Vermešs Timurs

Viņš ir atkal klāt

Timurs Vermešs

Viņš ir atkal klāt

atsauksmes

Vai šī ir parodija? Satīra? Politiska komēdija? Jā, un vēl vairāk: Timura Vermeša debijas romāns ir īsts meistardarbs.

Kāda grāmata! Satīriska. Velnišķīgi komiska. Un, par spīti smiekliem, lasot uzmetas zosāda.

Kristofs Marija Herbsts, vācu aktieris, triskārtējs Vācu komēdijas balvas ieguvējs

Šajā dzēlīgajā politiskajā satīrā 2011. gada vasarā atdzīvojas Ādolfs Hitlers un televīzijā sāk demagoga karjeru, kura visās savās detaļās ir satricinoši ticama. Ursula Mērca, DIE ZEIT

Atmošanās Vācijā

Visvairāk mani laikam pārsteidza tauta. Un es tiešām esmu darījis visu, kas stāv cilvēka spēkos, lai uz šās ienaidnieka apgānītās zemes iznīcinātu turpmākas eksistences pamatus. Tiltus, spēkstacijas, šosejas, stacijas es pavēlēju iznīcināt to visu.

Tagad šķiet, jau martā esmu lieku reizi ielūkojies arī rakstu avotos un domāju, ka šajā ziņā tiku izteicies pilnīgi skaidri. Bija jāiznīcina visi apgādes uzņēmumi, hidrotehniskās būves, telefonu centrāles, ražošanas līdzekļi, fabrikas, darbnīcas, zemnieku sētas, jebkādas materiālās vērtības, viss, un ar to es tiešām domāju: viss!

Tur ir jārīkojas rūpīgi, par tādu pavēli nedrīkst palikt ne mazāko šaubu, tas taču ir zināms, ka vienkāršais zaldāts savā vietā, tāds, kuram savā frontes nogrieznī trūkst pārskata un zināšanu par stratēģiskajām, taktiskajām kopsakarībām, ka tāds tad atnāk un saka: “Jā, vai tad man tiešām jānodedzina arī šis, šis, teiksim, šis kiosks? Vai tas nedrīkst krist ienaidnieka rokās? Vai tad ir tik slikti, ja ienaidnieka rokās krīt kiosks?” Skaidrs, ka slikti! Ienaidnieks taču arī lasa avīzes! Viņš tās tirgo, viņš pavērsīs pret mums kiosku, visu, ko atradīs neiznīcinātu! Ir jāiznīcina visas, un es pasvītroju vēlreiz, visas materiālās vērtības, ne vien mājas, bet arī durvis. Un durvju rokturi. Un pēc tam arī skrūves un ne tikai lielās vien. Skrūves ir jāizskrūvē un pēc tam bez žēlastības jāsaloka. Un durvis jāsamaļ zāģu skaidās. Un pēc tam jāsadedzina. Jo citādi ienaidnieks pats nesaudzīgi staigās pa šīm durvīm iekšā ārā, kā vien labpatīk. Bet ar beigtu rokturi un salocītām skrūvēm, un pelnu čupiņu nu, tur es novēlu Čērčila kungam1 daudz prieka! Jebkurā gadījumā šis prasības ir kara brutālās sekas, tas man vienmēr ir bijis skaidrs, tādā ziņā mana pavēle nemaz nebūtu varējusi skanēt citādi, kaut arī manas pavēles fons bija cits.

Vismaz sākotnēji.

Vairs nebija noliedzams, ka vācu tauta episkajā cīniņā ar angli, ar boļševismu, ar imperiālismu beigu beigās bija izrādījusies vājāka un tādējādi teikšu vienkārši paspēlējusi savu turpmāko eksistenci pat visprimitīvākajā mednieku un vācēju kopienas stadijā. Līdz ar to tā ir zaudējusi arī jebkādas tiesības uz hidrotehniskām būvēm, tiltiem, šosejām. Un arī uz durvju rokturiem. Devu šo pavēli tieši tāpēc un drusku arī pilnveidošanas labad, jo, protams, tolaik reizēm arī pastaigāju dažus soļus gar reihskanceleju un apkārt tai, un šeit ir visādā ziņā jāņem vērā: amerikānis, anglis attiecībā uz manu pavēli tie ar saviem lidojošiem cietokšņiem2 jau bija plašos apvidos padarījuši ievērojamu darba daļu mūsu vietā. Turpmākajā laikā es, protams, nekontrolēju šīs pavēles īstenošanu visos sīkumos. Var taču iedomāties, ka man bija daudz darāmā: amerikāņa uzveikšana rietumos, krieva atvairīšana austrumos, pasaules galvaspilsētas Ģermānijas’ turpmākā pilsētbūvnieciskā attīstība un tā tālāk, tomēr, pēc manām aplēsēm, ar atlikušajiem durvju rokturiem vācu vērmahtam būtu vajadzējis tikt galā. Un šī tauta patiesībā vairs vispār nebūtu drīkstējusi pastāvēt.

Taču, kā es konstatēju tagad, tā vēl arvien pastāv.

Tas man ir zināmā mērā neaptverami.

No otras puses: pastāvu taču arī es, un to es izprotu tikpat maz.

' Paskaidrojumus skatīt grāmatas beigās. (Tulkotājas piezīme)

I

Atceros, es pamodos, varēja būt agra pēcpusdiena. Atvēru acis un virs sevis ieraudzīju debesis. Tās bija zilas, viegli mākoņainas, bija silts, un man tūdaļ kļuva skaidrs, ka aprīlim ir par siltu.

Varēja sacīt gandrīz karsts. Bija salīdzinoši kluss, gaisā neredzēju nevienu ienaidnieka lidmašīnu, nedzirdēju ne lielgabalu dārdus, ne sprādzienus tuvumā, ne gaisa trauksmes sirēnas. Ievēroju arī: nav ne reihskancelejas, ne fīrera bunkura. Pagriezu galvu un ieraudzīju, ka guļu uz zemes kādā neapbūvētā gruntsgabalā, apkārt slienas kaimiņu namu sienas, mūrētas no ķieģeļiem, pa daļai kādu šmurguļu apķēpātas, es tūdaļ sadusmojos un spontāni nolēmu izsaukt Dēnicu1 . Sākumā pat kā pusmiegā nodomāju, vai tik arī  Dēnics te kaut kur negulšņā, taču tad uzvarēja disciplīna, loģika, es aši aptvēru stāvokļa savādību. Parasti es nemēdzu apmesties zem klajas debess.

Vispirms es apdomāju: ko biju darījis iepriekšējā vakarā? Par pārmērīgu alkohola patēriņu man nebija jāprāto, es taču nedzeru. Pēdējais, ko atcerējos, bija tas, ka kopā ar Evu2 biju sēdējis uz sofas. Atcerējos arī, ka es vai mēs bijām tur sēdējuši zināmā bezrūpībā, es, cik atminējos, biju nolēmis šoreiz mazliet nolikt malā valsts lietas, vakaram mums nebija turpmāku plānu, par iešanu ēst vai uz kino, vai tamlīdzīgi, pats par sevi saprotams, nevarēja būt ne runas, izklaidēšanās piedāvājums Reiha galvaspilsētā šajā laikā arī atbilstoši manai pavēlei jau bija iepriecinoši sarucis. Nevarēju droši pateikt, vai tuvākajās dienās pilsētā neienāks Staļins, šajā kara norises momentā to nevarēja pilnīgi izslēgt. Toties droši varēju sacīt, ka kinoteātri viņš šeit meklētu tikpat veltīgi kā Staļingradā. Manuprāt, tad mēs ar Evu vēl bijām drusku patērzējuši un es biju parādījis viņai savu veco pistoli, bet turpmākas detaļas es pēc pamošanās nezināju. Arī tāpēc, ka cietu no galvassāpēm. Nē, atmiņas par iepriekšējo vakaru šeit nepalīdzēja.

Tāpēc nolēmu ņemt rīcības grožus savās rokās un tikt lielākā skaidrībā par situāciju. Savā mūžā esmu iemācījies vērot, pētīt, bieži uztvert pat vissīkākās lietas, ko dažs izstudējušais vērtē zemu, pat ignorē. Turpretī es, pateicoties gadiem ilgai dzelzs disciplīnai, ar mierīgu sirdsapziņu varu par sevi teikt, ka krīzē kļūstu aukstasinīgāks, vēl apdomīgāks, saasinās visas maņas. Es strādāju precīzi, mierīgi, kā mašīna. Metodiski apkopoju visu esošo informāciju: es guļu zemē. Skatos apkārt. Man līdzās mētājas atkritumi, aug nezāles, stiebri, šur tur pa krūmam, ir arī kāda margrietiņa, pienene. Es dzirdu balsis, tās skan ne pārāk tālu, saucieni, atkārtotu atsitienu troksnis, es paraugos uz trokšņu pusi, tos rada daži zēni, kuri tur spēlē kājbumbu. Tie vairs nav jungfolka’ zēni, folksšturmam4 gan vēl par jauniem, droši vien hitlerjūgenda5 biedri, bet patlaban acīm redzami neatrodas dienestā, ienaidnieks šķiet ieturam atelpas pauzi. Koka zaros rosās putns, čivina, dzied. Dažam tā ir tikai līksma noskaņojuma pazīme, taču šajā nenoteiktajā stāvoklī, balstoties uz jebkuru informāciju, lai cik tā niecīga, dabas un dienišķās izdzīvošanas cīņas lietpratējs no tā var secināt, ka tuvumā nav plēsīgu zvēru. Tieši blakus manai galvai atrodas peļķe, tā šķiet samazināmies, lijis acīmredzot ir pirms ilgāka laika, pēc tam vairs ne. Peļķes malā mētājas mana formas cepure. Tā strādā mans skolotais saprāts, un tā tas strādāja arī šajā mulsinošajā mirklī.

Es piecēlos sēdus. Tas izdevās bez problēmām, pakustināju kājas, rokas, pirkstus, likās, ievainojumu man nav, fiziskais stāvoklis bija iepriecinošs, es droši vien biju pilnīgi vesels, ja neņem vērā galvassāpes, pat rokas trīcēšana šķita mitējusies gandrīz pavisam. Pārlaidu sev acis. Es biju apģērbies, man mugurā bija mundieris, zaldāta svārks. Mazliet netīrs, kaut arī ne pārāk, apbērts es tātad nebiju bijis. Uz tā bija zemes un, kā man likās, arī kripatas no cepumiem, kūkām vai kā tamlīdzīga. Audums stipri oda pēc degvielas, varbūt benzīna, iespējams, tāpēc, ka Eva bija mēģinājusi tīrīt manu mundieri un lietojusi pārmērīgu daudzumu tīrāmā benzīna, un varēja nodomāt, ka viņa izgāzusi man virsū veselu kannu. Viņas pašas te nebija, un nelikās arī, ka tuvumā patlaban atrastos mans štābs. Notraukdams rupjākos gružus no svārka, no piedurknēm, es izdzirdu balsi.

-   Ei, vecīt, paskaties!

-   Ei, kas šitais par kritušo?

Es acīmredzot radīju iespaidu, ka man nepieciešama palīdzība, un to šie trīs hitlerzēni bija priekšzīmīgi ievērojuši. Viņi beidza savu kājbumbas spēli, ar cieņu tuvojās, tas bija saprotams, jo piepeši ieraudzīt Vācu Reiha fīreru tiešā tuvumā, atmatā, kas parasti tiek izmantota sportam un fiziskiem vingrinājumiem, starp pienenēm un margrietiņām, tas arī jaunajam, vēl ne pilnībā nobriedušajam vīrietim ir neparasts pavērsiens dienas norisē, tomēr mazais pulks steidza šurp līdzīgi kurtam6 , gatavs palīdzēt. Jaunatne ir nākotne!

Zēni sastājās apkārt zināmā attālumā, nopētīja mani, un tad lielākais viņu vidū, acīmredzot kamerādšaftes' vadonis, vērsās pie manis:

-   Viss kārtībā, onkul?

Par spīti bažām, nevarēju nepamanīt pilnīgo vācu sveiciena trūkumu. Protams, šī visai neoficiālā uzruna, “onkuļa” un “fīrera” sajaukšana, iespējams, pārsteiguma dēļ mazāk mulsinošā situācijā tā varbūt nevilši būtu izraisījusi jautrību, kā nereti ierakumos pat nežēlīgos tērauda negaisos gadās visērmīgākie joki, tomēr karavīram arī neierastās situācijās ir jāizrāda zināmi automātismi, tāda ir munsturēšanas jēga: ja šo automātismu trūkst, visa armija nav ne plika graša vērta. Es piecēlos kājās, tas nevedās gluži viegli, likās, biju gulējis ilgāku laiku. Tomēr es sakārtoju svārku, ar nedaudziem viegliem uzsitieniem noslaucīju bikšu staras, kā nu varēdams. Tad nokremšļojos un jautāju kamerādšaftes7 vadonim:

-   Kur ir Bormans*?

-   Kas tas tāds?

Tas nebija aptverams.

-   Bormans! Martins!

-   Tādu es nepazīstu.

-   Nav dzirdēts.

-   Kā šis izskatās?

-   Kā reihsleiters9 , sasodīts!

Kaut kas te bija absolūti neparasti. Es gan vēl aizvien atrados Berlīnē, tomēr man acīmredzot bija laupīts viss valdības aparāts. Steidzami vajadzēja atgriezties fīrera bunkurā, un tik daudz šķita skaidrs klātesošā jaunatne tur nevarēja sniegt nekādu lielo palīdzību. Vispirms vajadzēja uzzināt ceļu. Neizteiksmīgais areāls, kurā atrados, varēja būt jebkurā pilsētas vietā. Bet vajadzēja jau tikai tikt uz ielas, jo šajā uguns pārtraukumā, kas likās ievilcies krietni garš, tur noteikti būtu gana daudz gājēju, strādnieku, taksometru šoferu, kuri parādītu man ceļu.

Hitlerzēniem acīmredzot nešķita, ka palīdzība man būtu nepieciešama pietiekami lielā mērā, jo viņi radīja iespaidu, ka grib atsākt kājbumbas spēli, vismaz lielākais tagad pagriezās pret saviem biedriem, un nu es varēju izlasīt viņa vārdu, ko uz spilgti krāsainā triko krekliņa muguras viņam bija uzšuvusi māte.

-   Hitlerzēn Ronaldo! Uz kuru pusi ir iela?

Reakcija bija vāja, man diemžēl jāteic, ka pulciņš tikpat kā neieklausījās, tomēr viens no abiem mazākajiem promiedams bez kādas degsmes norādīja uz gruntsgabala stūri, kurā, paskatoties ciešāk, tiešām vīdēja eja. Domās atzīmēju kaut ko aptuveni tādu kā “atlaist Rustu” vai “novākt Rustu”10 , šis vīrs bija amatā kopš 1933. gada, un, lai vai kur, bet izglītības sistēmā nav vietas tik neizmērojamai nolaidībai. Kā lai jauns kareivis atrod uzvarošo ceļu uz Maskavu, uz boļševisma sirdi, ja nepazīst pats savus komandierus!

Es pieliecos, pacēlu no zemes cepuri un, likdams to galvā, stingrā solī devos norādītajā virzienā. Bija jānogriežas ap stūri, tālāk šaura eja veda starp augstiem mūriem, un tai galā spīdēja ielas gaisma. Gar mūri man garām aizspruka tramīgs kaķis, raibs un nekopts, tad es paspēru vēl četrus piecus soļus un izgāju uz ielas.

Man aizrāvās elpa, ieraugot vareno, brāzmaino gaismas un krāsu straumi.

Atcerējos pēdējo reizi redzējis pilsētu gluži pelēku, kā noputējušu vai ietērptu frontes mundierī, arī ar ievērojamiem gruvešu kalniem un postījumiem. Taču manu acu priekšā nebija nekā tamlīdzīga. Gruveši bija nozuduši vai vismaz rūpīgi novākti, ielas iztīrītas. Toties ielu malās stāvēja daudzi, pat neskaitāmi krāsaini braucamie, kas droši vien bija automobiļi, tiesa gan mazāki, tomēr šķita, ka to konstruēšanā noteikšana visnotaļ bijusi Meseršmita rūpnīcām", tik progresīvi tie izskatījās. Nami bija akurāti nokrāsoti dažādās krāsās, kas vietumis atsauca atmiņā manas jaunības konfektes. Atzīstos, man drusku sareiba galva. Skatiens meklēja ko pazīstamu, zāliena joslā viņpus brauktuvei ieraudzīju noplukušu parka soliņu, paspēru nedaudzus soļus un nekaunos teikt, ka tie, iespējams, izskatījās mazliet nedroši. Izdzirdu taurēšanu, gumijas riepu bremzēšanu uz asfalta, un tad man kāds uzkliedza.

-   Klausies, vecais! Tu akls esi?

-   Es lūdzu atvainot… es dzirdēju sevi sakām, nobijies un atvieglots reizē. Man blakus stāvēja velosipēdists, un vismaz šis skats man bija salīdzinoši pazīstams, turklāt divkārtīgi. Mēs tātad joprojām turpinājām karot, jo viņa galvu sargāja agrākajos uzbrukumos stipri cietusi, patiesībā pilnīgi sacaurumota ķivere.

-   Kā tu vispār vēl staigā apkārt!

-   Es atvainošanu man… man jāapsēžas.

-   Drīzāk jāapgulstas. Un uz ilgāku laiku!

Paglābos uz parka soliņa un droši vien būšu bijis nedaudz bāls, kad krišus atkritu uz tā. Arī šis gados jaunākais vīrietis nelikās mani pazinis. Jau atkal ne vēsts no vācu sveiciena, reakcija bija tāda, it kā viņš būtu uzgrūdies virsū gandrīz vai kuram katram nejaušam garāmgājējam. Un šāda nolaidība šķita esam vispārēji piekopta prakse: man garām pagāja vecāks kungs, nogrozīdams galvu, un apjomīga dāma ar futūristiskiem bērnu ratiņiem vēl viens pazīstams elements, tomēr arī tas nesniedza manam izmisīgajam stāvoklim plašāku atrisinājumu klāstu. Es biju piecēlies un, cenzdamies ieturēt stingru stāju, piegāju viņai klāt.

-  Atvainojiet, varbūt tas jūs pārsteigs, taču man… nekavējoties ir nepieciešams uzzināt īsāko ceļu uz reihskanceleju.

-   Vai jūs esat no televīzijas? No Stefana Rāba?

-   Kā, lūdzu?

-   Vai no Kerkelingas? Varbūt no Haralda Šmita?12

Iespējams, vainīga bija nervozitāte, jo kļuvu mazliet nesavaldīgs un satvēru viņu aiz delma.

-   Saņemieties taču, kundze! Jums ir pienākumi kā tautietei!13 Mēs esam karā! Kā jūs domājat, ko ar jums izdarīs krievs, kad tiks šeit? Vai jūs domājat, ka krievs paskatīsies uz jūsu bērnu un sacīs, oho, ņipra vācu meiča, bet bērna dēļ es atstāšu savus zemiskos instinktus biksēs? Vācu tautas turpmākā pastāvēšana, asiņu tīrība, cilvēces izdzīvošana šajās stundās, šajās dienās ir likta uz spēles, un vai jūs vēstures priekšā gribat atbildēt par civilizācijas bojāeju tikai tāpēc, ka savā neiedomājamā aprobežotībā negribat parādīt Vācu Reiha fīreram ceļu uz viņa reihskanceleju?

Gandrīz vairs nepārsteidza tas, ka mani vārdi neizraisīja nekādu reakciju. Šī idiote izrāva savu piedurkni no mana tvēriena, apstulbusi paskatījās uz mani un ar plaukstu parādīja vairākas apļveida kustības starp savu un manu galvu, žests bija nepārprotami nievīgs. Vairs nebija apstrīdams, ka šeit kaut kas ir pilnībā izgājis no kontroles. Pret mani vairs neizturējās kā pret armijas virspavēlnieku, kā pret Reiha fīreru. Kājbumbas zēni, padzīvojušais kungs, riteņbraucējs, sieviete ar bērnu ratiņiem tā nevarēja būt sagadīšanās. Mans nākamais impulss bija ziņot drošības orgāniem, lai liktu atjaunot kārtību. Taču es apvaldījos. Nezināju pietiekami daudz par savu situāciju. Vajadzēja vairāk informācijas.

Mans prāts, atkal darbodamies metodiski, ledusauksti rezumēja apstākļus. Es biju Vācijā, es biju Berlīnē, kaut arī tā man likās pilnīgi nepazīstama. Šī Vācija bija citāda, tomēr dažās lietās līdzinājās Reiham, ko pazinu: vēl bija riteņbraucēji, bija automobiļi, tātad, jādomā, bija arī avīzes. Paskatījos apkārt. Patiešām, zem mana soliņa gulēja kaut kas līdzīgs avīzei, tikai mazliet par izšķērdīgu apdrukāts. Lapa bija krāsaina, man pilnīgi nepazīstama, ar nosaukumu Media Markt, pie labākās gribas nespēju atcerēties, ka būtu kaut ko tādu atļāvis, un to es arī nekad nebūtu atļāvis. Informācija tajā bija pilnīgi nesaprotama, un manī auga dusmas par to, kā papīra trūkuma laikā drīkst neatgriezeniski izšķiest tautas īpašuma vērtīgos resursus tik bezjēdzīgiem mēsliem. Funks14 varēja gatavoties krietnam brāzienam, kad atkal sēdēšu pie sava rakstāmgalda. Taču patlaban man bija nepieciešamas drošas ziņas, Vцlkischer Beobachter, Stьrmer, iesākumam es būtu bijis mierā pat ar Panzerbдr.15 Un patiesi, gabaliņu tālāk atradās kiosks, un pat no šā ievērojamā attāluma bija saredzams, ka tajā tiek piedāvāts gluži pārsteidzošs klāsts. Varēja nodomāt, ka pie mums valda visdziļākais, visslinkākais miers! Es nepacietīgi piecēlos. Jau biju zaudējis par daudz laika, vajadzēja aši atjaunot sakārtotus apstākļus. Karaspēkam bija nepieciešamas pavēles, un, iespējams, manis jau pietrūka kur citur. Strauji devos uz kioska pusi.

Pats pirmais tuvākais skatījums sniedza interesantus atklājumus. Pie ārsienas karājās krāsaini laikraksti turku valodā. Pēdējā laikā šeit acīmredzot uzturējās daudz turku. Savā bezsamaņā tātad biju palaidis garām ilgāku laika posmu, kurā daudzi turki devušies uz Berlīni. Tas bija ievērības cienīgi. Galu galā turks, pamatā uzticams vācu tautas palīgs, par spīti lieliem pūliņiem, vienmēr bija palicis neitrāls un nebija pierunājams iesaistīties karā Reiha pusē. Taču tagad šķita, ka manas prombūtnes laikā acīmredzot kāds, droši vien Dēnics, ir pārliecinājis turku mūs atbalstīt. Un visai miermīlīgais noskaņojums uz ielas ļāva secināt, ka turka iesaistīšanās acīmredzot ir bijusi par iemeslu pavērsienam, kas izšķīris kara gaitu. Es brīnījos. Protams, turku es vienmēr biju respektējis, tomēr tādus sasniegumus nebūtu gaidījis. Tiesa gan, laika trūkuma dēļ nebiju varējis detalizēti sekot turku valsts attīstībai. Kemala Ataturka16 veiktās reformas acīmredzot bija devušas valstij teju vai sensacionālu grūdienu. Tas laikam bija tas brīnums, pie kura allaž bija tvērušās arī Gebelsa17 cerības. Sirds man tagad pukstēja pilna kvēlas paļāvības. Bija atmaksājies tas, ka es ka Reihs arī šķietami vistumšākajā stundā nekad nebija atteicies no ticības galīgajai uzvarai. Četri pieci dažādi izdevumi turku valodā un košās krāsās nepārprotami liecināja par jauno, veiksmīgo asi Berlīne-Ankara. Tagad, kad manas vislielākās bažas bažas par Reiha labklājību tik pārsteidzošā veidā šķita kliedētas, atlika tikai noskaidrot, cik daudz laika esmu zaudējis dīvainajā nesamaņā atmatas areālā starp namiem. Vцlkischer Beobachter nebija manāms, droši vien izpārdots, tāpēc uzmetu acis nākamajam, tādam kā pazīstamākam laikrakstam, dēvētam par Frankfurter Allgemeine Zeitung. Tādu es nezināju, tomēr salīdzinājumā ar dažiem citiem, kas tur karājās, mani priecēja uzticību modinošais nosaukuma šrifts. Neveltīdams ne skatienu ziņojumiem, es meklēju šīsdienas datumu.

Tur bija rakstīts 30. augusts.

2011.

Apjukumā un neticībā es raudzījos uz šo ciparu. Pievērsu acis citai avīzei Berliner Zeitung, kas arī bija drukāta nevainojamā gotiskā šriftā, un meklēju datumu.

2011 .

Izrāvu avīzi no statņa, atvēru, uzšķīru nākamo lapu, aiznākamo.

2011 .

Redzēju, kā šis cipars sāk dejot gandrīz vai izsmējīgi. Tas lēni pārvietojās pa kreisi, pēc tam ašāk pa labi, tad vēl ašāk atpakaļ, līdzīgi tam, kā tautas masas labprāt šūpojas šurpu turpu pie galdiem alus teltī. Manas acis mēģināja tam sekot, to notvert, bet tad avīze izslīdēja man no rokām. Jutu, ka ļimstu uz priekšu, un, veltīgi cenzdamies pieturēties pie pārējām avīzēm statnī, lēnām slīdēju lejup.

Tad acu priekšā viss satumsa.

II

Kad atjēdzos, es gulēju zemē. Kāds lika man uz pieres kaut ko mitru.

-   Kā jūs jūtaties?

Pār mani bija noliecies virs, kuram varēja būt gadi četrdesmit pieci vai varbūt arī pāri par piecdesmit. Viņš bija ģērbies rūtainā kreklā un vienkāršās biksēs, kādas valkā strādnieks. Šoreiz es zināju, kuru jautājumu uzdot vispirms.

-   Kāds šodien ir datums?

-  Mmm divdesmit devītais augusts. Nē, paga, jau trīsdesmitais.

-   Bet kurš gads? es nokrekstēju, celdamies sēdus. Mitrā lupata neglīti iekrita man klēpī.

Vīrs raudzījās uz mani, raukdams pieri.

-   Divtūkstoš vienpadsmitais, viņš noteica un nopētīja manu mundieri, bet ko jūs domājāt? Ka tūkstoš deviņsimt četrdesmit piektais?

Meklēju piemērotu atbildi, bet tad tomēr labāk cēlos kājās.

-   Varbūt jums derētu pagulēt vēl, vīrs sacīja, vai apsēsties. Man kioskā ir atzveltnis.

Sākumā gribēju teikt, ka atpūtai nav laika, tomēr biju spiests atzīt, ka vēl pārāk stipri dreb kājas. Tāpēc sekoju viņam iekšā kioskā. Viņš apsēdās krēslā pie pārdošanas lodziņa un paskatījās uz mani.

-   Malciņu ūdens? Varbūt šokolādi? Musli stienīti?

Es pamāju, galva vēl nebija skaidra. Viņš piecēlās, paņēma pudeli zeltera un ielēja to man glāzē. No plaukta paņēma košu stienīti, droši vien kaut kāda veida dzelzs rezervi, ietītu krāsainā folijā. Atvēra foliju, atsedzot kaut ko līdzīgu industriāli presētai labībai, un iespieda to man rokā. Maizes piegādes deficīts acīmredzot vēl nebija novērsts.

-   Jums vajadzētu ēst sātīgākas brokastis, viņš sacīja un apsēdās atkal. Vai jūs te kaut kur filmējaties?

-   Filmējos?…

-   Nu kādā dokumentālajā. Filmā. Te jau mūždien kaut ko filmē.

-   Filmē?…

-   Mīļo cilvēk, jūs tak esat attiecīgi sapucējies. Viņš iesmējās un norādīja uz mani. Vai varbūt šādi ģērbjaties vienmēr?

Pārlaidu sev acis. Neredzēju neko neparastu, protams, ja neņem vērā putekļus un benzīna smaku.

-   Vispār jā, es atteicu.

Bet varēja taču būt, ka man ir ievainota seja. Vai jums ir spogulis? es jautāju.

-   Protams, viņš atbildēja un rādīja turp, jums blakus, uzreiz virs “Fokusa”.

Palūkojos uz turieni. Spogulim bija oranžs ierāmējums, un uz tā drošības labad vēl bija uzrakstīts Der Spiegel , it kā citādi to nevarētu saprast. Spoguļa apakšējo trešdaļu aizsedza kaut kādi žurnāli. Paraudzījos tajā.

Mans spoguļattēls izskatījās pārsteidzoši nevainojams, pat mundieris šķita izgludināts kioskā droši vien bija labvēlīgs apgaismojums.

-    Gribat izlasīt titulrakstu? vīrs vaicāja. Tiem jau katrā trešajā numurā ir kāds gabals par Hitleru. Bet man liekas, jums nav vajadzības sagatavoties vēl labāk. Jūs jau tāpat esat labs.

-   Paldies, es izklaidīgi attraucu.

-   Nē, tiešām, viņš teica, esmu redzējis “Bojāeju”.1 Divas reizes. Bruno Ganes bija lielisks, bet jums viņš nevar ne ūdeni pienest. Šī stāja… varētu nodomāt, ka jūs esat viņš.

Paraudzījos uz viņu. Ka es esmu kas?

-   Nu, ka esat fīrers. Te viņš pacēla abas rokas, katrai saspieda kopā vidējo un rādītājpirkstu, salieca tos uz priekšu un divreiz pakustināja augšup lejup. Bija grūti noticēt, tomēr šķita, ka pēc sešdesmit sešiem gadiem tas ir viss, kas palicis pāri no reiz tik brašā vācu sveiciena. Tas satrieca, tomēr arī liecināja, ka mana politiskā darbība starplaikā nav palikusi gluži bez sekām.

Pacēlu roku un pasitu atpakaļ plaukstu, atbildēdams uz sveicienu: Es esmu fīrers!

Viņš iesmējās atkal. Kaut kas traks, tik dabiski!

īsti neizpratu viņa nemitīgo jautrību. Pamazām sāku apzināties savu stāvokli. Ja šis nebija sapnis un sapnis nekādi neturpinātos tik ilgi -, tad es patiesi atrados 2011. gadā. Tātad pasaulē, kas man pilnīgi jauna, un neatlika nekas cits kā pieņemt, ka savukārt arī šai jaunajai pasaulei esmu jauns elements. Ja šī pasaule funkcionēja kaut vai drusku loģiski, tad no manis tā gaidīja, lai esmu vismaz simt divdesmit divus gadus vecs vai, ticamāk, sen miris.

-    Vai jūs spēlējat arī citas lomas? vīrs jautāja. Vai esmu jūs jau redzējis?

-   Es nespēlēju, attraucu droši vien mazliet skarbi.

-    Nu protams, ne, viņš teica un sataisīja savādi nopietnu seju. Tad pamirkšķināja man ar aci. Kur jūs uzstājaties? Vai jums ir programma?

-   Pats par sevi saprotams, es atbildēju, kopš tūkstoš deviņi simti divdesmitā gada! Jādomā, jums kā tautietim ir zināmi visi divdesmit pieci punkti.

Viņš dedzīgi māja ar galvu.

-   Tomēr es vēl nekur neesmu jūs redzējis. Vai jums ir reklāmlapiņa? Vai karte?

-   Diemžēl ne, es nomākts atteicu. Karte ir apspriežu telpā.

Mēģināju tikt skaidrībā par to, kas man jādara tālāk. Likās skaidrs, ka arī reihskancelejā un pat fīrera bunkurā piecdesmit sešus gadus vecs firers varētu sastapties ar neticību, pat noteikti sastaptos ar to. Vajadzēja iegūt laiku, izanalizēt iespējas. Man vajadzēja pajumti. Pēkšņi un sāpīgi apzinājos, ka man kabatā nav ne feniņa. Mirkli atausa nepatīkamas atmiņas par vīriešu patversmē pavadīto laiku 1909. gadā.2 Protams, tas laiks bija nepieciešams un deva man tādus ieskatus, kādus nespēj dot neviena universitāte pasaulē, un tomēr toreizējā nabadzības fāze nebija tāds laiks, ko es būtu izbaudījis. Prātā aizzibēja tie drūmie mēneši, nevērība, nicinājums, nedrošība, raizes par pašu nepieciešamāko, sausā maizes dona. Gremdēdamies domās, es izklaidīgi nokodu kumosu no dīvainās folijlabības.

Tā garšoja pārsteidzoši saldi. Nopētīju šo izstrādājumu.

-    Arī man tās garšo, sacīja avīžu andelmanis. Vai gribat vēl vienu?

Es papurināju galvu. Patlaban man bija lielākas problēmas. Vajadzēja nodrošināt visvienkāršāko, primitīvāko dienišķo iztikšanu. Vajadzēja pajumti, drusku naudas, līdz būšu ieguvis turpmāku skaidrību, un varbūt arī darbu, vismaz pagaidām, līdz zināšu, vai un kā varēšu atsākt vadīt valsti. Tikmēr bija nepieciešams kāds maizes pelnīšanas veids. Varbūt glezniecība, varbūt darbs arhitektu birojā. Pats par sevi saprotams, iesākumā es nevairītos arī no fiziska darba. Bez šaubām, manas zināšanas par vācu tautu varētu lietderīgāk izmantot karagājienā, tomēr, neizprotot aktuālo situāciju, tas bija iluzori. Es taču pat nezināju, ar ko Vācu Reiham vispār patlaban ir kopīga robeža, kurš tīko tam uzbrukt, pret kuru vajadzētu vērst pretuguni. Pagaidām acīmredzot vajadzēja aprobežoties ar manu roku prasmēm, varbūt būvējot kādu parādes laukumu vai autobāņa posmu.

-   Bet tagad parunāsim nopietni, mani sasniedza avīžu andelmaņa balss. Vai jūs vēl esat amatieris? Ar tādu numuru?

Tas nu man likās gaužām nekaunīgi. Es neesmu amatieris! ar uzsvaru paziņoju. Es taču nepiederu pie pilsoniskajiem dīkdieņiem!

-   Nē, nē, vīrs mierināja un sirds dziļumos sāka man likties visnotaļ krietns. Es gribēju teikt par ko jūs strādājat?

Mjā, par ko es strādāju? Ko man bija nosaukt?

-   Es… pašlaik esmu nedaudz… nogājis malā, piesardzīgi aprakstīju savu stāvokli.

-   Nepārprotiet mani, andelmanis nerimās, bet, ja jūs tiešām vēl neesat… tas taču ir neticami! Šeit nereti kāds iegriežas, pilsēta ir pilna ar aģentūrām, ar kinoļaudīm, televīzijas ļaudīm, tie vienmēr priecājas par labu padomu, par jaunu seju. Un, ja jums nav kartes, kā lai es jūs atrodu? Vai jums ir telefona numurs? E-pasts?

-   Ēē…

-   Vai arī: kur jūs dzīvojat?

Nu viņš bija trāpījis patiesi vārīgā vietā. Tomēr šķita, ka šis vīrs neperina nekādus nekrietnus nolūkus. Es nolēmu riskēt.

-Ar dzīvokli patlaban ir nelielas… kā lai saka… neskaidrības…

-   Nujā, bet varbūt jums ir draudzene, pie kuras jūs dzīvojat?

Man prātā mirkli ienāca Eva. Kur gan viņa tagad varētu būt?

-  Nē, es nomurmināju, neierasti nomākts, draudzenes man nav. Vairs.

-   Ou, andelmanis noteica, saprotu. Lieta vēl laikam gluži svaiga.

-   Jā, es atzinos. Tas viss šeit ir man… diezgan svaigs.

-   Pēdējā laikā vairs diez ko labi negāja, vai ne?

-   Tas droši vien atbilst patiesībai, es piekritu. Šteinera grupas frontes pārraušanas uzbrukums nepiedodamā kārtā izpalika.3

Vīrs ērcīgi paraudzījās uz mani. Es runāju par jūsu draudzeni. Kurš bija pie vainas?

-   Nezinu, es atzinos. Beigu beigās droši vien Čērčils.

Viņš iesmējās. Tad veltīja man ilgu, domīgu skatienu.

-   Jūsu nostāja man patīk. Paklausieties, man ir kāds priekšlikums.

-   Priekšlikums?

-   Es jau nezinu, kādas jums ir prasības. Bet, ja jums nevajag neko īpašu, varat kādu nakti vai divas pārnakšņot šeit.

-   Šeit? Es pārlaidu acis kioska telpai.

-   Varbūt varat atļauties “Adlonu”4 ?

Viņam droši vien bija taisnība. Es samulsis skatījos grīdā.

-   Jūs redzat mani tikpat kā bez līdzekļiem, es sacīju.

-   Nu re. Nav jau arī nekāds brīnums, ja jūs ar tādām spējām neuzdrošināties iziet atklātībā. Jūs nedrīkstat slēpties.

-   Es neesmu slēpies! es protestēju. Tur bija vainīga bumbu krusa!

-   Jā, jā, viņš atmeta ar roku, tātad vēlreiz: dienu vai divas jūs paliekat šeit, un es aprunāšos ar dažiem saviem kundēm. Vakar pieveda jauno žurnālu 'Theater heute un vienu no kino avīzēm, tās viņi pamazām nāks pirkt. Varbūt mums paveiksies. Goda vārds, jums pat nevajadzētu neko mācēt, jau mundieris vien jums ir padevies superīgi…

-   Tas nozīmē, ka es tagad palikšu šeit?

-    Pagaidām. Pa dienu paliksiet pie manis, lai varu jūs tūlīt iepazīstināt, ja kāds atnāk. Un, ja neviens neatnāks, man vismaz būs, par ko pasmieties. Vai varbūt jums ir kāda cita pajumte?

-   Nē, es nopūtos. Ja neņem vērā fīrera bunkuru…

Viņš smējās. Tad apklusa.

-   Sakiet, jūs taču neaptīrīsiet man kiosku?

Sašutis paraudzījos uz viņu. Vai es izskatos pēc noziedznieka?

Viņš paraudzījās uz mani. Jūs izskatāties pēc Ādolfa Hitlera.

-   Nu, lūk, es noteicu.

III

Nākamās dienas un naktis man kļuva par smagu pārbaudījumu.

Visnecienīgākos apstākļos, šā tā patvēries starp apšaubāmiem preses izdevumiem, tabakas precēm, saldumiem un dzērienu bundžām, nakti sarāvies čokurā un snauzdams ciešami, bet ne pārmērīgi tīrā atzveltni, es biju spiests panākt nokavētos pēdējo sešdesmit sešu gadu notikumus, nepiesaistot sev lieku uzmanību. Jo, kamēr citi droši vien stundām ilgi, dienām ilgi būtu neauglīgi lauzījuši galvu par dabaszinātniskiem izpratnes jautājumiem, veltīgi pūlēdamies uzminēt mīklu, ko uzdevis šis tikpat fantastiskais, cik neizskaidrojamais ceļojums laikā, mans metodiski domājošais prāts pilnībā bija gatavs pielāgoties apstākļiem. Gaudulīgas vaimanāšanas vietā tas pieņēma jaunos faktus un izlūkoja stāvokli.

Turklāt īsi aizsteidzoties notikumiem priekšā mainījušies nosacījumi likās piedāvājam krietni daudzskaitlīgākas un labākas iespējas. Tā, piemēram, izrādījās, ka pēdējo sešdesmit sešu gadu laikā padomju krievu zaldātu skaits vācu Reiha teritorijā un it sevišķi Berlīnē un tās apkaimē ir ievērojami samazinājies. Tagad varēja vadīties pēc tā, ka šis skaits ir aptuveni starp trīsdesmit un piecdesmit vīriem, un es tur zibenīgi saskatīju ārkārtīgi uzlabojušās vērmahta panākumu izredzes salīdzinājumā ar mana ģenerālštāba pēdējām aplēsēm aptuveni 2,5 miljoniem pretinieka zaldātu tikai Austrumu frontē vien.

Tāpat es arī pavisam īsu brīdi rotaļājos ar domu, ka esmu kļuvis par upuri sazvērestībai, nolaupīšanai, kuras gaitā ienaidnieka slepenais dienests varbūt izspēlējis ar mani kādu sarežģītu joku, lai šādi pret manu dzelžaino gribu izvilinātu no manis vērtīgus noslēpumus. Jau tikai tehniskās prasības vien, kas būtu nepieciešamas, lai radītu pilnīgi jaunu pasauli, kurā es piedevām varu brīvi pārvietoties, tāds realitātes variants bija iedomājams vēl mazāk nekā īstenība, kuru es jutu ik sekundi, varēju satvert ar rokām, redzēt ar acīm. Nē, šajā ērmotajā tagadnē vajadzēja cīnīties. Un pirmais solis cīņā vēl arvien ir izlūkošana.

Viegli var iztēloties, ka uzticamas jaunākās informācijas sagādāšana bez nepieciešamās infrastruktūras radīja ievērojamas problēmas. Priekšnoteikumi bija gaužām slikti: attiecībā uz ārpolitiku manā rīcībā nebija nedz abvēra1 , nedz Ārlietu ministrijas, bet uzņemt kontaktu ar gestapo iekšpolitiski pagaidām bija grūti. Arī bibliotēkas apmeklējums tuvākajā laikā šķita pārāk riskants. Tāpēc varēju izmantot vienīgi dažādo preses izdevumu saturu, kura uzticamību, protams, nevarēju pārbaudīt, kā arī garāmgājēju izteikumus un sarunu fragmentus. Tiesa gan, avīžu andelmanis bija laipni devis man iespēju lietot radioaparātu, kas starplaikā notikušā tehnikas progresa dēļ bija sarucis līdz neaptverami mazam apjomam taču Lielvācijas radiofona ieradumi kopš 1940. gada bija satricinoši mainījušies. Tūdaļ pēc aparāta ieslēgšanas atskanēja ellišķīgs troksnis, ko bieži pārtrauca neaptverama, pilnīgi nesaprotama pļāpāšana. Minūtēm ritot, šis saturs nemainījās, pieauga tikai trokšņa un pļāpāšanas nomaiņas biežums. Atceros, ka krietnu brīdi veltīgi pūlējos atšifrēt šā tehniskā brīnuma troksni, bet pēc tam šausmās to izslēdzu. Kādu ceturtdaļstundu sēdēju nekustīgi, gandrīz kā triecienviļņa apdullināts, iekams nolēmu pagaidām atlikt radiofonam veltītos centienus. Tādējādi man beigu beigās bija vien jāpievēršas pieejamiem preses izdevumiem, kuru galvenais mērķis nekad nav bijusi patiesa vēsturiska izglītošana un, pats par sevi saprotams, nevarēja būt arī tagad.

Pirmā inventarizācija, kurai, bez šaubām, neizbēgami bija jāpaliek nepilnīgai, izskatījās sekojoša:

1. Turks acīmredzot tomēr nebija nācis mums palīgā.

2.  Ņemot vērā operācijas Barbarossa2 septiņdesmito gadadienu, vairākās vietās galvenokārt tika ziņots tieši par šo vācu vēstures aspektu. Turklāt operācija tika rādīta visnotaļ negatīvā gaismā. Tika vispārēji apgalvots, ka šis karagājiens neesot bijis veiksmīgs un ka pat visā karā neesot gūta uzvara.

3.  Es pats no visas tiesas tiku uzskatīts par mirušu. Man piedēvēja pašnāvību. Protams, atceros, ka tuvāko lokā tiku teorētiski iztirzājis šo iespēju, un manā atmiņā noteikti trūka dažu stundu, kas aizvadītas neapstrīdami grūtā laikā. Bet galu galā man vajadzēja tikai palūkoties uz sevi, lai ieraudzītu faktus.

Vai tad es biju miris?

Bet ir taču zināms, kā vērtējamas mūsu avīzes. Puskurlais pieraksta to, ko viņam ziņo aklais, ciema muļķītis to koriģē, un kolēģi citos preses namos to pārdrukā. Katram notikumam tiek allaž no jauna uzliets viens un tas pats novadējies melu brūvējums, lai pēc tam pasniegtu šo “lielisko” dziru lētticīgajai tautai. Kaut gan šajā gadījumā es biju gatavs izturēties visnotaļ iecietīgi. Tas, ka liktenis tik neparastā kārtā metis spieķus riteņos pats sev, tas gadās tik reti, ka ir grūti aptverams pat visgudrākajām galvām, kur nu vēl vidusmēra pārstāvjiem no mūsu tā dēvēto viedokļu publicētāju vidus.

4.   Taču, kas attiecas uz citu ziņojumu saturu, tur nu smadzenēm bija vajadzīga tāda māga kā mežacūkai, lai to sagremotu. Aplamos, nezināšanas vai ļaunprātības diktētos preses vērtējumus par militāriem, militāri vēsturiskiem, politiskiem jautājumiem un vispār par jebkuru tematu līdz pat tautsaimniecībai vienkārši vajadzēja ignorēt, jo domājošam cilvēkam citādi būtu jāsajūk prātā, redzot tik daudz nodrukātas muļķības.

5.   Vai jādabū kuņģa jēlums. Tik bezdievīgi idiotiski savu safantazēto pasaules redzējumu kricelēja šie sifilitiski deģenerējušos smadzeņu īpašnieki no musinošās preses, kas acīm redzami bija atbrīvota no jebkādas valstiskas kontroles.

6.   Vācu Reihu šķita nomainījusi tā dēvētā “bundesrepublika”, kuru, pēc visa spriežot, vadīja sieviete (“bundeskanclere”), kaut gan vadība savu reizi bija tikusi uzticēta arī citiem kungiem.

7.   Atkal pastāvēja partijas un līdz ar to, protams, neizbēgamie neproduktlvie ķīviņi. Neiznīdējamā sociāldemokrātija atkal neauglīgi ālējās uz daudzcietušās vācu tautas rēķina, citas apvienības savukārt izsūca tautas bagātību savos veidos, un viņu “darba” vērtējums tas var pārsteigt pat citkārt tik labvēlīgajā melu presē lielākoties izpalika. Turpretī NSDAP 3 aktivitātes vairs nenotika, un pastāvēja iespēja, ka pagātnē notikušas sakāves dēļ, kas nebija gluži izslēdzama, uzvarētājas valstis bija apgrūtinājušas partijas darbību, bet varbūt organizācija bija pat tikusi piespiesta noiet pagrīdē.

8.   Vцlkischer Beobachter bija nopērkams ne visur, vismaz šis avīžu andelmanis, acīm redzami visai liberāls, savā kioskā to netirgoja, tāpat kā šeit vispār netika piedāvāti nekādi vāciski nacionāli orientēti izdevumi.

9.   Reiha teritorija šķita nepārprotami samazinājusies, taču apkārtējās valstis lielā mērā palikušas tādas pašas kā agrāk, arī Polija acīmredzot netraucēti turpināja savu pretdabisko eksistenci, pa daļai pat bijušajā Reiha teritorijā! Par spīti visam savam lietišķumam, es šajā vietā nespēju apvaldīt zināmu sašutumu un pirmajā brīdī pat izsaucos naksnīgā kioska tumsā: “Tad jau es būtu varējis iztikt bez kara!”

10. Reihsmarka vairs nebija maksāšanas līdzeklis, kaut gan manis iecerēto koncepciju padarīt reihsmarku par Eiropas kopējo valūtu acīmredzot bija īstenojuši citi, jādomā, kaut kādi naivi diletanti no uzvarētāju valstu puses. Lai vai kā, tēriņi patlaban tika maksāti mākslīgā valūtā, sauktā par “eiro”, un, protams, kā jau varēja gaidīt, uz to visi lūkojās ar vislielāko neuzticēšanos. Tam, kurš ieviesis šo valūtu, es to būtu varējis pareģot uzreiz.

11. Izskatījās, ka valda sava veida separāts miers, taču vērmahts joprojām karoja, tiesa gan pa šo laiku tas bija pārdēvēts par “bundesvēru” un bija gluži apskaužamā stāvokli, kuru, bez šaubām, noteica tehniskais progress. Ja varēja ticēt publicētajiem skaitļiem, tad bija jāpieņem, ka vācu karavīrs frontē ir praktiski neievainojams, dzīvā spēka zaudējumi bija vairs tikai daži un atsevišķi. Var iztēloties manas bēdas, kad es ievaidēdamies atcerējos pats savu traģisko likteni, smagās naktis fīrera bunkurā, kur apspriežu telpā biju raižpilnās pārdomās nolīcis pār kartēm, cīnīdamies ar naidīgu pasauli un ar likteni: tolaik tikai 1945. gada janvārī vien vairākās frontēs noasiņoja vēl pāri par 400 000 karavīru, turpretī ar tagadējo pasakaino karaspēku es neapšaubāmi būtu ietriecis Eizenhauera4 armijas okeānā un Staļina ordas pēc nedaudzām nedēļām tiktu sašķaidītas Urālos un Kaukāzā kā blaktis. ŠI bija viena no nedaudzajām patiesi labajām ziņām, kas mani sasniedza: turpmākā dzīves telpas iekarošana ziemeļos, austrumos, dienvidos un rietumos ar šo jauno vērmahtu man šķita ne mazāk daudzsološa kā ar veco. Starp citu, tam pamatā acīmredzot bija nesen notikusi reforma, ko bija veicis jauns ministrs, kuram likās piemītam īsts Šarnhorsta5 vēriens, bet kurš bija spiests aiziet tikpat nenovīdīgu, cik aprobežotu universitātes zinātnieku intrigas dēļ. Šodien acīmredzot bija tāpat kā tolaik Vīnes akadēmijā, kad cerību pilns biju iesniedzis savas skices un zīmējumus: sīkie gari, skaudības mocīti, vēl aizvien apspiež svaigo, bezbailīgi pašpārliecināto ģēniju, nespēdami panest to, ka viņa spožums tik nomācoši skaidri aizēno viņu pašu nožēlojamo kvēpekļu gaismiņu.

Nujā.

Ņemot vērā šos kopumā visai neierastos apstākļus, es tomēr reizē ne bez apmierinājuma varēju konstatēt, ka vismaz pagaidām nepastāv akūtas briesmas, kaut gan nepatikšanas bija. Kā pieklājas radošam garam, pēdējā laikā biju paradis ilgi strādāt un arī ilgi atpūsties, lai saglabātu savu allažīgo možumu un reakcijas ātrumu. Turpretī avīžu andelmanis saskaņā ar aroda prasībām mēdza vērt kiosku vaļā jau pašā rīta agrumā, un tāpēc arī es, nereti turpinājis studijas teju līdz pirmajām rīta stundām, no viņa ierašanās brīža vairs nevarēju rēķināties ar spirdzinošu miegu. Visu pasliktināja tas, ka šis cilvēks jau no rīta juta gandrīz tracinošu nepieciešamību runāt, turpretī man šajā laikā parasti ir nepieciešama zināma atžirgšanas fāze. Jau pirmajā rītā viņš gauži sparīgi ienāca kioskā, izsaukdamies:

-   Nu, mans fīrer, kā pagāja nakts?

Un bez mazākās vilcināšanās atrāva vaļā savu tirgošanās lūku, tāpēc kiosku žilbinoši piepildīja sevišķi spilgta gaisma. Es ievaidējos, aizmiedzu sāpošās acis, centos atsaukt atmiņā savas uzturēšanās apstākļus. Fīrera bunkurā es neatrados, šis fakts man uzreiz atkal nostājās acu priekšā pilnīgā skaidrībā. Citādi es tūdaļ būtu varējis pavēlēt, lai šis lempis steidzamības kārtā tiek nošauts. Tāds rīta terors bez kādām ierunām bija vistīrākā aizsardzības spēju graušana. Tomēr es savaldījos, apjēdzu jauno situāciju, klusībā pat mierināju sevi, ka šim kretīnam viņa maizes darba dēļ nav alternatīvas un ka viņš savā neaptēstajā veidā varbūt pat domājas darām man labu.

-   Sākam nu! andelmanis klaigāja. Nāciet palīdziet! Un pamāja ar galvu uz vairākiem transportējamiem avīžu statņiem, no kuriem vienu jau stūma laukā pa durvīm.

Es nopūzdamies uzslējos kājās, lai, vēl arvien paguris, izpildītu viņa vēlēšanos. Tiešām paradoksāli: vēl aizvakar biju pārvietojis

12.  armiju6 , bet šodien pārvietoju avīžu statņus. Mans skatiens pievērsās jaunajam žurnāla Wild und Hund7 numuram. Tātad šis tas pastāvēja joprojām. Un, kaut gan nekad neesmu bijis kaislīgs mednieks, gluži otrādi, medības allaž esmu uzlūkojis drīzāk kritiski, šajā acumirklī mani uz īsu brīdi pārņēma ilgpilna vēlme aizbēgt no šīs savādās ikdienas, kopā ar suni klejot pie dabas krūts, dabā aci pret aci ar tās radījumiem sekot pasaules tapšanai un norietam… Tad es izrāvos no šiem sapņojumiem. Nu mēs dažās minūtēs kopīgi sakārtojām kiosku tirgošanai. Andelmanis sameklēja divus saliekamus krēslus un novietoja tos saulē pie namiņa. Piedāvāja vienu krēslu man, no krekla kabatas izņēma cigarešu paciņu, izklapēja laukā dažas cigaretes un sniedza paciņu man.

Es papurināju galvu. Es nesmēķēju, bet paldies.

Viņš paņēma cigareti, iesprauda to lūpās, no bikšu kabatas izvilka šķiltavas un aizsmēķēja. Ievilka dūmus, labpatikā izpūta tos un noteica:

-   Āāā un tagad kafiju! Jums arī? Protams, ja vēlēsieties man ir tikai šķīstošā.

Tas nepārsteidza. Skaidrs, ka anglis vēl arvien bloķēja jūras ceļus, šo problēmu biju “drīkstējis” iepazīt līdz mielēm, un bija tikai saprotami, ka manas prombūtnes laikā jaunajai Reiha vadībai, lai arī kā tā būtu veidota vai nodēvēta, atrisināt šo jautājumu nav bijis pa spēkam un nebija vēl arvien. Tātad drosmīgajai, panesīgajai vācu tautai, tāpat kā jau tik ilgu laiku, vēl arvien vajadzēja iztikt ar erzaca precēm. Domādams par erzackafiju, tūdaļ atcerējos arī cukursaldo presētās labības stienīti, kuram šeit spiestā kārtā bija diletantiski jātēlo krietnas vācu maizes loma. Un andelmanis, kuru atlika vien nožēlot, kaunējās no sava ciemiņa, jo, cilvēces parazītu britu žņaugts, nevarēja piedāvāt neko labāku. Tāds stāvoklis patiešām lika sašust. Mani pārplūdināja aizkustinājuma vilnis.

-          Jūs jau tur neesat vainīgs, labo cilvēk, es viņu mierināju,

-   turklāt es nemaz neesmu kafijas cienītājs. Toties par glāzi ūdens gan būtu pateicīgs.

Tā nu savu pirmo ritu šajos savādajos jaunajos laikos es pavadīju blakus smēķējošam avīžu tirgotājam, lolodams stingru apņemšanos: tik ilgi pētīt iedzīvotājus un gūt jaunas atziņas no viņu izturēšanās, līdz šim andelmanim, balstoties uz attiecībām, par kurām viņš bija devis mājienu, varbūt patiešām izdosies kļūt par starpnieku, lai es tiktu pie kāda neliela darba.

Pirmās stundas pie kioska piederēja strādniekiem un pensionāriem. Tie nerunāja daudz, pirka tabakas preces un rīta laikrakstus, un sevišķi iecienīta bija avīze ar nosaukumu Bild, arī vecāku ļaužu

vidū; nospriedu, ka tas ir tāpēc, ka izdevējs dod priekšroku neparasti lielam šriftam, lai arī cilvēkiem ar vāju redzi nebūtu jāiztiek bez informācijas. Klusībā bija jāatzīst, ka tā ir teicama ideja, par to nebija iedomājies pat centīgais Gebelss, ar šādu pasākumu mēs neapšaubāmi būtu varējuši vēl vairāk iejūsmināt attiecīgās iedzīvotāju grupas. Pēdējās manis piedzīvotajās kara dienās tieši vecākajiem folksšturma ļaudīm trūka spara, sīkstuma un gatavības upurēties, un kurš gan varēja nojaust, ka tik vienkāršiem līdzekļiem kā palielināts šrifts ir tik spēcīga iedarbība?

No otras puses: bija jau arī trūcis papīra. Kopumā Funks tomēr bija bijis neārstējams stulbenis.

Mana klātbūtne pie kioska pakāpeniski radīja pirmās problēmas. Tiesa, reizumis tieši jaunāko strādnieku vidū bija manāma jautrība, biežāk arī atzinība, izpausta ar vārdiem “kūl” un “super”, kuru nozīme gan nebija saprotama, taču vaibsti liecināja par nenoliedzamu respektu.

-   Talantīgi, ko? andelmanis starodams teica klientam. Pilnīgi nekādas atšķirības, ne?

-   Aha, noteica šis klients, strādnieks, gadus divdesmit piecus vecs, un atlocīja avīzi. Bet vai tad tā drīkst?

-   Kā? andelmanis pārjautāja.

-   Nu, šitā formastērpā.

-   Kāda vaina vācu zaldāta mundierim? es noprasīju īgni un pat ar nelielām dusmām tonī.

Klients iesmējās, droši vien lai mani nomierinātu.

-   Tiešām talantīgi! Nē, es gribu sacīt: tas varbūt ir jūsu darbs, bet vai nav vajadzīga speciāla atļauja, lai formastērpā pastāvīgi atrastos publiskās vietās?

-   Tā tik vēl trūka! es sašutis attraucu.

-   Nu, es jau tikai domāju, viņš drusku sabijies sacīja, konstitūcijas dēļ…

Tas lika man aprauties. Viņš to nedomāja ļauni, un mana konstitūcija šobrīd patiesi nebija nekāda spožā.

-   Nu labi, mundieris ir nedaudz netīrs, es drusku nomākts atbildēju, tomēr pat netīrs zaldāta svārks ir godīgāks par melīgo diplomātu tīrajām frakām!

-         Kāpēc lai tas būtu aizliegts? lietišķi noprasīja andelmanis.

-   Kāškrusta jau tur nav klāt.

-   Ko tad tas nu atkal nozīmē? es saniknots uzsaucu. Jūs taču arī tāpat zināsiet, kurā partijā es esmu!

Klients atvadījās, nogrozījis galvu. Kad viņš aizgāja, andelmanis lūdza, lai apsēžos atkal, un mierīgi vērsās pie manis.

-    Puisim ir sava taisnība, viņš laipni sacīja. Kundes jau skatās šķībi. Es tak zinu, ka jūs ļoti nopietni izturaties pret savu darbu. Bet varbūt jūs tiešām varētu uzģērbt kaut ko citu?

-  Lai es noliegtu savu dzīvi un darbu, savu tautu? To jūs nevarat no manis prasīt, es attraucu un atkal pietrūkos kājās. Šo mundieri es nēsāšu līdz pēdējai asins lāsei! Es neķeršos pie nožēlojamas nodevības, lai kustības upuriem otru reizi ietriektu mugurā dunci kā Bruts Cēzaram…

-   Vai jums tiešām vienmēr jāsāk tik gari pātari? Nu arī andelmanis izklausījās drusku aizsvilies. Vainīgs ir ne jau tikai pats formastērps…

-   Kas tad?

-   Tas smird. Es jau nezinu, no kā jūs tos ražojāt, varbūt pārstrādājāt vecas benzīntanku darba drēbes?

-    Arī frontē vienkāršajam kareivim nav iespējas nomainīt mundieri, un es šeit nepakļaušos dekadencei, ko piekopj tie, kuri omulīgi iekārtojušies frontes aizmugurē.

-   Tā jau tas viss var būt, bet padomājiet taču par savu programmu!

-   Kā tā?

-   Nu, jūs taču gribat parādīt savu programmu publikai?

-   Jā, un tad?

-   Vai esat kādreiz padomājis, kas notiks, ja šeit tiešām iegriezīsies vajadzīgie ļaudis un*gribēs ar jums iepazīties? Bet jūs te stāvat un ožat tā, ka jums blakus bail pat aizdedzināt cigareti.

-   Jums taču nebija bail, es atteicu. Tomēr maniem vārdiem trūka parastā skarbuma, jo gribot negribot bija jāpiekrit viņa argumentiem.

-   Nu, es vienkārši esmu drosmīgs, viņš nosmējās. Ziniet ko, aizejiet žigli uz mājām un paņemiet dažus citus apģērba gabalus.

Te nu tā atkal bija sāpīgā dzīvošanas problēma.

-   Es taču jums jau teicu, ka patlaban tas ir sarežģīti.

-   Bet jūsu bijusī tagad varbūt ir darbā. Vai aizgājusi iepirkties. Ko jūs tā tielējaties?

-   Nujā, es vilcinādamies sacīju, tas ir ļoti problemātiski. Dzīvoklis… Tagad man patiešām sāka pietrūkt argumentu. Un arī situācija bija necienīga.

-   Varbūt jums nemaz nav atslēgas?

Šoreiz man pašam uznāca smiekli par tik lielu naivumu. Es pat nezināju, vai fīrera bunkuram vispār ir atslēga.

-   Nē, hm, kā lai pasaka: kontakts ir zināmā mērā… hm, ticis… pārtraukts.

-   Jums ar tiesas lēmumu aizliegts kontaktēties?

-   Pats nemāku īsti izskaidrot, es teicu, bet droši vien kaut kas tamlīdzīgs.

-   Apžēliņ, pēc tāda jūs nemaz neizskatāties, viņš nedaudz atturīgi sacīja. Ko jūs galu galā esat pastrādājis?

-   Nezinu, es patiesīgi atbildēju, man nav atmiņu par starplaiku.

-   Lai vai kā, jūs man neliekaties varmācīgs, viņš domīgi noteica.

-   Nu, es sacīju, ar plaukstu piekārtodams matu celiņu, es, protams, esmu karavīrs…

-   Nu labi, jūs esat karavīrs, andelmanis piekrita. Izteikšu jums vēl vienu priekšlikumu. Jo jūs esat talantīgs un es ticu tādiem apsēstajiem kā jūs.

-   Bez šaubām, apstiprināju viņa vārdus, kā ikviens saprātīgs cilvēks. Uz saviem mērķiem ir jātiecas ar visu spēku, jā, pat

ar apsēstību. Remdenais, melīgais kompromiss ir visa ļaunuma sakne un…

-   Labi jau, labi, viņš mani pārtrauca. Tagad paklausieties. Rit es jums atnesīšu kaut ko no savām vecajām drēbēm. Pateikties nevajag, pēdējā laikā esmu drusku pieņēmies svarā, pogas vairs neiet ciet, un viņš neapmierināti paskatījās uz savu vēderu, bet jums tās varētu derēt. Jūs jau, par laimi, neuzstājaties kā Gērings8 .

-   Kā lai tas būtu iespējams? es ērcīgi jautāju.

-    Un jūsu formastērpu es tad uzreiz aiznesīšu uz tīrītavu…

-   Formastērpu es neizlaidīšu no rokām! es nelokāmi uzsvēru.

-   Jauki, viņš teica, pēkšņi izskatīdamies nedaudz noguris, tad nesiet to uz tīrītavu pats. Bet jūs taču saprotat, vai ne? Ka to vajag iztīrīt?

Pret mani izturējās kā pret mazu bērnu, tas bija neciešami. Tomēr tik daudz nu bija skaidrs tā tas turpināsies, kamēr staigāšu apkārt, nosmulējies kā bērns. Tāpēc es piekrītoši pamāju ar galvu.

-    Tikai ar apaviem būs grūtāk, viņš sacīja. Kurš lielums jums ir?

-   Četrdesmit trešais, es atbildēju, padodamies liktenim.

-   Tad manējie jums būs par maziem. Bet gan es kaut ko izdomāšu, viņš noteica.

IV

Pret lasītāju ir jāizturas ar sapratni, ja šajā vai arī citā vietā viņam rodas izbrīns par ātrumu, ar kādu es pielāgojos jaunās situācijas apstākļiem. Nevar jau nemaz būt citādi, jo lasītājs tajos gados un pat gadu desmitos, kuros es neesmu bijis klāt, no demokrātijas pavārnīcas ir neatlaidīgi aplaistīts ar izkropļotu marksistisku vēstures skatījumu un, peldēdams šajā zupā, vairs tikpat kā nejaudā pacelt skatienu pār sava šķīvja malu. Nebūt negribu šeit izteikt pārmetumu nedz godīgajam strādniekam, nedz krietnajam zemniekam. Kā gan lai vienkāršais vīrs sāk pret to dumpoties, ja visi šķietamie speciālisti un apšaubāmie zinātnieki no savu tā dēvēto zināšanu tempļu augstās katedras vairāk nekā sešus gadu desmitus sludina, ka fīrers ir miris? Kurš ņems ļaunā to, ka vienkāršais vīrs savā dienišķajā cīņā par izdzīvošanu neatrod spēku pateikt: “Kur tad ir tas mirušais fīrers? Kur viņš apglabāts?

Parādiet man viņu!”

Un vienkāršā sieva, protams, arī.

Bet, kad nu fīrers pēkšņi ir tur, kur bijis vienmēr, proti, Reiha galvaspilsētā, tad apjukums un vispārējā nesaprašana tautā, dabiski, ir tikpat milzīga kā izbrīns par to. Un būtu bijis visnotaļ saprotami, ja arī es dienām, pat nedēļām ilgi būtu palicis nekustīgā apstulbumā, visa neizprotamā nolēmēts. Tomēr liktenis ir gribējis, lai esmu citāds. Un lai pūliņos un trūkumā pavadītos skarbos, pamācošos gados man savlaicīgi tiek dota iespēja izveidot saprātīgu pārliecību, tādu pārliecību, kas kaldināta teorijā, bet prakses skaudrajā kaujas laukā norūdīta par ideālu ieroci un tāpēc spējusi noteikt manu turpmāko tapšanu un darbošanos tikpat kā nemainīga un kurai arī tagad nebija nepieciešami nekādi jaunmodīgi vai vieglprātīgi jauninājumi, gluži otrādi, tā palīdzēja man nonākt līdz vecai un vienlaikus arī jaunai izpratnei. Tātad beigu beigās tā bija tieši vadoņa doma, kas izrāva mani no neauglīgajiem izskaidrojumu meklējumiem.

Vienā no pirmajām naktīm biju nemierīgi grozījies savā atzveltnī, nespēdams iemigt pēc smagās lasāmvielas, prātodams par savu skarbo likteni, līdz piepeši līdzīgi zibenim pār mani nāca atklāsme. Es pietraucos sēdus, iedvesmā iepletis acis, kas nu raudzījās uz lielajām burkām ar saldumiem un visādām citādām lietām. Pats liktenis kā mirdzošā bronzā liets tas stāvēja man gara acu priekšā ar neizdibināmu roku šeit bija iejaucies notikumu gaitā. Piesitu ar plaukstu sev pie pieres, tas taču bija redzams tik skaidri, un sarāju pats sevi par to, ka neesmu saskatījis to agrāk. Turklāt ne jau pirmo reizi liktenis bija ņēmis stūresratu savās rokās. Vai gan 1919. gadā, visdziļākajā vācu postā, nebija noticis tāpat? Vai toreiz no ierakumiem nebija izkāpis nevienam nepazīstams jefreitors? Vai, par spīti trūcīgu, vistrūcīgāko apstākļu slogam, starp daudzajiem, starp cerību zaudējušiem nebija parādījies talantīgs orators, tieši tur, kur to varētu gaidīt vismazāk? Vai šajā talantā nebija atklājušās arī apbrīnojamas zināšanu un pieredzes bagātības, uzkrātas visskarbākajās Vīnes dienās, pateicoties neremdējamai zinātkārei, kura kopš visagrākās jaunības lika augošajam jauneklim ar modro prātu sūktin uzsūkt visu, kas saistīts ar vēsturi un politiku? Visvērtīgākās zināšanas, šķietami krātas nejauši, bet patiesībā ar providences gādību kripatu pa kripatai apkopotas vienā vienīgā cilvēkā? Un vai šis viens, šis necilais jefreitors, uz kura vientuļajiem pleciem savas cerības uzvēla miljoni, vai gan viņš nebija sarāvis Versaļas un Tautu savienības važas, ar dievu dotu vieglumu izturējis sev uzspiestās kaujas pret Eiropas karapulkiem, pret Franciju, pret Angliju, pret Krieviju, vai šis šķietami viduvēji izglītotais vīrs pretēji visu tā dēvēto speciālistu vienprātīgajam vērtējumam nebija aizvedis tēviju līdz visaugstākajām slavas virsotnēm?

Proti, es.

Ikviens atsevišķs notikums tā klusi dunēja man ausis ikviena atsevišķa situācija tolaik jau pati par sevi bija neticamāka nekā viss, kas man atgadījies pēdējās divās trijās dienās. Naža asumā mans skatiens tagad urbās caur tumsu starp ledeņu burku un karameļu burku turp, kur mēnesnīca, salta kā ledaina lāpa, apgaismoja manu gara uzliesmojumu. Protams, tas, ka vientuļš cīnītājs izved veselu tautu no maldu purva, bija brīnumains talants, kāds, dabiski, var parādīties reizi simt vai divsimt gados. Bet ko gan lai liktenis iesāk, kad šis vērtīgais trumpis jau izspēlēts? Kad esošajā cilvēku materiālā nav nevienas galvas, kurā mājotu nepieciešamais asais prāts?

Tādā gadījumā liktenim vajadzēja gribot negribot pārcelt viņu šurp no pagātnē izspēlēto kāršu kavas.

Un tas neapšaubāmi bija sava veida brīnums, tomēr veicams nesalīdzināmi vieglāk nekā uzdevums no pašreiz pastāvošā mazvērtīgā skārda kaldināt tautai jaunu asu zobenu. Un, kamēr šīs atskārsmes ar savu gaišo dzidrumu sāka nomierināt manu trauksmaino prātu, manās tagad jau pilnīgi modrajās krūtīs radās jaunas bažas. Jo šis secinājums gluži kā nelūgtu viesi tūdaļ veda sev līdzi otru: ja jau liktenis bija spiests izmantot šādu kā tas bez aplinkiem jānosauc kāršu blēža triku, tad stāvoklis, kaut gan pirmajā acu uzmetienā licies visai mierīgs, patiesībā noteikti bija vēl postošāks nekā tolaik.

Un tauta vēl jo lielākās briesmās!

Šis bija acumirklis, kurā es kā žilbinošā gaismā un fanfarās apzinājos, ka šis nav īstais brīdis tērēt laiku akadēmiskiem prātojumiem, gremdēties maziskās domās par “kā” un “vai”, jo daudz svarīgāki aspekti taču ir “kāpēc” un “ka”.

Tomēr vajadzēja atbildēt uz vēl vienu jautājumu: kāpēc es? Ja tik daudzi vācu vēstures diženie taču gaidīja otru iespēju vest savu tautu pretim jaunai slavai?

Kāpēc ne Bismarks1 , ne Fridrihs II2 ?

Kārlis3 ?

Otons4 ?

Pēc sākotnējiem prātojumiem atbilde uz šo jautājumu nāca tik viegli, ka es pasmaidīju teju vai glaimots. Jo herkuliskais uzdevums, kas še gaidīja savu veikšanu, šķita patiesi piemērots, lai pat visdrosmīgākajiem vīriem, dižiem un visdižākajiem vāciešiem norādītu viņu vietu. Taču, ja rīkoties vajadzēja vienam, bez partijas aparāta, bez valdības pilnvarām, tad šo uzdevumu vajadzēja uzticēt tādam, kurš jau reiz pierādījis, ka ir bijis spējīgs izmēzt demokrātisku Augeja stalli. Jautājums, uz kuru tagad vajadzēja atbildēt, bija: vai es gribēju no jauna, otru reizi uzņemties visus šos sāpīgos upurus? Norīt visus pazemojumus, norīt tos ar mokām un nicinājumu? Nakšņot atzveltnī netālu no ūdens katla, kurā pa dienu tiek karsētas vienkāršas vēršgaļas desiņas? Un tas viss par labu tautai, kura cīņā par misijas īstenošanu jau reiz pametusi savu vadoni nelaimē? Kā tad bija ar Šteinera grupas uzbrukumu? Un ar Paulusu5 , šo bezgodīgo nelieti?

Tomēr sašutums bija jāapvalda un stingri jānošķir taisnīgas dusmas no akla niknuma. Tāpat kā tautai ir jāstāv par savu fīreru, arī fīreram ir jāstāv par savu tautu. Vienkāršais zaldāts, pareizi vadīts, vienmēr ir centies pēc labākās sirdsapziņas, un viņam nedrīkst pārmest, ja viņš nevar uzticīgi maršēt iekšā pretinieka ugunī tikai tāpēc, ka gļēvi, savu pienākumu aizmirsuši salašņas ģenerāļi aizkapitulē godīgu karavīra nāvi prom viņam no deguna priekšas.

-   Jā! es iesaucos kioska tumsā. Jā! Esmu ar mieru! Un es rīkošos! Jā, jā un vēlreiz jā!

Nakts man atbildēja ar melnu klusumu. Tad kaut kur netālu ieskanējās vientuļa saucēja balss:

-   Taisni tā! Visi ir maitas!

Tam būtu vajadzējis mani brīdināt. Taču, ja es jau tobrīd būtu zinājis par neskaitāmiem pūliņiem, par rūgtajiem upuriem, kas man tāpēc būs jānes, par skaudrajām mokām nevienlīdzīgā cīņā tad savu zvērestu būtu devis jo spēcīgāk un dubultā skaļumā.

V

Jau pirmie soļi man padevās grūti. Nevis spēka trūkuma dēļ, bet gan tāpēc, ka aizlienētajās drānās jutos kā idiots. Ar kreklu un biksēm vēl varēja iztikt. Andelmanis bija man atnesis pāri tīru, zilu kokvilnas bikšu, ko viņš sauca par “činsiem”, un tīru, sarkani rūtotu kokvilnas kreklu. Patiesībā es drīzāk būtu rēķinājies ar uzvalku un platmali, tomēr rūpīgāk aplūkojis andelmani, biju spiests retrospektīvi atteikties no šādas vēlmes kā no gluži iluzoras. Šis vīrs pats savā kioskā nenēsāja uzvalku, un, ciktāl biju varējis vērot, arī viņa klienti nebija ģērbušies pārāk pilsoniski. Platmales kaut vai tikai ietērpa pilnīgošanas labad acīmredzot vispār vairs neviens nepazina. Nolēmu ar saviem pieticīgajiem līdzekļiem piešķirt ansamblim cienīgumu, cik nu tas iespējams, un pretēji andelmaņa ērmīgajiem priekšstatiem, ka kreklu vajagot vienkārši atstāt ārpus biksēm, sabāzu krekla stērbeles sevišķi dziļi aiz jozmeņa. Ar vidusjostu izdevās kārtīgi nostiprināt bikses drusku par platām, toties akurāti savilktas uz augšu. Pēc tam piesprādzēju portupeju pār labo plecu. Kopumā ietērps gan neizskatījās pēc vācu mundiera, tomēr jebkurā gadījumā atbilda vīram, kurš prot pieklājīgi ģērbties. Turpretī apavi joprojām radīja problēmu.

Andelmanis paskaidroja, ka, neatrazdams citus paziņas ar piemērotu apavu lielumu, esot atnesis sava pusaugu brāļadēla apavus, tomēr bija visai apšaubāmi, vai tās vispār var saukt par kurpēm. Tās bija baltas, milzīgas, ar biezām zolēm, un to valkātājs neizbēgami izskatījās pēc cirka klauna. Man bija ļoti jāsavaldās, lai ar šiem smieklīgajiem apaviem neiesviestu pa andelmaņa dumjo galvu.

-   Tās es nevilkšu, es uzsvēru. Tajās es izskatīšos pēc āksta!

Viņš, acīmredzot aizvainots, piezīmēja, ka neesot vienisprātis arī ar to, kā es valkāju kreklu, tomēr es to uztvēru iecietīgi. Cieši apkļāvu staras ap kāju ikriem un sabāzu činsu bikšu galus zābakos.

-   Jūs laikam neparko negribat izskatīties kā normāls cilvēks? andelmanis noprasīja.

-   Kur gan es būtu, ja visu vienmēr darītu tāpat kā tā dēvētie normālie cilvēki? es attraucu. Un kur būtu Vācija?

-   Hm, andelmanis piekāpdamies norūca un atkal aizsmēķēja cigareti, uz to var raudzīties arī šādi.

Viņš salocīja manu mundieri un ielika to interesantā maisiņā. Neparasts bija ne tikai materiāls kaut kāda ļoti plāna sintētiska viela, acīm redzami daudz izturīgāka un elastīgāka nekā papīrs. Interesanta bija arī uzdruka: uz maisiņa bija rakstīts Media Markt, jo iepriekš tas acīmredzot bija kalpojis par iesaiņojumu tai idiotu avīzei, ko biju pamanījis zem parka soliņa. Tas liecināja, ka andelmanis savā būtībā tomēr ir visnotaļ saprātīgs lietderīgo maisiņu viņš bija saglabājis, bet plānprātīgo saturu izmetis ārā. Viņš iespieda maisiņu man rokā, izstāstīja ceļu uz tīrītavu un priecīgs novēlēja: Labu veiksmi!

Tad nu es devos prom, kaut arī ne tūlīt uz tīrītavu. Vispirms mans ceļš veda atpakaļ uz to areālu, kurā biju pamodies. Par spīti pilnīgai bezbailībai, nespēju noliegt vāru cerību, ka varbūt tomēr kāds ir pavadījis mani no pagātnes uz tagadni. Atradu pazīstamo soliņu, uz kura biju atpūties tajā pirmajā reizē, un ļoti uzmanīgi šķērsoju ielu, lai starp namiem dotos uz atmatu. Tagad, pavēlā pēcpusdienā, tur valdīja klusums. Hitlerzēni nespēlēja kājbumbu un droši vien sēdēja pie saviem skolas uzdevumiem. Areāls bija tukšs. Ar maisiņu rokā es vilcinādamies piegāju pie nu jau gandrīz izžuvušās peļķes, pie kuras biju atmodies. Viss bija kluss, cik nu kluss lielpilsētā var būt. Varēja drusku sadzirdēt satiksmes troksni bet arī kameni.

-   Ei! es pasaucu. Ei!

Nenotika nekas.

-   Borman! saucu mazliet skaļāk. Borman! Vai jūs te kaut kur esat?

Pār klajumu pāršalca vēja brāzma, viena tukša bundža nograbēja pret otru. Citādi nekādas kustības.

-   Keitel1 ? es saucu. Gebels?

Bet neviens neatbildēja. Nu labi. Tā pat bija vēl labāk. Jo stiprais ir visvarenāks, kad viens.2 Kā allaž, tas bija tiesa arī šajā stundā, tagad vairāk nekā jebkad agrāk. Nu vismaz biju ieguvis skaidrību. Vienam pašam man vajadzēs glābt tautu. Vienam pašam zemeslodi un cilvēci. Un pirmais solis likteņa ceļā veda uz tīrītavu.

Ar maisiņu rokā apņēmīgi atgriezos savā vecajā skolas solā, kurā biju apguvis vissvarīgākās dzīves mācības: proti, uz ielas. Uzmanīgi vēroju ceļu, salīdzināju namu rindas un ielu virzienus, pārbaudīju, svēru, mēroju, uzdrīkstējos. Pirmās inventarizācijas rezultāts bija visnotaļ pozitīvs: valsts vai vismaz pilsēta šķita attīrīta no drupām, uzkopta, visumā varēja apstiprināt, ka tā ir apmierinošā pirmskara stāvoklī. Jaunie folksvāgeni acīmredzot brauca teicami, klusāk nekā agrāk, kaut arī estētiskā ziņā neatbilda katrai gaumei. Toties skaidrajam skatienam tūdaļ dūrās acīs daudzie kaitinošie ķēpājumi uz visām sienām. Zināms, šī tehnika man bija pazīstama, jau toreiz Veimārā komunistu līdzskrējēji bija visās malās kricelējuši savas boļševistiskās blēņas. Un nevarētu teikt, ka no tā nebiju mācījies arī es pats. Taču toreiz abu pušu saukļus vismaz bija iespējams salasīt. Tagad es konstatēju, ka neparko nav atšifrējamas daudzas vēstis, ko autors acīmredzot uzskatījis par gana svarīgām, lai ar tām aptašķītu krietnu pilsoņu namu fasādes. Atlika vienīgi cerēt, ka tur vainojams iespējamo kreiso salašņu izglītības trūkums, taču, kad mana ceļa turpinājumā uzrakstu salasāmība nemainījās ne par matu, man bija jāpieņem, ka aiz tiem varbūt slēpjas arī tik svarīgi uzsaukumi kā “Vācija, mosties!” vai Sieg heil!. Redzot tik daudz diletantisma, manī uzvirda varenas dusmas. Šeit taču viennozīmīgi trūka vadošās rokas, stingrās organizācijas. It īpaši tas kaitināja, ņemot vērā faktu, ka daži no šiem uzrakstiem daļēji pat bija izgatavoti ar lielu krāsas patēriņu un redzamiem pūliņiem. Vai varbūt manas prombūtnes laikā politiskiem saukļiem bija izstrādāts speciāls šrifts? Nolēmu to izdibināt un tuvojos kādai dāmai, kura veda pie rokas bērnu.

-  Atvainojiet par traucēšanu, cienītā kundze, es viņu uzrunāju un ar brīvo roku norādīju uz kādu no ķēpājumiem uz sienas, kas tur ir rakstīts?

-   Kā lai es to zinu? dāma jautāja un veltīja man savādu skatienu.

-   Tātad arī jums šis šrifts liekas savāds? es vaicāju.

-   Šrifts jau arī, dāma vilcinādamās atteica un vilka bērnu tālāk, bet vai ar jums viss ir kārtībā?

-   Neraizējieties, es sacīju, man tikai aši jāaiziet uz tīrītavu.

-   Labāk aizejiet pie friziera! kundze uzsauca.

Pagriezu galvu sānis, noliecu to pie kāda jaunmodīgā spēkrata rūts un aplūkoju savu seju. Matu celiņš turējās ja ne ideāli, tad vismaz labi, un ūsas pēc dažām dienām droši vien vajadzēs mazliet apcirpt, taču kopumā friziera apmeklējums pagaidām nebija izšķirošs kara gaitai. Pie šīs izdevības aplēsu arī, ka vispārējām un pamatīgām mazgāšanās procedūrām stratēģiski visizdevīgākā būtu nākamā diena vai vakars. Tad nu devos atkal ceļā garām šai visuresošai mūru propagandai, kas tikpat labi varētu būt uzrakstīta ar ķīniešu zīmēm. Tomēr reizē man krita acīs arī tas, ka visi iedzīvotāji šķita apbrīnojamā apjomā apgādāti ar tautas radiouztvērējiem. Pie neskaitāmiem logiem bija uzstādīti radara šķīvji, kas neapšaubāmi kalpoja apraidei. Ja man tikai izdotos teikt runu radiofonā, tad jaunu, pārliecinātu tautiešu pulcēšana veiktos gluži viegli. Tak jel ne velti es biju klausījies radio programmu, kas izklausījās tā, it kā piedzēruši mūziķi spēlētu un šļupstoši diktori lasītu priekšā to, kas te tik nesaprotami uzķēpāts uz sienas! Man vajadzētu tikai runāt saprotamā vācu valodā, un ar to pietiktu gatavais sīkums. Pacilāts un paļāvīgs es soļoju uz priekšu un necik tālu priekšā ieraudzīju izkārtni “Jilmāza zibenstirīšanas serviss”.

Tas bija mazliet negaidīti.

Protams, daudzās avīzes jau bija informējušas mani par turku lasītāju loka esamību, kaut arī tā rašanās apstākļi bija palikuši neskaidri. Un arī šurpceļā es, protams, biju pamanījis vienu otru garāmgājēju, kura āriskā izcelsme, maigi izsakoties, šķita apšaubāma ne tikai ceturtajā un piektajā paaudzē, bet pat pēdējā ceturtdaļstundā. Tomēr, lai gan nekļuva gluži skaidrs, kādu funkciju šeit pilda rases svešinieki, viņu darbība nelikās vadoša. Arī šā iemesla dēļ bija grūti iztēloties vidēji lielu uzņēmumu pilnīgu pārņemšanu līdz pat nosaukuma izvēlei, un saskaņā ar manu pieredzi pat tautsaimniecības propagandas iemeslu dēļ liktos savādi piešķirt “Zibenstīrīšanas servisam” vārdu “Jilmāzs”. Kopš kura laika “Jilmāzs” liecināja par tīriem krekliem? “Jilmāzs” jebkurā gadījumā liecināja tikai par vairāk vai mazāk apmierinošu paveca ēzeļa pajūga kučierēšanu. Tomēr alternatīvu tīrītavu nekur nemanīja. Un bija visnotaļ svarīgi ar strauju rīcību pakļaut pretinieku politiskam spiedienam. Šajā ziņā man patiesi bija nepieciešama zibenstīrīšana. Ievērojamu šaubu pārņemts, es gāju iekšā.

Mani apsveica saraustīta zvanu spēle. Oda pēc tīrīšanas līdzekļiem, bija silts, noteikti par siltu kokvilnas kreklam, taču Āfrikas korpusa3 lieliskie formastērpi šobrīd diemžēl nebija pieejami. Tīrītavā neviena nebija. Uz letes stāvēja zvans, kādus biežāk redz viesnīcās.

Nenotika nekas.

Varēja skaidri sadzirdēt orientāliski žēlabainu mūziku, varbūt vienā no dziļākajām darba telpām kāda anatoliešu vešeriene skuma pēc savas tālās dzimtenes dīvaina izturēšanās, kad ir taču uzsmaidījusi laime dzīvot Reiha galvaspilsētā. Nopētīju apģērba gabalus, kas vienotā ierindā karājās aiz letes. Tie bija ietīti caurspīdīgos autos, līdzīgos materiālam, no kura bija darināts mans maisiņš. Izskatījās, ka šajā folijā tiek iesaiņots viss. Kaut ko tamlīdzīgu jau biju redzējis dažās laboratorijās, taču pēdējos gados

IG Farben4 šajā ziņā acīmredzot bija ievērojami pavirzījusies uz priekšu. Saskaņā ar manu informāciju šā materiāla ražošana bija izšķirošā apmērā atkarīga no naftas krājumiem un izmaksāja atbilstoši dārgi. Taču veids, kā šeit rīkojās ar sintētiskiem materiāliem, un arī tas, kā tika braukāts ar automobiļiem, ļāva secināt, ka nafta acīmredzot vairs nav problēma. Varbūt Reiha rokās bija palikušas rumāņu atradnes? Maz ticams. Vai Gērings varbūt bija atradis jaunus avotus dzimtajā zemē? Man kaklā kāpa rūgti smiekli Gērings! Tas drīzāk atrastu zeltu sev degunā, nevis naftu Vācijā. Nespējīgais morfinists! Diez kas ar viņu noticis. Ticamāk šķita, ka uzsākta citu resursu izmantošana un…

-   Gaidi ilgi?

