājās neglabāja ne kartupeļu;;, ne redīsus. Ar katru soli viņa mugura kļuva arvien taisnāka. Nūju viņš atstāja augšā, jo atbalstījās uz tās tikai skata pēc.

Nonācis pagrabā, Efraims apstājās pie gala sienas un kaut k< i nomurmināja, paspieda dažus nočamdītus akmeņus, un siena pagriezās. Par to sienu zināja tikai pats Efraims. Sienu izdomāja nevis

viņš, bet viens meistars. Taču viņš jau sen debesis sarunājās ar pasaules Radītāju.

Efraims iegāja mazā istabiņā un pēc pieraduma palūkojās apkārt.

—   Nez, vai Viļņā vēl palikušas mājas bez slepenām istabiņām un slepenām laboratorijām, — viņš klusītiņām iesmējās. Bet Efraims nedaudz liekuļoja — viņam patika šī pilsēta. Ne jau tāpat vien viņš apmetās uz dzīvi tieši Viļņā, izlikdamies par vecu, nedaudz ķertu, bet labsirdīgu kurpnieku un stāstnieku.

"Vecais žīds”, kā viņu uz ielas mēdza saukt cilvēki, pēc brīnumainajām pārvērtībām apsēdās pie galda un ar pirkstu pārbrauca pāri rasējumiem, kas atradās uz galda. īstajiem, kurus rasēja ar Efraima pūliņiem no Novoviļeiskas ārā izdabūtais Francisks. Efraims ierīkoja viņam laboratoriju Viļņas pazemē, dzirdīja ar alķīmijas eliksīriem, lai Baltrus pēc iespējas ātrāk radītu un pilnveidotu Dzelzs Vilku — bioniku, ko radīt varēja vienīgi Baltrus. Efraimam patika katru operāciju izplānot smalki, tāpēc viņš nenopriecājās, uzzinot, ka rasējumu kopija uzradās Krievijas aģenta Ivana Skorohodova rokās. Krievu Holēras kapsētā noslaktēja Baltrus vadītais vilks, bet rasējumus paņemt neizdevās, Efraima cilvēkus apsteidza Sanitārs. Un tad sākās… Cik cilvēkiem nācās nolikt galvas: Ivanam Skorohodovam, Tomašam Ujeiskim, atdzīvinātāju fēniksiem, starojošajam Simaškam, dumpiniekam Suslovam un daudziem citiem, kas kļuva par briesmoņa nakts ālēšanās upuriem.

Efraims nopūtās. Viņš paredzēja, ka būs daudz asiņu, tāpēc par savu plānu viņš nestāstīja pat Nātanam Rotšildam, vienīgajam, kas zināja, ka zem prātu izkūkojušā kurpnieka maskas slēpjas īstais Alianses pārvaldnieks un tās smadzenes. “Nātans ir labs puika,” Efraims prātoja, "bet pārāk naivs, kas nav gatavs pārņemt manas ziņas un Alianses zināšanas savās rokās, kad patiešām nolemšu atkāpties.”

Efraims jutās noguris, atjauninošie eliksīri tikai uz īsu brīdi palīdzēja aizmirsties. Taču atkāpties vairs nevarēja — pasaule stāv uz kara sliekšņa, tā līdzinās pulvermucai. Ja ne krievi, tad vācieši vai briti pasteigsies aizdegt degli. Efraims redzēja, ka karš ir neizbēgams. Tāpēc Aliansei tam ir jāsagatavojas.

Dzelzs Vilks. Neuzveicama, nesašaudāma, gandrīz neuzvarama kara mašīna, kas šodien parādīja, uz ko tā spējīga. Efraims nešaubījās, ka visas lielvalstis, visas korporācijas jau sākušas drudžaini meklēt mehāniskā briesmoņa radītājus. Vilks ir iznīcināts, bet tas ir sīkums. Drīz tādu uzradīsies desmitiem, simtiem, bet varbūt pat tūkstošiem. Kad tā notiks, sāks birt miljardi. Bet nauda ir vara. Nātanam vēl nepieciešams laiks, lai saprastu, kas ir īstais Alianses dzinējspēks. Nauda un vara. Tikai to saprazdams, barons varēs ieņemt Efraima vietu un atļaut šamējam bērniem stāstīt pasakas.