No ejas, kas veda uz dibentelpām, parādījās dienvideiropietis ar aziātiskiem vaigu kauliem.

-   Visnotaļ! es sašutis attraucu.

-   Ko nezvani? Viņš norādīja uz zvanu, kas atradās uz letes, un uzsita pa to ar plaukstu. Zvans nošķindēja.

-  Es zvanīju šeitl es ar uzsvaru noteicu un atvēru ieejas durvis. Atkal atskanēja dīvaini saraustītā zvanu spēle.

-   Vajag šite zvanīt! viņš bez intereses atteica un vēlreiz uzsita pa savu letes zvanu.

-   Vācietis zvana tikai vienreiz, es aizkaitināts paziņoju.

-   Tad šite, sacīja nezināmās pakāpes jauktenis tīrītājs un atkal nozvanīja ar plaukstu. Pēkšņi man ļoti sagribējās atsūtīt uz šejieni SA5 , lai saplēš viņam bungādiņu ar viņa paša zvanu. Vai vēl labāk: abas bungādiņas, lai tad turpmāk skaidro saviem klientiem, kurā vietā viņiem ienākot jāmāj ar roku. Es nopūtos. Kaitinoši, ja esi spiests iztikt bez visvienkāršākajām palīgkolonnām. Ar to droši vien bija jānogaida, līdz dažas lietas šajā valstī atkal būs sakārtotas, tomēr prātā es jau sāku sastādīt tautas kaitnieku sarakstu, un “tīrīšanas Jilmāzs” te bija pašā galvgalī. Pagaidām man neatlika nekas cits kā pikti pastumt letes zvanu tālāk, kur viņš nevarēja to aizsniegt.

-   Paklausieties, es asi noprasīju, vai jūs arī tīrāt apģērbu? Vai varbūt tur, no kurienes esat, tīrīšanas arods izpaužas vienīgi kā zvanīšana?

-   Ko jūs grib?

Noliku uz letes maisiņu un izvilku no tā mundieri. Viņš paostīja gaisu un teica: Ā, no tankštelles, un gluži nesatraukts paņēma mundieri.

Man būtu varējis būt vienalga, ko domā kaut kāds svešas rases pārstāvis bez vēlēšanu tiesībām, tomēr nespēju pilnībā neņemt to vērā. Labi, šis vīrs nebija šejienietis bet vai es tiešām varēju būt aizmirsts līdz tādai pakāpei? No otras puses, tauta arī agrāk nereti bija pazinusi mani tikai pēc preses fotogrāfijām, parasti uzņemtām no sevišķi labvēlīga sānu leņķa. Un, tiekoties personiski, cilvēks bieži izskatās pārsteidzoši citāds.

-   Nē, es stingri noteicu, es neesmu no tankštelles.

Pēc tam paraudzījos mazliet viņam garām un uz augšu, lai, pateicoties fotogēniskākam skatleņķim, skaidrāk parādītu, kas stāv viņa priekšā. Tīrītājs nopētīja mani bez sevišķas intereses, drīzāk pieklājības labad, tomēr gluži svešs es viņam nelikos. Tad viņš noliecās pār leti un palūkojās uz zābaku stulmos nevainojami sabāztajām bikšu starām.

-   Es nezin… jūs slavens makšķerētājs?

-   Papūlieties taču beidzot! es enerģiski uzsaucu, ne mazumu vīlies. Pat no avīžu andelmaņa, kurš arī nebija nekāds ģēnijs, biju sagaidījis zināmas priekšzināšanas. Un nu kaut kas šāds! Kā lai es atgriežos reihskancelejā, ja neviens par mani vairs neko nezina?

-  Momentu, teica ieceļojušais stulbenis, pasauks dēlu. Vienmēr skatās televizoru, vienmēr skatās internetu, zina visu. Mehmet! Mehmet!

Nepagāja necik ilgi, līdz parādījās šis Mehmets. Gara auguma jauneklis, kurš atstāja mēreni tīrīgu iespaidu, kopā ar savu draugu vai brāli šļūca uz letes pusi. Mantojums šajā ģimenē acīmredzot netika vērtēts par zemu, jo abiem mugurā bija lielāku un laikam jau patiesi gigantisku brāļu vecās drānas. Krekli kā palagi, neiedomājami lielas bikses.

-   Mehmet, viņa radītājs jautāja, rādīdams uz mani, pazīsti šo?

Zēnam, kuru tik tikko vairs varēja dēvēt par zēnu, iespīdējās acis.

-   Ei, vecais, nu kā tad! Tas ir šitais, kurš vienmēr ņemas ar naciķiem…

Nu, vismaz kaut kas! Formulējums, bez šaubām, stipri vienkāršots, bet galu galā ne gluži nepareizs. To sauc par nacionālsociālismu, es laipni izlaboju, vai par nacionālsociālistisko politiku, arī tā var sacīt. Apmierināts un apstiprināts paskatījos uz “tīrītavas Jilmāzu”.

-   Tas ir Štrombergs6 , Mehmets pārliecināti noteica.

-   Super, sacīja viņa biedrs. Štrombergs jūsu mazgātavā!

-   Nē, Mehmets pārlaboja sevi, tas ir tas otrais Štrombergs. No “Sviča”.7

-   Baaigi, viņa biedrs nedaudz variēja savu izteikumu, otrais Štrombergs! Jūsu mazgātavā.

Šeit es labprāt būtu kaut ko iebildis, taču jāatzīstas, ka jutos gluži satricināts. Kas es galu galā biju? Tankštelles apkalpotājs? Makšķerētājs? Štrombergs?

-   Vai var dabūt autogrāfu? Mehmets priecīgs jautāja.

-   Ei, jā, Štromberga kungs, man arī, lūdza viņa biedrs, un bildi! Viņš pavicināja mazu fotoaparātu, it kā es būtu taksis, bet aparāts kāds īpašs kārums.

Kaut kas traks.

Es paņēmu kvīti, pārcietu piemiņas foto uzņemšanu kopā ar savādajiem zeļļiem un atstāju zibenstīrīšanas iestādi, iepriekš ar gādīgi iedotu krāsu zīmuli parakstījies uz divām ietinamā papīra loksnēm. Radās vēl arī īsa krīze autogrāfa sniegšanā, kad tika pārmests, ka es neesot parakstījies kā “Štrombergs”.

-  Ak jā, nu skaidrs, biedrs mierināja, pie kam nekļuva viennozīmīgi skaidrs, vai viņš vēlas mierināt Mehmetu vai mani, šitais jau nemaz nav Štrombergs!

-   Pareizi, Mehmets piebalsoja. Jūs jau nemaz neesat tas. Bet gan tas otrais.

Jāatzīst, ka tomēr biju novērtējis uzdevuma mērogus par zemu. Toreiz, pēc Pasaules kara, es vismaz biju bezvārda cilvēks no tautas vidus. Tagad es biju Štromberga kungs bet tas otrais. Tas, kurš vienmēr ņemas ar naciķiem. Un bija pilnīgi vienalga, ar kādu vārdu šis vīrs parakstās uz ietinamā papīra loksnes.

Kaut kam vajadzēja notikt.

Steidzami.

VI

Iepriecinošā kārtā starplaikā tiešām kaut kas bija noticis. Kad, nogrimis domās, atgriezos pie avīžu kioska, ieraudzīju andelmani sarunājamies ar diviem kungiem saulesbrillēs. Tie bija uzvalkos, bet bez kaklasaites, vēl pajauni, varbūt gadus trīsdesmit veci, augumā mazākais, iespējams, vēl jaunāks, taču pa gabalu es nevarēju spriest par to viennozīmīgi. Vecākais, par spīti acīm redzami pirmšķirīgajam uzvalkam, bija apbrīnojami neskuvies.

Kad nācu tuvāk, avīžu andelmanis satraukti māja, lai pielieku soli.

-   Nāciet, nāciet!

Atkal pievērsies abiem kungiem, viņš teica: Tas ir viņš! Viņš ir lielisks. Pilnīgs ārprāts! Visus pārējos varat mierīgi aizmirst.

Es neļāvu sevi steidzināt. īsts vadonis jau pēc vissīkākajām detaļām tūdaļ pamana to, ka citi mēģina pārņemt situācijas kontroli savās rokās. Kad citi skubina “ātrāk, ātrāk”, īsts vadonis vienmēr cenšas novērst rīcības paātrināšanu un pārsteidzīgu kļūmi, izrādīdams sevišķu apdomību, kamēr citi tikai bezjēdzīgi skraida apkārt kā iztramdītas vistas. Dabiski, ir brīži, kuros nepieciešama arī steiga, teiksim, ja stāvi mājā, kas deg gaišās liesmās, vai gribi aplenkt lielāku skaitu angļu un vācu divīziju, saņemot tās uzbrukuma knaiblēs un samaļot miltos līdz pēdējam vīram. Bet tādas situācijas gadās retāk, nekā pieņemts domāt, un ikdienā apdomība dabiski, allaž ciešā sasaistē ar drosmīgiem lēmumiem! galu galā tomēr vairumā gadījumu gūst virsroku, tāpat kā ierakumos aci pret aci ar šaušalām bieži izdzīvo tas, kurš ar vēsu prātu, pakšķinādams pīpi, staigā pa tranšejām, nevis vaimanādams skraidelē šurpu turpu kā tāda vešeriene. No otras puses, pīpes dūmi nav nekāda garantija izdzīvošanai krīzes situācijās, un Pasaules karā, pats par sevi saprotams, ir gājuši bojā arī pīpes smēķētāji, būtu pat kretīniski vadīties pēc tā, ka pīpes dūmiem ir sargājoša iedarbība, turklāt var iztikt arī pilnībā bez pīpes un arī pilnībā bez tabakas, ja, piemēram, nesmēķē vispār, kā es.

Šādas bija manas pārdomas, kad man pretim nepacietīgi steidzās andelmanis; daudz netrūka, lai viņš bīdītu mani uz mazās “konferences” pusi kā tādu mūlēzeli. Varbūt es patiešām drusku turējos pretī, jo galu galā bez kādas nedrošības savā mundierī tomēr būtu juties ērtāk. Taču tur tagad neko nevarēja mainīt.

-   Tas ir viņš, andelmanis neparasti dedzīgi atkārtoja, un šie, viņš norādīja uz abiem kungiem, un šie ir tie ļaudis, par kuriem esmu jums stāstījis.

Vecākais stāvēja pie kāda no augstajiem galdiņiem un, vienu roku iebāzis bikšu kabatā, dzēra kafiju no papes kausiņa, kā pagājušās dienās biju daudzkārt vērojis darām strādniekus. Jaunākais nolika savu kausiņu, uzstūma saulesbrilles augšup īsajos matos, pārlieku dāsni apstrādātos ar frizierkrēmu, un teica: Tātad jūs esat tas brīnumbērns. Nu, pie formastērpa jums vēl jāpiestrādā.

Veltīju viņam tikpat īsu, cik paviršu skatienu un pievērsos avīžu andelmanim: Kas viņš ir?

Andelmaņa seja pārklājās ar sarkaniem plankumiem. Šie kungi ir no producentu firmas. Viņi apkalpo visus lielos kanālus. MyTV! RTL! Sat 1! Pro Sieben! Visu privāto televīziju! Tā taču var sacīt, vai ne? Pēdējais jautājums bija domāts abiem kungiem.

-   Tā var sacīt, vecākais vēlīgi apstiprināja. Tad izvilka no bikšu kabatas roku, sniedza to man un teica: Zenzenbrinks, Joahims. Un šis ir Franks Zavackis, mans kolēģis no Flashlight.

-   Ahā, es sacīju un paspiedu viņa roku. Hitlers, Ādolfs.

Jaunākais pasmīnēja, likdamies man gandrīz vai augstprātīgs.

-    Mūsu kopīgais draugs ir jūs aprakstījis teju vai jūsmīgi. Tad parādiet kaut ko! Viņš vīpsnādams uzlika divus pirkstus uz augšlūpas un teica: Sōkōt or pulksten pieciem un piecdesmit piecām, tiks otbildēts or pretuguni!1

Pagriezos un vērīgi nopētīju viņu. Pēc tam īsu brīdi ļāvu valdīt klusumam. Klusums nereti tiek novērtēts par zemu.

-   Tā, es iesāku.Jūs tātad gribat parunāt par Poliju. Polija. Nu labi. Ko tieši jūs zināt par Polijas vēsturi?

-    Galvaspilsēta Varšava, okupēta 1939. gadā, sadalīta kopīgi ar krieviem…

-   Tās, es strupi noteicu, ir grāmatu zināšanas. Tādas var pierīties katrs grāmatu tārps. Atbildiet uz manu jautājumu!

-   Es taču…

-   Uz manu jautājumu! Vai jūs nesaprotat vāciski? Ko! Jūs! Zināt! Par! Polijas vēsturi!

-   Es…

-   Ko jūs zināt par poļu vēsturi? Vai izprotat kopsakarības? Un ko jūs zināt par šo polisko tautu sajaukumu? Ko jūs zināt par tā dēvēto vācu Polijas politiku pēc 1919. gada? Un ja jau pieminējāt pretuguni vai jūs vispār zināt, uz ko vajadzēja šaut?

Ieturēju īsu pauzi, lai viņš varētu ievilkt elpu. Politisko pretinieku vienmēr vajag apklusināt īstajā mirklī. Ne tad, kad viņam nekas nav sakāms. Bet gan tad, kad viņš mēģina kaut ko pateikt.

-   Es…

-   Ja jau esat dzirdējis manu runu, tad noteikti zināsiet arī tās turpinājumu, vai ne?

-   Tas…

-   Es klausos!

-   Mēs šeit taču ne…

-   Es jums piepalīdzēšu: “No šā brīža…” vai tagad zināt turpinājumu?

-   “No šā brīža tiks atbildēts ar bumbu uz bumbu.” Pierakstiet to, varbūt vienā jaukā dienā jums kāds jautās par vēstures dižajiem izteicieniem. Bet varbūt jums labāk padosies prakse? Jūsu rīcībā ir 1,4 miljoni viru un 30 dienas laika, un jāiekaro vesela valsts. 30 dienas, ne vairāk, jo rietumos drudžaini bruņojas franči un angļi. Ar ko jūs sāksiet? Cik daudzas armiju grupas izveidosiet? Cik divīziju ir ienaidniekam? Kur jūs sagaidāt vislielāko pretestību? Un ko jūs darīsiet, lai neiejauktos rumānis?

-   Rumānis?

-   Atvainojiet, godātais kungs. Jums, protams, ir taisnība: kuru gan interesē rumānis? Bez šaubām, jūs, ģenerāļa kungs, katrā laikā maršējat uz Varšavu, uz Krakovu, neskatāties pa labi, neskatāties pa kreisi, un kālab gan, polis ir viegls pretinieks, laiks skaists, armija izcila, bet opā, kas tad tas? Visai mūsu armijai ir mazi caurumiņi starp lāpstiņām, un no šiem caurumiņiem plūst vācu varoņu asinis, jo simtiem tūkstošu vācu zaldātu mugurās piepeši ir ietriekušās miljoniem rumāņu šauteņu ložu. Jā, kā tad tā? Jā, kā tas var būt? Vai tik mūsu jaunais ģenerāļa kungs nav piemirsis poļu-rumāņu militāro savienību? Vai jūs vispār esat dienējis vērmahtā? Pie labākās gribas nespēju iztēloties, kā jūs izskatāties mundierī. Nevienu pasaules armiju jūs nemācētu aizvest uz Poliju, jūs nespējat atrast pat savu paša mundieri! Turpretī es katrā laikā varu jums pateikt, kur ir mans mundieris. To teicis, es no krūškabatas izņēmu kvīti un ar plaukstu uzplāju to uz galda.

-   Tīrītavā!

Vecākais, Zenzenbrinks, izdvesa dīvainu skaņu, viņam no nāsīm sparīgi izšāvās divas kafijas strūklas un trāpīja manam aizlienētajam kreklam, kā arī andelmaņa un paša Zenzenbrinka kreklam. Jaunākais apjucis stāvēja blakus, kamēr vecākais sāka klepot.

-   Tas, viņš izgārdza, nolīcis pagaldē, tas nebija godīgi.

Izņēmis no bikšu kabatas mutautu, viņš ar pūlēm atbrīvoja savus elpceļus. Biju domājis, viņš aizsmacis dvesa, sākumā biju domājis, ka šī būs kaut kāda militāra parodija. Bet ar to tīrītavu jūs mani nogalinājāt.

-   Vai es jums neteicu? gavilēja andelmanis. Es jums teicu: viņš ir ģeniāls. Un viņš ir ģeniāls!

Lāgā neizpratu, kā klasificēt kafijas strūklaku un šos komentārus. Simpātijas manī nemodināja neviens no šiem radiofona ļaudīm, bet arī Veimāras apstākļos jau nebija bijis citādi. Zināmā neizbēgamā mērā bija jāsamierinās ar šo apraides sesku esamību. Turklāt līdz šim es vēl vispār nebiju pateicis neko, vismaz neko no tā, kas man bija sakāms un ko biju nodomājis pateikt. Tomēr bija jūtama ievērojama atzinība.

-   Jums ir iekšā, sēca Zenzenbrinks, nudien. Vispirms tiek ielikts kārtīgs pamats, un tad blaukš! taisni pa pieri. Ārprāts. Un tas bija tik spontāni! Bet šo numuru jūs, protams, bijāt sagatavojis iepriekš, vai ne?

-   Kādu numuru?

-   Nu to Polijas numuru! Vai varbūt gribat man iestāstīt, ka izgudrojāt to uz līdzenas vietas?

Likās, Zenzenbrinks tik tiešām izprot lietu drusku labāk. Arī zibenskarš, protams, netiek izgudrots uz līdzenas vietas. Varbūt viņš pat bija pastudējis Gudērianu2 .

-   Pats par sevi saprotams, ka ne, es apstiprināju. Polijas numurs bija pilnībā izplānots jau kopš jūnija.

-   Un? viņš nerimās, pa daļai ar nožēlu, pa daļai ar uzjautrinājumu blenzdams lejup uz savu kreklu. Vai jums ir vēl kaut kas?

-   Kā vēl kaut kas?

-   Nu programma, viņš teica, vai citi teksti.

-   Zināms! Esmu sarakstījis divas grāmatas!3

-   Neticami, viņš brīnījās. Jūs mierīgi būtu varējis atnākt jau agrāk. Cik jums īsti gadu?

-   Piecdesmit seši, es lietišķi atbildēju.

-   Protams! Viņš iesmējās. Vai jūs grimējaties pats? Vai varbūt jums ir savs grimētājs?

-   Parasti ne, tikai tad, ja tiek uzņemta filma.

-   Filma! Viņš iesmējās atkal. Lieliski. Ziniet ko, izdevīgā brīdī iepazīstināšu jūs ar dažiem mūsu firmas darbiniekiem. Kur jūs var atrast?

-   Šeit, es stingri noteicu.

Avīžu andelmanis tūdaļ pārtrauca mani, piebilzdams: Es tak jums teicu, ka viņa privātā situācija pašlaik ir mazliet… neskaidra.

-   Ak jā, pareizi, Zenzenbrinks piekrita. Jūs patlaban esat palicis, kā lai saka bez dzimtenes?…

-   Pašlaik esmu bez dzīvokļa, es atzinu, taču nekādā ziņā ne bez dzimtenes!

-   Saprotu, Zenzenbrinks sacīja un rutinēti pievērsās Zavackim: Tā nu neiet. Organizējiet viņam kaut ko. Cilvēkam taču vajag sagatavoties. Talants šurp vai turp, bet, ja viņš šādā paskatā ieradīsies pie Bellīni, tā viņu patrieks, ka nepagūsim ne aci pamirkšķināt. Nav jau jāapmetas gluži “Adlonā”, vai ne?

-   Man pietiks ar vienkāršu pajumti, es piekrītoši teicu. Arī fīrera bunkurs nebija nekāda Versaļa.

-   Labi, Zenzenbrinks rezumēja. Un jums tiešām nav menedžera?

-   Kā man nav?

-   Nekas, nav svarīgi, viņš atvairījās, tas tad nu būtu noskaidrots. Patiesībā gribētos šo lietu pēc iespējas ātrāk novest līdz lēmumam un nokārtot jau šonedēļ. Sakiet, bet to savu formastērpu kad jūs dabūsiet to atpakaļ?

-   Varbūt jau šovakar, es viņu mierināju. Jo tā ir zibenstīrīšana.

Viņu sagrāba smieklu lēkme.

VII

Pirmais rits manā jaunajā mitekli, par spīti visiem līdzšinējiem satraucošajiem notikumiem, kļuva man par vienu no grūtākajiem mūžā. Lielā konference produkcijas firmā kavējās, un tas nemaz nenāca par sliktu, jo es taču nebiju tik pārdrošs, lai domātu, ka nevajag atgūt nokavēto un uzkrāt ievērojamu daudzumu zināšanu par šo tagadni. Taču kāda nejaušība atklāja man jaunu informācijas avotu: televīzijas aparātu.

Kopš konstrukcijas pirmsākumiem 1936. gadā aparāta forma bija mainījusies tik stipri, ka sākumā es to gluži vienkārši nebiju pazinis. Vispirms nospriedu, ka plakanā, tukšā plātne manā istabā ir kaut kāds ērmots mākslas darbs. Pēc tam iedomājos, ka, pateicoties plakanajai formai, tas kalpo kreklu uzglabāšanai pa nakti, lai tie nesaburzītos, jo šajos modernajos laikos pie daudz kā vispirms bija jāpierod; par iemeslu droši vien bija jaunas atziņas vai varbūt aizraušanās ar īpatnējām formām. Tā, piemēram, tagad tika uzskatīts par pieļaujamu, ka vannas istabas vietā viesim jāizmanto tāda kā sarežģīta dušas telpa, instalēta iekšā istabā, un vannas vairs nebija vispār, tikai šī stikla kabīne ar dušu. Vēl vairākas nedēļas uzskatīju to par sava mājokļa pieticības, pat trūcīguma pazīmi, līdz uzzināju, ka tagadējās arhitektūras aprindās tas tiek uzlūkots kā atjautīgs un sevišķi progresīvs risinājums. Tāpēc bija nepieciešama nejaušība, lai pievērstu manu uzmanību televīzijas aparātam.

Biju aizmirsis pakarināt pie savas istabas durvīm plāksnīti ar attiecīgu uzrakstu, tāpēc apkopēja ienāca tieši tad, kad es mazgāšanās kabīnē nodarbojos ar ūsu kopšanu. Kad pārsteigts pagriezos, viņa atvainojās un teicās atnākt vēlāk, bet promejot viņas skatiens pievērsās aparātam, uz kura karājās mans krekls.

-   Vai televizors sabojājies? viņa noprasīja un, iekams paguvu atbildēt, paņēma mazu kastīti un ieslēdza aparātu. Tas tūdaļ sāka rādīt attēlu, ko viņa vairākas reizes nomainīja, spiezdama kastītes pogas.

-  Darbojas, viņa apmierināta noteica, un es jau nodomāju…

Tad viņa nozuda, atstājot mani ziņkārības varā.

Piesardzīgi noņēmu kreklu no aparāta. Tad pasniedzos pēc kastītes.

Tātad tas bija mūsdienu televīzijas aparāts. Melns, bez slēdžiem, bez pogām, bez nekā. Paņēmu kastīti rokā, uz labu laimi nospiedu vieninieku, un aparāts sāka darboties. Rezultāts sagādāja vilšanos.

Es ieraudzīju pavāru, kurš sīki kapāja dārzeņus. Nespēju noticēt savām acīm: tik progresīva tehnika tika izstrādāta un izmantota tam, lai sekotu kaut kādam smieklīgam pavāram? Nu labi, olimpiskās spēles nevar notikt katru gadu un arī ne katru diennakts stundu, bet kaut kur Vācijā vai, iespējams, pat pasaulē taču vajadzēja būt kaut kam svarīgākam par šo pavāru! Drīz viņam piebiedrojās kāda sieviete, kura apbrīnas pilnā balsī tērzēja ar pavāru par viņa kapāšanu. Man mute palika vaļā. Providence bija dāvājusi vācu tautai tik brīnišķīgu, grandiozu propagandas iespēju, un tā tika prasti izšķiesta, griežot ripiņās puravus. Noskaitos tik stipri, ka pirmajā mirklī vislabprātāk būtu izsviedis aparātu pa logu, taču tad ievēroju, ka mazajai kastītei ir daudz vairāk pogu, nekā vajadzīgs vienkāršai ieslēgšanai un izslēgšanai. Nospiedu ciparu divi, un pavārs nozuda, lai nekavējoties dotu vietu citam pavāram, kurš ar lielu lepnumu iztirzāja atšķirību starp divām rāceņu šķirnēm. Vismaz tikpat apšaubāms sievišķis, kāds bija stāvējis blakus pirmajam pavāram, nu stāvēja blakus arī otrajam un apbrīnoja šā rāceņu varoņa gudrības. Pikti nospiedu ciparu trīs. Jauno, moderno pasauli es nebiju iztēlojies šādu.

Rāceņu varonis nozuda, un viņa vietā parādījās resna sieva, kura arī stāvēja pie pavarda. Taču šeit ēdiena gatavošana drīzāk bija blakuslieta, un sieva arī neteica, kas šodien būs pusdienās, bet gan tikai sūdzējās, ka nevarot savilkt galus kopā. Vismaz politiķim tā bija laba ziņa tātad sociālais jautājums nebija atrisināts arī pēdējos sešdesmit sešos gados. Bet ko gan citu varēja sagaidīt no demokrātiskajiem muldoņām.

Tomēr šķita apbrīnojami, ka televīzija nodarbojas ar to tik plaši ja salīdzina ar 100 metru skrējiena finišu, vaimanājošā sieva taču bija gaužām garlaicīga. Tomēr jutos pateicīgs, ka beidzot neviens nepievērš lielāku uzmanību ēdiena gatavošanas procesam, vismazāk jau resnā sieva pati. Viņas rūpju cēlonis bija jauna, pagrimusi persona, kura tagad no sāniem piegāja viņai klāt, pateica kaut ko, kas izklausījās pēc “grmmmš”, un kuru diktors stādīja priekšā kā Menndiju. Tika paskaidrots, ka Menndija esot resnās sievas meita un patlaban zaudējusi vietu arodskolā. Kamēr vēl brīnījos par to, ka šai Menndijai vispār kāds iedevis vietu arodskolā, es izdzirdēju, ka ēdienu no mātes katla viņa atraidīja kā “riebīgu pļuru”. Lai arī cik nesimpātisks neizbēgami likās šis noplukušais jaunais cilvēks, gaužām maz izbrīnīja viņas apetītes trūkums, redzot vienaldzību, ar kādu resnā māte atvēra kārbu un tās saturu nevērīgi iebēra katlā. Bija pat brīnums, ka viņa neiemet iekšā arī pašu kārbu. Nogrozījis galvu, es slēdzu tālāk uz turieni, kur nu jau trešais pavārs grieza gabaliņos gaļu, gari un plaši klāstīdams, kā viņš tur nazi un kāpēc. Arī viņam palīgos bija iedota jauna, blonda televīzijas darbiniece, kura jūsmīgi māja ar galvu. Saskaities izslēdzu aparātu, nolēmu nekad vairs neveltīt tam ne skatiena un vēlreiz mēģināt paklausīties radio, taču, rūpīgi pārmeklējis telpu, biju spiests secināt, ka radio te nav.

Ja jau pat šajā pieticīgajā miteklī nebija radio, bet gan tikai un vienīgi televīzijas ierīce, tad neizbēgams kļuva secinājums, ka televīzijas aparāts no šiem abiem ir kļuvis par svarīgāko mediju.

Samulsis apsēdos uz gultas.

Atzīstos, reiz biju lepojies ar to, ka ilgstošās, patstāvīgās studijās biju ieguvis prasmi zibenīgā skaidrībā atmaskot žīdiski samudžinātos preses melus, lai vai aiz kādas maskas tie slēptos. Taču šeit manas spējas nelīdzēja. Šajā jaunajā pasaulē bija tikai nesaprotami vāvuļojošs radio un pavāru televīzija. Kāda gan patiesība lai šeit tiktu slēpta?

Vai pastāvēja melojamie rāceņi?

Vai pastāvēja melojamie puravi?

Taču, ja šis bija laikmeta medijs un par to nepalika šaubu -, tad man nebija izvēles. Vajadzēja mācīties saprast šā televīzijas aparāta saturu, vajadzēja uzsūkt to sevī, pat ja tas bija tik garīgi trūcīgs un pretīgs kā resnās sievas ēdiens no kārbas. Izlēmīgi piecēlos, mazgāšanās kabīnē piepildīju kannu ar ūdeni, paņēmu glāzi, iedzēru malku un, šādi stiprinājies, apsēdos pie aparāta.

Ieslēdzu to atkal.

Pirmajā kanālā puravu pavārs tikmēr bija mitējies gatavot, toties kāds dārznieks, televīzijas darbinieces apjūsmots un uzmundrināts ar galvas mājieniem, izteicās par gliemežiem un par veiksmīgākajiem to apkarošanas paņēmieniem. Tautas nodrošināšanā ar pārtiku tam, protams, bija ievērojama nozīme bet vai tas bija piemērots saturs televīzijas pārraidei? Varbūt tik lieki tas man šķita arī tāpēc, ka dažas sekundes vēlāk to pašu gandrīz vārds vārdā paziņoja cits dārznieks, tikai citā kanālā, rāceņu pavāra vietā. Tāpēc manī auga zināma ziņkāre, vai tikmēr arī resnā sieva nav pārgājusi uz dārzu, lai tur apkarotu nevis meitu, bet gan gliemežus. Tomēr tā tas nebija.

Televīzijas aparāts acīm redzami bija nomanījis, ka starplaikā esmu skatījies arī citas programmas, jebkurā gadījumā diktors īsi aprakstīja man to, kas tikmēr noticis. Menndija, viņš rezumēja, esot zaudējusi vietu arodskolā un nevēloties ēst mātes gatavoto maltīti. Māte esot nelaimīga. Paralēli tika rādītas tās pašas ainas, ko pirms ceturtdaļstundas taču biju redzējis pats.

-   Labi jau, labi, es skaļi noteicu, lai aparāts dzird, bet tik sīki nevajag stāstīt, es taču neesmu senils.

Pārslēdzu tālāk. Tur tagad risinājās kaut kas jauns. Gaļas pavārs bija nozudis, lekciju nelasīja arī mazdārznieks, toties tagad tika

rādīti kāda advokāta piedzīvojumi, acīmredzot turpinājumos. Advokātam bija bārda kā Bufalo Bilam, un visi tēlotāji runāja un kustējās tā, it kā mēmā kino ēra būtu beigusies tikai vakar. Kopumā tā bija ļoti uzjautrinoša ķēmošanās, kuras laikā es vairākas reizes skaļi iesmējos, kaut arī vēlāk man nebija gluži skaidrs, kāpēc varbūt vienkārši aiz atvieglojuma par to, ka neviens vairs negatavo ēdienu un nenodarbojas ar galviņsalātu aizsardzību.

Pārslēdzu tālāk, nu jau gandrīz ievingrināti, un nonācu pie jaunām filmu epizodēm. Tās likās esam vecākas, attēla kvalitāte bija stipri svārstīga, tika rādīta lauku dzīve, ārsti, kriminālpolicijas darbinieki taču nevienā no šiem uzvedumiem tēlotāji nesasniedza Bufalo Bilam līdzīgā advokāta ērmoto kvalitāti. Visa rādītā mērķis kopumā, jādomā, bija izklaide gaišā dienas laikā. Tas mani pārsteidza. Protams, arī es ar prieku biju noraudzījies, ka tieši smagajā 1944. gadā, sīvu cīņu gadā, publiku bija sajūsminājusi un izklaidējusi brīnišķi jautrā filma “Karstā bole”, tomēr Heincs Rīmans1 nesalīdzināmi biežāk tika apjūsmots tieši vakara seansos. Cik gan smagam bija jābūt tagadējam stāvoklim, ja tautai jau priekšpusdienā translēja mūzu gandrīz vai hēlija vieglumā? Brīnīdamies turpināju meklējumus aparātā un tūdaļ pārsteigts sastingu.

Jā, patiesi, manu acu priekšā tagad sēdēja kāds vīrs un lasīja tekstu, kas apmēram izklausījās pēc ziņām, tomēr pilnīgi droši tas nebija nosakāms. Jo, kamēr vīrietis sēdēja pie galda un lasīja ziņojumus, pār ekrānu nemitīgi skrēja aprakstītas joslas, dažas ar skaitļiem, dažas ar tekstiem, it kā diktora sacītais galu galā būtu tik nesvarīgs, ka tikmēr varētu tikpat labi sekot šīm joslām, vai arī otrādi. Skaidrs bija viens: ja gribēja izsekot visam, smadzeņu trieka bija nenovēršama. Kaistošām acīm es pārslēdzu tālāk, taču nonācu kanālā, kur notika tieši tas pats, tikai ar citu krāsu joslām un citu diktoru. Sakopojis visus spēkus, vairākas minūtes pūlējos uztvert notiekošo. Beigu beigās šķita, ka ziņām tomēr piemīt zināms svarīgums, jo tagadējā vācu kanclere acīmredzot bija kaut ko pasludinājusi, pateikusi vai izlēmusi, tikai sacīto nebija iespējams saprast. Notupos pie paša aparāta un gandrīz izmisīgi centos ar plaukstām aizsegt vārdu necienīgo ņudzoņu, lai varētu koncentrēties uz sacītā saturu, taču visās iedomājamās ekrāna vietās laukā līda aizvien jaunas blēņas. Pulksteņa laiks, biržu kursi, dolāra cena, gaisa temperatūra vistālākajos zemeslodes nostūros kamēr ar diktora muti tika bezkaislīgi izklāstīti pasaules norišu aspekti. Sajūta bija tāda, it kā viņa sniegtā informācija nāktu taisnā ceļā no trakomājas sirds.

Un, it kā ar šiem bezjēdzīgajiem kumēdiņiem vēl nepietiktu, pa vidu tikpat bieži, cik pēkšņi tika rādīta reklāma, vēstot, kurā kantorī iegādājami vislētākie atpūtas ceļojumi, un, starp citu, absolūti identiskā veidā to apgalvoja vairāki kantori. To nosaukumus nespēja paturēt prātā neviens garīgi vesels cilvēks, tomēr tie visi piederēja pie kādas grupas ar nosaukumu WWW. Man atlika vien cerēt, ka aiz tā slēpjas jaunais KdF2 nosaukums. No otras puses, bija pilnīgi neiedomājami, ka tik gaišs prāts kā Lejs3 būtu attīstījis uzņēmumu, kura nosaukums skan kā pārsaluša hitlerzēna drebināšanās, izkāpjot no peldbaseina.

Nudien vairs nezinu, kā šajā situācijā vēl atradu spēkus patstāvīgai domai, bet, lai vai kā, man pēkšņi atausa: šis organizētais ārprāts bija rafinēts propagandas triks. Tauta, dzirdot pat visšausmīgākās vēstis, acīmredzot nezaudēja drosmi, jo mūžam skrejošās joslas nomierinoši signalizēja, ka tas, ko patlaban lasa diktors, nav tik svarīgs, lai skatītājs tikpat labi nevarētu dot priekšroku sporta jaunumiem ekrāna apakšmalā. Es atzinīgi pamāju ar galvu. Manā laikā ar šādas tehnikas palīdzību būtu bijis iespējams itin kā starp citu paziņot tautai daudz ko. Varbūt ne gluži par Staļingradu, bet, sacīsim, par Sabiedroto karaspēka izcelšanos Sicīlijā gan. Un, otrādi, ja vērmahts būtu guvis panākumus, teksta joslas tūdaļ tiktu novāktas un klusumā atskanētu paziņojums: šodien varonīgais vācu karaspēks ir atdevis brīvību dučem4 !

Tas tik būtu efekts!

Lai atvilktu elpu, pārslēdzos atpakaļ uz mierīgākiem kanāliem un zināmas ziņkārības dēļ arī uz kanālu ar resno sievu. Vai starplaikā viņa varbūt bija ievietojusi savu paklīdušo meitu kādā patversmē? Kāds gan varēja izskatīties šīs sievietes vīrs? Vai tik viņš nebija viens no tiem remdenajiem zeļļiem, kuri labprāt mēdz paslēpties Nacionālsociālistiskajā autotransporta korpusā?

Programma tūdaļ uztvēra manu atgriešanos un steigšus ņēmās rezumēt notikušo. Pirmītējā reportiera balss ar vislielāko nopietnību un uzstājību klāstīja, ka sešpadsmitgadīgā Menndija esot zaudējusi vietu arodskolā un pēc ierašanās mājās vairs nevēloties nogaršot ēdienu, ko ar mīlestību gatavojusi māte. Turpretī māte jūtoties nelaimīga un tāpēc esot meklējusi palīdzību pie kaimiņienes.

-   Jūs nu gan neesat ticis necik tālu, es nosodoši aizrādīju reportierim, tomēr apsolīju vēlāk iegriezties atkal, kad būs noticis kas jauns. Atceļā uz ziņu kanālu vēlreiz apmeklēju to vietu, kur tika godināta Bufalo Bila mēmo filmu piemiņa. Arī tur mani sveica diktors un pastāstīja, ko šķietamais “advokāts” paveicis līdzšinējā pārraides gaitā. Izglītības iestādē, kur mācījās kāda sešpadsmit gadus veca Sinndija, acīmredzot bija notikušas kādas netikumiskas darbības. Ļaundaris viens no mācībspēkiem tika meklēts nemitīgas, juceklīgas tarkšķēšanas pavadībā, no kā man mati slējās stāvus. Es atkal skaļi iesmējos par šo muļķīgo iestudējumu. Lai padarītu šo pavirši sadiegto farsu kaut vai puslīdz ticamu, būtu lieti noderējis kāds glums žīds, bet kur gan šaislaikos lai tādu ņem, pēc tam kad Himlers5 vismaz šajā ziņā bija pastrādājis, kā pieklājas?

Atgriezos pie ziņu haosa un tad pārslēdzu tālāk. Nākamais kanāls rādīja kungus pie biljarda spēles, kas tagad tika uzskatīta par sportu. Nu jau biju ievērojis, ka to var noteikt pēc kanāla nosaukuma, kas ielīmēts attēlā ekrāna augšējā stūrī. Arī nākamais kanāls rādīja sportu, taču tur kinokamera sekoja cilvēkiem, kuri spēlēja kārtis. Ja tagadējais sports bija šāds, tad patiesi uzmācās bailes par valsts aizsardzības spējām. Mirkli ieprātojos, vai no trulās norises, kas redzama uz ekrāna, Lēnija Rīfenštāla6 būtu spējusi uzburt kaut ko vairāk, tomēr pat vislielāko vēsturisko ģēniju mākslai ir robežas.

Bet varbūt bija mainījies arī filmu uzņemšanas veids. Savos meklējumos es vismaz ievēroju dažus kanālus, pa kuriem pārraidīja kaut ko tādu, kas virspusēji atgādināja mana laika animācijas filmas. Es, piemēram, joprojām lieliski atcerējos Mikimausa jautros piedzīvojumus. Taču tas, ko rādīja šeit, derēja vairs tikai tam, lai vienā rāvienā laupītu acu gaismu. Nerimtīgu, juceklīgu runāšanas skrandu plūsmu vēl nerimtīgāk pārtrauca iemontēti grandiozi sprādzieni.

Nākamie kanāli bija aizvien dīvaināki. Dažos rādīja vienīgi sprādzienus bez animācijas filmas, un uz īsu bridi man pat radās aizdomas, ka tas varētu būt kaut kas līdzīgs mūzikai, iekams secināju, ka tā mērķis pamatā ir pārdot kaut kādu pilnīgi nejēdzīgu ražojumu ar nosaukumu “Zvana melodija”. Netiku gudrs, kālab būtu nepieciešama kaut kāda noteikta zvana melodija. Vai tiešām visi šie ļaudis strādāja par filmu ieskaņotājiem?

Tomēr tirgošanās ar televīzijas aparāta starpniecību acīmredzot nebija nekas neparasts. Nākamajos divos trijos kanālos nepārtraukti rādīja ceļojošus andelmaņus, kādu netrūkst nevienā gadatirgū, un tie šeit piedāvāja savu preci. Ar atbilstošu vieglprātību arī šajā kanālā runātāju aizsedza rakstīts teksts katrā aparāta stūri. Paši pārdevēji nemitīgi pārkāpa jebkādas nopietnības robežas, it nemaz nebija papūlējušies izskatīties uzticami un pat solīdā vecumā bija izrotājušies ar atbaidošiem auskariem kā beidzamie čigāni. Lomu sadalījums neapšaubāmi atbilda visprastākās muļķu ķeršanas tradīcijām: klāt allaž bija kāds, kurš gatavs izmelot vilku no meža. Savukārt otram bija jāstāv blakus un jābrlnās ar vaļā muti, ik pa brīdim izsaucoties “tiešām?” “nevar būt!” vai “neticami!”. Kopumā tas bija absolūts farss un kumēdiņi, un man nemitīgi niezēja rokas notēmēt ar 8,8 cm zenītlielgabalu un vilkt virsū šiem blēdīgajiem salašņām tā, ka meli pašķīst pa gaisu kopā ar zarnām.

Beigu beigās manas dusmas sakņojās arī tajā apstākli, ka, redzot visu šo ārprāta sakopojumu, es arvien vairāk baidījos zaudēt prātu. Mani mēģinājumi atgriezties pie pārraides par resno sievu jau gandrīz līdzinājās bēgšanai. Taču pa ceļam aizķēros kanālā, kur savus briesmudarbus bija piekopis kaktu advokāts Bufalo Bils. Tagad tur rādīja kādu tiesas drāmu, un galvenās lomas tēlotāju es sākumā noturēju par kancleri no ziņām, taču drīz izrādījās, ka tā ir tikai kāda tiesas matrona, pēc skata visnotaļ līdzīga minētajai kanclerei. Patlaban, cik noprotams, tika izskatīta lieta par meiteni, vārdā Senndija, apsūdzētu par dažādiem pārkāpumiem savā izglītības iestādē.

Taču sešpadsmitgadīgās jaunkundzes nodarījumu pamatā bija vienīgi viņas simpātijas pret zēnu, vārdā Enndijs, kurš tajā pašā laikā uzturēja attiecības ar trim citām dāmām no šis izglītības iestādes, un viena no tām acīmredzot bija aktrise vai gribēja par tādu kļūt. Neizprotamu iemeslu dēļ viņa bija pametusi šo karjeras ceļu par labu darbībai kriminālā vidē un tagad bija totalizatora līdzīpašniece. Tādā garā turpinājās šis muļķību uzskaitījums, kas brēca pret debesim, kamēr tiesas matrona pilnīgi nopietnu seju dedzīgi māja ar galvu, it kā šie caur un cauri absurdie stāsti būtu pats normālākais pasaulē un gadītos katru mīļu dienu. To es gluži vienkārši nespēju aptvert.

Kurš gan no brīva prāta skatītos kaut ko šādu? Zināms, varbūt zemcilvēki, kuri tik tikko apguvuši lasīšanu un rakstīšanu, bet citi? Jau teju vai notrulinājies, pārslēdzos atpakaļ uz resno sievu. Viņas dēkaino dzīvi kopš mana pēdējā apmeklējuma acīmredzot bija pārtraucis reklāmas raidījums, kura beigas vēl paguvu noskatīties. Lai vai kā, diktors nelaida garām izdevību izklāstīt man vēlreiz, ka nožēlojamais sievišķis ir zaudējis jebkuru kontroli pār savu plānprātīgo bandubērnu un pēdējā pusstundā nav ticis tālāk par to, ka ar nemitīgi smēķējošu kaimiņieni gari un plaši apspriedis mazās idiotes patriekšanu no mājām. Beigu beigās kā es skaļi paziņoju aparātam visam šim pagrimušajam baram īstā vieta ir darba nometnē, bet dzīvoklis ir jāizremontē vai, vēl labāk, jānojauc kopā ar visu māju, un tā vietā jāiekārto kāds parādes laukums, lai atmiņas par šo baiso tikumisko pagrimumu reizi par visām reizēm tiek izdzēstas no tautas veselīgajiem priekšstatiem. Sanervozējies iemetu kontroles kastīti papīrgrozā.

Cik gan pārcilvēcisku uzdevumu es šeit biju uzņēmies!

Lai kaut cik savaldītu dusmas, nolēmu uz brīdi iziet ārā. Protams, ne uz ilgu laiku, jo negribēju pārāk stipri attālināties no telefona aparāta, tomēr vajadzēja vismaz žigli aiziet uz zibenstīrītavu pēc formastērpa. Nopūzdamies iegāju tīrītavā, ļāvu, lai mani sveicina kā “Štromberga kungu”, saņēmu pārsteidzoši nevainojami iztīrīto mundieri un raiti devos atceļā. Nevarēju vien sagaidīt, kad atkal varēšu stāties pretim pasaulei savās ierastajās drānās. Taču, protams, tiklīdz atgriezies, saņēmu ziņu no reģistratūras izpalīdzes, ka esmu prasīts telefoniski.

-   Ahā, es noteicu, kā tad. Taisni tagad. Un kas prasīja?

-   Nav ne jausmas, izpalīdze attrauca, aizrautīgi skatīdamās savā televīzijas ekrānā.

-   Bet vai tad jūs nepierakstījāt? es nepacietīgi uzsaucu.

-  Teica, ka piezvanīšot vēlreiz, viņa mēģināja aizbildināt savu aplamo izturēšanos. Vai tas bija tik svarīgi?

-   Runa ir par Vāciju! es sašutis noskaldīju.

-   Stulbi, viņa noburkšķēja un atkal pievērsās sava aparāta ekrānam.

VIII

Bija apbrīnojami, cik ļoti mans ierastais apģērbs atvieglināja ļaudīm atpazīšanu. Jau tad, kad sēdos taksometrā, šoferis sveicināja mani jokodamies, tomēr visā pilnībā kā pazīstamu cilvēku.

-   Laba diena! Atkal esam klāt?

-   Tik tiešām. Laipni pamāju ar galvu un nosaucu adresi.

-   Viss klārs!

Atlaidos sēdeklī. Netiku pasūtījis īpašu taksometru, taču, ja šis bija vidusmēra modelis, tad, jāteic, sēdēšana tajā bija teicama.

-   Kas tā ir par automašīnu? es kā starp citu iejautājos.

-   Mersēdess!

Mani pārņēma nostalģijas vilnis, piepeša brīnumaina patvēruma izjūta. Atmiņā atausa Nirnberga, spožie Reiha partijas kongresi, brauciens caur burvīgo vecpilsētu, vēlās vasaras vai pat agrā rudens vējš, kas līdzīgi vilkam meta lokus ap manas cepures nagu.

-   Arī man reiz tāds bija, es aizsapņojies teicu, kabriolets.

-   Un? šoferis jautāja. Ripo labi?

-  Man nav vadītāja apliecības, es vieglā tonī atbildēju, taču Kempka1 nekad nav sūdzējies.

-   Vadonis un nedrīkst vadīt? Šoferis skaļi iesmējās. Labs joks!

-   Bet vecs.

Sarunā iestājās īsa pauze. Pēc tam šoferis ierunājās atkal.

-    Un? Tā jums vēl ir? Tā mašīna. Vai varbūt esat pārdevis?

-   Godīgi sakot, es nezinu, kas ar to noticis, es atbildēju.

-   Žēl, šoferis noteica. Un? Ko jūs darāt Berlīnē? Kabarē? Varietē? “Ziemas dārzā”? “Pie kurmja”?

-   Pie kurmja?

-   Nu uz kādas skatuves? Kur jūs uzstājaties?

-   Esmu nolēmis drīzumā runāt televīzijā.

-   Tā jau es domāju, šoferis sacīja ar, manuprāt, apmierinātu smaidu. Jau atkal lieli plāni, ne?

-   Plānus kaldina liktenis, es stingri atteicu. Es daru tikai to, kas šajos un nākamajos laikos jādara nācijas saglabāšanas vārdā.

-   Nē, jūs riktīgi esat lielisks!

-   Es zinu.

-   Varbūt vēlaties izmest mazu līkumu līdz jūsu vecajām darbavietām?

-   Varbūt vēlāk. Es nevēlētos nokavēt tikšanos.

Tas arī bija īstais taksometra pasūtīšanas iemesls. Savu ierobežoto finansiālo līdzekļu dēļ biju piedāvājies iet uz firmas namu kājām vai braukt ar tramvaju, taču Zenzenbrinks neparedzētu apstākļu un iespējamu satiksmes sastrēgumu dēļ bija uzstājis, ka izsauks man taksometru.

Skatījos pa logu, cenzdamies atpazīt Reiha galvaspilsētas daļas. Tas nebija viegli arī tāpēc, ka šoferis vairījās no lielajām ielām, lai ātrāk tiktu uz priekšu. Vecus namus vairs tikpat kā nemanīja, un es gandarīts vairākkārt pamāju ar galvu. Ienaidniekam acīmredzot tik tiešām nebija atstāts tikpat kā nekas. Vēl vajadzēja tikai izpētīt, kā vispār iespējams, ka šajā vietā pēc nepilniem septiņdesmit gadiem jau atkal ir tik daudz no pilsētas. Vai romieši nebija nokaisījuši iekarotās Kartāgas zemi ar sāli? Vismaz Maskavā es būtu izkaisījis veselus sāls ešelonus. Vai Staļingradā! No otras puses, Berlīne, dabiski, nebija nekāds sakņu dārzs. Radošs cilvēks, pats par sevi saprotams, spēj uz sālītas zemes uzbūvēt Kolizeju, un, raugoties tīri no būvtehnikas un būvstatikas viedokļa, zemē izkaisīts sāls daudzums ir pat pilnīgi bez nozīmes. Un bija arī iespējams, ka ienaidnieks ir stāvējis pie Berlīnes drupām tādas pašas bijības pārņemts kā avāri pie Atēnu gruvešiem. Un pēc tam, izmisīgi cenšoties saglabāt kultūru, uzcēlis pilsētu no jauna, cik nu labi tas var izdoties otrās un trešās šķiras rasēm. Jo par to, ka šeit lielākoties sabūvētas mazvērtīgas celtnes, skolotai acij nepalika šaubu jau no pirmā skatiena. Šaušalīga vienveidības putra, ko vēl pasliktināja tas, ka visur bija vieni un tie paši veikali. Sākumā pat nodomāju, ka mēs braucam pa apli, līdz ievēroju, ka tik tiešām ir desmitiem kafejnīcu, ko ierīkojis Štārbuka kungs. Bija zudusi beķereju daudzveidība, visur bija vienādi skārņi, pamanīju pat vairākas “Jilmāza zibenstīrītavas”. Un ar tikpat mazu izdomas bagātību bija sabūvētas arī mājas.

Produkcijas firmas ēka nebija izņēmums. Bija grūti iztēloties, ka pēc piecsimt vai tūkstoš gadiem ļaudis apbrīnas pilni stāvēs pie šā garlaicīgā kluča vai drīzāk klucīša. Jutos patiešām vīlies. Ēka izskatījās pēc izbijušas fabrikas. Šī visaptverošā “produkcijas firma” acīmredzot nebija tikusi necik augstu.

Jauna, blonda, drusku par spilgtu smiņķējusies dāma sagaidīja mani pie ieejas un aizveda uz konferenču telpu. Negribējās pat iztēloties, kā tā izskatīsies. Ceļā uz turieni sienas bija kailas, apdarinātas ar prastu betonu, ko vietumis pārtrauca neapmesta ķieģeļu mūra ielaidumi. Durvju tikpat kā nebija, lāgiem pavērās skats uz dažām lielām telpām, kur vairāki cilvēki zem spilgtām gaismas caurulēm strādāja pie televīzijas ekrāniem. Kopumā radās iespaids, ka nupat pirms piecām minūtēm šo ēku ir atstājušas munīcijas fabrikas pēdējās strādnieces. Bez mitas zvanīja telefoni un man piepeši kļuva skaidrs, kādēļ tauta ir spiesta tērēt veselu bagātību par zvana melodijām. Pateicoties tām, šajā spaidu darbu nometnē vismaz varēja saprast, ka zvana tavs paša telefons.

-   Jādomā, šis viss ir krievu dēļ, es ieminējos.

-   Var teikt arī tā, jaunā dāma smaidīdama sacīja. Bet jūs taču noteikti būsiet lasījis, ka tie diemžēl neiesaistījās. Tagad mums ir amerikāņi un irāņi. Riska investori. Siseņi.

Es nopūtos. Par tamlīdzīgu attīstību biju bažījies vienmēr. Ne dzīves telpas, ne auglīgas zemes, kas dod tautai maizi, tad jau, protams, atliek vienīgi pārtikt no siseņiem kā beidzamajam nēģerim. Aizkustināts nolūkojos uz šo jauno būtni, kura bezbailīgi stalti soļoja man līdzās. Nokremšļojos, tomēr baidos, ka viņa saklausīja manu saviļņojumu, kad sacīju:

-   Jūs esat ļoti drosmīga.

-   Protams! Viņa starojoši smaidīja. Es taču negribu mūžīgi palikt asistente.

Skaidrs. “Asistente”. Viņai bija jāstrādā palīdzības dienestā pie krieviem. Nevarēju uzreiz izprast, kā tas izpaužas šajā jaunajā pasaulē, taču paņēmiens izskatījās raksturīgs šiem cilvēces parazītiem. Nemaz nevēlējos iztēloties, kāds īsti ir šis “dienests” boļševiku jūgā. Spēji apstājos un satvēru viņu aiz delma.

-   Paraugieties uz mani! es sacīju un, kad viņa nedaudz pārsteigta pievērsās man, cieši ieskatījos viņai acis un svinīgi teicu:

-  Es jums apsolu: jums būs tāda nākotne, kāda atbilst jūsu izcelsmei! Pats personiski veltīšu visus spēkus tam, lai nedz jums, nedz kādai citai vācu sievietei vairs nebūtu ilgi jākalpo šiem zemcilvēkiem! Dodu jums savu godavārdu, jaunkundz… nezinu jūsu uzvārdu.

-   Ezlēma, viņa paskaidroja.

Vēl tagad atceros šo mirkli kā visai nepatīkamu. Kādu sekundes daļu manas smadzenes meklēja un, dabiski, neatrada izskaidrojumu tam, kā viena godīga vācu meiča var tikt pie uzvārda “Ezlēma” Palaidu vaļā viņas delmu un strupi pagriezos, lai ietu tālāk. Šo blēdīgo personu es vislabprātāk būtu vienkārši pametis stāvam, tik vīlies un apkrāpts jutos. Diemžēl es nezināju ceļu. Tāpēc klusēdams sekoju viņai, tomēr nolēmu šajā jaunajā laikā būt vēl piesardzīgāks. Turki tātad ne vien darbojās tīrīšanas industrijā, bet apbrīnojamā kārtā bija sastopami ik uz soļa pilnīgi visur.

Kad iegājām konferenču zālē, Zenzenbrinks piecēlās, piegāja pie manis un, tā teikt, pavadīja mani iekšā telpā, kur ļaužu grupa sēdēja ap samērā garu, no mazākām daļām saliktu galdu. Pazinu

arī viesnīcas rezervētāju Zavacki, bet šeit atradās vēl kāds pusducis jaunāku vīriešu uzvalkos un arī viena sieviete, droši vien tā pati agrāk pieminētā “Bellīni”. Tā bija gadus četrdesmit veca tumšmate, visticamāk, no Dienvidtiroles, un, jau ieejot telpā, es jutu: šai sievietei ir lielāka vīra dūša nekā visiem pārējiem šiem ģeķiem, kopā ņemtiem. Zenzenbrinks pieskārās manam elkonim un mēģināja virzīt mani uz galda tālāko galu, kur, kā pamanīju ar acs maliņu, atradās tāda kā improvizēta skatuve vai podests. Viegli pagriezdamies, izvairījos no viņa pieskāriena, stingrā solī devos pie dāmas, noņēmu formas cepuri un iespiedu to padusē.

-         Tā ir… Bellīni kundze, Zenzenbrinks pilnīgi lieki paziņoja.

-   Executive Vice President producentu firmā Flashlight. Bellīni kundze šis ir mūsu cerīgais atradums, un viņa vārds ir… ēē…

-   Hitlers, pārtraucu šo necienīgo stomīšanos, Ādolfs Hitlers, Lielvācijas Reiha kanclers, pašlaik atvaļināts.

Viņa sniedza man roku, ko es, ne pārāk zemu paklanīdamies, nedaudz tuvināju lūpām, simbolizējot skūpstu. Tad atkal izslējos stalti.

-   Cienītā kundze, priecājos iepazīties. Ceru, mēs kopīgi mainīsim Vāciju!

Viņa pasmaidīja kā man likās, mazliet nedroši -, taču savu zināmo iespaidu uz sievietēm es atcerējos no agrākiem laikiem. Sievietei ir tikpat kā neiespējami nejust neko, kad viņas tuvumā uzturas pasaules varenākās armijas virspavēlnieks. Lai viņu veltīgi nemulsinātu, ar uzrunu “Mani kungi!” pievērsos pārējiem klātesošajiem un visbeidzot atkal Zenzenbrinkam.

-   Nu, mīļais Zenzenbrink, kuru vietu tad esat man iecerējis?

Zenzenbrinks norādīja uz krēslu galda tālākajā galā. Ar kaut

ko tamlīdzīgu jau biju rēķinājies. Šī nebija pirmā reize, kad daži kādas tā dēvētās industrijas pārstāvji uzdrošinājās svērt un mērīt to, kāds svars tad ir nākamajam Vācijas vadonim. Labi, tad es parādīšu viņiem svaru bumbas, un jautājums tikai, vai viņi jaudās tās pacelt.

Uz galda atradās kafija, tases, nelielas pudelītes ar sulām un ūdeni, kā arī karafe ar dzidru ūdeni, kuru tad arī izvēlējos. Tad mēs īsu brīdi sēdējām klusēdami.

-   Tātad, Zenzenbrinks iesāka, ko jūs šodien varat mums parādīt?

-   Sevi, es atbildēju.

-   Nē, es biju domājis: ko jūs šodien mums nodemonstrēsiet?

-    Es vairs neko neteikšu par Poliju! smaidīdams piebilda Zavackis.

-   Jauki, es teicu, tā mēs ātrāk tiksim uz priekšu. Manuprāt, jautājums ir skaidrs: kā jūs varat palīdzēt man, lai es varu palīdzēt Vācijai?

-   Kā tad jūs grasāties palīdzēt Vācijai? jautāja dāma Bellīni un savādi pamirkšķināja ar aci man un pārējiem.

-   Manuprāt, sirds dziļumos jūs visi zināt, kas šai valstij nepieciešams. Nākdams uz šejieni, redzēju telpas, kurās esat spiesti strādāt. Šīs noliktavu halles, kurās jums un jūsu biedriem jāpilda klaušas. Arī Špērs2 neklīrējās, kad runa bija par ārzemju strādnieku efektīvu izmantošanu, tomēr šī šaurība…

-  Tie ir brīva plānojuma biroji, piezīmēja kāds no kungiem, tādi taču ir visur.

-  Vai jūs gribat apgalvot, ka tā ir bijusi jūsu ideja? es noprasīju.

-    Ko šeit nozīmē “mana ideja”, viņš teica un smiedamies paskatījās uz pārējiem, to esam izlēmuši mēs visi…

-   Redziet, es sacīju, piecēlos kājās un vērsos tieši pie Bellīni kundzes, tieši tas ir mans temats. Es runāju par atbildību. Es runāju par lēmumiem. Kurš ir ierīkojis šos masu krātiņus? Vai viņš? Es norādīju uz kungu, kuram nepiederēja šī ideja. Vai viņš? Paraudzījos uz Zenzenbrinka blakussēdētāju. Vai varbūt Zavacka kungs bet par to nu es nopietni šaubos. Es to nezinu. Vēl labāk: kungi paši to nezina. Un ko lai dara jūsu strādnieki, ja savā darbavietā nespēj saklausīt pat paši savus vārdus? Ja viņiem jātērē vesela bagātība par zvana melodijām tikai tādēļ, lai spētu

atšķirt savu telefonu no kaimiņa telefona? Kurš par to atbild? Kurš palīdzēs vācu strādniekam nelaimē? Pie kura lai viņi iet? Vai palīdzēs priekšnieks? Nē, jo viņš tikai sūta ļaudis pie nākamā un atkal nākamā! Un vai tas ir atsevišķs gadījums? Nē, tas nav atsevišķs gadījums, tā ir slimība, kas uzglūn visā Vācijā! Ja šodien pērkat tasi kafijas, vai jūs zināt, kurš par to atbild? Kurš šo kafiju vāra? Šis kungs, un es atkal norādīju uz to, kuram nepiederēja šī ideja, šis kungs, protams, domā, ka to vāra Štārbuka kungs. Bet jūs, Bellīni kundze, un es mēs abi zinām: šis Štārbuks nevar vārīt visur vienlaikus. Neviens nezina, kas vārījis šo kafiju, un mēs zinām tikai vienu: ne jau Štārbuks. Un, ja aizejat uz tīrītavu, vai jūs zināt, kurš ir iztīrījis jūsu mundieri? Kas gan ir šis tā saucamais Jilmāzs? Redziet, un tāpēc mums Vācijā ir nepieciešama pārmaiņa. Revolūcija. Mums ir nepieciešama atbildība un spēks. Tāda valsts vadība, kura pieņem lēmumus un atbild par tiem ar savu dzīvību un visu pārējo. Ja gribat uzbrukt Krievijai, jūs taču nevarat sacīt: ak, to mēs kaut kā izlēmām visi kopā kā labpatiktu šim kolēģa kungam. Par to, vai tagad jāaplenc Maskava, mēs nu lemsim, sasēduši kopā un balsodami ar paceltu roku! Cik brīnišķīgi ērti, un gadījumā, ja iziet greizi, tad vainīgi esam mēs visi vai vēl labāk: vainīga ir tauta, jo tā taču mūs ievēlējusi. Nē, Vācijai ir atkal jāzina: Krievija tas nebija Brauhičs3 , tas nebija Gudērians, tas nebija Gērings tas biju es. Autobāņi tas nebija kaut kāds ampelmanis, tas bija fīrers! Un tā tam atkal jābūt visā valstī! No rīta ēdot baltmaizes radziņu, jūs zināt tas ir beķera darbs. Kad rīt iemaršēsiet atlikušajā Čehijā, jūs zināsiet tas ir fīrera darbs.

To teicis, es apsēdos.

Apkārt valdīja klusums.

-  Tas… nav smieklīgi, ierunājās Zenzenbrinka blakussēdētājs.

-   Baisi, sacīja kungs, kuram nepiederēja šī ideja.

-   Es tak jums teicu, ka viņš ir lielisks, lepni noteica Zenzenbrinks.

-   Kaut kas traks, norūca viesnīcas rezervētājs Zavackis, taču nekļuva skaidrs, kā viņš to domājis.

-   Neiedomājami, stingri paziņoja Zenzenbrinka blakussēdētājs.

Dāma Bellīni piecēlās. Tūdaļ visas galvas pagriezās uz viņas pusi.

-   Problēma ir tā, viņa sacīja, ka jūs visus ir totāli samaitājuši ārzemju komiķi.

Viņa neatstāja šo piezīmi karājamies gaisā, bet gan tūdaļ ņēma vārdu, ko šajā mirklī neuzdrošinājās darīt neviens cits.

-   Labu saturu jūs pazīstat vairs tikai pēc tā, ka komiķis uz skatuves smejas vairāk nekā publika zālē. Paskatieties taču uz mūsu izklaides programmām: neviens vairs nav spējīgs pajokot, ja pats nesmejas locīdamies, lai tādējādi visi saprastu, kur bijis joks. Un, ja kāds puslīdz saglabā savaldību, mēs ieslēdzam fona smieklus.

-   Tas ir attaisnojies, iebilda kāds, kurš līdz šim bija turējis muti.

-   Varbūt, noteica šī dāma, imponēdama man arvien vairāk, bet kas būs tālāk? Manuprāt, mēs esam sasnieguši punktu, kurā publika akceptē kaut ko tamlīdzīgu kā pašsaprotamu. Un pirmais, kurš pratīs likt izšķirošu jaunu akcentu, uz ilgu laiku apsteigs visus konkurentus. Vai nav tiesa… Hitlera kungs?

-    Izšķiroša ir propaganda, es teicu. Jums jāraida tautai vēsts, kas atšķiras no citu partiju raidītās.

-   Sakiet, viņa jautāja, šo runu jūs taču nebijāt sagatavojis iepriekš, vai ne?

-   Kālab gan? es atteicu. Sava pasaules uzskata granītcietos pamatus esmu licis pirms gana ilga laika. Tas man ļauj konfrontēt jebkuru pasaules norišu aspektu ar manām zināšanām un izdarīt pareizos secinājumus. Vai jūs domājat, ka vadoņa gudrības iespējams apgūt jūsu universitātēs?

Dāma uzsita ar plaukstu pa galdu.

-   Viņš improvizē! viņa starodama izsaucās. Vienkārši ņem un runā bez kādas aizķeršanās! Un nepakustina ne vaibstu! Vai jūs saprotat, ko tas nozīmē? Tas nozīmē: šoreiz nebūs tā, ka pēc divām pārraidēm viņš vienkārši vairs nezinās, ko teikt. Vai sāks dīkt, lai viņam piešķir vairāk autoru. Varbūt es maldos, Hitlera kungs?

-   Tā dēvētajiem autoriem es nelabprāt ļauju iejaukties manā darbā, es atbildēju. Kad rakstīju “Manu ciņu”, Štolcings-Černi bieži vien…

-   Sāku pamazām saprast, ko tu gribi teikt, Karmena, tagad ierunājās kungs, kuram nepiederēja šī ideja, un iesmējās.

-   …un mēs izmantosim viņu kā kontrapunktu, dāma Bellīni turpināja, tur kur viņš visvairāk kritis acīs. Pie Ali Jokmeta!

-   Šis nu gan būs priecīgs, noteica Zavackis.

-    Lai labāk paskatās uz saviem reitingiem, Bellīni kundze attrauca, kur tie ir tagad, kur bija pirms diviem gadiem un kur drīz būs.

-   ZDF beidzot dabūs trūkties! sacīja Zenzenbrinks.

-   Mums ir jābūt skaidrībā tikai par vienu, Bellīni kundze sacīja un piepeši paskatījās uz mani ļoti nopietni.

-   Un tas būtu?

-   Mēs esam vienisprātis par to, ka ebreju jautājums nav nekas smieklīgs!

-   Tur jums ir pilnīga taisnība, es piekritu, gandrīz vai atvieglots. Te nu beidzot bija kāds cilvēks, kurš zināja, ko saka.

IX

Jaunai kustībai nav nekā bīstamāka par straujiem panākumiem.

Ir sperti pirmie soļi, te iemantoti daži piekritēji, tur teikta kāda runa, varbūt jau pieņemts lēmums par Austrijas vai Sudetijas aneksiju, un pārlieku viegli rodas mānīgais priekšstats par atrašanos starpposmā, no kura būtiski vienkāršāk ir sasniedzama galīgā uzvara. Un patiesi visai īsā laikā es biju guvis dažus pārsteidzošus panākumus, kuri apstiprināja likteņa izvēli. Kā gan būtu vajadzējis karot un cīkstēties 1919., 1920. gadā, kāda mediju vētra līdz ar pilsonisko partiju slienām tolaik būtu triekusies man sejā, kā es būtu nopūlējies, kārtu pa kārtai saplosot žīda melu tīklu, juzdams, kā mani tūdaļ atkal savažo šā parazīta dziedzeru lipīgie pavedieni, kamēr pretinieks simtkārtīgā, tūkstoškārtīgā pārspēkā spļauj aizvien jaunu, aizvien pretīgāku indi, bet šeit, šajā jaunajā laikā, es jau pēc pāris dienām biju guvis pieeju televīzijai, ko politiskais pretinieks turklāt pilnīgi atstāja novārtā. Bezmaz pārāk skaisti, lai būtu patiesība: pēdējos sešdesmit gados jautājumā par komunikāciju ar iedzīvotājiem pretinieks nebija mācījies itin neko.

Cik filmu es būtu uzņēmis viņa vietā! Mīlas romānus tālās zemēs, uz lieliem Kraft durch Freude kuģiem, kas vago Dienvidjūru ūdeņus vai slīd gar varenajiem Norvēģijas fjordiem, stāstus par jauniņiem vērmahta kareivjiem, kuri kā pirmatklājēji drosmīgi sasniedz varenu klinšu masīvu virsotnes, lai kādas klintssienas pakājē mirtu savas lielās mīlestības Vācu meiteņu savienības grupas vadītājas rokās, pēc kam viņa, satricināta, bet ieguvusi rūdījumu, veltī savu dzīvi nacionālsociālistiskajai sieviešu politikai.

Zem sirds viņa jau nēsā sava mirušā mīļotā drosmīgo atvasi, un šeit var pievērt acis pat uz tādu kā bezlaulību, jo tur, kur balsi paceļ tīrās asinis, ir jāapklust arī Himleram. Lai vai kā, jaunā karavīra vārdi neiziet viņai no prāta, kamēr viņa mijkrēslī soļo pa ieleju, viņai pakaļ bijīgi noskatās dažas piena govis, un debesīs lēnām iegaismojas spēkpilns kāškrusta karogs. Tās tik būtu filmas, es varu apzvērēt jau nākamajā dienā visos sieviešu apvienības birojos izbeigtos pieteikšanās anketas.

Vārdā viņai būtu Heda.

Jebkurā gadījumā šis medijs politiskā ziņā bija atstāts pilnīgā atmatā. Ja ieskatījās televīzijas aparātā, tad šķita, ka vienīgais, ko šī valdība darījusi tautas labā, ir kaut kāds bezdarbnieku pabalstu samazināšanas pasākums, par ko visi ir sašutuši. Par to allaž tika runāts aizvainojuma pilnā tonī, un man atlika vienīgi cerēt, ka šie aizvainotie nesastāda pārāk lielu sabiedrības daļu, jo, pat liekot lietā visas savas fantāzijas rezerves, nespēju iztēloties karoga pacelšanas ceremoniju Nirnbergā, Cepelīna laukumā, kur piedalītos simtiem tūkstošu šādu nožēlojamu personu.

Kā panākumu varēju iegrāmatot arī sarunas ar dāmu Bellīni. No sākta gala nebiju atstājis nekādas šaubas par to, ka man nepieciešama ne tikai nauda, bet arī partijas aparāts, partijas birojs. Sākumā Bellīni likās mazliet pārsteigta, taču tūdaļ apliecināja gatavību nodrošināt visu vajadzīgo atbalstu, biroju un mašīnrakstītāju. Ievērojama paušālsumma bija paredzēta apģērba iegādei un propagandas ceļojumiem, pētījumu materiāliem, lai gūtu pilnīgu pārskatu pār aktuālo situāciju, un dažām citām lietām. Izskatījās, ka finanšu līdzekļi nav problēma, drīzāk pietrūkst izpratnes par partijas vadītāja reprezentācijas vajadzībām. Tā, piemēram, tika piekrists pašūt vairākus “vēsturiskajam oriģinālam atbilstošus” uzvalkus pie smalka drēbnieka un sagādāt arī manu mīļoto platmali, ko tik labprāt biju nēsājis Oberzalcbergā1 un kalnos. Turpretī man tika liegts vaļējs mersedesa automobilis ar šoferi, jo tas, lūk, izskatīšoties visai nenopietni. Es piekritu, vilcinādamies tikai skata pēc tāpat jau biju panācis daudz vairāk, nekā būtu uzdrīkstējies cerēt. Tomēr šis un retrospektīvi tas redzams sevišķi skaidri neapšaubāmi bija visbīstamākais mirklis manā jaunajā karjerā, un dažs labs cits varbūt jau būtu pašapmierināti atlaidies spilvenos un tādējādi cietis sakāvi visā frontē, turpretī es, droši vien pateicoties arī savam briedumam, pastāvīgi pakļāvu katru notikumu visnežēlīgākajai, saltākajai analīzei.

Tā, piemēram, manu sekotāju skaits bija tik mazs kā vēl nekad. Un, Dievs mans liecinieks, es varu norādīt uz niecīgu piekritēju skaitu arī pagātnē, jo lieliski atceros, kā 1919. gadā, pirmo reizi ierodoties tolaik vēl Vācu strādnieku partijas sanāksmē, ieraudzīju tur tikai kādus septiņus cilvēkus. Taču šodien es varēju rēķināties vienīgi pats ar sevi, zināmās robežās varbūt vēl arī ar dāmu Bellīni vai ar kioska īpašnieku, tomēr bija jāšaubās, vai abi ir sasnieguši tādu briedumu, lai saņemtu partijas biedra karti, nemaz nerunājot par viņu gatavību maksāt biedra naudu vai savu reizi ar krēsla kāju rokā nodibināt kārtību sapulces zālē. It sevišķi kioska īpašnieks man pamatā likās pat liberāls vai kreisi orientēts, kaut arī ar godīgu vācu sirdi krūtīs. Pagaidām es turpināju disciplinēti ievērot savu dzelžaino dienas režīmu. Cēlos ap vienpadsmitiem priekšpusdienā, liku, lai viesnīcas personāls atnes man vienu vai divus kūkas gabalus, un nepagurstoši strādāju līdz vēlai naktij.

Tas ir es būtu cēlies vienpadsmitos priekšpusdienā. Taču jau pirmajā rīta svīdumā ap pulksten deviņiem iezvanījās telefons un pie aparāta bija kāda dāma ar neizrunājamu slāviskas izcelsmes uzvārdu. Jodls2 nemūžam nebūtu pārslēdzis šādu zvanu uz manu kabinetu, taču Jodls acīmredzot diemžēl bija kļuvis par vācu vēstures daļu. Vēl atrazdamies miega varā, sataustīju aparāta klausuli.

-   Hrmf?

-    Labdien, šeit Krvtščika, nežēlīgā priekā iegavilējās kāda balss. No Flashlight!

Šajos tā dēvētajos “cīruļos” mani visvairāk kaitina šis drausmīgais labais noskaņojums it kā viņi jau trīs stundas būtu nomodā

un paguvuši iekarot Franciju. Turklāt vairums no viņiem, lai gan tik pretīgi agri cēlušies, nekādā ziņā nav paveikuši neko dižu. Tieši Berlīnē es nereti esmu sastapis cilvēkus, kuri nebūt neslēpa, ka tik briesmīgā agrumā ceļas vienīgi tādēļ, lai agrāk varētu atstāt biroju. Vairākiem no šiem astoņstundu loģikas piekritējiem savulaik esmu ieteicis, lai sāk strādāt jau ap desmitiem vakarā, tad sešos rītā varēs iet mājās un tur varbūt nonāks vēl pirms tam, kad jāceļas augšā. Daži pat uzlūkoja to kā nopietni domātu priekšlikumu. Savukārt es visādā ziņā uzskatu, ka agrā rītā ir jāstrādā vienīgi beķeriem.

Un, bez šaubām, arī gestapo, tas ir pašsaprotami. Lai varētu izraut no pēļiem boļševiku salašņas, protams, ja vien nav runa par boļševikiem beķeriem. Tie, protams, tajā laikā jau ir nomodā, un arī slepenpolicistiem tad ir jāceļas augšā vēl agrāk, un tā tālāk, un tā joprojām.

-   Ko jūs vēlaties? es jautāju.

-   Zvanu jums no līgumu nodaļas, balss priecājās. Patlaban gatavoju dokumentus, un te man būtu vēl daži jautājumi. Nezinu, vai to vajadzētu pa telefonu… Vai varbūt labāk atnāksiet pats?

-   Kas tie par jautājumiem?

-    Nujā, vispārēji jautājumi. Sociālā apdrošināšanas, bankas rekvizīti un tamlīdzīgi. Piemēram, vispirmām kārtām uz kāda vārda man jāaizpilda dokumenti.

-   Uz kāda vārda?

-   Nujā, es taču nemaz nezinu, kā jūs sauc.

-   Hitlers, es nokunkstēju, Ādolfs.

-   Jā, viņa atkal iesmējās savā šaušalīgajā rīta sajūsmā, nē, es domāju jūsu īsto vārdu!

-   Hitlers! Ādolfs! es teicu, nu jau mazliet pikti.

īsu brīdi valdīja klusums.

-   Tiešām?

-   Jā, protams!

-   Nu, tas taču ir… tā tik ir sagadīšanās…

-   Kāpēc sagadīšanās?

-   Nujā, ka jūs tā sauc…

-   Sasodīts, jūs taču arī kaut kā sauc! Bet tāpēc es vēl te nesēžu un nebolu acis, un nesaku: “Ooo, kāda sagadīšanās!”

-   Nujā bet jūs jau arī tā izskatāties. Nu tā, kā jūs sauc.

-    Un tad? Jūs droši vien izskatāties pavisam citādi, nevis tā, kā jūs sauc?

-   Nē, bet…

-  Nu, lūk! Tad, Dieva dēļ, pabeidziet rakstīt tos nolādētos papīrus! To teicis, es sparīgi nometu klausuli uz aparāta.

Pēc septiņām minūtēm telefons iezvanījās atkal.

-   Kas tad nu vēl?

-   Jā, te atkal… Sekoja šis savādi austrumnieciskais uzvārds, kas skanēja tā, kā kad tiek saņurcīts vērmahta ziņojums. Es… man liekas… diemžēl tā nevarēs…

-   Ko tā nevarēs?

-   Redziet, es tiešām gribu būt pretimnākoša, bet… juridiskā nodaļa to nemūžam nelaidīs cauri, es taču… kad viņi ieraudzīs līgumu un tajā būs rakstīts “Ādolfs Hitlers”…

-   Jā, bet ko tad citu jūs tur gribat rakstīt?

-   Atvainojiet, ka jautāju vēlreiz, bet: vai jūs īstenībā tā sauc?

-   Nē, es gurdi atteicu, īstenībā mani, protams, tā nesauc. Īstenībā mani sauc Ābrams Rozencveigs.

-   Tā jau es domāju, viņa sacīja, dzirdami atvieglota. “Ābrams ar garo a ?

-   Tas bija joks! es iekliedzu klausulē.

-   Ak tā. Vai! Žēl.

Dzirdēju, kā viņa vairākas reizes kaut ko pārsvītro. Tad viņa ierunājās atkal: Es… lūdzu, bet diemžēl būtu labāk, ja jūs varbūt iegrieztos pie mums? Man vajag kaut ko tādu kā pasi. Un jūsu bankas rekvizītus.

-   Prasiet Bormanam, es visai strupi pateicu un noliku klausuli. Pēc tam apsēdos. Tas tiešām bija kaitinoši. Un sarežģīti. Ar nožēlu, gandrīz vai ar skumjām manas domas atgriezās pie uzticamā Bormana. Bormans allaž bija pasūtījis vakara filmas,

lai es pēc smagas kara vadīšanas dienas varētu mazliet atpūsties. Bormans bija apbrīnojami gludi noregulējis jautājumu ar Oberzalcberga iedzīvotājiem. Bormans ļoti ērti bija arī rūpējies par maniem ieņēmumiem no grāmatu pārdošanas, ak, Bormans, uzticamākais no uzticamiem. Jutos mierīgs, zinot, ka viņa rokās ir daudz kas, pat ļoti daudz. Varēja droši pieņemt, ka Bormans būtu gludi nokārtojis arī jautājumu par tādiem līgumiem. “Pēdējais brīdinājums, Kraukstuļčabuļa kundze. Vai nu jūs tūdaļ uzrakstīsiet šos līguma dokumentus brīvprātīgi, vai arī kopā ar visu ģimeni nonāksiet Dahavā. Un jūs jau zināt, cik daudzi no turienes atgriežas.” Bormana iejušanās spējas jau tolaik tika novērtētas par zemu. Kā viņš prata runāt ar cilvēkiem! Viens un divi viņš būtu sagādājis man dzīvokli, nevainojamus personas dokumentus, bankas kontus, visu. Vai arī padomājot rūpīgāk, ticamāka šķita otra iespēja: viņš būtu parūpējies, lai neviens otru reizi neprasa pēc tādām birokrātiskām blēņām. Bet, nujā, tagad vajadzēja iztikt bez viņa. Un šī lieta kaut kādā veidā bija jānokārto arī dokumentu aspektā. Nevarēja zināt, kā es to nokārtotu pēc trīsdesmit gadiem, taču patlaban gribot negribot vajadzēja sekot šālaika paražām. Es iegrimu domās.

Droši vien vajadzēs reģistrēties kaut kādā iedzīvotāju pārvaldē. Taču man nebija ne dzīvesvietas, ne izcelsmes apliecības. Manas eksistences pierādījumi būtībā balstījās uz dzīvesvietu viesnīcā un uz to, ka mani bija atzinusi produkcijas firma, tomēr man nebija nekādu uzrādāmu papīru. Nikni sažņaudzu dūri un pacēlu to pret griestiem. Papīri! Vācu pilsoniskā ierēdņu birokrātija ar saviem maziskajiem, šaursirdīgajiem noteikumiem! Atkal šis mūžīgais lietuvēns, kas tup vācu tautai uz kakla, meta man spieķos savus zirnekļa pinekļus. Mans stāvoklis šķita teju vai neglābjams, kad vēlreiz iezvanījās telefons un vienīgi frontinieka dzelžainā apņēmība, attapība un sparīgā izlēmība noveda mani pie mērķa. Es pacēlu klausuli, juzdamies drošs, ka atradīšu risinājumu, tikai vēl nezināju, kā.

-   Šeit atkal Krvtščikas kundze no Flashlight.

Un tālāk bija vienkārši.

-   Ziniet ko, es sacīju, savienojiet mani ar Zenzenbrinku.

X

Pastāv plaši izplatīts maldīgs uzskats, ka vadoņa personībai ir jāzina viss. Tai nav jāzina viss. Tai nav jāzina lielais vairums no visa, jā, var pat nonākt tik tālu, ka tai nav jāzina vispār itin nekas. Tā var būt visnezinošākā no nezinošajiem. Jā, un arī akla un kurla pēc ienaidnieka bumbas traģiska trāpījuma. Ar koka kāju. Vai vispār bez rokām un kājām, tāpēc karoga pacelšanas laikā ir pilnīgi neiespējams pat vācu sveiciens, un, skanot Vācijas himnai, vien rūgta asara izripo no apdzisušās acs. Es pat teikšu: vadoņa personībai var nebūt atmiņas. Pilnīga amnēzija. Jo vadoņa sevišķais talants nav sausu faktu uzkrāšana viņa sevišķais talants ir prasme ātri pieņemt lēmumus un uzņemties par tiem atbildību. Tas nereti tiek novērtēts par zemu, kā tajā vecajā jokā, kur, pārvācoties uz citu dzīvokli, kāds nes nevis kastes, bet gan “atbildību”. Taču ideālā valstī vadonis gādā par to, lai ikviens darbojas tieši īstajā vietā. Lūk, piemēram, Bormans bija nevis vadoņa tips, bet gan domāšanas un atcerēšanās mākslas meistars. Viņš zināja visu. Aiz muguras daži sauca viņu par “fīrera dokumentu skapi”, un tādās reizēs es jutu dziļu aizkustinājumu, jo labāku atzinību savai politikai nemaz nevarētu vēlēties. Katrā ziņā tas bija daudz lielāks kompliments par to, kādu jebkad esmu saņēmis sakarā ar Gēringu (“fīrera gaisa balonu”).

Galu galā tieši šī prasme, šī iemaņa nošķirt derīgo no bezjēdzīgā tagad, par spīti Bormana zaudējumam, ļāva man saskatīt jaunās iespējas, ko varēja piedāvāt produkcijas firma. Bija bezjēdzīgi mēģināt pašam atrisināt birokrātisku papīru problēmu, tāpēc dokumentācijas draudīgo apstākļu lietu es deleģēju kādam, kuram noteikti bija lielāka izmaņa darīšanās ar vietējām iestādēm, proti, Zenzenbrinkam, kurš tūdaļ sacīja:

-   Nu protams, mēs to izdarīsim jūsu vietā. Gādājiet par savu programmu, visu pārējo nokārtosim mēs. Kas jums ir vajadzīgs?

-    Pajautājiet tai Kričvič… kā nu viņu tur sauca. Jādomā, ir vajadzīga personas apliecība. Un ne tikai.

-   Jums nav pases? Nav personas apliecības? Kā tas gadījies?

-   Tā man nekad nav bijusi vajadzīga.

-   Vai tad jūs nekad neesat bijis ārzemēs?

-   Kā nu ne. Polijā, Francijā, Ungārijā…

-   Jā, labi, tas ir ES ietvaros…

-   Un Padomju Savienībā.

-   Un tur jūs tikāt iekšā bez pases?

Es mirkli padomāju. Tad apzinīgi atbildēju: Neatceros, ka to man kāds būtu prasījis.

-   Savādi. Bet Amerikā! Jums ir piecdesmit seši gadi vai jūs nekad neesat bijis Amerikā?

-          Biju nopietni apņēmies turp doties, es sašutis attraucu,

-   taču diemžēl tiku aizkavēts.

-    Nu labi, mums vajag tikai jūsu dokumentus, un tad kāds noteikti nokārtos visu ar iestādēm un apdrošināšanām.

-   Tur jau tā problēma. Nekādu dokumentu nav.

-   Nav? Itin nekādu? Arī pie jūsu draudzenes? Tas ir mājās?

-   Manas pēdējās mājas, es skumji sacīju, kļuva par laupījumu liesmām.

-   Hm… paklausieties… jūs runājat nopietni?

-   Vai esat redzējis, kāda beigās izskatījās reihskanceleja?

Viņš iesmējās. Tik traki?

-  Nesaprotu, kas tur smieklīgs, es noteicu. Tas bija šausmīgi.

-   Nu labi, Zenzenbrinks sacīja, neesmu eksperts, taču kaut kādi dokumenti tomēr būs vajadzīgi. Kur jūs agrāk bijāt piereģistrējies? Vai apdrošināts?

-   Man vienmēr ir piemitusi zināma nepatika pret birokrātiju, es atbildēju, tāpēc likumus es labprātāk izstrādāju pats.

-   Hūū, Zenzenbrinks novaidējās. Tāda gadījuma man vēl nav bijis. Nujā, paskatīsimies, ko tur varēs darīt. Tomēr mums visādā ziņā ir vajadzīgs jūsu īstais vārds.

-   Hitlers, es teicu, Ādolfs.

-    Paklausieties, es tiešām saprotu jūsu situāciju. Neesat jau pirmais, kurš grib paturēt īsto vārdu pie sevis, lai ārpus skatuves būtu miers. Turklāt jūsu tēma ir tik delikāta, ka jums kā māksliniekam jābūt visnotaļ piesardzīgam, bet vai iestādes raudzīsies uz to šādi?

-   Detaļas mani neinteresē…

-   Sirsnīgi ticu. Zenzenbrinks iesmējās manuprāt, pārlieku aizbildnieciski. Jūs esat īsts mākslinieks. Tomēr tā tiešām būtu vienkāršāk. Redziet, nodokļu ziņā tā jau nav problēma. Finanšu pārvalde ir vienīgā pārvalde, kurai tas ir pilnīgi vienalga, vajadzības gadījumā tā apliek ar nodokļiem arī nelegāļus, un tur jūs varētu kaut kā vienoties par samaksu skaidrā naudā. Attiecībā uz samaksu mēs, protams, varētu jums palīdzēt ar aprēķiniem un atskaitēm, ja vien jums nav iebildumu, un tad sākumā nebūtu tik svarīgi arī bankas rekvizīti. Bet iedzīvotāju reģistrācijas iestādes vai sociālā apdrošināšana tur nu es tiešām nezinu, vai to izdosies nokārtot.

Jutu, ka tagad šim vīram nepieciešams morāls atbalsts. No karaspēka nedrīkst prasīt neiespējamo. Galu galā ne jau katru dienu gadās, ka Reiha kanclers, kurš sen uzskatīts par mirušu, mundri soļo pa dzimtenes ārēm.

-   Tas jums noteikti nākas grūti, es iecietīgi sacīju.

-   Kas?

-   Nu, ne jau bieži jūs sastopat tādus kā es.

Zenzenbrinks atturīgi iesmējās.

-   Kā nu ne. Beigu beigās tas ir mūsu darbs.

Viņa aukstasinība bija tik pārsteidzoša, ka jutos spiests pajautāt: Tad ir vairāki tādi kā es?

-   Jūs jau pats vislabāk zināsiet, ka jūsu branžā ļaužu pietiek… Zenzenbrinks atbildēja.

-   Un jūs tos visus rādāt televīzijā?

-   Tad nu gan mums būtu darba līdz kaklam! Nē, līgumus mēs slēdzam tikai ar tiem, kuriem ticam.

-    Ļoti labi, es viņu atbalstīju, par lietu ir jāclnās teju ar fanātisku ticību. Tad pie jums ir arī Antonesku1 ? Vai duče?

-   Kas?

-   Nu jūs taču zināt: Musolīni.

-  Nē! Zenzenbrinks noteica tik apņēmīgi, ka pat caur klausuli redzēju, kā viņš papurina galvu. Ko lai mēs iesāktu ar kaut kādu Antonīni? To tak neviens nepazīst.

-   Tad varbūt Čērčils? Eizenhauers? Čemberlens2 ?

-         Ā, nu es saprotu, uz ko jūs tēmējat! Zenzenbrinks izsaucās.

-   Nē, kas tad tur būtu asprātīgs? To nav iespējams pārdot, nē, nē, toties jūs visu darāt pilnīgi pareizi. Mēs paliksim pie viena tēla, mēs paliksim pie sava Hitlera!

-   Ļoti labi, es uzslavēju un tūdaļ pavaicāju: Bet ja nu rīt ierodas Staļins?

-    Aizmirstiet Staļinu, viņš apliecināja man uzticību, mēs jau neesam nekāds History Channel.

Lūk, tas bija tas Zenzenbrinks, kuru es vēlējos dzirdēt! Fanātiskais, fīrera atmodinātais Zenzenbrinks. Un tieši šajā vietā īpaši vēlos pasvītrot, cik svarīga ir šī fanātiskā griba.

Pilnīgā skaidrībā to ir parādījusi tieši pēdējā pasaules kara norise, kura ne vienmēr palika bez problēmām. Protams, daži šajā vietā teiks: jā, vai tad vainīgs bija fanātiskas gribas trūkums, ja pēc pirmā arī nākamais pasaules karš beidzās nelabvēlīgi? Vai varbūt pie vainas bija arī kāds cits iemesls, varbūt nepietika cilvēku materiāla? Tas viss ir iedomājami un varbūt pat pareizi, tomēr vienlaikus tas ir arī simptoms, kas liecina par kādu senu vācu slimību: par centieniem allaž meklēt kļūdu maznozīmīgās detaļās, pilnībā ignorējot lielās un skaidrās kopsakarības.

Tāpēc, pats par sevi saprotams, nevar apstrīdēt, ka pēdējā pasaules karā vācu armija zināmā mērā atpalika skaitliskā ziņā. Tomēr šis mazākums nekādā ziņā nebija izšķirošs, gluži otrādi, vācu tauta būtu tikusi galā arī ar daudz lielāku pretinieka pārspēku. Četrdesmito gadu sākumā es vairākkārt nožēloju, ka trūkst lielāka pretinieka skaita, pat mazliet kaunējos par to.3 Ja padomā, kāds skaitliskais mazākums bija Fridriham Lielajam! Uz katru prūšu grenadieri divpadsmit pretinieku! Un Krievijā katram vācu zaldātam bija tikai kādi trīs vai četri.

Nu labi, pēc Staļingradas pretinieka pārspēks nepārprotami labāk atbilda vērmahta godam. Piemēram, tajā dienā, kad Sabiedrotie izcēlās Normandijā, pretinieks uzbruka ar 2600 bumbvedējiem un 650 iznīcinātājiem, Luftwaffe pretojās ar ja nekļūdos diviem iznicinātājiem', un šādu spēku samēru visnotaļ var uzskatīt par cienīgu. Un stāvoklis tomēr nebija bezcerīgs! Šādās situācijās es no visas sirds piekrītu reihsministra Dr. Gebelsa vārdiem, kad viņš teica: ja neizdevīgu stāvokli nav iespējams novērst, tad tādai tautai kā vācieši tas ir jāizlīdzina citā veidā ar labākiem ieročiem, gudrākiem ģenerāļiem vai, kā šajā gadījumā, ar augstāku morāli. Vienkāršam iznīcinātāja pilotam sākumā, protams, varēja likties grūti ar katru ložmetēja kārtu notriekt no debesīm trīs bumbvedējus, taču ar pārāku morāli, ar nelokāmu fanātisku garu nekas nav neiespējams!

Šodien tas ir tiesa tāpat kā toreiz. Nupat pirms dažām dienām redzēju piemēru, kuru pat es nebūtu uzskatījis par iespējamu. Taču tā ir pilnīga patiesība. Runa ir par kādu viru, acīmredzot manas viesnīcas darbinieku, kuru vairākas reizes esmu redzējis piekopjam kādu interesantu jaunu nodarbošanos. Nav gan droši zināms, vai nodarbošanās ir jauna, vienīgi atceros to citādu veicamu ar slotu vai grābekli. Turpretī šis virs rīkojās ar pilnīgi jauna veida pārnēsājamu lapu pūšamo aparātu. Fascinējoša ierīce ar ārkārtīgu pūšamjaudu, droši vien kļuvusi nepieciešama tāpēc, ka evolūcija starplaikā radījusi koku lapu veidu ar lielāku pretestības spēku.

Cita starpā, balstoties uz šo piemēru, var teicami izsecināt, ka rasu cīņa nebūt nav beigusies, bet gan un pat pastiprināti turpinās dabā, to nenoliedz pat šolaiku pilsoniski liberālā prese. Allaž atkal taču ir lasāms par amerikāņu melnajām vāverēm, kas iznīdē vācietim tik mīļās gaišbrūnās vāveres, par afrikāņu skudru ciltīm, kas ieceļo caur Spāniju, par indoģermāņu spriganēm, kas še ieviešas. Šī pēdējā norise ir priekšzīmīga, jo āriskie augi, pats par sevi saprotams, ar pilnām tiesībām pieprasa sev pienākošos apmešanās teritoriju. Šīs jaunās, cīņasspējīgās lapas es vēl neesmu redzējis, jo tās, kas mētājās viesnīcas autostāvvietā, man šķita pilnīgi normālas, taču pūšamierīci, protams, tikpat labi var izmantot arī pret parastām lapām. Ar “Karalisko tīģeri” jau arī var cīnīties ne tikai pret T-34, bet nepieciešamības gadījumā arī pret kādu vecmodīgu BT-7.5

Pirmo reizi vērodams šo vīru, biju ārkārtīgi sašutis. No rīta varēja būt ap deviņiem mani uzmodināja tik ellišķīgs troksnis, it kā spilvens būtu nolikts blakus Staļina ērģelēm6 . Liesmodams niknumā, piecēlos, aizsteidzos pie loga, palūkojos ārā un ieraudzīju vīru, kurš tur rīkojās ar pūšamierīci. Tūdaļ saniknojos vēl vairāk, jo skats uz apkārtējiem kokiem vēstīja, ka runa ir par sevišķi vējainu dienu. Kļuva nepārprotami skaidrs, ka ir pilnīgi bezjēdzīgi šajā dienā mēģināt mērķtiecīgi aizpūst lapas no vienas vietas uz kādu citu. Jau grasījos mesties ārā un sašutis pieprasīt no viņa paskaidrojumus, taču tad apdomājos. Jo man nebija taisnība.

Šis vīrs bija saņēmis pavēli. Pavēle skanēja: pūst lapas. Un viņš pildīja šo pavēli. Ar fanātisku uzticību, kas labi būtu piestāvējusi Ceicleram.7 Šeit kāds vīrs klausīja pavēlei, tik vienkārši tas bija. Un vai viņš kurnēja? Vai klaigāja, ka šādā vējā tas ir bezjēdzīgi? Nē, viņš, drosmīgi un stoiski trokšņodams, pildīja savu pienākumu. Gluži kā uzticamie SS vīri. Tūkstoši, neņemot vērā slodzi, pildīja savu uzdevumu, kaut gan arī viņi būtu varējuši vaimanāt: “Ko lai mēs iesākam ar tiem daudzajiem žīdiem? Tam taču vairs nav nekādas jēgas, tos piegādā ātrāk, nekā mēs jaudājam dzīt viņus gāzes kamerās!”

Juzdamies aizkustināts, es aši saģērbos, izgāju ārā, devos pie šā vira, uzliku plaukstu viņam uz pleca un teicu: Mīļo cilvēk, gribu jums pateikties. Tieši tādu ļaužu labā es turpinu savu cīņu. Jo zinu: no šīs pūšamierīces, no katras pūšamierices šajā valstī plūst nacionālsociālisma kvēlošā elpa.

Lūk, tā ir fanātiskā griba, kas nepieciešama šai valstij. Un es cerēju, ka daļiņu no tās esmu pamodinājis arī Zenzenbrinkā.

XI

No rīta ieradies birojā, kas bija nodots manā rīcībā, no jauna apzinājos, cik tāls ir ceļš, kas man vēl ejams. Es iegāju apmēram piecus reiz septiņus metrus lielā telpā, griestu augstums labākajā gadījumā divi piecdesmit. Ar nožēlu atcerējos savu reihskanceleju. Tās tik bija telpas; ieejot tur, cilvēks uzreiz jutās kā punduris un notrīcēja varas un augstās kultūras priekšā. Piezīmēšu: ne greznības priekšā, greznošanās man vēl nekad neko nav devusi, taču, pieņemot kādu reihskancelejā, tūdaļ bija redzams, ka viņš arī tīri fiziski izjūt Vācu Reiha pārākumu. Tas nu Špēram bija izdevies lieliski: jau tikai Lielā audienču zāle vien, šīs lustras, man liekas, katra svēra veselu tonnu, un, ja tāda nāktu lejā, cilvēks zem tās pārvērstos biezenī, putrā, putrainā biezenī no kauliem, asinīm un sašķaidītas miesas, un varbūt kādā malā vēl rēgotos ārā mati; tur man pašam gandrīz bija bail stāvēt apakšā. Protams, es to neizrādīju, staigāju zem šīm lustrām, it kā tas būtu tīrais nieks, nu, un pie kaut kā tamlīdzīga jau pierod.

Bet tieši tā tam ir jābūt!

Tas nekur neder, ja par sazin cik miljoniem uzbūvē reihskanceleju, un tad kāds ienāk iekšā un domā: “O, to es biju iedomājies lielāku.” Ka viņš vispār domā, tas nav pieļaujams, viņam tūdaļ ir fiziski jāsajūt: viņš nav nekas, vācu tauta ir viss! Kungu tauta! No tās ir jāstaro aurai kā no pāvesta, bet, protams, no tāda pāvesta, kurš uz vismazākajiem iebildumiem atbild ar uguni un zobenu kā Dievs Tas Kungs pats. Tad ir jāatveras šīm varenajām divviru durvīm, un pa tām ienāk Vācu Reiha fīrers, un visiem šiem ārzemju viesiem ir jājūtas kā Odisejam Polifēma priekšā, taču šim Polifēmam ir divas acis! Un tajās neviens nepūtis miglu!

Un viņam ir arī durvis, nevis kaut kāds klintsbluķis.

Un eskalatori sajūta bija gandrīz kā Ķelnes Kaufhof lielveikalā.1 To es apskatīju drīz pēc āriskošanas, un Tlca veikums ir atzīstams: žīdi prot iekārtot preču namus. Bet tieši tur slēpjas atšķirība: tur klientam bija jājūtas kā karalim, bet, ienācis reihskancelejā, klients apzinājās te ir zemu jāpaklanās kaut kam lielākam, vismaz garā. Ne jau nu gluži jāmetas gar zemi. Es pats nekad neesmu atbalstījis to, lai apmeklētāji rāpo apkārt pa grīdu.

Man piešķirtā biroja grīda sastāvēja no tumšpelēka materiālu konglomerāta, kas bija nevis paklājs, bet gan kaut kas līdzīgs grīdas pārvalkam, ražots no pinkaina, noplukuša auduma; ja no tā pašūtu ziemas formastērpus, neviens vācu zaldāts tādus nevilktu mugurā. Tādu biju redzējis jau vairākkārt, tā laikam bija pieņemts, un šajā apstāklī man vismaz nebija jāsaskata nievīga attieksme pret sevi. Tā acīmredzot bija nabadzīgo laiku palieka, un klusībā es nozvērējos, ka nākotnē vācu strādniekiem, vācu ģimenei būs pavisam citādas grīdas.

Un citādas sienas.

Sienas te bija plānas kā papīrs, droši vien izejvielu trūkuma dēļ. Man bija rakstāmgalds, acīm redzami lietots, un telpa tam bija jādala ar otru rakstāmgaldu, laikam paredzētu solītajai mašīnrakstītājai. Dziļi nopūtos un paskatījos pa logu. Skats vērās uz autostāvvietu ar daudzkrāsainām pelnu kastēm. Krāsainības iemesls bija tas, ka atkritumi tika rūpīgi šķiroti gan jau tā paša izejvielu trūkuma dēļ. Nemaz negribējās prātot, no kuru kastu satura beigās ražots šis trūcīgais grīdas segums. Bez skaņas iesmējos par rūgto likteņa ironiju. Ja toreiz šī tauta īstajā brīdī būtu papūlējusies drusku vairāk, šodien tai piederētu visas austrumu izejvielas un tāda krāmēšanās būtu lieka. Visu veidu atkritumus varētu nevērīgi mest divās kastēs vai pat tikai vienā. Es neizpratnē nogrozīju galvu.

Lejā pagalmā pa vienai skraidelēja žurkas, ko nomainīja smēķētāju pulciņi. Žurkas, smēķētāji, žurkas, smēķētāji, tā tas turpinājās bez mitas. Atkal paraudzījos uz savu pieticīgo, pat trūcīgo rakstāmgaldu un lēto, relatīvi balto sienu aiz tā. Tur varētu piekarināt, ko grib, pat bronzā kaltu Reiha ērgli, bet labāk nekļūtu tik un tā. Būtu jāpriecājas, ja siena zem tāda svara nesabruktu. Reiz man bija 400 kvadrātmetri biroja, tagad Lielvācu Reiha fīrers sēdēja apavu kārbā. Kas gan bija noticis ar pasauli?

Un ar manu mašīnrakstītāju?

Ieskatījos pulkstenī. Mazliet pāri pusvieniem.

Atvēru durvis un palūkojos ārā. Neviena cilvēka, tikai vidēja vecuma dāma kostīmā. Viņa iesmējās, ieraudzījusi mani.

-   Ā, tas esat jūs! Vai jau mēģināt? Mēs visi gaidām ar nepacietību!

-   Kur ir mana sekretāre!

Viņa mirkli apstājās padomāt. Un tad teica: Tā ir tā uz pusslodzi, vai ne? Tad viņa droši vien atnāks tikai pēcpusdienā. Ap kādiem diviem.

-   Nē, nudien, es apjucis sacīju, un ko lai es tikmēr daru?

-          Nezinu, viņa atteica un smiedamās pagriezās uz iešanu.

-   Varbūt sāciet mazu zibenskaru?

-   To es paturēšu prātā, visai ledaini attraucu.

-    Tiešām? Viņa apstājās un vēlreiz pagriezās šurp. Nu super! Man prieks, ja tas noderēs jūsu programmai! Mēs taču visi šeit strādājam vienā firmā!

Atgriezos birojā un aizvēru durvis. Uz katra rakstāmgalda stāvēja rakstāmmašīna bez veltņa, bet aiz tās televīzijas aparāts, acīmredzot novietots šeit kļūdas dēļ. Nolēmu turpināt izglītošanos televīzijas jomā, taču neatradu mazo apkalpošanas kastīti. Tas nepriecēja. Nikni paķēru telefona klausuli un lēnām noliku to atpakaļ. Es taču nemaz nezināju, ar ko lai mani savieno centrāle. Šādā vidē visa modernā tehniskā infrastruktūra nedeva man pilnīgi neko. Es nopūtos, un pie sirds man mirkli pieklauvēja trauksmains izmisums. Tomēr tikai mirkli: es apņēmīgi atvairīju vājuma uzbrukumu. Politiķis paveic visu iespējamo ar to, kas viņam ir. Vai ar to, kā viņam nav, kā šajā gadījumā. Nu, tad jau es tikpat labi varēju iziet ārā un starplaikā aplūkot jauno vācu tautu.

Izgāju pa ārdurvīm un paraudzījos apkārt. Iepretim atradās mazs parks, kur lapotnes jau bija košās rudens krāsās. Pa labi un pa kreisi rindojās nami. Mans skatiens pievērsās kādai ārprātīgajai, kura parka malā veda saitē suni un patlaban grasījās vākt kopā tā izmetumus. īsi iedomājos, vai viņa jau ir sterilizēta2 , tomēr secināju, ka Vāciju viņa jebkurā gadījumā nevar reprezentēt, tāpēc izvēlējos citu virzienu un uz labu laimi devos pa kreisi.

Pie nama sienas karājās cigarešu automāts, pie kura droši vien apgādājās smēķētāji, kas dalīja stāvlaukumu ar žurkām. Pagāju garām tam un dažiem gājējiem. Mans mundieris acīmredzot netika uztverts kā traucējošs, iespējams, tāpēc, ka šeit tas nelikās nekas neparasts. Ceļā sastapu divus vīrus mēreni imitētās vērmahta uniformās, vienu medicīnas māsu un divus ārstus. Šāds kostimētu personu daudzums bija man izdevīgs: uzmanību es vairs nevērtēju tik augstu, kopš toreiz, pēc atbrīvošanas no ieslodzījuma, mani burtiski vajāja piekritēji. Vārda tiešā nozīmē viņus vajadzēja apmānīt ar nelieliem manevriem, lai varētu īsu brīdi atvilkt elpu, fotogrāfu netraucēts. Taču šeit, šajā īpašajā apkārtnē, es zināmā mērā atrados kā es pats un tomēr inkognito ideāli nosacījumi iedzīvotāju novērošanai. Jo daudzi cilvēki fīrera klātbūtnē vairs neizturas gluži dabiski. Tad es vienmēr saku: “Iztiksim bez formalitātēm!” bet tieši mazie ļaudis neliekas to dzirdam. Manā Minhenes laikā mazie ļaudis kā negudri sekoja man pa pēdām. Šeit tas man nepavisam nebija vajadzīgs. Es gribēju redzēt īsto, neviltoto vācieti, berlīnieti.

Pēc dažām minūtēm gāju garām būvlaukumam. Apkārt klimta vīri ķiverēs, būtībā viss izskatījās tā, kā atcerējos no sava dziļās nabadzības laika Vīnē, kad biju salīdzis darbā uz būvēm, lai nopelnītu dienišķo maizi. Ziņkārīgi paskatījos caur žogu, gaidīdams, ka redzēšu augam namus, taču šeit tehnika acīmredzot nebija pārāk progresējusi. Augšējā stāvā priekšstrādnieks patlaban rāja kādu jaunekli, tas varēja būt strādājošs students, topošais arhitekts, jauns, cerību pilns cilvēks, kāds reiz biju es. Arī viņam bija jāpakļaujas strādnieka varmācībai, būvlaukuma nežēlīgā pasaule arī šodien bija tāda pati kā toreiz. Varbūt jauneklis bija guvis ieskatu valodniecībā un dabas filozofijā taču šajā cementa un tērauda universā tas nenozīmēja nenieka. Tomēr tas nozīmēja arī: tā pastāvēja vēl arvien brutālā, vienkāršā masa, un man tikai vajadzēja to pamodināt. Un arī asiņu kvalitāte likās visnotaļ lietojama.

Nesteidzīgi soļodams tālāk, vēroju pretimnācēju sejas. Kopumā tās nebija pārāk mainījušās. Manas valdīšanas laikā veiktie pasākumi acīm redzami bija atmaksājušies, kaut arī vairs netika turpināti. Jaukteņus tikpat kā nevarēja sazīmēt. Bija redzama relatīvi stipra austrumu ietekme, slāviski elementi daudzās sejās, bet Berlīnē tā ir bijis vienmēr. Turpretī kaut kas jauns bija ievērojamais turku-arābu elements ielas ainavā. Sievietes ar lakatu galvā, veci turki jakās un naģenēs. Tomēr, cik varēju vērot, asiņu sajaukšanās vēl nebija notikusi. Turki, kurus redzēju, izskatījās kā turki, uzlabošana ar āriešu asinīm nebija konstatējama, kaut gan noteikti bija turku interesēs. Taču man palika neizprotams, ko turks tik lielā skaitā dara uz ielas. Piedevām vēl šajā diennakts laikā. Par importētu apkalpojošo personālu te, šķiet, nebija runas, un arī no steigas nebija ne vēsts. Turku eksistences veids drīzāk liecināja par rāmu omulību.

No domām mani izrāva zvans. Skaļa šķindināšana, kāda skolās parasti vēsta par mācību stundas vai dienas beigām. Es pacēlu acis, un patiesi netālu atradās skolas ēka. Paātrināju gaitu un apsēdos uz brīva soliņa iepretim tai. Varēja gadīties starpbrīdis vai kāda cita iespēja nopētīt jaunatni lielākā skaitā. Tik tiešām, ārā no ēkas sāka plūst ievērojams jauniešu pulks, taču skolas veida tuvāka identificēšana bija pilnīgi neiespējama. Saredzēju vairākus zēnus, taču izskatījās, ka viņu vienaudžu meiteņu te nav vispār.

Tās, kuras nāca ārā no ēkas, vai nu bija pamatskolas vecumā, vai arī šķita sasniegušas pilnīgu dzimumbriedumu. Iespējams, zinātne bija atradusi veidu, kā izvairīties no mulsinošajiem pubertātes gadiem un uzreiz pārcelt jaunās sievietes auglīgā vecumā. Būtībā šī doma bija visnotaļ loģiska, jo jaunībā neatlaidīgi veiktā rūdīšanās lieti noder tikai vīra gados. Pie klasiskās Grieķijas spartiešiem nebija noticis citādi. Apstiprinājums bija arī tas, ka šīs jaunās sievietes bija ģērbušās tā, lai uzsvērtu ķermeņa aprises, un viennozīmīgi signalizēja par centieniem izraudzīties partneri un dibināt ģimeni. Tomēr viņu vidū pārsteidzošā kārtā bija pavisam maz vāciešu. Likās, šajā skolā mācās arī turku viesskolēni. Jau no dažām sarunu drumslām veidojās negaidīta, pat priecējoša aina.

Pats personīgi nu varēju pārliecināties, ka attiecībā uz šiem turku skolēniem mani principi tiek atzīti par pareiziem un pārvērsti direktīvās. Jaunajiem turkiem gluži nepārprotami tika sniegtas tikai visvienkāršākās valodas zināšanas. Pareiza teikuma uzbūve tikpat kā nebija saklausāma, dzirdētais drīzāk līdzinājās valodiskam frontes posmam, krustu šķērsu pilnam ar garīgām dzeloņstieplēm, mentālu granātu uzartam kā kaujas lauki pie Sommas. Ar pārpalikumu varbūt pietika trūcīgai saziņai, bet ne organizētai pretestībai. Turklāt nabadzīgā vārdu krājuma dēļ vairumu teikumu pavadīja plaši žesti, tika izmantota visīstākā zīmju valoda precīzā saskaņā ar manis izstrādātajiem vēlamajiem priekšstatiem. Tiesa gan, tos es biju izstrādājis Ukrainai, iekarotajai krievu teritorijai, tomēr tie, dabiski, bija tikpat labi attiecināmi arī uz jebkuru citu okupētu iedzīvotāju grupu. Tam visam šķita pievienojies vēl kāds tehnisks pasākums, kuru es nekādi nebūtu varējis paredzēt: šiem turku skolēniem acīmredzot bija jānēsā mazi ausu aizbāžņi, kam jānovērš nevajadzīgas papildu informācijas vai zināšanu uztveršana. Princips bija vienkāršs un likās darbojamies lieliski daži šie skolēnveidīgie raidīja garīgā ziņā tik trūcīgus skatienus, ka nebija iedomājams, kādu lietderīgu darbību viņi reiz varētu veikt sabiedrības labā. Vismaz ietvi neslaucīja nedz viņi, nedz kāds cits to man pauda viens vienīgs ašs skatiens.

Kad abu rasu skolēni pamanīja mani, dažās sejās atplauka atpazīšanas prieks. Bija pilnīgi skaidrs, ka vācu izcelsmes skolēni pazīst mani no vēstures stundām, bet turku izcelsmes skolēni no televīzijas aparāta neizmērojamiem dziļumiem. Notika tas, kam bija jānotiek. Es atkal tiku identificēts kā “tas otrais Štromberga kungs no “Sviča””, tiku lūgts sniegt vairākus autogrāfus un fotografēties ar dažādiem skolēniem. Juceklis nebija pārspīlēts, tomēr gana ievērojams, lai es uz brīdi zaudētu pārskatu un gandrīz vai nāktu pie bezjēdzīgā slēdziena, ka arī vācu skolēni runā tikpat sadrumstalotā un saraustītā valodā. Ar acs maliņu pamanīju vēl vienu vājprātīgu sievieti, kura teju vai pedantiski vāca kopā sava suņa ekskrementu daļas, un nolēmu, ka ir pienācis īstais brīdis atgriezties biroja mierā un savrupībā.

Kādas desmit minūtes biju nosēdējis pie rakstāmgalda, vērodams smēķētāju un žurku sardzes maiņu, kad atvērās durvis un ienāca kāda, kura, iespējams, vēl pavisam nesen bija iekļāvusies nenosakāma vecuma skolas sieviešu grupā, ko biju redzējis pirmīt. Viņa bija tērpusies uzkrītoši melnā apģērbā, garie, tumšie mati bija pāršķirti ar celiņu sānos. Protams, kurš gan labāk par mani prastu novērtēt simpātijas pret tumšām, pat melnām drānām piemēram, SS vīri tajās allaž bija izskatījušies ļoti eleganti. Taču pretēji maniem SS vīriem šī jaunā sieviete bija teju vai biedējoši bāla, kas īpaši dūrās acīs tāpēc, ka viņa bija devusi priekšroku uzkrītoši tumšai, gandrīz zilganai lūpu pomādei.

-   Dieva dēļ, es izsaucos, pietrūkdamies kājās, vai jums kas kaiš? Vai jums salst? Žigli apsēdieties!

Viņa, zelēdama košļājamo gumiju, nesatraucami raudzījās manī, aiz auklām izvilka no ausīm divus aizbāžņus un teica: M?

Sāku šaubīties par turku aizbāžņu teoriju. Jaunajai sievietei nepiemita it nekas aziātisks; šis jautājums bija jāpapēta vēl kādu citu reizi. Un nelikās arī, ka viņai saltu. Lai vai kā, viņa nometa no pleca melnu mugursomu un noģērba melno rudens mēteli.

Zem tā bija parastas drānas, ja vien neņem vērā, ka arī tās bija viscaur melnā krāsā.

-          Nu, viņa ierunājās, neielaizdamās uz manu jautājumu,

-  jūs tad laikam esat tas Hitlera kungs! Viņa sniedza man roku.

Es to paspiedu, apsēdos vietā un relatīvi strupi jautāju: Un kas esat jūs?

-   Vera Krēmeiere, viņa atbildēja. Baigi kūl. Vai drīkstu uzreiz kaut ko pajautāt? Vai šitais ir mesed ekting?3

-   Kā, lūdzu?

-   Nu tas, ko dara arī de Niro. Un Pačlno. Mesed ekting. Kad viņš ir galīgi iekšā tai savā lomā.

-   Redziet, Krēmeiera jaunkundz, es stingri sacīju un piecēlos, īsti nesaprotu, par ko jūs runājat, tomēr izšķiroši svarīgi ir tas, lai jūs saprastu, par ko runāju es, un tāpēc…

-   Pareizi, Krēmeiera jaunkundze noteica un ar diviem pirkstiem izņēma no mutes košļājamo gumiju. Mums te vispār ir papīrgrozs? To šie parasti aizmirst. Viņa paskatījās apkārt, neatrada papīrgrozu, noteica: Vienu momentu, piecēlās, iestūma gumiju atpakaļ mutē un nozuda. Es stāvēju telpas vidū, juzdamies nedaudz lieks. Apsēdos atkal. Viņa drīz atgriezās ar tukšu papīrgrozu rokā. Nolika to, izņēma košļājamo gumiju no mutes un apmierināta iemeta to grozā.

-   Tā, viņa sacīja, šitentā būs okei. Tad viņa pievērsās man. Tad kāds būs tas mans darbs, onkul?

Es nopūtos. Tātad viņa arī! Laikam jau bija jāsāk no paša sākuma.

-   Vispirmām kārtām, es teicu, uzruna ir nevis “onkul”, bet gan “fīrer”. “Mans fīrer” ja vēlaties. Savukārt es vēlos, lai, ienākdama šeit, jūs sveicināt, kā pieklājas!

-   Kā pieklājas?

-   Ar vācu sveicienu, saprotams! Ar paceltu labo roku.

Viņas sejā ieblāzmojās apjēgsme, un viņa vienā lēcienā pietrūkās kājās. Es zināju, zināju! Taisni tas ir tas! Mesed ekting! Vai lai sveicinu tagad tūlīt?

Es piekrītoši pamāju ar galvu. Viņa izsteidzās laukā pa durvīm, aizvēra tās, pieklauvēja, un, kad es atsaucos: Iekšā! viņa ienāca, uzrāva labo roku stateniski gaisā un iekliedzās: LABRĪT, MANS FĪRER! Un piebilda: Tas jau ir šitā jākliedz, vai ne? Redzēju vienā filmā. Te viņa sabijusies aprāvās un tad ieaurojās: VAI ŠITAIS VISS IR JĀKLIEDZ KLIEGŠUS? VAI TIE PIE TĀ HITLERA VISI VIENMĒR KLIEDZA? Vērīgi paraudzījusies manī, viņa bažīgā, bet normālā tonī sacīja: Tad šitais atkal bija neriktīgi, jā? Man ļoti žēl! Vai tagad jūs ņemsiet darbā citu?

-    Nē, es mierināju, ir jau labi. Ne no viena tautieša es negaidu ideālu veikumu. Gaidu vienīgi, lai katrs savā vietā strādā pēc labākās sirdsapziņas. Un, cik redzu, jums tas izdosies. Tikai, lūdzu, esiet tik laipna un nekliedziet vairs!

-   Tieši tā, mans fīrer! viņa atsaucās un piebilda: Super, ne?

-   Ļoti jauki, es uzslavēju. Bet roka jāpieliec drusku slīpāk uz priekšu. Jūs galu galā nepiesakāties atbildēt lauku skolā!

-   Tieši tā, mans fīrer. Un ko mēs darīsim tālāk?

-   Vispirms, es teicu, parādiet man, kā jārīkojas ar šo televīzijas aparātu. Pēc tam novāciet otro aparātu no sava rakstāmgalda, šeit jums taču nemaksā par televīzijas skatīšanos. Un pēc tam mums vajadzēs sameklēt jums pieklājīgu rakstāmmašīnu. Kura katra nederēs, mums vajag šriftu Antiqua, četri milimetri, un, lai ko jūs man drukātu, tas ir jādrukā ar viena centimetra atstarpi starp rindiņām. Citādi es to varēšu izlasīt tikai ar brillēm.

-   Ar mašīnu rakstīt es nemāku, viņa sacīja, māku tikai uz kompja. Un, ja jūs to man atņemsiet, es nevarēšu rakstīt vispār. Bet, pirmkārt, datorā mēs varam dabūt jebkuru šrifta lielumu, kādu vien jums vajag. Un, otrkārt, es varu pieslēgt arī jūsējo datoru.

Un tad viņa iepazīstināja mani ar vienu no apbrīnojamākiem sasniegumiem cilvēces vēsturē: ar datoru.

XII

Allaž atkal pārsteidz tas, ka ārieša radošais gars nav apspiežams.

Arī es, lai gan jau sen esmu atzinis šo principu, aizvien no jauna jūtos pārsteigts, kad tas gandrīz simtprocentīgi īstenojas arī visnelabvēlīgākos apstākļos.

Protams, ar priekšnoteikumu, ka klimats ir piemērots.

Vismuļķīgākās diskusijas, kādas man jebkad nācies vadīt, ir bijušas par ģermāņiem sirmā senatnē un mežā, un es nekad neesmu noliedzis: kad ir auksti, ģermānis nedara neko. Varbūt vienīgi kurina. Tas pats ir redzams pie norvēģa, pie zviedra. Tāpēc es nebrīnījos, uzzinot, kādus panākumus zviedrs tagad gūst ar savām mēbelēm. Zviedrs savā nožēlojamā valstī tik un tā nemitīgi meklē malku, tāpēc nav nekāds brīnums, ja pa vidam uzgādās kāds krēsls vai galds. Vai arī tā dēvētā sociālā sistēma, kura bez maksas piegādā apkures siltumu blokmājām, kur dzīvo miljoniem parazītu, un tas noved tikai pie turpmākas izlutināšanās un laiskuma. Nē, zviedrā, tāpat kā šveicietī, parādās vissliktākās ģermāņa īpašības, tomēr tas allaž jāliek vērā iemesls ir pavisam vienkāršs: klimats. Turpretī, līdzko ģermānis nonāk dienvidos, viņā nenovēršami pamostas radošais gars un griba, un tad viņš uzbūvē Akropoli Atēnās, Alhambru Spānijā, piramīdas Ēģiptē, un tas viss taču ir zināms, bet tik pašsaprotams, ka tieši tāpēc tiek izlaists no acīm un dažs labs aiz kokiem neredz ārieti. Un uz Ameriku, dabiski, attiecas tieši tas pats: bez vācu ieceļotājiem amerikānis nebūtu nekas. Neskaitāmas reizes esmu nožēlojis, ka toreiz visiem tiem daudzajiem vāciešiem nevarēja piedāvāt pašiem savu zemes stūrīti un 20. gadsimta sākumā mēs zaudējām simtiem tūkstošu izceļotāju, kuri devās uz Ameriku. Gribētos piezīmēt, ka tas šķiet visai savādi, jo tikai retais tur kļuva par zemnieku patiesībā viņi tikpat labi būtu varējuši palikt šeit. Bet vairākums droši vien domāja, ka tur būs lielāka valsts un pēc kāda laika viņiem tiks piešķirta zemnieku sēta, bet tikmēr, saprotams, vajadzēs pelnīt maizi citos darbos. Tāpēc ļaudis meklēja iztikas iespējas, pievērsās sīkiem amatniecības darbiem, teiksim, kļuva par kurpniekiem vai galdniekiem vai drusku noņēmās ar atomfiziku, kas nu gadījās pa rokai. Un šis Duglass Engelbarts jau viņa tēvs bija izceļojis uz Vašingtonu, kas atrodas tālāk uz dienvidiem, nekā parasti tiek uzskatīts, bet jaunais Engelbarts aizbrauc līdz pašai Kalifornijai, kas ir vēl tālāk dienvidos, siltumā uzbango viņa vācu asinis, un viņš ņem un izgudro šo datorpeles aparātu.

Nudien: fantastiski.

Jāteic, šo datorbūšanu es nekad neesmu lāgā izpratis. Pavirši zināju, ka Cūze1 ir tur kaut ko saskrūvējis kopā, un man liekas, kaut kāda ministrija to pat veicināja, bet kopumā tā vairāk bija briļļainu profesoru padarīšana. Frontei tas būtu pārāk nepiemēroti, un es negribētu redzēt, kā šis Cūze ar savām skapjveidīgajām elektronu smadzenēm rokās brien pa Pripetes purviem. Vai arī gaisa desanta uzbrukumā Krētai tur viņš būtu nācis lejā kā akmens, viņam būtu jādod līdzi atsevišķs kravas planieris, un priekš kam tas viss? Būtībā tie bija tikai tādi uzlaboti galvas rēķini. Šahtam2 var pārmest visu ko, tomēr to, ko paveica šis Cūzes aparāts, Šahts būtu sarēķinājis septiņdesmit divu stundu laikā ienaidnieka apšaudē un pusmiegā, pa starpām vēl uzsmērēdams sev kādu armijas sviestmaizi. Tāpēc arī es sākumā pretojos, kad Krēmeiera jaunkundze piestūma mani pie šā ekrāna.

-   Man šīs ietaises nav jāpārzina, es teicu. Sekretāre šeit esat jūs!

-   Tāpēc tagad sēdieties tik klāt, mans fīrer, Krēmeiera jaunkundze attrauca, citādi pēcāk man visu laiku būs jāskrien jums palīgā un es nemaz netikšu pie sava īstā darba.

Tāds tonis man būtībā nepatika, tomēr strupā maniere lika skaidri atcerēties, kā Ādolfs Millers3 man savulaik bija mācījis auto vadīšanu. Tas notika īsi pēc tam, kad vienam manam šoferim brauciena laikā nokrita ritenis, un tad Millers, jāteic, runāja ar mani visai bargi, kaut arī viņa galvenais dzinulis droši vien bija nevis nacionālā lieta, bet gan bailes, ka es lauzīšu kaklu un viņš zaudēs Vцlkischer Beobachter drukāšanas pasūtījumu, Millers jau nebija nekāds auto vadīšanas skolotājs, viņš vispirmām kārtām un vienmēr bija veikalnieks. Kaut gan iespējams, ka man nav taisnība: nesen uzzināju, ka īsi pirms kara beigām viņš nošāvies, un ar pašnāvību galu galā nevar nopelnīt neko. Lai tur vai kā, viņš paņēma mani līdzi savā automobilī, lai es redzētu, kā pareizi jāstūrē vai manā gadījumā kam jāpievērš uzmanība, vērojot šoferi. Tā bija ārkārtīgi vērtīga mācībstunda, no šā Millera es iemācījos vairāk nekā no daža profesora nez cik gados. Un šeit es vispār vēlētos uzsvērt, ka ļoti labprāt uzklausu ieteikumus no citiem, ja vien runa nav par vecmodīgajiem kretīniem no ģenerālštāba. Nav šaubu, ka daži ļaudis prot vadīt automobili labāk nekā es, tomēr vai iztaisnot kādu frontes līniju un cik ilgi pretoties, atrodoties ielenkuma katlā, to vēl arvien izlemju es un nevis kaut kāds Paulusa kungs, kuram no bailēm ir aukstas kājas.

Kad par to iedomājas!

Nujā. Nākamreiz.

Lai vai kā, uz dažādu reminiscenču pamata es piekritu sekot Krēmeiera jaunkundzes paskaidrojumiem, un jāteic tas atmaksājās. Galvenokārt mani bija atbaidījusi šī rakstāmmašīna. Nekad neesmu vēlējies kļūt par grāmatvedi vai kantoristu un arī savas līdzšinējās grāmatas vienmēr esmu diktējis. Tā tik vēl trūka, lai es savā nodabā klabinātu taustiņus kā plānprātīgs vietējās lapeles skribents taču tad parādījās šis vācu radošā gara brīnumdarbs, tad parādījās šis datorpeles aparāts.

Kaut kas ģeniālāks ir izgudrots reti.

Ar to braukā apkārt pa galdu, un tieši tāpat, kā tiek braukāts ar to, pa ekrānu braukā maza rociņa. Un, ja grib pieskarties kādai vietai uz ekrāna, vajag uzspiest uz šis peles ierīces, un uzzīmēta rociņa pieskaras vajadzīgajai ekrāna vietai. Tas ir neaprakstāmi viegli, es tiešām jutos fascinēts. Taču tā paliktu tikai jautra spēlēšanās, ja kalpotu vienīgi kādu biroja darbību vienkāršošanai. Tomēr izrādījās, ka datoraparāts ir pārsteidzoši jaukta rakstura ierīce.

Ar to varēja rakstīt un pa sakaru tīklu varēja arī sazināties ar visām personām un institūcijām, kuras bija devušas tādu piekrišanu no savas puses. Piedevām atšķirībā no telefona aparāta daudziem dalībniekiem pat nevajadzēja pašiem sēdēt pie sava datora, pietika vienkārši atstāt ziņas, izmantojamas arī viņu prombūtnes laikā, un šādi rīkojās visdažādākie tirgotāji. Tomēr jo sevišķi mani iepriecināja tas, ka datorā bija pieejamas avīzes, žurnāli un vispār jebkādas zināšanu formas. Tā bija kā milzīga bibliotēka ar neierobežotu darbalaiku. Kā man tādas bija trūcis! Cik bieži pēc smagas, militāru lēmumu pilnas dienas man pulksten divos naktī vēl bija gribējies mazliet palasīt! Protams, lāga Bormans darīja visu, kas viņa spēkos, bet cik daudz grāmatu var sagādāt viens vienīgs vienkāršs reihsleiters? Turklāt “Vilka midzeni”4 jau nebija neierobežoti daudz vietas. Turpretī šī brīnišķīgā, par “internecu” dēvētā tehnoloģija piedāvāja absolūti visu katrā diennakts laikā. Vajadzēja tikai sameklēt vajadzīgo aparātā ar nosaukumu Google un atrastajam rezultātam pieskarties ar brīnišķo datorpeli. Pēc īsa laika es secināju, ka allaž nonāku pie vienas un tās pašas adreses pie senģermāņu vēsturē sakņota uzziņu krājuma ar nosaukumu Wikipedia, un nebija grūti saskatīt, ka šis apzīmējums veidots no vārda “enciklopēdija” un no senģermāniskajām, zinātkārajām vikingu asinīm.5

Tas bija projekts, kuru uzlūkojot man acis teju vai sariesās asaras.

Šeit patiesi neviens nedomāja par sevi. īstenā pašatdevībā un pašaizliedzībā neskaitāmi cilvēki vācu nācijas labā apkopoja dažādas zināšanas, neprasot par to ne feniņa. Tā bija sava veida Ziemas palīdzība6 zināšanu jomā un liecināja, ka arī nacionālsociālistiskās partijas prombūtnē vācu tauta instinktīvi atbalsta sevi pati. Dabiski, prasības šeit bija mazliet jāpazemina, ņemot vērā šādu nesavtīgu tautiešu lietpratības līmeni.

Minēšu tikai vienu piemēru: jutos uzjautrināts, uzzinot, ka mans vicekanclers fon Pāpens7 1932. gadā esot apgalvojis, ka divus mēnešus pēc nākšanas pie varas es tikšot piespiests pie sienas tā, ka kviekšot. Taču šajā internecā varēja izlasīt arī, ka fon Pāpens grasījies to sasniegt nevis divu, bet gan triju mēnešu vai arī sešu nedēļu laikā. Bieži vien viņš turklāt bija apņēmies nevis piespiest mani pie sienas, bet gan iespiest stūrī. Vai arī iedzīt strupceļā. Kāds variants vēstīja, ka es tikšot nevis spiests, bet gan žņaugts, un mērķis gluži iedomājamā kārtā bija gārgšana, nevis kviekšana. Galu galā apjukušajam lasītājam pašam vajadzēja sarīmēt patiesību apmēram tādā garā, ka fon Pāpens laikposmā no sešām līdz divpadsmit nedēļām grasās kaut kādā veidā izdarīt uz mani spiedienu, līdz es izdotu jebkāda veida augstu skaņu. Un pat tik aptuvens secinājums pārsteidzoši līdzinājās šā pašieceltā stratēģa toreizējiem nodomiem.

-   Adrese jums jau ir? jautāja Krēmeiera jaunkundze.

-   Es dzīvoju viesnīcā, es atbildēju.

-   E-pasta adrese. Elektroniskajam pastam.

-   To jūs pārsūtiet uz viesnīcu!

-   Nē jau, viņa sacīja un kaut ko iedrukāja savā datorā. Ar kādu vārdu lai es jūs reģistrēju?

Saraucu pieri un stingri paraudzījos uz viņu.

-   Ar kādu vārdu, mans fīrer?

-   Ar manu, es attraucu, pats par sevi saprotams!

-  Tas droši vien būs grūti, viņa noteica un kaut ko iedrukāja.

-   Kas tur var būt grūts? es vaicāju. Uz kāda vārda tad jūs saņemat savu pastu?

-   Vulcanial7 et džīmeil kom. Nu reku: jūsu vārds ir aizliegts.

-   Kā, lūdzu?

-   Varu pamēģināt vēl dažos citos serveros, bet tas neko daudz nemainīs. Un, ja vārds tur nebūs aizliegts, to jau būs pievācis kāds ķertais.

-   Ko nozīmē “pievācis”? es aizkaitināts noprasīju. Saprotams, ka vairākus cilvēkus sauc par Ādolfiem Hitleriem. Tāpat kā ir vairāki Hansi Milleri. Pasts taču neuzstāj, ka par Hansu Milleru drīkst saukties tikai viens. Vārdu taču nevar rezervēt!

Vispirms viņa palūkojās uz mani drusku ērcīgi, bet pēc tam tā, kā es senāk nereti biju lūkojies uz sirmo Valsts prezidentu Hindenburgu.

-   Katra adrese ir vienreizēja, viņa sacīja stingri, taču tik lēni, it kā būtu jābaidās, ka citādi nespēšu sekot viņas paskaidrojumiem. Tad viņa turpināja klabināt taustiņus.

-    Nu re, kur ir: “Ādolfs punkts Hitlers” jau ir prom, viņa pavēstīja. “Ādolfshitlers” arī un “Ādolfs zemsvītra Hitlers” tāpat.

-   Kāpēc zemsvītra? Kāda zemsvītra? es centos izdibināt. Ja vispār kāda svītra tad augstākā svītra! bet Krēmeiera jaunkundze jau rakstīja atkal.

-   Tas pats ir ar “ĀHitlers” un “Ā punkts Hitlers”, viņa drukādama ziņoja. Tikai “Hitlers” un tikai “Ādolfs” arī ir prom.

-   Tad tie ir jādabū atpakaļ, es spītīgi sacīju.

-   Tur neko nevar dabūt atpakaļ, viņa pikti attrauca.

-   Bormans to būtu varējis! Citādi mēs nemūžam nebūtu dabūjuši visas tās mājas Oberzalcbergā. Vai jūs domājat, ka iepriekš tas bija pilnīgi neapdzīvots? Tur, protams, jau dzīvoja ļaudis, bet Bormanam bija savas metodes…

-   Vai jūs vēlaties, lai par jūsu e-pasta adresi parūpējas tas Bormana kungs? Krēmeiera jaunkundze jautāja, izklausīdamās bažīga un arī nedaudz aizvainota.

-   Pašlaik Bormans diemžēl nav atrodams, es atzinos un, lai nelaupītu karaspēkam drosmi, piebildu: Nešaubos, ka jūs cenšaties, cik spējat.

-   Nu tad es turpināšu, ja jums nekas nav pretī, viņa sacīja.

-   Kad jūs esat dzimis?

-    1889. gada 20. aprīlī.

-    “Hitlers89” arī ir prom, “Hitlers 204”… nē, ar jūsu vārdu mēs tālāk netiksim.

-   Nekaunība! es noteicu.

-   Bet ja jūs izvēlētos citu vārdu? Manējais jau arī nav Vulcanial7.

-   Bet tas taču ir neiedomājami! Es taču neesmu kaut kāds ampelmanis!

-   Tā nu internetā ir. Kurš pirmais brauc, tas pirmais maļ. Jūs tak varat paņemt kaut ko simbolisku!

-   Pseidonīmu?

-   Jā, tādā garā.

-   Tad… ņemiet Vilku8 , es negribīgi piekāpos.

-   Tikai “Vilku”? Tas noteikti jau ir. Tas ir pārāk vienkārši.

-   Tad, Dieva dēļ, ņemiet Vilka… midzeni!

Viņa drukāja.

-   Jau prom. Varat dabūt “Vilkamidzenis6”.

-   Es neesmu nekāds “Vilkamidzenis6”!

-   Pagaidiet, kas te vēl ir… kā sauca to tur… Oberzalcbahs?

-   Bergs! Oberzalcbergsl

Viņa drukāja. Un tad teica: Ak vai. “Oberzalcbergs6” jau jūs arī negribēsiet, vai ne? Un, nenogaidījusi atbildi, turpināja:

-   Pamēģināšu ar reihskanceleju. Tas tak jums derētu. Un… varat dabūt “Reihskancelejal”.

-  Nē, ne reihskanceleju, es iebildu. Pamēģiniet “Jauno reihskanceleju”. Tā man vismaz patika.

Viņa klabināja atkal. Trāpīts. Šito var. Tad viņa paskatījās uz mani.

Šajā īsajā mirklī es varbūt izskatījos nedaudz mazdūšīgs, jo viņa turēja par vajadzīgu mierinošā, gandrīz vai mātišķā tonī sacīt: Nu nebēdājiet tak! Savus e-pastus jūs saņemsiet Jaunajā reihskancelejā. Izklausās ļoti labi! Viņa apklusa, nogrozīja galvu un piebilda: Ja drīkstu īsi pateikt jums tiešām sanāk fantastiski! Neticami pārliecinoši! Man pilnīgi jāuzmanās, lai nenodomātu, ka jūs tiešām reiz esat tur dzīvojis…

Mirkli mēs abi klusējām, kamēr viņa iedrukāja datorā vēl kaut ko.

-   Kas vispār to visu uzrauga? es ievaicājos. Reiha Propagandas ministrijas taču vairs nav.

-   Neviens, viņa atbildēja. Tad piesardzīgi ieminējās: Bet to tak jūs zināt, vai ne? Tas pieder pie lietas, jā? Ka man jums viss jāpaskaidro, it kā nupat vakar kāds būtu jūs atkausējis?

-   Neesmu jums atskaiti parādā, atteicu mazliet skarbāk, nekā biju gribējis. Atbildiet uz manu jautājumu!

-   Nē, viņa ar nopūtu sacīja, tas viss notiek bez kādas regulēšanas, mans fīrer. Mēs jau neesam Ķīnā. Tur gan ir cenzūra!

-   Prieks dzirdēt, es noteicu.

XIII

Laime, ka nebiju piedzīvojis to, kā uzvarētājas valstis pēc kara dalīja Reihu. Ja es būtu bijis klāt, šis skats būtu saplosījis man sirdi. Tomēr jāsaka arī: ņemot vērā stāvokli, kādā toreiz atradās valsts, nekas liels vairs tikpat nebija glābjams. Piespļauti kāposti, tā sacīt. Turklāt, cik sapratu pēc dokumentiem un preses materiāliem, kas, jāpiezīmē, neapšaubāmi bija propagandas ietekmēti, kāpostu tolaik ir bijis gaužām maz. 1946. gada ziema vispār esot bijusi grūta. Paraugoties rūpīgāk, nesaskatu tur neko sliktu: saskaņā ar seno spartiešu audzināšanas ideālu, nepielūdzams bargums rada visstiprākos bērnus un tautas, un bada ziema, kas neizdzēšami iespiedusies nācijas atmiņā, vēl jo ilgāk gādās par to, lai šī nācija turpmāk labi padomā, iekams zaudē vēl vienā pasaules karā.

Ja varu ticēt demokrātiskajiem vēstures rakstītājiem, tad pēc manas izstāšanās no aktīvās politikas 1945. gada aprīļa beigās cīņas ir turpinājušās vēl tikai vienu nožēlojamu nedēļu. Tas nav apstrīdams. “Vilkači”1 izbeidza pretošanos pēc Dēnica pavēles, un bunkuru kompleksi, ko par dārgu naudu bija ierīkojis Bormans, vispār netika lāgā izmantoti. Nu labi, vienmēr bija vajadzējis rēķināties ar to, ka krievs gāzis pār Berlīni savas tautas masas, lai cik cilvēku dzīvību tas arī maksātu. Tomēr jāatzīst, ka es ar zināmām priecīgām gaidām sāku pētīt dokumentus, lai redzētu, kādi zili brīnumi sagaidījuši vīzdegunīgos amerikāņus, un nu ar dziļu vilšanos biju spiests konstatēt: neviena vienīga brīnuma nav bijis.

Traģēdija.

Atkal apstiprinājās tas, ko biju rakstījis jau 1924. gadā, ikviena kara beigās tautas vērtīgākie elementi ir pašaizliedzīgi krituši frontē un pāri paliek tikai viduvējais līdz mazvērtīgais brāķis, kas sevi pārlieku žēlo vai neloģiskā kārtā pat jūtas pārāk glauns, lai no pagrīdes sarīkotu amerikānim kārtīgu asinspirti.

Un atzīstos arī: šajā savu prātojumu vietā es kaut ko piezīmēju. Ir tiešām interesanti, ka no zināma attāluma uz visu var paskatīties pilnīgi jaunā veidā. Pēc tam kad pats biju norādījis uz apstākli, ka vislabākie tautas elementi iet bojā agri, bija patiesi jābrīnās, kā biju varējis pieņemt, ka šajā karā būs citādi. Tāpēc es apzinīgi piezīmēju: “Nākamajā karā mazvērtīgos vispirms!” Te man iešāvās prātā, ka mazvērtīgo sākuma ofensīva var arī nedot vēlamos panākumus, un es pārlaboju piezīmi: “Viduvējos vispirms,” tad koriģēju vēlreiz: “Vislabākos vispirms, bet pēc tam savlaicīgi nomainīt pret viduvējiem un/vai mazvērtīgiem,” bet tad papildināju: “Piejaukt klāt arī diezgan labus līdz ļoti labus.” Galu galā nosvītroju visu, uzrakstīju: “Labos, viduvējos un mazvērtīgos sadalīt efektīvāk!” un atliku problēmas risināšanu uz vēlāku laiku. Pretēji aprobežotiem pieņēmumiem vadonim ne vienmēr uzreiz ir jāzina pareizā atbilde tā viņam ir jāzina tikai pareizajā brīdi, šajā gadījumā, teiksim, pirms nākamā kara sākuma.

Notikumu gaita pēc nespējīgā Dēnica nožēlojamās kapitulācijas pārsteidza visai nosacīti. Sabiedrotie bija sastrīdējušies par laupījumu tieši tā, kā biju to paredzējis, taču diemžēl beigu beigās nebija aizmirsuši to sadalīt. Krievs paturēja savu Polijas daļu un par to dāsni iedāvināja polim Silēziju, Austrija dažu sociāldemokrātu vadībā aizbēga neitralitātē. Pārējā Vācijā, inscenējot vēlēšanām līdzīgus pasākumus, tika nodibināti vairāk vai mazāk mēreni maskēti marionešu režīmi, ko vadīja tādas figūras kā bijušie pārmācības nama ieslodzītie Adenauers un Honekers2 , resnais ekonomikas zīlnieks Erhards3 vai kas arī necik nepārsteidza Kīzingers4 , viens no tiem simttūkstošiem remdeno, kas 1933. gadā vēl žigli bija iestājušies partijā. Gribētos teikt, ka jutu zināmu gandarījumu, izlasīdams, ka tādai kažoka pārmešanai uz otru pusi par šķērsli pēdējā sekundē ir kļuvusi tieši šī iestāšanās partijā.

Dabiski, uzvarējušās valstis bija īstenojušas savu veco plānu iepotēt tautai pilnīgi pārspīlētu federālismu, lai nodrošinātu ilgstošus strīdus nācijas iekšienē. Bija vairākas tā dēvētās federālās zemes, kuras, protams, nekavējoties sāka jaukties cita citas darīšanās un saplucināja skrandās visus lēmumus, ko pieņēma pilnīgi nespējīgais federācijas parlaments jeb bundestāgs. Visnejēdzīgāko un ilgstamāko iespaidu šis pasākums atstāja tieši uz manu mīļoto Bavāriju. Tur, kur reiz biju licis savas kustības pamatakmeni, tagad tika dedzīgi godināti visstulbākie plātīzeri, kuri, tukšodami un vicinādami alus kausus, centās paslēpt aiz tiem savu liekulīgo svētulību un allažīgo pērkamību un kuru visgodīgākā rīcība bija bordeļa apmeklējumi.5

Tikmēr valsts ziemeļos bija ieperinājusies sociāldemokrātija, kura paplašināja savu pārvaldes apgabalu, padarot to par milzīgu sociālromantisku klubu un tā labā izšķiežot tautas bagātību pēc sirds patikas. Visas pārējās šīs republikas figūras, pēc manām domām, pat nebija vērts pieminēt tie bija parastie parlamentārie politikāņi un tukšu salmu kūlēji, kuru vissliktākie pārstāvji, tāpat kā pēc Pirmā pasaules kara, tika celti kanclera amatā. Tas tad laikam būs bijis kāds sevišķs likteņa “joks”, ka no šiem gara mikrobiem tas izraudzījās taisni to vislempīgāko un ļumīgāko, lai tā saukto atkalapvienošanos iemestu viņam platajā klēpī.

Jāatzīst, ka šī tā dēvētā “atkalapvienošanās” bija viena no šīs republikas nedaudzajām pirmšķirīgajām propagandas melu kampaņām: jo, lai tā būtu īsta atkalapvienošanās, pietrūka dažu ne gluži mazsvarīgu sastāvdaļu, piemēram, poļiem uzdāvinātās Silēzijas, kā arī Elzasas-Lotringas un Austrijas. Par to, cik nožēlojami savās lomās darbojās šie valdības aktieri, liecina jau tas vien, ka viņi bija iespējuši izkaulēt no tobrīd savārgušā krieva pāris pilnīgi nolaistu kvadrātkilometru, bet ne atņemt mūžsenajam ienaidniekam francūzim plaukstošu reģionu, kas tiešām būtu devis valstij lielu labumu.

Taču, jo lielāki meli, jo drīzāk tiem notic pateicībā par varonīgo “apvienošanās” veikumu šis kanclera lomas tēlotājs drīkstēja “pārvaldīt” valsti veselus sešpadsmit gadus, par četriem gadiem ilgāk nekā es pats. Neiedomājami. Un šis vīrs taču izskatījās uz mata kā Gērings, kurš nupat ieņēmis simt kilogramus barbitāla.6 Jau šis paskats vien bija lēmējošs. Piecpadsmit gadu es biju strādājis pie spēkpilnas partijas tēla, bet tagad lasīju, ka tikpat labi šo valsti var pārvaldīt adītā jakā. Labi, ka to vairs nepieredzēja Gebelss. Šis nabaga vīrs būtu rotējis savā kapā līdz baltkvēlei, līdz caur dzimto vācu velēnu sāktu kūpēt dūmi.

Tikmēr mūžsenais ienaidnieks francūzis bija kļuvis par mūsu tuvāko draugu. Pie katras izdevības vadošie ampelmaņi krita viens otram ap kaklu un zvērēja, ka savu mūžu vairs necīnīsies viens ar otru kā īsti vīri. Šī ciešā apņemšanās tika cementēta Eiropas apvienībā, līdzīgā bandai, ko dažreiz izveido skolaspuikas. Turpmāko laiku šī banda pavadīja, strīdēdamās par to, kurš tagad drīkst būt par barvedi un cik daudz konfekšu katram jāatnes līdzi. Tikmēr kontinenta austrumu daļa centās ķēmoties pakaļ rietumu daļas muļķībai, kaut arī ar vienu atšķirību: austrumos strīdi izpalika pilnīgi, jo vienīgais uzdevums bija cītīgi un pieglaimīgi kalpot boļševistiskajai varai. Lasot kaut ko tamlīdzīgu, man kļuva tik gauži nelāgi, ka vairākas reizes apdomāju, vai neizvemties. Tomēr doma beigu beigās nelikās pievilcīga.

Par cēloni tam, ka Rietumi vispār varēja pārsvarā nodarboties ar bērnišķīgiem ķīviņiem, kalpoja apstāklis, ka par svarīgākajām lietām rūpējās Amerikas žīdu finansistu kopiena, kura tur valdīja nepārtraukti. No vācu palieku masas tā bija izraudzījusies mīkstčaulīgo šturmbannfīreru Vernheru fon Braunu7 un nodrošinājusi sev viņa pakalpojumus. Šo oportūnistu es vienmēr biju turējis aizdomās, un, kā jau varēja gaidīt, viņš, ne mirkli nevilcinādamies, notirgoja mūsu jaunā ieroča V2 ražošanā iegūtās zināšanas tam, kurš solīja visvairāk. Viņa raķetes nodrošināja amerikāņu pasaules iznīcināšanas ieroču transportu un līdz ar to arī pasaules kundzību, kas gaužām savādā kārtā pēc nepilniem divdesmit pieciem gadiem noveda pie tā, ka Austrumos bankrotēja boļševiku-žīdu modelis. Un es neslēpšu, ka sākumā tas mani ļoti samulsināja.

Kāds blēdīgs triks aiz tā slēpās?

Kopš kura laika žīds izputina žīdu?

Šai mīklai pagaidām bija jāpaliek neatminētai. Skaidrs bija viens: pēc boļševistisko valdīšanas sistēmu likvidēšanas vācu marionešu režīmam bija izsniegts miera līgums un neatkarība. Par īstu neatkarību bez raķešu ieročiem, protams, nevarēja būt ne runas. Taču visu krāsu valdības centās nevis solīdi apbruņoties, bet gan vēl dziļāk iepiņķēties Eiropas ķīviņos, kas ārkārtīgi vienkāršoja ārpolitiku: pamatā visu, kas jādara, norādīja desmitiem direktīvu, un šo amatu tikpat labi varētu uzticēt piecgadīgam bērnam.

Vienīgā valdošā ideoloģija bija pilnīgi nebremzēta šīs bērnu apvienības ekspansija, kas noveda pie tā, ka tajā iesaistījās gandrīz visi, pat Eiropas nomaļu reģionu vismazāk attīstītie apdzīvotāji. Bet, ja visi ir vienā apvienībā, dalība tajā vairs nav nekas īpašs. Ja kāds tad grib gūt labumu no apvienošanās, viņam apvienības ietvaros jādibina jauna apvienība. Kā jau varēja gaidīt, šādas noslieces parādījās arī šeit, stiprākie jau apsvēra iespēju apvienoties atsevišķā klubā vai izmest ārā vājākos, un sākotnējo apvienību tas, protams, pilnībā noveda ad absurdum.

Jebkurā gadījumā patiesi satricinoša izskatījās Vācijas tagadne. Valsts priekšgalā atradās drukna sieva, kurai piemita sēru vītola paļāvīgā aura un kura diskreditēja sevi jau ar to vien, ka trīsdesmit sešus gadus bija piedalījusies austrumu boļševistiskajās šaušalās un apkārtējie šajā laikā nebija ievērojuši nekādas pazīmes, kas liecinātu, ka viņa kaut kādā ziņā jutusies slikti. Viņa bija sametusies uz vienu roku ar bavāriešu alus dzērējiem, kuri, kā man likās, bija nožēlojama nacionālsociālisma kopija, kas slikti pārdomātus, šķietami sociālus pasākumus papildināja nevis ar nacionālu noskaņojumu, bet gan ar veco paklausību Vatikānam, kāda bija piemitusi aizgājušo laiku konservatīvajiem elementiem. Citi programmas robi tika aizpildīti ar kalnu strēlniekiem un pūtēju kapelām, un tas viss bija tik trūcīgi, ka gribējās vienkārši pārlaist vienu ložmetēja kārtu šo melīgo salašņu rindām.

Taču, tā kā ar to lāgā nepietika pilnvērtīgai valdības darbībai, Austrumu sieva izvēlējās vēl vienu grupējumu, kas sastāvēja no apjukušiem, orientāciju zaudējušiem jaunekļiem un par savu talismanu izmantoja visādā ziņā nelietojamu ārlietu ministru. Visiem šīs jaunekļu partijas biedriem bija raksturīgs tas, ka pie katras kustības viņiem no visām porām strāvoja nedrošība un pieredzes trūkums. Neviens cilvēks pasaulē neuzticētu tik gļēvām figūrām pat spraudīšu kārbu, ja vien saskatītu kaut vai alternatīvas atblāzmu. Taču atblāzmas nebija.

Raugoties uz sociāldemokrātiju, man acīs saskrēja asaras, kad iedomājos par Otto Velsu8 vai Paulu Lēbi9 . Protams, tie bija ļaudis bez tēvijas, nelieši, nenoliedzami, taču nelieši ar zināmu vērienu. Šodien vācu sociāldemokrātiju vadīja uzmācīgs želejas pudiņš un tikumīga nobarota perētāja.10 Tas, kurš meklēja savas cerības tālāk pa kreisi, bija pilnīgi nodots. Tur nebija neviena paša, kurš zinātu, kā alus kauss sašķaidāms pret politiskā pretinieka pauri, turklāt šīs cūkkūts vadītājs vairāk uztraucās par sava sporta auto laķējumu, nevis par savu piekritēju vajadzībām.

Vienīgais gaismas stars visā šajā demokrātiskajā nejēdzībā bija kāda savāda partija, kas dēvējās par “zaļajiem”. Protams, arī tajā bija pilnīgi naivi pacifistiski plānprātiņi, tomēr pat mūsu partijai 1934. gadā bija kļuvis nepieciešams norobežoties no savas SA nelāgs, bet nepieciešams pasākums, kurā lija Rēma asinis." Nē, puslīdz iepriecinošs šajos “zaļajos” man likās tas, ka tiem piederēja kāds postulāts, par kura eksistenci NSDAP savulaik nevarēja zināt, bet kuru, manuprāt, bija vērts ņemt vērā. Pēckara varenās industrializācijas un motorizācijas rezultātā bija nodarīts ievērojams kaitējums gaisam, augsnei un cilvēkiem. Un šie “zaļie” tagad bija apņēmušies sargāt vācu dabu un vidi, arī, piemēram, man tik mīļo Bavārijas kalnu pasauli, kurā acīmredzot bija stipri cietis vācu mežs. Toties viņi muļķīgā kārtā iestājās pret atomenerģiju, kas spējīga uz pasakainiem veikumiem, un divkārt žēl bija par to, ka dažu Japānā notikušu starpgadījumu dēļ gandrīz vai visas partijas bija nolēmušas atteikties no atomenerģijas reizē zaudējot pieeju materiālam, kas svarīgs ieroču ražošanā. Taču militārā ziņā šai republikai tik un tā bija jāpaliek pilnīgā novārtā.

Gadu desmitos visi šie politiskie nejēgas bija ļāvuši pasaules labākajai armijai panīkt un izlaisties tik tālu, ka gribējās pielikt viņus pie sienas visus kā vienu. Saprotams, es pats esmu nebeidzami sludinājis, ka Austrumus nekad nedrīkst iznīcināt galīgi, ka vienmēr ir jāsaglabājas zināmam konfliktam un ka veselīgai tautai ik pēc divdesmit pieciem gadiem ir vajadzīgs karš, lai atjauninātu asinis. Taču tas, kas risinājās šajā Afganistānā, jau nebija nekāds ilgstošs konflikts, kurš norūda karaspēku, nē, tā bija gatavā anekdote. Priekšzīmīgi niecīgo zaudējumu pamatā bija nevis kā nodomāju sākumā milzīgs tehnisks pārākums, bet gan tas, ka uz turieni vispār bija nosūtīta tikai saujiņa vīru. Pirmajā acu uzmetienā kļuva skaidrs, ka militārā ziņā tas viss ir absolūti apšaubāmi un nosūtāmā karaspēka skaitliskais daudzums tiek samērots nevis ar sasniedzamo mērķi, bet gan visskaistākajā parlamentārajā stilā ar to, lai nesāktu kurnēt ne iedzīvotāji, ne “sabiedrotie”. Kā jau bija gaidāms, sasniegts netika ne viens, ne otrs. Vienīgais rezultāts bija tas, ka gandrīz pilnībā tika izskausta varoņa nāve karavīra dzīves viscildenākais noslēgums. Sēru dievkalpojumi notika tur, kur patiesībā iederētos prieka svētki, un tagad vācu tauta uzskatīja par pilnīgi normālu to, ka zaldāti atgriežas no frontes un piedevām vēl bez nevienas skrambas!

Patiesi priecēja tikai viens: vācu žīds arī vēl pēc sešdesmit gadiem bija stabili sadeldēts. Nupat bija saskaitīti kādi 100 000, tieši piektdaļa no 1933. gada izplatības skaita un nožēla par to bija mērena, kas šķita loģiski, tomēr nebija obligāti bijis gaidāms.

Redzot, kāda kņada tiek celta, piemēram, par vācu meža iznīkšanu, arī šeit par iespējamu varētu uzskatīt sava veida semitisku “jaunaudžu” iekopšanu. Tomēr, cik zināju, pilnībā bija izpalikusi reemigrācija vai sentimentalitātes diktētā veco apstākļu atjaunošana, kāda izpaudās galvenokārt arhitektūrā (Drēzdenes Dievmātes baznīca, Zempera opera utt.).

Zināmu atslogojumu šeit, bez šaubām, bija devusi Izraēlas valsts nodibināšana, un šī valsts visnotaļ saprātīgi bija dislocēta starp arābu tautām, lai visi iesaistītie vēl gadu desmitiem un simtiem būtu nemitīgi nodarbināti cits ar citu. Žīdu skaita samazināšanās sekas neapšaubāmi negribētas piedevām bija arī tā saucamais ekonomikas brīnums. Demokrātiskie vēstures rakstītāji to, protams, piedēvēja resnajam Erhardam un viņa angloamerikāņu rokaspuišiem, taču katrs normāls cilvēks redzēja, ka šī labklājība iet rokrokā ar žīdu parazītu nozušanu. Ja kāds vēl arvien negribēja tam ticēt, tādam vajadzēja tikai paskatīties uz valsts austrumu daļu, kur idiotisma kalngali gadu desmitiem speciāli bija importēts boļševiks un viņa žīdiskās teorijas.

Tad jau tikpat labi varēja ļaut saimniekot deģenerējušos mērkaķu ordai, tie būtu tikuši galā sekmīgāk. Tā dēvētā atkalapvienošanās tur neko nebija uzlabojusi, tikai radās iespaids, ka vieni mērkaķi nomainīti pret citiem. Valstī bija miljonu bezdarbnieku armija, un iedzīvotāju vidū kvēloja mēms niknums un neapmierinātība ar apstākļiem, kas man atgādināja 1930. gadu, tikai toreiz vēl nebija izdomāts šis trāpīgais apzīmējums “politiskais apnikums”, kurš pauda, ka tādai tautai kā vācieši nevar bezgalīgi pūst miglu acīs.

Izsakoties citādi: visumā stāvoklis bija man labvēlīgs. Tik labvēlīgs, ka tūdaļ nolēmu sīkāk pārbaudīt situāciju ārzemēs. Diemžēl no tā mani atturēja steidzama ziņa. Kāds, nenosaucot savu vārdu, vērsās pie manis ar militāras dabas problēmu, un, tā kā patlaban man nebija jāvada valsts, es nevilcinoties nolēmu atbalstīt šo tautieti. Tāpēc nākamās trīsarpus stundas veltīju atmīnēšanas vingrinājumam ar nosaukumu Minesweeper.

XIV

Protams, šajā vietā es dzirdu skaļi iegaudojamies šaubu mākto Reiha tautiešu kori: kā nacionālsociālistiskās kustības vadonis var piedalīties pārraidē, ko vada cilvēks, kura vārds ir Ali Jokmets? Un es spēju saprast šo jautājumu, ja tas, teiksim, tiek uzdots māksliniecisku apsvērumu dēļ, jo dižu mākslu, dabiski, nedrīkst izkropļot ar politiku. Arī Mona Liza taču netiek papildināta ar kāškrustu. Turpretī tas, ko melš kaut kāds konferansjē un šis Jokmets jau nebija nekas cits -, nemūžam nevar tikt pieskaitīts pie augstās kultūras veidiem, drīzāk gluži otrādi. Taču, ja šaubas rodas no bažām, ka nacionālajai lietai varētu kaitēt publiska uzstāšanās šādā, iespējams, mazvērtīgā kopsakarā, tad atbildēšu, ka ir lietas, ko vairums cilvēku ar savu prātu nespēj apjēgt, nedz arī var par tām spriest. Šis ir viens no tiem gadījumiem, kad ir jāuzticas vadoņa ģēnijam.

Tomēr šajā vietā man jāatzlstas, ka tobrīd atrados tāda kā pārpratuma varā. Tobrīd es personiski vēl vadījos pēc tā, ka kopīgi ar dāmu Bellīni strādāšu pie savas programmas īstenošanas Vācijas labā. Taču dāma Bellīni nemitīgi runāja tikai un vienīgi par manu šķietamo skatuves programmu. Bet tieši tāpēc šeit lieku reizi ir ieraugāms, ka tīrais, iedzimtais talants un vadoņa instinkts ir nesalīdzināmi pārāks par mācoties iegūtām zināšanām. Kamēr sūri grūti kalkulējošā zinātnieka un dedzīgā censoņa politiķa uzmanību viegli var novērst virspusēji apstākļi, patiesi aicinātais savas sirds dziļumos jūt likteņa saucienu, pat ja vārds “Alī Jokmets” šķietami ir tam pilnīgi pretējs. Domāju pat, ka šeit atkal iejaucās

providence tāpat kā toreiz, 1941. gadā, kad agras un ārkārtīgi bargas ziemas iestāšanās nobremzēja ofensīvu Krievijā, iekams bijām pavirzījušies pārāk tālu uz priekšu, un tādējādi dāvāja mums uzvaru.

Vai: būtu dāvājusi, ja mani nespējīgie ģenerāļi nebūtu…

Bet par to es vairs neuztraucos.

Nākamreiz es rīkošos pavisam citādi, ar tādu ģenerālštābu, kas būs uzticams līdz pēdējam, izaudzis no manas SS rindām, un tad viss pasākums būs tīrais nieks.

Taču Jokmeta gadījumā liktenis ķērās pie pārpratuma, lai pamudinātu mani ātrāk pieņemt lēmumu. Jo un lai matu skaldītāji to liek aiz auss jo uz viņa pārraidi es būtu devies arī tad, ja būtu zinājis, par kāda veida produktu ir runa, tikai pēc ilgāka pārdomu laika, kurš varbūt būtu laupījis man šo iespēju pavisam. Jau pirmsākumos tiku paskaidrojis Gebelsam, ka nepieciešamības gadījumā esmu gatavs būt arī par ampelmani, ja vien tādējādi piesaistu cilvēku uzmanību. Jo nav iespējams pārvilināt savā pusē tādu, kurš neklausās. Un klausītāju simtus un tūkstošus man tagad sagādāja šis Jokmets.

Aplūkots pareizajā gaismā, Jokmets bija viens no tiem “māksliniekiem”, kādus spēj radīt vienīgi pilsoniska demokrātija. Uz ģenētiska sajaukuma pamata šeit apvienojās svešzemnieciska, pat aziātiska āriene un nevainojama vācu valoda, kaut arī to iekrāsoja grūti izturams dialekts. Likās, tieši šis sajaukums ļauj Jokmetam pildīt savu funkciju. Tā aptuveni bija tāda pati kā tiem baltajiem aktieriem, kuri ASV nosmiņķējās melni, lai tiktu pie padumju nēģeru lomām. Šī paralēle durtin dūrās acīs, tikai šajā gadījumā joki tika plēsti nevis par nēģeriem, bet gan par ārzemniekiem. Pēc šiem jokiem acīmredzot bija tik liels pieprasījums, ka vienlaikus darbojās vairāki šādi rasu komedianti. Aptverams tas nebija. Manā skatījumā joks par rasēm vai ārzemniekiem slēpj sevi pretrunu. Ilustrācijai izmantošu joku, ko man 1922. gadā pastāstīja kāds frontes biedrs.

Satiekas divi veterāni.

“Kur tad jūs ievainoja?” viens jautā.

“Dardaneļos,” otrs atbild.

Pirmais saka: “Taisni tur jau esot dikti sāpīgi!”

Jautrs pārpratums, par kādu bez pūlēm spēj pastāstīt katrs zaldāts. Nomainot darbojošās personas, var mainīt uzjautrinošo un arī pamācošo iespaidu. To var kāpināt, ja, piemēram, jautātāja lomā ieliek kādu bēdīgi slavenu viszini, teiksim, Rūzveltu1 vai Betmanu-Holvēgu2 . Turpretī, ja pieņem, ka dumjais jautātājs ir nevis veterāns, bet gan mitrene, visa jautrība tūdaļ ir pagalam, jo katrs klausītājs domā: kā lai mitrene zina, kur atrodas Dardaneļi?

Muļķis, kurš dara muļķīgas lietas, nav smieklīgs. Labam jokam vajag pārsteigumu, lai savu pamācošo iedarbību tas varētu izvērst visā pilnībā. Un, dabiski, nekāds pārsteigums nav tas, ka turks ir vientiesis. Saprotams, ja turks šajā jokā spēlētu ģeniāla zinātnieka lomu, tad jautrība būtu nodrošināta jau absurda dēļ vien. Taču tamlīdzīgus jokus nestāstīja nedz Jokmeta kungs, nedz kāds no viņa kolēģiem. Viņu amatā bija iecienītas asprātības un anekdotes par mēreni līdz vāji izglītotiem ārzemniekiem, kuri nožēlojami lauzītā valodā murmulēja kaut ko grūti saprotamu. Te kā uz delnas parādījās šis “liberālās” sabiedrības parastais demokrātiskais melīgums: kamēr vispārēji tika uzskatīts par nosodāmu mest visus ārzemniekus pār vienu kārti un no vācu polithumoristiem neatlaidīgi tika prasīta rūpīga rasu nošķiršana, Jokmets un viņa apšaubāmie līdzdalībnieki katrā laikā drīkstēja pēc sirds patikas bāzt vienā maisā indiešus, arābus, turkus, poļus, grieķus un itāļus.

Man šī pieeja bija pa prātam, pat dubultā mērā. Jokmeta kunga plašā publika nodrošināja lielu uzmanību arī man, turklāt, vadoties pēc viņa joku satura, varēju mierīgi pieņemt, ka publika lielākoties sastāv no vācu tautiešiem. Diemžēl ne tāpēc, ka vācu skatītājiem piemistu sevišķa nacionālā apziņa, bet gan tāpēc, ka, gluži otrādi, turki ir vienkārša, lepna tauta, kura gan labprāt noraugās godīgā burleskā, kur piedalās visādi jefiņi, taču neciena pamācības un

muļķošanu no savu bijušo vai izceļojušo tautiešu puses. Turkam ir būtiski svarīgi katru bridi būt drošam par apkārtējo cieņu un godbijību ar muļķadesas lomu tas nav savienojams.

Tāpēc šo humora paveidu es uzskatīju par lieku un nožēlojamu. Tāds, kuram mājā ieviesušās žurkas, sauc palīgā kaitēkļu iznīdētāju, nevis klaunu. Taču, ja jau tas likās lietderīgi, tad tūdaļ pašā pirmajā uzstāšanās reizē vajadzēja parādīt, ka krietnam vācietim nav nepieciešama ārzemju rokaspuišu palīdzība, lai jokotu par mazvērtīgu rasu piederīgajiem.

Kad ierados pie studijas, man tuvojās jauna dāma. Sportiskās figūras dēļ viņu varēja noturēt par blicmēdeli3 , taču kopš pieredzes ar to tur Ezlēmu biju apņēmies būt mazliet piesardzīgāks. Jaunā dāma bija bagātīgi apgādājusies ar vadiem, pie mutes viņai bija tāds kā mazs mikrofons, un kopumā viņa izskatījās kā nākusi taisnā ceļā no lidojumu vadības centra.

-   Sveiks, jaunā dāma sacīja un sniedza man roku, es esmu Dženija. Un tu droši vien esi tas… te viņa drusku sastomījās,

-   Ādolfs?…

Mirkli prātoju, kā izturēties pret šo visai tiešo, pat prasto familiaritāti. Tomēr šķita, ka nevienu tā neizbrīna. Patiesībā šī bija mana pirmā sastapšanās ar televīzijas žargonu. Vēlāk izrādījās, ka šeit acīmredzot valda uzskats: dalība pārraidē vieno līdzīgi kopīgai cīņai ierakumos, un dalībnieks kļūst par daļu no frontinieku apvienības, kuras biedri zvēr cits citam uzticību, kā arī uzrunu “tu” līdz nāvei vai vismaz līdz pārraides beigām. Šāda pieeja man sākumā likās nepiemērota, tomēr kā mīkstinošu apstākli vajadzēja ņemt vērā, ka šis Dženijas paaudze taču vēl nebija varējusi iekrāt īstu frontes pieredzi. Nodomāju mainīt šo stāvokli, bet pagaidām nolēmu atbildēt ar tādu pašu familiaritāti un mierinoši uzrunāju jauno būtni:

-   Vari saukt mani par onkuli Volfu.

Viņa mirkli sarauca pieri un tad teica: Labi, ēē… onkul… vai jūs, lūdzu, tagad nāktu man līdzi uz grimētavu?

-   Protams, es apstiprināju es sekoju viņai pa televīzijas katakombām, kamēr viņa piespieda mikrofona stienīti sev pie mutes un sacīja: Elke, mēs tagad ejam pie tevis. Klusēdami mēs soļojām pa gaiteņiem.

-   Vai kādreiz jau esat bijis televīzijā? viņa iejautājās. Ievēroju, ka tudraudzībai ir atmests ar roku. Bijību droši vien bija iedvesusi vadoņa aura.

-   Daudzas reizes, es atbildēju, bet tas jau ir pasen.4

-   Ā, tad varbūt es jau esmu jūs redzējusi?

-   Nedomāju vis, es aplēsu. Tas tolaik bija tepat Berlīnē, Olimpiskajā stadionā…

-   Jūs iesildījāt komiķu festivālu?

-   Ko es iesildīju? es pārjautāju, taču viņa vairs neklausījās.

-    Jūs man uzreiz iekritāt acīs, uzstājāties vienkārši superīgi! Tiešām prieks, ka arī pats tagad būsiet pie teikšanas. Bet šoreiz jūs darīsiet kaut ko citu, vai ne?

-   Kaut ko… pavisam citu, es vilcinādamies apstiprināju. Un spēles jau arī beigušās kopš laba laika…

-   Klāt esam, teica Dženijas jaunkundze un atvēra durvis, aiz kurām atradās grimēšanas galds, tagad atstāšu jūs pie Elkes. Elke, tas ir… ēē… onkulis Rolfs.

-   Volfs, es izlaboju, onkulis Volfs.

Elke, kārtīga izskata sieviete ap gadiem četrdesmit, sarauca pieri, paskatījās uz mani un pēc tam uz zīmīti blakus saviem smiņķēšanas piederumiem. Volfa man te nav. Pēc saraksta man tagad ir Hitlers, viņa noteica. Tad sniedza man roku un sacīja: Es esmu Elke. Un tu esi…?

Acīmredzot atkal biju iekļuvis tudraudzības ierakumos, taču Elkes kundze man likās drusku par vecu, lai uzrunātu mani par “onkuli Volfu”.

-   Hitlera kungs, es izšķīros.

-   Nu labi, Hitlera kungs, Elkes kundze teica, tad sēdi nost. Vai ir kādas īpašas vēlmes? Vai man vienkārši strādāt, kā parasti?

-   Uzticos jums visā pilnībā, atbildēju un apsēdos. Es jau nevaru parūpēties par visu.

-   Tā ir pareizi, Elkes kundze apstiprināja un uzklāja man uzsvārci, lai pasargātu mundieri. Pēc tam aplūkoja manu seju.

-    Jums ir lieliska āda, viņa uzslavēja un paņēma pūdernīcu.

-   Daudzi jūsu vecumā vienkārši par maz dzer. Ja jūs redzētu citu aktieru sejas…

-   Vislabprātāk es dzeru daudz ūdens bez gāzes, es apliecināju. Kaitēt tautas miesai tā ir bezatbildība.

Elkes kundze izgrūda sprauslājošu skaņu un iegremdēja mūs abus un mazo telpu varenā pūdera mākonī. Piedošanu, viņa teica, tūdaļ to nokārtošu. Un ar mazu sūkšanas ierīci ņēmās tīrīt gaisu un manas mundiera bikses. Kad viņa vāca nost putekļus no manas frizūras, atvērās durvis. Spogulī redzēju, ka ienāk Alī Jokmets. Viņš sāka klepot.

-   Vai miglas pūtējs pieder pie programmas? viņš jautāja.

-   Nē, es atbildēju.

-   Tā bija mana kļūme, sacīja Elkes kundze, bet mēs visu nokārtosim.

Tas man patika. Nekādas melīgas izlocīšanās, nekādu aizbildinājumu, bet gan drosmīga kļūdu atzīšana un pašrocīga to novēršana allaž atkal priecēja tas, ka arī pagājušos gadu desmitos vācu rases pamati nav pilnībā noslīkuši demokrātijas purvā.

-    Super, Jokmets noteica un sniedza man roku. Bellīni kundze man jau teica, ka tu bārstot asprātības vienā gabalā. Es esmu Alī.

No uzsvārča apakšas izčaukstināju nenopūderēto roku un paspiedu viņējo. No matiem man bira mazas lavīnas.