Efraims nokrekšķinājās un aizvēra acis. Viņu gaidīja neskaitāmi darbi — vajadzēja pēc iespējas ātrāk iznīcināt Franciska laboratoriju, kamēr tajā nebija atgriezušies atdzīvinātāji un leģionāri, labā tantiņa Baltriene arī zina pārāk daudz, nāksies painteresēties par Vilka nāvi un meiteni sarkanajā kleitā, kuru steidzīgi aiznesa Tvardauskis. Bet tas viss var pagaidīt. Nedaudz.

Efraims piecēlās kājās un, uzkāpis pa kāpnēm, atkal izgāja laukā.

Ieraudzījuši uz ielas veco pasaku stāstnieku, bērni uzreiz ielenca viņu un sāka pieprasīt jaunu pasaku. Bļauri piedāvāja panest nūju. citi, pieturēdami večuku, pakalpīgi pavadīja viņu līdz soliņam, lielākie jau nesa karstu un saldu tēju, ko tik ļoti bija iecienījis večuks.

—   Nu, labi, — Efraims iekrekšķinājās, apsēzdamies uz sola. Iemalkoja saldo dzērienu, novietoja krūzīti sev blakus un pamāja bērniņiem. — Lai notiek! Pastāstīšu vēl vienu stāstu. Tātad bija tā…

BEIGAS

VĀRDNĪCA

Alianse — Rotšildu kompānijas izveidota organizācija, kas apvieno piecas pilsētas: Viļņu, Rēveli, Krakovu, Prāgu un daļēji arī Konstantinopoli. Pēc vienošanās ar Eiropas valstīm Alianses pilsētas ir brīvpilsētas, kurām ir sava vara un likumi. Par pirmo brīvpilsētu 1868. gadā kļuva Prāga, pēc tam — Krakova, 1870. gadā tām pievienojās Viļņa un Rēvele, 1871. gadā noslēgta vienošanās par daļēju Konstantinopoles pārvaldīšanu.

Alķīmija — dabas filozofijas atzars arābu pasaulē, kas vēlāk sasniedzis arī Eiropu. Viduslaikos alķīmiķi mēģināja jebkuru metālu pārvērst zeltā, radīt nemirstības eliksīru un mākslīgo dzīvību. Vēlākajos gadsimtos no alķīmiķiem atšķēlās atdzīvinātāji, kas veidoja golemus, bet modernie alķīmiķi, kas senās zināšanas pielietoja, radīdami jaunākās tehnoloģijas, kļuva ļoti ietekmīgi Alianses pilsētu universitātēs.

Antokole — mierīgs un prestižs Viļņas rajons.

Atdzīvinātāji — ietekmīga Alianses atbalstīta organizācija, kuras mērķis — mākslīgā veidā radīt domājošas būtnes, kuras būtu iespējams izmantot rūpniecībā, izlūkošanā un karā. Pagaidām lielākais atdzīvinātāju sasniegums — golemi, ar kuriem konkurē mehāniķu veidotie automatoni. Atdzīvinātāju ložas darbojas visās Alianses pilsētās un Eiropas lielpilsētās, bet par savu dzimto pilsētu viņi uzskata Prāgu, kurā viņi ir faktiskie pilsētas pārvaldītāji.

Automatons — mehānisks radījums, kas var veikt vienu vai vairākas iepriekš ieprogrammētas darbības. Automatoniem var būt vairākas formas — tie var būt gan lidojoši un dziedoši putni, gan sulaiņi, kas sagaida viesus. Sarežģītāki automatoni var veikt darbības, reaģējot uz mainīgām situācijām.