-   Patīkami. Hitlers.

-   Un? Iet labi? Viss, kā vajag?

-   Man liekas, jā. Vai ne, Elkes kundze?

-   Es tūlīt, Elkes kundze atsaucās.

-    Forša uniforma, vecais ērgli! Jokmets sacīja. Izskatās nudien pēc oriģināla! Kur šitādas var ņemt?

-   Nu, tas nav tik vienkārši, es lūkoju atcerēties, pēdējā laikā lielākoties apgādājos pie Jozefa Landolta Minhenē…

-    Landolts, Jokmets domīgi atkārtoja. Neesmu dzirdējis. Bet Minhenē tad jau viņš strādā Pro Sieben? Tiem tiešām ir daži lieliski drēbnieki.

-   Tagad viņš droši vien jau pensionējies, es ieminējos.

-   Es jau redzu, tas būs kaut kas superīgs, tu ar savu naciķu daļu un es. Kaut gan tas naciķu numurs nav pārāk svaigs.

-   Un tad? es ērcīgi noprasīju.

-    Nē, protams, tas jau vienmēr der no jauna, viņš teica.

-   Nav tik traģiski. Viss jau kādreiz ir bijis… To ārzemnieku tēmu es noskatījos Ņujorkā, deviņdesmitajos tā tur bija dikti modē. Un kur tu ņēmi to fīrera būšanu?

-   Būtībā no ģermāņiem, es atbildēju.

Jokmets iesmējās. Bellīni nav melojusi, tu tiešām darbojies gruntīgi. Okei, tad redzamies vēlāk. Vai tev sākumam vajag kādu noteiktu repliku? Vai man vienkārši iesākt kādu tematu, pirms piesaku tevi?

-   Nav vajadzības, es atteicu.

-   Es tā nevarētu, Jokmets sacīja, šitā vispār bez kāda teksta. Tas nu būtu pāri maniem spēkiem. Bet nekad jau arī neesmu pārāk aizrāvies ar improvizāciju… Nu tad turies, vecīt! Drīz redzēsimies. To sacījis, viņš atstāja telpu.

Vispār biju rēķinājies ar turpmākiem norādījumiem.

-   Un tālāk? jautāju Elkes kundzei.

-   Kas to būtu domājis! viņa iesmējās. Fīrers nezina, kurp virzīties tālāk!

-   Nav nekāda iemesla vīzdegunībai, es nosodoši atsaucos.

-    Vadoņa valsts balstās uz valsts vadīšanu, nevis uz ekskursiju vadīšanu.

Elkes kundze iesprauslājās un steigšus parāva pūdernīcu prom no savas sprauslāšanas zonas. Šoreiz es neuzķeršos uz jūsu āķa, viņa sacīja, tādējādi galīgi pāriedama uz “jūs”, un norādīja uz telpas

stūri. Vai redzat? Monitorā jūs varat sekot raidījumam. Monitori ir vairāki, arī garderobē un kafejnīcā. Dženija atnāks jums pakaļ un parūpēsies, lai precīzi ierodaties uz savu uzstāšanos.

Pārraide atbilda visam, ko iepriekš biju dzirdējis un redzējis. Jokmets pieteica dažus raidījuma fragmentus, un reizē tika rādītas mazas filmiņas, kurās Jokmets uzstājās te kā polis, te kā turks, dažādos variantos izvērsdams viņu trūkumus par īsiem skatuves jokiem. Vispār jau viņš nebija nekāds Čaplins5 , bet varbūt tā arī bija labāk. Publika uzņēma viņa sniegumu labvēlīgi, un tam visam pamatā vismaz daļēji bija politiska apziņa ja šo jēdzienu aplūkoja pietiekami plašā tvērumā -, tāpēc manai vēstij šeit neapšaubāmi bija izdevība krist auglīgā augsnē.

Manam uznācienam bija jāsākas ar nepārprotamu teicienu, kuru Jokmets arī tūdaļ pateica: Dienas notikumus komentēs Ādolfs Hitlers! Un es pirmo reizi izgāju no kulisēm un devos iekšā starmešu žilbinošajā gaismā.

Likās, it kā pēc neskaitāmiem zaudējumiem un svešatnē pavadītiem gadiem es atgrieztos mājās, Berlīnes Sporta pilī.6 Starmešu svelme kveldēja man seju, es redzēju gados jaunās publikas acis. Tur varēja būt vairāki simti, kuri pārstāvēja desmitus tūkstošu, simtus tūkstošu pie televīzijas aparātiem, tā bija valsts nākotne, tie bija cilvēki, uz kuriem es grasījos būvēt savu Vāciju. Jutu sevī spriegumu un prieku. Ja man kādreiz bija piezagušās šaubas, tagad tās izgaisa gatavošanās skurbumā. Biju pieradis runāt stundām ilgi, tagad bija jāpietiek ar piecām minūtēm.

Nostājos pie runātāja pults un klusēju.

Mans skatiens pārslīdēja ieraksta studijai. Es ieklausījos klusumā, lai sajustu, vai demokrātijas desmitgades, kā cerēts, ir atstājušas tikai pavisam niecīgas pēdas šajos jaunajos prātos. Atskanot manam vārdam, publiku bija pāršalkuši smiekli, kas tagad strauji noplaka, un manas personas klātbūtnē iestājās miers. Viņu vaibstos es lasīju, ka sākumā viņi ir mēģinājuši salīdzināt manu seju ar sev pazīstamu profesionālu tēlotāju sejām, redzēju nedrošību, ko ar vienkāršu skatiena kontaktu spēju pārvērst bezelpas klusumā. Ja vispār biju rēķinājies ar starpsaucieniem, šis bažas bija nepamatotas jebkurā no sapulcēm, kas savulaik notika Hofbrāukeller7 , traucējumu skaits bija lielāks.

Pavirzījos mazliet uz priekšu, it kā posdamies runāt, bet tikai sakrustoju rokas uz krūtīm un trokšņa līmenis tūdaļ pazeminājās vēl par vienu tūkstošdaļu vai pat simtdaļu no iepriekšējā. Ar acs maliņu manīju, kā sāk svīst diletants Jokmets, redzēdams šo manu šķietamo bezdarbību. Tūdaļ kļuva skaidrs, ka viņš nenieka nezina par klusuma varenību, drīzāk baidās no tā. Viņš vaibstījās un cilāja uzacis, it kā es būtu aizmirsis tekstu. Kāda asistente centās rādīt man zīmes un uztraukta klaudzināja pa savu rokaspulksteni. Es liku klusumam ievilkties vēl ilgāk, lēnām paceldams galvu. Jutu zāles saspringumu, Jokmeta nedrošību. Izbaudīju to. Ļāvu, lai man plaušās ieplūst gaiss, izslējos visā pilnībā un piešķīru klusumam skaņu. Var pietikt ar nokritušu kniepadatu, kad visi gaida lielgabalu dārdus.

-   Tautieši un tautietes!

Tas, ko es, ko mēs nupat redzējām

vairākos priekšnesumos, ir patiesība.

Patiesība ir tas,

ka turks nav kultūras radītājs

un

par tādu

arī vairs nekļūs.

Tas, ka viņam ir tirgoņa dvēsele un viņa spējas

garīgā ziņā parasti

daudz nepārsniedz dzimtcilvēka spējas.

Tas, ka indietim ir

reliģiski apjukusi un pļāpīga daba.

Tas, ka poļa attieksme pret īpašumu

ilglaicīgi!

nenormāla.

Tās visas ir

vispārzināmas patiesības, ko labi saprot katrs tautietis un katra tautiete.

Tomēr tas ir

nacionāls kauns, ka šeit Vācijā tikai

viens mūsu kustības piekritējs turks! uzdrošinās pateikt to skaļi.

Tautieši un tautietes:

kad aplūkoju Vācijas tagadni,

tas mani nepārsteidz!

Tagadnes vācietis

šķiro savus atkritumus rūpīgāk

nekā rases

ar vienu vienīgu izņēmumu: humora jomā.

Šeit

tikai!

vācietis joko par vāciešiem,

turks joko par turkiem.

Mājas pele joko par mājas peli un

lauku pele par lauku peli.

Tam ir jāmainās, un tas mainīsies.

Šodien

kopš pulksten divdesmit diviem un četrdesmit piecām minūtēm

mājas pele jokos par lauku peli, āpsis par stirnu buku un vācietis par turku.

Tāpēc saturiskā ziņā es visā pilnībā

pievienojos iepriekšējā runātāja paustajai ārzemnieku kritikai.

To teicis, es atstāju skatuvi.

Klusums bija apbrīnojams.

Stingrā soli devos aiz kulisēm. Publika joprojām neizdvesa ne skaņas. Dāmai Bellīni patlaban kāds kolēģis kaut ko čukstēja ausī. Nostājos viņiem blakus un atsāku vērot publiku. Cilvēku acis bija apjukušas, meklēja pieturas punktu uz skatuves un atkal atgriezās pie moderatora galda. Tur sēdēja Jokmets un apstulbis vārstīja muti, pūlēdamies izgudrot kādus asprātīgus atvadu vārdus. Šī acīm redzamā pārslodze tad arī izraisīja publikā īstu smieklu vētru. Ne bez gandarījuma vēroju viņa absolūto nespējību, kas beigu beigās izsīka remdenā dvesienā: Līdz nākamajai reizei, un skatieties mūs atkal. Bellīni noklepojās. Mirkli viņa šķita nedrošības pārņemta, tāpēc nolēmu viņu uzmundrināt.

-   Es zinu, ko jūs šobrīd domājat, es viņai teicu.

-   Tiešām? viņa atsaucās. Jūs to zināt?

-   Protams. Man reiz gadījās līdzīgi. Mēs pirmo reizi bijām noīrējuši Kronēs cirka zāli, un nebija skaidri zināms, vai…8

-   Atvainojiet, Bellīni sacīja, telefons.

Aizgājusi stūrī aiz kulisēm, viņa pielika pie auss pārnēsājamo telefona aparātu. Izskatījās, ka dzirdētais viņai nepatīk. Patlaban mēģināju izprast viņas sejas izteiksmi, kad sajutu kādu pieskaramies manam mundierim. Tas bija Jokmets, kurš sagrāba mani aiz apkakles. Viņa sejā vairs nebija nekā jautra. Jau nez kuru reizi sāpīgi apzinājos savas SS trūkumu, kad viņš iespieda mani kulisēs un caur zobiem izgrūda:

-   Tu, maita, te nepievienosies nekādiem iepriekšējiem runātājiem!

Ar acs maliņu pamanīju, ka šurp steidzas daži kārtībnieki. Jokmets vēlreiz pagrūda mani pret sienu un tad palaida vaļā. Viņš bija tumši pietvīcis. Tad viņš pagriezās un uzsauca: Kāda maucība te notiek? Šim tak bija paredzēta naciķu programma! Nesamazinājis balss skaļumu, viņš pievērsās viesnīcas rezervētājam Zavackim, kurš stāvēja mums blakus: Kur ir Karmena? Kur? Ir? Karmena?!

Bāla, bet stalti izslējusies šurp steidzās dāma Bellīni. Es prātoju, vai šajā mirklī varu rēķināties ar viņas kā sabiedrotās pilnīgu uzticību, tomēr pie skaidra rezultāta nenonācu. Viņa mierinoši novicināja plaukstas, pavēra muti, lai kaut ko teiktu, taču nepaguva.

-   Karmena! Beidzot! Te notiek kaut kādi gigantiski mēsli! Vai tu to redzēji? Vai tu to redzēji? Kas tas par idiotu? Tu teici, ka es parādīšu savu ārzemnieku numuru un viņš nomuldēs par saviem naciķiem. Tu teici, ka viņš runās man pretī! Ka sašutis par turkiem televīzijā vai tamlīdzīgi! Un kas ir tagad? Ko nozīmē “kustības piekritējs”? Kas tā par kustību? Kāpēc piekritējs? Pēc kā es tagad izskatos?

-   Bet es tev teicu arī, ka viņš ir citādāks, atbildēja Bellīni, apbrīnojami aši savaldījusies visā pilnībā.

-    Par to man nospļauties! Jokmets ārdijās. Es pasaku uz līdzenas vietas: lai šitais maita vairs nerādās manā pārraidē. Viņš neievēro norunas! Es nepieļaušu, ka šis idiots izposta raidījumu!

-          Nomierinies, Bellīni teica īpatnējā maigi enerģiskā tonī.

-   Nemaz jau nebija tik slikti.

-   Vai viss kārtībā? vaicāja viens no abiem zāles uzraugiem.

-   Ir jau labi, dāma Bellīni mierinoši atbildēja, es visu kontrolēju. Nomierinies, Alī.

-   Es netaisos nomierināties! Jokmets iebļāvās un tad iedūra ar rādītājpirkstu man zem portupejas. Tu man te neko neizmaitāsi, draudziņ. Reizē viņš neatlaidīgi kā tāds dzenis klaudzināja ar rādītājpirkstu man pa krūtīm. Tu domā, ka tiksi šeit cauri ar savu stulbo Hitlera uniformu un ar savu, ak! tik dziļdomīgo numuru, bet es tev saku tas absolūti nav nekas jauns, tas ir galīgi bārdains joks. Tu esi amatieris. Kā tev liekas, ko tu šeit dari? Ierodies un tiec pie visa gatava? Bet tev nekas neiznāks, mans mīļais, to tu vari aizmirst! Ja šeit kādam ir piekritēji, tad tieši man! Tā ir mana publika, tie ir mani fani, un tu tur nelien iekšā! Tu esi nožēlojams amatieris, un tava uniforma un viss tavs numurs ir absolūts sūds. Ar tādu muldēšanu nākamreiz vari uzstāties kaut kādās alus teltīs vai strēlnieku apvienībā, un es tev saku: tu vairs nebūsi nekas!

-   Man nekam nav jābūt, es mierīgi sacīju. Aiz manis stāv miljoni vācu tautiešu, kuri…

-    Izbeidz gvelzt! Jokmets ieķērcās. Tu te neesi pārraidē! Tu domā, ka vari mani izprovocēt? Tu mani neizprovocēsi! Tikai! Ne!! Mani!!!

-   Rimstieties, Bellīni tagad noteica skaļi, abi divi! Skaidrs, ka tas mums vēl mazliet jāapstrādā. Vēl mazliet jānoslīpē. Bet nebija nemaz tik slikti. Tik tiešām kaut kas jauns. Tagad mēs nomierināsimies un paskatīsimies, ko teiks kritiķi…

Un, ja kopš savas jaunākās tagadnes sākuma es reiz biju absolūti drošs par savu aicinājumu, tad tas bija akurāt šajā mirklī.

XV

Tieši krīzes brīžos atklājas patiesais vadonis. Tajos viņš parāda stiprus nervus, gribas sīkstumu, beznosacījumu apņēmību, kaut gan pasaule nostājas pret viņu. Ja Vācijai nebūtu bijis manis, 1936. gadā neviens nebūtu iemaršējis Reinlandē.1 Visi viņi drebēja un trīcēja, mēs nebūtu varējuši darīt neko, ja pretinieks būtu izlēmis uzbrukt, mums bija tikai piecas divīzijas, frančiem vien bija sešreiz vairāk, un tomēr es to uzdrošinājos. Neviens cits nebūtu to izdarījis, un tolaik es precīzi vēroju, kurš stāv manā pusē ar kājām vai ar sirdi, ar zobenu rokā, plecu pie pleca.

Un tieši šajos krīzes brīžos liktenis atklāj arī patiesi uzticamos. Tieši šajos šaubu brīžos no uzdrīkstēšanās izaug panākumi tad un vienīgi tad -, ja fanātiskā ticība paliek nesagrauta. Tad top saskatāmi arī tie, kam nav šis ticības un kas baiļpilnās gaidās vēro, kurā pusē izdevīgāk nostāties. Vadoņa personībai šie ļaudis ir jāpatur acis. Ir iespējams viņus izmantot, tomēr nedrīkst pieļaut, lai no viņiem ir atkarīgi kustības panākumi. Zenzenbrinks bija viens no tādiem.

Zenzenbrinkam mugurā bija uzvalks, kāds šajos laikos acīmredzot tiek uzskatīts par pirmšķirīgu. Viņš centās izlikties aukstasinīgs, taču es, protams, redzēju, ka viņš ir bāls, tik bāls kā spēlmanis, kurš zina, ka zaudējumu nespētu pārdzīvot, vēl vairāk ka nespētu pārdzīvot mirkli, kurā top skaidrs, ka zaudējums ir nenovēršams. Šai cilvēku šķirai acu priekšā nekad nav sava mērķa, viņi vienmēr izvēlas tādu mērķi, kas sola tuvākos panākumus, un neapjēdz, ka šie panākumi nekad nepiederēs viņiem pašiem. Šie ļaudis cer, ka viņi ir panākumu cilvēki, taču patiesībā ir tikai panākumu pavadoņi un, to nojauzdami, baidās no sakāves mirkļa, kurā kļūs skaidri redzams, ka panākumi ne tikai nepieder viņiem, bet pat nav atkarīgi no viņu pavadības. Zenzenbrinks baiļojās par savu reputāciju, nevis par nacionālo lietu. Bija pilnīgi droši, ka Zenzenbrinks nemūžam nenoasiņotu ložu krusā pie Feldherrnhalles par Vāciju un mani.2 Gluži otrādi: itin kā nejauši viņš pievirzījās tuvāk dāmai Bellīni, un katrs, kurš nebija pilnīgi akls, varēja redzēt, ka, par spīti visai uzpūtīgajai pašapziņai, tieši viņš ir tas, kurš cer saņemt no viņas morālu atbalstu. Tas mani nepārsteidza.

Savā mūžā esmu pazinis četras parādes sievietes.3 Sievietes, kuras, protams, nebūtu iedomājamas kā partneres. Proti: viesos atbrauc Musolīni vai Antonesku, un, ja tad tu šādai sievietei saki, lai viņa tagad iet blakusistabā un bez prasīšanas nenāk laukā un netraucē, tev ir jābūt pārliecinātam, ka tā tas arī notiks. Eva tā rīkojās, bet no šīm četrām es nemūžam nebūtu varējis to prasīt. Pie tām piederēja, piemēram, Rīfenštāla, brīnišķīga sieviete, taču par tādu prasību viņa būtu sviedusi ar kinokameru man pa galvu! Un tāda acīmredzot bija arī dāma Bellīni tieši tāds pats kalibrs kā šim cienījamam kvartetam.

Nedomāju, ka vēl kāds, izņemot mani, ievēroja, ka arī viņa apzinās šo stundu, šo minūšu nozīmi, bet kā šī fantastiskā sieviete savaldījās! Varbūt tikai ievilka cigaretes dūmu mazlietiņ spēcīgāk, nekā bija manāms parasti, taču tas tad arī bija viss. Viņas stiegrainais, vingrais augums turējās stalti, viņa bija uzmanīga, allaž gatava dot izpalīdzīgus padomus un pareizi, ātri reaģēt gluži kā vilcene, kas uzglūn medījumam. Un neviena vienīga sirma mata varbūt viņa pat bija jaunāka, nekā likās, vēl ne četrdesmit gadus veca; krāšņa sieviete! Bija skaidri nomanāms arī, ka Zenzenbrinka pēkšņais tuvums ir viņai nepatīkams, ne tāpēc, ka viņš liktos uzmācīgs, nē, bet gan tāpēc, ka viņa nicināja Zenzenbrinka mīkstčaulību un juta, ka viņš nevis nodod savus spēkus viņas rīcībā, bet gan pats tveras pie viņas enerģijas. Man ļoti gribējās, lai kāds pajautā, kā viņa nodomājusi pavadīt vakaru. Ar zināmu ilgošanos pēkšņi atcerējos vakarus Oberzalcbergā. Nereti mēs līdz vēlai naktij omulīgi sēdējām trijatā, četratā, piecatā, reizēm es kaut ko stāstīju, reizēm ne, reizēm mēs pat klusējām vairākas stundas, vien kādas ieklepošanās pārtraukti, vai arī es šad tad noglāstīju suni, šos kopbūtnes brīžus es vienmēr izjutu kā ļoti apcerīgus. Nav jau arī vienmēr tik vienkārši, jo vadonis ir viens no nedaudzajiem cilvēkiem valstī, kuram jāatsakās no parastas ģimenes dzīves vienkāršā prieka.

Un viesnīcā allaž ir visai vientulīgi, tas bija viens no apstākļiem, kas pēdējos sešdesmit gados mainījušies vismazāk.

Te man ienāca prātā, ka šajos apstākļos jautājums dāmai Bellīni būtu jāuzdod man pašam, bet tam piemita kaut kas nepiemēroti intīms, jo mēs tikai nesen bijām iepazinušies. Nolēmu atlikt šo domu uz vēlāku laiku. Tomēr, no otras puses, manu atgriešanos plašajā sabiedrībā pieklātos atzīmēt nedaudz svinīgi. Ar glāzi dzirkstošā vīna vai tamlīdzīgi, ne jau man, protams, taču es vienmēr labprāt esmu bijis klāt, kad citi līksmā omā paceļ glāzes. Te mans skatiens apstājās pie viesnīcas rezervētāja Zavacka.

Man pievērsās viņa starojošās acis, pilnas nepārprotamas un dziļas cieņas, es pazinu šo skatienu, kuru šajos apstākļos nekādi nevēlētos iztulkot aplami. Zavackis nepiederēja pie tiem SA kreklā tērptajiem ļautiņiem, kurus nakts vidū izrauj no Rēma gultas4 un nekavējoties ietriec viņu derdzīgajā miesā dažas lodes, nāvējošo pašās beigās. Nē, Zavackis uzlūkoja mani ar to kluso godbijību, ar kādu mani pēdējo reizi Nirnbergā bija uzlūkojuši tie simttūkstoši, kuriem biju devis cerību. Tie, kuri bija uzauguši tādā pasaulē, kas pilna ar pazemojumiem un bailēm no nākotnes, ar tramīgiem muldoņām un kara zaudētājiem, un manī saskatīja stingro roku, kas viņus vadīs un kam viņi labprāt gatavi sekot.

-   Nu, vai jums patika? es jautāju, paspēris soli uz Zavacka pusi.

-    Neticami, Zavackis atbildēja, iespaidīgi. Citi, ko esmu redzējis, nevar jums ne ūdeni pienest. Jums ir dūša. Un jums tiešām ir vienalga, ko ļaudis par jums domā, vai ne?

-   Gluži otrādi, es paskaidroju, es gribu teikt patiesību. Un viņiem ir jādomā: lūk, cilvēks, kurš saka patiesību.

-   Un vai tagad viņi tā domā?

-   Nē. Bet nedomā arī vairs tā, kā domājuši pirms tam. Un tas ir viss, kas jāsasniedz. Pārējo paveiks pastāvīga atkārtošana.

-   Nujā, Zavackis novilka, vienpadsmitos svētdienas rītā… nezinu, vai tas kaut ko dos.

Neizpratnē paraudzījos uz viņu. Zavackis nokremšļojās un tad sacīja: Nāciet, ēdamzālē ir uzklāts neliels galds.

Mēs devāmies tālāk, uz telpu, kur visai garlaikoti slaistījās daži televīzijas darbinieki. Kāds nedaudz noplukuša izskata puisis, smiedamies ar pilnu muti, pagriezās pret mani, sāka klepot un, kad gāju garām, pacēla roku ciešamā vācu sveicienā. Par atbildi pacēlu un pasitu atpakaļ plaukstu un ļāvu, lai Zavackis ved mani uz to bufetes galda galu, kur gatavībā gaidīja dzirkstošais vīns, starp citu visnotaļ kvalitatīvs produkts, ja pareizi iztulkoju Zavacka reakciju: viņš lika bufetes izpalīgam atnest divas glāzes un piezīmēja, ka šīs šķirnes dzirkstošais vīns vis netiekot dzerts katru dienu.

-   Jokmetam jau arī katru dienu nerodas tāds iemesls piedzerties, izpalīgs atteica.

Zavackis iesmējās, sniedza man glāzi, pacēla savējo un sacīja:

-   Par jums!

-   Par Vāciju! es atsaucos. Tad mēs saskandinājām un iedzērām.

-   Kas ir, Zavackis bažīgi jautāja, vai negaršo?

-   Ja kādreiz vispār dzeru vīnu, tad tikai Beerenauslese saldo, es paskaidroju. Jā, zinu, šī skāņā nots ir vajadzīga un pat tiek uzskatīta par īpašu priekšrocību, bet tas man ir par skābu.

-   Varu jums arī kaut ko citu…

-   Nē, nē, esmu jau pieradis.

-   Bet jūs varētu paņemt “Bellīni”5 .

-   Bellīni? Vārds tāds pats kā tai dāmai?

-   Jā gan. Tas jums varētu garšot. Pagaidiet!

Zavackis aizmetās prom, es paliku nedaudz mulsi stāvam, tas viss man mirkli atgādināja šausmīgos brīžus manos pirmajos politikas gados, cīņas laika sākumā6 , kad vēl nebiju ievests sabiedrībā un tajā nereti jutos drusku bezpalīdzīgs. Tomēr šīs nelāgās atmiņas tiešām pazibēja tikai uz sekundes daļu, jo, līdzko Zavackis bija aizgājis, pie manis pienāca jauna, tumšmataina dāma un uzrunāja mani:

-   Tas bija absolūti superīgi! Kā vispār var izgudrot kaut ko tādu kā par to mājas peli un lauku peli?7

-    To varētu arī jūs, es paļāvīgi atbildēju. Vajag tikai ar atvērtām acīm iziet dabā. Taču šodien daudzi vācieši diemžēl vairs neprot ieraudzīt vienkāršās lietas. Vai drīkstu pajautāt, kādu izglītību jūs esat baudījusi…

-   Es vēl studēju, viņa atteica. Sinoloģiju, teātra zinātni un…

-    Dieva dēļ, es iesmējos, rimstieties! Tik izskatīga meiča un tik pārgudras blēņas! Labāk sameklējiet sev kādu drosmīgu jaunekli un kaut ko dariet vācu asiņu saglabāšanas labā!

Viņa ļoti piemīlīgi iesmējās. Tas ir mesed ekting, vai ne?

-   Re, kur viņš ir! man aiz muguras iesaucās dāma Bellīni. Viņa nāca kopā ar Zenzenbrinku, nopakaļ vilkās samocīti smaidošais Jokmets, un viņi mums piebiedrojās. Saskandināsim glāzes! Mēs taču visi šeit esam profi. Un tīri profesionāli ir jāatzīst: tā bija superpārraide! Nekā tamlīdzīga līdz šim nav bijis. Tā kļūs par veiksmes kombināciju!

Zenzenbrinks naski izdāļāja glāzes ar dzirkstošo vīnu, un atgriezās Zavackis, nesdams man glāzi ar aprikožu krāsas dzērienu.

-   Kas tas ir?

-  Nogaršojiet mierīgi, viņš atteica un pacēla savu glāzi. Dāmas un kungi: par fīreru!

-   Par fīreru!

Atskanēja vispārēji, labvēlīgi iepriecināti smiekli, un man bija pilnas rokas darba, atgaiņājoties no apsveikumiem. Lūdzami, mani kungi, mūs vēl gaida liels darbs! Piesardzīgi iedzēru malciņu un atzinīgi pamāju ar galvu Zavacka kungam. Dzēriens patīkami un glāsmaini garšoja pēc augļiem, tomēr nebija pārspīlēti sarežģīts, būtībā tas atgādināja vienkāršu augļu biezsulu pēc zemnieku gaumes, atdzīvinātu ar nelielu devu dzirkstošā vīna, bet tikai ļoti nelielu, lai pēc baudīšanas nebūtu jābaidās no pārspīlētām atraugām vai tamlīdzīgām nepatikšanām. Šādu detaļu nozīmi nedrīkst novērtēt par zemu. Manā situācijā allaž ir jārūpējas par nevainojamu stāju.

Diemžēl šādām neformālām, tomēr svarīgām sanāksmēm piemīt tāda īpatnība, ka tās nevar vienkārši atstāt, kad tīk, ja vien paralēli nav jāvada karadarbība. Ja tu patlaban veic puslokveida uzbrukumu Francijai vai zibenīgi ieņem Norvēģiju, visi, dabiski, izrāda pilnīgu sapratni, kad pēc glāžu pacelšanas tu dodies uz savu darbistabu, lai pētītu galīgajai uzvarai nepieciešamo zemūdeņu rasējumus vai piedalītos kara gaitai izšķirīgo ātro bumbvedēju izstrādāšanā. Taču miera laikos neatliek nekas cits kā stāvēt un tērēt laiku, dzerot augļu biezsulu. Man arvien vairāk krita uz nerviem Zenzenbrinka trokšņainā uzvedība, un arī Jokmeta skābā seja nepadarīja vakaru patīkamāku. Tāpēc atvadījos vismaz uz brīdi, lai kaut ko ieēstu pie bufetes.

Četrstūrainos, apsildāmos skārda traukos bija servētas dažādas desas un cepta gaļa, kā arī liels daudzums nūdeļu viss, kas man lāgā neiet pie sirds. Jau grasījos griezties atpakaļ, kad man blakus parādījās Zavackis.

-   Vai varu palīdzēt?

-   Nē, nē, ir jau labi…

-   O! Zavackis piesita ar plaukstu pie pieres. Jūs meklējat sautējumu, vai ne?

-  Nē, es jau varu arī… varu paņemt kādu no tām sviestmaizēm…

-   Bet sautējums būtu jums vairāk pa prātam, vai nav tiesa? Fīreram garšo vienkārši ēdieni!

-   Patiesi, to es patlaban ēstu vislabprātāk, es atzinos. Vai kaut ko bez gaļas.

-    Man tiešām žēl, ka neaptvērām agrāk, viņš teica, man būtu vajadzējis iedomāties. Bet ja jūs mirklīti pagaidītu…

Viņš sameklēja savu pārnēsājamo telefona aparātu un paknibinājās gar to.

-   Vai jūsu telefons prot arī vārīt?

-  Nē, viņš atbildēja, bet desmit minūšu attālumā no šejienes ir lokāls, ļoti izslavēts ar labu pilsonisku virtuvi un sautējumiem. Ja vēlaties, varu palūgt, lai kaut ko piegādā no turienes.

-   Nevajag tā pūlēties. Un es gluži labprāt izietu īsā pastaigā, es sacīju. Sautējumu varu paēst arī tajā lokālā.

-   Ja jums nav iebildumu, es jūs pavadīšu, Zavackis piedāvājās. Nav jau tālu.

Mēs neuzkrītoši devāmies ārā un nesteidzīgi soļojām Berlīnes naktī, kas jau bija visai vēsa. Tas bija daudz patīkamāk nekā dīki stāvēt ēdnīcas telpā, kur visi televīzijas darbinieki nemitīgi kūpināja cits citam vīraku. Zem mūsu kājām reizumis uzvirpuļoja kritušās lapas.

-   Vai drīkstu kaut ko pajautāt? Zavackis ierunājās.

-   Jautājiet mierīgi.

-   Vai tā ir nejaušība? Nu tas, ka arī jūs esat veģetārietis.

-    Absolūti nemaz, es atbildēju, tas ir saprāta jautājums. Esmu veģetārietis jau tik ilgi, ka pēc zināma laika šai pārliecībai neizbēgami ir pievienojušies arī citi. Vēsts acīmredzot nav sasniegusi tikai tos pavārus, kuri gatavojuši mielastu šim bufetes galdam.

-   Nē, es gribēju sacīt vai jūs vienmēr esat bijis veģetārietis? Vai tikai, kopš esat Hitlers?

-   Es vienmēr esmu bijis Hitlers. Kam tad man būtu bijis jābūt iepriekš?

-   Nujā, varbūt esat izmēģinājis arī ko citu. Čērčilu. Vai Honekeru.

-   Himlers ticēja šīm ezotēriskajām blēņām, dvēseļu pārceļošanai un visādai mistikai. Es nekad iepriekš neesmu bijis nekāds Honekers.

Zavackis paskatījās uz mani. Un jums nekad nerodas sajūta, ka ar savu mākslu jūs nedaudz pārspīlējat?

-   Viss ir jādara ar pilnīgu, fanātisku apņēmību. Citādi nevar sasniegt neko.

-   Bet, piemēram: neviens taču neredz, ka jūs esat veģetārietis.

-   Pirmkārt, es teicu, tas ir labsajūtas jautājums. Un, otrkārt, to neapšaubāmi vēlas daba. Redziet, lauva tas noskrien divus trīs kilometrus un tad ir pilnīgi paguris. Iztur divdesmit minūtes, ak, ko niekus ceturtdaļstundu. Turpretī kamielis veselu nedēļu. Par to jāpateicas barībai.

-   Skaists šķietamas loģikas paraugs…

Apstājos un palūkojos uz viņu. Ko nozīmē “šķietama loģika”? Nu labi, tad paraudzīsimies otrādi: kur ir Staļins?

-   Es teiktu miris.

-   Āha. Un Rūzvelts?

-   Arī.

-   Petēns8 ? Eizenhauers? Antonesku? Hortijs9 ?

-   Divi pirmie ir miruši, par otrajiem diviem es vispār neesmu dzirdējis.

-   Jauki. Lai vai kā, arī tie ir miruši. Bet es?

-   Nu, jūs ne.

-   Lūk! es apmierināts sacīju un atkal turpināju ceļu. Esmu pārliecināts: tas ir arī tāpēc, ka esmu veģetārietis.

Zavackis iesmējās. Un tad steidzās man nopakaļ. Tas ir vareni! Vai jūs nemēdzat pierakstīt tamlīdzīgus teicienus?

-   Kādēļ? Es taču zinu to tāpat.

-   Man vienmēr būtu bail aizmirst, viņš paskaidroja un norādīja uz kāda restorāna durvīm. Mums jāiet tur.

Iegājām pustukšajā lokālā, un mūsu pasūtījumu pieņēma paveca viesmīle. Viņa pārlaida man ērcīgu skatienu. Zavackis mierinoši pamāja ar roku, un pēc tam dāma bez vilcināšanās atnesa dzērienus.

-   Te ir jauki, es ieminējos. Atgādina cīņas laiku Minhenē.

-   Jūs esat no Minhenes?

-   Nē, no Linčas. Vai, pareizāk sakot…

-    …pareizāk sakot, no Braunavas, Zavackis pabeidza teikumu. Esmu šo to palasījis.

-   Un no kurienes esat jūs? es jautāju pretī. Cik jums vispār gadu? Nebūs taču vēl ne trīsdesmit!

-   Divdesmit septiņi, viņš sacīja. Esmu no Bonnas, studējis Ķelnē.

-   Reinlandietis, es iepriecināts teicu, un pat studējis reinlandietis!

-    Studēju ģermānistiku un vēsturi. Patiesībā būtu vajadzējis kļūt par žurnālistu.

-   Labi, ka neesat par to kļuvis, es apliecināju. Tie ir melīgi salašņas caur un cauri.

-   Televīzijas branža jau arī nav labāka, viņš sacīja. Neticami, kādu draņķi mēs producējam. Un, ja mums izdodas kaut kas labs, kanāli grib, lai ir draņķīgāk. Vai lētāk. Vai abi kopā. Te viņš steigšus piebilda: Izņemot, protams, jūs. Tas ir kas cits. Man pirmo reizi ir sajūta, ka mēs nepārdodam tikai un vienīgi visādas blēņas. Tā, kā strādājat jūs, es tiešām esmu sajūsmā. Tas par to veģetārismu un vispār visu, jums nekas nav tēlots jums izdodas padarīt to par daļu no koncepcijas.

-   Es dodu priekšroku jēdzienam “pasaules uzskats”, es piezīmēju, tomēr kopumā mani ļoti priecēja šī jauneklīgā jūsma.

-   Patiesībā vienmēr esmu gribējis darīt kaut ko šādu, Zavackis turpināja. Nevis tikai pievilkt ķeksīti, kam pagadās. Bet gan dabūt gatavu kaut ko labu. Flashlight jau pārdod arī lērumu visādu mēslu. Ziniet ko? Bērnībā es gribēju strādāt dzīvnieku patversmē.

Palīdzēt nabaga zvēriņiem un tādā garā. Vai glābt dzīvniekus. Paveikt kaut ko pozitīvu.

Viesmīle nolika mums priekšā divas bļodas ar sautējumu. Jutos gluži aizkustināts: sautējums izskatījās teicami. Un smaržoja tā, kā jāsmaržo sautējumam. Mēs sākām ēst. Labu brīdi neviens no mums nebilda ne vārda.

-   Garšo? Zavackis iejautājās.

-   Ļoti labi, es atteicu, cilādams karoti, kā taisnā ceļā no lauka virtuves.

-   Jā, viņš piekrītoši pamāja, tur kaut kas ir. Vienkārši, bet labi.

-   Vai esat precējies?

Viņš papurināja galvu.

-   Saderinājies?

-   Nē, viņš sacīja, drīzāk ieinteresēts. Viena man būtu padomā.

-   Bet?

-   Viņa vēl to nezina. Un man nav ne jausmas, vai viņa vispār grib par mani zināt.

-   Vajag rīkoties drosmīgi. Parasti jūs taču neesat bikls!

-   Nujā, bet viņa…

-   Nevilcinieties! Droši uz priekšu! Sieviešu sirdis ir līdzīgas kaujām. Ar vilcināšanos tās nevar uzvarēt. Ir jāsakopo visi spēki un dūšīgi jādodas uzbrukumā.

-   Vai šādi jūs iepazināties ar savu sievu?

-   Nu, lai vai kā, es nevarēju sūdzēties par sieviešu uzmanības trūkumu. Tomēr kopumā mēdzu rīkoties otrādi.

-   Otrādi?

-   Pēdējos gados es biežāk uzvarēju kaujas, nevis sievietes.

Viņš iesmējās. Ja jūs to nepierakstīsiet, tad pierakstīšu es.

Ja tā turpināsies, jums derētu padomāt par grāmatas rakstīšanu. Sacerēt padomu krājumu Hitlera gaumē. Par to, kā nodibināt laimīgas attiecības.

-    Nezinu, vai esmu tam aicināts, es sacīju. Mana laulība jau bija visai īsa.

-   Jā, esmu dzirdējis. Bet tas nekas. Pat vēl labāk: mēs dosim grāmatai nosaukumu “Mana cīņa ar manu sievu”. Jau nosaukuma dēļ vien to izķers zibens ātrumā.

Te nu arī man bija jāsmejas. Domīgi raudzījos uz Zavacki, uz viņa īsajiem, pārdroši spurainajiem matiem un modrajām acīm, klausījos šajās brašajās, bet ne muļķīgajās valodās. Un pēc balss sapratu: šis vīrs var kļūt par vienu no tādiem, kādi toreiz man sekojuši. Uz ieslodzījumu cietoksnī, uz reihskanceleju, uz fīrera bunkuru.

XVI

Ā, Hitlera kungs, noteica avīžu andelmanis, tas nu gan ir jauki! Gandrīz vai rēķinājos ar jūsu ierašanos!

-   Un kāpēc tā? es smiedamies jautāju.

-    Nu es tak redzēju jūsu uzstāšanos, viņš atbildēja, un nodomāju, ka varbūt gribēsiet izlasīt, kas par to tiek rakstīts. Un tādā gadījumā varbūt uzmeklēsiet vietu, kur laikrakstu izvēle tāda prāvāka! Nāciet iekšā, nāciet iekšā! Sēdieties. Vai vēlaties kafiju? Kas noticis? Vai nejūtaties labi?

Man bija nepatīkami, ka viņš pamanījis šo nelielo vājumu, un tas tiešām bija neliels vājums, patīkamu jūtu uzbangojums, kādu nebiju piedzīvojis jau sen. Žirgts biju pamodies no rīta ap kādiem pusdivpadsmitiem, ieturējis vieglas brokastis un pēc tam patiešām nolēmis palasīt avīzes, to andelmanis bija uzminējis pilnīgi pareizi. Pirms divām dienām bija piegādāti arī uzvalki, dodot man iespēju apģērbties drusku mazāk oficiāli. Biju izraudzījies vienkāršu, tumšu klasiska piegriezuma uzvalku un pieskaņotu tumšu platmali, devies ceļā un piesaistījis daudz mazāk skatienu nekā parasti. Diena bija saulaina, starojoši skaidra un spirdzinoši dzestra, kā jau varēja paredzēt, un es, mirkli juzdamies brīvs no visiem pienākumiem, sparīgi soļoju uz priekšu. Visapkārt bija tik mierīgi, gandrīz vienkārši, un, tā kā labprāt devu priekšroku zaļajām zonām un maziem parkiem, nebija arī necik daudz tāda, kas prasītu manu uzmanību, vienīgi kāda ārprātīgā līkņāja maurā, kas mazliet par ilgu nebija pļauts, un acīmredzot centās atrast un uzlasīt sava spaniela ekskrementus. Mirkli nodomāju, ka varbūt izcēlusies kāda ārprāta epidēmija, tomēr šķita, ka šī norise nevienu neuztrauc. Gluži otrādi: drīz pamanīju, ka vietumis ir gādīgi uzstādīti tādi kā automāti, no kuriem šādas ārprātīgās varēja izvilkt mazus maisiņus. Nonācu pie pagaidu slēdziena, ka runa ir par sievietēm, kuru dedzīgā ilgošanās pēc atvasēm palikusi nepiepildīta, un tad jau gribot negribot jārodas šāda veida histērijai, kas izpaužas kā pārspīlētas rūpes par visādiem suņiem. Bija jāatzīst, ka maisiņu izsniegšana šīm nabaga būtnēm bija apbrīnojami pragmatisks risinājums. Ilglaicīgais mērķis, dabiski, bija atkal pievērst šīs sievietes viņu īstajam uzdevumam, bet droši vien pret to atkal bija iebildusi kaut kāda partija. Vai nu tas kas jauns.

Gremdēdamies tamlīdzīgos vieglos prātojumos, biju aizstaigājis līdz avīžu kioskam, neviena netraucēts, gandrīz nepazīts, un situācija man šķita dīvaini ierasta, taču tikai andelmaņa vārdi ļāva man apjaust iemeslu. Šis bija tas pats burvestīgais noskaņojums, kādu jo bieži biju piedzīvojis savos pirmsākumos Minhenē pēc atbrīvošanas no ieslodzījuma es Minhenē biju samērā pazīstams, pagaidām gan vēl tikai neievērojams partijas priekšsēdis, runātājs, kurš prata ielūkoties tautas sirdī, un tieši mazie un vismazākie ļaudis aizkustinošā kārtā dāvāja man savu pieķeršanos. Kad soļoju pa Viktuāliju tirgu, visnabadzīgākās tirgussieviņas laipni aicināja mani klāt un iedāvināja te pāri olu, te mārciņu ābolu, un es kā visīstākais furažieris pārnācu mājās, kur mani starodama sagaidīja dzīvokļa saimniece, un godīgais prieks staroja sieviņu sejās tikpat gaiši kā šajā mirklī avīžu andelmaņa sejā. Un šī toreizējā sajūta pārņēma mani tik strauji, vēl iekams pats spēju to apjēgt, tik pārvarīgi, ka es steigšus novērsos. Taču andelmanis, strādādams savā arodā tik ilgus gadus, bija iemantojis iespaidīgu prasmi pazīt cilvēkus, kā to parasti prot tikai daži taksometru šoferi.

Mulsi nokremšļojos un teicu: Kafiju, lūdzu, ne. Labāk tasi tējas. Vai glāzi ūdens.

-   Tūdaļ, tūdaļ, viņš atsaucās un ielēja ūdeni vārāmkannā, līdzīgā tai, kas atradās manā viesnīcas istabā. Avīzes esmu

saglabājis un salicis blakus atzveltnim. To nav pārāk daudz, un, manuprāt, labāk būs pameklēt internetā.

-    Jā, šis internecs, es piekrītoši sacīju un apsēdos. Ļoti laba ietaise. Es arī nedomāju, ka mani panākumi būs atkarīgi no avīžu labvēlības.

-   Negribu sabojāt jums prieku, andelmanis teica, no atvilktnes izņemdams tējas maisiņu, bet tikai nebaidieties… Tiem, kas ir jūs redzējuši, tiem jūs patīkat.

-   Es nebaidos, es uzsvēru. Kāda nozīme gan ir kritiķa viedoklim?

-   Nujā…

-   Nekādas, es sacīju, nekādas! Tai nebija nekādas nozīmes trīsdesmitajos gados un nav arī tagad. Šie kritiķi vienmēr iestāsta ļaudīm, kas tiem jādomā. Tautas veselīgā izjūta viņiem ir vienaldzīga. Nē, tauta savā dvēselē arī bez mūsu kritiķu kungiem zina, kas tai jādomā. Ja tauta ir veselīga, tā ļoti labi zina, kam ir vērtība un kam nav. Vai zemniekam ir vajadzīgs kritiķis, kas pateiktu, kāda vērtība ir zemei, kurā viņš sēj kviešus? Zemnieks pats to zina vislabāk.

-    Jo katru dienu redz savu tīrumu, andelmanis teica, bet jūs viņš neredz katru dienu.

-   Toties viņš katru dienu skatās televīzijas aparātā. Un tur var labi salīdzināt. Nē, vācietim nav vajadzīgs neviens, kas pasaka priekšā viedokli. Savu viedokli viņš veido pats.

-  Jūs jau zināsiet labāk, andelmanis smaidot sacīja un sniedza man cukuru. Jūs jau esat brīvās viedokļu veidošanas lietpratējs.

-   Ko tad tas nu nozīmē?

-         Ar jums tiešām jābūt piesardzīgam. Viņš nogrozīja galvu.

-   Ik pa brīdim nevilšus sāku runāt ar jums tā, it kā jūs tas būtu pa īstam. Pa kioska leti kāds paklaudzināja. Viņš piecēlās. Palasiet, ko šie raksta, man ir kundes. Un tur jau nav tik daudz.

Paraudzījos uz avīžu kaudzīti līdzās atzveltnim. Manis nebija nevienā titullapā, bet to nemaz nevarēja gaidīt. Lielie laikraksti nebija pievērsuši uzmanību šai tēmai. Piemēram, arī iespaidīgais

Bild ne. Saprotams, Jokmets jau sen darbojās savā programmā, tāpēc ziņot par to droši vien nebija tik interesanti. Galu galā tikai mazākās reģionālās avīzēs kādam no redaktoriem vajadzēja ik dienu ieskatīties televīzijas aparātā, lai varētu aizpildīt nelielu sleju. Tātad trīs no šiem redaktoriem, cerēdami uz izklaidi, bija ieslēguši Jokmeta pārraidi. Un visi trīs uzskatīja, ka pats interesantākais tajā bijusi mana runa. Viens rakstīja: pārsteidzoši, ka tieši Hitlera tēls esot nosaucis vārdā to, kas Jokmeta pārraide esot no sākta gala, proti, vieni vienīgi nodeldēti joki par ārzemniekiem, klišeju apkopojums. Abi pārējie teica, ka, pateicoties manam “brīnišķīgi niknajam ieguldījumam”, Jokmets beidzot esot atguvis asumu, kura viņam trūcis jau tik sen.

-   Nu, kā esat apmierināts? jautāja andelmanis.

-   Es jau reiz esmu sācis no pašas apakšas, atbildēju un iedzēru malciņu tējas, un teicis runu divdesmit cilvēkiem. Trešdaļa no tiem droši vien bija atnākuši kļūdas pēc. Nē, es nevaru sūdzēties. Man jāraugās uz priekšu. Un kā patika jums?

-    Labi, viņš sacīja, nikni, bet labi. Tikai Jokmets nelikās īsti sajūsmināts.

-   Jā, arī to es pazīstu no agrākiem laikiem. Tie, kas aizsēdējušies amatos, vienmēr kliedz, kad parādās jauna, svaiga ideja. Tad viņi baidās par savu ienesīgo vietu.

-   Vai viņš vēlreiz laidīs jūs savā pārraidē?

-   Viņš darīs to, ko liks produkcijas firma. Viņš pārtiek no sistēmas un ir spiests pakļauties tās diktētajiem spēles noteikumiem.

-   Grūti noticēt, ka savācu jūs pie sava kioska tikai pirms pāris nedēļām, avīžu andelmanis piezīmēja.

-  Noteikumi vēl aizvien ir tādi paši kā pirms sešdesmit gadiem, es turpināju, tie nemainās. Nodarbināti ir tikai nedaudzi žīdi. Tāpēc tautai klājas labāk. Starp citu: vēl nemaz neesmu jums pateicies, kā nākas. Vai kāds ir…

-   Viss kārtībā, andelmanis sacīja, ir noslēgta maza vienošanās. Par mani ir parūpējušies.

Te iezvanījās viņa pārnēsājamais telefons. Viņš pielika to pie auss un atsaucās. Es tikmēr paņēmu avīzi Bild un pārlapoju to. Avīzē bija atrodams visnotaļ patīkams sajaukums no tautas dusmām un naidīguma. Sākumā bija nodrukāti ziņojumi par politiskām muļķībām, un kopumā tie portretēja tikpat naivu, cik tomēr vismaz labdabīgu kanclermatronu, kura bezpalīdzīgi vilkās cauri traucējošu punduru ordai. Paralēli tam avīzē kā pilnīgas blēņas tika atmaskoti bezmaz vai visi demokrātiski “leģitīmie” lēmumi. Sevišķi pretīga šai lieliskajai aģitācijas avīzei bija doma par Eiropas vienotību. Bet vislabāk man patika smalkais darbošanās veids. Tā, piemēram, izklaides slejā starp jokiem par sievasmātēm un ragnešiem vīriem bija ievietots šāds joks.

Portugālis, grieķis un spānis aiziet uz bordeli. Kas maksā? Vācija.

Tas bija ļoti izdevies. Štreihers1 , dabiski, būtu licis pievienot tam zīmējumu, kurā trīs sasvīdušie, neskuvušies dienvidnieki ar saviem netīrajiem pirkstiem apgramsta nevainīgu meiču, kamēr krietnajam vācu strādniekam ir jāraujas melnās miesās, tomēr beigu beigās tas šeit drīzāk būtu traucējoši, jo izceltu joku no tā gudri neuzkrītošās vietas.

Pārējās avīzes lapās bija izliets raibs noziegumu aprakstu mikslis, kam sekoja kopš laika gala labākais mierinātājs sporta ziņas un pēc tām fotogrāfiju virknes, kurās slaveni cilvēki izskatījās veci vai neglīti; vārdu sakot šeit ideālā simfonijā apvienojās skaudība, nenovīdība un zemiskums. Tieši šā iemesla dēļ es labprāt būtu ieraudzījis, ka maza piezīme par manu uzstāšanos ir iekļauta šādā vidē. Taču andelmanis pilnīgi pamatoti nebija pievienojis pārējo laikrakstu kaudzītei Bild, jo tur nekas nebija atrodams. Noliku to nost, kad andelmanis noglabāja savu telefonu.

-    Zvanīja mans dēls, viņš paskaidroja, tas, kura krosenes jums nepatika. Viņš jautāja, vai jūs esot tas tips no mana kioska. Viņš ir jūs redzējis. Drauga mobilajā. Lai es jums pasakot, ka jūs esot totāli kūl.

Neizpratnē raudzījos uz andelmani.

-   Tas nozīmē, ka viņam ir paticis, andelmanis pārtulkoja.

-    Nemaz negribu zināt, kādas filmiņas ir tajos viņu mobilajos, bet tur katrā ziņā nenonāk nekas tāds, kas viņiem neliekas labs vai aizraujošs.

-   Jaunatne vēl jūt neviltoti, es apstiprināju. Tā domā ārpus laba un ļauna kā iedveš daba. Ja bērns ir pareizi audzināts, viņš nepieņems aplamu lēmumu.

-   Vai jums pašam ir bērni?

-   Diemžēl ne, es atbildēju. Reizēm interesentu lokā gan ir izskanējis pieņēmums, ka man esot daži bandubērni, kā tos dēvē pie mums.

-   Oho! andelmanis noteica un līksmi aizsmēķēja cigareti.

-   Tātad runa bija par uzturnaudu…

-    Nē, mani gribēja nomelnot. Tiešām smieklīgi. Kopš kura laika ir nepareizi vai nekrietni dāvāt dzīvību bērnam?

-   Pasakiet to Kristīgi sociālajai apvienībai.2

-   Nu labi, vienmēr ir jāņem vērā vienkāršie cilvēki. Tur var piesaukt, kādus argumentus grib, daudzi nespēs tos pieņemt tik un tā. Himlers jau reiz mēģināja SS rindās. Gribēja panākt, lai SS vīru likumīgajiem un ārlaulības bērniem ir vienādas tiesības, un pat tas lāgā neizdevās. Diemžēl. Nabaga bērni. Uz tādu mazu puisēnu vai meitenīti skatās greizi, ķircina viņus, pārējie bērni lēkā viņiem riņķī un skandē zobgalīgas rīmes. Tas nenāk par labu arī kopības izjūtai. Mēs visi esam vācieši, gan laulībā, gan ārlaulībā dzimušie. Es vienmēr saku: bērns ir bērns, un tas ir tiesa gan šūpulī, gan ierakumos. Dabiski, pēc tam bērns ir arī jāuztur, tas ir skaidrs. Bet kas tas gan būtu par nelieti, kurš pēc tam laižas lapās?

Noliku Bild atpakaļ.

-   Un kā tā lieta beidzās?

-   Nekā. Tā, saprotams, bija tikai nomelnošana. Un vairāk par to nekas netika dzirdēts.

-   Nu re, andelmanis noteica un iedzēra tēju.

-   Es, protams, nezinu, varbūt gestapo vēlāk tam vēl pievērsās, bet tas droši vien vairs nebija vajadzīgs.

-    Gan jau, ka ne. Presi jau jūs arī novienādojāt pēc vadlīnijām… Un viņš iesmējās tā, it kā tas būtu kāds joks.

-  Tieši tā. Pamāju ar galvu. Tad atskanēja “Valkīru lidojums”.3

To man bija iekārtojusi Krēmeiera jaunkundze. Pēc tam kad

bijām apguvuši datorus, viņa pamanīja, ka man ir sagādāts arī viens no šiem pārnēsājamiem telefoniem. Šī ietaise bija kaut kas gluži neticams, piedevām ar to varēja braukāt apkārt arī internecā, pat vēl labāk nekā ar peles ierīci: tas bija vienkārši stūrējams ar pirkstiem. Tūdaļ nojautu, ka turu rokās āriešu radošās ģenialitātes produktu, un ar dažām kustībām, protams, bija noskaidrojams, ka šo tehniku līdz tirgus briedumam ir attīstījusi izcilā firma Siemens. Tiesa gan, attiecīgās kustības bija jāveic Krēmeiera jaunkundzei, jo uzraksti nebija atšifrējami bez brillēm. Rezultātā gribēju visā pilnībā uzticēt telefonu viņai, galu galā vadonis nedrīkst pārāk aizrauties ar visādiem sīkumiem, šim nolūkam pastāv sekretariāts. Taču viņa ne bez pamata atgādināja, ka viņas pakalpojumi tiek man nodrošināti tikai pusi dienas. Klusībā pārmetu sev, ka esmu kļuvis pārāk atkarīgs no sava partijas aparāta. Es taču atkal atrados pašā ceļa sākumā, tāpēc reizi pa reizei man gribot negribot vajadzēja atbildēt uz telefona zvanu arī pašam.

-   Vai gribat kādu noteiktu zvana melodiju? Krēmeiera jaunkundze bija jautājusi.

-    Kam tas vajadzīgs, es ar vieglu zobgalību atbildēju, es taču nestrādāju brīva plānojuma birojā!

-   Nu tad es lieku iekšā parasto.

Atskanēja tāds troksnis, it kā piedzēries klauns spēlētu ksilofonu. Vēl un vēlreiz.

-   Kas tas ir? es šausmās vaicāju.

-   Jūsu telefons, Krēmeiera jaunkundze atbildēja un piemetināja: Mans fīrer!

-   Un tas skan šādi?

-   Tikai tad, kad zvana.

-    Slēdziet laukā! Negribu, lai ļaudis notur mani par idiotu!

-         Tāpēc jau es jums jautāju, Krēmeiera jaunkundze noteica.

-   Vai šitā jums patīk labāk?

Spēlēt sāka vēl lielāks klaunu bars ar visdažādākajiem instrumentiem.

-   Tas taču ir briesmīgi, es novaidējos.

-   Bet vai jums nav vienalga, ko ļaudis par jums domā?

-    Mana mīļā Krēmeiera jaunkundz, es sacīju, personiski es, piemēram, uzskatu ādas īsbikses par visvīrišķīgākajām biksēm pasaulē. Un, kad reiz atkal būšu vērmahta virspavēlnieks, es apgādāšu ar šīm Isbiksēm veselu divīziju. Un ar pusgarajām vilnas zeķēm piedevām.

Šajā vietā Krēmeiera jaunkundze izdvesa dīvainu skaņu un tūdaļ ņēmās slaucīt degunu.

-   Ir jau labi, es turpināju. Jūs neesat no Dienvidvācijas un nespējat to saprast. Taču, kad šī divīzija būs gatava, kad tā dosies parādē, tad kļūs redzams, ka zobošanās pa īsbiksēm ir gluži nevietā. Un šeit mēs nonākam pie galvenā: savā ceļā uz varas virsotnēm esmu bijis spiests atzīt, ka politiķi, kurš ģērbies Isbiksēs, nopietni neuztver ne tautsaimniecības vadītāji, ne valstsvīri. Ir maz tāda, ko es būtu tik dziļi nožēlojis, tomēr no īsbiksēm bija jāatsakās un es no tām atteicos, jo tas kalpoja manai lietai un līdz ar to tautas lietai. Un es jums saku: no šim brīnišķīgajām biksēm es neesmu atteicies tādēļ, lai kaut kāds telefona aparāts atņemtu vērtību šim upurim un pataisītu mani par pilnīgu ākstu! Tāpēc izdabūjiet taču beidzot no šā aparāta kādu saprātīgu skaņu!

-  Tāpēc jau es jums jautāju, Krēmeiera jaunkundze šņaukādamās noteica un noglabāja mutautu. Varu iestellēt tādu zvanu kā pilnīgi parastam telefonam. Bet varu arī jebkuru citu. Teikumus, trokšņus, arī mūziku…

-   Arī mūziku?

-   Ja tik man pašai tā nav jāspēlē. Tai jābūt ierakstītai!

Nu, un tad viņa bija iestellējusi man “Valkīru lidojumu”.

-   Labi, vai ne? pajautāju andelmanim un pašapzinīgi pacēlu aparātu pie auss. Hitlers klausās!

Nedzirdēju neko citu kā vien valklras, kas turpināja lidot.

-   Hitlers! es atkārtoju. Hitlers klausās! Un, kamēr valklras tik lidoja un lidoja, es izmēģināju: Fīrera štābs! gadījumam, ja zvanītājs justos pārāk pārsteigts, tūdaļ izdzirdēdams atbildam mani personiski. Nenotika nekas, tikai valkīras kļuva vēl skaļākas. Jau sāka sāpēt auss.

-  HITLERS KLAUSĀS! es iekliedzos. ŠEIT FĪRERA ŠTĀBS! Jutos kā Rietumu frontē 1915. gadā.

-   Lūdzams, nospiediet zaļo pogu! ar žēlabainu pieskaņu uzsauca andelmanis. Ciest nevaru Vāgneru!

-   Kādu zaļo pogu?

-   Nu tak uz jūsu telefona! viņš auroja. Pastumiet to pogu pa labi!

Paskatījos uz aparātu. Patiesi, uz tā bija zaļa poga. Pabīdīju to pa labi, valkīras apklusa, un es iekliedzos: ŠEIT HITLERS! FĪRERA ŠTĀBS!

Nenotika nekas, tikai andelmanis, bolīdams acis, saņēma manu roku kopā ar aparātu un ar maigu spiedienu pielika to man pie auss.

-    Hitlera kungs? es izdzirdu viesnīcas rezervētāja Zavacka balsi. Hallo? Hitlera kungs!

-   Tieši tā, es atsaucos, Hitlers klausās!

-  Nekādi nevaru jūs sazvanīt. Man jānodod jums ziņa no Bellīni kundzes: firma ir ļoti apmierināta!

-   Nujā, es teicu, tas ir jauki. Es pats gan būtu gaidījis kaut ko vairāk.

-   Vairāk? Zavackis ērcīgi pārvaicāja. Vēl vairāk?

-   Mans mīļais Zavacka kungs, es mierinoši sacīju, trīs avīžraksti, tas, protams, ir pavisam labi, tomēr mums galu galā ir citi mērķi…

-    Avīžraksti, Zavackis sauca, kurš te runā par avīžrakstiem? Jūs esat ievietots YouTubeUn jūs tur skatās bez apstājas! Tad viņš pieklusināja balsi: Starp mums runājot tūlīt pēc pārraides šeit atskanēja dažas balsis, kas mudināja atteikties no jums. Nesaukšu nevienu vārdā. Bet tagad… Jūs tikai paskatieties! Jaunatne jūs mīl!

-   Jo jaunatne vēl jūt neviltoti, es teicu.

-    Un tāpēc mums nekavējoties jāturpina darbs! Zavackis satraukts sauca. Jaunajā programmā jums tiks dots vairāk laika. Pa vidu būs arī videorulliši! Jums tūlīt jāierodas birojā! Kur jūs esat?

-   Kioskā, es atbildēju.

-   Labi, Zavackis sacīja, palieciet tur, taksometrs jau ir ceļā! Un viņš nolika klausuli.

-   Labas ziņas? apvaicājās avīžu andelmanis.

Sniedzu viņam savu telefona aparātu. Vai jūs protat tikt pie tādas būšanas, ko sauc par jūtjūb?

XVII

Bija noticis sekojošais: kāds ar tehniskas ierīces palīdzību bija ierakstījis manu uzstāšanos Jokmeta pārraidē un ievietojis to internecā, tādā vietā, kur ikvienam bija brīv izlikt apskatei savas nelielās filmiņas. Un ikviens varēja skatīties, ko grib, bez kādiem glumās žīdu bulvārpreses priekšrakstiem. Pats par sevi saprotams, arī žīdi drīkstēja tur ievietot savus safabricējumus, tomēr katrs pats tagad varēja pārliecināties par gala rezultātu: tauta vēl un vēlreiz skatījās manu uzstāšanos Jokmeta pārraidē.

Tiesa, es nemēdzu pārāk uzticēties tādiem skaitļiem. Man pietiekami ilgi ir bijusi darīšana ar partijas biedriem un tautsaimniecības vadītājiem, lai saprastu, ka visur ir karjeristi un citi apšaubāmi tipi, kuri labprāt drusku piepalīdz, kad nepieciešams parādīt skaitļus vajadzīgajā gaismā. Viņi tos izskaistina vai pievieno salīdzinājuma skaitli, kam līdzās pašu skaitlis izskatās ļoti labi, kamēr viņi noklusē desmitiem citu skaitļu, kuri varētu atklāt būtiski neizdevīgāku patiesību. Tāpēc tūdaļ ķēros pie darba pats un aplūkoju dažus žīdu safabricējumu skaitļus. Piespiedos pat šeit klīrība ir lieka pārbaudīt zināmās Čaplina filmas “Lielais diktators” skaitļus. Nu labi, apmeklētāju skaits šeit pārsniedza septiņus ciparus, tomēr kaut ko tādu, bez šaubām, vajadzēja aprēķināt precīzā salīdzinājumā. Čaplina lētais safabricējums galu galā pastāvēja jau ilgāk par septiņdesmit gadiem, tātad gadā iznāk 15 000 apmeklētāju, vēl aizvien daudz, tomēr tikai uz papīra. Jo, saprotams, arī šeit ir jāņem vērā pakāpeniski sarūkoša interese. Gluži dabiskā kārtā cilvēka ziņkārība par aktuāliem notikumiem vienmēr ir lielāka nekā par sastāvējušos preci, kur nu vēl kā šajā gadījumā par melnbaltu ražojumu, kad šodien visi taču pieraduši pie krāsu filmām. Tātad varēja pieņemt, ka vairākums apmeklētāju šai filmai internecā bijis sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados. Iespējams, tagad tiem vienā gadā pievienojās vēl daži simti, droši vien kinomākslas studenti, daži rabīni un tamlīdzīga “ekspertu publika”. Un tādus rezultātus es pēdējo triju dienu laikā bez pūlēm biju pārspējis tūkstoškārtīgi.

Tas viss man bija ļoti interesanti, it sevišķi vienā aspektā.

Līdz šim brīdim savu vislabāko pieredzi tautas izglītošanā un propagandā biju guvis ar metodēm, kuras ievērojami atšķīrās no tagadējām. Biju strādājis ar SA kolonnām, kuru brūnkrekli, karogus vicinādami, kravas mašīnās braukāja pa pilsētu un boļševistiskajiem Rot Front cīnītājiem trieca dūri sejā, gāza ar steku pa pauri un ar manu vispilnīgāko atbalstu labprāt kādreiz arī mēģināja ar stulmzābakiem iespārdīt ietiepīgajās komunistu galvās kaut cik saprāta. Tagad es konstatēju, ka idejas un runas pievilcība vien spēj pamudināt simttūkstošus uz apceri un garīgu analīzi. Patiesībā to izprast bija visai grūti. Pat neiespējami. Juzdams klusu noskārsmi, ko teju vai varēja saukt par bažām, es bez kavēšanās piezvanīju Zenzenbrinkam. Tas bija lieliskā omā.

-  Nupat ir pāri 700 000 apmeklējumiem! viņš gavilēja. Ārprāts! Vai pats esat redzējis?

-   Jā, es atbildēju, taču jūsu prieks man šķiet krietni pārspīlēts. Jums tas taču vairs nekādi nevar būt no svara!

-   Kā? Ko? Jūs esat zelta vērts, mans mīļais! Un tas ir tikai sākums, ticiet man!

-   Tomēr jums ir jāmaksā visiem tiem ļaudīm!

-   Kādiem ļaudīm?

-   Es taču pats kādu laiku esmu bijis propagandas darbinieks.1 Un zinu: lai pārvilinātu savā pusē 700 000 cilvēku tur taču vajag desmit tūkstošus vīru. Ar noteikumu, ka tie ir fanātiski.

-   Desmit tūkstošus vīru? Kādus desmit tūkstošus vīru?

-   Desmit tūkstošus SA vīru, teorētiski. Un tas vēl ir piesardzīgi lēsts. Bet jums jau vēl nav nekādas SA, vai ne? Tātad jums vajadzēs vismaz piecpadsmit tūkstošus.

-   Jūs nu gan esat savādnieks, Zenzenbrinks brīnišķīgā garastāvoklī nodārdināja. Nebiju īsti pārliecināts, vai fonā nešķind glāzes. Pielūkojiet, ka vienā jaukā dienā jūs nesāk uztvert nopietni! Un viņš nolika klausuli.

Tas nu likās noskaidrots. Zenzenbrinkam acīmredzot tiešām nebija ar to nekāda sakara. Piekrišana šķita nākam no pašas tautas. Protams, varēja vēl būt, ka Zenzenbrinks ir nekaunīgs melis, miglas pūtējs, un tādas šaubas saglabājās, tur jau tā nelaime ar ļaudīm, kurus neesi izraudzījies pats. Tomēr kopumā likās, ka šādos tematos viņam var ticēt. Tāpēc es sāku strādāt pie papildmateriāla, kas tagad bija kļuvis nepieciešams.

Kā allaž, kad cilvēku radošās spējas ir pārslogotas, viņi nāk klajā ar gaužām apšaubāmiem priekšlikumiem. Man piedāvāja filmēties ērmīgās reportāžās, piemēram, “Fīrers apmeklē krājkasi” vai “Fīrers peldbaseinā”. Tādas nejēdzības es nekavējoties noraidīju. Politiķis sportā tautai tas gandrīz vienmēr ir par daudz. Tāpēc sporta nodarbības es arī pārtraucu tūdaļ pēc varas pārņemšanas. Futbolists, dejotājs viņi to prot, ļaudis katru dienu redz šādas nodarbes nevainojamā izpildījumā, tā var pat būt diža māksla. Piemēram, vieglatlētikā nevainojams šķēpa metiens ir kaut kas brīnišķīgs. Bet, ja iedomājas, ka pēc tam parādās Gērings vai šī kanclermatrona, abi līdzīgi viens otram kā divi maisi. Kurš gribēs to skatīties? Tur nevar izdoties nekādas labās bildes.

Protams, būs daži, kuri teiks: lai viņa parādās tautai kā dinamiska personība, tādēļ jau nav jāuzstājas šķēršļu jājienā vai ritmiskajā sporta vingrošanā, bet tik nekaitīga nodarbe kā golfa spēle, kas sevišķi patiktu konservatīvajām anglofilu aprindām, taču noteikti būtu iespējama. Tomēr tas, kurš reiz redzējis labu golfa spēlētāju, nekādā ziņā nevēlēsies vērot, kā ar nūju bakstās bezveidīga vista. Un ko tad lai saka citi valstsvīri? Priekšpusdienā viņa ar pūlēm seko tautsaimnieciskās politikas kopsakarībām, bet pēcpusdienā ir golfa laukumā un nekoordinēti zvetē pa mauriņu. Un peldbikses tā nu ir vislielākā nejēdzība. Savulaik no tām nekādi nebija atrunājams Musolīni. Pēdējā laikā ar tamlīdzīgu izrādīšanos aizraujas arī tas apšaubāmais vadošais krievu valsts stūrētājs, visādā ziņā interesants vīrietis, tomēr man ir absolūti skaidrs: tiklīdz politiķis novelk kreklu, ar viņa politiku ir cauri. Ar to viņš nepasaka neko citu kā vienīgi: “Skatieties, mīļie tautieši, esmu veicis pārsteidzošu atklājumu: bez krekla mana politika ir labāka.”

Kas tas par nejēdzīgu izteikumu?

Starp citu, esmu lasījis, ka nesen pat viens vācu kara ministrs esot ļāvis sevi fotografēt baseinā kopā ar kādu sievišķi. Kamēr armija atradās kaujas laukā vai vismaz netālu no tā. Pie manis šis virs vairs nepaliktu amatā nevienu dienu. Atkāpšanās rakstu es nemaz negaidītu, tādam vajag nolikt uz rakstāmgalda pistoli ar lodi stobrā un atstāt telpu, un, ja šim draņķim vēl ir kaut vai kripata goda, viņš zinās, kas jādara. Un, ja ne, tad nākamajā rītā lodi atrod viņa galvā, bet galvu ar seju uz leju tajā plunčāšanās baseinā. Un visi pārējie tajā bodītē uzreiz atkal zina, kas notiek, ja kāds, ģērbies peldbiksēs, ietriec armijai dunci mugurā.

Nē, manā gadījumā par tādām peldu izpriecām, dabiski, nevarēja būt ne runas.

-   Ja jums tas nepatīk, ko citu jūs gribat darīt?

Šo jautājumu man uzdeva Ulfs Bronners, kaut kāds palīgrežisors, gadus trīsdesmit piecus vecs, uzkrītoši slikti ģērbies. Tomēr ne tik slikti kā kinooperatori, kuri kā man kļuvis skaidrs, kopš sadarbojos ar televīziju, ir visnoplukušākie strādājošie visā pasaulē, un viņus pārspēj vēl vienīgi preses fotogrāfi. Nezinu, kāpēc tas tā, bet, cik esmu novērojis, preses fotogrāfi nereti novalkā tās skrandas, ko nesen izmetuši televīzijas kinooperatori. Iemesls droši vien ir tas, ka viņi domā: neviens viņus neredz, jo galu galā fotokameru viņi tur rokās paši. Turpretī es, ilustrētā žurnālā pamanījis kādu bildi, kurā cilvēks izskatās nelāgi, ir saviebies vai tamlīdzīgi, nereti nodomāju: kas zina, kā ir izskatījies pats fotogrāfs. Režisora tēlotājs Bronners tomēr bija ģērbies labāk, kaut arī ne daudz labāk.

-   Es runāšu par pašreizējo politiku, es viņam sacīju, un, protams, arī par citiem jautājumiem, kas pārsniedz šā temata robežas.

-  Nav ne jausmas, kas tur var būt asprātīgs, Bronners noburkšķēja. Politika vienmēr ir sūds. Bet lūdzu nav jau mana pārraide.

Gadu gaitā esmu sapratis: fanātiska ticība kopējai lietai ne vienmēr ir nepieciešama. Un dažā ziņā pat traucē. Esmu redzējis režisorus, kuri tik dikti gribēja taisīt mākslu, ka nespēja uzņemt nevienu saprotamu filmu. Tad jau Bronnera vienaldzība man bija pat vairāk pa prātam, jo deva lielu rīcības brīvību, ja jau biju nodomājis pienaglot pie kauna staba demokrātiski ievēlēto politikas pārstāvju nožēlojamās sekmes. Un, tā kā visu vienmēr vajag vienkāršot, ja vien tas iespējams, es tūdaļ izraudzījos vistuvāko tematu vārda tiešā nozīmē. Vispirmām kārtām priekšpusdienā nostājos pie bērnudārza blakus savdabīgajai skolai, kurai nu jau bieži biju gājis garām. Jau vairākas reizes biju vērojis autovadītāju bezatbildīgo uzvedību: tie ievērojamā tempā traucās garām pa ielu, pārgalvīgi likdami uz spēles mūsu bērnu dzīvību un veselību. Vispirms īsā uzrunā asi nosodīju šādu joņošanu, pēc tam mēs nofilmējām dažus no šiem nesaprātīgajiem jaunatnes slepkavām, lai kadrus vēlāk iemontētu pa vidu manam tekstam. Visbeidzot es aprunājos ar mātēm, kuras lielā skaitā gāja šeit garām. Reakcijas bija pārsteidzošas. Vairums jautāja:

-   Vai šī ir slēptā kamera?

Uz ko es atbildēju: Nekādā ziņā, cienītā kundze. Kamera ir tepat vai redzat? Un norādīju uz uzņemšanas aparātu un uz biedriem pie kameras, darīju to iecietīgi un pacietīgi, ņemdams vērā sieviešu īpatnējo izpratni par tehniku. Kad tas bija noskaidrots, jautāju attiecīgajai dāmai, vai viņa parasti uzturas šajā apkaimē.

-   Tad jūs varbūt būsiet pamanījusi arī šos autovadītājus?

-   J-jāāā, viņa novilka, bet kāpēc…

-   Vai jūs man piekristu, ja es teiktu, ka daudzu autovadītāju izturēšanās liek baiļoties par bērniem, kuri šeit spēlējas?

-   Ē, nujā, vispār, bet… sakiet, par ko īsti ir runa?

-   Droši izsakiet savas bažas, tautiete!

-    Kas tā par tādu uzrunu! Bet ja jau jūs vaicājat… Reizēm tiešām kaitina, kad eju te garām ar bērniem…

-   Tad kāpēc šī brīvi ievēlētā valdība neievieš bargākus sodus tādiem nevērīgiem braucējiem?

-   Nezinu…

-    Mēs to mainīsim! Vācijas labā. Jūs un es! Kādus sodus jūs pieprasītu?

-   Kādus sodus es pie…

-   Vai jūs uzskatāt, ka ar līdzšinējiem sodiem pietiek?

-   Es īsti nezinu…

-   Vai varbūt tie netiek pietiekami stingri pielietoti?

-   Nē, nē, es to es negribētu.

-   Kā? Bet bērni?

-   Tas ir… ir jau labi tāpat. Tā, kā ir. Esmu pilnīgi apmierināta!

Šādi notika bieži. Gluži kā baiļu gaisotnē, kaut gan valsts pārvaldes forma itin kā bija tik brīva. Nevainīgā vienkāršā sieviete no tautas neuzdrīkstējās manā klātbūtnē runāt atklāti, līdzko biju piegājis viņai klāt savā karavīra mundierī. Es jutos satricināts. Un tas atkārtojās apmēram trijās ceturtdaļās gadījumu. Pēdējā ceturtdaļa no aptaujātajām personām teica:

-   Vai jūs esat jaunais kārtībnieks? Beidzot to kāds pasaka skaļi! Tāda cūcība! Tos vajag nekavējoties iespundēt cietumā!

-   Tātad jūs pieprasāt pārmācības namu?

-   Vismaz!

-   Biju domājis, ka nāvessods vairs nepastāv…

-   Diemžēl!

Pēc līdzīga principa es tagad šaustīju to, ko biju redzējis pats vai izlasījis preses izdevumos. Saindētu pārtiku, autobraucējus, kuri, vadīdami savu satiksmes līdzekli, reizē sarunājas pa mobilo aparātu, barbarisko medīšanas netikumu un tā joprojām. Un ārkārtīgi pārsteidza tas, ka cilvēki vai nu pieprasīja drakoniskus sodus, vai daudz biežāk neuzdrošinājās runāt atklāti. Vienā gadījumā tas parādījās sevišķi skaidri. Vairāki cilvēki bija sapulcējušies iekšpilsētā, lai kritizētu valdību. Visvienkāršākais risinājums sitēju grupu izveidošana nevienam acīmredzot nenāca prātā, tomēr bija vismaz ierīkots kaut kas līdzīgs tirgus būdai, lai vāktu parakstus pret abortiem, kuru skaits Vācijā viena gada laikā sasniedza iespaidīgu skaitu 100 000.

Tāda vācu asiņu masveida slepkavošana, protams, nav pieņemama arī man. Katram kretīnam acumirkli ir skaidrs: pieņemot, ka piecdesmit procentu ir zēni, tas nozīmē triju divīziju iznīcināšanu. Ja ne veselu četru. Tomēr manā klātbūtnē neviens no šiem drosmīgajiem, krietnajiem cilvēkiem pēkšņi vairs nevēlējās paust savu viedokli, un drīz pēc mūsu ierašanās akcija tika pārtraukta pilnībā.

-    Ko tur lai saka? es jautāju Bronneram. Šie nabaga cilvēki pārvēršas līdz nepazīšanai. Te nu bija tā dēvētā uzskatu brīvība!

-   Ārprāts, Bronners brīnījās, te jau mums gāja vēl labāk nekā suņu turētāju protestā pret vadāšanu pie saites!

-   Nē, es teicu, jūs esat pārpratis. Tie, kas laidās prom no tiem suņu turētājiem, tie jau nebija godīgi cilvēki. Tie visi bija žīdi. Vai tad jūs neredzējāt zvaigznes pie apģērba? Tie uzreiz saprata, ar ko viņiem darīšana.

-   Tie nebija nekādi žīdi, Bronners iebilda. Uz zvaigznēm jau nebija rakstīts “Žīds”. Tur bija rakstīts “Suns”.

-    Žīdam tas ir tipiski, es paskaidroju. Viņš vienmēr rada jucekli. Un uz apjukuma liesmām vāra savu glumo indes zupu.

-         Tas taču ir… Bronners iesprauslojās un tad sāka smieties.

-   Jūs tiešām esat neticams!

-   Zinu, es atteicu. Starp citu, vai jūsu operatoriem jau ir piegādāti formastērpi? Kustībai turpmāk ir jāizskatās vienotai!

Produkcijas firmā mūsu atmaskojumi tika uztverti ar lielu sajūsmu. Jūs acīmredzot spētu pat garīdznieku pataisīt par ateistu, smējās dāma Bellīni, skatīdamās materiālu.

-  Tā gribētos domāt, un esmu to jau mēģinājis lielākā apjomā, es atcerējos, bet daudzi melnsvārči nav pāraudzināmi pat ar ieslodzījumu nometnē.

Divas nedēļas pēc manas pirmās uzstāšanās Jokmeta pārraidē šīs reportāžas tika iekļautas raidījumā papildus manai kvēlajai runai, ko ikreiz teicu uz beigām. Un ik pēc četrām nedēļām pievienojās jauna reportāža. Būtībā viss notika tāpat kā divdesmito gadu sākumā. Tikai ar to atšķirību, ka tolaik es saviem mērķiem izmantoju partiju.

Šoreiz tās vietā bija televīzijas pārraide.

Izrādījās, ka arī mans vērtējums par Jokmetu ir bijis pareizs. Viņš tik tiešām ar zināmu nepatiku vēroja, kā es viņa pārraidē iegūstu arvien lielāku ietekmi un varu un kā skaidri top saskatāma vadoņa daba. Tomēr viņš nepretojās notikumu gaitai. Tiesa, īsti arī nepielāgojās tai, tikai šad un tad žēlabaini protestēja un aiz kulisēm pievaimanāja pilnas ausis firmas atbildīgajiem darbiniekiem. Es viņa vietā būtu licis visu uz vienas kārts, jau pašā sākumā būtu aizliedzis jebkādu iejaukšanos, līdzīgos apstākļos jau pēc pirmās uzstāšanās būtu atbildējis ar darba pārtraukšanu raidstacijā, nebēdādams ne par kādiem līgumiem. Turpretī Jokmets, kā jau varēja gaidīt, krampjaini turējās pie saviem nožēlojamiem sasniegumiem, pie apšaubāmās slavas, pie savas darbavietas, it kā tā būtu kāda izcilības pazīme. Šis Jokmets nemūžam nebūtu ar mieru ciest par savu pārliecību, nemūžam nebūtu devies ieslodzījumā.

No otras puses: kāda pārliecība gan viņam varēja būt? Viņa rīcībā nebija nekā vairāk par apšaubāmu izcelsmi un bezjēdzīgu, plātīgu muldēšanu. Man, protams, bija vienkāršāk, aiz manis tomēr bija Vācijas nākotne. Nemaz nerunājot par Dzelzs krustu. Vai ievainojuma nozīmi, kas apliecināja, ka esmu ziedojis savas asinis par Vāciju.2 Bet ko bija ziedojis šis Jokmets?

Pats par sevi saprotams, negaidīju, ka viņam būs ievainojuma nozīme zeltā. Kur lai viņš to ņemtu bez kara? Un, ja tāda viņam būtu, rastos jautājums, vai viņš vēl ir derīgs savam izklaides raidījumam. Rūpīgāk paskatoties uz ļaudīm, kuriem ir šādi reti, augsti apbalvojumi par ievainojumu, bieži izrādās, ka no viņiem pašiem necik daudz vairs nav palicis pāri. Tāda ir lietu brutālā daba. Cilvēkiem, kuri frontē piecas reizes vai vēl biežāk cietuši no durkļiem, granātām vai gāzes, parasti ir stikla acis vai mākslīgas rokas, vai varbūt greizi saaugusi mute, ja vēl vispār ir apakšžoklis, un, jāatzīst, tas nav tas koks, no kura liktenis mums iztēš labākos humoristus. Un, lai cik saprotams būtu zināms aizvainojuma rūgtums viņu situācijā, vadonim šeit jāspēj paskatīties arī uz otro pusi. Tur publikā sēd ļaudis lieliskā omā, viņi ir īpaši saposušies, lai atvilktu elpu pēc smagas darba dienas šrapneļu fabrikā vai lidmašīnu rūpnīcā vai pēc ilgstošas bombardēšanas naktī, un es tik tiešām varu saprast, ka no laba komedianta iedzīvotāji gaida kaut ko citu, nevis divus amputētus apakšstilbus. Tad reiz ir jāpasaka pilnīgi skaidri: acumirklīgi nāvējošs granātas trāpījums šeit visiem ir labāks atrisinājums nekā ievainojuma nozīme un iespēja spēlēt āksta lomu frontes aizmugurē.

Taču kopumā tūdaļ bija manāms, ka šim Jokmetam ne tikai nav tāda pasaules uzskata, kas būtu līdzvērtīgs nacionālsociālistiskajam, bet gan nav vispār nekāda. Un tādam, kuram nav stingra pasaules uzskata, modernajā izklaides industrijā gluži pašsaprotami nav nedz izredžu, nedz arī eksistences attaisnojuma, bet visu pārējo sakārto vēsture.

Vai programmas reitings.

XVIII

Vadonis bez savas tautas nav nekas. Nē, protams, vadonis kaut kas ir arī bez savas tautas, taču tādā gadījumā nevar ieraudzīt, kas viņš ir. To ir viegli ieskaidrot jebkuram veselīgi domājošam cilvēkam, jo tas taču būtu tas pats, kas nosēdināt kaut kur Mocartu, nedodot viņam klavieres, arī tad neviens nepamanītu, ka viņš ir ģēnijs. Tad viņš nebūtu varējis uzstāties arī kā brīnumbērns kopā ar savu māsu. Labi, tai vismaz būtu vijole, bet, ja atņem arī vijoli, kas paliek? Divi bērni, kuri labākajā gadījumā var skaitīt pantiņus Zalcburgas izloksnē vai tamlīdzīgi, bet to neviens negrib redzēt, tas taču notiek katrā dzīvojamā istabā ap Ziemassvētku laiku. Turpretī vadoņa vijole ir viņa tauta.

Un līdzstrādnieki.

Šeit, protams, var nojaust, ka skeptiķi, kuri gvelž par visiem gudrāk, iebildīs, ka nevar spēlēt divas vijoles uzreiz. Bet te nu atkal top redzams, kā šādi ļaudis redz realitāti. Nevar būt tā, kā nedrīkst būt. Bet ja tā tomēr ir? Tieši tāpēc sakāvi galu galā ir cietuši neskaitāmi un arī visai diži vadoņi! Ja ņem, piemēram, Napoleonu, tas vīrs bija ģēnijs, kāda runa. Taču tikai pie militārās “vijoles”. Viņa sakāves cēlonis bija līdzstrādnieki. Un par jebkuru ģēniju te rodas jautājums: kādus līdzstrādniekus viņš izraugās? Piemēram, Fridriham Lielajam bija grāfs Kurts Kristofs fon Šverīns1 , ģenerālis, kurš par savu zemi saņēma lodi krūtīs, vēl sēdēdams zirga mugurā ar karogu rokā, un bija arī Hanss Karls fon Vinterfelds2 . 1757. gadā viņš saļima no nāvējošiem zobenu cirtieniem, lūk, tie vēl bija līdzstrādnieki! Bet Napoleonam?

Te jāteic: viņam bija nelaimīga roka, un tas vēl ir pieklājīgi formulēts. Visbriesmīgākās šķiras radu būšana, radagabali stāvēja rindā. Plānprātīgais brālis Žozefs sēd Spānijā, Bernadots apprec viņa sievasmāsu, Žeroms dabū Vestfāli, māsas tiek aizšķūrētas uz kaut kādām itāļu grāfistēm, un vai viņam kāds par to pateicas? Visļaunākais parazīts bija Luijs, kuru viņš iecēla par karali Holandē un kurš tur pēc sirds patikas spodrināja savu karaļa karjeru, itin kā Holandi būtu iekarojis pats. Ar tādiem līdzstrādniekiem nevar ne vest karu, ne pārvaldīt pasauli. Es vienmēr esmu augstu vērtējis lieliskus līdzstrādniekus. Un vairumā gadījumu tādus arī atradis.