Čārlzs Bebidžs — angļu zinātnieks un izgudrotājs, radījis Bebidža jeb Starpības mašīnu — pirmo mūsdienu datora prototipu.

Bezdievnieki — Viļņas rajons pie Viļņas upītes, kas pārpilns ar iebraucamām vietām, krogiem, biljarda zālēm un iecietības namiem, kas darbojas visu diennakti. Šo rajonu ļoti iecienījuši Universitātes studenti un citi jaunieši.

Bezvadnieks — aparāts, kas ļauj no attāluma nodot informāciju. Plaši izmantojams Aliansē, visvairāk to izmanto leģionāri, kas vēlas ātrāk uzzināt, kas notiek pilsētā.

Bēdas — nedrošs Viļņas rajons aiz baltajiem Pohuļankas stabiem ar ļoti sliktu reputāciju, tomēr tajā atrodamas daudzas legālas un ne pārāk legālas izklaides, kas pievelk pilsētniekus.

Činovnieki — Krievijas valsts iestāžu kalpotāji.

Dirižabļi — alķīmiķu radītais prometils pārvērta dirižabļus par vienu no galvenajiem gaisa satiksmes līdzekļiem. Sastopami gan pasažieru, gan kravas, gan militārie dirižabļi. Militārie dirižabļi vēl iedalās piecās klasēs: lielie gaisa kreiseri, nedaudz mazāki — fregates, vidējie — korvetes, ātrie greideri un paši vismazākie, novērošanā izmantojamie — izlūki.

Feči — slepena okultistu un slepkavu organizācija. Nosaukums saistīts ar Īrijas folkloras personāžiem-fečiem, pārdabiskām radībām, kas līdzinās cilvēkiem kā divas ūdens lāses. Viņu parādīšanās vēstīja par nelaimi, visbiežāk — nāvi.

Feči ir spējīgi iemiesoties savos upuros, taču veids, kā viņiem tas izdodas, pagaidām nav noskaidrots. Viena no versijām — feči ir hipnomanti, kas spēj sev apkārt radīt spēcīgu hipnozes lauku un piespiest cilvēkus redzēt to, ko vēlas feči (tas ir, viņu piedāvāto cilvēka attēlu). Cita versija — viņi ir enerģētiskie vampīri; izsūkuši enerģiju no cilvēka, viņi uz īsu brīdi iegūst tā veidolu.

Galotnes — ikgadējā Eiropas valstu sūtņu, Ārlietu ministru un uzņēmēju tikšanās, kas norisinās kādā no Alianses pilsētām. Galotņu tikšanās laikā parasti notiek arī pilsētas svētki un jaunāko atklājumu Izstāde. 1905. gadā Galotņu tikšanās notika Viļņā.

Golems — ar alķīmiskām metodēm no māla izgatavota būtne, kas spējīga pildīt parastas un tam uzticētas komandas. Vissastopamākais Prāgas atdzīvinātāju radījums. Pēc leģendas golemi Prāgā tika veidoti no XVI gs. Tie tika izmantoti žīdu geto, lai aizsargātos pret antisemītiskiem uzbrukumiem un nemieriem.

Guguļi — īpašas pieguļošas brilles, kas aizsargā acis no putekļiem, smalkām daļiņām un stipra vēja. Tādas nēsā alķīmiķi, mehāniķi un gaisa kuģu piloti.

Hipnomanti — hipnozes un miega pētnieki. Par hipnomantu darbību zināms nedaudz, bet tiek uzskatīts, ka tieši viņi radīja opija spoguļus un “Zirnekļu pilienu" eliksīru, kuru nogaršojot, cilvēks kādu laiku tic visam, ko viņam saka.

Iecietības nami — Viļņā plaukstoši legāli publiskie nami.

Jaunā Pasaule — dumpiniecisks Viļņas rajons, kurā mitinās visvairāk bēgļu no citām zemēm, iebraucēji, anarhisti un revolucionāri. īpatnības—līkumainas ieliņas un kopnami, kuros var iznomāt dzīvokli, istabu vai tikai gultu.