Jau tikai Ļeņingradas aplenkums vien!

Aplenkumā divi miljoni civilistu, bez kādas pārtikas piegādes. Tur tiešām vajag zināmu pienākuma apziņu, lai piedevām ik dienu nomestu vēl arī tūkstoš bumbu, piemēram un pat tēmēti -, uz pārtikas noliktavām. Ļaudis tur beigās nonāca tik tālu, ka pārsita cits citam galvu, lai varētu ēst zemi, kurā iekusis sadegušais cukurs. Protams, rases ziņā šos civilistus nebija vērts saglabāt, tomēr vienkāršais zaldāts viegli varēja nodomāt: šie nabaga, nabaga ļaudis! Turklāt zaldāti nereti ārkārtīgi mīl arī dzīvniekus.

To es pats esmu piedzīvojis ierakumos, tur viens otrs metās visbriesmīgākajā sprostugunī, lai izglābtu savu Dūksi, vai arī gandrīz brālīgi dalīja nedēļām ilgi sataupīto pārtiku ar kādu nez no kurienes atskrējušu Kāravu. Tas lieku reizi parāda, ka karš pamodina cilvēkā ne vien visskarbākās, bet arī vismaigākās, siltākās jūtas un ka cīņa daudzējādā ziņā izkaldina no cilvēka to labāko. Vienkāršs vīrs dodas kaujā kā neaptēsts bluķis, bet atgriežas kā nevainojams dzīvnieku draugs ar nepielūdzamu gribu darīt to, kas nepieciešams. Un, ja šie vienkāršie cilvēki, šie simttūkstoši zaldātu un kaķu draugu nesaka vis: “Necentīsimies tik ļoti, sliktākajā gadījumā ļeņingradieši tikai apmirs drusku lēnāk,” bet gan aicina: “Bumbvedēji, mundri uz priekšu! Fīrers, dodams pavēli, būs zinājis, ko dara!” lūk, tas liecina, ka bijuši izraudzīti īstie līdzstrādnieki.

Vai varbūt ir izraudzīti atkal, es nodomāju, nolūkodamies, kā Krēmeiera jaunkundze drukā manas jaunākās fīrera runas nobeigumu. Kopumā jutos ļoti apmierināts ar Krēmeiera jaunkundzes veikumu. Viņas darbs bija nevainojams, centība, priekšzīmīga, un pēdējā laikā viņa pat bija manā rīcībā visu dienu. Vienīgi izskatam būtu derējuši uzlabojumi. Nē, viņa neizskatījās nekopta, tomēr

-   šī gaužām drūmā āriene, par spīti visai laipnībai, šis gandrīz nāvīgais bālums necik daudz nenāca par labu tik priecīgai, dzīvi apliecinošai kustībai, kāds neapstrīdami ir nacionālsociālisms.

Tomēr vadonim ir jāspēj raudzīties uz kaut ko tamlīdzīgu caur pirkstiem. Piemēram, fon Ribentrops3 pēc paskata bija caur un cauri godājams kungu rases cilvēks priekšzīmīgs zods, pirmšķirīgs gēnu materiāls -, bet būtībā visu mūžu bija nūģis. Un arī tas nevienam nenāk par labu.

-   Ļoti jauki, Krēmeiera jaunkundz, es sacīju. Manuprāt, tas tad šodien būtu viss.

-   Es jums vēl ātri šito izdrukāšu, viņa teica un kaut ko ieklabināja datorā. Pēc tam izņēma no somiņas spogulīti un tumšo pomādi, lai uzkrāsotu lūpas. Nospriedu, ka šī ir laba izdevība, lai ierunātos par minēto tematu.

-   Ko par to saka jūsu līgavainis?

-   Kāds līgavainis? Par ko? Mans fīrer!

Fīrera uzrunas lietojumu vēl arvien derēja pieslīpēt.

-   Nu, jums taču varbūt vai pat noteikti ir kāds jauneklis, sacīsim, pielūdzējs…

-  Nē, Krēmeiera jaunkundze krāsodamās atteica, tāda man nav…

-   Tiešām nevēlos būt indiskrēts vai uzstājīgs, es mierināju,

-   taču man jūs to varat mierīgi pateikt. Mēs jau neesam starp katoļiem. Man šajā ziņā nav nekādu aizspriedumu, un, ja divi jauni cilvēki patīk viens otram, tad laulības apliecība nav nepieciešama, īsta mīlestība pati par sevi ir cildena!

-   Nu dikti jauki, Krēmeiera jaunkundze atsaucās un, skatīdamās spogulītī, saknieba lūpas, bet pašlaik nav neviena, jo

pirms četrām nedēļām es pati personiski pasūtīju viņu ratā! Kad es jums saku: tas bija baigais dirsa!

Laikam izskatījos mazliet pārsteigts, jo Krēmeiera jaunkundze nekavējoties iesaucās: Oi! Tas man tikai tā izspruka. Fīrera štābā tā, protams, nedrīkst! Es gribēju sacīt: tas vīrietis bija nožēlojams plukata! Mans fīrer!

īsti nesapratu, ko šai apzīmējuma nomaiņai vajadzēja panākt vai uzlabot, taču viņas vaibsti pauda visgodīgāko centību un tagad arī zināmu lepnumu acīmredzot par otro formulējumu.

-   Vispirmām kārtām, es bargi sacīju, mēs, stingri ņemot, neatrodamies fīrera štābā, Krēmeiera jaunkundz, jo es neesmu vērmahta virspavēlnieks, vismaz šobrīd ne. Un, otrkārt, uzskatu, ka tādus vārdus vācu meičai vispār nepieklājas ņemt mutē! Un kur nu vēl manai sekretārei!

-   Nu bet kad tā bija! Ja jūs būtu bijis klāt, tad teiktu to pašu! Es varētu jums pastāstīt tādas lietas…

-   Šīs lietas uz mani neattiecas! Šeit ir runa par Vācu Reiha cieņu un šajās telpās arī par vācu sievietes cieņu! Ja kāds te iegrieztos, es vēlētos, lai viņam rodas iespaids, ka valstī valda kārtība, nevis…

Tālāk es netiku, jo no Krēmeiera jaunkundzes acs izripoja viena asara, tad no otras acs vēl viena un tad vispār ļoti daudzas asaras. Tas ir viens no momentiem, no kuriem vadonim karā ir jāizvairās, jo iespējama līdzjūtība, dabiski, laupa viņam koncentrēšanos, kas ir absolūti nepieciešama, lai uzvaroši veiktu aplenkuma kaujas un plašu bombardēšanu. Esmu izpratis, ka nelabvēlīgākos laikos tas ir mazliet vienkāršāk, vajag tikai dot pavēli aizstāvēt katru zemes pēdu līdz pēdējai asins lāsei, un būtībā karadarbības vadīšana tajā dienā ir pabeigta un tikpat labi varētu iet mājās. Tomēr tik un tā nevajadzētu tērēt uzmanību citu emocijām.

Protams, mēs jau neatradāmies gluži karā. Un es augstu vērtēju Krēmeiera jaunkundzes nevainojamo darbu. Tāpēc pasniedzu viņai papīra mutautiņu tie acīmredzot atkal tika ražoti bagātīgā daudzumā.4 Nekas briesmīgs jau nav noticis, es mierinoši teicu, gribēju tikai, lai jūs turpmāk… es nešaubos par jūsu spējām, pat esmu ar jums ļoti mierā… Jums nevajadzētu tik ļoti ņemt šo aizrādījumu pie sirds…

-   Ak, viņa šņukstēja, tas jau nav jūsu dēļ. Tas ir tikai tāpēc, ka es to… es to puisi nudien mīlēju. Un domāju, ka mums kaut kas sanāks. Kaut kas pa īstam liels. Pavandījusies pa mugursomu, viņa izņēma telefonu. Drusku paspaidīja pogas, līdz tajā parādījās plukatas bilde, un pagrieza to pret mani.

-   Viņš bija tik izskatīgs. Un vienmēr bija tik… tik īpašs!

Es aplūkoju bildi. Vīrietis patiesi bija visai izskatīgs. Blonds, gara auguma, kaut arī krietnu duci gadu vecāks par Krēmeiera jaunkundzi. Bildē viņš bija redzams uz ielas, ģērbies elegantā uzvalkā, bet nepavisam ne kā modes āksts, gluži otrādi, pat ārkārtīgi solīds, it kā vadītu plaukstošu, mazu uzņēmumu.

-   Nekādā gadījumā negribu jūs aizskart, es sacīju, tomēr nebūt nebrīnos, ka šīm attiecībām nav bijis laimīgu beigu…

-   Nē? Krēmeiera jaunkundze izšņukstēja.

-   Nē.

-   Un kāpēc?

-   Redziet, jūs, bez šaubām, domājat, ka esat izbeigusi šīs attiecības. Bet vai pati neesat sapratusi, ka šim vīrietim neesat īstā partnere?

Krēmeiera jaunkundze šņukstēdama māja ar galvu. Bet viss tak vienalga sākās tik labi. Un tad pēkšņi es nemūžam nebūtu domājusi…

-   Protams, es apstiprināju, tas taču redzams pirmajā acu uzmetienā!

Viņa apklusa. Saņurcīja mutautu dūrē un paskatījās augšup uz mani. Ko? Tas ir redzams?

Es dziļi ievilku elpu. Tiešām apbrīnojami, uz kādiem neparedzētiem karalaukiem var aizvest providence cīņā par vācu tautas nākotni. Tomēr pārsteidz arī tas, kā savienojas un sasaistās daži apstākļi: Krēmeiera jaunkundzes problēma un cienīga tautiskās politikas reprezentācija.

-   Saprotiet, vīrietis, un vēl rases ziņā tik veselīgs vīrietis kā šis grib savai dzīvei priecīgu, dzīvi apliecinošu partneri, māti saviem bērniem, sievieti, kura izstaro veselīgo nacionālsociālistisko garu…

-   Nu bet tāda tak es esmu! Nē, nudien!

-   Jā, protams, es sacīju, to zināt jūs, un to zinu es. Bet tagad: paraugieties taču ar tādām acīm, ar kādām raugās vīrietis labākajos gados! Mūžīgi šī melnā garderobe. Šī tumšā lūpu pomāde, šī seja, kas rada man iespaidu, ka jūs to allaž ietonējat sevišķi bālu… Es, tātad, Krēmeiera jaunkundz, es jūs lūdzu, nesāciet nu atkal raudāt, bet 1916. gadā Rietumu frontē esmu redzējis līķus, kuri izskatījās priecīgāki par jums! Šīs tumšās acis pie jūsu melnajiem matiem. Jūs taču esat piemīlīga jauna sieviete, kāpēc jūs kādreiz neuzģērbjat kaut ko priecīgākās krāsās? Kādu glītu blūzīti vai košus svārkus? Vai raibu vasaras kleitu? Jūs redzēsiet, vīrieši uz jums atskatīsies!

Krēmeiera jaunkundze nekustīgi lūkojās uz mani. Un tad sāka sirsnīgi smieties.

-    Es tagad taisni iztēlojos, viņa paskaidroja, ka staigāju apkārt tajā kleitiņā kā tāda Heidija no laukiem, ar puķītēm matos un tā tālāk, un kā es viņam patrāpos ceļā gājēju ielā, viņam un tai šikajai tantei, un dabūju zināt, ka viņš ka tas maita ir precējies! Nē, nudien, tad es būtu vēl lielākā tintē, nekā jau esmu, nē, tā aina tiešām ir rēcīga. Tas ir mīļi, ka jūs mani uzjautrinājāt, viņa noteica. Un tagad mans darbalaiks ir beidzies. Viņa piecēlās, paņēma mugursomu un uzkarināja to plecā.

-   Jūsu runu es izņemšu no printera un ielikšu jums atvilktnē, viņa piebilda, jau satvērusi durvju rokturi. Ar labvakaru, mans fīrer! Nē, nudien, es un kleitiņā… Un viņa izgāja pa durvīm.

Es prātoju, ko šovakar iesākt. Varbūt viesnīcā vajadzētu likt pieslēgt jauno ietaisi, ko man bija piegādājis Zenzenbrinks. Ar tās palīdzību televīzijas aparātā varot skatīties filmas, turklāt filmas tagad tika uzglabātas ne vairs ruļļos, bet gan mazos plastikāta diskos, ar kādiem firmā Flashlight bija pilni plaukti. Un filmas man ir patikušas vienmēr, tāpēc kārojās uzzināt, ko pēdējos gados esmu palaidis garām. Tomēr šovakar varētu arī pazīmēt skices nākotnē būvējamai kosmiskajai lidostai Berlīnē. Bija taču izrādījies, ka aktīvas karadarbības laikā kaut ko tamlīdzīgu var atļauties reti, tāpēc tagad vajadzēja pastiprināti pievērsties šai vecajai kaislībai. Te durvis atvērās vēlreiz, un Krēmeiera jaunkundze nolika man uz galda vēstuli.

-   Tā bija pastkastē, viņa sacīja. Nav pienākusi kopā ar pārējo pastu, kāds ir vienkārši iemetis to firmas kastītē. Vēlreiz ar labvakaru, mans fīrer!

Vēstule tiešām bija adresēta man, bet nosūtītājs bija licis manu vārdu pēdiņās, it kā runa būtu par televīzijas raidījumu ar šādu nosaukumu. Apostīju aploksni, jo pagātnē nereti bija gadījies, ka sievietes vēlējās veltīt man zināmu cieņas apliecinājumu. Vēstule oda neitrāli. Es to atvēru.

Vēl arvien skaidri atceros sajūsmu, ar kādu lapas augšmalā ieraudzīju nevainojamu kāškrustu uz balta fona. Nebiju rēķinājies ar pozitīvu reakciju tik drīz. Turpmākais teksts pagaidām nebija saredzams.

Atlocīju vēstuli. Ar neveikliem, trekniem, melniem burtiem tur stāvēja rakstīts:

“Izbeic āgstīties, nolādētā žīdu cūka!”

Jau sen es nebiju tā smējies.

XIX

Tas bija skaists, mazs sasniegums, kad jaunā dāma viesnīcas reģistratūrā pirmo reizi sagaidīja mani ar vācu sveicienu. Biju ceļā uz brokastu telpu, un, kad atbildēju uz viņas sveicienu, pamezdams atpakaļ plaukstu, viņa savējo jau laida lejup.

-   To jau es drīkstu darīt tikai tāpēc, ka jūs tik vēlu mostaties un vestibilā neviena cita nav, viņa smaidīdama pamirkšķināja man ar aci, tāpēc nenododiet mani!

-   Zinu, laiki ir grūti, es klusinātā balsī sacīju, pagaidām! Bet pienāks laiks, kad arī jūs ar paceltu galvu atkal varēsiet nostāties Vācijas pusē. Un es raitā solī devos uz brokastu telpu.

Ne visi apkalpotāji bija saskatījuši laikmeta zīmes tik skaidri kā jaunā dāma reģistratūrā. Netika sasisti papēži, un sveiciens kopumā aprobežojās ar neizteiksmīgu “labrīt”. Tomēr skatieni bija daudz mazāk atturīgi nekā pirms tam, kad arvien vairāk biju sācis nēsāt uzvalkus. Tas mazliet atgādināja Veimāras laiku, jauno sākumu pēc manas atbrīvošanas no ieslodzījuma, arī šeit vajadzēja sākt no pašiem pamatiem, no jauna, ar to atšķirību, ka izlutušās buržuāzijas ietekme un ieradumi bija dziļāk ieēdušies proletariātā, vēl vairāk nekā toreiz uzticēšanos bija modinājusi jēra āda, aiz kuras maskējās buržuāzija. Rītos ēzdams musli un dzerdams apelsīnu sulu ar rupji maltām linsēklām1 , skatienos saredzēju nedalītu atzinību par manu līdzšinējo veikumu. Patlaban grasījos iet paņemt vēl vienu ābolu, kad izdzirdu lidojam valkīras. Ar pašapzinīgu kustību, ko biju noskatījies pie jaunajiem biznesmeņiem, izvilku telefona aparātu un pieliku to sev pie auss.

-   Hitlers! es teicu priekšzīmīgi atturīgā balsī.

-    Vai šodien jau esat lasījis avīzi? bez ievada jautāja dāmas Bellīni balss.

-   Nē, es atbildēju, kāpēc jūs jautājat?

-   Tad ieskatieties. Piezvanīšu pēc desmit minūtēm!

-   Pagaidiet, ko tas nozīmē? Par kuru avīzi mēs vispār runājam?

-   Par to, kurai pirmajā lapā ir jūsu bilde, dāma Bellīni atteica. Piecēlos un devos pie avīžu kaudzītes. Tur bija daži Bild eksemplāri. Un pašā priekšā mans foto ar virsrakstu: “Trakais YouTube Hitlers: fani gavilē par viņa musinošajām runām!”

Paņēmu avīzi līdzi pie sava galdiņa un apsēdos. Tad sāku lasīt.

Trakais YouTube Hitlers:

Fani gavilē par viņa musinošajam runām!

Visa Vacīja lauza galvu: vai tas vēl ir humors ?

Reiz viņš noslepkavoja miljonus tagad miljoni uzgavilē viņam YouTube vietnē: ar bezgaumīgu programmu un ērmīgiem teicieniem kāds "komiķis" kā "Ādolfs Hitlers" Alī Jokmeta šovā "Super, vecīt!" musina pret ārzemniekiem, sievietēm un demokrātiju. Jauniešu aizstāvji, partiju politiķi un Ebreju centrālā padome ir šausmās.

Vai vēlaties ielūkoties viņa "mākslā"?

-   Turki nav kultūras radītāji.

-100 000 abortu gadā tas ir neizturami, jo vēlāk mums trūks četru divīziju karam austrumos.

-   Plastiskās operācijas ir praktiski piekopts rases kauns.

Vecākos vāciešos šī nacistiskā aģitācija modina sliktas atmiņas. Pensionāre Hilde V. (92) no Dormāgenas: "Briesmīgi. Viņš taču ir nodarījis tik daudz slikta!" Politiķi gandrīz nespēj noticēt viņa panākumiem. Kristīgi sociālās apvienības ministrs Markuss Zēders: "Ārprāts. Ar humoru tam vairs nav nekāda sakara!" Sociāldemokrātu partijas veselības aizsardzības eksperts Karls Lauterbahs laikrakstam BILD: "Tas balansē uz naža asmens un aizvaino." Zaļo partijas vadītāja Klaudija Rota: "Baismīgi, vienmēr uzreiz izslēdzu televizoru, tiklīdz viņu ieraugu." Dīters Graumans, Ebreju centrālās padomes prezidents: "Neticama bezgaumība, mēs apsveram ziņojumu attiecīgām iestādēm."

Sevišķi savādi: neviens nezina, kāds ir īstais vārds "komiķim", kurš izskatās biedējoši līdzīgs nacistu monstram.

BILD uzdeva jautājumus MyTV vadītājai Elkei Fārendonkai.

BILD. Kāds tam sakars ar satīru un humoru?

Fārendonka: Hitlers uzrāda galējas pretrunas mūsu sabiedrībā -

tāpēc viņa galēji polarizējošā maniere ir mākslinieciski attaisnota.

BILD. Kāpēc trakais TV Hitlers nenosauc savu īsto vārdu?

Fārendonka: Daži citi komiķi rīkojas tāpat, viņam ir tiesības uz privāto dzīvi.

BILD sola: mēs turpināsim sekot šim tematam.

Jāatzīstas: jutos pārsteigts. Ne jau par avīzes juceklīgo īstenības uztveri, kurš tad to nepazīst, visi zina, ka ikvienas valsts lielākie aitasgalvas ir atrodami tās redakcijās. Tomēr laikrakstā Bild es biju saskatījis slepeni radniecīgu institūciju, tiesa, nedaudz tramīgu, mietpilsoniski bailīgu, tādu, kura vēl aizvien vairās no apņēmīgiem, skaidriem vārdiem, tomēr daudzās satura pozīcijās iet līdzīgā virzienā. Lasītajā no tā bija jūtams gaužām maz. Izdzirdu lidojam valkīras un paņēmu telefonu.

-   Hitlers.

-   Esmu šausmās, sacīja dāma Bellīni, viņi nedeva mums ne mazāko brīdinājumu!

-   Ko tad jūs gaidījāt no avīzes?

-    Es nerunāju par Bild, es runāju par MyTV, dāma Bellīni iekarsa arvien vairāk. Tie taču runāja ar Fārendonku, un MyTV varēja vismaz iepriekš brīdināt.

-   Ko tas būtu mainījis?

-   Neko, viņa nopūtās, tur jums laikam taisnība.

-   Galu galā tā ir tikai avīze, es teicu. Tas viss mani neinteresē.

-   Jūs varbūt ne, dāma Bellīni sacīja, bet mūs gan. Tie grib jūs novākt. Bet mēs jūsos esam investējuši.

-   Ko tas nozīmē? es asi noprasīju.

-   Tas nozīmē, dāma Bellīni gandrīz vēsi atbildēja, ka no Bild ir atsūtīts intervijas pieprasījums. Un ka mums ir jārunā.

-   Tiešām nezinu, par ko.

-    Bet es zinu. Ja tie paņems jūs uz grauda, tad uzraks visu iespējamo. Es gribu zināt, vai ir kaut kas tāds, ko tie varētu uzost.

Allaž atkal ir uzjautrinoši vērot mūsu tautsaimniecības vadītājus, kad viņiem ir bail. Ja vien darījums liekas gana vilinošs, viņi skrien šurp palēkdamies un naudu burtiski met pakaļ. Ja viss rit labi, viņi arī pirmie grib palielināt savu peļņas daļu, norādīdami, ka galu galā ir uzņēmušies visu risku. Taču, tiklīdz kaut kas izskatās bīstami, viņi vispirmām kārtām noveļ šo nopelniem bagāto risku uz citu pleciem.

-   Ja tas ir jūsu bažu iemesls, es pazobojos, tad esat sākusi bažīties krietni par vēlu. Vai jums nešķiet, ka tādu jautājumu būtu vajadzējis uzdot agrāk?

Dāma Bellīni nokremšļojās. Mums diemžēl jāatzīstas kādā grēkā.

-   Un tas būtu?

-    Mēs likām jūs pārbaudīt. Nepārprotiet mani: mēs nelikām jūs izsekot vai tamlīdzīgi. Taču izmantojām speciālas aģentūras pakalpojumus. Ir taču jāiegūst skaidrība gadījumam, ja cilvēks ir pārliecināts nacists.

-   Nu, es aizkaitināts noteicu, tad jau rezultāts būs jūs nomierinājis.

-   No vienas puses, jā, dāma Bellīni apstiprināja. Mēs neatradām neko negatīvu.

-   Bet no otras puses?

-    No otras puses, mēs neatradām vispār neko. Radās tāds iespaids, it kā agrāk jūs nemaz nebūtu eksistējis.

-   Un? Tagad jūs gribat no manis zināt, vai kaut kad agrāk es tomēr esmu eksistējis?

Dāma Bellīni mirkli klusēja.

-   Lūdzu, tikai nepārprotiet mūs. Mēs visi esam vienā laivā un gribam vienīgi izvairīties no tā, ka beigās, te viņa iesmējās ar nelielu piespiešanos, ka mēs… protams, paši to nezinādami…

esam te tādu kā īsto Hitleru… Pēc vēl vienas īsas pauzes viņa pabeidza: Pati nespēju noticēt tam, ko es te saku.

-   Es arī ne, es teicu, tā ir valsts nodevība!

-    Vai jūs varat vienu mirkli palikt nopietns? dāma Bellīni noprasīja. Vēlos tikai, lai jūs atbildat man uz vienu jautājumu vai jūs droši zināt, ka tie no Bild nevar uzrakt neko tādu, kas varētu tikt izmantots pret jums?

-    Bellīni kundze, es sacīju savā dzīvē es neesmu izdarījis neko tādu, par ko man būtu jākaunas. Neesmu nedz guvis nelikumīgu peļņu, nedz vispār kaut ko darījis savās personīgajās interesēs. Taču kontaktos ar presi tas līdzēs maz. Katrā gadījumā mums jārēķinās ar to, ka šī avīze sadzejos veselu kaudzi nekrietnu melu. Droši vien man atkal piemelos ārlaulības bērnus, jo tas, kā zināms, ir pats ļaunākais, ko spēj izdomāt mietpilsoniskā nomelnošanas prese. Taču ar šo pārmetumu es varu dzīvot.

-   Ārlaulības bērni? Cita nekā?

-   Kas tad vēl?

-   Kā ir ar nacionālsociālistisku pagātni?

-   Tā ir nevainojama, es viņu mierināju.

-   Tātad jūs nekad neesat bijis labējā partijā? viņa tincināja.

-   Kas jums nāk prātā? Es iesmējos par šīm neveiklajām lamatām. Partijai es praktiski biju līdzdibinātājs! Biedra kartes numurs 555!

-   Kā, lūdzu?

-   Lai jūs neiedomātos, ka esmu bijis tikai līdzskrējējs.

-   Varbūt tas bija jaunības grēks? dāma Bellīni vēlreiz gaužām neveikli mēģināja laupīt ticamību maniem nevainojamiem uzskatiem.

-   Kas jums nāk prātā! Parēķiniet taču pati. 1919. gadā man bija trīsdesmit gadu. Es pat piedalījos šis blēdības izgudrošanā: 500 biedrus mēs izdomājām, lai dalībnieku skaits izskatītos pārliecinošāk! Ar šo blēdību es visnotaļ lepojos. Tātad apliecinu jums: ļaunākais, ko šī avīze var par mani uzrakstīt, ir tas, ka Hitlers ir

viltojis savas biedra kartes numuru. Manuprāt, arī ar to es varu dzīvot.

Telefonā atkal iestājās pauze. Tad dāma Bellīni teica:

-   1919. gadā?

-   Jā. Kad tad vēl? Partijā var iestāties tikai vienu reizi, ja no tās neizstājas. Un izstājies es taču neesmu!

Viņa iesmējās, un smiekli izklausījās atviegloti. Ar to varu dzīvot arī es. “ YouTube Hitlers: 1919. gadā viņš blēdījies, iestādamies partijā!” Par tādu virsrakstu es vēl piemaksātu.

-   Nu tad dodieties uz savu posteni un noturiet pozīcijas. Mēs neatdosim ne zemes pēdu!

-  Tieši tā, mans fīrer! Dzirdēju dāmu Bellīni iesmejamies. Tad viņa beidza sarunu. Es noliku avīzi uz galda un pēkšņi ieraudzīju divas starojoši zilas bērna acis zem blonda matu cekula puisēnu, kurš kautrīgi turēja rokas aiz muguras.

-  Jā, un kas tad te pie mums atnācis? es jautāju. Kā tevi sauc?

-   Es, knēvelītis atbildēja, es esmu Reinhards. Tas tiešām bija burvīgs puisēns.

-  Cik tad tev gadu? es gribēju zināt. Viņš vilcinādamies pacēla rociņu un parādīja trīs pirkstus, tad bikli pievienoja tiem ceturto. Aizkustinoši.

-   Es reiz pazinu vienu Reinhardu, es sacīju un maigi noglāstīju viņam galvu. Tas dzīvoja Prāgā.2 Prāga ir ļoti skaista pilsēta.

-   Vai viņš tev patika? knēvelītis jautāja.

-   Viņš man pat ļoti patika, es atbildēju, tas bija ļoti drosmīgs vīrs! Viņš rūpējās par to, lai daudzi slikti cilvēki neko vairs nevarētu nodarīt tādiem kā tu un es.

-   Cik daudzi? puisēns jautāja, kļūdams arvien drošāks.

-   Ļoti daudzi! Tūkstoši! Jā, patiesi drosmīgs, bezbailīgs vīrs!

-   Vai viņš tos ieslodzīja?

-   Jā, es pamāju ar galvu, arī.

-   Tad tie noteikti dabūja sukas, brīnišķīgais nebēdnis iesmējās un ar otru roku, ko līdz šim bija slēpis aiz muguras, sniedza man avīzi Bild.

-   Vai tu to atnesi man? es vaicāju.

Viņš pamāja ar galvu. No mammas! Viņa sēd tur. Un viņš norādīja uz attālāku zāles galdiņu. Tad izņēma no bikšu kabatas rakstāmo. Viņa lika pajautāt, vai tu te uzzīmēsi auto.

-   Auto, es iesmējos, vai tu skaidri zini? Vai mamma drīzāk nerunāja par autogrāfu?

Puisēns sarauca jauko pierīti un saspringti domāja. Tad bēdīgs paskatījās uz mani. Es nezinu. Vai tu uzzīmēsi man auto?

-    Varbūt pajautāsim māmiņai? Es piecēlos, paņēmu mazo vīriņu pie rokas un aizvedu atpakaļ pie mātes. Parakstījos uz viņas avīzes un piedevām uzzīmēju puisēnam uz lapiņas skaistu automobili lepnu Maybach ar divpadsmit cilindriem. Kad atgriezos pie sava galda, iezvanījās telefons. Dāma Bellīni.

-   Jums labi izdodas, viņa sacīja.

-   Man patīk bērni, es teicu, savu ģimeni jau nevarēju nodibināt. Un pārtrauciet beidzot mani novērot!

-   Kādi bērni? dāma Bellīni jautāja, gluži dzirdami brīnīdamās. Nē, es saku: jūs labi argumentējat un esat attapīgs. Jūs esat tik lielisks, ka mēs ar Zenzenbrinka kungu nospriedām, ka varētu tūlīt dot to interviju. Tiem no Bild\parMirkli padomājis, es sacīju: To mēs nedarīsim. Manuprāt, šādā veidā mēs biežāk parādīsimies pirmajā lapā. Un interviju viņi dabūs tad, kad mēs to vēlēsimies. Ar mūsu noteikumiem.

XX

Es nemēdzu maldīties bieži. Gluži otrādi, es maldos pat ļoti reti. Tā ir viena no priekšrocībām, ja politiskajā dzīvē ieiet ar pabeigtu dzīves pieredzi, un es apzināti saku: pabeigtu. Jo šajos laikos taču ir tik daudz politiķu, kuri varbūt ceturtdaļstundu ir pastāvējuši aiz veikala letes vai garāmejot pa atvērtām durvīm reiz ieskatījušies ražošanas cehā un tagad domā, ka zina, kā izskatās īstā dzīve. Šeit es tīri piemēra pēc domāju par to liberālo ministru, aziātu.1 Viņš pārtrauca medicīnas studijas, lai koncentrētos uz politikas bandinieka karjeru, un te nu tiešām var tikai jautāt: kālab? Ja tā vietā viņš būtu pateicis, ka vispirms koncentrēsies uz ārsta izglītības iegūšanu, desmit vai divdesmit gadus pastrādās par ārstu savas piecdesmit sešdesmit stundas nedēļā, bet pēc tam, skarbās realitātes izskolots, pakāpeniski izveidos savu viedokli un nostiprinās to par pasaules uzskatu, lai ar tīru sirdsapziņu varētu sākt jēgpilnu politisku darbību, tad labvēlīgos apstākļos tur varbūt vēl būtu iznācis kaut kas cits, nevis tikai čiks. Tomēr, protams, šis zēniņš ir no jaunās, vissliktākās sugas, kura domā: vispirms mēs iesim politikā, un gan jau pa ceļam uzradīsies kaut kāda apjausma. Un tā tas tad arī izskatās: šodien tiek atbalstīti žīdu finansisti, rīt tiek skriets pakaļ žīdu boļševismam, un tā šis zēniņš beigu beigās pārvēršas par klases tizleni, kurš mūždien rikšo nopakaļ autobusam. Varu tikai pateikt: fui! Labāk viņš būtu nogaidījis, kamēr aiz muguras būs pirmā frontes pieredze, bezdarbs, vīriešu patversme Vīnē, Mākslas akadēmijas aprobežoto profesoru atraidījums lūk, tad viņš šodien zinātu, ko runā. Tad kļūdas būtu iespējamas tikai gluži ārkārtējos gadījumos. Kā šajā jautājumā ar avīzi Bild. Jāatzīst, ka te es biju maldījies.

Biju vadījies pēc tā, ka preses salašņas klups virsū man, manai politikai, manām runām. Sākumā man tik tiešām sūtīja pa pēdām fotogrāfu baru. Un jau pēc divām dienām tika publicēta liela fotogrāfija, kurā es pie viena no avīžu andelmaņa stāvgaldiņiem dzēru tēju no papīra kausiņa. Andelmanis bija nostājies man blakus, rokā turēdams limonādes pudeli, taču tā pēc formas līdzinājās alus pudelei. Virs bildes lieliem burtiem bija rakstīts:

Trakais YouTube Hitlers:

Te viņš slaistās ar saviem pudeles brāļiem

Nacistiskais "humorists" (pa kreisi) ir uzcirties, nolicis malā formastērpu un tēlo nekaitīgu privātpersonu. Vai viņš jau plāno nākamo bezgaumību?

Vakaros viņš televīzijā kūda pret ārzemniekiem un mūsu politiķiem, bet pa dienu stāv līdzās saviem pudeles brāļiem: Vācijas pretīgākais "komiķis", kurš dēvējas par "Ādolfu Hitleru" un vēl arvien noklusē valstij savu vārdu (kā BILD jau ziņoja).

BILD turpinās ziņot.

Tiešām jāatzīst: tīri garderobes ziņā andelmanim toreiz nebija iegadījusies tā labākā diena. Tas tāpēc, ka viņš bija nolēmis remontēt slēģus. Bija uzģērbis vecas drēbes un virsū vēl arī darba uzsvārci, ko pīppauzēs novilka un tad tiešām izskatījās tik noplucis kā jau tāds neviens nevar spriest par to labāk kā es -, kurš veic krāsotāja darbus. Taču tāpēc andelmanis vēl nebūt nebija mans pudeles brālis, jo nekādu žūpu draudzību es nepiekopju. Tomēr šis gadījums man bija visai nepatīkams, galu galā andelmanis tiešām nebija pelnījis tādu attieksmi. Par laimi, viņš prata uztvert šo starpgadījumu no pareizās puses. Jau pavēlā pēcpusdienā biju devies pie viņa, lai atvainotos par nepatikšanām. Taču viņam tikpat kā neatlika laika sarunai.

Ieraudzīju viņu stāvam pie kioska, kur viņš, par spīti lietainajam un aukstajam laikam, apkalpoja apbrīnojami lielu skaitu ļaužu. Virs kioska lodziņa greznojās liels plakāts: “Pērciet Bild šodien tur stāstīts par mani un par trako YouTube Hitleru!”

-   Jūs nākat tieši laikā! viņš iesaucās, ieraudzījis mani.

-    Patiesībā gribēju atvainoties, es saucu pretī, bet tagad vairs nezinu, par ko!

-   Es arī ne, andelmanis smējās. Paņemiet flomāsteru un rakstiet autogrāfus! Tas ir mazākais, ko varat darīt sava pudeles brāļa labā.

-   Un tas tiešām esat jūs? jautāja kāds būvstrādnieks, sniegdams man savu avīzi.

-   Tieši tā, es atbildēju un parakstījos uz tās.

-   Tiklīdz dabūju to zināt, tūlīt pasūtīju papildeksemplārus, andelmanis tirgodamies stāstīja pār klientu galvām. Jā, ejiet droši, Hitlera kungs labprāt sniedz autogrāfus!

Patiesībā es to nemaz nedarīju tik labprāt. Nekad nevar zināt, ko ļaudis iesāks ar tādu autogrāfu. Tu, neko ļaunu nenojauzdams, paraksties uz lapiņas, bet nākamajā dienā kāds virs tava paraksta uzšņāpj rīkojumu un tu pēkšņi esi neatsaucami uzdāvinājis Septiņkalni kaut kādam korumpētam politiskam Balkānu veidojumam. Vai arī kapitulējis bez ierunām, kaut gan bunkuros tev vēl ir varens daudzums atriebības ieroču, ar kuriem pēc patikas varētu mainīt karadarbības gaitu. Tomēr paraksts uz avīzes likās visai nekaitīgs. Turklāt es priecājos, ka pirmo reizi neviens nesūdzas par to, ka esmu parakstījies nevis kā Štromberga kungs vai vēl nezin kā, bet gan pats ar savu vārdu.

-   Šeit, lūdzu, pāri visai fotogrāfijai!

-   Vai augšā jūs varētu uzrakstīt “Helgai”?

-   Tu nākamreiz var kauko pateikt pret kurdiem ar?

-  Toreiz mums vaidzēj iet tanī karā kopā! Tad mēs būt uzvarējš!

Priekšā tika izstumta maza meitiņa ar avīzi, un to es parakstīju

sevišķi lēni. Nu viņi mierīgi varēja fotografēt: jaunatne uzticas

fireram kā vienmēr. Un ne tikai jaunatne. Man tuvojās mūžveca dāma ar tiem jaunmodīgajiem staigāšanas ratiņiem un ar mirdzumu acīs. Viņa sniedza man avīzi un stipri drebošā balsī teica:

-    Vai atceraties? Trīsdesmit piektajā gadā Nirnbergā es stāvēju iepretim logā, kad jūs pieņēmāt parādi! Man visu laiku bija tāda sajūta, ka jūs uz mani skatāties. Mēs tā lepojāmies ar jums! Un tagad jūs taču nemaz neesat mainījies!

-    Jūs jau arī ne, es pajokoju un aizkustināts paspiedu viņai roku. Šo dāmu es, protams, neatcerējos, taču viņas godīgajai sirsnībai piemita īpaša burvība. Lai vai kā, kad piezvanīja sanervozējies Zenzenbrinks, ar šo tautas uzticēšanās pierādījumu es varēju kliedēt viņa bažas un atkārtoti noraidīt prasību pēc juridiska prettrieciena. Un arī nākamā diena mani nebiedēja. Avīze, protams, bija noklusējusi fotogrāfisko atbalsta faktu un tā vietā pilnīgi neatbilstoši tēmai nodrukājusi virsrakstu: “Trakais YouTube Hitlers: tagad Vācija balso.” Zem tā bija vairākas koncentrācijas nometņu fotogrāfijas, kuras rādīja nepatīkamo, taču diemžēl nepieciešamo SS darbu. Te nu es drusku noskaitos.

Jo, veicot lielus uzdevumus, allaž ir nenopietni uzrādīt nenozīmīgus atsevišķus gadījumus, kuros darbs pārejoši saistās ar sīkākiem nepatīkamiem aspektiem. Teiksim, ir liels autobānis, pa kuru miljardu apjomā tiek transportēti tautsaimniecības ražojumi, bet ceļmalā allaž var gadīties kāds mīlīgs trusītis, kas bailīgi trīc. Būvējot kanālu, kas nodrošina simtiem tūkstošus darbavietu, dabiski, atradīsies viens otrs sīkzemnieks, kurš būs spiests atstāt savu zemes gabalu un lies rūgtas asaras. Bet tāpēc es taču nevaru ignorēt tautas nākotni. Un, ja ir saskatīta nepieciešamība likvidēt miljonus žīdu, jo tik daudz viņu toreiz tiešām bija, tad, protams, vienmēr atradīsies kāds, par kuru līdzcietīgais vienkāršais vācietis domās: ak, nujā, tik ļoti slikts jau šis žīds nebija, šo vai arī tur to citu jau vēl dažus gadus varēja paciest. Tad tādai avīzei ir nieka lieta apelēt pie cilvēka līdzjūtīgās puses. Tā ir veca dziesma: ikviens ir pārliecināts par žurku apkarošanas nepieciešamību, bet, kad jāķeras

pie lietas, līdzcietība pret atsevišķo žurku ir liela. Uzsveru: tikai līdzcietība, nevis vēlēšanās paturēt šo žurku sev. Vienu nedrīkst sajaukt ar otru. Taču tieši šāda tīša sajaukšana bija pamatā aptaujas ilustrācijām. Balsošanā, par kuras norises godīgumu bija jāšaubās, izvēlei tika dotas trīs atbildes, kas izvilināja man drūmu smīnu. Kaut ko tamlīdzīgu patiesībā būtu varējis izgudrot arī es pats. Atbilžu varianti bija šādi:

1.    Pietiek! Izslēdziet YouTube Hitleru!

2.    Nē, viņš nav asprātīgs, un to zina arī MyTV.

3.    Neesmu redzējis. Tie naciķu mēsli mani neinteresē.

Ar to, protams, bija vajadzējis rēķināties. Tamlīdzīgus nomelnošanas pamatprincipus un instrumentus liek lietā pilsoniskā dzeltenā prese, kas garīgā ziņā acīmredzot vēl arvien ir pilnīgā žīdu pakļautībā. Ar to nu vajadzēja sadzīvot, jo trūka nepieciešamo nometināšanas iespēju tādiem melīgiem salašņām. Piemēram, veicis nelielu infrastruktūras kontroli internecā, biju spiests konstatēt, ka Dahavas koncentrācijas nometnē ir vairs tikai divas barakas. Neaprakstāms stāvoklis! Tad jau tūlīt pēc pirmā arestu viļņa būtu vajadzējis iekurināt krematorijas.

Zenzenbrinks, saprotams, jau rotēja pilnā ātrumā. Tieši “lielajiem stratēģiem” vienmēr pirmajiem uzdod nervi. Tie mūs nožmiegs, viņš bez mitas vaimanāja, tie mūs nožmiegs! Varu derēt, ka MyTV jau nervozē! Mums jāsniedz tiem intervija!

Devu norādījumu viesnīcas rezervētājam Zavackim, lai patur acis šo svārstīgo elementu. Turpretī dāma Bellīni burtiski uzplauka. Kopš Ernsta HanfŠtengla2 neviens šādā veidā vairs nebija manā labā apstrādājis svarīgos un pussvarīgos ļaudis. Un viņa arī izskatījās daudz labāk par HanfŠtenglu, patiesi pilnasinīga sieviete. Un tomēr ceturtajā dienā es piekāpos.

Šis ir vienīgais gadījums, ko pārmetu sev līdz pat šim brīdim. Man būtu vajadzējis palikt nelokāmi stingram, taču iespējams, ka biju arī drusku zaudējis iemaņas. Turklāt tas, kas notika, man ne sapni nebūtu rādījies.

Bija publicēta liela fotogrāfija, kurā es pavadīju drosmīgo Krēmeiera jaunkundzi uz firmas ārdurvīm. Fotogrāfija, uzņemta agras pievakares labajā apgaismojumā, bija to es saskatīju uzreiz, pateicoties kādreizējām ilgajām sarunām ar Heinrihu Hofmanu3 , patvaļīgi un tīši sagrozīta. Attēls bija nevajadzīgi neass, stipri palielināts un pasniegts tā, it kā to būtu varējis nofotografēt tikai gadu desmitiem apmācīts spiegs. Tās, pats par sevi saprotams, bija muļķības. Tajā dienā biju apsvēris, vai nedoties mazā pastaigā, tāpēc pie viena pavadīju Krēmeiera jaunkundzi līdz izejai, kur viņa iekāpa autobusā. Šajā fotogrāfijā patlaban biju atvēris viņai ārdurvis. Virs bildes treknā šriftā bija rakstīts:

Trakais YouTube Hitlers:

Kas ir noslēpumainā sieviete viņam blakus?

Zagšus viņi izlavās pa sāndurvīm un skatās apkārt: nacistiskais "komiķis" un viņa slepenā daiļava. Vīrs, kurš joprojām noklusē visai Vācijai savu vārdu un musina pret ārzemniekiem, šis viltvārdīgais cīnītājs par krietnumu nodarbojas ar savām derdzīgajām dēkām krēslas aizsegā.

Kas ir noslēpumainā sieviete, kura ļauj viņam sevi aplidot?

No viņas tuvāko loka laikraksts BILD ir uzzinājis:

Nepazīstamās vārds ir Vera K. (24). Viņa ir komercfirmas darbiniece ar īpatnējām simpātijām pret melnu apģērbu un arī ādas aksesuāriem. Attiecīgajos interneta forumos viņa dēvējas par Vulcanial7 un tur iegūst informāciju par melnajām mesām un horror mūziku. Trakais un šausmu līgava ar ko vēl mums draud šis baisais pārītis?

BILD apsola: mēs turpināsim tematu.

-   Tās jau ir represijas pret visu tuvāko loku, es salti sacīju.

-   Un Krēmeiera jaunkundze pat nav ar mani rados!

Mēs sēdējām konferenču zālē dāma Bellīni, Zenzenbrinks, viesnīcas rezervētājs Zavackis un es. Un, saprotams, tieši lielais stratēģis Zenzebrinks tūdaļ noprasīja: Bet tur taču nekā nav, vai ne? Jums ar to mazo Krēmeieri?

-   Nekļūstiet smieklīgs, dāma Bellīni steigšus iejaucās. Hitlera kungs reiz atvēra durvis arī man. Un vai arī man jūs tagad jautāsiet to pašu?

-   Mums ir jābūt pārliecinātiem. Zenzenbrinks paraustīja plecus.

-    Pārliecinātiem? dāma Bellīni atsvieda. Par ko? Es šeit netērēšu pat ne domu šai pretīgajai būšanai. Krēmeieres jaunkundze var darīt, ko grib, un Hitlera kungs var darīt, ko grib. Nav vairs piecdesmitie gadi.

-    Bet precējies viņš tomēr nedrīkstētu būt, Zenzenbrinks stingri noteica, vismaz ne tad, ja viņam kaut kas ir ar to Krēmeieri.

-   Jūs vēl arvien neesat sapratis, dāma Bellīni sacīja un pievērsās man: Un? Vai jūs esat precējies?

-   Jā, esmu, es atbildēju.

-   Nu, brīnišķīgi! ievaidējās Zenzenbrinks.

-   Ļaujiet, uzminēšu, Bellīni teica. Kopš 1945. gada? Aprīļa?

-    Protams, es apliecināju. Jābrīnās, ka vēl nav publicēts preses ziņojums. Tajā laikā apstākļi taču bija nelabvēlīgi, pilsēta pilna ar boļševikiem.

-  Nekādā ziņā nevēlos jūs aizvainot, ierunājās viesnīcas rezervētājs Zavackis, tomēr domāju, ka Hitlera kungu ar pilnām tiesībām var uzskatīt par atraitni.

Varēja sacīt, ko grib, taču šis Zavackis arī apšaudē domāja ātri, skaidri, uzticami, pragmatiski.

-   Nevaru to apstiprināt simtprocentīgi, es teicu, taču, spriežot pēc lasītā, domāju tāpat kā Zavacka kungs.

-   Nu, dāma Bellīni vērsās pie Zenzenbrinka, tagad jūs esat apmierināts?

-   Mans darbs prasa uzdot arī nepatīkamus jautājumus, Zenzenbrinks izaicinoši attrauca.

-   Jautājums ir: ko mums darīt? dāma Bellīni rezumēja.

-    Vai mums vispār kaut kas ir jādara? Zavackis saprātīgi vaicāja.

-   Es jums piekrītu, Zavacka kungs, es sacīju, tas ir: piekristu, ja runa būtu tikai par mani. Bet, ja nedarīšu neko, turpinās ciest mani apkārtējie. Zenzenbrinka kungam tas varbūt nevarētu kaitēt, es teicu, ironiski pašķielēdams uz viņu, taču no jums un no firmas es to nedrīkstu prasīt.

-   No mums un no firmas es to drīkstu prasīt katrā laikā, turpretī no mūsu akcionāriem pat ne piecas minūtes, dāma Bellīni sausi piezīmēja. Tātad tas nozīmē: ar mūsu noteikumiem intervijas nebūs. Tā būs tikai ar viņu noteikumiem.

-   Jūs man atbildēsiet par to, lai nerastos tāds iespaids, es noteicu un, nojauzdams, ka dāma Bellīni neakceptē pavēles tik mīļuprāt kā Zavackis, steigšus piemetināju: Taču šajā lietā jums ir pilnīga taisnība. Mēs dosim viņiem interviju. Sacīsim, “Adlonā”. Un viņi maksā.

-   Jums nu gan ir idejas, zobojās Zenzenbrinks. Atrazdamies šādā situācijā, mēs diez vai dabūsim pat honorāru.

-   Runa ir par principu, es teicu. Nedomāju, ka tautas kapitāls būtu jāizšķiež, maksājot šīm preses padibenēm. Man pietiks ar to, ja viņi samaksās tēriņu.

-   Un kad? Zavackis vaicāja.

-          Pēc iespējas drīzāk, pilnīgi pamatoti sacīja dāma Bellīni.

-   Teiksim, rīt. Tad viņi varbūt uz vienu dienu liksies mierā.

Es piekritu. Starp citu, tikmēr mums vajadzētu pastiprināt darbu ar sabiedrību.

-   Un tas būtu?

-    Mēs nedrīkstam atstāt ziņu sniegšanu politiskā pretinieka rokās. Tas ar mums nedrīkst notikt vēl otru reizi. Ir jāizdod pašiem sava avīze.

-  Varbūt Vцlkischer Beobachter? Zenzenbrinks zobojās. Mēs esam producentu firma, nevis avīžu izdevniecība!

-   Tai jau nav jābūt avīzei, steigšus ieminējās viesnīcas rezervētājs Zavackis. Turklāt Hitlera kunga stiprā puse ir uzstāšanās kustīgā attēlā. Pastāv taču videoieraksti tad kāpēc lai mēs tos neizvietotu paši savā mājaslapā?

-   Jāņem visas līdzšinējās uzstāšanās, lai skatījumu būtu vairāk nekā YouTube materiāliem, dāma Bellīni turpināja prātot. Un tādējādi mēs iegūtu platformu gadījumam, ja rastos nepieciešamība paziņot kaut ko īpašu. Vai izklāstīt savu viedokli. Izklausās labi. Gādājiet, lai IT nodaļa iesniedz pāris uzmetumu.

Mēs beidzām konferenci. Iedams prom, pamanīju, ka manā birojā vēl deg gaisma. Devos turp, lai to nodzēstu. Kamēr Reihs nav pilnībā pārkārtots uz reģeneratīvām enerģijām, tas viss nozīmē dārgas degvielas patēriņu. Tobrīd neviens par to nedomā, bet pēc trīsdesmit gadiem ir liela ķeza, kad tankam El Alameinas pievārtē pietrūkst tieši šīs vienas degvielas lāses līdz galīgajai uzvarai.1 Atvēru durvis un ieraudzīju, ka pie sava rakstāmgalda nekustīgi sēd Krēmeiera jaunkundze. Tikai tagad atskārtu, ka neesmu taču apjautājies, kā viņai klājas. Dzimšanas dienas, sēru brīži, personiski zvani par to visu man senāk bija atgādinājusi Traudla Junge5 vai, kā tagad, Krēmeiera jaunkundze taču šajā gadījumā tas, protams, atkrita.

Viņa drūmi skatījās galda virsmā. Tad pacēla acis uz mani.

-   Vai jūs zināt, kādus e-pastus es saņemu? viņa bāla jautāja.

Nabaga čiepiņa mani dziļi aizkustināja. Man ļoti žēl, Krēmeiera jaunkundz, es sacīju. Tādas lietas es pārciešu viegli, jo esmu pieradis izturēt naidīgus izlēcienus, kad iestājos par vācu nākotni. Es nesu pilnu atbildību un ir nepiedodami, ja politiskais pretinieks uzbrūk nevis man, bet gan manai darbiniecei!

-  Tam jau nav nekāda sakara ar jums, viņa teica, purinādama galvu. Tā jau ir parastā Bild cūkošanās. Tevi ņem un izvazā pa to klaču lapu, un pēc tam visi var spļaut tev ģīmī. Man sūta bildes visādi kretīni, man sūta šaušalīgus meilus par to, ko viņi visi gribot ar mani izdarīt, es vispār nelasu tālāk par trim vārdiem. Septiņus gadus esmu bijusi Vulcanial7, bet tagad ir cauri. Tas vārds ir sacūkots, un tagad, viņa sērīgi nospieda vienu taustiņu, tagad tas ir vēsture.

Ir nepatīkami, ja nevar pieņemt lēmumu. Ja vēl būtu dzīva Blondija6 , es tagad vismaz būtu varējis viņu paglaudīt, dzīvnieks un it sevišķi suns tādos mirkļos spēj diezgan labi mazināt spriedzi.

-   Un ar internetu vien jau tas nebeidzas, Krēmeiera jaunkundze sacīja. Internetā tu vismaz tikai lasi to, ko citi domā. Bet uz ielas to nevar. Tur var tikai nojaust, un es tās domas negribu pat nojaust. Viņa nošņaukājās un palika sēžam nekustīgi.

-   Man būtu vajadzējis brīdināt jūs iepriekš, es pēc klusuma brīža ierunājos. Taču biju novērtējis pretinieku par zemu. Man ārkārtīgi žēl, ka par manu kļūdu tagad jāmaksā jums. Neviens nezina labāk par mani, ka Vācijas nākotnes vārdā ir jānes upuri.

-   Vai jūs nevarat rimties ne uz divām minūtēm? noprasīja Krēmeiera jaunkundze, likdamās gluži vai noskaitusies. Te nav runa par Vācijas nākotni! Tas ir pa īstam! Tas nav joks! Un nav arī uzstāšanās! Tā ir mana dzīve, ko bojā ārā tie maitas ar saviem smērējumiem!

Apsēdos krēslā, kas stāvēja iepretim viņas galdam.

-   Es nevaru rimties uz divām minūtēm, es sacīju. Un es arī negribu rimties uz divām minūtēm. To, ko uzskatu par pareizu, es aizstāvēšu līdz pēdējam. Providence ir nolikusi mani šajā postenī, un šeit es stāvēšu par Vāciju līdz pēdējai patronai. Tagad jūs, protams, varat iebilst: vai Hitlera kungs tomēr nevar divas minūtes piekāpties? Un miera laikos es pat būtu gatavs to darīt jūsu dēļ, Krēmeiera jaunkundzi Bet es to negribu. Pateikšu jums, kāpēc. Un nešaubos, ka tad to vairs nevēlēsieties arī jūs!

Viņa jautājoši paskatījās mani.

-   Tajā brīdī, kad piekāpšos, es to nedarīšu jūsu dēļ galu galā es to darīšu tāpēc, ka šī melu lapele būs mani piespiedusi. Vai to jūs gribat? Vai gribat, lai daru to, ko pieprasa šī avīze?

Viņa purināja galvu, sākumā lēni, pēc tam spītīgi.

-   Es lepojos ar jums, es teicu, un tomēr ir atšķirība starp jums un mani. To, ko prasu no sevis, es nevaru prasīt no visiem cilvēkiem. Krēmeiera jaunkundz, es pilnībā sapratīšu, ja vairs negribēsiet strādāt pie manis. Firma Flashlight noteikti atradīs jums arī citu vietu, kur jūs vairs nebūsiet pakļauta nepatikšanām.

Krēmeiera jaunkundze nošņaukājās. Tad stalti izslējās krēslā un stingri noteica:

-   Ne velna es neiešu prom, mans fīrer!

XXI

Pirmais, ko ieraudzīju, bija liels uzraksts ar gotu burtiem, un lasāms bija vārds "Wahrti". Tūdaļ paķēru telefonu un piezvanīju Zavackim.

-    Ahā, jau redzējāt? viņš jautāja. Un, nenogaidījis atbildi, iegavilējās: Iznācis labi, vai ne?

-   Vārti? es jautāju. Kas ar to domāts? Par kādiem vārtiem ir runa?

Zavackis apklusa.

-   Nu, bet mēs taču nevaram nosaukt jūsu lapu par portālu…

-   Ak tā? es jautāju. Un kāpēc tad ne?

-   Fīrers taču nelietos svešvārdu…

Sparīgi pašūpoju galvu. Zavacki, Zavacki, ko gan jūs zināt par fīreru? Tik krampjaini turēties pie aprobežota vāciskuma ir visļaunākais, ko iespējams darīt. Asiņu tīrību nedrīkst jaukt ar garīgu izolāciju. Portāls ir portāls, nekļūstiet smieklīgs! Tanku taču arī nesauc par braucošu kāpurķēžu lielgabalu tikai tāpēc vien, ka nosaukumu izgudrojuši angļi!

-   Labi, es par to parūpēšos, Zavackis apsolīja. Un kā jums vispār patīk?

-   Es vēl neesmu ticis tik tālu, atbildēju un ziņkārīgi stumdīju peles ierīci pa galdu. Klausulē dzirdēju, kā Zavackis klabina savu tastatūru. Pēkšņi uz mana ekrāna ar lieliem burtiem parādījās

-  Hm, viņš ierunājās, šādi tam vairs lāgā nav jēgas. Kādēļ lai vārdu “portāls” rakstītu šajā vecajā šriftā?

-    Kāpēc jums vajag visu tā sarežģīt? es atcirtu. Rakstiet vienkārši “Fīrera štābs”.

-   Vai tad jūs pats mūždien neatgādināt, ka pašlaik neesat vērmahta virspavēlnieks? Zavackis gandrīz mazliet zobgalīgi noprasīja.

-   Modri pamanīts! es uzslavēju. Bet šeit tas ir tikai simboliski. Kā manā e-pasta adresē. Es jau neesmu arī Jaunā reihskanceleja. Tad es beidzu sarunu un pievērsos turpmākai savas lapas izpētei.

Šķērsām pār to stiepās josla, uz kuras ar peles ierīci varēja atvērt noteiktas nodaļas. Viena saucās “Jaunākie ziņojumi” un pagaidām bija diezgan tukša. Nākamā bija “Nedēļas hronika”, kur apmeklētājam mazā lodziņā filmas veidā tika rādītas manas līdzšinējās uzstāšanās. Sekoja mana biogrāfija, visai detalizēta; laiks no 1945. gada līdz manas atgriešanās brīdim šeit tika dēvēts par “Operāciju Barbarossa If’. To bija ierosinājis Zavackis, un es biju ļoti smējies, iedomājoties, ka starplaikā esmu gulējis miegā gluži kā dižais ķeizars Kifheizeras kalnā.1 Tomēr par aizritējušo laiku es nevarēju sniegt arī nekādas tuvākas vai skaidrākas ziņas, tāpēc biju piekritis šā vārda izmantojumam. Nākamās nodaļas jautājums bija “Pajautājiet fīreram!”, un tā bija paredzēta saziņai starp mani un maniem piekritējiem. Ziņkārīgi pārbaudīju, vai nav jau piesūtīts kāds jautājums. Un patiesi, kāds kungs bija atrakstījis:

Augsti godātais Hitlera kungs,

ar interesi izlasīju par Jūsu koncepciju attiecībā uz rasu atšķirīgo vērtību. Jau kopš ilgāka laika es audzēju suņus un tagad sāku bažīties, vai to vidū nav kāda mazvērtīgāka rase. Šajā sakarā mans jautājums: kura ir vislabākā suņu rase pasaulē un kura vissliktākā? Un kurš ir žīds starp suņiem?

Helmuts Bercels Ofenburgā

Tas man ļoti patika. Labs jautājums un turklāt interesants! Pēdējā laikā mani tik bieži izprašņāja par militārām lietām, ka jau pašam kļuva gandrīz par daudz. Un militāriem tematiem ir ierobežota izklaidējošā vērtība, ja vienmēr jāsaņem tikai sliktas ziņas. Pirmajos kara gados pie galda nereti bija risinātas rosinošas valodas par visdažādākajiem tematiem, un vēlāk man tiešām bija pietrūcis šo sarunu. Suņu jautājums man tagad atgādināja to skaisto laiku! Tūdaļ paņēmu savu brīnumtelefonu un pat uzmeklēju nedaudz sarežģīto diktēšanas funkciju, tik ļoti man kārojās atbildēt uz jautājumu.

-    Mans mīļais Bercela kungs, es iesāku, suņu audzēšana savos rezultātos līdz šim tiešām ir tikusi tālāk nekā cilvēka vairošanās un attīstība.

Mirkli apdomāju, vai neatbildēt Bercela kungam pavisam īsi, tomēr pārdomas par šo tematu bija tik patīkamas, ka nolēmu apstrādāt to ar vadoņa cienīgu pamatīgumu un mazliet izvērst, lai visaptveroši un galīgi iezīmētu šīs jomas kopējo ietvaru. Bet ar ko lai sāk?

-   Ir suņi, kuriem prāts ir tik attīstīts, ka gluži vai iedveš bailes,2 es runāju aparātā vispirms domīgi, bet tad aizvien raitāk. Tāpēc suņu audzēšana ir interesants piemērs, kas rāda, cik tālu tagad jau varētu būt progresējis cilvēks. Tomēr mēs redzam arī, pie kā noved neierobežota jaukteņu vairošanās, jo arī suns bez uzraudzības pārojas pilnīgi neizvēlīgi. Sekas pārsvarā ir bieži redzamas Dienvideiropā, kur suņu jauktenis tiek pamests savā vaļā, kļūst mežonīgs, pagrimst. Savukārt tur, kur iejaucas kontrolējoša roka, attīstās tīras rases un katra tiecas uz savām labākajām īpašībām. Pilnīgi skaidri jānorāda, ka pasaulē ir vairāk elites suņu nekā elites cilvēku un, ja gribas sīkstums pagājušā gadsimta 40. gados tieši vācu tautā būtu bijis nedaudz lielāks, tad šodien varētu uzskatīt, ka šis elites deficīts ir novērsts.

Es apklusu un apsvēru, vai šādā veidā neaizskaru pārāk daudzus tautiešus, taču, no otras puses, šī piezīme attiecās galvenokārt uz tiem, kuri tagad kļuvuši pavisam veci, un tiem jau tā arī bija domāta! Turpretī jaunākajiem derēja uzzināt, kādas prasības viņiem reiz atkal tiks uzstādītas!

-    Saprotams, ka suņa vairošanās un attīstība nav pakļauta tādiem pašiem likumiem, kā tas ir cilvēku gadījumā. Suns klausa

cilvēkam, cilvēks kontrolē viņa barošanos un vairošanos, un sunim nekad nerodas problēmas ar dzīves telpu. Līdz ar to audzēšanas mērķis ne vienmēr ir galīgā cīņa par pasaules kundzību. Tāpēc jautājumam par to, kā suņi izskatītos, ja tiem jau miljoniem gadu būtu bijis jācīnās par pasaules kundzību, pilnībā jāpaliek spekulāciju līmenī. Nav apšaubāms, ka tādā gadījumā tiem būtu lielāki zobi. Un stiprāks bruņojums. Uzskatu arī par visnotaļ ticamu, ka mūsdienās šie suņi spētu arī apkalpot vienkāršas ierīces, piemēram, milnas, lingas, iespējams, pat bultas un loku.

Es apklusu atkal. Varbūt šiem pārākajiem kungu rases suņiem tikmēr jau būtu arī primitīvi šaujamieroči? Nē, tas bija jāuzlūko kā maz ticams.

-   Neraugoties uz to, rasu atšķirības tomēr ir visai līdzīgas tām, kas vērojamas pie cilvēkiem. Tādējādi attaisnots ir arī jautājums, vai suņu pasaule pazīst žīdu, tā teikt žīdsuni. Atbilde šeit ir: pats par sevi saprotams, ka žīdsuns pastāv.

Te es jau varēju iztēloties, ko nodomās simtiem tūkstošu lasītāju, tāpēc steigšus pievienoju atrunu: Tomēr tā, kā nereti tiek pieņemts, nav lapsa. Lapsa nemūžam nevar būt suns, un suns nemūžam nevar būt lapsa, tāpēc lapsa nemūžam nav žīdsuns. Ja vispār pievēršamies šim jautājumam, tad pasaules lapsu vidū ir saskatāma sava žīdlapsa, visticamāk, identificējama kā rudā lapsa, aizdomīga jau ar savu izskatu vien.

Diktēdams biju mazliet iekarsis. Rudā lapsa, es nikni nomurmināju, nekaunība! Tad steigšus sacīju: Krēmeieres jaunkundz, lūdzu svītrot rudo lapsu un nekaunību! Tīrais negals ar šo burvju telefonu; tam gan bija izdzēšanas funkcija, bet es neparko nevarēju ielāgot, kā tā darbojas.

-   Tātad mēs konstatējam, es turpināju, ka žīdsuns ir meklējams starp suņiem. Turpmākā rīcība ir gluži loģiska: mums jāmeklē verdziski padevīgs suns, lišķīgs, iztapīgs, taču katrā laikā gatavs gļēvi uzbrukt no slēpņa un tas, pats par sevi saprotams, ir taksis. Šeit es jau dzirdu daudzu suņu īpašnieku jautājumu, it sevišķi no Minhenes: kā tas var būt? Vai tad taksis nav visvāciskākais no visiem suņiem?

Atbilde skan: nē.

Visvāciskākais no visiem suņiem ir aitusuns, pēc tam lejupejošā kārtībā seko vācu dogs, dobermanis, Šveices ganusuns (bet tikai no vācvalodigās Šveices), rotveilers, visi šnauceri, minsterlandietis un, manis pēc, arī jau Vilhelma Buša pieminētais špics. Turpretī nevācu suņi ir nemaz nerunājot par tādiem no ārzemēm ievestiem suņiem kā terjers, basets un tamlīdzīgi veimāriešu (nometi est omeniy salašņas iedomīgais spaniels un vispār visi deģenerējušies dekoratīvie suņi.

Te es izslēdzu aparātu, taču tūdaļ ieslēdzu to atkal: Un šie nesportiskie mopši!

Apsvēru, vai neesmu piemirsis kaut ko būtisku, taču nekas nenāca prātā. Ļoti labi. Taisni vai kārojās saņemt nākamo jautājumu. Diemžēl neviens vēl nebija piesūtīts. Aizbīdīju peles ierīci tālāk līdz pēdējai nodaļai “Oberzalcbergs ciemos pie fīrera”, kam vajadzēja funkcionēt līdzīgi kā viesu grāmatai viesnīcā. Šeit jau bija ienākušas vairākas ziņas. Ne visas bija saprotamas.

Ar nopietnajiem ziņojumiem neradās problēmas. “Cepuri nost Jūsu skaidrās valodas priekšā!” tur bija rakstīts, un: “Skatos katru pārraidi. Beidzot kāds salauž iesīkstējušās struktūras!” Šis pēdējais tautai acīmredzot rūpēja īpaši, jo vairākas reizes tika pieminēta salaušana un iesīkstējušas struktūras, kāds jādomā, amatieris arhitekts runāja par “stuktūrām”, kāds metāla eksperts arī par “sarūsojušām” struktūrām, taču kopumā bija skaidrs, uz ko tas zīmējas. Vācietim, protams, piemīt svarīgākas prasmes par pareizrakstību, kurai ir raksturīga nosliece uz birokrātisku matu skaldīšanu.

Tikpat priecējoša bija ziņa: “Fьhrer rulez!” Acīmredzot varēja pieņemt, ka tagad man ir piekritēji arī Francijā, ja vien runa nebija par drukas kļūdu, jo saņēmu arī ierakstu: “Fuehrer RULZ!” šeit, iespējams, kāds Rulca kungs uz mana rēķina mēģināja iemantot mazliet slavas. Vairākas reizes atkārtojās vienkāršais aicinājums: “Tāpat turpināt!”, kā arī: “Fīreru par prezidentu!” Jau gribēju beigt savu apciemojumu portālā, kad mazliet zemāk šajā sarakstā pamanīju pusduci absolūti identisku ierakstu, ko bija sūtījis kāds, kurš dēvējās par “asinis &amp; gods”.

Pārsteidzošā kārtā ziņa bija visai kritizējoša: “Izbeic melot, turku žīds!”

Nogrozījis galvu, piezvanīju Zavackim un sacīju, lai kāds aizvāc šis muļķības. Ko tad tas nu nozīmēja turku žīds? Zavackis apsolīja par to parūpēties un ieteica man vēlreiz ieskatīties pirmajā lapā. Tur stāvēja rakstīts: "Fjūhrer'a štābs."

Izskatījās tiešām labi.

XXII

Preses darbs šādos apstākļos, absolūti bez kādas vienādošanas pēc vadlīnijām prasa lielas pūles. Ne tikai tādiem politiķiem kā es, kuriem jāglābj vācu tauta, nē; un man paliek absolūti neaptverami, kāpēc vācu cilvēkiem tiek nodarīts kaut kas tāds. Ņemsim, piemēram, tautsaimniecības ziņas. Katru dienu kāds “speciālists” stāsta, kas būtu darāms, bet nākamajā dienā cits, vēl lielāks “speciālists” paskaidro, kāpēc tas būtu galīgi aplami un kāpēc vislabākais ir gluži pretējais lēmums. Šeit kaut arī tagad jau lielā mērā bez žīdu klātbūtnes darbojas žīdiskais princips, kura vienīgais nolūks ir radīt pēc iespējas lielāku haosu, lai cilvēki, meklēdami patiesību, vēl vairāk pirktu avīzes un vēl vairāk skatītos televīziju. Par to liecina tautsaimniecībai veltītās avīžu lapas: agrāk tās neinteresēja nevienu, tagad tām ir spiesti sekot visi, un šis ekonomikas terorisms iebiedē viņus arvien vairāk. Iekšā akcijās, laukā no akcijām, tagad zelts, tagad aizņēmumi, tad atkal nekustamie īpašumi. Vienkāršais cilvēks līdztekus savam pamata arodam ir spiests kļūt arī par finanšu speciālistu, un galu galā tas nozīmē vienīgi to, ka viņš tiek iesaistīts azartspēlēs, kur likme ir viņa sūri grūti krātie ietaupījumi. Tas ir absurds. Vienkāršajam cilvēkam ir godīgi jāstrādā un jāmaksā nodokļi, un apzinīgai valstij apmaiņā pret to vajadzētu atsvabināt viņu no naudas rūpēm! Tas ir pats mazākais, ko varētu darīt valdība, it sevišķi vēl tāda valdība, kura smieklīgu aizspriedumu dēļ (aizbildinādamās ar atomieroču trūkumu un tamlīdzīgiem ieganstiem) stūrgalvīgi liedzas piešķirt ļaudīm bezmaksas aramzemi krievu līdzenumos.

Stulbuma kalngals ir tas, ka politika pieļauj šādu panikas celšanu presē: tādā haosā paša apjukums taču izskatās vēl muļķīgāks nekā parasti, un, jo lielākas bažas un panika, jo dumjāki kļūst politikas ampelmaņi. Man jau tas var būt gluži pa prātam, ka tauta ar katru dienu skaidrāk redz, kādi amatieri drīkst diletantiski spēlēt savas lomas atbildīgos amatos. Toties pa īstam mani pārsteidz tas, ka miljoniem ļaužu ar lāpām un siena dakšām jau sen nav devušies uz šim parlamenta muldētavām ar saucienu uz lūpām: “Ko jūs darāt ar mūsu naudu???”

Taču vācietis nu reiz nav revolucionārs. Šeit lieku reizi jāatceras, ka 1933. gadā bija nepieciešamas vēlēšanas, lai viņš spētu sarīkot vissvarīgāko, visvairāk attaisnoto revolūciju Vācijas vēsturē. Revolūciju pēc priekšrakstiem, tā teikt. Nu, varu apliecināt, ka arī šoreiz darīšu visu, kas manos spēkos.

Biju gribējis ņemt līdzi uz “Adlonu” arī Zavacki. Ne tāpēc, ka gaidītu no viņa kādu varenu iedvesmu; taču likās piemēroti ierasties svītas pavadībā un nodrošināties ar liecinieku gadījumam, ja tiktu izteikti strīdīgi apgalvojumi, piezīmēsim, ar vienu liecinieku, bet arī Zenzenbrinks par visām varītēm gribēja nākt līdzi, īsti nezinu, vai Zenzenbrinks domāja, ka spēs palīdzēt, vai drīzāk gribēja kontrolēt to, kas man sakāms. Tagad jau varu droši sacīt, ka Zenzenbrinks galu galā pieder pie tās otršķirīgu uzņēmuma vadītāju grupas, kuras pārstāvji uzskata, ka nevienu pasākumu nav iespējams veikt, ja tur kaut kādā veidā nepiedalās viņi. Šeit vēlos par to ārkārtīgi nopietni brīdināt; augstākais, reizi simt vai divsimt gados parādās kāds, kurš patiesi ir universāls ģēnijs un līdztekus dažām citām nodarbībām ir spiests arī uzņemties Austrumu frontes virspavēlniecību pilnā apjomā, jo citādi viss būtu pagalam, tomēr parasti allaž izrādās, ka šie universāli neaizstājamie ir pat ļoti labi aizstājami un piedevām nekam nederīgi, un tas turklāt labākajā gadījumā. Jo ļoti bieži tie piedevām vēl arī nodara vislielāko kaitējumu.

Biju izvēlējies vienkāršu uzvalku. Nebūt nekaunējos par mundieri vai tamlīdzīgi, tomēr uzskatu, ka tieši pārstāvot bezkompromisa uzskatus reizumis ir vietā parūpēties par uzsvērti pilsonisku ārieni. 1936. gadā mēs pēc šā moto finansējām visas olimpiskās spēles, un esmu lasījis, ka šo grandiozo propagandas uzvaru ar labiem līdz pat ļoti labiem rezultātiem nupat nesen ir mēģināts kopēt Pekinā.

Viesnīcā, kas jau bija izpušķota Ziemassvētkiem, mūs pavadīja uz norunāto konferenču zāli. Un, lai gan biju centies ierasties ar nelielu novēlošanos, telpā mēs bijām pirmie. Tas drusku kaitināja un varēja būt gan stratēģisks pasākums no preses skribentu puses, gan tikpat labi arī nejaušība. Drīz durvis atvērās atkal. Ienāca blonda, kostīmā ģērbusies dāma un tuvojās man. Viņai blakus soļoja tukls fotogrāfs savam arodam raksturīgās noplukušās drānās un bez prasīšanas tūdaļ sāka uzņemt bildes. Iekams Zavackim vai Zenzenbrinkam iešāvās prātā neveiklā ideja sapazīstināt mūs kā tādam skolas direktoram, es pagājos uz priekšu, noņēmu cepuri, iespiedu to padusē un, padodams labdienu, sniedzu dāmai roku.

-   Patīkami, viņa noteica dzestri, taču ne nelaipni. Esmu Ūte Kasiere no Bild.

-   Ļoti priecājos, es sacīju. Daudz esmu jūs lasījis.

-   Patiesībā biju gaidījusi no jums vācu sveicienu, viņa piezīmēja.

-   Tādā gadījumā es jūs pazīstu labāk, nekā jūs mani, es tikpat vieglā tonī atsaucos un pavadīju viņu pie galda, ap kuru bija izvietoti atzveltnes krēsli. No jums es negaidīju vācu sveicienu un kuram nu ir taisnība?

Viņa apsēdās un rūpīgi nolika rokassomiņu uz viena no brīvajiem krēsliem. Visa šī noņemšanās ar somiņu, tās novietošana tūdaļ pēc apsēšanās, itin kā dāma ar rokas bagāžu iekārtotos vilciena kupejā, tas droši vien nemainīsies arī nākamajos sešdesmit piecos gados.

-   Cik jauki, ka beidzot esat atlicinājis mums laiku, viņa teica.

-   Jūs taču nevarat apgalvot, ka es būtu devis priekšroku citām avīzēm, es sacīju, un galu galā jūs jau arī esat ar mani visvairāk… teiksim… nopūlējušies.

-   Bet par jums jau arī ir vērts rakstīt, viņa iesmējās. Kas ir šie kungi jums līdzās?

-   Tas ir Zenzenbrinka kungs no Flashlight, es iepazīstināju,

-   un šis ir Zavacka kungs, arī no Flashlight. Teicams darbinieks! Ar acs maliņu redzēju, ka Zavacka sejā iemirdzas prieks, pa daļai manas uzslavas dēļ, bet pa daļai varbūt arī tāpēc, ka uzmanību viņam veltīja šī visnotaļ izskatīgā reportiere. Zenzenbrinks rādīja tādu seju, kuras izteiksmi pēc patikas varēja tulkot vai nu kā kompetentu, vai kā pilnīgi apjukušu.

-   Jūs esat paņēmis līdzi divus apsargus? Viņa pasmaidīja.

-   Vai es izskatos pārāk bīstama?

-   Nē, es atbildēju, taču es bez abiem šiem kungiem izskatos pārāk nekaitīgs.

Viņa iesmējās. Es arī. Kādas groteskas blēņas. Šim teikumam no sākuma līdz galam nebija ne mazākās jēgas. Tomēr atzīstos, ka jauno, blondo dāmu biju novērtējis mazliet par zemu un tobrīd pieņēmu, ka tikšu cauri ar možu papļāpāšanu.

Viņa izņēma no somiņas telefonu, parādīja to man un jautāja: Vai neiebildīsiet, ja ierakstīsim sarunu?

-   Tikpat maz kā jūs, es atbildēju, izņēmu savu telefonu un iespiedu to rokā Zavackim. Man pašam lāgā nebija jausmas, kā ar to var ierakstīt sarunas. Zavackis izturējās tik attapīgi, it kā visu saprastu. Nolēmu izdevīgā brīdī uzslavēt viņu vēlreiz. Pie galda pienāca viesmīlis un apvaicājās, ko mēs dzeršot. Mēs pateicām. Viesmīlis nozuda.

-   Tātad, es iesāku, ko jūs vēlaties no manis uzzināt?

-   Kā būtu, ja jūs nosauktu savu vārdu?

-   Hitlers, Ādolfs, es sacīju, un jau ar šo atbildi pietika, lai Zenzenbrinkam uz pieres parādītos pirmās sviedru lāses. Varētu nodomāt, ka šeit un tagad esmu nosaucis savu vārdu pirmo reizi.

-   Es, protams, runāju par jūsu īsto vārdu, viņa zīmīgi teica.

-   Manu mīļo jaunkundz, es sacīju un smiedamies paliecos uz priekšu, kā jūs varbūt būsiet lasījusi, es jau pirms ilgiem laikiem esmu nolēmis kļūt par politiķi. Cik dumjam gan būtu jābūt politiķim, lai nosauktu savai tautai izdomātu vārdu? Kā tad viņu lai ievēl?

Reportierei pierē ievilkās ērclgas grumbas. Jā, tieši tā. Tad kāpēc jūs neizpaužat vācu tautai savu īsto vārdu?

-   Bet es taču to daru, es nopūtos. Tas kļuva gaužām nogurdinoši. Turklāt iepriekšējā vakarā kanālā N24 biju noskatījies interesanti safantazētu dokumentālu filmu par saviem paša brīnumieročiem. Ārkārtīgi izklaidējošas muļķības, kuru kopsavilkums bija apmēram tāds, ka ikviens no šiem ieročiem būtu varējis izšķirt karu mums par labu, ja beigu beigās visu nemitīgi nebūtu izbojājis es. Tiešām apbrīnojami, ko tik nesadzejo šie aprobežotie vēstures fantasti, kuriem netraucē nekādas reālas zināšanas. Gluži vai bail iedomāties, ka arī tās zināšanas, ko esmu guvis par tādiem nozīmīgiem vīriem kā Kārlis Lielais, Otons I vai Armīnijs1 , stingri ņemot, var būt vienkārši sacerējis kaut kāds vēsturnieks, kurš jutis tādu aicinājumu.

-   Varbūt tad jūs parādītu mums savu pasi? jaunā dāma jautāja. Vai personības apliecību?

Ar acs maliņu redzēju, ka Zenzenbrinks grasās kaut ko teikt. Raugoties reālistiski, tās varēja būt tikai kādas muļķības. Nekad nevar zināt, kad un kādēļ šādi ļaudis sāks runāt, un diezgan bieži viņi kaut ko saka tikai tāpēc, ka ir atskārtuši, ka līdz šim vēl neko nav teikuši, vai arī tāpēc, ka baidās: ja klusēs vēl ilgāk, tad tiks noturēti par nesvarīgiem. Tāda runāšana ir jāaizkavē ar jebkuriem līdzekļiem.

-   Vai visiem saviem sarunbiedriem jūs prasāt uzrādīt pasi? es atbildēju ar pretjautājumu.

-   Tikai tiem, kuri apgalvo, ka viņu vārds ir Ādolfs Hitlers.

-   Un cik daudz tādu ir?

-   Nomierina tas, ka jūs esat pirmais.

-   Jūs esat jauna un varbūt slikti informēta, es sacīju, taču es visu mūžu esmu aizliedzis izturēties pret mani īpaši. Arī tagad šajā ziņā nedomāju neko mainīt. Es ēdu lauka virtuves maltītes tāpat kā jebkurš cits karavīrs.

Viņa brīdi klusēja, apsvērdama jaunu pieejas leņķi.

-   Televīzijā jūs runājat par ļoti pretrunīgiem tematiem.

-   Es runāju patiesību, es teicu. Un skaļi pasaku to, ko jūt vienkāršais cilvēks. To, ko manā vietā sacītu viņš.

-   Vai jūs esat nacists?

Tas nudien kaitināja. Kas tad tas par jautājumu? Protams!

Viņa paliecās atpakaļ krēslā. Droši vien nebija pieradusi runāt ar cilvēkiem, kuri nebaidās saukt lietas īstajos vārdos. Pārsteidzoši, cik mierīgs palika Zavackis, sevišķi salīdzinājumā ar Zenzenbrinku, kurš nu jau svīda gandrīz nepiedienīgi.

-   Vai tas ir tiesa, ka jūs apbrīnojat Ādolfu Hitleru?

-   Tikai no rītiem spogulī, es pajokoju, taču viņa nepacietīgi palaida manu joku gar ausīm.

-  Labi, tad precīzāk: vai jūs apbrīnojat Ādolfa Hitlera veikumu?

-   Vai jūs apbrīnojat Ūtes Kesleres veikumu?

-   Tā mēs netiksim tālāk, viņa īgni noteica, es taču galu galā neesmu mirusi!

-   Varbūt jums būs žēl, taču miris neesmu arī es.

Viņa saknieba lūpas. Atgriezās viesmīlis un izdāļāja dzērienus. Kasiera kundze iedzēra malciņu kafijas. Tad izmēģināja jaunu triku.

-   Vai jūs noliedzat nacistu darbību?

-   Tas man nenāktu ne prātā. Es pat esmu pirmais, kurš nepagurdams uz to norāda!

Viņa nobolīja acis. Bet vai jūs viņus arī nosodāt?

-   Tad nu gan es būtu nelga! Atšķirībā no mūsu parlamentāriešiem mani nemoka šizofrēnija. Es viegli pavīpsnāju. Tur jau slēpjas vadoņa valsts skaistums. Atbildīgais jums ir ne tikai pirms tam vai tā laikā, bet arī pēc tam.

-   Arī par sešiem miljoniem nonāvētu ebreju?

-   Tieši par tiem! Protams, pats neesmu skaitījis.

Viņas acis mirkli pazibēja prieks, līdz es pateicu: Bet tas taču nav nekas nezināms! Ja saprotu pareizi, pat uzvarētāju prese neapstrīd manus nopelnus šo parazītu iznīdēšanā no zemes virsas.

Reportiere uzmeta man niknu skatienu.

-   Un tagad jūs par to jokojat televīzijā, viņa nošņāca.

-   Tas nu man ir kas jauns, es nopietni sacīju. Žīdu jautājums nav nekas smieklīgs.

Viņa dziļi ieelpoja un atlaidās krēslā. Iedzēra krietnu malku kafijas un sāka no jauna.

-   Ko jūs darāt, kad nepiedalāties pārraidē? Ar ko jūs nodarbojaties privāti?

-   Daudz lasu, es atbildēju. Šis internecs dažā ziņā sagādā lielu prieku. Un man patīk zīmēt.

-   Ļaujiet man minēt, viņa teica. Namus, tiltus un tamlīdzīgi.

-   Protams. Es aizraujos ar arhitektūru…

-   Par to jau esmu dzirdējusi. Viņa nopūtās. Šis tas no jūsu veikuma joprojām ir aplūkojams Nirnbergā.

-   Vēl arvien? Cik jauki, es sacīju. Bez šaubām, tur ir arī mans ieguldījums, tomēr, pats par sevi saprotams, būtībā slava pienākas Albertam Špēram.

-   Šeit tad pieliksim punktu, viņa ledaini noteica, tam taču nav jēgas. Man nerodas iespaids, ka jūs būtu ieradies ar sevišķi pretimnākošu attieksmi.

-   Neatceros gan, ka mūsu vienošanās par šo tikšanos būtu papildināta ar kādu slepenu protokolu.

Viņa pamāja viesmīlim, prasīdama rēķinu. Tad pievērsās savam fotoreportierim. Vai tev vēl vajag bildes? Tas papurināja galvu. Viņa piecēlās. Rezultātu lasīsiet mūsu avīzē.

Piecēlos arī es, un manai priekšzīmei sekoja viesnīcas rezervētājs Zavackis un Zenzenbrinka kungs. Manieres ir manieres. Jaunā dāma jau nebija vainīga, ka uzaugusi ačgārnā pasaulē.

-   Gaidu ar prieku, es sacīju.

-   Nu tad papriecājieties labi, viņa promejot izmeta.

Mēs ar Zenzenbrinku un Zavacki apsēdāmies atkal. Tā nu gan bija īsa intervija, Zavackis ņipri noteica un pielēja savu tasi.

-   Nav iemesla laist postā kafiju. Tā šeit tiešām ir lieliska.

-  Nez vai tie abi ir dabūjuši, ko gribēja, raizējās Zenzenbrinks.

-   Tie vienalga rakstīs to, ko paši vēlēsies, es sacīju. Bet vispirms lai liek man mierā Krēmeiera jaunkundzi.

-   Kā viņai iet? Zavackis bažīgi jautāja.

-   Kā vācu civiliedzīvotājiem. Jo briesmīgāk pretinieks bombardē, jo fanātiskāka top pretošanās. Fantastiska meiča.

Zavackis pamāja ar galvu, un mirkli man šķita, ka acis viņam iemirdzas drusku pārāk spoži. Tomēr es, protams, varēju arī maldīties.

XXIII

Nelaime ar šiem parlamentāriešiem ir tā, ka viņi itin neko nav sapratuši. Kāpēc tad es izcīnīju šo karu? Taču ne tāpēc, ka man tik ļoti patīk karot! Ciest nevaru karošanu. Ja vēl būtu Bormans, katrs varētu pajautāt viņam un viņš to nekavējoties apstiprinātu.

Tas ir šausmīgi, un es mīļuprāt būtu atkāpies no šā uzdevuma par labu kādam citam, ja vien būtu bijis kāds labāks. Un tagad - tātad kādu laiku man ar to nav jānodarbojas, taču pēc vidēja un ilgāka laikposma tas droši vien atkal kļūs par manu pienākumu.

Kurš cits lai to darītu? Kurš cits vispār darītu kaut ko tamlīdzīgu?

Ja šodien pajautā kādam parlamentārietim, viņš taču skaidri un gaiši atbild, ka mūsdienās kari vairs neesot vajadzīgi. Tas pats tika apgalvots toreiz, un jau toreiz tās bija tādas pašas muļķības kā šodien. Nevar taču noliegt domu, ka zemeslode neaug. Toties cilvēku skaits uz tās aug. Un, ja cilvēkam aptrūksies dabas resursu, kura rase tad šos resursus iegūs?