Katedrāles bruņinieki — organizācija, kas fanātiski aizstāv katoļticības patiesības un vērtības, reizēm tiek dēvēta par Katoļu baznīcas dūri. Bruņinieki ir apmetušies Apakšējā pili, viņus pārvalda prelāts Masaļskis, viņš ir arī Viļņas Gara padomnieks.

Kopnami — lēti dzīvokļi strādniekiem.

Leģions — algotņu organizācija, kuras uzdevums — uzturēt kārtību un drošību Alianses pilsētās. Pilsētu leģionus pārvalda legāti, zemākie rangi — leitnanti, kaprāļi un seržanti.

Lunkaiņi — tipi, kas slaistās Viļņas Bēdu rajonā un tā apkārtnē, piedāvājot dažādus pakalpojumus: pavadoņa, gida, padomnieka, kompanjona, miesassarga un pat mājāsnesēja.

Matroži — Krievijas dirižabļu apkalpes komanda.

Melnumi — Viļņas rajons starp Paplauju, Vecpilsētu un Bezdievniekiem, kurā pulcējas žīdi, ķīnieši, armēņi, karalmi un citi no tālām vietām ieradušies cilvēki.

Navigators — cilvēks, kas gaisa kuģos un kontroles torņos ir atbildīgs par lidojumu plānošanu.

Navigatoru tornis — Ģedimina pili ierīkots gaisa kuģu lidojumu pārvaldes centrs, kas ar gaismas signāliem kontrolē un novirza atlidojušos un izlidojušos dirižabļus, kā ari citus gaisa kuģus.

Nekromanti — melnās maģijas pētnieki, pēc leģendām spējīgi atdzīvināt miroņus.

Opija spoguļi — Konstantinopoles mistiķu un hipnomantu izveidota komunikācijas ierīce. Pēc īpašā alķīmijas opija smēķēšanas cilvēki iekrīt transā un, izmantodami īpašus spoguļus, var sarunāties viens ar otru neatkarīgi no attāluma. Kļuva populāri Eiropas pilsētu rajonos, kur pulcējas iebraucēji no tālām zemēm.

Parasolis — lietussargs vai saulessargs.

Pohuļanka — restorānu, krogu, kafešantānu un teātru rajons Viļņā.

Prometils — Alianses alķīmiķu radīta gāze, vieglāka par ūdeņradi un hēliju, visvairāk tiek izmantota gaisa kuģos. Prometils ir gandrīz ugunsdrošs, to var savienot ar karstu gaisu, karstu tvaiku un pat ar dažādiem alķīmijas

ekstraktiem. Dažādo izmantošanas iespēju dēļ prometils reizēm tiek dēvēts par “maģisko gāzi", to formulu rūpīgi slēpj alķīmiķi, tas tiek ražots tikai Alianses pilsētās. Prometila daudzumu un cenu, par kādu tas tiek pārdots citām valstīm, nosaka Rotšildi.

Rotšildi — ietekmīgākās Eiropas finanšu organizācijas dibinātāji; Rotšildu ģimene tiek uzskatīta par vienu no bagātākajām pasaulē. Tās biznesa intereses ir ļoti plašas — no kalnrūpniecības līdz vīnrūpniecībai. Uztraukdamies par pieaugošo Eiropas valstu ietekmi uz uzņēmējdarbību un iespējamiem kara draudiem, Rotšildi 1870. gadā nodibināja brīvpilsētu Aliansi, no Eiropas valstīm nopirkdami vairākas pilsētas.

Rublis — Alianses brīvpilsētu Krakovas, Rēveles un Viļņas valūta. Vēlēdamies veicināt tirdzniecību un izvairīties no nevēlamiem izdevumiem. Alianses vadītāji atstāja spēkā līdz tam pastāvošās valūtas — rubļus (Viļņā), kronas (Prāgā) un liras (Konstantinopolē).

Salamandras mēlītes — alķīmiķu izgudrojums, gaismas avots, ko izmanto dirižabļos, raktuvēs un citviet, kur aizliegta atklāta liesma.

Skopolamīns — melnajā driģenē un parastajā velnābolā sastopams ķīmiskais savienojums, kas apslāpē centrālo nervu sistēmu un akušērijā tiek izmantots kā pretsāpju preparāts. XIX gs. Vidū ASV akušieris ārsts Roberts Hauss apgalvoja, ka skopolamīnu var izmantot kā "patiesības serumu".

Stīmpanks (angļu steampunk) — fantastikas žanrs, kurā darbība risinās Viktorijas laikmetā vai alternatīvā vēsturē, tajā tiek akcentētas radītas lietas, kas izmanto tvaiku un mehāniskās tehnoloģijas.

Šnipišķes — Viļņas rajons, nelielu veikaliņu un Tvaikpilsētā strādājošu cilvēku kopnamu sakopojums.

Tvaikpilsēta — Viļņas rajons, kurā koncentrējušās visas galvenās rūpnīcas un fabrikas. Ar Viščigavas gaisa kuģu ostu Tvaikpilsētu savieno virs zemes novilkts viensliedes dzelzceļš. Nozīmīgākās ēkas: Mehāniķu ģilde, Tvaikpilsētas pirtis, Lielgabalu arsenāls.

Universitātes domīnija — Viļņas rajons ap Universitāti, kas iekļauj sevī ari Rātslaukumu ar pilsētas rātsnamu. Politiskais un alķīmijas pilsētas centrs.

“Utopija" — viena no lielākajām anarhistiskajām organizācijām, kas darbojas cariskās Krievijas teritorijā. No pārējiem anarhistiem atšķiras ar to, ka savas nodaļas atver un darbību veic nevis Maskavā vai Sanktpēterburgā, bet mazākās impērijas provinces pilsētās, tostarp arī Kauņā.

Viļņas padome — Viļņas pārvalde, kuru veido Padomnieki, kas rūpējas par dažādām pilsētas dzīves jomām. Šobrīd Viļņas padomi veido Ziņu, Naud.i:;.

Gara, Kārtības, Mērķa, Klaidoņu, Veselības, Tvaika un Alķīmijas padomnieki. Pilsētu pārvalda birģermeistars Venslauskis-Venskus.

Viščigava — bijušais hipodroms, bet tagad galvenā Viļņas gaisa kuģu osta.

Aleksandrs Volta — itāļu fiziķis, baterijas izgudrotājs. Alianses mehāniķi izveidoja nēsājamo lukturi, kas darbojas ar mazām baterijām, kas ilgi darbojas. To viņi nosauca par Voltas lukturi.

Zvērnīca — rajons, kas saglabājis senās un mierīgās Viļņas burvīgumu un ir piemērots tiem, kas vēlas aizbēgt no pilsētas kņadas.

Pateicības

Literārs darbs, pat ja tas ir fantastikas romāns, fantāzijas auglis, reti rodas, izdomājot sižetu, radot varoņus un apsēžoties pie datora. Varbūt ari tā notiek, ja autors ir jau pieredzējis rakstnieks. Bet rakstniekam-debitantam ir svarīga palīdzība un padoms. Tāpēc no visas sirds vēlētos pateikties visiem, kas atbalstīja mani, kad rakstīju romānu “Vilka stunda", un palīdzēja ar padomu, reizēm pat iedunckājot sānos, lai nenomaldos no ceļa.

Vispirms pateicos fantastiskajai redaktorei Loretai par to, ka paņēmusi mani aiz rokas, mudinādama gan ar pātagu, gan kūkām, viņa man parādīja taisnāko ceļu, pa kuru vajadzētu iet jaunam rakstniekam. Bez viņas palīdzības es būtu apmaldījies vai vispār nebūtu to ceļu atradis.