Visdraudzīgākā?

Nē, visstiprākā. Un tāpēc es esmu darījis visu, lai stiprinātu vācu rasi. Un izjauktu krieva nodomus, iekams viņš klūp mums virsū. Vispēdīgajā mirklī, kā man šķita. Toreiz pasaulē galu galā dzīvoja 2,3 miljardi cilvēku. Divi, komats, trīs miljardi!

Neviens jau nevarēja zināt, ka tur satilpst vēl trīsreiz vairāk.

Bet un šeit nāk izšķirošais: no šā fakta ir jāizdara pareizie secinājumi. Un pareizais secinājums, protams, nav: mūsu tagad ir septiņi miljardi, tātad viss, kas darīts toreiz, ir bijis nevajadzīgs. Nē, pareizais secinājums ir: ja jau man bija taisnība toreiz, tad tagad man ir taisnība pat trīsreiz vairāk. Tā ir vienkārša aritmētika, to jums izrēķinās katrs trešklasnieks.

Tikmēr arī manas atgriešanās jautājums man ir kļuvis pilnīgāk izprotams. Jo kāpēc pasaulē tagad dzīvo šie septiņi miljardi cilvēku?

Tāpēc, ka esmu vedis karu, kuram caur un cauri piemīt izmantošu šo jaunmodīgo vārdu ilgstamība. Ja visi šie cilvēki kopš tā laika būtu vairojušies, mēs jau būtu tuvu astoņiem miljardiem. Un vairums no tiem neapšaubāmi būtu krievi, kuri sen būtu pārplūdinājuši mūsu zemi, pievāktu mūsu darba augļus, aizdzītu mūsu lopus, paverdzinātu darbaspējīgos vīriešus un pārējos noslaktētu, lai pēc tam ar saviem netīrajiem pirkstiem pastrādātu varas darbus pie mūsu nevainīgajām jaunajām sievietēm. Tātad providence vispirms saskatīja manu uzdevumu tajā, lai tiktu nosmelts boļševistisko iedzīvotāju pārmērs. Un tagad mans aicinājums, dabiski, ir izpildīt atlikušo misijas daļu. Pauze pa vidu bija nepieciešama tādēļ, lai es neizšķiestu savus spēkus tajos gadu desmitos, kas nu reiz ir vajadzīgi, lai varētu iestāties kara vēlīnās sekas. Tās ir: Sabiedroto saķīvēšanās, Padomju Savienības sabrukums, krievu zaudētās teritorijas un, protams, izlīgšana ar mūsu loģisko sabiedroto ar Angliju, lai reiz vēlāk atkal varētu rīkoties vienoti. Vēl šodien netieku gudrs, kāpēc tas neizdevās jau tolaik. Cik bumbu tad mums vēl vajadzēja nomest uz viņu pilsētām, lai viņi apjēgtu, ka ir mūsu draugi?

Turklāt, ja aplūko jaunākus skaitļus, nav īsti izprotams, kam vispār vēl vajadzīga Anglija; šī sačākstējusī sala patiešām vairs nav nekāda lielvalsts. Nu labi, ne jau uz visiem jautājumiem ir jāatbild tūlīt. Tomēr pamazām tuvojas pēdējais brīdis, kad vēl iespējams veikt radikālus pasākumus. Un tieši tāpēc mani tik ļoti šausmināja tā saucamo nacionālo spēku stāvoklis šajā valstī.

Sākumā biju domājis, ka vairāk vai mazāk cīnos viens. Tomēr liktenis bija parūpējies sagādāt vienu otru sabiedroto. Bet tieši tā jau bija nabadzības apliecība: ka vajadzēja mēnešus, lai es vispār attaptu, ka ir kāds, kurš jūtas aicināts turpināt NSDAP iesākto. Jutos tik sašutis par tik nožēlojamu propagandas darbu, ka paaicināju līdzi palīgrežisoru Bronneru un kinooperatoru un aizbraucu uz Berlīni-Kepeniku, kur ar nosaukumu “Vācijas Nacionāldemokrātiskā partija” rezidēja lielākā tāda veida apvienība. Diemžēl jāteic: nonākušam tur, man vairāk par visu gribējās vemt.

Atzīstu, Brūnais nams1 Minhenē nebija nekāda pasaules mēroga celtne, tomēr tas vismaz bija nopietns, reprezentatīvs. Vai arī, ja atceros Paula Troosta2 būvēto pārvaldes namu akmens sviediena attālumā no Brūnā nama, tādas celtnes dēļ vien es nekavējoties būtu iestājies jebkurā partijā. Bet šī apsnigusi būda Kepenikā nožēlojami.

Noplukusi mājele saldama stāvēja neapbūvētā spraugā starp diviem īresnamiem kā bērna kājiņa tēva lielajā čībā. Jau pati ēciņa izskatījās bezcerīga, un šo sajūtu vēl pastiprināja tas, ka vienam cietpaurim bija radusies ideja piešķirt šai būdai vārdu un pieskrūvēt to pie fasādes ar lieliem un piedevām vēl neizsakāmi neglītiem burtiem: “Karla Artura Bīringa3 nams”, tur stāvēja rakstīts, un iespaids kopumā bija tāds, it kā bērnu peldēšanas pulciņš būtu nokristīts Frīdlandes hercoga4 vārdā. Plāksnīte pie zvana pogas vēstīja “NPD centrāle” un bija tik niecīga, ka tā jau bija jāsauc par gļēvulību ienaidnieka priekšā. Tas bija neticami, gluži kā Veimāras laikā: kaut kādi tukšpauri atkal zaimoja tautisko ideju, nacionālo lietu, atņemdami tai cieņu un padarīdami to par apsmieklu. Saniknots nospiedu zvana pogu un, kad nekas nenotika gana ātri, vairākas reizes iebliezu pa to ar dūri. Durvis atvērās.

-    Ko vēlaties? jautāja pūtains puišelis ar aizkaitinātu sejas izteiksmi.

-   Un kā jums liekas? es salti vaicāju.

-   Vai jums ir filmēšanas atļauja?

-          Kas tā par atbaidošu smilkstēšanu? es viņam uzsaucu.

-   Kopš kura laika nacionāla kustība slēpjas aiz visādām viltībām! Enerģiski atgrūdu durvis vaļā. Nost no ceļa! Jūs esat viens vienīgs kauna traips vācu tautai! Kur ir jūsu priekšnieks?

-   Es… mirklīti… pagaidiet… es kādu pasaukšu…

Puišelis nozuda, atstādams mūs tādā kā pieņemšanas telpā. Paskatījos apkārt. Sienas derēja pārkrāsot, un te oda pēc aukstiem dūmiem. Apkārt mētājās dažas partijas programmas ar idiotiskiem saukļiem. “Piedot gāzi!”5 bija rakstīts uz vienas pēdiņās, it kā patiesībā nekādu gāzi nevajadzētu dot. “Miljoni svešo izmaksā mums miljardus”, bija rakstīts uz uzlīmes, taču tur, dabiski, nebija teikts, kurš tādā gadījumā ražos patronas un granātas armijai un kurš raks zaldātiem tranšejas. Vismaz puišelis, kuru biju redzējis, ar lāpstu jaudātu paveikt tikpat maz kā kaujas laukā.

Nekad savā mūžā man nav bijis tāds kauns par kādu nacionālu partiju. Iedomājoties, ka to visu filmē kamera, man bija jāsaņem visi spēki, lai apvaldītu dusmu asaras. Ne jau par šādiem salašņām bija kritis Ulrihs Grāfs6 ar vienpadsmit lodēm krūtīs; ne tāpēc Minhenes policijas šāvienu krusā bija saļimis Šeibners-Rihters7 , lai šādi plukatas savās nolaistajās būdās nelietīgi zaimotu nopelniem bagātu vīru asinis. Dzirdēju, ka puišelis blakusistabā kaut ko bezpalīdzīgi buldurē telefona aparātā. Kamera filmēja visu, fiksēja visu šo nevarību, tas bija tik rūgti bet droši vien neatlika nekas cits kā vien izmēzt šo vircas bedri. Beigu beigās es neizturēju un, dusmās drebēdams, devos uz blakusistabu.

-   …es jau būtu viņu atraidījis, bet kaut kā… Viņš izskatās kā Ādolfs Hitlers, viņam ir mundieris…

Izrāvu zeņķim no rokas klausuli un iekliedzu tajā: Kurš nejēga vada šo bodīti?

Bija gluži pārsteidzoši, ar kādu veiklību parasti tik kūtrais palīgrežisors Bronners apmetās ap galda stūri un ar neslēptu prieku nospieda kādu telefona pogu. Un patiesi, pa mazu aparāta skaļruni visā telpā nu skanēja arī atbildes.

-   Bet, atļaujiet, skaļrunis sacīja.

-          Ja es kaut ko atļaušu, jūs to pamanīsiet! es uzkliedzu.

-   Kāpēc birojā nav priekšniecības? Kāpēc pozīcijas šeit notur tikai tas briļļainais ierindnieks? Jūs nekavējoties ieradīsieties šeit un atskaitīsieties man! Nekavējoties!

-    Kas te vispār runā? skaļrunis jautāja. Vai jūs esat tas trakais no YouTube?

Atzīstu, dažas nesenās pagātnes norises parastam mazajam cilvēkam no ielas zināmos apstākļos nav vienkārši apjēdzamas. Tomēr šeit jāmēra ar divējādu olekti: tam, kurš vēlas vadīt nacionālu kustību, ir jāspēj arī reaģēt uz visneparedzamākajiem likteņa pavērsieniem. Un, kad liktenis pieklauvē pie durvīm, viņam nav jājautā: “Vai jūs esat tas trakais no YouTube?”

-   Tā, es sacīju. Manuprāt, jūs neesat lasījis manu grāmatu.

-   Par to es neizteikšos, skaļrunis atcirta, un nekavējoties atstājiet biroju, citādi likšu izmest jūs laukā!

Es iesmējos.

-    Es iemaršēju Francijā, es teicu, es iemaršēju Polijā. Es iemaršēju Holandē un Beļģijā. Es aplencu simtiem tūkstošu krievu, iekams tie paguva iepīkstēties. Un tagad es atrodos jūsu tā saucamajā birojā. Un, ja jums ir kaut vai kripata īsteni nacionālas pārliecības, jūs ieradīsieties šeit un atbildēsiet man par to, kā izšķiežat tautisko mantojumu!

-   Es likšu jūs…

-   Jūs gribat ar varu aizvākt Lielvācu Reiha fīreru? es mierīgi jautāju.

-   Jūs jau neesat fīrers.

Aiz ne gluži izprotamiem iemesliem palīgrežisors Bronners šajā mirklī sažņaudza dūri un pasmaidīja sevišķi plati.

-   Es, protams, gribēju sacīt: Hitlers, skaļrunis stomīdamies teica. Jūs neesat Hitlers.

-   Tā, tā, sacīju mierīgi, ārkārtīgi mierīgi, tik mierīgi, ka Bormans jau būtu sācis izdāļāt aizsargķiveres. Bet, es ļoti pieklājīgi turpināju, ja es tas tomēr būtu, tad man droši vien būtu tas gods rēķināties ar jūsu bezierunu uzticību nacionālsociālistiskajai kustībai?

-   Es…

-   Nekavējoties gaidu atbildīgo reihsleiteru. Nekavējoties!

-   Viņš šobrīd ne…

-   Man ir laiks, es teicu. Ikreiz, kad ieskatos kalendārā, es no jauna konstatēju: man ir apbrīnojami daudz laika. Un es noliku klausuli.

Puišelis apstulbis skatījās uz mani.

-    Bet to jūs nedomājat nopietni, vai ne? bažīgi iejautājās kinooperators.

-   Kā, lūdzu?

-   Man nemaz nav tik trakoti daudz laika. Četros man beidzas darbs.

-   Labi, labi, mierināja Bronners, ja vajadzēs, dabūsim tavā vietā citu. Te sāk iet augsti! Izņēmis no kabatas savu pārnēsājamo telefona aparātu, viņš ķērās pie organizēšanas.

Es apsēdos vienā no brīvajiem krēsliem. Varbūt jums šeit ir kāda lasāmviela? es vaicāju puišelim.

-   Es… es paskatīšos, kungs…

-    Mans uzvārds ir Hitlers, es lietišķi noteicu. Jānudien: pēdējo reizi, kad biju spiests stādīties priekšā ar tik lielām grūtībām, es atrados turku vadītā tīrītavā. Vai tie anatolieši jums ir kaut kādi radi?

-   Nē, tas ir tikai… mēs… puišelis vāvuļoja.

-   Nujā. Šajā partijā es neredzu jums spožu nākotni!

Iezvanījās telefons un pārtrauca puišeļa lasāmvielas meklējumus. Viņš nocēla klausuli un pieņēma bezmaz kaut ko līdzīgu stājai.

-   Jā, viņš teica klausulē, tieši tā, viņš vēl ir šeit. Tad pievērsās man: Ar jums grib runāt apvienības priekšsēdis.

-    Es neesmu runājams. Telefona sarunu laiks ir beidzies. Es gribu redzēt šo vīru.

Izstīdzējušais puišelis svīzdams neizskatījās labāk. Likās, viņš nav apmeklējis nedz kādu no mūsu nacionālpolitiskajiem elites internātiem, nedz arī aizsardzības sporta pasākumus vai vispār jebkādu sporta klubu. Ka partija šādu rases brāķi nepielūdzami

neatsijā jau uzņemšanas procedūrā tas taču nebija aptverams arī tikai puslīdz garīgi veselam cilvēkam. Puišelis kaut ko nosvepstēja klausulē. Pēc tam nolika to.

-    Apvienības priekšsēža kungs lūdz mazu pacietību, viņš sacīja, bet ieradīsies, cik ātri vien iespējams. Šis viss taču ir priekš MyTV, vai ne?

-   Šis viss ir priekš Vācijas, es izlaboju.

-   Varbūt tikmēr varu piedāvāt jums ko dzeramu?

-   Tikmēr jūs varat apsēsties, es atteicu un bažīgi nopētīju viņu. Sakiet, vai jūs nodarbojaties ar sportu?

-   Es tagad nevēlētos… puišelis izdvesa. Un arī apvienības priekšsēdis kuru katru mirkli…

-    Izbeidziet ņerkstēt! es teicu. Straujš kā kurts, sīksts kā āda, ciets kā Krupa tērauds. Vai to jūs pazīstat?

Viņš vilcinādamies pamāja ar galvu.

-    Tad viss vēl nav zaudēts, es ar zināmu iecietību sacīju.

-   Zinu, jums ir bail runāt. Taču pietiks, ja vienkārši pakustināsiet smadzenes. Straujš kā kurts, sīksts kā āda, ciets kā Krupa tērauds vai jūs teiktu, ka tādas īpašības dod priekšrocības, traucoties uz dižu mērķi?

-   Es teiktu, ka tās nevar kaitēt, viņš piesardzīgi atbildēja.

-   Un, es jautāju, vai jūs esat straujš kā kurts? Vai esat ciets kā Krupa tērauds?

-   Es…

-   Jūs tāds neesat. Jūs esat gauss kā gliemezis, trausls kā sirmgalvja kauli un mīksts kā sviests. Jūsu aizstāvētās frontes aizmugurē vajag nekavējoties evakuēt sievietes un bērnus. Kad redzēsimies nākamo reizi, jūs būsiet pilnīgi citā formā! Izklīst!

Viņš attālinājās ar tādu sejas izteiksmi kā aitai.

-   Un atradinieties no smēķēšanas! uzsaucu viņam nopakaļ.

-   Jūs ožat kā lēts šķiņķis!

Paņēmu vienu no diletantiskajām brošūrām, taču līdz lasīšanai netiku.

-    Mēs vairs neesam vieni, brīdināja Bronners, paskatījies pa logu.

-   M? ieņurdējās operators.

-   Nav ne jausmas, kas padevis ziņu, bet ārā ir lērums uzņemšanas grupu.

-   Kāds policists būs pasvilpis, operators pieļāva. Tāpēc šitie arī nemet mūs laukā. Nacistiem sanāks nesmukums, ja kameru priekšā fīrers tiks izlidināts pa durvīm.

-   Bet viņš jau tas nav, Bronners domīgi iebilda.

-   Pašlaik ne, Bronner, es stingri izlaboju. Vispirms ir nepieciešams saliedēt nacionālo kustību un tikt vaļā no kaitīgajiem idiotiem. Un šeit, es iesāņus uzmetu skatienu puišelim, šeit mēs atrodamies gluži vai kaitīgo idiotu perēklī!

-   Nu kāds nāk! Bronners paziņoja. Man liekas, boss.

Patiesi, durvis atvērās, un parādījās kāds visai ļumīgs stāvs.

-   Cik patīkami, viņš aizelsies teica un sniedza man savu tuklo roku, pats Hitlera kungs. Mans vārds ir Apfels, Holgers Apfels. Vācijas Nacionāldemokrātiskās partijas apvienības priekšsēdis. Sekoju jūsu pārraidēm ar lielu interesi.

īsi aplūkoju šo ērmīgo personu. Sabombardētā Berlīne nebija izskatījusies skumjāk. Viņš runāja tā, it kā mutē nemitīgi būtu desmaizes kumoss, un vispār tieši tā arī izskatījās. Atstāju viņa roku bez ievērības un noprasīju: Vai jūs neprotat sveicināt kā kārtīgs vācietis?

Viņš paraudzījās uz mani aizkaitināti kā suns, kuram dotas divas pavēles reizē.

-   Apsēdieties, es pavēlēju. Mums jārunā.

Viņš šņākādams apsēdās man iepretim.

-   Jūs, es teicu, šeit tātad pārstāvat nacionālo lietu.

-   Nepieciešamības spiests, viņš ar pussmaidu atteica. Jūs taču jau labi sen vairs neesat par to rūpējies.

-   Man ir jāiedala savs laiks, es strupi sacīju. Jautājums ir: ko jūs esat darījis starplaikā?

-   Neuzskatu, ka mums būtu jāslēpj savas sekmes. Šobrīd mēs pārstāvam vāciešus Mēklenburgā-Priekšpomerānijā un Saksijā, kā arī savus biedrus…

-   Ko?

-   Savus biedrus.

-   Apzīmējums ir “tautieši”, es aizrādīju. Biedrs ir tas, ar kuru kopā būts ierakumos. Atskaitot sevi, neredzu šeit nevienu, uz kuru tas attiektos. Vai jūs to redzat citādi?

-   Mums, nacionāldemokrātiem…

-   Nacionāldemokrātija, es zobojos, kas tā tāda? Nacionālsociālistiskā politika prasa tādu demokrātijas jēdzienu, kurš nav iekļaujams partijas nosaukumā. Līdz ar vadoņa ievēlēšanu beidzas arī demokrātija, bet jūs vēl arvien skraidāt apkārt ar demokrātijas vārdu nosaukumā! Cik dumji galu galā var uzvesties?

-   Mēs kā nacionāldemokrāti, protams, stingri stāvam uz Konstitūcijas pamatiem…

-   Tā vien rādās, ka jūs neesat dienējis SS. Bet manu grāmatu taču vismaz būsiet lasījis?

Viņš drusku samulsa un tad atbildēja: Nu, bez šaubām, ir nepieciešams iegūt visaptverošu informāciju un, kaut gan šī grāmata Vācijā nav pārāk viegli atrodama…

-    Kas tas nu būs? Atvainošanās par to, ka esat lasījis manu grāmatu? Vai ka neesat to lasījis? Vai ka neesat to sapratis?

-   Ziniet, tas nu aiziet par tālu! Vai mēs varētu uz mirkli izslēgt kameru?

-   Nē, es salti atteicu. Jūs jau esat velti iztērējis gana daudz laika. Jūs esat blēdis, jūs mēģināt savtīgi sildīt rokas pie novārtā atstātajām dzimtenes mīlestības liesmām, kas kvēlo sirdī tautiski noskaņotiem vāciešiem, taču katrs vārds no jūsu nespējīgās mutes atsviež kustību atpakaļ par gadu desmitiem. Es nebrīnītos, ja izrādītos, ka jūs šeit uzturat tikai tādu boļševistiski infiltrētu patversmi valsts nodevējiem.

Viņš mēģināja izslieties staltāk un savilkt lūpas pārākuma pilnā smaidā, taču es netaisījos pieļaut, lai viņš tiek cauri tik viegli.

-   Kur, es ledaini noprasīju jūsu “brošūrās” ir rases ideja? Vācu asiņu un to tīrības ideja?

-   Nu, es nupat nesen uzsvēru, ka Vācijai jāpieder vāciešiem…

-   Vācijai! Šī “Vācija” ir pundurvalsts salīdzinājumā ar to valsti, kuru radīju es, un pat Lielvācu Reihs tā iedzīvotājiem bija par mazu. Mums vajag vairāk nekā tikai Vāciju. Un kā mēs to iegūsim?

-   Mēs, ēē… mēs apstrīdēsim uzvarētājvalstu uzspiestā robežu atzīšanas līguma likumību…

Es nevilšus iesmējos; atzīstu, tie bija izmisuma smiekli. Šis cilvēks bija neiedomājams āksts. Un šis bezcerīgais idiots vadīja vislielāko nacionālo apvienību uz vācu zemes. Es paliecos uz priekšu un uzsitu knipi.

-   Vai jūs zināt, kas tas ir?

Viņš jautājoši paskatījās mani.

-   Tas ir laika sprīdis, kas vajadzīgs, lai izstātos no Tautu Savienības. “Mēs apstrīdēsim likumību”, jā, jā, kā tad. Nožēlojama pļāpāšana! Ir jāizstājas no Tautu Savienības, pēc tam jāapbruņojas un jāpaņem tas, kas nepieciešams. Un, ja ir tīrasiņu vācu tauta, kas cīnās ar fanātisku gribu, tad ir iespējams iegūt visu, kas šajā pasaulē vajadzīgs. Tātad vēlreiz! Kur jums ir rases ideja?

-   Nujā, par vācieti nekļūst, saņemot pasi, par vācieti piedzimst, tas mums ir rakstīts…

-    Vācietis nepinas juridiskos formulējumos, bet gan runā skaidru valodu! Rases ideja ir vācu tautas saglabāšanas pamats. Ja šīs idejas absolūtais svarīgums netiks pastāvīgi atgādināts tautai, pēc piecdesmit gadiem mums būs nevis armija, bet gan tāda plukatu banda kā Hābsburgu impērija. Šūpodams galvu, pievērsos puišelim. Sakiet, vai jūs esat ievēlējuši šo tā saucamo demokrātisko mīkstčauli?

Puišelis nenoteikti palocīja galvu.

-   Vai tas bija vislabākais iespējamais kandidāts?

Viņš paraustīja plecus. Es rezignēti piecēlos. Iesim, es rūgti teicu. Nav brīnums, ka šī partija nenodarbojas ar teroru.

-   Bet Cvikava8 ? To jautāja Bronners.

-  Ko Cvikava? es attraucu. Kāds tam sakars ar teroru? Mēs tolaik izvedām teroru ielās! Un 1933. gadā ar tā palīdzību guvām milzīgus panākumus. Taču tam bija savs pamats: SA braukāja apkārt kravas mašīnās, lauza kaulus un vicināja karogus. Karogus, vai dzirdat? nu jau nikni es uzkliedzu mīkstčaulim, kurš izbīlī parāvās atpakaļ.

-   Karogi! Tas ir svarīgi vispirmām kārtām! Kad tāds boļševiku apmāts muļķis sēd ratiņkrēslā, tad lai arī zina, kas viņu tā piekāvis un kāpēc! Un ko dara šis idiotu trio Cvikavā? Slepkavo ārzemniekus veselām rindām bez karoga. Un visi uzreiz nodomā, ka vainīga nejaušība vai mafija. No kā tad tur lai baidās? Šo mentālo vanckaru eksistenci vispār pamanīja tikai tad, kad divi no šiem muļķiem paši padarīja sev galu. Es bezpalīdzīgi pasviedu gaisā rokas. Ja es laikus būtu dabūjis šos kungus savos nagos, tad būtu īstenojis eitanāzijas programmu speciāli viņiem!

Nikni pievērsos mīkstčaulim. Vai arī būtu skolojis viņus tikmēr, līdz viņi strādātu ar jēgu. Vai vismaz esat piedāvājuši savu palīdzību tiem trim plānprātiņiem?

-   Man ar to lietu nebija nekāda sakara, viņš vilcinādamies atbildēja.

-  Un jūs laikam pat vēl lepojaties ar to! es uzkliedzu. Ja viņam būtu uzpleči, es būtu tos viņam norāvis filmējošas kinokameras priekšā. Sašutis devos uz durvīm un izgāju ārā.

Tur mani gaidīja mikrofonu mežs.

-   Par ko jūs apspriedāties?

-   Vai jūs kandidēsiet no NDP saraksta?

-   Vai esat partijas biedrs?

-   Lupatu bars, es vīlies noteicu. Sacīšu vienīgi: godīgam vācietim te nav ko meklēt.

XXIV

Tas ir tīrs zelts! izsaucās dāma Bellīni, kad smagu sirdi līdz ar citiem ziņojumiem parādīju viņai arī reportāžu par šiem “nacionāldemokrātiem”. Tas ir speciāls materiāls! viņa bērtin bēra vārdus. Mēs noīsināsim pavisam maz. Tas būs nākamais solis ceļā uz Hitlera zīmolu! To mēs pārraidīsim Jaungadā! Vai Zvaigznes dienā, kad visi sēd mājās un meklē televīzijā kaut ko citu, nevis visas “Cietā rieksta” sērijas vai “Zvaigžņu karu” simto atkārtojumu.

Tā bija pēdējā konference pirms tā dēvētās Ziemassvētku pauzes. Pagaidām nebija jādara nekas cits kā vien jāgaida, kad tiks piešķirti raidlaiki, nodrukāta intervija un pārgājis vispārējais svētku apcerīgums.

Nekad neesmu bijis pārlieku dedzīgs Ziemassvētku aizstāvis. Daudziem to bija grūti aptvert jau tolaik Bavārijā, un tur tā saucamo “kluso laiku” sāk svinēt agri. Ja notiktu pēc mana prāta, no tā visa varētu pilnībā atteikties, ieskaitot arī Adventi un Niklāva dienu. Neaizstāvu arī zoss cepeti nedz Mārtiņdienā, nedz Ziemassvētkos, nedz Sveču dienā. Toreiz, manā līdz šim pirmajā valdīšanas laikā, gatavojoties galīgajai cīņai, nedrīkstēju arī tērēt laiku. Pat grasījos pilnībā atstāt Ziemassvētkus bez ievērības, taču Gebelss mani allaž atturēja un teica, ka vajagot ņemt vērā tautas vajadzības. Vismaz pagaidām.

Labi, Gebelss nu reiz bija ģimenes cilvēks. Un nav arī slikti, ja partijā vismaz viens prot ielaist taustekļus dziļi tautas dvēselē, tādus strāvojumus nedrīkst ignorēt. Tomēr, atskatoties pagātnē, vairs neesmu tik drošs par to, vai ideja ar zeltītajiem kāškrustiem kā eglītes rotājumiem nebija pārspīlēta. Piešķirt vecai idejai jaunu saturu, tas ir viens no vissarežģītākajiem pasākumiem, ja jau vispār ķerties tam klāt, tad labāk likt pretī kaut ko pilnīgi jaunu, savu. Netiku pārbaudījis, taču jādomā, ka tos kāškrusta bumbuļus neizmantoja pat Gebelss pats vai varbūt, augstākais, vienu, goda vai pieklājības pēc. Ar Himleru varbūt bija citādi.

Turpretī Ziemassvētku sekas es vienmēr esmu vērtējis ļoti augstu. Cik gan grāmatu es izlasīju tajās dienās! Cik skiču uzzīmēju! Toreiz tika radīta puse Ģermānijas! Tāpēc arī tagad man nebija iebildumu pavadīt gadumijas laiku viesnīcas istabā, vairāk vai mazāk vienatnē. Kā nelielu dāvanu viesnīcas vadība bija atsūtījusi pudeli vīna un dažas konfektes, nujā, viņi jau nevarēja zināt, ka alkohols man ir visai vienaldzīgs.

Vienīgais nepatīkamais šajā Ziemassvētku laikā man allaž ir bijis tas, ka tieši tad apziņā visskaidrāk ataust apstāklis, ka man nekad nav bijusi lemta ģimene. Reorganizēt valsti, izvērst tautā nacionālo kustību, panākt, lai Austrumu frontē dzelžaini, fanātiski tiek izpildīta apstāšanās pavēle, tas nav iespējams, ja tev ir bērni; tas pat nav iespējams, ja ir sieva. Jau ar Evu bija grūti, bija nepieciešams zināmā mērā ievērot viņas vajadzības, tomēr galu galā es biju tik stipri, pat ārkārtīgi aizņemts ar partiju, politiku un Reihu, ka nekad nevarēja pilnībā izslēgt to, ka viņa savās bēdās atkal reiz mēģinās pati atņemt sev… nujā.1

Tomēr jāatzīst, ka šajās dienās, kurās man principā bija relatīvi maz darāmā, Evas klātbūtne būtu bijusi patīkama. Viņai bija tik līksma daba. Bet, nu labi: jo stiprais ir visvarenāks, kad viens. Un tas attiecas arī un sevišķi uz Ziemassvētkiem.

Aplūkoju viesnīcas dāvināto pudeli. Tad jau Beerenauslese būtu sagādājusi man vairāk prieka.

Pēdējā laikā biju paradis doties mazās pastaigās uz bērnudārza rotaļlaukumu. Puisēnu un meitenīšu draiskošanās un sajūsmas spiedzieni nereti iepriecināja mani un kliedēja drūmas domas.

Taču nesen biju konstatējis, ka Ziemassvētku dienās bērnudārzs ir slēgts. Maz ir tāda, kas izskatās skumjāk par pamestu rotaļlaukumu.

Tāpēc ķēros pie zīmēšanas, nevarēja jau zināt, kad atkal radīsies tāda iespēja, un uzskicēju autobāņu tīklu un dzelzceļa sistēmu, šoreiz teritorijai aiz Urāliem, dažas centrālās stacijas, kā arī tiltu uz Angliju. Tur gan ir izrakts tunelis, taču virszemes risinājumus es vērtēju augstāk, varbūt pārāk daudz laika esmu pavadījis bunkuros. Ar savu veikumu paliku neapmierināts un uzskicēju vēl divus jaunus operas namus Berlīnei, katru ar 150 000 sēdvietām, tomēr zīmēju bez īsta prieka, vairāk aiz pienākuma, jo kurš gan to darīs, ja pats neņemšu to savās rokās? Un galu galā es uzelpoju, sagaidījis janvāra sākumu, kad varēju turpināt producēšanas darbu.

XXV

Nebija tā, ka es būtu gaidījis kaut ko citu. Patiesībā jutos gandrīz vai apmierināts, jo šoreiz viņi bija likuši mierā Krēmeiera jaunkundzi. Tomēr gala rezultāts nebija arī tāds, lai to varētu saukt par labu presi. No otras puses, uzskatu, ka jēdziens “laba prese” slēpj sevī pretrunu. Taču biju gaidījis, ka mana pretimnākšana kaut kādā veidā tiks pagodināta vairāk nekā tikai ar virsrakstu:

Trakais YouTube Hitlers BIlD pratināšanā:

“Es esmu nacists"

Viņš ir ģērbies parastā ielas uzvalkā, tēlo krietnu pilsoni: nacistiskais "jokdaris", kurš dēvējas par "Ādolfu Hitleru" un noklusē savu īsto vārdu. Visa Vācija diskutē par "komiķi" monstra maskā. BILD aicināja šo musinātāju uz ekskluzīvu sarunu Berlīnes lepnajā viesnīcā "Adlona.

BILD: Kā jūs sauc īstenībā?

Ādolfs Hitlers.

BILD: Kāpēc jūs noklusējat vāciešiem savu īsto vārdu?

Tā mani sauc. (Viņš pašapmierināti pavīpsnā.)

BILD: Vai parādīsiet mums savu pasi?

Nē.

BILD: Vai jūs esat nacists?

Protams! (Viņš ciniski iedzer negāzētu ūdeni. Mēs neatlaižamies. Un izvilinām no viņa visnekaunīgāko izteikumu.)

BILD: Vai jūs nosodāt nacistu nodarījumus?

Nē, kāpēc gan? Es esmu par tiem atbildīgs.

BILD: Arī par sešu miljonu ebreju noslepkavošanu?

Tieši par to.

BILD uzskata: šī vairs nav satīra, šī ir tautas musināšana. Noraujiet taču masku šim nelabojamajam! Kad beidzot iejauksies prokurors?

-   Vai jūs esat zaudējis prātu? Zenzenbrinks nosvieda avīzi uz konferenču galda. Ja tā turpināsies, mēs viens un divi nonāksim pie prokurora! Bellīni kundze mūsu visu klātbūtnē jums šeit sacīja, ka ebreju jautājums nav nekas smieklīgs!

-   To viņa teica arī žurnālistiem, piezīmēja Zavackis, burtiski. Bet to šie vis nav uzrakstījuši.

-   Saglabāsim mieru, sacīja dāma Bellīni. Esmu vēlreiz noklausījusies ierakstu. Visu, ko Hitlera kungs ir teicis, viņš ir teicis kā Ādolfs Hitlers.

-   Tāpat, kā mēdzu darīt vienmēr, es izbrīnījies piebildu, lai uzsvērtu sacītā smieklīgumu. Dāma Bellīni sarauktu pieri uzmeta man īsu skatienu un tad turpināja:

-   Jā, hm, tieši tā. Juridiskā ziņā mums neviens nevar piesieties. Tiesa gan, šeit vēlreiz gribētos uzsvērt, lai pret ebreju jautājumu jūs izturaties piesardzīgi. Tomēr nesaskatu neko aplamu izteikumā, ka Hitlers ir atbildīgs par sešu miljonu ebreju nāvi. Kurš tad cits, ja ne viņš?

-   Pasakiet to Himleram. Es pavīpsnāju. Bija gluži vai acīm redzams, kā šaubu pilnajam Zenzenbrinkam mati ceļas stāvus, kaut arī īsti nespēju izprast, kāpēc. Mirkli iedomājos, ka varbūt kādā gruntsgabalā ir pamodies arī Himlers un tagad Zenzenbrinks plāno jaunu pārraidi ar viņu. Taču tās, protams, bija muļķības. Himlera seja nu reiz neder televīzijai. Par to liecina arī tas, ka viņš nekad nav saņēmis nevienu vienīgu vēstuli no pielūdzējām, vismaz, cik man zināms. Vajadzības gadījumā viņš bija labs pārvaldnieks, tomēr sejā aizvien vīdēja arī zināma viltība, briļļains nodevīgums, kas beigu beigās arī apstiprinājās. Tādu tak neviens negribēs redzēt televīzijas aparātā. Arī dāma Bellīni ļoti īsu mirkli šķita sašutusi, taču tad viņas vaibsti atkal izlīdzinājās. Gribot negribot jāteic, ka jums tas izdodas ļoti veikli, viņa sacīja. Citiem tādos gadījumos vispirms pusgadu jāskolojas mediju zinībās.

-    Jā, vareni! nerimās Zenzenbrinks. Bet tas ir ne tikai juridisks jautājums! Ja šie turpinās bliezt no visiem stobriem, tad sagandēs mums reitingus. Un citādi šie nemaz nevar!

-   Viņi varētu gan, es iebildu, tikai negrib.

-  Nē, nevar! Zenzenbrinks atkliedza. Tā ir Aksela Špringera izdevniecība!1 Vai jūs esat redzējis viņu principus? Otrais punkts: “Veicināt ebreju un vāciešu izlīgumu, kam pieskaitāma arī Izraēlas tautas eksistences tiesību aizstāvēšana.” Tā vis nav tikai kaut kāda muldēšana, to ir teicis vēl vecais Špringers, tā viņiem ir Bībele, ko katrs redaktors saņem savā pirmajā darba dienā, un principu ievērošanu nepieciešamības gadījumā uzmana Špringera atraitne pati personiski!

-   Un to jūs man pasakāt tikai tagad? es esi jautāju.

-   Nav jau obligāti slikti, ka viņi neliekas mierā, piezīmēja Zavackis. Uzmanība mums noder jebkurā gadījumā.

-   Pareizi, teica Bellīni. Bet tā nedrīkst kļūt negatīva. Mums ir jāgādā, lai visiem skatītājiem kļūtu skaidrs, kurš te ir sliktais.

-          Un kurš te lai būtu sliktais? Zenzenbrinks novaidējās.

-   Himlers?

-   Bild, dāma Bellīni un viesnīcas rezervētājs Zavackis vienā mutē pateica.

-   Apstākļus es izskaidrošu savā nākamajā fīrera uzrunā, es apsolīju. Ir laiks nosaukt vārdā tautas kaitniekus.

-   Vai tie noteikti jāsauc par “tautas kaitniekiem”? iestenējās Reiha šaubu nesējs Zenzenbrinks.

-    Papildus mēs varam pārmest viņiem zināmu divkosību, Zavackis teica, ja mums budžetā būtu vēl drusku naudas. Vai esat ieskatījušies Hitlera mobilajā telefonā?

-   Protams, tur ir sarunas ieraksts, dāma Bellīni atbildēja.

-  Ne tikai, Zavackis sacīja, pieliecās man tuvāk, paņēma manu telefonu un drusku pašvīkāja pa to ar pirkstu. Tad nolika aparātu uz galda tā, lai mēs labi redzētu ekrānu. Uz tā bija fotoattēls.

Šis bija pirmais mirklis, kurā es vairs nejutu ģeniālā Gebelsa trūkumu.

XXVI

Zināmam vecumam vienmēr ir arī savas priekšrocības. Piemēram, es ļoti priecājos, ka politikā sāku darboties, tikai sasniedzis trīsdesmit gadus vecumu, kurā vīrietis beidzot pierimst arī fiziskā un seksuālā ziņā un tāpēc var koncentrēt visus spēkus saviem īstenajiem mērķiem, jo laiku un nervus vairs nemitīgi neprasa fiziskā mīlestība. Vispār cilvēka vecums nosaka arī prasības, ko viņam izvirza apkārtējie: ja tauta ievēl sev vadoni, kuram ir, teiksim, divdesmit gadu un kurš neinteresējas par sievietēm, tūdaļ gluži pašsaprotami sākas visādas valodas. Drīz tiek mēļots:

kas tas par dīvainu vadoni, kāpēc viņš neapņem sievu? Negrib? Nevar? Bet četrdesmit četru gadu vecumā, kā manā gadījumā, ja vadonis tūdaļ neizraugās dzīvesbiedri, tauta domā: nujā, tas jau nav obligāti, droši vien kāda viņam jau ir. Un: jauki, ka viņš rūpējas vienīgi par mums. Un tā tas turpinās. Jo vecāks tu kļūsti, jo lielākā mērā iemanto viedā lomu, starp citu pat pilnīgi bez savas līdzdalības. Ir tāds Šmits1 , mūžvecais bijušais “bundeskanclers”, tam ir pilnīga āksta brīvība, un viņš var runāt muļķības, cik uziet.

Viņu iesēdina ratiņkrēslā, kur viņš bez mitas kūpina cigaretes un vienā nepanesami garlaicīgā runas plūsmā sludina vismuļķīgākās nodeldētās patiesības. Šis vīrs vispār neko nav sapratis, un pietiek drusku palasīt, lai uzzinātu, ka viņa slava balstās tikai uz diviem aušīgiem pasākumiem, proti, pirmkārt, Hamburgā vētras paisuma laikā viņš ir pasaucis palīgā armiju, un tur nu nav jābūt ģēnijam, un, otrkārt, viņš ir atstājis komunistisko noziedznieku rokās nolaupīto rūpnieku Šleieru2 , kas viņam nevar būt bijis pārāk svarīgi un, ņemot vērā viņa uzskatus, varbūt pat ir bijis izdevīgi, jo agrāk Šleiers kā nekā ilgus gadus dienēja manā SS un sociāldemokrātam Šmitam tāpēc noteikti bija kā dadzis acī. Bet tagad, nepilnus četrdesmit gadus vēlāk, šis dūmojošais skurstenis uz riteņiem tiek vadāts pa visu valsti kā viszinošs orākuls, un varētu nodomāt, ka pats Dievs Tas Kungs ir nolaidies uz zemes.

Atgriežoties pie temata: no šā kunga, dabiski, arī vairs netiek gaidītas dēkas ar sievietēm.

Vecumam pāri par simt divdesmit gadiem piemīt galvenokārt taktiska priekšrocība: politiskais pretinieks ar to nerēķinās un tiek pārsteigts pilnīgi nesagatavots. Viņš paredz citādu izskatu vai citu fizisko stāvokli, kopumā realitāte tiek pilnībā noliegta, jo nevar būt tas, kas nedrīkst būt. Tas noved pie ļoti “nepatīkamām” sekām: tā, piemēram, īsi pēc kara visi nacionālsociālistiskās partijas darbi tika pasludināti par noziegumiem, pilnīgi nepamatoti, jo galu galā tā bija ievēlēta valdība. Un tika noteikts, ka šiem “noziegumiem” nekad neiestāsies noilgums, ko vienmēr ļoti patīk dzirdēt šīm sentimentālajām parlamenta blaktīm, kaut gan es pēc trīssimt gadiem labprāt vēlētos redzēt to, kurš vispār vēl atcerēsies šos mūsdienu valdības plukatas. Tik tiešām, firma Flashlight uz karstām pēdām saņēma oficiālu paziņojumu no prokuratūras, jo, lūk, turp esot zvanījuši kaut kādi aitasgalvas un esot ienākušas dažādas sūdzības par šādiem noziegumiem. Tomēr izmeklēšana, dabiski, tūdaļ tikusi pārtraukta, jo es taču nevarot būt tas, kas esmu, un māksliniekam, protams, esot pavisam citāda brīvība, un tā tālāk, un tā joprojām.

Te nu atkal ir redzams, ka pat vienkāršie cilvēki prokuratūrā saprot no mākslas daudz vairāk nekā Vīnes akadēmijas profesori. Tiesa, prokurori arī šodien, tāpat kā toreiz, ir idioti ar profesijas klapēm uz acīm, tomēr vismaz spēj pazīt īstu mākslinieku.

Kad vēlāk priekšpusdienā ierados savā birojā, par to visu man ziņoja Krēmeiera jaunkundze, un to es uztvēru kā labu sākumu dienai, kurā biju nolēmis reizi par visām reizēm pielikt punktu šim ķīviņam ar avīzi Bild.

Nelādzīgā kārtā savu runu man vispirms vajadzēja apspriest ar dāmu Bellīni, un tas man ārkārtīgi nepatika, turklāt dāma Bellīni bija atvedusi līdzi vēl arī firmas juristu, un vai gan nav zināms, kādi ir juristi. Man par lielu pārsteigumu, šim paragrāfu dīdītājam nebija iebildumu vai arī tie bija gluži sīki, un dāma Bellīni pārvilka tiem svītru, enerģiski paziņodama: To mēs darīsim tik un tā!

Man bija vēl mazliet laika, un pēc tam es devos uz savu biroju, no kura man pretim nāca Zavackis un teica, ka esot mani meklējis un atstājis man dažus pirmos paraugus no produkcijas līnijas, un ar prieku gaidot rēķinu nokārtošanas dienu, un tā tālāk, kas man likās kaitinoši nesvarīgi. Turklāt šos paraugus biju redzējis jau iepriekšējā dienā kafijas tases, uzlīmes, sporta triko, kurus pēc amerikāņu modes tagad sauca par T krekliem. Tomēr Zavacka sajūsmai joprojām varēja simtprocentīgi ticēt.

-   Sākot ar pulksten 22.57, tiks atbildēts ar pretuguni, viņš līksmi noteica.

Es ziņkārīgi klusēju.

Un viņš patiesi piebilda: No šā brīža tiks atbildēts ar zilbi uz zilbi!

Apmierināts pavīpsnāju un iegāju savā birojā, kur Krēmeiera jaunkundze čakli izmēģināja jaunus šrifta tipus manai runai. Mirkli apsvēru, vai neizstrādāt pašam savu šrifta variantu. Esmu jau veidojis ordeņu metus un arī kāškrusta simbolu baltā laukā uz sarkana pamata NSDAP karogam; galu galā ir bijis un joprojām ir skaidri paredzams, ka ideālu šriftu tautiskai kustībai vislabāk prastu izstrādāt es pats. Taču tad man ienāca prātā, ka tādā gadījumā spiestuvēs visādi grafiķi drīz spriedelēs par to, vai salikt tekstu “treknā Hitlerā”, un atmetu šo nodomu.

-   Vai starp paraugiem ir kaut kas jauns? es vieglā tonī jautāju.

-   Starp kādiem paraugiem, mans fīrer?

-   Tiem, ko nupat atnesa Zavacka kungs.

-   Ak tā, viņa teica, nu protams. Nē, tur ir tikai divas tases. Un tad steigšus paņēma mutautu un ļoti, ļoti ilgi šņauca degunu. Un, kad mitējās, viņai bija pārsteidzoši piesārtusi seja. Nevis saraudāta, bet gan drizāk moža. Bet es jau nu arī neesmu vakarējais.

-   Sakiet, Krēmeiera jaunkundz, es ieminējos, vai varētu būt, ka pēdējā laikā jūs esat iepazinusies ar Zavacka kungu nedaudz tuvāk?…

Viņa nedroši pasmaidīja. Vai tas būtu kas slikts?

-   Tā, protams, nav mana darīšana…

-    Nē, tagad jūs uzdevāt jautājumu, un es jautāšu pretī: kāds jums liekas Zavacka kungs, mans fīrer?

-   Uzņēmīgs, dedzīgs, jūsmīgs…

-   Nē, nu jūs tak saprotat. Pēdējā laikā viņš tiešām izturas ļoti draudzīgi un iegriežas te bieži, un es gribu zināt, kāds viņš jums šķiet kā vīrietis! Vai jūs domājat, ka man viņš derētu?

-         Nu, es teicu, un prātā man mirkli pazibēja Junges kundze,

-   tā nebūtu pirmā reize, kad divas sirdis atrod viena otru manā priekšistabā.3 Jūs un Zavacka kungs? Domāju, ka jums abiem kopā ir daudz, par ko smieties…

-    Jā gan! Krēmeiera jaunkundze staroja. Viņš tiešām ir burvīgs! Tikai nesakiet viņam, ka es to teicu!

Apliecināju, ka viņa var rēķināties ar manu klusēšanu.

-    Un jūs, viņa tad jautāja gandrīz vai drusku bažīgi, vai jūs nervozējat?

-   Kāpēc lai es nervozētu?

-   Tas ir pilnīgi neticami, viņa sacīja. Esmu jau redzējusi dažus no šiem televīzijas tipiem, bet jūs patiesi esat aukstasinīgāks par visiem.

-   Esot šajā profesijā, dzīslās jārit ledusūdenim, es atteicu.

-   Sadodiet viņiem! Krēmeiera jaunkundze stingri sacīja.

-   Vai jūs skatīsieties?

-   Būšu turpat kulisēs, viņa lepni atbildēja. Un man jau ir viens no tiem T krekliem, mans fīrer. Un, iekams paguvu ko teikt, viņa sparīgi atvilka melnās jaciņas rāvējslēdzēju un lepni parādīja man triko krekliņu.

-   Bet, jaunkundz! es asi uzsaucu un, kad viņa steigšus aizvilka slēdzēju ciet, mazliet laipnāk piebildu: Tomēr tas, ka beidzot esat uzģērbusi kaut ko tādu, kas nav melns…

-   Viss tikai jūsu labad, mans fīrer!

Devos prom un ar firmas automobili aizbraucu uz studiju, kur jau gaidīja Dženija un skaļi sveicināja: Hallo, onkuli Ralfi Nu jau biju mitējies viņu pārlabot, jo samērā droši varēju pieņemt, ka viņa to pārvērtusi par tādu kā ierastu joku. Pēdējās nedēļās jau biju saukts par onkuli Ulfu, onkuli Golfu, onkuli Delfu un onkuli Šelfu. Nejutos pārliecināts, vai varu rēķināties ar viņas uzticamību arī smagos apstākļos, taču ilgākā laikposmā viņas vieglprātība noteikti grautu morāli domās jau biju pievilcis viņas vārdam ķeksīti. Ja šāda uzvedība nemitēsies pēc pirmā arestu viļņa, biju paredzējis viņu otrajam vilnim. Tikmēr es, protams, neļāvu neko nomanīt, kamēr viņa pavadīja mani uz manu ģērbistabu, kur jau gaidīja Elkes kundze.

-   Aizvāciet pūderi, Hitlera kungs nāk! viņa smējās. Dzirdu, ka šodien ir lielā diena!

-   Kā nu kuram, es atteicu un apsēdos.

-   Mēs paļaujamies uz jums.

-   Mūsu pēdējā cerība Hitlers, es sapņaini sacīju. Kā agrāk uz plakātiem…4

-   Nu gan būs drusku par košu, viņa teica.

-   Tad noņemiet lieko, es bažīgi brīdināju, negribu izskatīties pēc ampelmaņa.

-   Es gribēju sacīt… ak, neko. Jums jau nevajag daudz. Vīrietis ar ideālu ādu. Tad nu tagad ejiet un parādiet šiem vellu.

Devos aiz kulisēm, lai nogaidītu, līdz Jokmets mani pieteiks. To viņš darīja ar aizvien lielāku nepatiku, tomēr bija jāatzīst, ka no malas šī nepatika nebija manāma.

-  Dāmas un kungi: multikulturālam līdzsvaram jūs tagad ieraudzīsiet Vāciju tā, kā to redz vācietis Ādolfs Hitlers!

Mani sagaidīja jūsmīgi aplausi. Ar katru pārraidi uzstāšanās kļuva vienkāršāka. Bija izveidojies tāds kā rituāls, kā senāk Sporta pili. Nevaldāmas gaviles, ko es, vairākas minūtes nebilzdams ne vārda, ar nāvīgu nopietnību piespiedu pārvērsties absolūtā klusumā. Tikai tad, šajā spriedzes laukā starp pūļa gaidām un atsevišķā cilvēka dzelžaino gribu, es pacēlu balsi.

-   Pēdējā laikā… vairākkārt… esmu bijis spiests… lasīt par sevi… avīzē.

Pie tā es esmu pieradis.

No melīgās liberālās preses puses.

Bet tagad arī kādā laikrakstā,

kurš nesen publicējis

ļoti trāpīgus izteikumus par grieķiem.

Vai par dažiem turkiem.

Un par sliņķiem.

Šajā laikrakstā es tiku kritizēts par dažiem izteikumiem, kuri… bija vērsti tajā pašā virzienā.

Tika uzdoti “jautājumi”,

piemēram, jautājums, kas es vispār tāds esot.

Tas ir vismuļķīgākā jautājuma piemērs.

Tas bija pietiekams pamats, lai es sāktu sev jautāt: kas tas ir par laikrakstu?

Kas tā ir par avīzi?

Es jautāju saviem līdzstrādniekiem.

Mani līdzstrādnieki zina šo avīzi, bet nelasa to.

Es jautāju ļaudīm uz ielas.

Vai jūs zināt šo avīzi?

Viņi to zina,

bet nelasa.

Šo avīzi nelasa neviens.

Taču miljoniem cilvēku to pērk.

Neviens to neizprot labāk par mani:

Avīzei nav augstākas uzslavas kā šī.

Princips taču ir pazīstams.

No Volkischer Beobachter laikiem.

Te pirmo reizi atskanēja vētraini aplausi. Saprotoši ļāvu publikai paust emocijas, iekams nopietni pamāju ar roku, pieprasīdams klusumu.

-   Taču avīzes Vцlkischer Beobachter galvenais redaktors bija īsts vīrs.

Leitnants.

Pilots, kurš par savu tēviju atdevis kāju.

Un kas vada avīzi BiW?

Arī leitnants.

Pat virsleitnants.

Lūk!

Tad kas ar šo vīru nav kārtībā?

Varbūt viņam trūkst ideoloģiskās vadības.

Volkischer Beobachter leitnants šaubu gadījumā pajautāja, ko par to domāju es.

No Bild vēl neviens man neko nav jautājis.

Sākumā es domāju, ka šis vīrs varbūt ir viens no stūrgalvjiem, kuri turas pa gabalu no politikas.

Tad es konstatēju: viņš tomēr zvana kādam, ja nepieciešams garīgs atbalsts.

Tikai: kādam citam.

Kādam Kola kungam.

Citam politiķim.

Ja viņu tā drīkst dēvēt.

Tam pašam Kola kungam, kura laulību liecinieks reiz bijis.5 Apvaicājos virsleitnanta kunga izdevniecībā.

Tur teica:

tas esot pilnīgi nevainojami un nemaz neesot salīdzināms ar Vцlkischer Beobachter.

Šis politiķis kā nekā esot apvienotās Vācijas bijušais kanclers.

Bet tieši tas

rada man neizpratni.

Jo apvienotās Vācijas bijušais kanclers galu galā esmu es pats.

Šaubos tikai, vai šā Kola kunga apvienotā Vācija ir tik apvienota, kāda bija manējā.

Te tomēr vēl šā tā trūkst.

Elzasas.

Lotringas.

Austrijas.

Sudetijas.

Pozenes.

Rietumprūsijas.

Dancigas.

Austrumu Augšsilēzijas.

Mēmeles apgabala.

Negribu šeit pārāk iedziļināties detaļās.

Tikai vispirmām kārtām nodomāju:

ja redaktora kungam vajadzīgi kompetenti viedokļi,

tad viņam derētu prasīt tos skolotājam.

Un nevis skolēniem.

Atkal uzbangoja aplausi. Atbildēju uz tiem, nopietni pamādams ar galvu, un turpināju.

-   Bet, iespējams,

šis redaktors nemeklē kompetentus viedokļus.

Šajā sakarā es reiz -

kā šodien tik skaisti mēdz teikt -

sagūglēju šo kungu.

Atradu viņa attēlu.

Un man viss kļuva skaidrs.

Tieši tā ir priekšrocība,

ko iegūst tas, kuram ir dziļas zināšanas rasu teorijā.

Tad pietiek ar vienu skatienu.

Šis “redaktors”,

kurš dēvējas par Dlkmanu,

protams, nav īsts redaktors.

Tas ir tikai

staigājošs uzvalks zem mārciņas breolīna.

Jaunas gaviles man vēstīja, ka redaktors Dīkmans ir visnotaļ pareizs mērķis manām bultām. Šoreiz ļāvu publikai aplaudēt ilgāk, lai izmantotu gaisotnes spriegumu.

-   Bet beigu beigās rīcība ir tā, kas ļauj atšķirt patiesību no meliem.

Meli ir: šī avīze cenšas pārliecināt savus lasītājus, ka ir sīva pretiniece man.

Patiesību jūs redzat šeit.

Bija vajadzējis dažādas grafiskas iemaņas, lai atbilstoši apstrādātu detaļas attēlā, ko rādīja mans telefons, taču fakti palika nemainīgi un tika uzlaboti vienīgi ar kontrastu un zināmu palielinājumu. Attēlā bija skaidri redzams, kā Kasiera kundze maksā rēķinu viesnīcā “Adlona”. Pēc tam lieliem burtiem parādījās Zavacka sauklis: “Bild finansēja fīreru.”

Jāteic: tādus aplausus pēdējoreiz biju izpelnījies 1938. gadā Austrijas anšlusa laikā. Bet īsto atbalstu nodrošināja apmeklētāju skaits mana raidītāja īpašajā adresē internecā. Vairākas reizes runu diemžēl neizdevās noklausīties neizsakāma nolaidība. Agrāk es par to būtu nosūtījis Zenzenbrinku uz fronti. Mierinājumu sniedza tas, ka sauklis “Bild finansēja fīreru” darbojās kā vislabākā pārdošanas reklāma sporta krekliņiem, kafijas tasēm, atslēgu piekariņiem un visam pārējam, uz kā bija nodrukāts. Un pārdošanas vietu iepriekšējā apgāde ar preci bija teicama.

Tas lika drusku noplakt manām dusmām uz Zenzenbrinku.

XXVII

Pagāja trīs dienas, līdz viņi kapitulēja.

Un viena diena, līdz izgāzās viņu prasība apturēt tirdzniecību. Tiesa to noraidīja ar loģisku pamatojumu, ka tad, kad bijis fīrers, avīzes Bild vēl vispār nav bijis, tāpēc sūdzību esot iespējams attiecināt vienīgi uz televīzijas fīreru. Un neesot taču noliedzams, ka avīze viņu finansējusi. Izteikuma asā forma, starp citu, esot stilistisks līdzeklis, ko visnotaļ bieži izmantojot arī šī avīze, tāpēc zināmā mērā pati esot vainīga, ka par to izsakās šādi.

Viņiem vajadzēja vēl vienu dienu, lai apjēgtu, ka nav izredžu ne uz kādu lēmuma pārskatīšanu, un samierinātos ar sporta krekliņu, uzlīmju un tašu pārdošanas skaitļiem. Kaut kādi jauni, krietni vācieši pie izdevniecības ēkas pat noorganizēja brīdinājuma sardzi, kaut gan nepārprotami jautrākā noskaņā, nekā man būtu licies piemēroti tādas sardzes jēdzienam.

Tikmēr nevarēju vairs arī sūdzēties, ka trūktu rezonanses citos preses izdevumos. Ķīviņš sākumā vēl reizumis bija licis manam vārdam parādīties tenku lapās, taču tagad es pamazām nokļuvu vācu preses kultūras lappusēs. Vēl pirms sešdesmit gadiem es nebūtu piešķīris nekādu vērtību tam, ka par mani tērgā starp visiem šiem nepievilcīgajiem un nesaprotamajiem tā saucamās “kultūras” izdomājumiem. Taču starplaikā bija radies kāds strāvojums, kura paspārnē mūsdienās gandrīz viss ir uzskatāms par kultūru vai arī tiek līdz tai paaugstināts. Tāpēc mana parādīšanās šajās lappusēs bija apsveicama kā daļa no transformācijas procesa, kurš uzspieda man politiskas nopietnības zīmogu lielākā mērā, nekā to parastā gadījumā spētu politiska televīzijas izklaide, 'l’iesa gan, kultūrtekstu apgarotais žargons pēdējos sešdesmit gados nebija mainījies, no kā acīmredzot varēja secināt, ka lasītāji arī mūsdienās uzskata par kvalitatīvu to, kas viņiem paliek pēc iespējas mazāk saprotams, un teiktā būtību uzmin pēc pozitīvā pamattoņa.

Par pozitīvo pamattoni nepalika šaubu. Sьddeutsche Zeitung slavēja “retrospektīvu teju vai Potjomkina stilā”, kas aiz “šķietama neofašistisku monostruktūru atspoguļojuma” ļaujot nojaust “kaismīgu aizstāvību plurālistiskiem jeb pamatos demokrātiskiem procesa variantiem”. Frankfurter Allgemeine Zeitung uzteica “sistēmas imanentos paradoksus, ko ekselenti pauž nacionālistiskais vilks jēra ādā”.

Trešajā dienā, kā uzzināju vēlāk, redaktoram bija piezvanījusi Bild izdevēja atraitne. Saruna bija ritējusi apmēram tādā virzienā: cik ilgi redaktors vēl domājot ņirgāties par nelaiķa izdevēja piemiņu, un ka viņai jau tagad esot gana, un lai nākamajā dienā šī ālēšanās tiekot izbeigta.

Kā viņš to panākšot tā esot viņa darīšana.

Agrā pēcpusdienā iedams uz savu biroju, jau no tālienes ieraudzīju gaitenī lēkājam Zavacki. Gluži kā tāds pusaudzis viņš vicināja gaisā dūri un klaigāja: Yes! Yes! Yes! Šī izpausmes forma man nelikās gluži piemērota, tomēr viņa sajūsmu es varēju saprast. Bija notikusi tikpat kā bezierunu kapitulācija. Sarunas, ko veda dāma Bellīni, pastāvīgi konsultēdamās ar mani, vispirms radīja preses materiālu plūsmā vairāku dienu pauzi, kuras laikā es tomēr divreiz parādījos titullapā, ar kaut kādu pamatojumu cildināts kā dienas “uzlecošā zvaigzne” vai “uzvarētājs”. Pēc katra piekāpšanās soļa mēs atbildējām, aizvākdami no pārdošanas vienu no precēm kā “izbeigušos”.

Precīzi uz nākamo pārraidi avīze laida darbā savu labāko skribentu, neiedomājami glumu lišķi, kurš, jāatzīst, savu uzdevumu tomēr pildīja nevainojami, nodēvēdams mani par asprātīgāko vācieti kopš kāda Lorio kunga1 laikiem. Izlasīju, ka, slēpjoties aiz nacistu vadoņa maskas, izsaku gudras domas un esmu istens tautas pārstāvis. Pēc Zavacka kunga atkārtotās un nepagurstošās lēkāšanas secināju, kas tas ir visnotaļ labs rezultāts.

Taču vislabākais bija tas, ka uzdevu avīzei izdarīt man nelielu pakalpojumu un likt lietā dažus kontaktus. Izņēmuma kārtā šī bija Zenzenbrinka ideja, kaut gan vēl nupat viņš nebija zinājis nekāda padoma. Pēc četrpadsmit dienām avīzē parādījās līdz asarām aizkustinošs stāsts par manu oficiālo dokumentu bēdīgo likteni tie bija gājuši bojā kaut kādā ugunsvētrā -, un pēc nākamajām četrpadsmit dienām es turēju rokā pasi. Nezinu, pa kādiem tiesiskiem vai prettiesiskiem kanāliem tas bija atrisināts, taču nu es biju likumīgi reģistrēts Berlīnē. Vajadzēja mainīt vienīgi dzimšanas datumu. Tagad mans oficiālais dzimšanas datums bija 1954. gada 30. aprīlis, un, starp citu, šeit atkal iejaucās liktenis un apmainīja vietām ciparus: es, protams, biju nosaucis 1945. gadu, tomēr manam vecumam 1954. gads neapšaubāmi derēja labāk.

Mana vienīgā piekāpšanās bija tā, ka atteicos no redakcijas apmeklējuma. Patiesībā biju pieprasījis, lai visi redakcijas darbinieki, ieskaitot Breolīna kungu, sagaida mani ar vācu sveicienu, kanonā dziedādami Horsta Vesela dziesmu.

Nu labi. Visu jau nevar dabūt.

Un arī citādā ziņā viss ritēja iepriecinoši. Apmeklētāju skaits interneca lapā "$iil)rer'a čtdbč" nemitīgi prasīja arvien vairāk tehnisko resursu, nebeidza pienākt interviju pieprasījumi, un pēc Zenzenbrinka un dāmas Bellīni ieteikuma mans apmeklējums pie “nacionāldemokrātiskajiem” vanckariem bija izvērsts par speciālu pārraidi atbilstoši milzīgajam pieprasījumam.

Šīs dienas beigās es tik tiešām biju gatavs atkal saskandināt ar Zavacka kungu, un varbūt viņš būtu varējis arī šoreiz uzburt ļoti patīkamo Bellīni dzērienu. Taču Zavacka kungs diemžēl nebija atrodams, kaut gan biroju vēl nebija varējis atstāt. Savā darba kabinetā konstatēju, ka atrodama nav arī Krēmeiera jaunkundze.

Nolēmu viņus nemeklēt. Šī bija uzvarētāju stunda, un pie tiem piederēja arī Zavacka kungs, kurš patiesi bija devis šim triumfam visai ievērojamu artavu. Un neviens labāk par mani nezina, kādu iespaidu uzvaras apreibinātais karotājs atstāj uz jaunu sievieti. Norvēģijā, Francijā, Austrijā pretim mūsu karavīriem lidot lidoja jaunavu sirdis. Nešaubos, ka jau dažu nedēļu laikā pēc mūsu karaspēka ienākšanas šajās valstīs tika radīti aizmetņi četrām līdz sešām divīzijām no pirmšķirīgu asiņu pārstāvju materiāla. Cik gan jaunu karavīru mums būtu bijis, ja vecākā, ne gluži tik tirasinīgā paaudze vēl smieklīgus desmit, piecpadsmit gadus būtu noturējusies pretī naidniekam!

Jaunatne ir mūsu nākotne. Tāpēc es aprobežojos ar dāmu Bellīni un ar glāzi dzirkstošā vīna, kurš arī šoreiz bija ļoti skābs.

XXVIII

Nekad vēl nebiju redzējis Zenzenbrinku tik bālu. Protams, šis virs nebija nekāds varonis, tomēr viņa seja bija tādā krāsā, kādu es pēdējo reizi biju redzējis 1917. gadā ierakumos, tajā lietainajā rudeni, kad no dubļainās zemes rēgojās kāju stumbeņi.

Varbūt bālumu radīja neierastā piepūle, jo viņš nevis piezvanīja, bet gan atnāca uz biroju pats, lai pēc iespējas ātrāk aicinātu mani uz konferenču telpu. Tomēr savādi parasti jau viņš likās gluži sportisks.

-   Neticami, viņš vēl un vēlreiz atkārtoja, tas ir neticami! Tā vēl nav noticis visā firmas vēsturē. Pastiepis sviedraino plaukstu pēc durvju roktura, lai atstātu biroju, viņš iedams atskatījās uz mani, pateica: Ja es to būtu zinājis jau tolaik pie tā kioska, un sparīgi ieskrēja ar galvu stenderē.

Izpalīdzīgā Krēmeiera jaunkundze tūdaļ pietrūkās kājās, taču Zenzenbrinks kā transā tikai saķēra galvu un streipuļoja prom, starp vairākiem “neticami” iemezdams arī pa kādam “nekas, būs labi”. Krēmeiera jaunkundze raudzījās uz mani tik apjukusi, it kā krievs jau atkal stāvētu pie Zēlovas augstienēm,1 bet es viņai mierinoši pamāju. Pēdējās nedēļas un mēneši man nebūt nebija mācījuši, ka Zenzenbrinka kunga bažas ir ņemamas sevišķi nopietni. Droši vien kāds noraizējies birokrāts vai demokrāts atkal bija uzrakstījis kaut kādu protesta vēstuli kaut kādam prokuroram, tas joprojām notika pastāvīgi, un izmeklēšana nepagurstoši tika pārtraukta kā bezjēdzīga un nepamatota. Var jau būt, ka šoreiz bija mazliet citādi un firmā grasījās ierasties kāds ierēdnis bet

diez vai vajadzēja gaidīt ko bīstamāku. Taču kopumā, pats par sevi saprotams, es biju gatavs par savu pārliecību katrā laikā izciest ieslodzījumu cietoksnī.

Tomēr jāatzīst, ka arī man piezagās zināma ziņkārība, kad devos ceļā uz konferenču zāli. Iemesls varēja būt ne vien tas, ka uz turieni steidzās, piemēram, Zavacka kungs vai dāma Bellīni, bet gan arī tas, ka gaiteņos vispār bija jūtama kāda nenoteikta nervozitāte vai spriegums. Līdzstrādnieki mazos pulciņos stāvēja durvis, čukstus sarunājās un raudzījās uz mani paslepus, jautājoši vai nedroši. Izšķiros izmest nelielu līkumu un devos uz nama kafetēriju, lai iegādātos mazliet vīnogu cukura. Lai vai kas notiktu konferenču zālē, nolēmu nedaudz uzsvērt savu stāvokli, likdams kungiem pagaidīt.

-   Jums nu gan ir nervi, sacīja Šmakesa kundze, kura vadīja kafetēriju.

-   Zinu, es laipni atteicu, tāpēc jau es vienīgais spēju ieiet Reinlandē.

-   Nu nepārspīlējiet tik dikti, es pati esu tur bijusi, Šmakesa kundze pavēstīja, bet tos ķelniešus es ar nevaru ciest. Ko ņemsiet?

-   Paciņu vīnogu cukura, lūdzu.

-   Tad no jums astoņdesmit centu, viņa sacīja, iekams gandrīz sazvērnieciski pieliecās tuvāk: Vai jūs zināt, ka pirmīt speciāli atbrauca pats Kerners? Jau esot klāt, jau konferenču zālē, tā es dzirdēju.

-   Ak tā, es teicu un samaksāju, un kas viņš tāds būtu?

-    Nu, sacīsim tā, Šmakesa kundze atbildēja, tas ir tāds kā galvenais šefs. Citkārt šo nemaz nedabon redzēt, jo parasti komandē Bellīni, un, ja gribat zināt manas domas, viņai tas izdodas pulka labāk. Bet, ja gadās liela ķibele, Kerners ir klāt pats. Viņa pastūma man pār leti divdesmit centus atlikuma. Un arī, ja gadās lieli panākumi. Bet tad tiem ir jābūt riktīgi lieliem. Firmai jau neiet slikti…

Uzmanīgi iztinu gabaliņu vīnogu cukura un ieliku to mutē.

-   Vai jums tā kā nebūtu pamazām jāsāk kustēt?

-   To visi teica arī 1941. gada ziemā. Es atmetu ar roku, tad mērenā solī devos vajadzīgajā virzienā. Vajadzēja taču izvairīties arī no iespaida, ka šis pasākums mani biedē un tāpēc es kavējos.

Tikmēr pulciņi gaiteņos bija savairojušies. Tā bija gandrīz kā darbinieku godasardze, caur kuru es soļoju, gluži kā pieņemdams parādi. Laipni uzsmaidīju dažām jaunām dāmām, brīžam pacēlu labo roku sveicienā, dzirdēju vietumis kādu iesmejamies, bet dzirdēju arī sakām: Gan jūs tiksiet galā!

Pats par sevi saprotams. Jautājums tikai ar ko.

Konferenču telpas durvis vēl bija atvērtas, tajās stāvēja Zavackis. Ieraudzījis mani jau pa gabalu, viņš novicināja roku nepārprotamā žestā, aicinādams pasteigties. Bija pilnīgi skaidrs, ka viņš nepauž nosodījumu gluži otrādi, šī uzticamā seja tūdaļ vēstīja, ka viņš steidzami, ārkārtīgi steidzami grib uzzināt, par ko ir runa. Vēlreiz drusku palēnināju soļu tempu, itin kā starp citu izteikdams jaunai dāmai komplimentu par tiešām ļoti glītu vasaras kleitu. Manas gaitas ātrums gandrīz vai atgādināja paradoksu par Ahilleju un bruņurupuci, ko Ahillejs nekad nespēj panākt.

-   Labrīt, Zavacka kungs, es noteiktā tonī sacīju. Vai mēs šodien vispār esam redzējušies?

-   Nāciet iekšā, Zavackis klusi skubināja, iekšā, iekšā, iekšā. Citādi es nomiršu aiz ziņkārības.

-   Te viņš ir! iekšā sacīja Zenzenbrinks. Beidzot!

Telpā ap konferenču galdu sēdēja vēl daži kungi. Vairāk nekā pirmajā reizē, un blakus dāmai Bellīni bija apsēdies kāds, kurš acīmredzot bija šis Kerners: agrāk sportisks, bet tagad nedaudz izplūdis vīrs, gadu četrdesmit vecs.

-   Hitlera kungu, protams, pazīst visi, ierunājās Zenzenbrinks, vēl arvien bāls kā līķis, bet vismaz vairs ne tik nosvīdis kā pirmīt.

-   Savukārt viņš, par spīti mūsu sadarbībai, kura nu jau ir diezgan ilga, varbūt vēl nepazīst visus. Un, tā kā šeit pie galda tik tiešām

sēd ja drīkstu tā izteikties mūsu firmas galvenie lēmēji, es vēlētos ar viņiem īsi iepazīstināt.

Zenzenbrinks sāka raportu, uzskaitīdams virkni vārdu un amatu, raibu rindu ar visādiem Senior un Vice Account Managing Executives, un kas nu tur vēl mūsdienās pastāv. Visus titulus un sejas tik viegli varēja samainīt vietām, ka tūdaļ kļuva skaidrs: vienīgais, kas jāielāgo, ir Kernera vārds, un atbilstoši es viņam vienīgajam atturīgi pamāju ar galvu.

-   Jauki, Kerners noteica. Kad nu visi zina, kas ir visi pārējie, mēs varbūt varētu pamazām viest skaidrību šajā pārsteigumā? Jo man tūlīt ir nākamā tikšanās.

-   Protams, Zenzenbrinks apstiprināja. Man vēl arvien nebija piedāvāts krēsls. Taču šeit nebija arī tādas izmēģinājuma skatuves kā manā pirmajā firmas apmeklējumā. Acīmredzot varēja pieņemt, ka šeit no manis negaida uzstāšanos un ka mans stāvoklis ir neapstrīdams. Palūkojos uz Zavacki. Viņš bija savilcis roku dūrē un kodīja pirkstu kauliņus.

-   Tas vēl nav oficiāli, Zenzenbrinks sacīja, taču es to dzirdēju no absolūti droša avota. Precīzāk: no diviem absolūti drošiem avotiem. Tas ir NPD speciālizlaiduma dēļ. Tās programmas dēļ, kuru sagatavojām tūlīt pēc skandāla ar Bild.

-   Un kas ar to ir? Kerners nepacietīgi jautāja.

-   Hitlera kungs saņem Grimmes balvu.2

Telpā iestājās kapa klusums.

-   Un tas ir droši?

-          Pilnīgi droši, Zenzenbrinks apliecināja un pievērsās man.

-   Biju domājis, ka pieteikšanās laiks beidzies, bet kāds bija paguvis jūs nominēt. Dzirdēju, ka jūs esot zibenīgi uzšāvies no saraksta pēdējās vietas uz pirmo. Vienu reizi izskanēja apzīmējums “kā cunami”.

-   Zibensuzvara! satraukts iesaucās Zavackis.

-    Vai mēs tagad esam kultūra? ar pusausi dzirdēju sakām vienu no neskaitāmajiem executives, visu pārējo noslāpēja vētraini

aplausi. Kerners piecēlās, gandrīz vienlaikus ar viņu kājās bija arī dāma Bellīni, tad piecēlās visi pārējie. Atvērās stikla durvis, un Zenzenbrinka sekretāres Hellas Lauterbahas vadībā ienāca divas dāmas, nesdamas vairākas pudeles ar skābu dzirkstošo vīnu. Man nemaz nebija jāskatās, lai zinātu, ka Zavackis šajās sekundēs pasūta gardo Bellīni dzērienu. Iekšā pa durvīm spraucās vairāki cilvēki sekretāres, asistenti, praktikanti un palīdzes. Vārdi “Grimmes balva” nemitīgi mijās ar “tiešām?” un “ārprāts!” Pamanīju, ka caur drūzmu ar pūlēm šurp spraucas Kerners ar izstieptu roku un savādu sejas izteiksmi.

-   Es zināju! viņš saviļņots sauca, raudzīdamies te uz mani, te uz Zenzenbrinku. Zināju! Mēs spējam ko vairāk par lētu komēdiju! Mēs spējam daudz vairāk!

-   Super! balsij aizraujoties, pretī kliedza Zenzenbrinks, un tad vēlreiz un vēl skaļāk: Super! Tas man palīdzēja vienīgi tik daudz, ka varēju secināt: šī balva acīmredzot ir atzīts kvalitātes zīmogs televīzijai.

-   Jūs esat vienkārši lielisks, cieši man blakus atskanēja maiga sievietes balss. Es pagriezos. Man līdzās citā sarunu pulciņā stāvēja dāmas Bellīni mugura.

-   Varu tikai atbildēt ar tādu pašu komplimentu, es atteicu, nepievērsdamies viņai uzkrītošāk, nekā nepieciešams.

-   Vai kādreiz esat domājis par filmu? viņa dudināja.

-    Jau sen vairs ne, es pār plecu atbildēju. Tas, kurš reiz strādājis ar Rīfenštālu…

-   Runu! Runu! atskanēja pūlī.

-    Jums kaut kas jāsaka! mudināja Zenzenbrinks. Un, kaut gan parasti nemēdzu runāt tādos saviesīgos pasākumos, šajā mirklī tas tomēr bija neizbēgami. Pūlis mazliet atkāpās un noklusa, tikai Zavackis vēl uz mirkli iespraucās pa vidu, lai pasniegtu man glāzi ar Bellīni dzērienu. Pateikdamies paņēmu to un pārlaidu acis klātesošajiem. Sagatavojis diemžēl nebiju neko, tāpēc vajadzēja izmantot pārbaudītus paraugus.

-   Tautietes un tautieši!3 Es vēršos pie jums,

lai

šajā triumfa stundā skaidri pateiktu divas lietas: šis triumfs neapšaubāmi ir iepriecinošs, tas ir pelnīts,

sen pelnīts. Mēs esam pārspējuši

un nostūmuši malā

lielākus ražojumus,

dārgākus,

arī starptautiskus!

Taču šī uzvara var būt tikai posms ceļā uz

galīgo uzvaru.

Par uzvaru mums jāpateicas vispirmām kārtām jūsu pārliecības pilnajam darbam!

jūsu fanātiskajam bezierunu atbalstam.

Taču šajā stundā

mēs gribam arī atcerēties upurus, kas lējuši savas asinis par mūsu lietu…

-   Atvainojiet, pēkšņi ierunājās Kerners, bet par to man nekas nav zināms!

Tikai tagad atskārtu, ka acīmredzot aiz izklaidības esmu drusku par daudz iejuties standarta modelī, kas bija piemitis runām pēc pirmā zibenskara panākumiem. Iespējams, patlaban tas skanēja nedaudz neiederīgi. Prātoju, vai šādos apstākļos vajadzētu atvainoties vai tamlīdzīgi, taču mani iztraucēja kāda balss.

-   Cik skaisti, ka šādā brīdī jūs atceraties arī kaut ko tādu, sacīja man nepazīstama līdzstrādniece ar bezgalīgi aizkustinātu sejas izteiksmi. Klementa kundze no algu grāmatvedības jau

tikai nupat pagājušā nedēļā… Tas ir tik… Un viņa saviļņota noslaucīja degunu.

-   Klementa kundze nu protams! Kā es varēju to piemirst, Kerners nekavējoties noteica, mazliet pietvīcis. Piedošanu, turpiniet, lūdzu. Man tiešām ļoti nepatīkami.

Ar galvas mājienu pateicos Kerneram un centos atkal uzņemt pavedienu.

-   Mani pašu saviļņo apziņa

par providences sūtīto aicinājumu, kas ir izpildīts,

atkal atdodot firmai Flashlight brīvību un godu.

Kauns, kas sākās pirms divdesmit diviem gadiem Kompjenas mežā,

tika izdzēsts tajā pašā vietā… atvainojos, tika izdzēsts Berlīnē.

Noslēgumā pieminēšu

tos nezināmos, kuri ne mazāk krietni pildīja savu pienākumu, miljonkārtīgi lika uz spēles savu miesu un dzīvību un ik stundu bija gatavi kā drosmīgi vācu virsnieki un kareivji

(te man dažu aizkaitinātu skatienu dēļ bija jāveic nelielas korekcijas),

un arī kā drosmīgi vācu režisori, operatori un operatora asistenti,

kā apgaismotāji un grimētavas līdzstrādnieki nest savai firmai augstāko upuri, kādu var… kādu var nest režisors un apgaismotājs.

Daudzi no viņiem tagad atdusas līdzās kapiem, kuros dus jau viņu tēvi no lielā kar…

no daudz lielākām produkcijas firmām.

Jūs esat liecinieki klusajai varonībai, kas piemīt visiem tiem

(te nu kļuva drusku sarežģīti),

kuri, līdzīgi Klementa kundzei no grāmatvedības, ir iestājušies par brīvību, nākotni un diženumu, kas mūžīgi apmirdzēs lielvācu… lielo vācu firmu Flashlight! Sieg…

Un tas patiesi uzbangoja man pretī kā reiz reihstāgā: …HEIL!

-   Sieg…

-   HEIL!!

-   Sieg…

-   HEIL!!!

XXIX

Ceļā biju devies agri. Biju apņēmies izbaudīt šo dienu. Jo tas ir kaut kas liels, kaut kas īpašs, kad tu pēc milzīga triumfa ieej kādā klusā vietā. Birojā, vēl iekams sākusies ikdienas rosība, aizrautīgas publikas pamestā stadionā, kurā vēl šalko uzvarētāja vējš, vai arī, teiksim, ieņemtajā Parīzē pulksten piecos rītā.

Es gāju kājām, jo gribēju pilsētu vienīgi sev. Saule jau apmirdzēja dzidro pavasara rītu, gaiss bija patīkami dzestrs un arī vēl tīrāks nekā ap dienas vidu. Nevīžīgi ģērbušies berlīnieši apstādījumos bija pirmo reizi šajā dienā izveduši ārā savus suņus, man jau pamazām pazīstamās plānprātīgās sievietes vāca turzās parastos suņu izmetumus. Kāda izklaidīga, acīmredzot galīgi neizgulējusies smēķētāja man par klusu uzjautrinājumu pat pacēla pie mutes turzu, bet roku ar cigareti nolaida lejup pie sava niecīgā sunīša atstājuma. Tad papurināja galvu, izberzēja acis un izlaboja kļūmi.

Putni uzsāka savus rīta treļļus, un es atkal reiz ievēroju, cik nesalīdzināmi klusāka pilsēta ir bez zenītlielgabalu uguns. Vispār valdīja neparasti mierpilns noskaņojums, temperatūra arī jau bija ļoti patīkama. Speciāli izmetu nelielu līkumu, lai aizietu līdz avīžu andelmaņa kioskam, taču arī tur vēl valdīja pilnīgs klusums. Dziļi ieelpoju un uzņēmu raitu soli, līdz sasniedzu firmas ēku. Atvēru ieejas durvis un apmierināts konstatēju, ka pat šveicars vēl nesēd savā ložā. Iepriekšējā vakarā viņš bija uzlicis telefona aparātam aizsargfutrāli, un, kā jau ne vienu reizi vien, arī tagad es ar prieku saskatīju tajā vēl vienu pierādījumu viņa apzinīgajam darbam. Pie šveicara kambarīša bija noliktas lielas pakas ar avīzēm, kas viņam vēlāk jāizdāļā. Bormanam tas droši vien nebūtu pa prātam, taču es nu reiz nepiederu pie tiem, kuri sīkās lietās stingri ievēro hierarhiju, tāpēc gluži vienkārši paņēmu savu rīta lasāmvielu pats. Ar zīmuli, kas garā ķēdē bija piestiprināts pie letes, uzrakstīju uz vienas no piegādes kvītīm: “Savas avīzes jau paņēmu. Paldies,” un parakstījos: “Ā. Hitlers.” Gandarīts ievēroju, ka avīze Bild atkal pasludinājusi mani par dienas uzvarētāju kaut kādā kategorijā. Vācu preses vienādošana pēc ideoloģiskajām vadlīnijām vairs nelikās tik steidzama.

Pasitis laikrakstus padusē, patīkamās pārdomās soļoju pa gaiteņiem. Pa augšējiem logiem iespīdēja saule, aiz slēgtajām stikla durvīm mirkšķināja daži telefoni, taču dzirdama nebija ne skaņa. Darba telpās pie rakstāmgaldiem stāvēja krēsli, un tas viss atgādināja mēbeļu parādi. Nogriezies gaitenī, kas veda uz manu biroju, ieraudzīju aiz kādām durvīm spīdam gaismu. Vilcinādamies gāju tuvāk.

Durvis bija vaļā. Aiz tām pie rakstāmgalda sēdēja Krēmeiera jaunkundze un kaut ko drukāja savā aparātā.

-   Labrīt, es sveicināju.

-   Man tūlīt jums kaut kas… mans f… viņa mazliet kokaini iesāka. Es vairs nevaru sveicināt, un es vairs nevaru arī šeit strādāt. Es to visu vairs nevaru darīt.

Klusi nošņaukājusies, viņa pieliecās pie savas mugursomas. Iecēla to klēpī, atvilka rāvējslēdzēju, aizvilka to atkal un nolika mugursomu, neko no tās neizņēmusi. Piecēlās, atvēra rakstāmgalda atvilktni, ieskatījās iekšā, aizvēra atvilktni, apsēdās un rakstīja tālāk.

-   Krēmeiera jaunkundz, es…

-          Man arī ir žēl, bet nu vairs nekā, viņa drukādama sacīja.

-   Tādi mēsli! Tad viņa paskatījās uz mani un iekliedzās: Kāpēc jūs nevarat darīt kaut ko līdzīgu kā citi komiķi? Kāpēc jūs nevarat vienkārši ķēmoties vai, manis pēc, kaut ko melst kādā izloksnē? Te bija tik labi! Te man patika!

Raudzījos uz Krēmeiera jaunkundzi un drusku neveikli pārjautāju: Lai es ķēmotos?

-  Jā! Vai vienkārši lamātu ļaudis! Tam pat nevajag nekādu asprātību! Kāpēc jums mūžīgi jābūt Hitleram?

-   To nevar izvēlēties, es atbildēju. Providence noliek mūs katru savā vietā, un tur mēs pildām savu pienākumu!

Viņa papurināja galvu. Tagad es vēl nodrukāšu sludinājumu iekšējai sarakstei, viņa šņaukādamās teica, un tad jūs drīz dabūsiet aizstājēju. Tas iet ātri, jūs redzēsiet, tūlīt atradīsies vesels bars, kas gribēs ielēkt šitajā vilcienā.

Pieklusināju balsi un stingri sacīju: Tagad jūs izbeigsiet drukāt un pateiksiet man, kas noticis. Tūdaļ!

-   Nu, es te vairs nevaru strādāt! viņa stūrgalvīgi atkārtoja.

-   Tā, tā, ak nevarat. Un kāpēc?

-   Tāpēc, ka vakar es biju pie savas omes!

-   Kas man no tā jāsaprot?

Krēmeiera jaunkundze dziļi ievilka elpu.

-   Es mīlu savu omi. Nodzīvoju pie viņas gandrīz veselu gadu, kad mamma ilgi slimoja. Un vakar atkal biju pie viņas. Un viņa prasa, ko es labu darot, un es pastāstīju, ka strādāju pie īstas televīzijas zvaigznes. Es jutos tik lepna. Un tad ome jautā, kura zvaigzne tad tā esot, un es vēl lieku viņai minēt, un viņa neatmin, un es tad saku: pie jums. Un ome tik traki pārskaišas, kļūst riktīgi nikna. Un tad vēl sāk arī raudāt un saka: tas, ko jūs darāt, nemaz neesot asprātīgi. Tur neesot par ko smieties. Ka tādi kā jūs nemaz nedrīkstētu staigāt apkārt savā vaļā. Un es viņai saku, ka tā tak ir tikai satīra. Ka jūs to darāt tādēļ, lai tas vairs neatkārtotos. Bet ome saka, tā neesot nekāda satīra. Viņa saka, jūs vienkārši runājot to pašu, ko senāk runājis Hitlers. Un ka arī senāk ļaudis smējušies. Un es tur sēžu un domāju, nē, tā jau ir tikai veca tantīte, kura pārspīlē. Nekad nav neko daudz stāstījusi par karu un dusmojas tāpēc, ka droši vien daudz dabūjusi ciest. Un tad viņa pieiet pie sava galdiņa un paņem aploksni, un izvelk ārā fotogrāfiju.

Krēmeiera jaunkundze ieturēja īsu pauzi un cieši paskatījās manī. Jums būtu vajadzējis redzēt, kā viņa izvilka no aploksnes to bildīti. It kā tā būtu miljons eiro vērta. It kā tā būtu pēdējā fotogrāfija pasaulē. Es uztaisīju sev kopiju. Pusstundu centos viņu pierunāt, līdz viņa iedeva to bildi nokopēt.

Viņa atkal pieliecās, izņēma no mugursomas fotokopiju un pār galdu pabīdīja to uz manu pusi. Aplūkoju attēlu. Tajā bija redzams vīrietis, sieviete un divi puisēni zaļumos, varbūt pie ezera, visi zvilnēja uz izklātas segas vai liela pludmales palaga. Varēja secināt, ka runa acīmredzot ir par ģimeni. Sportiskajam, tumšmatainajam vīrietim, kurš bija ģērbies peldbiksēs, varēja būt drusku pāri par trīsdesmit gadiem, blondā sieviete izskatījās visnotaļ pievilcīga. Puisēniem galvā bija papīra cepures, droši vien salocītas no dienas avīzes, un abi smiedamies pozēja fotokamerai. Minējums par ezeru izrādījās pareizs, jo zem attēla kāds ar tumšu zīmuli bija uzrakstījis “Vanzē, 1943. gada vasara”. Kopumā radās iespaids, ka tā ir nevainojama ģimene.

-   Un kas tas ir? es jautāju.

-   Tā ir manas omes ģimene. Viņas tētis, mamma, abi brāļi.

Sešus gadus esmu vadījis kara gaitu un, protams, nojaušu, kādas

traģēdijas tas izraisa. Kādas brūces dvēselēs cērt nāve nelaikā.

-   Kurš gāja bojā? es vaicāju.

-   Visi. Pēc sešām nedēļām.

Palūkojos uz vīrieti, uz sievieti, uz abiem puisēniem, it sevišķi uz puisēniem, un biju spiests nokremšļoties. No Vācu Reiha vadoņa var prasīt nepielūdzamu bardzību pret sevi un arī pret savu tautu, un es vēl aizvien esmu pirmais, kurš vērš šīs prasības pret sevi. Droši vien arī šajā gadījumā es būtu palicis nelokāms un dzelžains, ja runa būtu par jaunāka datuma fotouzņēmumu, teiksim, par kādu šā jaunā vērmahta karavīru, pat ja viņš neizsakāmi muļķīgā Afganistānas pasākuma gaitā būtu upurēts politikas nespējībai. Taču šis fotoattēls, acīm redzami uzņemts tajā laikā, kurš man vēl arvien tuvs, šis fotoattēls aizkustināja manu sirdi.

Man nekādā ziņā nevar pārmest, ka Rietumu un Austrumu frontēs es katrā laikā un bez vilcināšanās nebūtu bijis gatavs upurēt simttūkstošus, lai glābtu miljonus. Sūtīt nāvē vīrus, kuri ņēmuši rokās ieročus, paļaudamies uz to, ka izmantošu un sliktākajā gadījumā arī upurēšu viņu dzīvību tikai un vienīgi vācu tautas labā. Un varbūt vīrietis fotogrāfijā bija viens no tiem, pat ļoti iespējams, ka šeit viņš bija redzams frontes atvaļinājuma laikā. Bet sieviete. Puisēni. Jā, un vispār civiliedzīvotāji… Mani vēl arvien smacēja nevarības apziņa, tas, ka nebiju varējis labāk pasargāt tautu dzimtenē. Tas, ka šis žūpa Čērčils nebija kaunējies sarīkot ugunsvētru, kurā sadega nevainīgākie no nevainīgajiem, liesmodami kā viņa visaprijošā naida dzīvās lāpas.

Atkal uzbangoja to gadu dusmas un niknums, un valgām acīm es sacīju Krēmeiera jaunkundzei:

-   Man ir patiesi žēl. Es darīšu es jums apsolu: es darīšu pilnīgi visu, kas manos spēkos, lai neviens angļu bumbvedējs vairs nekad neuzdrošinātos pat ne tuvoties mūsu robežām un mūsu pilsētām. Nekas netiks aizmirsts, un pienāks tā diena, kad mēs par katru bumbu atmaksāsim tūkstoškārtīgi…

-   Lūdzu, Krēmeiera jaunkundze stomīdamās teica, lūdzu, rimstieties uz mirkli. Uz vienu mirkli. Jūs tak nemaz nezināt, par ko runājat.

Neliegšos, pie tā vēl arvien bija jāpierod. Jau sen vadonis vairs nav ticis nopelts, turklāt vēl nopelts netaisni, jo vadonis parasti atrodas pārāk augstu tautiskajā hierarhijā, lai viņu drīkstētu pelt. Un vadoni arī vispār nevajag pelt, viņam vajag uzticēties, tāpēc nopēlums, kas vērsts pret priekšnieku un it sevišķi pret mani, ir neattaisnots, un tomēr Krēmeiera jaunkundze šķita godīgi noskumusi, tāpēc es noriju šo droši vien dusmās izteikto piezīmi, jo tāds iebildums, pats par sevi saprotams, bija gatavās blēņas. Tieši šajā aspektā diez vai kāds labāk nekā es zina, par ko runā.

Tāpēc es mirkli paklusēju.

-   Ja vēlaties paņemt brīvu dienu… iesāku vēlreiz. Manuprāt, jūsu situācija ir sarežģīta. Gribēju tikai, lai jūs zināt, ka ārkārtīgi

augstu vērtēju jūsu darbu. Un, ja jūsu vecmāmiņas kundze nav ar to mierā, varbūt palīdzēs tas, ja paskaidrosiet viņai, ka viņas dusmas šeit tiek vērstas pret nepareizo personu. Gaisa karš bija Čērčila ideja…

-   Nekādu nepareizo personu, tur jau tā nelaime! Krēmeiera jaunkundze iekliedzās. Kurš te runā par kaut kādu gaisa karu? Šie cilvēki negāja bojā gaisa karā. Viņus noindēja ar gāzi!

Klusēdams vēlreiz paskatījos uz fotogrāfiju. Vīrietis, sieviete, puisēni neizskatījās ne pēc noziedzniekiem, ne pēc čigāniem un nepavisam ne pēc žīdiem. Kaut gan, ja vērīgi ielūkojās sejas vaibstos… nē, tās varēja būt arī iedomas.

-   Kur šajā attēlā ir jūsu vecmāmiņa? es jautāju, taču atbildi pats aptvēru uzreiz.

-   Viņa fotografēja, Krēmeiera jaunkundze noteica tādā balsi kā raupjš, neēvelēts koks. Un nekustīgi raudzījās biroja pretējā sienā. Tā ir vienīgā ģimenes bilde, kas viņai palikusi. Un viņas pašas tajā nemaz nav! Krēmeiera jaunkundzei pār vaigu noritēja asara, ko skropstu tuša bija nokrāsojusi melnu.

Sniedzu viņai mutautu. Sākumā viņa nereaģēja, tad paņēma to un izsmērēja tušu pa visu seju.

-    Varbūt tā bija kļūda? es ieminējos. Jo šie cilvēki taču nemaz neizskatās pēc…

-    Kas tad tas par argumentu? Krēmeiera jaunkundze salti noprasīja. Un, ja viņi nogalināti nejauši, tad viss ir kārtībā, vai kā? Nē, kļūda ir tas, ka kādam vispār ienāca prātā, ka ebreji ir jānogalina! Un čigāni! Un geji! Un visi, kas viņam nav pa prātam. Es jums kaut ko pateikšu: triks ir šāds ja nenogalina nevienu, tad nenogalina arī nepareizos! Lūk, tik vienkārši!

Jutos mazliet apmulsis, šis izvirdums bija mani stipri pārsteidzis, kaut arī apzinos sievietes emociju pasaules ievērojamo trauslumu.

-   Tātad tā bija kļūda… es konstatēju, bet nepaguvu pabeigt teikumu, jo viņa pielēca kājās un pilnā kaklā iekliedzās: Nē! Tā nebija kļūda! Viņi bija ebreji! Viņus nogāzēja pilnīgi legāli! Jau

tikai tāpēc vien, ka viņi nenēsāja dzelteno zvaigzni. Viņi nerādījās atklātībā un noņēma zvaigzni, jo cerēja, ka netiks uzpaziti kā ebreji. Bet diemžēl kāds pateica policijai! Tātad viņi bija ne tikai ebreji, bet piedevām arī nelegāli ebreji! Vai tagad esat apmierināts?

Tāds es tiešām biju. Patiesi pārsteidzoši, šos cilvēkus, iespējams, nebūtu arestējis pat es pats, tik vāciski viņi izskatījās, jutos pagalam izbrīnījies un sākumā pat iedomājos, ka izdevīgā brīdi lieku reizi jāizsaka atzinība Himleram par viņa pamatīgo, neuzpērkamo darbu. Tomēr šajā brīdī nelikās ieteicams pat ne sniegt tiešu un patiesīgu atbildi.

-   Atvainojiet, viņa pēkšņi pārtrauca klusumu. Jūs jau tur neko nevarat darīt. Nu, vienalga. Savas omes dēļ es nevaru turpināt darbu pie jums. Viņu tas nobeigs. Tikai… vai jūs nevarētu vienkārši pateikt: “Man žēl par jūsu omes ģimeni, toreiz valdīja šausmīgs ārprāts”? Tā, kā pateiktu jebkurš normāls cilvēks? Vai ka jūs strādājat pie tā, lai ļaudis beidzot apjēgtu, kas tie tolaik bija par neliešiem. Ka jūs un es, un mēs visi šeit strādājam pie tā, lai nekas tāds vairs neatkārtotos. Un viņa gandrīz lūdzoši piebilda: Tieši to taču mēs šeit darām, vai ne? Pasakiet vienkārši! Manis dēļ.

Man prātā ienāca 1936. gada olimpiskās spēles. Varbūt ne gluži nejauši, jo blondā sieviete fotogrāfijā stipri atgādināja žīdu paukotāju Helēni Maieri1 . Ja valsti notiek olimpiskās spēles, tas dod lielisku iespēju taisīt izcili labu, pat pirmšķirīgu propagandu. Tad var pozitīvi ietekmēt ārzemes, iegūt laiku, lai apbruņotos, ja vēl esi vājš. Un ir jāizlemj, vai spēļu laikā turpināt žīdu vajāšanu un līdz ar to iznīcināt visas priekšrocības. Ir jānosaka kristālskaidras prioritātes. Tātad tādai Helēnei Maierei tiek atļauts piedalīties, kaut arī viņa izpelnās tikai sudraba medaļu. Un ir sev jāpasaka: lai notiek, tagad es četrpadsmit dienas nevajāšu žīdus. Vai, manis pēc, trīs nedēļas. Un tieši tāpat kā toreiz, arī tagad vajadzēja iegūt laiku. Protams, biju saņēmis pirmo tautas atbalstu un guvis zināmus panākumus. Bet vai man jau sekoja vesela kustība? Krēmeiera jaunkundze man patika un bija nepieciešama. Un, ja Krēmeiera jaunkundzes dzīslās ritēja nesaskatīta žīdu asiņu daļa, ar to vajadzēja sadzīvot.

Nē, tas man netraucēja. Ja pārējais ģenētiskais materiāls ir pietiekami labs, organisms var paciest noteiktu žldisku piejaukumu un tas neietekmē raksturu un rases pazīmes. Ikreiz, kad Himlers to apstrīdēja, es norādīju uz savu krietno Emīlu Morisu2 . Viņa vecvectēvs bija žīds, bet Morisam tas netraucēja kļūt par manu labāko cīnītāju desmitos vārdu kauju, viņš uzticīgi stāvēja man blakus priekšējās frontes līnijās cīņā pret boļševiku izdzimteņiem. Es pats aizliku vārdu par to, lai viņš varētu palikt manā SS jo fanātiska, granītcieta pārliecība spēj visu, spēj pat ietekmēt ģenētisko mantojumu. Starp citu, pats esmu vērojis, kā Moriss laika gaitā un ar dzelžainu gribu iznīdēja sevī arvien vairāk žīdisku sastāvdaļu. Zināmā mērā mentāla pašnordizēšanās fenomenāli! Taču uzticamā, bet vēl ļoti jaunā Krēmeiera jaunkundze pagaidām nebija tikusi tik tālu. Apziņa par šo mazo žīdisko sastāvdaļu lika sagrīļoties viņas apņēmībai, un to vajadzēja novērst. Cita starpā arī tādēļ, lai viņa atstātu labu iespaidu uz Zavacka kungu un otrādi. 1936. gada olimpiskās spēles. Šeit teju vai pati piedāvājās personisko mērķu aizplīvurošana.

No otras puses, man sāpināja Krēmeiera jaunkundzes kritika attiecībā uz manu mūža darbu. Vismaz uz līdzšinējā mūža darbu. Nolēmu iet taisnu ceļu. Mūžīgās, neviltotās patiesības ceļu. Vācieša godīgo ceļu. Mēs, vācieši, nemaz neprotam melot. Vai vismaz ne pārāk labi.

-   Par kādiem neliešiem jūs runājat? es mierīgi jautāju.

-   Nu tak par nacistiem!

-   Krēmeiera jaunkundz, es iesāku, jums varbūt nebūs patīkami to dzirdēt, taču jūs maldāties daudzējādā ziņā. Tā nav jūsu kļūda, tomēr tas ir nepareizi. Šodien viss labprāt tiek atspoguļots tā, it kā toreiz daži pārliecināti, līdz pēdējam apņēmīgi nacionālsociālisti būtu apmuļķojuši veselu tautu. Un tas nav gluži aplami, tāds mēģinājums tiešām bija. 1923. gadā Minhenē. Taču tas cieta sakāvi un prasīja asiņainus upurus. Tā sekas bija cits ceļš. 1933. gadā nekāda tauta netika apdullināta ar propagandas akcijām. Tika ievēlēts vadonis, ievēlēts tādā veidā, kurš pat šodienas izpratnē uzskatāms par demokrātisku. Tika ievēlēts vadonis, kurš neapgāžami skaidri bija izklāstījis savus plānus. Viņu ievēlēja vācieši. Jā, un pat žīdi. Un varbūt pat jūsu vecmāmiņas kundzes vecāki. Partijā toreiz bija četri miljoni biedru. Turklāt kopš 1933. gada jauni biedri vairs netika uzņemti. Citādi 1934. gadā to būtu varējis būt astoņi miljoni, divpadsmit miljoni. Nedomāju, ka jel viena no tagadējām partijām var lepoties ar tādu atbalstu.

-   Un ko jūs ar to gribat teikt?

-   Vai nu pastāvēja vesela neliešu tauta, vai arī tas, kas notika, bija nevis nelietība, bet gan tautas griba.

Krēmeiera jaunkundze lūkojās mani ar lielām, apjukuma pilnām acīm. Tā… tā jūs nedrīkstat runāt! Tā jau nebija ļaužu griba, lai manas omes ģimene iet bojā! To gribēja tie, kuri vēlāk tika apsūdzēti. Tajā tur… Nirnbergā!

-    Krēmeiera jaunkundz, es jūs lūdzu! Tas Nirnbergas sarīkojums taču nebija nekas cits kā vistīrākā tautas maldināšana. Ja meklējat atbildīgos, jums beigu beigās ir tikai divas iespējas. Vai nu jūs sekojat NSDAP līnijai, un tas nozīmē, ka atbildību nes tas, kurš nes atbildību vadoņa valstī, vadonis un neviens cits! Vai arī jums ir jānosoda tie, kuri ir ievēlējuši vai nav atcēluši šo vadoni. Un tie bija pavisam parasti cilvēki, kuri izlēma ievēlēt neparastu cilvēku un uzticēt viņam savas valsts likteni. Vai jūs gribat aizliegt vēlēšanas, Krēmeiera jaunkundz?

Viņa nedroši paskatījās uz mani. No tā es varbūt nesaprotu tik daudz kā jūs, jūs noteikti esat to visu studējis un lasījis. Bet bet tas taču liekas slikti arī jums, vai ne? Tas, kas toreiz notika! Jūs tak arī gribat panākt, lai nekad vairs…

-   Jūs esat sieviete, es iecietīgi sacīju, un jūtu jautājumos sievietes vienmēr ir ļoti impulsīvas. Tāda ir dabas vēlme. Vīrieši ir lietišķāki, mēs nedomājam tādās kategorijās kā “ir slikti”, “nav

slikti” un tamlīdzīgi. Mums ir jāveic uzdevumi, jāsaskata mērķi, lai tos nospraustu un sasniegtu. Un šie jautājumi nepieļauj nekādu sentimentalitāti! Tie ir vissvarīgākie mūsu nākotnes jautājumi. Tas var skanēt skarbi, taču mēs nedrīkstam raudzīties pagātnē vaimanādami, tajā mums ir jāraugās tikai, lai mācītos. Kas noticis, tas noticis. Kļūdas pastāv nevis tādēļ, lai tiktu nožēlotas, bet gan tādēļ, lai mēs tās nepieļautu vēlreiz. Pēc ugunsgrēka es nekad nebūšu tas, kurš nedēļām un mēnešiem apraudās veco namu! Es būšu tas, kurš uzbūvēs jaunu. Labāku, izturīgāku, skaistāku namu. Taču šajā procesā es varu spēlēt tikai to mazo lomu, ko man atvēlējusi providence. Šim namam es varu būt tikai mazs, pieticīgs arhitekts. Bet būvuzņēmējs, Krēmeiera jaunkundz, būvuzņēmējs ir vācu tauta, un tai vienmēr jāpaliek vācu tautai.

-   Un tā nekad nedrīkst aizmirst… Krēmeiera jaunkundze ierunājās ar brīdinošu izteiksmi sejā.

-    Pilnīgi pareizi! Tā nekad nedrīkst aizmirst, kāds spēks tajā snauž. Kādas iespējas tai ir! Vācu tauta spēj mainīt pasauli!

-   Jā, viņa piezīmēja, bet tikai uz labo pusi! Nekad vairs nedrīkst notikt tā, ka vācu tauta dara ko sliktu!

Šajā mirklī man kļuva skaidrs, cik gan augstu es vērtēju Krēmeiera jaunkundzi. Tiešām apbrīnojami, kā dažas sievietes pa savām samudžinātajām takām tomēr nonāk pie pareizajiem mērķiem. Krēmeiera jaunkundze bija atskārtusi: vēsturi raksta uzvarētāji. Un pašsaprotams priekšnoteikums pozitīvam vācu veikuma vērtējumam ir vācu uzvaras.

-   Tam, tieši tam ir jābūt mūsu mērķim, es uzslavēju, un mēs to sasniegsim: ja vācu tautai tas sekmīgi izdosies, tad mēs abi pēc simt, divsimt, trīssimt gadiem atradīsim vācu vēstures grāmatās tikai un vienīgi slavasdziesmas!

Pār viņas seju pārlaidās viegls smaids. Pēc divsimt gadiem tās būs jālasa kādam citam. Tad mēs abi jau būsim miruši.

-   Nu, es domīgi atteicu, tā vismaz būtu jāpieņem.

-    Man ļoti žēl, viņa tad sacīja un nospieda vienu taustiņu. Tagad es jau pazinu šo skaņu: ar to Krēmeiera jaunkundze

iedarbināja koplietojamo drukātāju gaiteni. Es tiešām labprāt būtu palikusi strādāt tepat.

-   Un ja nu jūs to noklusētu savai vecmāmiņas kundzei?

Atbilde bija tikpat iepriecinoša, cik sāpinoša: Nē. Omei es nevaru melot!

Toties es varētu pavēlēt, lai omei piemēro īpašus pasākumus, es nodomāju spontāni, kaut arī pavisam īsu mirkli. Jo, raugoties reālistiski, nevienam nevar piemērot īpašus pasākumus, ja nav gestapo. Un nav arī Heinriha Millera.3

-   Lūdzu, nepārsteidzieties, es sacīju. Saprotu jūsu stāvokli, tomēr, lūdzu, saprotiet jūs arī, ka labas līdzstrādnieces zemē nemētājas. Ja jums nav iebildumu, es pats aprunātos ar jūsu vecmāmiņas kundzi par jūsu turpmāko palikšanu manā birojā.

Viņa paskatījās uz mani. Es nezinu…

-   Jūs redzēsiet, es spēšu kliedēt visus vecās dāmas aizspriedumus, es apliecināju. Atvieglojums bija burtiski lasāms Krēmeiera jaunkundzes sejā.

Ir daudzi, kuri nebūtu ieteikuši man šādi rīkoties. Taču personiski man nekad nav bijis pamata apšaubīt savas pārliecināšanas spējas. Un ne tikai tāpēc, ka zinu: man aiz muguras tika mēļots, ka ikreiz, kad es atrodoties Gebelsa kundzes tuvumā, varot dzirdēt, kā viņas olnīcas grab vai klab, vai kāds nu troksnis te šķiet piemērots skarbajam zaldātu jokam.4 Nē, tādas zobgalības nepasaka visu patiesību. Runa šeit ir par pašapzinīgo starojumu, kāds piemīt uzvarētājam tam, kurš nešaubās. Ja to izmanto pareizi, uz visjaunākajām sievietēm tas iedarbojas gluži tāpat kā uz visvecākajām. Žīdietes šeit nav izņēmums, gluži otrādi, mana pieredze liecina, ka savā tieksmē pēc asimilācijas, pēc normāla stāvokļa viņas pat ir sevišķi viegli ietekmējamas. Helēne Maiere, mūsu žīdu paukotāja olimpiskajās spēlēs, savu sudraba medaļu pat saņēma ar vācu sveicienu. Šeit var atcerēties arī tos desmitus tūkstošu, kuri domāja, ka var justies kā vācieši tikai tāpēc, ka iepriekšējā karā ir mukuši no frontes, bet pēcāk aizmelojušies līdz Dzelzs krusta saņemšanai.

Tas, kurš šādi rīkojas, kamēr viņa rases biedri jau tiek piekauti un kamēr viņu veikali tiek boikotēti un demolēti, pēc sešdesmit gadiem ir apmuļķojams vēl vieglāk, kur nu vēl tad un to es saku nevis aiz nepamatotas iedomības, bet gan tāpēc, ka tas nu reiz atbilst vistīrākajai patiesībai, ja pie lietas ķeras šis rases stipro un vājo pušu teicams pazinējs.

Un visiem romantiķiem un tiem, kuri tic klišejām un cer uz nez kādu ārkārtīgu izmaņu, kas līdzvērtīga šo viltīgo parazītu šķietami pārākajai inteliģencei, tiem man “diemžēl” jāsagādā vilšanās. Uzdot gāzes kameru par dušas telpu tas galu galā arī toreiz nebija nekāds gudrības kalngals. Un šajā īpašajā gadījumā pietika ar parasto pieklājīgas uzmanības daudzumu apvienojumā ar tikpat godīgu, cik dāsnu uzslavu par viņas apdāvinātās mazmeitas lielisko veikumu. Būtībā paskaidroju, ka savā darbā nekādi nespēju iztikt bez Krēmeiera jaunkundzes, un mirdzums matronas acīs man vēstīja, ka jaunu labo roku nevajadzēs meklēt. Kas attiecas uz jebkādiem aizspriedumiem pasaules uzskata jautājumos, tad kopš šā brīža vecā dāma tik un tā dzirdēja tikai to, ko gribēja dzirdēt.

Tomēr, protams, par labu nāca tas, ka ciemos nebiju ieradies formastērpā.

XXX

Es nervozēju, taču pavisam nedaudz. Šī vieglā nervozitāte man šķiet nomierinoša un liecina, ka esmu koncentrējies.

Šā mērķa labad mēs bijām strādājuši četrus ar pusi mēnešus: es biju pāraudzis Jokmeta pārraidi tāpat kā savā laikā Hojbrāukeller aluskroga robežas un, tāpat kā savulaik uz Kronēs cirku, pārvācies uz jaunu studiju, kas kalpoja manai paša pārraidei. Ziņas vēstīja, ka ieņēmumi no vācu industrijas reklāmas jau atkal sasnieguši tādu līmeni, kas bija pielīdzināms atbalsta līdzekļu fondam īsi pirms varas pārņemšanas 1933. gadā. Manī uzbangoja prieks, gaidot turpmākos notikumus, tomēr es saglabāju dzelžainu koncentrēšanos. Vēlreiz īsi pārbaudīju savu attēlu spogulī. Nevainojami.

Vispirms uz studijas ekrāna rādīja nelielu ievada filmu. Tā bija izdevusies laba, un viesnīcas rezervētāju Zavacki es tiešām vērtēju aizvien augstāk. Filma sākās ar vienkāršu titulmelodijas basa nošu virkni, pēc tam parādījās veci uzņēmumi, kuros es pieņēmu SA parādi Nirnbergā. Sekoja dažas īsas epizodes no Rīfenštālas “Gribas triumfa”. Un visnotaļ patīkama šlāgeru balss fonā dziedāja:

-   Viņš ir atkal klāt, atkal šeit.1

Nu parādījās daži labi kadri no Polijas karagājiena. Štukasi2 pār Varšavu. Lielgabalu uguns. Gudēriana joņojošie tanki. Pēc tam pāris ļoti skaistu uzņēmumu, kuros es apmeklēju karavīrus frontē.

-   Viņš ir atkal klāt, dziedāja piemīlīgā sievietes balss, tā man teikts.

Sekoja jaunāki filmas fragmenti. Tajos es biju redzams pastaigājamies pa jauno Potsdamas laukumu. Arī tas, kā pērku maizītes pie kādas beķerienes un šie kadri man patika sevišķi kā rotaļlaukumā glāstu galviņu diviem maziem bērniem puisītim un meitenītei. Jaunatne gluži vienkārši ir mūsu nākotne.

-   Nav pie manis nācis vēl, balss gluži saprotamā kārtā sūrojās, sirds man skumjas jūt, grūti saprast man, kā tas var būt.

Diskusijā par filmas titulmelodiju klausoties šo šlāgeri pirmo reizi, tas bija mani ļoti aizkustinājis, jo es taču patiešām nemācēju lāgā pateikt, kā tas viss var būt. Nākamie kadri rādīja mani melnā maibahā, ceļā uz filmēšanas vietu savu laiku nokalpojušu kinoteātri. Un, kamēr kāpu ārā no automobiļa, iegāju kinoteātrī un kamera man aiz muguras pavērsās augšup uz tā izkārtni, uz kuras bija rakstīts raidījuma nosaukums “Fīrers runā” -, dāma nodziedāja veikli iemontēto dziesmas nobeigumu:

-   Viņš ir atkal klāt aaaaaat-kaaaaal šeeeeeit.

Šo ievada filmu es būtu varējis skatīties vēl un vēlreiz, taču, vēlākais, maizīšu ainas laikā man aiz kulisēm bija jādodas ceļā, lai precīzi pēc dziesmas beigām sēdētu pie rakstāmgalda un ar nopietnu seju uzklausītu apsveikuma aplausus. Kopumā valdīja brīvāka gaisotne nekā, teiksim, Sporta pilī, tomēr ievads tai bija piešķīris diezgan lielu svinīgumu.

Man bija iekārtota skaista studija, nesalīdzināma ar Jokmeta vienkāršo skatuvīti. Tā bija ieturēta “Vilka midzeņa” stilistikā, un tas bija kompromiss. Sākumā biju ierosinājis Oberzalcbergu, dāma Bellīni iebilda, ka tas izskatīšoties pārāk līksmi un piemīlīgi, un ierosināja fīrera bunkuru un beigās mēs vienojāmies par “Vilka midzeni”. Pat biju turp aizbraucis kopā ar produkcijas grupu, patiesībā vairāk aiz ziņkārības, jo, dabiski, visu kompleksa uzbūvi būtu varējis detalizēti uzzīmēt pēc atmiņas, no iekšpuses un no ārpuses, ar visu apsardzes personālu. Tomēr dāmai Bellīni bija sava taisnība, kad viņa uzstāja, ka produkcijas grupai pašai jāgūst iespaidi uz vietas.

Pats par sevi saprotams, biju pieņēmis, ka krievi savas valdīšanas robežās ir nolīdzinājuši līdz ar zemi visu, kas liecina par mūsu pagātni, tomēr pret Todta organizācijas3 dzelzsbetonu viņiem, bez šaubām, nebija nekādu izredžu. Neskarti ir palikuši pat zenītartilērijas torņi Vinē, jo tos gluži vienkārši nav bijis iespējams uzspridzināt. Protams, tos līdz pat jumtam varēja piebāzt ar trinitrotoluolu, bet Tamss4 , šis velna pulveris, ģeniālā kārtā bija licis tos uzbūvēt dzīvojamo kvartālu vidū. Tagad tie vēl arvien stāv turpat vācu nocietinājumu būvmākslas pieminekļi, iespaidīgi drūmi.

Turpretī poļi ir pārvērtuši “Vilka midzeni” par kaut ko līdzīgu brīvdabas parkam5 , un gandrīz vai iesāpas sirds, redzot neieinteresēto naivumu, ar kādu pa šo teritoriju tagad klīst arī pēdējais nejēga. Tur vienkārši trūkst vajadzīgās nopietnības, tad jau man vairāk pa prātam ir šie dokumentācijas centri, ko tagad būvē visās malās. Protams, tauta tur tiek ideoloģiski apstrādāta, tomēr kustības nopietnība un arī mērķis tur kopumā ir atainoti visai korekti, pat ieskaitot žīdu problemātiku. Pats par sevi saprotams, šie centru iekārtotāji, pasaules lāpītāji, ir visu mazliet ietonējuši, tomēr ne tik stipri, lai drošības labad viņiem visur nebūtu vajadzējis uzrakstīt, cik “cilvēci nicinoša” bijusi mūsu politika. Gebelss viņiem to būtu izsvītrojis uz līdzenas vietas: “Ja jau par visām varītēm gribat to rakstīt, tad ņemiet vērā, ka šāds teksts ir nožēlojams. Labam tekstam ir jābūt tādam, lai lasītājs uzreiz nespētu domāt neko citu kā vienīgi: “Viņi taču ir nicinājuši cilvēci!” Tad un tikai tad viņš noticēs, ka līdz tam ir aizdomājies pats!”

Lāga Gebelss. Man tik ļoti patika viņa bērni, fīrera bunkurā skats uz viņiem man allaž bija pats mīļākais!

“Vilka midzenis”, nujā: tur tagad iekārtota viesnīca, ēdnīcā katru dienu pasniedz mazūru ēdienus, un tuvumā ir šautuve, kur var blīkšķināt ar gaisa šautenēm, kopumā nožēlojams pasākums. Ja to visu ļautu vadīt man, es izmantotu mūsu oriģinālos ieročus, šauteni 43, pistoli 35, Luger, Walther armijas pistoli vai arī Walther PPK, kaut gan PPK varbūt ne, jo, iedomājoties veco labo PPK, man vienmēr uznāk šīs neciešamās galvassāpes.6 Varbūt vajadzētu aprunāties ar ārstu, taču pēdējā laikā tas man nākas grūti. Toreiz nu gan bija ērti, Teo Morels7 aizvien pie rokas. Gēringam viņš nepatika, bet ne jau visās jomās Gērings bija spīdeklis.

Nogaidīju, līdz aplausi noplaka pilnībā, un tas parasti bija īsts nervu pārbaudījums televīzijas studijai, publikai un man, jo es gribēju absolūtu klusumu. Un vēl nav bijis tādas publikas, kuru es nebūtu spējis apklusināt.

-   Tautietes un tautieši!

Mēs

zinām:

nācija

pārtiek

no

savas zemes.

Tās zeme

ir

tās

dzīves telpa. Taču -

kādā

stāvoklī

tad šī zeme

ir

šodien?

“Kanclere”

saka:

lieliskā stāvoklī.

Nujā.

Agrāk šajā valstī augstākais novērtējums bija teiciens: šeit var ēst no zemes.

Kur, es jautāju šai

“kanclerei”,

kur

jūs vislabprātāk ēstu no zemes? Atbildi es gaidu vēl šodien, jo arī “kanclere” zina: vācu zemi ir saindējis lielkapitāls,

starptautiskās lielās finanses!

Vācu zeme ir pilna ar atkritumiem,

vācu bērnam vajag augsto krēsliņu,

lai varētu sēdēt veselīgi,

vācu vīrs, vācu sieva,

vācu ģimene bēg pēc iespējas tālāk

uz augstceltnēm,

mazais vācu sunītis,

kam vārdā Krancis

vai varbūt Duksis,

ar savu

jutīgo ķepiņu

uzmin uz skārda korķa

vai nolaiza

dioksīnu un mirst

mokās

un krampjos!

Nabaga, nabaga Duksis.

Un tā

ir tā pati zeme, no kuras mūsu “kanclere” vēlas ēst.

Tad labu ēstgribu!

Mūsu šīsdienas viešņa ir vācu zemes eksperte.

Zaļo politiķe.

Renāte Kīnasta.8

Viešņu studijā ieveda slaidi noaudzis SS adjutants, vārdā Verners, blonds, ar teicamām manierēm, un, lai gan dāmas sejā bija skaidri redzama nepatika pret viņa mundieri, vaibstu spēlē tomēr jautās zināma atzinība pret viņa fiziskajiem dotumiem. Sieviete paliek sieviete.

Arī Verners bija Zavacka ideja. Flashlight rindās valdīja uzskats, ka man vajagot asistentu.

-   Tas ir svarīgi, toreiz bija teicis Zenzenbrinks. Tas jums dod trešo sarunbiedru. Ja viesis ir kūtrs, ja kāda piezīme netrāpa mērķī, jums nav jāpaliek vienatnē ar publiku.

-   Tātad es varu uzvelt vainu kādam citam?

-   Tā varētu sacīt.

-   To es nedarīšu. Vadonis deleģē uzdevumus, bet ne atbildību.

-   Bet vadonis pats neskrien vērt vaļā durvis, ja pie tām zvana, iebilda dāma Bellīni. Un viesu jums būs vairāk, nekā vajadzīgs.

Jā, tas nu bija tiesa.

-   Jums taču toreiz bija kaut kāds asistents? Kas jums vēra vaļā durvis?

Viņa mirkli aprāvās un tad piebilda: Tātad, ne jums. Bet gan Hitleram.

-   Ir jau labi, es noteicu. Durvis? Droši vien Junge. Vai galu kāds no Šēdles9 vīriem…

-   Ak debess, nopūtās Zenzenbrinks, tos tipus tak neviens nepazīst.

-    Bet ko tad jūs domājāt? Ka Himlers pats personiski rītos gludina man mundieri?

-   Tas vismaz būtu dzirdēts!

-   Nesarežģīsim tik ļoti, dāma Bellīni viņu piebremzēja. Jūs jau pats tagad nosaucāt nevis kuru katru neievērojamu SS vīru, bet gan to… Šeibli10 ?

-   Šēdli.

-  Nu, lūk. Vietnieku. Tad mēs vienkārši paņemsim vienu līmeni augstāk. Tas jau ir tikai simboliski.

-  Nu labi, es piekritu, bet tad jau iznāk, ka tas būs Bormans.

-   Kas? Zenzenbrinks jautāja.

-   Bormans! Martins! Reihsleiters!

-   Neesmu par tādu dzirdējis.

Jau grasījos pateikt viņam savu viedokli, kā nākas, taču mani tūdaļ apvaldīja dāma Bellīni.

-    Jūsu lietpratība ir satriecoša, viņa dūdoja. Tas ir grandiozi, ka jūs pārzināt visas šīs detaļas, kā nespēj neviens cits! Bet, ja gribam piesaistīt masas un tikt pie ļoti lieliem reitingiem, te viņa visai veikli ieturēja nelielu pauzi -, tad jūsu asistents ir jāizraugās no diezgan šaura loka. Paskatieties reālistiski: mēs varam ņemt Gebelsu, Gēringu, Himleru, varbūt vēl Hesu"…

-   Hesu nē, iebilda Zenzenbrinks. Tur uzreiz ir līdzjūtības faktors. Nabaga večuks, ļauno krievu dēļ iespundēts uz mūžu…

-    …jā, labi, piekrītu, dāma Bellīni turpināja, bet vairāk kandidātu mums nav. Citādi raidījuma laikā katrs skatītājs pēc trīsdesmit sekundēm jautās, kas tas par dīvainu tipu blakus fīreram. Aizkaitinājums nenāktu par labu. Jūs jau pats esat gana kaitinošs.

-   Gebelss nemūžam nevērtu vaļā manas durvis, ja pie tām kāds zvanītu, es drusku spītīgi piezīmēju, kaut gan, protams, zināju, ka viņai taisnība. Un Gebelss, bez šaubām, būtu atvēris tās durvis. Manis dēļ Gebelss būtu darījis visu. Drusku līdzīgi kā toreiz ierakumos mans Foksls.12 Tomēr man bija skaidrs arī: Gebelss tas nedrīkstēja būt. Televīzijā viņu pataisītu par Kvazimodo, par tādu kā kupraino Friču tajā sensacionālajā Frankenšteina ekranizācijā ar Borisu Karlofu.13 Tie pārvērstu viņu par grotesku radījumu, un, līdzko izgājis uz skatuves, viņš kļūtu par apsmiekla objektu. To Gebelss nebija pelnījis. Turpretī Gērings un Himlers… Protams, abiem bija savi nopelni, tomēr manī vēl kvēloja taisnīgas dusmas par viņu nodevību. No otras puses, viņi būtu atņēmuši man daļu publikas uzmanības. Es taču biju redzējis, kas notika ar Jokmetu.

-    Un ja mēs ņemtu nezināmo karavīru? Tas atskanēja no viesnīcas rezervētāja Zavacka.

-   Kā jūs to domājat? dāma Bellīni noprasīja.

Zavackis stalti izslējās krēslā. Liela auguma, superblondu, viņš teica. Tādu SS tipu.

-   Tiešām nav slikti, dāma Bellīni sacīja.

-   Gērings smīdinātu vairāk, tiepās Zenzenbrinks.

-   Mums nevajag lētus smīdinātājus, es pateicu vienā balsī ar Bellīni.

Mēs pārmijām skatienu. Ar katru reizi viņa man patika arvien labāk.

-   Jauki, ka esat klāt, es sveicināju Kīnasta kundzi un piedāvāju viņai krēslu. Viņa apsēdās pašapzinīgi kā cilvēks, kuram kinokameras nav svešas.

-   Jā, man arī ir prieks, viņa zobgalīgi attrauca, kaut kādā ziņā.

-   Jūs droši vien jautāsiet, kādēļ esmu jūs uzaicinājis.

-   Tāpēc, ka neviens cits nepiekrita?…

-   O nē, raidījumā būtu varējusi piedalīties arī jūsu kolēģe Rota kundze14 . Un te man kaut kas ataust atmiņā: vai drīkstu lūgt jums kādu pakalpojumu?

-   Skatoties, kādu.

-   Lūdzu, izslēdziet šo kundzi no savas partijas. Kā lai sadarbojas ar partiju, kura dod patvērumu kaut kam tik šausmīgam?

-  Tas gan līdz šim nav traucējis ne sociāldemokrātiem, ne kristīgajiem demokrātiem…

-   Tātad par to brīnāties arī jūs?

īsu mirkli viņa noskaitās.

-   Šeit es vēlētos uzsvērt, ka Klaudija Rota strādā teicami un…

-   Jums taisnība, varbūt pietiktu ar to, ka viņu vienkārši turētu pa gabalu no televīzijas kamerām, pagraba telpā bez logiem, ar skaņas izolāciju un mēs jau esam nonākuši pie šīsdienas temata: esmu uzaicinājis jūs tāpēc, ka man, dabiski, ir jāplāno nākotne, un, ja saprotu pareizi, tad varas pārņemšanai ir nepieciešami vairākumi parlamentā…

-   Vairākumi parlamentā?

-   Jā, protams, kā 1933. gadā, tolaik man vēl bija vajadzīga Vācu nacionālā tautas partija. Pārskatāmā nākotnē viss varētu risināties tieši tāpat. Bet Vācu nacionālā tautas partija diemžēl vairs nepastāv, un tagad esmu iecerējis paskatīties, kurš varētu derēt jaunai Harcburgas frontei…15

-   Un kā aizstājēji jums prātā nāk tieši “zaļie”?

-   Kāpēc gan ne?

-   Es šeit saskatu maz iespēju, viņa teica, raukdama pieri.

-   Visu cieņu jūsu kautrībai, tomēr neslēpiet sveci zem pūra. Jūsu partija tam der labāk, nekā jums varbūt liekas!

-   Tas nu ir interesanti.

-    Manuprāt, saskan mūsu nākotnes vīzijas. Izpaudiet man, lūdzu: kur jūs redzat Vāciju pēc piecsimt gadiem?

-   Pēc piecsimt?

-   Vai pēc trīssimt gadiem?

-   Es neesmu praviete un labprātāk turos pie realitātes.

-   Bet jums taču ir Vācijas nākotnes koncepcija?

-   Ne jau nu trīssimt gadiem. Neviens nezina, kas būs pēc trīssimt gadiem.

-   Es zinu.

-   Ak tā? Un kas tad būs pēc trīssimt gadiem?

-   “Zaļie” savās nākotnes koncepcijās meklē padomu pie Vācu Reiha firera es jau jums teicu, ka sadarbība nemaz nav tik neiedomājama…

-    Paturiet to pie sevis, Kīnasta steigšus atkāpās, “zaļie” gluži labi iztiks bez jums…

-    Nu labi, cik tālu nākotnē iesniedzas jūsu plānošana? Simt gadu?

-   Tās taču ir muļķības.

-   Piecdesmit? Četrdesmit? Trīsdesmit? Divdesmit? Ziniet ko? Es skaitīšu lejupejošā secībā, un jūs vienkārši pasakiet “stop”.

-   Neviens cilvēks nevar nopietni apgalvot, ka nākotnes attīstību var novērtēt uz ilgāku laikposmu nekā, teiksim, desmit gadi.

-   Desmit?

-   …vai, manis pēc, piecpadsmit.

-   Nu labi: kur jūs redzat Vāciju pēc ceturtdaļstundas?

Kīnasta nopūtās.

-   Ja jau tik neatlaidīgi vēlaties dzirdēt: nākotnes Vāciju es redzu kā videi draudzīgu, energopolitiskā ziņā ilglaicīgi nodrošinātu valsti ar augstām tehnoloģijām, it sevišķi vides tehnikas ziņā, mītošu miermīlīgā Eiropā zem ES un ANO jumta…

-   Vai pierakstījāt, Verner? es jautāju savam adjutantam.

-   … mītošu miermīlīgā Eiropā zem ES un ANO jumta, Verners uzcītīgi rakstīja.

-   Un jūs skaidri zināt, ka līdz tam laikam ES vēl pastāvēs? es vaicāju.

-   Pats par sevi saprotams.

-   Vai tajā tad vēl būs grieķi? Spāņi? Itāļi? īri? Portugāļi?

Kīnasta nopūtās. Kurš to šodien var pateikt?

-   Energopolitikas jomā jūs to varat pateikt! Jūs tiešām domājat manās dimensijās! Importa samazināšana pat līdz nullei, pilnīga autarķija, pateicoties izejvielām, kas atjaunojas, ūdenim, vējam tā ir energopolitiskā drošība arī pēc simt, divsimt, tūkstoš gadiem. Jūs taču spējat mazliet ieskatīties nākotnē. Ko lai saku tieši to vienmēr esmu prasījis arī es…

-   Pagaidiet! Tas bija pilnīgi aplamu iemeslu dēļ!

-   Kāds iemesliem sakars ar ilglaicīgu energoekonomiku? Vai tad ir labi vēja ģeneratori un slikti vēja ģeneratori?

Viņa ērcīgi paskatījās uz mani.

-   Vai saprotu jūs pareizi? es turpināju. Saskaņā ar sugas uzturēšanas prasībām delfīnu uzturēšanai var lietot tikai labo, veselīgo saules enerģiju, bet, ja ukraiņu aramzemēs izmitina ģermāņu zemniekus, tad tie dabū tikai brūnogļu strāvu? Vai atomenerģiju?

-   Nē, Kīnasta iebilda, tur izmitina ukraiņus. Ja tur vispār kādu izmitina!

-   Un ukraiņi tad drīkst izmantot vēja enerģiju? Vai varbūt arī šajā ziņā jums ir īpaši priekšstati? Vai jums varbūt ir saraksts ar enerģijas veidiem un to pareizu izmantošanu?

Viņa atspiedās ar muguru pret krēsla atzveltni. Jūs lieliski zināt, ka tā tas nav domāts. Ja jau jūs argumentējat šādi, tad tikpat labi varat jautāt, vai miljonu ebreju noslepkavošana ar saules enerģiju būtu bijusi labāka…

-   Interesanti, es teicu, taču žīdu jautājums nav nekas smieklīgs.

Mirkli studijā nedzirdēja ne skaņas.

-   Klusums televīzijā vienmēr nozīmē vērtīgo tautas frekvenču veltīgu izšķiešanu, es teicu, Starplaikā labāk paskatīsimies reklāmu.

Gaisma tika mazliet pieslāpēta. Atnāca daži grimētavas līdzstrādnieki un atjaunoja mūsu sejas. Kīnasta ar roku aizsedza mikrofonu.

-   Tas, ko jūs te sarīkojat, jau draud pārsniegt robežu! viņa klusināti sacīja.

-         Es, protams, zinu jūsu partijas kutelīgos punktus, es atteicu.

-   Bet atzīstiet ne jau es sāku runāt par žīdiem.

Viņa mirkli padomāja. Tad iedegās gaisma. Nogaidījis, līdz beidzas aplausi, es jautāju: Vai jūs būtu tik laipna un atnāktu man līdzi pie karšu galda?

Studijas labajā malā bijām novietojuši “Vilka midzeņa” vecā karšu galda kopiju. Biju pasūtījis lielu, skaistu pasaules reljefa karti. Nesteidzīgi iedams uz turieni, es vaicāju: Kāpēc jūsu partija pēdējā laikā neņem vērā tāda cilvēka pieredzi un zināšanas, kāds ir bijušais kara ministrs Fišers?

-   Joška Fišers16 nekad nav bijis aizsardzības ministrs, Kīnasta strupi attrauca.

-   Jums taisnība, es piekritu, un arī nekad neesmu uzlūkojis viņu kā aizsardzības ministru. Aizsargāt var tikai Reiha novadus, un Kosova pie tiem gluži nepieder. Ņemot vērā attālumu, arī aneksijai nebūtu jēgas vai varbūt jūs to redzat citādi?

-   Par Kosovas aneksiju taču nekad nav bijis runas! Runa bija par etniskajām tīrīšanām… nu, ziniet, nesākšu jums tagad skaidrot Kosovas jautājumu. Bet tam nevarēja nepievērst uzmanību!

-          Neviens to neizprot labāk par mani, es nopietni sacīju.

-   Jums ir pilnīga taisnība, tur nebija alternatīvas, to es zinu jau no 1941. gada. Un ko tas Fišers tagad vispār dara?

Viņas domas šaudījās starp Fišera kunga pašreizējiem apstākļiem un Balkānu politikas salīdzinošu analīzi pēdējo septiņdesmit gadu laikā. Viņa izšķīrās par pirmo.

-   Svarīgi ir tas, ka Zaļo partijai nav jābažījas par talantiem savās rindās. Joška Fišers ir un paliek svarīga persona Zaļo kustības vēsturē, taču tagad ir pienākusi kārta citiem.

-   Piemēram, jums?

-   Piemēram daudzu citu vidū arī man.

Tikmēr bijām sasnieguši karšu galdu. “Bundesvēra” dislokācijas vietas biju licis iezīmēt ar karodziņiem.

-   Vai drīkstu jautāt, kā “zaļie” var uzvaroši pabeigt operāciju Afganistānā?

-   Ko nozīmē “uzvaroši pabeigt” militārā klātbūtne tur ir jāpārtrauc pēc iespējas drīzāk. Tā var novest tikai pie turpmākas vardarbības…

-   Afganistānā mums nav ko iegūt, uz to es raugos līdzīgi. Kas mums tur meklējams?

-   Pagaidiet, bet…

-   Tagad tikai, lūdzu, nesakiet, ka atkal apšaubāt manus motīvus, es teicu. Nesakiet, ka tikai jūs drīkstat atkāpties no Afganistānas, bet man ir jāpaliek tur!

-  Neesmu pārliecināta, vai vispār vairs kaut ko sacīšu, Kīnasta atteica. Viņas skatiens klīda pa studiju un pēdīgi apstājās zem karšu galda.

-   Tur taču stāv portfelis, viņa ironiski piezīmēja. Vai tam tā jābūt?

-   To kāds būs aizmirsis, es izklaidīgi atbildēju. Kur vispār ir Štaufenbergs?17

Portfelis zem karšu galda šī ideja savukārt piederēja man. Patiesībā visu to veco notikumu īsti atcerējos, tikai apmeklēdams “Vilka midzeni”. Un tad arī ierosināju iekļaut to pārraidē kā fiksētu elementu. Kopā ar gājienu pie karšu galda. Uzskatīju, ka portfelis katrā raidījumā ir jānoslēpj no jauna.

-   Kad nu esam vienojušies par karaspēka izvešanu no Afganistānas, es teicu, noliecies pār galdu, noslēgumā, lūdzu, izpaudiet mums: kad “zaļie” iegūs varu šajā valstī kuru valsti jūs anektēsiet kā pirmo?

-   Tas portfelis tikšķ, Kīnasta apstulbusi sacīja.

Tā bija Zenzenbrinka ideja. Viņš to iedomājās mirkli pirms manis.

-   Nemuļķojieties, es aizrādīju. Portfeļi netikšķ. Portfelis nav modinātājs. Tad kā jūs teicāt kuru valsti?

-   Vai laukā tagad izsprāgs konfeti? Vai milti? Sodrēji? Krāsa?

-   Ak Dievs, tad ieskatieties iekšā!

-   To jūs gribētu gan. Es jau neesmu traka!

-   Tad jūs to droši vien neuzzināsiet nekad, es noteicu. Turpretī mēs esam uzzinājuši šo to interesantu par jūsu ļoti simpātisko partiju. Liels paldies, ka bijāt pie mums Renāte Kīnasta kundze!

Skanot aplausiem, ielūkojos aiz kulisēm. Tur stāvēja Zenzenbrinks un dāma Bellīni. Abi aplaudēja un ik pa brīdim rādīja man gaisā paslietus īkšķus.

Laba sajūta.

XXXI

Svarīgākais, ko esmu iemācījies savā politiķa karjerā, ir reprezentatīvu pienākumu pareizs novērtējums. Būtībā vienmēr esmu nicinājis šo atkarību no labvēļiem, tomēr tautas nākotnes vārdā politiķim šajā ziņā nereti ir jāspēj pārkāpt sev pāri. Var būt, ka publiska sarokošanās un sabiedrības krējuma uzmanība valdzina to politikāņu kastu, kura jauc dzīvi sabiedrībā ar dzīvi sabiedrības labā, nācijas labā, tā mazā cilvēka labā, kurš spiests taupīt uz maizes un apģērba rēķina. Un tas, kurš vismaz piecpadsmit minūtes pievērsīsies ziņām televīzijas aparātā, absolūti droši ieraudzīs tur vismaz pusduci no tiem lišķīgajiem radījumiem, kuri teju vai rāpo kaut kādu svarīgu personu priekšā. Uz tamlīdzīgām parādībām allaž esmu nolūkojies ar riebumu un dziļā nepatikā esmu uzņēmies dažādus pieklājības apmeklējumus vienīgi lietas labā, partijas labā, piemēram, vācu tautas, rases saglabāšanas vai jauna mersedesa automobiļa labad.

Labi, un arī četrsimt kvadrātmetru dzīvokļa labad, adrese Prinzregentenplatz Minhenē.1

Un, manis pēc, galu galā arī Oberzalcberga labad.

Tomēr visi šie ieguvumi palielināja ne vien vadoņa pievilcību, bet arī partijas un līdz ar to kustības pievilcību. Ja iedomājas kaut vai tikai apmeklētāju straumes Berghofā neviens nevar apgalvot, ka tam bijis kāds skars ar atpūtu! Vai Musolīni vizīte briesmīgi! Vadonis nu reiz nedrīkst noslēgties no sabiedrības vai arī, teiksim, drīkst to tikai lāgiem. Kad viņa Reiha galvaspilsēta guļ drupās, jā, tad nu reiz viņš krietnu laiku var pavadīt fīrera bunkurā. Bet visos citos gadījumos vadoņa vieta ir pie tautas. Tāpēc es arī ļoti priecājos par ielūgumu no Minhenes.

Jau augusta nogalē saņēmu vēstuli no kāda slavena sabiedrības žurnāla. Redaktore lūdza, lai apciemoju viņas žurnālu sakarā ar bijušajiem lielvācu tautas svētkiem, kas tagad bija atkristīti atpakaļ par Oktoberfestu. Firmā Flashlight visi kā viens ieteica man apmeklēt šo sarīkojumu, bet es sākumā vilcinājos. Pirmajā savas karjeras posmā nebiju tur bijis ne reizi, taču tagad bija mainījušies laiki un līdz ar tiem arī šā nepilnas divas nedēļas ilgā tradicionālā sarīkojuma nozīme. Man vairākkārt tika apliecināts, ka Oktoberfests tagad esot pārvērties par tautas svētkiem, kas iztiekot bez pārlieku lielas iedzīvotāju piedalīšanās. Tam, kurš gribēja sēdēt kādā no teltīm un kaut ko nobaudīt, vietu vajadzēja rezervēt vairākus mēnešus, dažreiz pat gadus iepriekš vai arī pārcelt apmeklējumu uz tādiem diennakts laikiem, kuros kārtīgs vācietis nemūžam nespertu tur kāju.

Pats par sevi saprotams, ka neviens garīgi vesels cilvēks neplānotu tik nekaitīgu pasākumu kā tautas svētku apmeklējums mēnešiem vai gadiem iepriekš. Kā uzzināju, sekas bija tādas, ka priekšpusdienā un agrā pēcpusdienā pa svētku laukumu blandījās galvenokārt nekārtīgi vācieši, kā arī slaveno svētku auras pievilināti ārzemnieki un tūristi, kuri spīvi centās jau ap pusdienlaiku pārvērst dienu par vakaru. Gan dāma Bellīni, gan Zenzenbrinka kungs deva man padomu, ka tajā laikposmā neesot ieteicams tur rādīties, jo parādīšanās tādos diennakts laikos liecinot par nenozīmīgu, pat gluži nevajadzīgu personību. Arī vakari piederēja nevis vietējiem iedzīvotājiem, bet gan industriju nozaru koncerniem. Teju vai ikviena puslīdz vērā ņemama firma uzskatīja par pienākumu organizēt saviem klientiem vai presei tā dēvētos Oktoberfesta apmeklējumus, bet daži preses orgāni, neapmierināti ar firmu pasākumiem vai ielūgtajiem viesiem, bija sākuši organizēt šādus apmeklējumus paši, kas, manuprāt, bija ļoti gudra rīcība gluži Gebelsa garā. Biju dzirdējis, ka dažas tādas saviesības nozīmīguma ziņā jau varot mēroties ar Operas balli. Un pie šādām kvalitatīvi augstvērtīgām saviesībām piederēja arī attiecīgā žurnāla rīkotais pasākums. Mana piekrišana piedevām izrādījās esam sevišķi iedarbīga propagandas aspektā, jo, balstoties uz to, ka agrāk nebiju piedalījies šajos svētkos, vairākas bulvāru avīzes savās pirmajās lapās vēstīja: “Hitlers pirmo reizi Oktoberfestā!” Ne bez gandarījuma nodomāju: ja jau viss rit tik gludi, jauna Vцlkischer Beobachter dibināšana atkāpjas arvien tālāk otrajā plānā.

Ap dienasvidu biju ieradies pilsētā un izmantojis laiku, lai uzmeklētu dažas iemīļotas vietas. īsi pakavējos pie Feldherrnhalles, pieminēdams šeit izlietās uzticamu biedru asinis, aizkustināts nostaigāju garām Hoforдukeller krogam un tad, nedaudz tramīgs, devos uz Karaļa laukumu. Taču kā iegavilējās mana sirds, tur ieraugot neskartas visas majestātiskās celtnes: Propileji! Gliptotēka! Antīkās mākslas krātuve! Un gandrīz nebiju uzdrīkstējies cerēt arī Fīrera ēka un Pārvaldes ēka vēl stāvēja, kur stāvējušas, un pat tika izmantotas!2 Tātad tas, ka tieši abas šīs brīnišķās ēkas padara Karaļa laukuma tēlu pilnīgu, nebija palicis nepamanīts pat demokrātiskajiem morāles soģiem. Līksmā omā nedaudz pastaigāju pa Švābingu, mani soļi itin kā paši no sevis aizveda uz Šellinga ielu un tur gaidīja necerēta atkalredzēšanās. Gandrīz nav iedomājams, cik ārkārtīgi es nopriecājos, kad tur mani sveica Osteria Italiana izkārtne un aiz tās slēpās ne vairāk un ne mazāk kā mans vecais iecienītais restorāns Osteria Bavaria. Ļoti labprāt būtu tur iegriezies, lai mazliet uzēstu, iedzertu svaigu minerālūdeni, taču laiks jau bija diezgan vēls, un vajadzēja atgriezties viesnīcā, uz kurieni vakarā man pakaļ atbrauca taksometrs.

Ierašanās Terēzes pļavā3 atskurbināja. Policija gan bija norobežojusi plašo teritoriju, taču nerūpējās nedz par drošību, nedz par kārtību. Tiklīdz paguvu izkāpt no auto, kad grīļīgi tuvojās divi iedzēruši vīri, paspraucās man garām un iegāzās aizmugures sēdeklī.

-   Brrrallēēiiiniela! viens nomurdēja, kamēr otrs jau likās pa pusei aizmidzis. Šoferis, spēcīgs vīrs, vispirms iztrieca abus dzērājus no sava braucamā ar vārdiem: Vācas laukā, šitais nav nekāds taksis! pirms varēja pavadīt mani uz sarīkojuma vietu. Atvainošanu, viņš man teica, tajā sūda Oktoberfestā vienmēr iet šitā!

Mērojām nedaudzos metrus pār ielu līdz svētku laukumam. Mans iespaids: bija grūti aptvert, ka kādam var būt ienākusi prātā ideja inscenēt šeit kaut cik sabiedriski nozīmīgu tikšanos. Visapkārt pret gruntsgabalu nožogojumiem balstījās piedzērušie, ilgstoši urinēdami pār zemo žogu. Dažus no šiem personāžiem gaidīja sievietes, kuras, tikpat nedrošas uz kājām, acīm redzami labprāt būtu darījušas to pašu, tikai neuzdrīkstējās kaut kādu neapzinātu pieklājības palieku dēļ. Kāds pārītis, atspiedies pret afišu stabu, mēģināja apmainīties ar glāstiem. Viņš nepārprotami grasījās iebāzt mēli viņai mutē, bet neatrada to un jo viņa tikmēr bija paslīdējusi sprīdi lejup samierinājās ar degunu. Atbildēdama uz pielūdzēja uzmākšanos, viņa atvēra muti un bez kāda plāna locīja gaisā mēli. Pēc tam abi vispirms lēnām, tad arvien ātrāk šļūca ap staba apaļumu, līdz noslīga zemē. Viņa spiegdama smējās un centās kaut ko pateikt, bet līdzskaņu trūkuma dēļ nespēja runāt saprotami. Pielūdzējs nokļuva zem viņas, izvandījās laukā, uz mirkli uzslējās sēdus un tad bez vārdiem iegremdēja roku viņas kleitas izgriezumā. Nekļuva skaidrs, vai viņa pati to pamana, toties trīs netālu stāvoši itāļi noraudzījās tajā ar interesi un nolēma sekot notikumiem no tuvāka atstatuma. Nekādu lielāku interesi šie necienīgie pūliņi nepiesaistīja, vismazāk jau no policijas puses, jo policija nodarbojās ar to, ka vāca kopā samaņu zaudējušos, kādu bija ne mazums.

Terēzes pļavā gluži pretēji nosaukumam tikpat kā nav zaļo joslu, mazi pļavas ielāpiņi atrodami tikai pie kokiem, kas to apjož, un šajā ziņā te nekas nav mainījies kopš mana pirmā Minhenes apmeklējuma. Cik varēju vērot, gandrīz katrā no šiem pļavas ielāpiem kāds gulēja, piedzēries līdz nemaņai, un tur, kur vēl nebija neviena, skatiens bez lielām pūlēm pamanīja kādu, kurš turp jau traucās, nekavējoties saļima zemē vai sāka vemt, vai darīja abus reizē. Vai te vienmēr ir tā? es jautāju šoferim.

-   Piektdienās ir trakāk, šoferis rāmi atbildēja. Sūda Oktoberfests!

Nespēju to izskaidrot, taču pēkšņi man kā zibens plaiksnā atausa šīs cilvēciskās katastrofas iemesls. Runa varēja būt vienīgi par kādu NSDAP 1933. gada lēmumu, kas, dabiski, bija paredzēts, lai vēl vairāk kāpinātu tautas simpātijas pret partiju tolaik tika fiksēta alus cena. Acīmredzot kopš tā laika arī citas partijas bija vēlējušās tādā pašā veidā nodrošināt sev popularitāti.

-   Tas tiešām izskatās pēc šiem idiotiem! es izsaucos. Vai tad alus cenas nav paaugstinātas? Deviņdesmit feniņi par kausu šodien tā ir smiekla nauda!

-   Kāpēc deviņdesmit feniņi? šoferis brīnījās. Kauss maksā deviņus eiro! Kopā ar dzeramnaudu desmit.

Garāmejot redzēju alus līķu pārsteidzošās grēdas. Par spīti aplamajai tautsaimniecībai, šīm partijām laikam kaut kā bija izdevies nodibināt negaidītu labklājību. Nujā, ja nav kara, tad, dabiski, var ietaupīt vienu otru tēriņu. No otras puses: redzot, kādā stāvoklī šeit ir tauta, pat visaklākajam bija jāatzīst, ka vācieši 1942. vai 1944. gadā un pat visbriesmīgākajās uzlidojumu naktīs ir turējušies brašāk nekā šajā septembra vakarā trešā gadu tūkstoša sākumā.

Vismaz fiziski.

Nogrozījis galvu, sekoju šoferim, kurš pie svētku telts ieejas nodeva mani jaunas, blondas dāmas ziņā un devās atpakaļ pie sava braucamā. Dāma ar vadiem pie galvas un mikrofonu pie mutes smaidīdama sacīja: Sveiki, es esmu Čilla un jūs esat…?

-   Ābrams Rozencveigs, es atteicu, jau atkal drusku saskaities. Vai mani tiešām bija tik grūti pazīt?

-   Paldies. Rozencveigs… Rozencveigs… viņa atkārtoja. Manā sarakstā tāda nav.

-    Žēlīgā debess, es izsaucos, vai es izskatos pēc Rozencveiga? Hitlers! Ādolfs!

-   Lūdzu, tad pasakiet to uzreiz, viņa sūrojās tik vibrējoši, ka es jau gandrīz nožēloju savu piezīmi. Jūs nevarat iedomāties, kas tik te nenāk, es taču nevaru pazīt visus! Un ja vēl katrs uzdod svešu vārdu. Pirmīt es sajaucu Bekera4 sievu ar viņa pēdējo draudzeni, un viņš man tā sadeva…

Žēlums nav man svešs. īsts vadonis jūt līdzi katram savam tautietim kā paša bērnam. Taču līdzcietība vēl nevienam nav palīdzējusi.

-   Tagad atgūstiet stāju! es asi noteicu. Jūs stāvat šajā postenī, jo jūsu vecākais virsnieks paļaujas uz jums! Centieties pēc labākās sirdsapziņas, tad viņš arī neliegs jums savu atbalstu!

Viņa paskatījās uz mani mazliet apjukusi, tomēr kā ierakumos gadās nereti tieši skarbās uzrunas dēļ atguva drusku drosmes, pamāja ar galvu un pavadīja mani uz sarīkojumu telts augšējo stāvu, kur tūdaļ tiku aizvests pie redaktores. Tā bija nobriedusi blonda dāma tautastērpā, ar spožām, zilām acīm, un žirgtās izturēšanās dēļ es viņu katrā laikā spēju iztēloties kā biroja vadītāju partijas centrālē. Bez īpašas nepieciešamības es viņai gan nebūtu uzticējis žurnālu, tomēr, ko var zināt, varbūt klaču avīzīte ar veselības padomiem un adīšanas musturiem būtu pašā laikā. Turklāt viņai droši vien bija no svara arī citu uzmanība, viņa izskatījās tā, it kā būtu jau izaudzinājusi četrus vai piecus bērnus un mājās tagad justos visai vientuļa.

-   Ā, viņa starodama iesaucās, Hitlera kungs! Un acu kaktiņos pazibēja šķelmība, it kā viņa būtu pateikusi lielisku joku.

-   Pareizi, es apstiprināju.

-   Vai, kur skaisti, ka esat klāt!

-   Jā, arī es ārkārtīgi priecājos, cienītā kundze, es sacīju un, iekams paguvu bilst ko vairāk, viņa piešķīra savai sejai vēl spožāku starojumu un pagriezās sānis, pēc kā es secināju, ka tagad droši vien tiks uzņemta obligātā fotogrāfija. Nopietni paraudzījos tajā pašā virzienā, tad noplaiksnīja zibsnis un mana audience bija beigusies. Aši uzskicēju mazu četrgadu plānu, kas paredzēja, ka jau nākamajā gadā redaktore šeit tērzēs ar mani vismaz piecas minūtes, bet aiznākamajā divdesmit; pats par sevi saprotams, tikai teorētiski, jo biju apņēmies līdz tam laikam ar pateicību atraidīt tādus ielūgumus kā šis. Tad viņai būs jāiztiek ar kādu citu, tādu kā Gērings.

-   Vēlāk jau vēl redzēsimies, redaktore saldi nodūdoja. Ceru, jūs atlicināsiet mums mazliet laika. Un tad kāda jauna sieviete tautastērpā aizvilka mani pie vairākām sievietēm tautastērpos.

Tā vispār bija viena no briesmīgākajām ieražām, ar kādu jebkad biju sastapies: ne tikai redaktore un šī jaunā sieviete, bet gan pilnīgi visas, kuras šeit atradās, bija uzskatījušas par savu pienākumu iespīlēties kleitā, kas attāli atgādināja lauku iedzīvotāju apģērbu, taču pirmais acu uzmetiens atmaskoja gluži baismīgu imitāciju. Protams, jau Vācu meiteņu apvienība bija strādājusi līdzīgā virzienā, taču, kā vēsta pats nosaukums, runa tur bija par meitenēm. Turpretī šeit lielā vairākumā bija dāmas, kurām meiteņu vecums bija vismaz desmit gadu tālā pagātnē, ja ne vēl tālāk. Mani aizveda pie alus galda, pie kura jau sēdēja vairākas personas.

-   Ko jums atnest? jautāja viesmīle, kuras tautastērpam vismaz piemita godīgu darba drēbju autentiskums. Vienu kausu?

-   Ūdeni bez gāzes, es palūdzu.

Viņa pamāja ar galvu un nozuda.

-    Oho, profītis, galda galā noteica tukls krāsainais, kurš sēdēja blakus bālai blondīnei. Bet tu pasūti kausu! Būs labāk priekš fotogrāfa. Tici man, es to daru jau piecdesmit gadu. Viņš atplauka neticami platā smaidā, atsegdams neaptveramus zobu daudzumus. Kā tad tas izskatās Oktoberfestā ar ūdens glāzi?

-   Ko niekus, klusie ūdeņi ir dziļi, man pretim pie galda sacīja kāda drusku apvītusi tautastērpa valkātāja, kura kā man nāca ausīs vēlāk pelnīja maizi kādā no tiem nemākulīgi uzņemtajiem seriāliem. Proti, tad, kad nepiedalījās vienā citā pārraidē, kurā, ja nebiju pārklausījies, viņai kopā ar citām līdzīgām trešās šķiras figūrām bija jādodas uz mūžamežu un kameras priekšā jābrien pa tārpiem un ekskrementiem.

-   Jums labi sanāk, esmu šo to no jums redzējusi, viņa teica, iedzēra no kausa un paliecās uz priekšu, lai ļautu man ieskatīties savā dekoltē.

-   Ļoti priecājos, es atsaucos. Arī no jums jau esmu redzējis vienu vai divas lietas.

-   Vai es jūs pazīstu? iejautājās jauns, blonds vīrietis ieslīpi man pretim.

-   Bet, protams, atteica aluskausa nēģeris, tikmēr ar biezu pildspalvu parakstīdams kādam jauneklim savu foto. Tas ir Hitlers no Jokmeta raidījuma. Piektdienās pa MyTV1 Ā, nē, tagad viņam ir pašam savs raidījums. Noteikti noskaties, tev noraus jumtu.

-   Bet pavisam citādi nekā parasti, tas ir kaut kā tā politiski, sacīja apvītusī dāma, tas ir gandrīz kā politiskais kabarē!

-    Par to es neesmu sajūsmā, blondais atteica un pievērsās man. Sorī, tas nav domāts personiski, bet politikā, manuprāt, mēs tik un tā neko nevaram mainīt. Visas tās partijas un tamlīdzīgi, tie tak visi vienā maisā bāžami.

-   Tieši manas domas, es sacīju, kamēr viesmīle nolika man priekšā minerālūdeni. Iedzēru malciņu un pār galdu paraudzījos lejup uz svētku telts galveno zāli, lai nolūkotos, kā vietējie sēd pie kausiem, saskanīgi dzied un šūpojas ritmā. Neviens nesēdēja. Visi stāvēja uz alus galdiem un soliem, izņemot tos, kuri patlaban gāzās lejā. Daži auroja, citi skaļi jodelēja. Mēģināju atcerēties, vai Gērings pēc svētku apmeklējumiem kādreiz ir pieminējis tādu masu izlaidību, tomēr neatradu savā atmiņā nekādus norādījumus uz to.

-   No kurienes jūs esat? jautāja apvītusī dāma. No Dienvidvācijas, vai ne? Dekoltē atkal tika sniegts man pretī gluži kā ziedojumu trauks.

-   No Austrijas, es atbildēju.

-   Nu taisni kā īstais! dekoltē izsaucās.

Pamāju ar galvu un ļāvu skatienam klīst pa telpu. Atskanēja spiedziens, pēc tam arī dažas dāmas savās smieklīgajās kleitās mēģināja uzrausties uz soliem un pierunāt pārējās sekot šim paraugam. Skats nebija pacilājošs: dāmas samocīti labā noskaņojumā, kas reizē izstaroja kaut ko drausmīgi izmisīgu. Bet varbūt šķitums bija mānīgs un pie vainas bija tas, ka daudzām bija stipri pietūkušas lūpas, kas, par spīti visiem pūliņiem, piešķīra mutei sapīkušu, pat viegli aizvainotu izteiksmi. Neuzkrītoši aplūkoju apvītušā dekoltē lūpas. Vismaz tās likās normālas.

-   Arī man tā uzšpricēšana nepatīk, dekoltē sacīja.

-   Kā, lūdzu?

-   Jūs taču skatījāties uz manām lūpām, vai ne?

Viņa iedzēra alu.

-    Tur nu es negribu laist klāt nekādu ārstu. Kaut gan reizēm iedomājos, ka tas atvieglotu dzīvi. Neviens jau mēs nekļūstam jaunāki.

-   Ārstu? Vai jūs esat slima?

-    Jūs esat burvīgs, dekoltē atbildēja un noliecās uz priekšu tik stipri, ka tā saturu gribējās noķert, iekams nav izvēlies uz galda. Viņa satvēra mani aiz pleca un pagrieza tā, ka abi skatījāmies vienā virzienā. Viņa jūtami oda pēc alus, kaut arī vēl ne nepatīkamā mērā. Tad viņa izstiepa viegli drebošu rādītājpirkstu un vērsa to uz visām dāmām pēc kārtas, no kreisās puses uz labo:

-   Dakteris Mangs. Dakteris Gūbišs. Mangs. Prāga. Nezinu. Mangs. Mīlbauers, bet tas jau ir pasen. Nezinu, nezinu. Mīlbauers. Čehija. Mangs, Mangs. Kaut kāds šarlatāns, pēc tam Mangs, un remontu ir apmaksājis RTL 2 vai Pro Sieben, vai producentu firma apmaiņā pret interviju. Viņa atslīga atpakaļ uz sola un palūkojās uz mani.

-   Jūs taču arī esat licis kaut ko pielabot, vai ne?

-   Ko es esmu licis pielabot?

-   Nu bet, paklausieties, tāda līdzība! Visa branža lauza galvu, kurš to dabūjis gatavu. Kaut gan, un te viņa iedzēra vēl vienu pamatīgu alus malku, es uzskatu, ka to dakteri vajadzētu iesūdzēt.

-   Cienītā kundze, man nav ne jausmas, par ko jūs runājat!

-    Par operācijām, viņa ērclgi attrauca. Un netēlojiet, ka jums to nav bijis. Tas taču ir muļķīgi!

-    Pats par sevi saprotams, ka operācijas ir bijušas, es aizkaitināts sacīju. Savā ziņā dāma jau nebija nesimpātiska. “Jūras lauva”, “Barbarosa”, “Citadele”…

-   Par tādām nav dzirdēts. Vai bijāt apmierināts?

Lejā, zālē, spēlēja “Lidotāj, jel pasveicini sauli”.5 Tas noskaņoja mani tīkami nostalģiski. Es nopūtos. Sākumā viss bija kārtībā, bet tad sākās sarežģījumi. Nav tiesa, ka angļiem būtu veicies labāk. Vai krieviem… Un tomēr.

Viņa nopētīja mani. Tad lietpratīgi noteica: Rētas neredz.

-   Negribu sūdzēties, es sacīju, taču visdziļākās brūces liktenis cērt mums sirdi.

-   Tur jums taisnība, viņa smaidīdama atsaucās un sniedza man pretim kausu. Atbildēju ar savu minerālūdeni. Joprojām centos izprast šo savādo sabiedrību. Kopumā jaunatnes šeit tikpat kā nebija, tomēr visi izturējās tā, it kā nule būtu pārkāpuši divdesmit gadu slieksni. Tas droši vien bija par iemeslu daudzo dekoltē parādei, kā arī atsevišķu personu uzvedībai. Atbaidoši. Šis iespaids, līdzko mani piemeklējis, vairs neatkāpās. Visi šie vīrieši, kuri nav spējīgi panest fizisko sabrukumu kā vīri un kompensēt to ar garīgu darbu vai vismaz ar zināmu briedumu. Visas šīs sievietes, kuras, izaudzinājušas savus bērnus tautai, nevis apmierinātas atpūtās, bet gan uzvedās tā, it kā viņām tagad un vienīgi tagad būtu dota neatsaucamā iespēja uz dažām stundām atprasīt atpakaļ noziedējušo jaunību. Gribējās katru no viņiem sagrābt aiz apkakles un uzkliegt: “Valdieties! Jūs apkaunojat sevi un tēviju!” Tādās pārdomās es gremdējos, kad kāds pienāca pie galda un paklaudzināja pa to ar pirkstu kauliņiem.

-    Labsvakars! viņš teica skaistajā, mīkstajā Nirnbergas izloksnē, kas man allaž atgādina šo burvīgo Štreihera pilsētu. Viņam bija gari, tumši mati, gadi četrdesmit pieci vai vairāk, un līdzi viņš acīmredzot bija atvedis savu meitu.

-          O, Lotārs! izsaucās apvītušais dekoltē un pavirzījās sānis.

-   Sēdi nost, futbola dievs!6

-   Nē, Lotārs atteica, es jau tik uz mirkli. Bet gribēju pateikt, ka tev baigi forši sanāk. Skatījos pārraidi pagājušo piektdien, un tas ir baigi smieklīgi, bet tu jau gluži vienkārši saki patiesību. To par to Eiropu un visām tām būšanām! Un iepriekšējā nedēļā to par tiem sociālajiem, kā viņus tur…

-   Par sociālajiem parazītiem, es pabeidzu.

-   Jā, taisni par to, viņš piekrita, un vēl par bērniem. Bērni takš tiešām ir mūsu nākotne. Kā kulaks uz acs. Lūk, to es gribēju pateikt.

-    Paldies, es sacīju. Priecājos. Mūsu kustībai ir vajadzīgs viss iespējamais atbalsts. Man būtu prieks pieskaitīt mūsu atbalstītājiem arī jūsu meitas jaunkundzi.

Pēkšņi viņš šķita noskaišamies, tad skaļi iesmējās un pievērsās meitai. Nu, tipiski! Kā ar āmuru pa pieri! Pa visvārīgāko vietu! Viņš atkal uzsita ar pirkstu kauliņiem pa galdu. Čau, gan vēl redzēsimies!

-    Bet jūs taču zināt, ka tā nav viņa meita, vai ne? dekoltē jautāja, kad Lotārs bija prom.

-   Tā es pieņēmu. Dabiski, ne bioloģiskā meita, tas nav iespējams jau tīri rases ziņā, bet pieņemu, ka viņš to meiteni ir adoptējis. Vienmēr esmu to atbalstījis, tas ir labāk, nekā ļaut tādai nabadzītei augt bāreņu namā bez vecākiem…

Dekoltē nobolīja acis.

-   Vai jūs kādreiz varat pateikt arī kaut ko normālu? viņa nopūtās. Man jāaiziet uz dāmistabu! Neaizmūciet! Jūs esat šausmīgs, bet vismaz ne garlaicīgs.

Iedzēru ūdeni. Apsvēru, kā īsti vērtēt šo vakaru, kad jutu, ka man aizmugurē izcēlusies paliela kņada tur kādu dāmu bija ielencis prāvs fotoreportieru pulks. Dāma, domājams, bija viena no galvenajām šā pasākuma naglām, jo tikpat kā bez mitas piesaistīja fotogrāfu un televīzijas kameru uzmanību. Viņai bija dienvidnieciska ādas krāsa, kas tautastērpam lika izskatīties īpaši ērmoti, un viņas dekoltē bija piepildīts teju vai groteski.7 Ļoti vulgārā izpratnē koptēlu vēl varēja uztvert kā ievērības cienīgu, taču šis iespaids acumirklī pagaisa, līdzko viņa atvēra muti. Viņa runāja tāda augstuma tonī, kas pārspēja visus man zināmos ripzāģus. Bet fotogrāfijās to nevar redzēt, tāpēc fotoreportieriem tas, protams, bija vienaldzīgi. Viņa patlaban grasījās kaut ko iespiegt kamerā, kad kāds fotogrāfs fonā pamanīja mani un virzīja dāmu uz mana galda pusi, acīmredzot lai nofotografētu mūs abus kopā. Izskatījās, ka dāmai tas nav patīkami.

Es pazīstu šo sejas izteiksmi. Varēja skaidri redzēt, kā aiz priekšplānā smejošām acīm nežēlīga skaitļojamā mašīna aplēš, vai šāds foto var dot viņai kādu labumu vai ne. To izprast man palīdzēja apstāklis, ka manā galvā risinājās tieši tāda pati rēķināšana, tikai krietni ātrāk, turklāt ar negatīvu iznākumu. Turpretī viņa acīmredzot vēl nebija nonākusi pie rezultāta, to pauda vilcināšanās. Likās, sekas viņai šķiet neizprotamas un tāpēc riskantas un no šā riska viņa labprātāk izvairītos ar kādu joku. Bet tikmēr kāds no pienākušajiem fotogrāfiem jau bija nācis klajā ar kaujas saucienu “Skaistule un briesmonis”, un fotoreportieru pūlis vairs nebija apturams. Tāpēc eksotiskā skaitļojamā mašīna nolēma bēgt uz priekšu un, smieklos spiegdama, klupa man klāt.

Šis sievietes tips nav jauns, tas pastāvēja jau pirms septiņdesmit gadiem, lai arī ne tik izteiktā formā. Kā tolaik, tā šodien tās ir sievietes ar neizmērojamu tieksmi pēc ievērības un ar zemu pašvērtības apziņu, ko cenšas uzlabot, čakli slēpdamas visus savus iedomātos trūkumus. Neizprotamu iemeslu dēļ šis sievietes tips tam par piemērotu allaž uzskata tikai vienu metodi viņas mēģina padarīt notiekošo smieklīgu. Tas ir visbīstamākais sievietes tips, kāds var gadīties ceļā politiķim.

-   O, tas esi tu! viņa spiedza, mēģinādama apkrist man ap kaklu. Superīgi! Vai drīkstu saukt tevi par Dolfiņu?

-   Jūs drīkstat saukt mani par Hitlera kungu, es sausi atbildēju.

Dažreiz ar to pietiek, lai ļaudis aizvāktos. Taču viņa iesēdās man klēpī un teica: Eu, nu baigi forši, Hitlera kungs! Ko mēs abi tagad parādīsim jautrajiem fotogrāfiem? Hmmm?

Tādās situācijās var zaudēt visu un nevar iegūt neko. Un deviņdesmit deviņi no simt vīriešiem būtu zaudējuši dūšu un atkāpušies, aizbildinādamies ar “frontes iztaisnošanu” vai “armijas daļu pārdislokāciju”. Tiku to novērojis gana bieži toreiz, 1941. gada krievu ziemā, kura tik negaidīti uzbruka maniem karavīriem ar mīnus trīsdesmit grādiem, mīnus piecdesmit grādiem. Arī toreiz netrūka tādu, kuri sacīja: “Atpakaļ, atpakaļ!” Vienīgi es nezaudēju dūšu un pateicu: nekā, ne metru atpakaļ! Kurš atkāpsies, tiks nošauts. Napoleons cieta neveiksmi, bet es viens pats noturēju fronti, un pavasarī mēs dzinām tos līkkājainos Sibīrijas asinssuņus kā tādus zaķus pār Donu līdz Rostovai, līdz Staļingradai un tā tālāk, šobrīd nevēlos lieki iedziļināties detaļās.

Lai vai kā, par atkāpšanos tolaik nevarēja būt ne runas tāpat kā šajā nepatīkamajā alus telts situācijā. Stāvoklis nekad nav bezcerīgs, ja vien ir fanātiska griba uzvarēt. Te jāatceras kaut vai Brandenburgu brīnums 1762. gadā. Cariene Elizabete nomirst, viņas dēls Pēteris noslēdz mieru, Fridrihs Lielais ir glābts. Ja Fridrihs būtu kapitulējis iepriekš, nebūtu ne brīnuma, ne Prūsijas karaļvalsts, nekā, tikai beigta cariene. Daudzi apgalvo, ka ar brīnumiem nevarot rēķināties. Es saku: var gan! Tikai jānogaida, līdz tie notiek. Bet tikmēr ir jānoturas pozīcijās. Vienu stundu, vienu gadu, vienu gadu desmitu.

-    Redziet, cienītā kundze, es teicu, lai iegūtu laiku, man ir liels prieks atkal būt šeit, skaistajā Minhenē, manas kustības galvaspilsētā vai jūs to zinājāt?

-   Nē, cik interesanti! viņa bez mazākās saprašanas iespiedzās un jau pacēla rokas, lai ar pirkstiem iebrauktu man frizūrā. Šādiem sievišķiem maz kas ir vieglāk nekā laupīt cieņu autoritātēm, nodarot kaitējumus to ārienei. Nospriedu: ja providencei padomā ir kāds brīnums, tad nu tam ir īstais brīdis.

Pēkšņi kāds no fotogrāfu bara sniedza man resnu, melnu rakstāmo.

-   Ņemiet parakstieties uz tautastērpa, viņš sacīja.

-   Uz tautastērpa?

-   Nujā!

-   Jā! Super! Tas skanēja no viņa kolēģu rindām.

Cilvēka zemākie instinkti ir visuzticamākie sabiedrotie, sevišķi, ja citu nav. Pats par sevi saprotams, ka šai apšaubāmajai sievietei nebija nekādas intereses saņemt autogrāfu uz kleitas. Taču fotogrāfi nelikās mierā, saoduši labu variantu parastajām piedauzīgajām dekoltē bildēm. Un pret fotogrāfu iekāri viņa spēja cīnīties tikai ierobežoti. Kurš no zobena dzīvo, tas no zobena kritīs, pat ja zobens ir tikai fotoaparāts. Viņa pamāja ar galvu, izgrūzdama spalgu “super!”. Nodomāju, ka šī katrā ziņā ir iespēja apturēt ienaidnieku vai pat iegūt papildspēkus.

-   Atļausiet, cienītā kundze?

-   Bet tikai uz auduma, viņa tramīgi iespiedzās. Un ne lieliem burtiem!

-   Protams, es noteicu un ķēros pie darba. Katrai iegūtā laika sekundei bija dubulta vērtība, tāpēc savu parakstu es vēl papildināju ar dažiem rotājošiem elementiem. Jau pats sāku justies kā nelga un biju spiests beidzot mitēties, citādi būtu izskatījies kā maza meitene, kura glezno sev dzejas albumā puķītes.

-   Gatavs, es ar nožēlu sacīju un apsēdos.

Kāds fotogrāfs noteica: Oioioi. Dāma sekoja viņa skatienam.

Pārsteigts redzēju, ka viņa šausmās iepleš acis.

-   Atvainojiet, es sacīju, stūri laikam drusku izsmērējušies. Parastā zīmēšanas blokā tas, protams, nebūtu noticis. Vai jūs zinājāt, ka reiz es gribēju kļūt par glez…

-   Vai jūs esat jucis? viņa ieķērcās un izlēca man no klēpja. Gandrīz nespēju tam noticēt. Terēzes pļavas brīnums.

-    Piedošanu, cienītā kundze, es teicu, es īsti nesaprotu.

-   Es tak nevaru skraidīt apkārt ar kāškrustu uz krūts!