Tāpat vēlos pateikties lieliskajiem “Alma littera" cilvēkiem — Dangolei, kura uzreiz pēc 2012. gada Grāmatu meses izteica man ultimātu: vai nu raksti, vai… Ugnei, kuras elektroniskās vēstules — pamudinājumus, atgādinājumus, padomus — būtu iespējams apkopot vēl vienā biezā grāmatā, tāpat visiem citiem, kuri palīdzēja, man rakstot “Vilka stundu".

Paldies ari lieliskajai ilustratorei Eglei, kuras darbi izdaiļo romānu un ar kuru acumirkli atradām kopīgu valodu fantasts fantastu taču atpazīs pa gabalu! Citus viņas darbus varat aplūkot šeit: daywish.deviantart.com.

Kaut ari mani viņš vairs neizdzirdēs, tik un tā pateicos jau aizsaulē aizgājušajam Antanam Rimvīdam Čaplinskim, kura grāmata “Vilnas stāsti un leģendas" kļuva par vienu no galvenajiem avotiem, iedziļinoties XIX gadsimta beigu pilsētas dzīvē, tāpat saku paldies lieliskās mājaslapas par aizmirsto Viļņu vilniusguide.wordpress.com autoriem.

Vēlreiz pateicos savai ģimenei — Violetai, Valērijai, Laimonim, Rasai, Vasarai, Vakarim, kuriem veltīta šī grāmata. Dārgākajiem cilvēkiem pateicību nekad nemēdz būt par daiļdz.

Un atsevišķa pateicība taksim Aram. Kad galvā pazuda visi vārdi, viņš izveda mani pastaigāties pa mežu — un vārdi atnāca atpakaļ.

Vēlreiz visiem paldies, un līdz nākamajiem aizraujošajiem piedzīvojumiem!

Saturs

Autora priekšvārds

Tulkotājas priekšvārds

Darbojošās personas

Sanktpēterburga

Viļņa, pievakare un nakts

Viļņa, tā pati diena, nedaudz agrāk

Prāga, pirms piecām dienām

Sandhērsta, Anglija

Kaut kur netālu no Trakiem

Viļņa, rits

Viļņa, pēcpusdiena

Viļņa, vēls vakars

Fārnboro, Karaliskā gaisa korpusa bāze, agrs rīts Krakova, agrs rīts Viļņa, rīts

Kaut kur pie Trakiem, pēcpusdiena Viļņa, vēla pēcpusdiena

Cariskās Krievijas zemes netālu no Viļņas, vakars Viļņa, pirms pusnakts Viļņa, viens nakti Viļņa, rīts

Viļņa, pirms pusdienlaika Viļņa, pēcpusdiena Novoviļeiska, pēcpusdiena Viļņa, novakare Viļņa, novakare *

Viļņa, vakars Viļņa, rīts

Viļņa, pirms pusdienlaika Viļņa, pēcpusdiena

Viļņa, vēla pēcpusdiena

Viļņas pagrabi, vakars

Viļņa, vakars

Viļņa, vēls vakars

Viļņa, vēla pēcpusdiena un vakars

Viļņa, pirms saullēkta

Viļņa, saulei austot

Viļņa, rits

Viļņa, tuvojoties dienvidum

Viļņa, pirms vienpadsmitiem no rīta

Viļņa, pēcpusdiena

Viļņa, septiņi vakarā

Viļņa, saulriets

Viļņa, pirms pusnakts

Vārdnīca

Pateicības

UDK 821.172-312.9 Ta 573

© Apgāds "Jumava", izdevums latviešu valodā, 2015 © Indra Brūvere-Daruliene, tulkojums latviešu valodā, 2015

ISBN 978-9934-11-863-0 n

www.jumava.Jv

www.gramata24.lv

Izdevējs — apgāds “Jumava". Dzirnavu ielā 73, Rīga, LV-ion

Content

Tapins Andrjus Vilka stunda

Dārgo lasītāj,

Mīļo lasītāj,

Dramatis personne (darbojošās personas;

VĀRDNĪCA

Pateicības

Saturs