-   Kā nu ne, to jūs varat droši, es mierināju, nav jau vairs 1924. gads. Šajā valstī varbūt nav saprātīgas valdības, tomēr šie parlamenta muldoņas aizstāv uzskatu brīvību un…

Viņa vairs neklausījās un vaimanādama berza savu dekoltē tik sparīgi, ka tas jau izskatījās gandrīz frivoli. Un, kaut gan lāgā neizpratu šo izmisumu, stāvoklis tomēr likās glābts. Fotogrāfijās tieši viņa bija tā, kura izskatījās nelāgi. Televīzijas reportāžas, stingri ņemot, bija vēl labākas, tajās varēja skaidri redzēt, kā viņa pielec kājās un, neglīti saviebusies, lamājas vienā laidā, nemaz vairs neizskatīdamās līksma. Starp citu, vairums reportāžu beidzās ar ainu, kurā viņa dažas minūtes vēlāk sašutusi iekāpj taksometrā un aizbrauc, bārstīdama pārsteidzoši spēcīgus izteicienus.

Kopumā es, bez šaubām, būtu devis priekšroku nedaudz cienīgākam sižetam. Tomēr rezultāts, ņemot vērā apstākļus, bija vairāk nekā pieņemams, mani zaudējumi man katrā ziņā likās mazāki par pretinieka zaudējumiem. Tauta vēl aizvien mīl modro uzvarētāju, kurš prot sevi aizstāvēt un tamlīdzīgu personu atvaira bez pūlēm kā uzmācīgu mušu.

Nupat grasījos pasūtīt vēl vienu minerālūdeni, bet tas jau tika likts galdā. Ar sirsnīgu sveicienu no tā tur kunga, viesmīle sacīja un rādīja ar roku. Paskatījos caur ļaužu jūkli un dažus galdus tālāk ieraudzīju blondu vīru, kam āda bija tādā krāsā kā brūni apceptai vistai.8 Krunkas sejā padarīja viņu līdzīgu ļoti vecam Luisam Trenkeram9 un visas kopā veidoja kaut ko līdzīgu ērmotam smaidam. Sastapis manu skatienu, kungs pavicināja gaisā roku, kas beidzās ar dūri un paceltu īkšķi, un vienlaikus tikpat izmisīgi, cik veltīgi centās pasmaidīt vēl platāk.

Izberzēju acis un nolēmu pēc iespējas drīzāk doties prom. Varēja pat domāt, ka dzērieniem te piejaukts klāt kaut kas nelāgs. Jo blakus šim kungam sēdēja tieši tāda pati sieviete kā tā, kura ar kāškrustu uz krūts nupat bija atstājusi telti.

XXXII

Apbrīnojami, kādus ceļus atrod providence, lai nokļūtu pie sava mērķa. Tā gādā, lai viens krīt ierakumos, bet cits turpretī paliek dzīvs. Tā vada vienkārša jefreitora soļus uz mazas sīkpartijas sapulci, lai vēlāk viņš varētu palielināt šīs partijas biedru skaitu līdz miljoniem. Tā gādā, lai kādam, kurš aicināts kam augstākam, viņa darba vidū tiek piespriests, teiksim, gadu ilgs ieslodzījums, lai tur viņš beidzot atrastu brīvu laiku lielas grāmatas rakstīšanai. Tā gādā arī par to, lai neaizstājams vadonis nonāktu pārraidē pie turku jokdara un pāraugtu to tik ļoti, ka viņam tiek burtiski uzspiesta pašam sava pārraide. Un tāpēc esmu drošs par to, ka providence ir iekārtojusi visu tā, lai Krēmeiera jaunkundze nenieka nesaprastu no bārdasnažiem.

Jo atkal bija pienācis laiks apstāties un padomāt. Es gan allaž biju ticējis savas atgriešanās jēgai, tomēr aktuālo notikumu straujajā skrējienā šīs īstenās jēgas izdibināšana pagaidām bija atkāpusies otrajā plānā. Un nekas steidzamāks pagaidām neiezīmējās, jo tauta likās vismaz uz laiku atsvabināta no smagākā posta un pazemojumu sloga. Taču tagad liktenis, tāpat kā reiz Vīnē, nolēma otru reizi atvērt man acis.

Līdz šim biju visai maz saskāries ar ikdienas dzīvi, sīkos darbus manā vietā paveica Krēmeiera jaunkundze. Apstāklis, cik tomēr stipri šis tas ir mainījies, pamazām atklājās tikai tad, kad nolēmu arī pats aiziet iegādāties dažas lietas. Tieši pēdējā laikā man bija sevišķi pietrūcis sava vecā labā bārdasnaža. Līdz šim biju spiests šā tā iztikt ar vienu no sintētiskā materiāla aparātiem, kuru priekšrocība bija tā, ka tajos apvienojās vairāki sliktas kvalitātes asmenīši, kas visi reizē nepatīkami skrāpēja ādu. Uz iesaiņojuma izlasīju, ka tas tiek uzskatīts par varenu progresu, sevišķi salīdzinājumā ar veco variantu, kuram bijis par vienu asmenīti mazāk. Taču es vēl arvien nespēju saskatīt nevienu priekšrocību salīdzinājumā ar saprātīgo veco labo bārdasnazi vienu vienīgu asmeni. Veltīgi biju centies aprakstīt Krēmeiera jaunkundzei, kā tāds izskatās un darbojas. Tāpēc, vajadzības spiests, devos ceļā pats.

Pēdējo reizi kārtīgi iepircies biju apmēram 1924. vai 1925. gadā. Tolaik bija jāiet uz sīkpreču vai ziepju veikalu. Šodien šajā nolūkā bija jādodas uz drogēriju, un Krēmeiera jaunkundze bija man izstāstījusi, kā to atrast. Nonācis tur, secināju, ka drogērijas tēls tomēr ir ļoti pārvērties. Senāk bija lete, un aiz letes atradās preces. Tagad bija lete, taču novietota pie pašas izejas. Aiz tās neatradās vispār nekas, atskaitot skatloga iekšpusi. Preces, visiem pieejamas, bija saliktas bezgalīgās plauktu rindās. Sākumā nospriedu, ka šeit ir desmitiem pārdevēju un visi ieradušies brīva stila apģērbā. Taču izrādījās, ka tie ir pircēji. Klients pats savāca visu vajadzīgo un aiznesa to pie letes. Tas bija ārkārtīgi mulsinoši. Reti biju juties tik nepieklājīgi apkalpots. Likās, it kā pie ieejas man kāds tūdaļ būtu licis saprast, ka savus nieka skuvekļus varu meklēt pats, jo pārdevējiem nu reiz ir darāms kas labāks.

Tikai pamazām man atausa kopsakarība: saimnieciskā ziņā šādai kārtībai bija vairākas priekšrocības. Vispirmām kārtām, drogists varēja padarīt pieejamu lielu daļu sava preču krājuma un līdz ar to ieguva lielāku pārdošanas laukumu. Otrkārt, simt pircēji, dabiski, varēja apkalpot sevi ātrāk, nekā to būtu spējuši desmit vai pat divdesmit pārdevēji. Un, visbeidzot, šos pārdevējus varēja aiztaupīt. Priekšrocība bija pilnīgi skaidra: aptuveni aplēsu, ka, ieviešot šo principu plašās teritorijās, dzimtenē tūlīt atbrīvotos ap 10  000 līdz 20 000 karavīru, ko sūtīt uz fronti. Tas bija tik iespaidīgi, ka bez kavēšanās vēlējos uzslavēt ģeniālo drogistu. Piesteidzos pie vienas no letēm un vaicāju pēc Rosmana kunga.1

-   Kurš Rosmana kungs?

-   Nu tas, kuram pieder šī drogērija!

-   Viņa nav.

Žēl. Toties uzslava kļuva lieka, jo drīz es izdibināju, ka gudrais Rosmana kungs diemžēl netirgo manus bārdasnažus. Mani sūtīja uz citu veikalu, kas piederēja kādam Millera kungam.

īsi sakot: arī Millera kungs jau bija pārņēmis Rosmana kunga ģeniālo ideju. Tomēr manu bārdasnažu nebija arī viņam, un tas pats attiecās arī uz Šlekera kungu, kura visai noplukušais veikals tika vadīts pēc vēl pārdrošāka principa: šeit neviens pat nesēdēja pie kases. Bet tam piemita zināma loģika, jo bārdasnažu nebija arī te. Beigu beigās šo pieredzi varēja apkopot tādējādi, ka Vācijā ir arvien mazāk pārdevēju un tie netirgo bārdasnažus. Tas nepriecēja, bet vismaz bija saimnieciski izdevīgi.

Nezinādams padoma, nesteidzīgi soļoju tālāk pa tirdzniecības pasāžām. Atkal izrādījās, ka esmu rīkojies pareizi, izvēlēdamies vienkāršu ielas uzvalku, jo, šādi ģērbies, atkal varēju tiešā tuvumā skatīt iedzīvotāju patieso un neviltoto situāciju, viņu bailes, rūpes un bārdasnažu trūkumu. Un, tiklīdz biju pievērsis tam visam uzmanību, izrādījās, ka pēc šā savādā darba principa ir organizēti ne tikai drogisti, bet gan visa sabiedrība. Katrs apģērbu veikals, grāmatnīca, apavu veikals, katrs preču nams un sevišķi pārtikas preču tirgotavas, pat restorāni visi darbojās tikpat kā bez personāla. Nauda tagad glabājās nevis bankā, bet gan automātos. Tāpat kā braukšanas biļetes un pastmarkas; šeit jau bija ķērušies pie pasta kantoru pilnīgas likvidācijas. Arī pasta pakas tika iestumtas automātā, un no tāda paša tās pēcāk vilka laukā saņēmējs. Ņemot to visu vērā, jaunā vērmahta rindās vajadzētu būt miljoniem karavīru. Bet patiesībā vērmahts ar lielām pūlēm bija sagrabinājis tikai divreiz lielāku armiju, nekā paredzēja kaunpilnais Versaļas līgums. Tas bija mīklaini.

Kur bija visi šie cilvēki?

Sākumā biju nospriedis, ka tie droši vien būvē autobāņus, nosusina purvus un tamlīdzīgi. Tomēr šis pieņēmums bija maldīgs.

Purvi tagad tika uzskatīti par lielu retumu un tika drīzāk ierīkoti, nevis nosusināti. Un autobāņus tāpat kā senāk būvēja poļi, baltkrievi, ukraiņi un citi ievestie strādnieki par tādām algām, kas Reiham būtu bijušas rentablākas par jebkādu karu. Ja es toreiz būtu zinājis, cik lēti ir dabūjams polis, to valsti es savā karagājienā tikpat labi būtu varējis izlaist.

Mūžu dzīvo, mūžu mācies.

Mirkli man prātā pazibēja arī iespēja, ka vācu tauta starplaikā vienkārši ir tik ļoti sarukusi, ka visu šo ietaupīto cilvēku gluži dabiski vairs nav pasaulē. Taču statistika apgalvoja, ka vāciešu vēl arvien ir astoņdesmit viens miljons. Šeit droši vien jābrinās, kāpēc es jau agrāk nebiju iedomājies par bezdarbniekiem. Iemesls ir tas, ka bezdarbnieka tēls man ir palicis atmiņā citāds.

Bezdarbnieks, kuru pazinu no agrākiem laikiem, pakāra sev kaklā šiltlti ar uzrakstu “Meklēju jebkādu darbu” un izgāja ielās. Pietiekami ilgi bez sekmēm klaiņojis apkārt ar šo šiltīti, viņš to nolika, paņēma sarkanu karogu, ko viņam rokā bija iespiedis kāds apkārtstaigulis boļševiks, un ar šo karogu izgāja ielās. Saniknotu bezdarbnieku miljonu armija bija ideāls priekšnoteikums jebkurai radikālai partijai, un visradikālākā no visām, par laimi, bija manējā. Taču jaunās tagadnes ielās es neredzēju nevienu bezdarbnieku. Te neviens neprotestēja. Un neattaisnojās arī pieņēmums, ka šie cilvēki ir koncentrēti darba dienestā vai kaut kāda veida darba nometnē. Tā vietā, kā es noskaidroju, bija izraudzīts kāda Harca kunga patvaļīgais risinājums.2

Šis kungs bija izdibinājis, ka strādniecības labvēlību var izpelnīties ne tikai ar lielākām algām vai tamlīdzīgi, bet gan arī, sagādājot viņu pārstāvjiem naudu un brazīliešu mīļākās. Šī atziņa vairāku likumu formā tika piemērota arī bezdarbniekiem, tikai ievērojami zemākā līmenī. Vairāku miljonu vietā bija sīkākas summas, īstu brazīliešu vietā bija ungāru vai rumāņu mīlas priesterienes, atrodamas caur bildi internecā ar vienīgo priekšnoteikumu, ka bezdarbniekam pieder viens vai vairāki datori. Tādējādi Rosmana un Millera kungi savā rūpalā, kurā nebija ne pārdevēju, ne bārdasnažu, varēja turpināt piebāzt sev kabatas, nebaidoties no tā, ka bezdarbnieki izdauzīs viņiem logus. To visu ar saviem nodokļiem apmaksāja mazais cilvēks no šrapneļu fabrikas. Un pieredzējušam nacionālsociālistam viss šeit liecināja par kapitāla un žīdu finansistu sazvērestību: ar nabagu naudu tie, kas vēl nabagāki, tika tiktāl nomierināti par labu bagātajiem, ka tie savukārt vienā mierā varēja gūt peļņu no krīzēm. Starp citu, uz to nepagurdami norādīja pat kreisie politiķi, kaut arī, protams, noklusēdami žīdu komponentu. Tomēr patiesībā šis izskaidrojums neaptvēra visu. Šeit neapšaubāmi vajadzēja iekļaut ne vien žīdu finansistus, bet arī pasaules žīdu kopienu tikai tad šī viltīgā sazvērestība atklājās visā pilnībā. Un man acumirklī kļuva skaidrs, ka tieši šo uzdevumu man uztic providence. Galu galā vienīgi es šajā liberālās pilsonības apstulbinātajā šķituma pasaulē spēju saskatīt un atklāt patiesību.

Jo, raugoties virspusēji, varēja taču atzīt, ka Harca kungs ar saviem sociāldemokrātiskajiem rokaspuišiem patiesi ir īstenojis savus šķietamos mērķus. Vai tad dators un baltkrievu daiļava uz ekrāna, vai tad silts, sauss dzīvoklis un pietiekams uzturs vai tad tas viss nebija kapitāla pārdalīšana sociālistiskā izpratnē?

Nē, īstenību saredzēja tikai tas, kurš pazina žīdu un zināja, ka te nav ne kreiso, ne labējo un ka abas puses mūžīgi mūžos strādā rokrokā aizplīvuroti, tomēr nemainīgi. Un tikai asredzīgais, visiem plīvuriem cauri redzošais gars spēja saskatīt, ka mērķis ir palicis tas pats iznīcināt āriešu rasi. Galīgā ciņa par zemeslodes trūcīgajiem resursiem neizbēgami sāksies; krietni vēlāk, nekā tiku pareģojis, tomēr sāksies. Un mērķis bija saskatāms tik skaidri, ka vienīgi nelga būtu varējis to noliegt: žīdu ordas joprojām kala plānus, lai ar savām pretīgajām masām pārplūdinātu Reihu. Tie bija mācījušies tikai no pēdējā kara. Zinādami, ka ir vājāki par vācu karavīriem, tie bija nolēmuši graut, mazināt, iznīcināt tautas pretestības spēju. Tā, lai izšķirošajā dienā aziātu miljoniem pretim stātos tikai mīkstčaulīgi Harca cilvēki, bezpalīdzīgi vicinot savus peles aparātus un televizoru regulēšanas ietaises.

Man kļuva auksti aiz šausmām. Un tapa skaidrs, kāda ir mana misija.

Tagad vajadzēja apņēmīgi soļot uz priekšu pa šo ceļu. Vispirms nolēmu meklēt jaunu bāzi. Mans mājoklis vairs nedrīkstēja būt viesnīca man bija nepieciešamas īstas mājas.

XXXIII

Iztēlē redzēju kaut ko tādu kā toreiz Prinzregentenplatz Minhenē.

Dzīvokli, kurā pietiktu vietas man, viesiem, personālam, ja iespējams atsevišķā, slēgtā stāvā, bet ne atsevišķā namā. Villa ar dārzu un varbūt piedevām ar bieziem krūmiem kaut ko tamlīdzīgu politiskais pretinieks var pārāk viegli novērot un var pat uzbrukt. Nē, liels nams tuvu pilsētai, rosīgā, centram līdzīgā apkaimē tam vēl vienmēr ir savas priekšrocības. Un, ja turpat blakus atrastos arī teātris, tas man netraucētu.

-   Jums laikam vairs nepatīk pie mums? jautāja manas viesnīcas līdzstrādniece, kura tagad jau sveicināja pilnīgi brīvi un korekti. Jautājumā skanēja šķelmība, tomēr skaidri jautās arī neviltota nožēla.

-         Esmu jau domājis par to, vai neņemt jūs līdzi, es atbildēju.

-   Agrāk saimniecību man vadīja māsa, tagad diemžēl jau mirusi. Ja es varētu maksāt jums tādu pašu algu, kādu saņemat viesnīcā, tad labprāt piedāvātu jums šo nodarbošanos.

-   Paldies, viņa sacīja, man šeit patīk nemitīgās pārmaiņas. Tomēr vienalga žēl.

Senāk kāds būtu parūpējies par dzīvokļa meklēšanu manā vietā, bet tagad tas bija jādara pašam. No vienas puses, tas bija interesanti, jo vēl vairāk tuvināja mani tagadnei. No otras puses, pastāvēja šie salašņas mākleri.

Ātri izrādījās, ka bez māklera nevar tikt pat ne pie puslīdz reprezentatīva dzīvokļa ar platību no 400 līdz 450 kvadrātmetriem. Mazliet ne tik ātri izrādījās, ka tas ir apšaubāmi pat ar šo draņķa mākleru starpniecību. Gluži vai satricinoši, cik maz šie īres elles sūtņi zināja paši par saviem dzīvokļiem. Pat sešdesmit gadus izpalicis no nekustamo īpašumu aktuālā tirgus, es katrā laikā spēju atrast drošinātāju skapi trīsreiz īsākā laikā nekā tas, kāds bija nepieciešams atsūtītajam “speciālistam”. Sākot ar ceturto firmu, uzstāju, lai mani apkalpo tā dēvētie pieredzējušie kolēģi, jo citādi vispār varēja dabūt tikai sešpadsmitgadīgus puišeļus pārāk lielos uzvalkos. Šie nabaga zeņķi izskatījās tā, it kā taisnā ceļā no skolas sola būtu iesaukti mākleru folksšturmā.

Ceturtajā mēģinājumā man tiešām tika piedāvāts visai piemērots objekts Šēnebergas ziemeļos. Gara pastaiga no turienes aizvestu mani uz valdības kvartālu, un arī tas runāja šim piedāvājumam par labu nevarēja jau zināt, cik drīz radīsies nepieciešamība atrasties valdības sēdekļa tuvumā.

-   Jūs man liekaties pazīstams, sacīja gados vecāks mākleris, rādīdams man kalpones istabu blakus virtuvei.

-   Hitlers, Ādolfs, es strupi noteicu, lietpratīgi inspicēdams divus tukšus skapjus.

-   Ak, jā, pareizi! viņš sacīja. Bez mundiera atvainojiet. Turklāt vienmēr biju domājis, ka ūsas jūs noņemat.

-   Kāpēc tad tā?

-   Nē, nu, tāpat vien. Es jau mājās arī vispirms novelku kurpes.

-   Un es novelku ūsas?

-   Tā es biju domājis, jā…

-   Ahā. Vai šeit ir vingrošanas telpa?

-   Fitnesam? Iepriekšējiem īrniekiem nebija, bet pirms tiem šeit mitinājās kastinga pārraides žūrijas loceklis un fitnesam izmantoja to tur istabu.

-   Vai ir kaut kas tāds, kas man būtu jāzina?

-   Piemēram?

-   Boļševistiski kaimiņi?

-   Tādi varbūt bija trīsdesmitajos gados. Bet pēc tam jau… pēc tam jūs taču… kā lai pasaku?

-   Zinu, ko jūs gribat teikt, es sacīju. Vai ir vēl kas?

-   Vēl, nujā…

Ar skumjām atcerējos Gēliju1 . Man vairs negribētos tādu dzīvokli, kur notikušas pašnāvības, es stingri paziņoju.

-   Kopš mēs pārvaldām šo objektu, te neviens nav padarījis sev galu. Un iepriekš arī ne, mākleris steigšus apliecināja. Vismaz tā man liekas.

-   Dzīvoklis ir labs, es sausi teicu, cena ir nepieņemama. Nolaidiet trīssimt eiro, un mēs vienosimies. Tad pagriezos uz iešanu. Pulkstenis tuvojās pusastoņiem. Pēc veiksmīgās pirmizrādes dāma Bellīni bija pārsteigusi mani ar operas biļetēm: izrādīja “Nirnbergas meistardziedoņus”, un viņa tūdaļ bija iedomājusies par mani. Pat posās nākt man līdzi uz operu tikai manis dēļ, kā viņa izteicās, jo parasti viņa noliedzot Vāgneru.

Mākleris apsolīja konsultēties par īres maksu. Atlaides gan nav paredzētas, viņš skeptiski ieminējās.

-   Tādos jautājumos vienmēr ir iespējams mainīt viedokli, ja klientu vidū ir Hitlers, es pašpaļāvīgi atteicu, iekams devos ceļā.

Bija neparasti silts vēlam novembrim. Debesis jau sen bija satumsušas, man visapkārt dūca un šalca lielpilsēta. īsu brīdi mani atkal sagrāba senā trauksme, bailes no aziātu ordām, kvēla vēlēšanās palielināt bruņošanās budžetu. Tad nemieru nomainīja patīkamā apziņa, ka pēdējos sešdesmit gados mūs tomēr nav piemeklējusi katastrofa, ka providence neapšaubāmi ir izraudzījusies īsto mirkli, lai aicinātu mani rīkoties, un neba nu atvēlējusi man tik maz laika, lai es nevarētu aiziet uz operu paklausīties Vāgneru.

Atpogāju mēteli un rimti soļoju pa ielām. Daži veikali bija pasūtījuši fasādes rotāšanai lielāku daudzumu egļu un priežu zaru. Kad drūzma sāka nogurdināt, es nogriezos mazākajās sānielās. Prātodams par dažu savas pārraides detaļu uzlabojumiem, nesteidzīgi gāju garām kādam sporta centram. Liela tautas daļa fiziski bija teicamā formā tomēr tās pārāk bieži bija sievietes. Labi trenēts ķermenis gan atvieglo vienas otras dzemdības, paaugstina mātes spēju pretoties slimībām un uzlabo veselību, tomēr galu galā nav taču jāsagatavo simti un tūkstoši plintnieču! Jaunekļu īpatsvaru sporta nodarbību vietās viennozīmīgi vajadzēja palielināt. Šādām domām es nodevos, kad ceļu man aizšķērsoja divi vīrieši.

-   Tu, žīdu cūka, viens teica.

-   Tu domā, ka mēs vienkārši noskatīsimies, kā tu apvaino Vāciju? noprasīja otrs.

Es lēnām noņēmu platmali, lai ielas laternu gaismā būtu saredzama mana seja.

-   Atpakaļ ierindā, nelieši, es nesatraucami sacīju, citādi ņemsiet tādu pašu galu kā Rēms!

Mirkli neviens nebilda ne vārda. Tad otrais caur zobiem izgrūda: Tu esi galīgi slims galvā! Vispirms tu liec uzoperēt sev šo godīgo seju un pēc tam ietriec Vācijai dunci mugurā!

-   Vājprātīgais, kurš nav pelnījis dzīvot, piebalsoja pirmais. Kaut kas pazibēja viņa rokā. Pārsteidzošā ātrumā viņa dūre šāvās pretim manai galvai. Cenzdamies saglabāt stāju un lepnumu, es nevairījos no sitiena.

Tas bija kā lodes trāpījums. Sāpju nebija, bija tikai ātrums, tikai varenais trieciens, un nama mūris ar klusu šalkoņu slīdēja man pretī. Es meklēju atbalstu, kaut kas stipri atsitās man pret pakausi. Nams aizslīdēja man garām uz augšu, es taustīdamies iebāzu roku kabatā un izvilku “Meistardziedoņu” biļetes, kamēr visapkārt dārdēja sprādzieni. Angļiem laikam bija jauni lielgabali, slepkavīga viesuļuguns, kļuva tik tumšs, kā tie spēja tik precīzi notēmēt, mūsu tranšeja, kā pasaules gals, es pat vairs nezināju, kur ir mana ķivere, un mans uzticamais suns, mans Foksls, mans Foksls, mans Foksls…

XXXIV

Pirmais, ko ieraudzīju, bija spilgta neona gaisma. Un pirmais, ko nodomāju, bija: cerams, kāds starplaikā būs parūpējies par Venka armiju. Tad pārlaidu skatienu telpai un pēc dažiem aparātiem drīz sapratu, ka Venka armija patlaban vairs nav pārāk steidzams jautājums.

Man līdzās atradās tāds kā garderobes statnis, pie kura bija piestiprināti vairāki sintētiskas vielas maisiņi. To saturs lēnām pilēja man tajā rokā, kura nebija ievīstīta cietā ģipsi. To saskatīt nebija pārāk vienkārši, jo nespēju atvērt aci, kura atradās neieģipsētajā pusē. Šis fakts mani mulsināja, tas viss izskatījās ļoti sāpīgi, taču man nekas nesāpēja, tikai nerimtīgi dunēja galva. Pagriezu to sānis, lai uzzinātu kaut ko vairāk par savu stāvokli, un tad uzmanīgi pacēlu pakausi no spilvena, taču tas izraisīja tūlītējas durošas sāpes krūškurvi.

Dzirdēju, ka pretējā pusē atveras durvis. Nolēmu turp neskatīties. Virs manas virsdegunes piesardzīgi iznira medicīnas māsas galva.

-   Esat pamodies?

-    … es teicu. Tas bija iecerēts kā jautājums par šīsdienas datumu, taču no manas mutes atskanēja tikai kaut kas vidējs starp krekšķi un sēcienu.

-   Jauki, viņa sacīja. Tikai, lūdzu, neaizmiedziet atkal, es pasaukšu ārstu.

-   … es par atbildi nosēcu. Tomēr varēja noprast, ka tas nav paliekošs bojājums. Acīm redzami ilgākas nelietošanas rezultātā bija tikai zināmā mērā ierūsējusi runāšanas muskulatūra. Ļāvu funkcionējošajai acij aizrotēt mazliet tālāk. Redzeslaukā parādījās galdiņš, uz kura atradās telefons un ziedu pušķis. Ieraudzīju aparātu, kurš droši vien uzmanīja manu pulsu. Mēģināju pakustināt kājas, bet tūdaļ likos mierā, jo varēju paredzēt, ka tas būs saistīts ar sāpēm. Tā vietā pievērsos nelieliem valodas vingrinājumiem, jo galu galā bija domājams, ka man būs jāuzdod ārstējošam ārstam viens otrs jautājums.

Tomēr ilgāku laiku nenotika nekas. Biju jau aizmirsis, kā parasti ir slimnīcās, ja neesi gluži fīrers un reihskanclers. Pacientam ir jāveseļojas, taču patiesībā viņš nedara neko citu kā vien gaida. Gaida māsas, procedūras, ārstus, viss tiek solīts “drīz” vai “tūlīt”, bet īstenībā “tūlīt” nozīmē “pēc pusstundas vai četrdesmit piecām minūtēm”, un “drīz” atbilst apzīmējumam “pēc stundas vai vēl ilgāk”.

Mani pārņēma spiedīga vajadzība, un es tūdaļ sajutu, ka arī šajā ziņā ir veikti zināmi iepriekšēji pasākumi. Tagad labprāt būtu mazliet ieskatījies televīzijas aparātā, taču tā apkalpošana man bija tikpat neizprotama, cik fiziski neiespējama. Tāpēc es nekustīgi raudzījos pretējā sienā un mēģināju rekonstruēt nesenos notikumus. Atcerējos mirkli slimnieku pārvadāšanas automobilī, atcerējos kliedzošo Krēmeiera jaunkundzi, un kaitinošā kārtā man prātā ik pa brīdim pazibēja filmas kadri, kuros es ar mazu, spontānu prieka deju vai palēkšanos pagodināju Francijas kapitulāciju.1 Taču man mugurā bija nevis mundieris, bet gan tirkīzzili baletsvārciņi. Man tuvojās Gērings, aiz iemauktiem vezdams divus apseglotus briežus, un sacīja: “Mans fīrer, kad būsiet Polijā, atvediet drusku sviesta, tad es šovakar pagatavošu mums kaut ko gardu!” Paskatījos uz savām drānām, apjucis palūkojos uz viņu un teicu: “Gēring, jūs, ēzeli. Jūs taču redzat, ka man nav kabatu!” Gērings izplūda asarās, un kāds purināja mani aiz pleca.

-   Hitlera kungs? Hitlera kungs?

Uztrūkos augšā vismaz tik augstu, cik spēju.

-   Atnācis nodaļas ārsts!

Jauns vīrietis baltā uzsvārcī sniedza man roku, ko es šā tā paspiedu.

-   Nu re, varat gan, viņš sacīja. Es esmu dakteris Radulesku.

-   Ar tādu uzvārdu un bez akcenta, es nosēcu.

-          Tādā stāvoklī un tik runīgs, importa dakteris attrauca.

-   Vai zināt, kā es tiku vaļā no akcenta?

Es vārgi papurināju galvu.

-   Trīspadsmit gadi skolā, deviņi semestri medicīnas institūtā, divi gadi ārzemju praksē, un pēc tam es apprecējos un pieņēmu sievas uzvārdu.

Pamāju ar galvu. Sāku klepot, sāpju dēļ tūdaļ centos apvaldīt klepu un izstarot zināmu spēku un vadīšanas spējas, kā rezultātā noturējos un neizklepoju pa degunu dažas neglītas vielas kripatas. Kopumā es jutos neiepriecinoši.

-   Vispirms: veselības ziņā jūsu stāvoklis ir daudz labāks nekā tīri optiski. Jums nav nekā tāda, ko nevarētu saremontēt vai kas ar laiku nepāries pats no sevis…

-   Ma-na balss?… es izvaidēju. …esmu orators.

-   Balsij nekas nekaiš, tā tikai nav vingrināta, un piedevām ir izžuvusi rīkle. Lai vai kā, jums vajag daudz dzert. Ja redzu pareizi, viņš piezīmēja, uzmetis acis manas gultas malai, patlaban jums pat nav jārūpējas par atkritumvielām. Tā, paskatīsimies, kas mums vēl te ir? Jums ir nelāgs vaiga kaula lūzums, smags smadzeņu satricinājums, vairāki stipri žokļa sasitumi. Ka žoklis nav lauzts, tas vispār ir vislielākais brīnums. Kolēģi uzņemšanas nodaļā uzreiz nosprieda, ka lietots sitamriņķis, un, ja tas ir tiesa, jūs varat pateikties savam Dievam Tam Kungam vairākas reizes pēc kārtas. Aizpampusī acs izskatās neglīti, bet funkcionēs atkal. Tālāk mums ir lauzts atslēgas kauls, lauzta roka pilnīgi gluds lūzums, tas ir ideāli -, piecas lauztas ribas, un vēl mums vajadzēja jūs uzšķērst, lai salāpītu plīsumu aknās. Pie viena varu apliecināt: jums ir vienas no skaistākajām aknām, kādas mēs jebkad esam redzējuši. Jūs nedzerat, vai ne?

Es vārgi pamāju ar galvu. Un esmu veģetārietis.

-   Ļoti skaisti rādītāji, tiešām. Ar tādiem jūs varat nodzīvot līdz simt divdesmit gadiem.

-   Nepietiks, es izklaidīgi teicu.

-    Nu, nu, viņš iesmējās, jums vēl ir daudz laika. Tur es neredzu problēmas, jums tikai drusku jāpagaida.

-   Jums droši vien vajadzētu ziņot policijai, ieminējās māsa.

-   To viņi gribētu gan! Rēms būtu atdevis nezin ko, lai tik es būtu ziņojis par viņu policijai…

-   Es jau neesmu jūsu advokāts, sacīja šis dakteris ar rumāņu uzvārdu, tomēr tādu savainojumu gadījumā…

-   Es atriebšos pats savā manierē, klepodams attraucu, un te man iešāvās prātā, ka reti esmu izteicis tukšākus draudus. Labāk pasakiet, cik ilgi jūs mani vēl te turēsiet!

-    Nedēļu vai divas, ja nebūs komplikāciju, varbūt arī drusku ilgāk. Pēc tam jau mājās viss sadzīs, kā nākas. Un tagad vēl mazliet paguliet. Un padomājiet par to iesniegumu, māsai ir pilnīga taisnība. Protams, ir jāpagriež otrs vaigs, bet tas nevienam nedod tiesības tik traki to nozilināt.

-   Un padomājiet arī par ēdienkarti. Māsa sniedza man kaut kādu sarakstu. Mums jāzina, ko vēlaties ēst, kamēr uzturaties pie mums.

Pastūmu sarakstu atpakaļ. Nekādas īpašas apkalpošanas. Vienkāršs karavīru ēdiens. Veģetārs. Kā senajiem grieķiem.

Viņa paskatījās uz mani, nopūtās, ievilka lapā kādu duci ķeksīšu un atkal sniedza to man. Parakstīties jums vajadzēs pašam.

Nespēcīgi parakstījos ar kustīgo roku. Pēc tam atkal ieslīgu snaudā.

Es stāvēju autobusu pieturā Ukrainā, un rokās man bija milzīga bļoda ar sviestu.

Gēringa tur nebija, un es vēl skaidri atceros, cik ļoti tas mani kaitināja.

XXXV

Patiesībā man prātā tomēr mirkli iešāvās doma par ziņošanu policijai, taču es to atraidīju tikpat apņēmīgi, cik neatsaucami. Tā runāja pretī visiem maniem principiem. Vadonim neder upura loma. Viņš nav atkarīgs no labvēlības, ko varētu izrādīt tādi nožēlojami radījumi kā prokurori vai policisti, viņš neslēpjas aiz to mugurām, viņš ņem tiesu un taisnību savās rokās. Vai, pareizāk sakot, nodod to SS kvēlajās rokās, un SS tad satver to savās daudzskaitlīgajās dūrēs. Ja man būtu SS, es būtu gādājis, lai šī apšaubāmā “partijas centrāle” jau nākamajā naktī stāvētu gaišās liesmās un lai nākamās nedēļas laikā ikviens no tās gļēvulīgajiem biedriem, mirkdams savās asinīs, varētu paprātot par tautiskas domāšanas īstenajiem principiem. Bet no kura es to varēju prasīt šajos miermīlīgajos, no vardarbības atjūkušajos laikos? Zavackis bija trāpīgs runātājs, bet ne sitējs, viņš bija pieres, nevis dūres darbinieks.1 Tāpēc biju spiests atlikt šīs problēmas risināšanu uz nenoteiktu laiku, kā arī, veicot vienu otru māņu manevru sanitāro telpu lietošanā, gādāt par to, lai man klāt netiktu fotoreportieri, kuri varētu izgatavot visai neglaimojošus fotoattēlus. Taču starpgadījuma fakts pats par sevi nebija noslēpjams, un jau pēc dažām dienām avīzēs varēja lasīt, ka es esot kļuvis par “labēji radikālās vardarbības” upuri, prese nodarbojās ar savām parastajām muļķībām, nepelnīti pagodinādamas šos stulbos mīkstčauļus ar apzīmējumu “labējie radikāļi”. Tomēr nav nekā tāda, kas nenoderētu vismaz kaut kam. Nedaudzu dienu, pat stundu laikā man bija vairākas pārsteidzošas telefona sarunas ar cilvēkiem, kuriem Krēmeiera jaunkundze pēc Zavacka kunga pamudinājuma un ar viņa svētību bija iedevusi mana mobilā telefona aparāta numuru.

Pirmo sarunu, kas nesastāvēja no firmas līdzstrādnieku novēlējumiem atveseļoties, es risināju ar Kīnasta kundzi, kura man “no sirds” vēlēja veselību, apvaicājās par manu pašsajūtu un gribēja zināt, vai es jau esot iestājies kādā partijā.

-   Jā gan, es atbildēju, pats savējā.

Kīnasta iesmējās un norādīja, ka NSDAP tomēr vismaz uz laiku atrodoties tādā kā snaudas vai atpūtas stāvoklī, un, iekams tā pamodīšoties, lai taču es apdomājot, vai man kā māksliniekam, kurš ar sirdi un dvēseli iestājas pret labējo varu, īsto mājvietu nevarētu piedāvāt Zaļo partija, “vismaz uz zināmu laiku”, kā viņa smiedamās uzsvēra.

Nogrozīju galvu par šo zvanu un droši vien drīz būtu to aizmirsis kā vēl vienu ērmotu parlamentāri demokrātiskās fantāzijas augli, ja jau tūdaļ nākamajā dienā nenotiktu vēl viena telefona saruna, ne mazumu līdzīga šai. Ar mani runāja kāds kungs, kurš, kā miglaini atcerējos, vai nu patlaban mācījās par veselības aizsardzības ministru, vai bija jau beidzis mācības.2 Uzvārds man neatausa prātā arī pēc ilgākas domāšanas, un tagad es jau esmu pilnībā atmetis mēģinājumus saglabāt pārskatu par viņa partiju. Attiecīgajos raidītājos nereti tiek baumots, ka vienīgais gados vecākais kungs, kurš vēl atlicis šajā apvienībā, esot gluži nevaldāms žūpa.1 Manuprāt, kungam šeit tiek nodarīta pārestība, un es drīzāk pieņemu, ka šīs partijas ērmīgajā riņķadejā ir absolūti neiespējami piedalīties pat ne stundu, neatstājot pilnīgi piedzēruša cilvēka iespaidu.

Veselības aizsardzības māceklis man teica, cik ļoti nožēlojot, ka man tā uzbrukts, un tieši tādam kā man, kurš kvēli aizstāv visplašāko vārda un uzskatu brīvību, šajos grūtajos laikos esot nepieciešams viss iespējamais atbalsts. Man tikpat kā neizdevās uzsvērt, ka stiprais ir visvarenāks, kad viens, jo māceklis jau klāstīja, ka darīšot visu, lai es pēc iespējas drīzāk atgrieztos televīzijas ekrānos, un mirkli es sāku bažīties, ka manu ārstēšanu viņš grasās ņemt savās bēdīgi slavenajās mīksti nemākulīgajās rokās. Tā vietā viņš itin kā starp citu apvaicājās par manu partijas piederību, un es atbildēju saskaņā ar patiesību.

Māceklis zēniski gaiši iesmējās. Tad apliecināja, ka es esot lielisks, un, tā kā NSDAP patlaban atdusoties vēstures kapsētā, viņš gluži labi varētu iedomāties, ka FDP varbūt varētu tapt man par jaunu politisko mājvietu. Atteicu, lai viņš ar saviem kolēģiem beidzot mitējas apvainot manu partiju un ka man nav it nekāda veida intereses par viņa liberālo politikas kaitēkļu baru. Māceklis iesmējās vēlreiz, sacīja, ka tāds es viņam patīkot un jau drīz atkal būšot gluži tāds pats, kāds bijis, un nobeigumā nelūgts apsolīja piesūtīt man uzņemšanas pieteikuma anketu. Tajā brīdī es nodomāju, ka telefons gluži vienkārši nav īstais saprašanās līdzeklis ļaudīm, kuriem nav ausu. Un, līdzko biju to nolicis, tas iezvanījās atkal.

Izrādījās, ka veselības aizsardzības māceklis un zaļā Kīnasta nebūt nav vienīgie, kuri nolēmuši pēc savas patikšanas iztulkot manu apņēmīgi nesto asins upuri. Vairāki zvanītāji no dažādām partijām slavēja manu izšķirīgo iestāšanos par vardarbības brīvību, par ko, pēc viņu domām, liecināja mana demonstratīvā atteikšanās no pašaizsardzības, un šo partiju vidū bija arī vienīgais grupējums, pret kuru nosaukuma dēļ varēju just simpātijas: ar kungu no Dzīvnieku aizsardzības partijas man raisījās ļoti patīkama saruna, kuras gaitā viņš pateicības vērtā kārtā vērsa manu uzmanību uz dažu neticamu cietsirdības aktu pret rumāņu klaiņojošiem suņiem. Nolēmu tuvākajā nākotnē veltīt īpašu vērību šīm sašutumu modinošām norisēm tajā zemē.

Tomēr nesenie notikumi šo “profesionālo” politiķu skatījumā tika vērtēti arī pavisam citādi. Pilsoņtiesību apvienība “Solidaritāte”4 pasludināja mani par ciešanu biedru kaut kādā veidā vajātajam partijas dibinātājam Larušam, kāda savāda ārzemnieku partija BIG apliecināja, ka valstī, kurā nav brīv piekaut ārzemniekus, pašsaprotami nav brīv piekaut arī vāciešus, un es nekavējoties uzsvēru, ka negribu dzīvot valstī, kurā vairs nav brīv piekaut ārzemniekus. Neizskaidrojamā kārtā klausulē atkal atskanēja sirsnīgi smiekli. Vēl citi uzlūkoja mani nevis kā uzskatu brīvības simbolu, bet gan, gluži pretēji, kā aplamu uzskatu apkarotāju, es tiku raksturots ne vien kā cīnītājs pret vardarbību, bet gan vairākas reizes arī kā cīnītājs par to (CSl/, divas strēlnieku apvienības, viens šaujamieroču ražotājs) un vienu reizi kā pret senioriem vērstas varmācības upuris (Ģimeņu partija). Ar sevišķu diletantismu izcēlās Pirātu partija, kam mana izturēšanās un it īpaši atteikšanās sūdzēties policijai liecināja par protestu pret policejisku valsti, un, viņuprāt, tajā bija saskatāma spilgta norobežošanās no valsts un “totāls pirātu funktieris”. Kaut cik tuvāk patiesībai nonāca grupējums ar nosaukumu “Violetie”, kas manī vēlējās saredzēt liecinieku no tādas pasaules, kura atrodas ārpus “tikai materiālistiskā”; pēc viņu domām, “savu atgriešanos zem pilnīgas miermīlības karoga” es “ar vislielāko iecietību” biju “pakļāvis vissmagākajiem pārbaudījumiem”. Es smējos tik ilgi, ka ribu sāpju dēļ biju spiests palūgt kādu pretsāpju līdzekli.

Krēmeiera jaunkundze no biroja allaž nesa man sūtījumus. Arī viņai bija vairākkārt zvanīts būtībā no tām pašām partijām un grupām, tikai cilvēki bija citi. Jaunums bija ziņojumi no dažādām komunistu apvienībām; motīvi man ir piemirsušies, taču galu galā tie nebūs pārāk atšķīrušies no Staļina motīviem parakstīt ar mums paktu 1939. gadā. Visiem šiem zvanītājiem un skribentiem kopīgs bija tas, ka viņi mēģināja pierunāt mani kļūt par savas apvienības biedru. Bija tikai divas partijas, kuras nepieteicās vispār. Lētticīgie tur droši vien saskatītu intereses trūkumu, taču es izpratu stāvokli labāk. Tāpēc, kad vēl pēc nepilnas dienas telefonā parādījās nepazīstams Berlīnes numurs, es uz labu laimi saucu:

-   Hallo? Vai SPD?

-   Ēē, jā vai es runāju ar Hitlera kungu? vaicāja kāda balss.

-   Jā gan, es jūs jau gaidīju!

-   Mani?

-   Ne tieši. Bet kādu no SPD. Kas runā?

-   Gabriels, Zigmārs Gabriels. Tas nu gan ir brīnišķīgi, ka jūs atkal varat tik labi sarunāties pa telefonu, esmu taču dzirdējis un lasījis briesmu lietas. Nu, un tagad jau izklausās pavisam labi.

-   Tas jau tikai pateicoties jūsu zvanam.

-   O! Tāpēc, ka tas jūs tā iepriecina?

-    Nē, tāpēc, ka tas nāk tik vēlu. Pa to laiku, kas vajadzīgs, lai vācu sociāldemokrātijai rastos kāda ideja, varētu izdziedēt arī divas smagas tuberkulozes.

-    Haha, Gabriels pasmējās, un tas izklausījās pārsteidzoši dabiski. Tur nu jums dažreiz ir taisnība. Redziet, un tieši tāpēc es zvanu…

-   Zinu. Jo mana partija patlaban ir atpūtas stāvoklī.

-   Kura partija?

-   Jūs liekat man vilties, Gabriel! Kā sauc manu partiju?

-   Ēē…

-   Nu?!

-   Atvainojiet, laikam nebūšu īsti sa…

-   N. S. D. A. …?

-   P?

-   P. Pareizi. Tā patlaban atpūšas. Un jūs gribat zināt, vai tikmēr es gadījumā nemeklēju jaunu politisku mājvietu. Jūsu partijā!

-   Tik tiešām biju kaut ko tādu…

-   Mierīgi sūtiet savus papīrus uz manu biroju, es vieglā tonī teicu.

-  Sakiet, vai jūs nupat neesat iedzēris pretsāpju zāles? Vai varbūt par daudz miega līdzekļa?

-    Nē, es attraucu un jau grasījos piebilst, ka viens miega līdzeklis nupat ir piezvanījis. Te man ienāca prātā, ka Gabrielam, iespējams, ir taisnība. Nekad jau nevar zināt, ko mediķi laiž tev dzīslās no šiem pakarināmiem maisiņiem. Un vēl man ienāca prātā, ka šī SPD savā tagadējā veidolā nudien vairs nav tāda, kādu būtu nepieciešams ieslodzīt koncentrācijas nometnē. Savā snaudulībā to pat varētu kaut kam izmantot. Tāpēc tūdaļ norādīju, ka esmu ieņēmis zināmus medikamentus, un beigās atvadījos pat visai laipni.

Atzvilu spilvenā un prātoju, kurš gan piezvanīs nākamais. Patiesībā trūka vēl tikai telefona sarunas ar kancleres vēlēšanu apvienību. Kurš no turienes varētu zvanīt? Pati druknā matrona, protams, ne. Bet darba ministre5 gan mani iepriecinātu. Labprāt būtu uzzinājis, kāpēc viņa beigusi vairošanos tikai viena bērna attālumā no Mātes krusta zeltā.6 Interesants būtu arī Gutenbergs7 , kurš lai gan izniris no gadsimtiem dziļā aristokrātu asinsgrēka purva prata domāt lielās kopsakarībās, netērēdams laiku sīkumainiem profesoriskiem iebildumiem. Tomēr viņa ziedu laiki politikā man šķita pagājuši. Kurš atlika? Ekoloģiskais briļļainis?8 Frakcijas šefs, šī nulle? Māksloti krietnais finanšu švābs ratiņkrēslā?9

Un patiesi, valkīras atkal sāka auļot. Numurs bija nepazīstams, taču ar Berlīnes priekškodu. No visiem variantiem izvēlējos vējagrābsli.10

-   Labdien, Pofallas kungs, es sacīju.

-    Kā, lūdzu? Tā neapšaubāmi bija dāmas balss. Manuprāt, dāma bija vecāka, varbūt ap gadiem piecdesmit pieciem.

-   Atvainojiet kas runā?

-   Golca, Beāte Golca, un viņa piemetināja kāda it pazīstama vāciskas izcelsmes apgāda nosaukumu. Un ar ko runāju es?

-    Hitlers, es atbildēju un nokremšļojos. Piedodiet, biju gaidījis kādu citu.

-   Vai zvanu nelaikā? Jūsu birojā man teica, ka pēcpusdienā es varot bez problēmām…

-   Nē, nē, es atteicu, viss kārtībā. Tikai, lūdzu, nejautājiet, kā es jūtos.

-   Vai jums joprojām ir tik slikti?

-   Nē, un tomēr citādi jāsāk justies kā sabojātai platei.

-    Hitlera kungs… zvanu tāpēc, ka vēlos jums pajautāt, vai nevēlaties uzrakstīt grāmatu.

-   Esmu jau uzrakstījis, es sacīju. Pat divas.

-   Zinu. Vairāk nekā desmit miljoni eksemplāru. Ļoti iespaidīgi. Bet cilvēks ar šādu potenciālu taču nedrīkst apklust uz veseliem astoņdesmit gadiem.

-   Jā, redziet, tas nebija gluži manā varā…

-   Jums, protams, taisnība, un es saprotu, ka nav diez cik ērti rakstīt, ja pār bunkuru brāžas krievu ordas…

-   Tik tiešām. Pats nebūtu spējis izteikt to citādi. Mani patīkami pārsteidza šīs Golca kundzes acīmredzamā iejušanās spēja.

-   Bet tagad krievs ir atkal prom. Un, lai cik ļoti mēs visi izbaudām jūsu iknedēļas kopsavilkumu televīzijā, manuprāt, fīreram ir pienācis laiks atkal visaptveroši izklāstīt savu pasaules redzējumu. Vai varbūt iekams neesmu šeit pilnīgi nonākusi muļķa lomā jums sen ir saistības citur?

-   Nu, es parasti publicējos Franča Ēera apgādā," es sacīju, taču tad iedomājos par to, ka patlaban arī šis apgāds droši vien ir atpūtas stāvoklī.

-  Pieņemu, no sava apgāda neesat saņēmis ziņas jau ilgāku laiku?

-   Patiesībā jums taisnība, es domīgi teicu. Interesanti, kurš tagad iekasē manas tantjēmas.

-   Bavārijas federālā zeme, ja esmu pareizi informēta, Golca kundze sacīja.

-   Nekaunība!

-   Jūs, protams, varat sūdzēt tiesā, bet pats taču zināt, kādas tās tiesas ir…

-   Kam jūs to stāstāt!

-   Tomēr es priecātos, ja jūs izraudzītos vienkāršāku ceļu.

-   Un tas būtu?

-    Uzrakstītu jaunu grāmatu. Jaunā pasaulē. Mēs to labprāt izdotu. Un kā profesionāle profesionālim varu piedāvāt jums, lūk, ko. Tad viņa nosauca ne vien dažādus lielāka mēroga reklāmas pasākumus, bet arī priekšapmaksu tādā apjomā, ka tas, par spīti apšaubāmajai eironaudai, izvilināja man ievērojamu atzinību -

kuru es, dabiski, iesākumam paturēju pie sevis. Turklāt es drīkstētu brīvi izraudzīties līdzstrādniekus, un apgāds apmaksātu arī viņu honorārus.

-   Mūsu vienīgais noteikums: grāmatā jābūt rakstītai patiesībai.

Es nobolīju acis. Jūs droši vien gribat zināt arī, kā mani sauc.

-   Nē, nē. Pats par sevi saprotams, jūsu vārds ir Ādolfs Hitlers. Kādu tad citu vārdu lai mēs liktu tādai grāmatai uz vāka? Moiše Dimenšteins?

Es iesmējos. Vai Ābrams Rozencveigs. Jūs man patīkat.

-   Ko es gribu pateikt: mums nav vajadzīga komiska grāmata. Domāju, tas ir arī jūsu garā. Fīrers nejoko, vai ne?

Apbrīnojami, cik vienkārši risinājās saruna ar šo dāmu. Viņa tiešām zināja, par ko runā. Un ar ko.

-   Vai jūs par to padomāsiet? viņa jautāja.

-   Atvēliet man mazliet laika, es atbildēju. Došu jums ziņu.

Nogaidīju precīzi piecas minūtes. Tad piezvanīju viņai. Pieprasīju ievērojami lielāku summu. Atskatoties uz šo zvanu, jāpieņem, ka viņa bija ar to rēķinājusies.

-   Nu tad Sieg Heil, viņa sacīja.

-   Vai drīkstu uzlūkot to kā piekrišanu?

-   Drīkstat, viņa smējās.

-   Un jūs arī! es atteicu.

XXXVI

Tas ir apbrīnojami. Pirmo reizi kopš ilgiem laikiem mani neuztrauc sniegs, lai gan uzsnidzis tik agri. Aiz loga krīt lielas pārslas, un vēl 1943. gadā tas būtu iedzinis mani ārprātā. Tagad, kad zinu, ka visam piemīt dziļāka jēga, ka providence negaida no manis, lai uzvaru pasaules karā uzreiz pirmajā vai otrajā mēģinājumā, ka tā dod man laiku un paļaujas uz mani, tagad pēc smagiem gadiem beidzot varu atkal īsti izbaudīt šo liego mieru pirms Ziemassvētkiem. Un es baudu to gandrīz tāpat kā tolaik, kad biju vēl bērns un, iekārtojies omulīgā dzīvojamās istabas stūrī, lasīju Homēra Irojas karu. Drusku traucē vēl tikai sāpes krūškurvī, tomēr, no otras puses, ir arī ļoti uzmundrinoši novērot, kā tās mazinās.

Apgāds ir piesūtījis man diktēšanas ierīci. Zavackis gribēja, lai šim nolūkam izmantoju savu telefona aparātu, taču diktēšanas ierīce ir daudz vienkāršāk apkalpojama. Nospied pogu tas ieraksta, nospied pogu tas mitējas. Un tikmēr neviens uz to nezvana. Vispār jau esmu liels pretinieks šiem nemitīgajiem uzdevumu apvienojumiem. Radio tagad atskaņo vēl arī šos sudrabainos ripuļus, skūšanās aparāts funkcionē mitrajā un sausajā režīmā, degvielas uzpildītājs tirgo pārtiku, telefons ir ne vien telefons, bet arī kalendārs un piedevām fotoaparāts, un vispār viss vienā. Tās ir bīstamas muļķības un noved vienīgi pie tā, ka mūsu jaunie ļaudis uz ielas nemitīgi blenž savos telefona aparātos un tiek sabraukti veseliem tūkstošiem. Viens no maniem pirmajiem pasākumiem būs šādu telefona aparātu aizliegšana, vai arī to izmantošana tiks atļauta un varbūt pat uzdota kā pienākums vairs tikai atlikušajiem mazvērtīgo rasu elementiem. Manis pēc tie tad varēs dienām ilgi gulēt uz Berlīnes galvenajām ielām kā sabraukti eži, un tur būs savs praktisks labums. Bet citādā ziņā: blēņas! Savukārt valsts finansēm būtu izdevīgāk, ja Luftwaffe varētu uzņemties arī atkritumu izvešanas uzdevumus. Jā, bet kas tad tā būtu par Luftwaffe?

Laba doma. Tūdaļ iediktēšu to aparātā.

Gaitenis aiz durvīm ir vērienīgi izrotāts Ziemassvētkiem. Zvaigznes, egļu zari un tamlīdzīgi. Adventes svētdienās galdā ir karstvīns, tagad izstrādāts arī ļoti patīkamā variantā bez alkohola, kaut arī šaubos, vai ar kaut ko tādu jebkad samierināsies armija. Nu labi, zaldāts paliek zaldāts. Kopumā tomēr nevaru apgalvot, ka Ziemassvētku rotājumi būtu tapuši gaumīgāki. Šeit ielauzusies gaužām neiepriecinoša industrializācija. Es nerunāju par to, kas ir vai kas nav kičs, jo katrā kičā vienmēr mājo arī vienkāršā cilvēka izjūtas daļiņa, tāpēc tam vienmēr paliek iespēja attīstīties līdz īstai, lielai mākslai. Nē, turpretī man ļoti traucē tas, cik nesamērīgu nozīmi ir ieguvis Ziemassvētku vecītis, tās neapšaubāmi ir angloamerikāniskās kultūras iefiltrēšanās sekas. Turpretī svece ir stipri zaudējusi savu nozīmi.

Iespējams arī, ka man tikai tā liekas, jo šeit, slimnīcā, sveces nav atļauts dedzināt ugunsdrošības iemeslu dēļ. Un, lai cik labi protu novērtēt saudzīgu apiešanos ar tautas īpašumu, es tomēr neatceros, ka manas valdības laikā, par spīti dāsnai sveču izmantošanai, būtu bojāts vērā ņemams daudzums ēku. Tomēr atzīstu: sākot ar 1943. gadu, arvien lielāka vispārēja ēku trūkuma dēļ arī statistikai šeit, protams, ir zūdoša faktiskā ticamība. Lai vai kā, Ziemassvētkiem piemīt sava burvība. Brīvam no ilgstoši neizbēgamas valstiskas atbildības, to vajag izbaudīt, kamēr vien iespējams.

Varu sacīt, ka personāls šeit ļoti rūpējas par mani. Daudz runāju ar viņiem par viņu darba apstākļiem, par sociālo nodrošināšanu, kas kā pārliecinos arvien vairāk ir tādā stāvoklī, ka jābrlnās, kā vispār vēl iespējams ārstēt cilvēkus. Bieži pie manis nāk arī mediķi. Novelk uzsvārci un stāsta man jaunas anekdotes par pašreizējo nespējīgo veselības ministra lomas tēlotāju. Viņi apgalvo, ka tikpat trakas lietas varētu pastāstīt arī par viņa priekšgājēju un neapšaubāmi varēšot arī par viņa pēcnieku. Lai es savā pārraidē runājot par to skaidru valodu, kaut kam noteikti esot jāmainās, noteikti! Es apsolu viņiem drīz veltīt tam visus savus spēkus. Dažreiz saku, ka liels uzlabojums būtu jau tas vien, ja šeit nodaļās ārstētos mazāk ārzemnieku. Tad viņi smejas un atbild, ka varot jau, protams, raudzīties uz to arī šādi, bet drīz piebilst “jokus pie malas” un stāsta man par nākamo nejēdzību. Liekas, to tik tiešām netrūkst.

Starp citu, šeit strādā arī kāda visai valdzinoša māsa, ugunīga sieviete, mundra, līksma, vārdā Irmgarde, taču te nu man viennozīmīgi ir jāiedala spēki. Ja es būtu divdesmit gadus jaunāks, varbūt…

Nupat šeit bija Zavacka kungs ar Krēmeiera jaunkundzi bijušo Krēmeiera jaunkundzi, protams. Vēl aizvien nespēju īsti pierast pie “Zavacka kundzes”. Gaidāmā priecīgā notikuma rezultātā viņa jau ir diezgan apaļīga. Viņa saka, vēl jau nekas, bet drīz vēders kļūšot par nastu. Viņa ir iemantojusi drusku sārtuma vaigos vai varbūt uzkrāsojusies mazāk, to izprast man vēl arvien ir grūti. Tomēr jāteic, ka abi kopā izskatās brīnišķīgi, un, tiklīdz paskatās viens uz otru, es zinu, ka pēc gadiem deviņpadsmit vai divdesmit augs daži braši grenadieri, nevainojams gēnu materiāls priekš Waffen-SS un vēlāk priekš partijas. Viņi man jautāja, kur es pavadīšot Ziemassvētkus, un uzaicināja mani pie sevis, kas mani ārkārtīgi priecē, tomēr nedomāju viņus apgrūtināt. Ziemassvētki ir ģimenes svētki.

-   Bet jūs taču tikpat kā piederat pie ģimenes! sacīja Krē… Zavacka kundze.

-   Patlaban, es atteicu, jo iekšā pa durvīm tobrīd nāca māsa Irmgarde, patlaban mana ģimene ir māsa Irmgarde.

Māsa Irmgarde iesmējās un sacīja: Tik tālu vēl nav. Es te tikai paskatos, vai viss ir kārtībā.

-   Kad gan pie manis nav valdījusi kārtība? es pasmaidīju, un viņa par to smējās tik sirsnīgi, ka gandrīz vai apsvēru atlikt savu politisko karjeru uz drusku vēlāku laiku.

-    Bellīni kundze un Zenzenbrinka kungs sūta sveicienus un novēl drīz izveseļoties, teica Zavackis. Bellīni kundze atnāks ciemos rīt vai parīt un pastāstīs, kā noritējusi apspriede par jaunajām telekanāla telpām, par jauno studiju…

-    Jūs taču jau esat to redzējis, es pieļāvu. Kāds ir jūsu iespaids?

-   Jūs nejutīsieties vīlies. Tur pamatos ir liela nauda! Un budžets vēl nav izsmelts. Ne tuvu! Tikai es jums to neesmu teicis.

-   Nu jau pietiks, tagadējā Zavacka kundze nobremzēja sarunu. Mums jābrauc pirkt bērnu ratiņus, kamēr es vēl varu pakustēties.

-    Jā, labi, Zavackis atsaucās. Bet jūs, lūdzu, vēl padomājiet par manu priekšlikumu. Tad abi devās prom. Un es varētu apzvērēt, ka dzirdēju, kā viņš, iedams ārā, jautāja savai kundzei: “Vai tu jau esi viņam pateikusi, kā sauks mazo?” Taču te es varu arī maldīties.

Jā, Zavacka priekšlikums. Viņam ir pilnīga taisnība, solis ir absolūti loģisks. Ja bariņš partiju kādam jautā, vai viņš negrib tajās iestāties, tad vislabākais ir nedāvāt savas personas vērtību nekādiem citiem mērķiem kā tikai savējiem. 1919. gadā citā partijā es būtu kļuvis neredzams. Tāpēc pārņēmu savās rokās nenozīmīgu sīkpartiju un veidoju to pēc savas vēlēšanās, kas bija būtiski efektīvāk. Tagadējā gadījumā es varētu reizē ar vērienīgu grāmatas izdošanu un jauna raidījuma sākšanos uzsākt arī propagandas ofensīvu un pēc tam nodibināt kustību. Zavackis man ir atsūtījis uz mobilo telefona aparātu arī dažas plakātu skices. Tās man patīk, tiešām patīk.

Skicēs esmu redzams es, un tās ir ieturētas visnotaļ veco plakātu stilā. Zavackis saka, šis stils padarīšot plakātus spilgtākus par jebkuru šrifta veidu, un viņam ir taisnība. Derētu viņā ieklausīties, viņam uz to ir nags. Viņš jau ir izgudrojis arī jaunu vēlēšanu saukli. Tas rakstīts visu plakātu apakšējā malā kā vienojošs elements. Tas atgādina par veciem nopelniem un vecām šaubām, un piedevām tam piemīt arī humoristiski samierinošs elements, ar ko savā pusē var pārvilināt visu šo pirātu un citu jauno tautiešu elektorātu. Sauklis skan:

“Ne viss bija slikti.”

Ar to var strādāt.

PASKAIDROJUMI

Ne mirkli neapšaubot lasītāja inteliģenci, izziņas spēju un šis izziņas līdzekļus, tomēr esmu izveidojusi skaidrojumu sarakstu, lai būtiskās nianses atrastos lasītājam pa rokai. It sevišķi tas attiecas uz personālijām, kuras ir jāizprot, lai uztvertu autora ironiju un humoru. Lūdzu ņemt vērā arī to, ka galvenā varoņa izteiksmes dīvainības, pārspīlējumus, liekvārdību, vietumis birokrātisko sintaksi, neloģiskos salīdzinājumus, vienu otru citātu un izteiksmes stilu kopumā autors ir smēlies gan no Hitlera grāmatas “Mana cīņa” (Mein Kampf), gan no “Monologiem fīrera štābā” (Monologe aus dem Fьhrerhauptquartier), ko savulaik pierakstījis Heinrihs Heims (Heinrich Heim), gan no “Hitlera sarunām pie galda” (Hitlers Tischgesprдche), ko pierakstījis Henrijs Pikers (Henry Picker).

Tulkotāja

Atmošanās Vācijā

1 Vinstons Čērčils ( Winston Churchill, 1874-1965) britu premjerministrs, nesamierināms Hitlera pretinieks.

2 Lidojošais cietoksnis (Flying Fortress) ASV bumbvedējs Boeing B-17.

3  Ģermānija jaunās Berlīnes nosaukums; pēc kara tai vajadzēja kļūt par pasaules galvaspilsētu, gigantisku Lielvācu Reiha varas centru, veidotu monumentālā stilā.

I

1 Karls Dēnics (Kari Donitz, 1891-1980), lieladmirālis, saskaņā ar Hitlera vēlēšanos pēc viņa nāves pildīja Reiha vadoņa pienākumus, sākot ar 1945. gada 2. maiju.

2  Ar Evu Braunu (Eva Braun, 1912-1945) Hitlers salaulājās 1945. gada 29. aprīlī, dienu pirms abu pašnāvības.

•’Jungfolks (das Deutsche Jungvolk) nacionālsociālistiska apvienība zēniem 10-14 gadu vecumā.

4  Folksšturms (Volkssturm) 1944. gada septembrī folksšturma vienībās Vācijā iesauca visus vīriešus vecumā no 16 līdz 60 gadiem, tātad pārsvarā 16-18 gadu vecus zēnus un vīriešus, vecākus par 50 gadiem.

5  Hitlerjūgends (Hitlerjugend) apvienība zēniem 14-18 gadu vecumā.

6   …kā kurts Reiha partijas kongresā 1935. gadā Hitlers savā runā teica, ka nākotnes vācu zēnam jābūt “slaikam un vingram, ātram kā kurts, sīkstam kā āda, cietam kā Krupa tērauds”.

7  Kamerādšafte (Kameradschaft) hitlerjūgenda mazākā organizatoriskā vienība.

8  Martins Bormans (Martin Bormann, 1900-1945) reihsleiters un fīrera sekretārs.

9  Reihsleiters (Reichsleiter) postenis Nacionālsociālistiskajā partijā (kopā tādu bija 18).

10  Bernhards Rusts (Bernhard Rust, 1883-1945) kopš 1933. gada 30. aprīļa Reiha zinātnes, audzināšanas un tautas izglītības ministrs, neizlēmīgs cilvēks, kuram aiz muguras tika jokots: “Viens rusts ir īsākais atstatums starp rīkojuma izdošanu un atcelšanu.”

11  Meseršmita lidmašīnu būves rūpnīcas pēc 1945. gada tiešām ražoja automašīnas.

12 No Stefana Rāba… Šmita pazīstamas vācu TV personības.

13 Tautiete, tautietis (Volksgenossin, Volksgenosse) šeit šis vārds apzīmē piederību vācu rasei un Vācu Reiham.

14 Valters Funks (Walther Funk, 1890-1960) vācu žurnālists, Hitlera padomnieks ekonomikas jautājumos, vēlāk Reiha ekonomikas ministrs un Reihsbankas prezidents.

15  Vцlkischer Beobachter NSDAP (Nacionālsociālistiskās vācu strādnieku partijas) dienas avīze; metiens 1944. gadā 1,7 miljoni. Der Stьrmer nedēļas avīze, kuras galvenais saturs bija musināšana pret ebrejiem; Panzerbдr mazformāta avīze (4 lapas) Lielberllnes aizstāvjiem, iznāca tikai 7 reizes kopš 1945. gada 23. aprīļa.

16 Mustafa Kemals Ataturks (1881-1938) Turcijas pirmais Valsts prezidents.

17 Jozefs Gebelss (Joseph Goebbels, 1897-1945) viens no ietekmīgākajiem NSDAP politiķiem, tuvs Hitlera līdzgaitnieks, Reiha propagandas ministrs.

II

1 “Bojāeja”(Der Untergang) mākslas filma, kas galvenokārt ataino Hitlera pēdējās dienas fīrera bunkurā Berlīnē. Titullomā Bruno Ganes (Bruno Ganz).

2   1909. gada nogalē vīnē pēc neveiksmīga mēģinājuma iestāties Mākslas akadēmijā Hitlers kādu laiku dzīvoja bezpajumtnieku patversmē.

3  Šteinera grupa ģenerāļa fēliksa Šteinera (Felix Steiner, 18961966) armiju grupai 1945. gada aprīli tika pavēlēts pārraut Berlīnes aplenkuma loku no ziemeļiem. Taču šī armiju grupa, tāpat kā tobrīd daudzas citas, milzīgo dzīvā spēka zaudējumu dēļ būtībā pastāvēja tikai uz papīra, tāpēc Šteiners atteicās dzīt karavīrus drošā nāvē un pildīt pavēli, par ko tika atstādināts no armiju grupas virspavēlnieka posteņa.

4  adlon viena no greznākajām, slavenākajām un vēsturiski nozīmīgākajām viesnīcām Berlīnē.

III

1  Abvērs (Abwehr) reihsvēra, vēlāk vērmahta izlūkdienests (1920-1944).

2  Operācija Barbarossa segvārds Vācijas uzbrukumam Krievijai Otrajā pasaules karā.

3  NSDAP (Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei, Nacionālsociālistiskā vācu strādnieku partija), uz ļoti mazskaitllgās Vācu strādnieku partijas pamatiem dibināta 1920. gada 24. februārī Minhenes aluskrogā Hoforдuhaus, tajā pašā dienā pasludinot savu programmu, kas sastāvēja no 25 punktiem. Kopš 1921. gada partiju vadīja Ādolfs Hitlers, un no 1933. līdz 1945. gadam tā bija vienīgā likumīgā partija Vācijā.

4   Dvaits Eizenhauers (Dwight D. Eisenhower, 1890-1969) ASV ģenerālis, Sabiedroto spēku virspavēlnieks Eiropas ziemeļrietumos, vēlāk ASV prezidents.

5  Gerhards Šarnhorsts (Gerhard Scharnhorst, 1755-1813) prūšu ģenerālis un militāro reformu īstenotājs.

6   12. armija jeb “Venka armija” ģenerāļa Valtera Venka (Walther Wenck, 1900-1982) vadībā tika saformēta no jauna 1945. gada

10. aprīlī. Tā bija armija ar gados visjaunākajiem kareivjiem, Hitlera pēdējā cerība.

1   Wild und Hund (“Medījums un Suns”) žurnāls medniekiem. “Monologos” Hitlers saka par medībām: “Pateikšu tikai: tas ir skumjš sports. Vispiedienīgākais medībās ir medījums pats.”

2   Hermanis Gērings (Hermann Gцring, 1893-1946) bijušais kara lidotājs, Reiha aviācijas ministrs, reihsmaršals; stipri korpulents.

IV

1  Otto fon Bismarks (Otto von Bismarck, 1815-1898) pirmais Vācijas reihskanclers.

2   Fridrihs II jeb Fridrihs Lielais, dēvēt arī par “Veco Frici” (1712— 1786) Prūsijas karalis.

3   Kārlis Lielais (747-814) pirmais franku karalis.

4   Otons I Lielais (912-973) Vācu nācijas Svētās Romas impērijas dibinātājs.

5   Fridrihs Pauluss (Friedrich Paulus, 1890-1957) vācu ģenerālfeldmaršals, kura komandētā 6. armija kapitulēja 1943. gada februārī Staļingradas katlā.

V

1  Vilhelms Keitels (Wilhelm Keitel, 1882-1946) kopš 1938. gada vērmahta virspavēlniecības priekšnieks.

2   “Jo stiprais ir visvarenāks, kad viens” citāts no Fridriha Šillera lugas “Vilhelms Tells”.

3   Āfrikas korpuss 1941. gada februārī Hitlers nosūtīja armijas daļas uz Ziemeļāfriku atbalstīt sabiedrotās Itālijas karagājienu. Āfrikas korpusa cīnītājiem bija visai eleganta piegriezuma formastērpi.

4   IG Farben savā laikā pasaules vislielākā ķīmijas ražotne, kurā tika veikti daudzi kara gaitai svarīgi izgudrojumi perlons, sintētiskais benzīns utt. Interešu grupa (IG) Farben bija tik stipri

iesaistīta nacionālsociālistiskajā politikā, ka Nirnbergas tribunāla ietvaros notika atsevišķs IG Farben process.

5  SA (Sturmabteilung) triecienvienlba, Hitlera visvecākā cīņas vienība, izveidota 1920. gadā viņa manifestāciju aizsardzībai un pretinieku iebiedēšanai.

6   Štrombergs jeb “briesmīgākais šefs pasaulē” tēls komēdijseriāla “Birojs” (7he Office) vācu variantā.

7  “Svičs” Switch Reloaded humora šovs kanālā Pro 7, parodija par “Biroju”, kur darbība notiek Hitlera mītnē Oberzalcbergā un “Štrombergs” parodē Hitleru.

VI

1 Sokot ar… fonētiski atdarināti slavenie Hitlera meli radio uzrunā 1939. gada 1. septembri, kara sākšanu pamatojot ar fiktīvu uzbrukumu no poļu puses.

2   Heines Gudērians (Heinz Guderian, 1888-1954) tanku armiju komandieris, jau agri saskatījis tolaik vēl jaunā tanku karaspēka iespējas, savu pieredzi apkopojis grāmatā “Uzmanību tanki!” (Achtung Panzer!, 1937).

3  “Mana cīņa” (Mein Kampf) iznāca divās daļās 1924. un 1925. gadā, pēc tam tika apvienota vienā sējumā.

t&gt;ii

1  Heines Rlmans (Heinz Rūhmann, 1902-1994) viens no 20. gs. slavenākajiem vācu aktieriem.

2   Kraft durch Freude (KdF) “Spēks caur prieku”, Vācu darba frontes apakšorganizācija, kas piedāvāja darbaļaudīm ceļojumus un citus brīvā laika pavadīšanas veidus, būtībā lielākā tūrisma firma Trešajā Reihā.

3   Roberts Lejs (Robert Ley, 1890-1945) NSDAP reihsleiters, Vācu darba frontes vadītājs.

4   Duče (il Duce vadonis) Benito Musolīni (Benito Mussolini, 1883-1945), itāļu fašistu vadonis, sākotnēji daudzējādā ziņā kalpojis par priekšzīmi Hitleram. Pēc Sabiedroto izcelšanās Sicīlijā 1943. gada jūlijā arestēts; jau septembrī pārdrošā operācijā viņu atbrīvoja maza vācu gaisa desanta grupa Otto Skorceni (Otto Skorzeny, 1908-1975) vadībā.

VII

1  Heinrihs Himlers (Heinrich Himmler, 1900-1945) SS reihsfirers, savas karjeras gaitā tieši vai netieši kontrolējis SS, Drošības dienestu, gestapo un citas varas sviras, viens no galvenajiem atbildīgajiem par holokaustu, būtībā otrs ietekmīgākais cilvēks Reihā pēc Hitlera, uzticīgākais no uzticīgajiem, tomēr pēdējās kara dienās sāka slepenas miera sarunas ar Sabiedrotajiem; Hitlers par to uzzināja no Sabiedroto preses un 1945. gada 29. aprīlī atcēla Himleru no visiem amatiem.

2  Lēnija Rīfenštāla [Lēni Riefenstahl, 1902-2003) vācu kinorežisore, slavu iemantojusi ar dokumentālajām filmām “Gribas triumfs”, “Ticības uzvara” u. c., kurās atainotas arī, piemēram, olimpiskās spēles Berlīnē 1936. gadā. joprojām strīdīgi tiek vērtētas viņas attiecības ar nacionālsociālismu.

VIII

1 Ērihs Kempka (Erich Kempka, 1910-1975) kopš 1936. gada bija Hitlera pastāvīgais šoferis un fīrera autoparka priekšnieks.

2   Alberts Špērs (Albert Speer, 1905-1981) viens no vadošajiem Reiha arhitektiem, kopš 1942. gada bruņošanās un munīcijas ražošanas ministrs, kā militārās celtniecības organizācijas Todt vadītājs atbildīgs par spaidu darbu strādniekiem.

3  Valters fon Brauhičs (Walther von Brauchitsch, 1881-1948) ģenerālfeldmaršals, Vācijas bruņoto spēku virspavēlnieks kopš 1938. gada, mēdza paklausīt Hitleram bez jebkādiem iebildumiem. Pēc Brauhiča pensionēšanās 1941. gadā par bruņoto spēku virspavēlnieku kļuva Hitlers pats.

4   Jozefs Štolcings-Černi (JosefStolzing-Cerny, 1869-1942) žurnālists, mūzikas kritiķis, kopš 1922. gada strādājis avīzē Vцlkischer

Beobachter. īstais uzvārds Černi; “Štolcings” aizgūts no Vāgnera “Nirnbergas meistardziedoņiem”. Viņš ieveda Hitleru Baireitas Vāgneru aprindās un līdz ar to augstākajā sabiedrībā un kā korektors lasīja “Manas cīņas” manuskriptu (tikpat kā bez labojumiem).

IX

1  Oberzalcbergs (Obersalzberg) Hitlera brīvdienu atpūtas vieta, kur viņš 1933. gada vasarā iegādājās Berghofas māju līdz ar apkārtējiem gruntsgabaliem un izveidoja to par savu rezidenci. Drīz tuvumā apmetās arī Gebelss, Gērings un Bormans, tika uzbūvēta plaša infrastruktūra, kazarmas un bunkuri.

2  Alfrēds Jodls (Alfred Jodl, 1890-1946) kopš 1939. gada vērmahta vadības pārvaldes priekšnieks. Kad 1944. gada 6. jūlija rītā lielākajā desanta operācijā visā cilvēces vēsturē Normandijas krastā izcēlās Sabiedroto karaspēks, Jodls pa telefonu vairākas reizes atteicās modināt Hitleru šī iemesla dēļ.

X

1  Jons Antonesku (lon Antonescu, 1882-1946) kopš 1940. gada Rumānijas fašistiskais diktators.

2   Nevils Čemberlens (Neville Chamberlain, 1869-1940) britu premjerministrs.

3   …kaunējos par to šis Hitlera izteikums atbilst realitātei; pēc sākotnējām uzvarām pār Sarkano armiju viņš pauda nožēlu, ka pārspēks nav divpadsmit reižu lielāks, tāds, kādu pratis uzvarēt Fridrihs Lielais.

4   …diviem iznīcinātājiem reāls vēsturisks fakts. Šo iznīcinātāju piloti bija Jozefs Prillers (Josef Priller) un Heines Vodarčiks (Heinz Wodarczyk).

5   “Karaliskais tīģeris” (Kцnigstiger) vācu tanka Tiger speciālvariants. Šāda nosaukumu tradīcija turpinājās ne tikai kara laikā

(“Tīģerim” sekoja “Pantera”), bet arī pēc 1945. gada (“Leopards”, “Lūsis”, “Gepards”). T-34 krievu tanks, sekmīgi izmantots Otrā pasaules kara laikā, pēc tam ieguvis cita veida slavu, apspiežot tautas sacelšanos VDR 1953. gada 17. jūnijā un Ungārijā 1956. gadā. BT-7 novecojis krievu tanka modelis, kas vēl tika izmantots 1941. gadā.

6  Staļina ērģeles krievu raķešu baterija “Katjuša”.

7   Kurts Ceiclers (Kurt Zeitzler, 1895-1963) kopš 1942. gada Reiha bruņoto spēku ģenerālštāba priekšnieks. Pārāk daudz strīdējās ar Hitleru un 1944. gadā tika atstādināts no amata.

XI

1 …eskalatori tie reihskancelejā tiešām bija, taču pirmais eskalators Vācijā sāka darboties ebrejiem Tīciem piederošajā lielveikalā Kaufliof Ķelnē.

2   …sterilizēta nacistiskajā Vācijā 1934.-1945. gadā piespiedu kārtā tika sterilizēti apm. 400 000 cilvēku, lai novērstu fizisku un garīgu slimību pārmantošanu viņu pēcnācējos.

3  Mesed ekting (method acting) aktiermākslas veids, ko uz Staņislavska metodes pamatiem izstrādājis amerikāņu režisors Lī Strasbergs (Lee Strasberg, 1901-1982); aktiera pilnīga saplūšana ar lomu.

XII

1  Konrāds Cūze (Konrād Zuse, 1910-1995) izstrādāja pirmo datoru pasaulē, projektu finansēja arī nacionālsociālistiskās institūcijas.

2  Hjalmars Šahts (Hjalmar Schacht, 1877-1970) Reihsbankas prezidents līdz 1930. gadam, pēc tam Hitlera laikā no 1933. līdz 1939. gadam, arestēts pēc atentāta pret Hitleru 1944. gada 20. jūlijā, attaisnots Nirnbergas prāvā.

J Ādolfs Millers (Adolf Mьller, 1884-1945) avīzes Vцlkischer Beobachter izdevējs; auto vadīšanas epizode atbilst patiesībai.

4  “Vilka midzenis” (Wolfsschanze) plaša virszemes un pazemes būvju un bunkuru sistēma, vērmahta štāba vadības centrs un viens no fīrera štābiem netālu no Rastenburgas (mūsdienu Polijas teritorijā). “Volfs” bija viens no Hitlera pseidonīmiem; 20. gados viņš to pastāvīgi izmantoja privātajā korespondencē. Kopš 1959. gada tas, kas palicis pāri no “Vilka midzeņa”, ir tūrisma objekts.

5  Wiki havajiešu valodā nozīmē “ātrs”.

6  Ziemas palīdzība (Winterhilfswerk des Deutschen Volkes) nacionālsociālisma laikā Vācijā, sākot ar 1933. gada oktobri, vērienīga ziedojumu vākšanas akcija (ik gadu no oktobra līdz martam) ar mērķi atslogot pašpalīdzības kases un stiprināt tautas solidaritāti.

7  Francs fon Pāpens (Franz von Papen, 1879-1969) 1932. gadā reihskanclera vietas izpildītājs, 1933.-1934. gadā vicekanclers Hitlera Ministru kabinetā.

8  …ņemiet Vilku skat. 4. piezīmi par “Vilka midzeni”.

XIII

1  “Vilkacis” (Werwolf) 1944. gadā izveidota paramilitāra organizācija ar mērķi uzbrukt Sabiedroto spēkiem Vācijas teritorijā.

2  …pārmācības nama ieslodzītie vēlākais VFR bundeskanclers un ārlietu ministrs Konrāds Adenauers (Konrād Adenauer, 1876-1967) tika arestēts pēc 1944. gada 20. jūlija atentāta pret Hitleru; vēlākais VDR politiskais vadītājs Ērihs Honekers (Erich Honecker, 1912-1994) atradās ieslodzījumā 1935.-1945. gadā.

3   Ludvigs Erhards (Ludwig Erhard, 1897-1977) VFR otrais bundeskanclers, kopš 1942. gada vadījis industrijas pētniecības institūtu, kas analizēja valsts paredzamo saimniecisko stāvokli pēckara apstākļos.

4   Kurts Georgs Klzingers (Kurt-Georg Kiesinger, 1904-1988) iestājies NSDAP 1932. gada februāri, tajā laikposmā, kad partijā stājās tipiski karjeristi; vēlāk ieņēmis amatus VFR valdībā.

5   …bordeļa apmeklējumi mājiens uz Bavārijas Ministru prezidentu Franču Jozefu Štrausu (Franz Josef Strauss, 1915-1988).

6   …barbitāla bundeskanclers Helmuts Kols (HelmutKohl, 1930) adītā jakā un ar izklaidīgu skatienu atgādina Hitleram Gēringu, kurš salietojies barbiturātus.

7   Vernhers fon Brauns (Wernher von Braun, 1912-1977) inženieris konstruktors, raķešu būves pionieris, 1938. gadā uzņemts NSDAP, 1940. gadā SS, vadījis raķešu ieroču V-l un V-2 izstrādi, pēc kara viņa pakalpojumus izmantoja NASA. No Hitlera fon Brauns saņēma Bruņinieka krustu, no VFR valdības Lielo Nopelnu krustu, no ASV vairākus goda doktora grādus.

8  Otto Velss (Otto Wels, 1873-1939) Vācijas sociāldemokrātu partijas (SPD) līderis, kura vadībā SPD 1933. gadā kā vienīgā partija nobalsoja pret pārlieku plašajām diktatora pilnvarām. Tajā pašā gadā Velss emigrēja uz Parīzi.

9   Pauls Lēbe (Paul Lobe, 1875-1967) reihstāga prezidents 1920.1924. gadā, arestēts tūdaļ pēc NSDAP nākšanas pie varas, atbrīvots 1933. gada beigās, atkal arestēts pēc 1944. gada 20. jūlija atentāta. Hitlera respektu pret Lēbi apliecina tas, ka pēc viņa rīkojuma Lēbem līdz pat 1945. gadam tika maksāta reihstāga prezidenta pensija.

10 .. .pudiņš… perētāja mājiens uz tagadējās SPD priekšsēdi Zigmāru Gabrielu (Sigmar Gabriel) un ģenerālsekretāri Andreu Nālesu (Andrea Nahles).

11 Ernsts Rēms (Ernst Rцhm, 1887-1934) SA vadītājs, būtībā uzticams Hitlera līdzgaitnieks; par ieganstu izmantojot “Rēma puča draudus”, pēc Hitlera rīkojuma tika nogalināts gan viņš, gan visa SA vadība, tādējādi atbrīvojoties no SA, kas kļuva par aizvien spēcīgāku, patstāvīgāku, NSDAP vadībai nevēlamu organizāciju.

XIV

1 Franklins D. Rūzvelts (Franklin D. Roosevelt, 1882-1945) ASV 32. prezidents.

2  Teobalds fon Betmans-Holvēgs (Theobald von Bethmann-Hollweg, 1856-1921) vācu politiķis, reihskanclers (1909-1917). Hitlers ir izteicies, ka fon Betmans-Holvēgs nav spējīgs runāt ar savu tautu, jo nepazīst to.

3   Blicmēdele (Blitz-zibens, Madei-meiča) sakarniece zaldātu žargonā. Vērmahta sakaru pallgdienesta darbiniecēm uz piedurknes vai uz kaklasaites bija zibens emblēma.

4   …tas jau ir pasen kopš 1935. gada Vācijā notika regulāras televīzijas pārraides dažu stundu garumā; to ilgums ievērojami pieauga 1936. gadā Berlīnes olimpisko spēļu laikā.

5   Čārlzs Spensers Čaplins (Charles Spencer "Charlie” Chaplin, 1889-1977) jeb Čārlijs Čaplins, pasaulslavens komiķis, dzimis 2 dienas pirms Hitlera. Ebrejs, kurš spēja sasmīdināt pat Gebelsu.

6  Berlīnes Sporta pils (uzbūvēta 1910. gadā, nojaukta 1973. gadā), sākot ar 1928. gadu, kļuva par iecienītu NSDAP sapulču un manifestāciju vietu jeb “mūsu tribīni”, kā to nodevēja Gebelss, kurš tajā teica savu slaveno runu, pieprasīdams “totālu karu”.

7  Hofbraukeller alus restorāns Minhenē, viena no pirmajām Hitlera publiskas uzstāšanās zālēm, kur pietika vietas tikai 130 cilvēkiem. Hitlers, sācis ar saujiņu līdzgaitnieku, izveidoja NSDAP par miljonu partiju.

8  Kronēs cirka zāle ievērojams oratora Hitlera solis no mazā Hofbraukeller uz Kronēs cirka (ziemas) zāli ar 5000 skatītāju vietām.

XV

1  Reinlande pēc Pirmā pasaules kara bija demilitarizēta zona un atradās franču uzraudzībā. Tās ieņemšana 1936. gada martā bija pastāvošo nolīgumu pārkāpums un viens no Hitlera pirmajiem

blefiem, jo patiesībā viņam nemaz nebija militāra spēka, ko likt pretī franču armijai, taču franči pat nemēģināja pretoties. Reinlandes ieņemšana ļāva Hitleram pārliecināties, ka pārdrošība atmaksājas ne vien iekšpolitikā, bet arī ārpolitikā.

2  …par Vāciju un mani pie 1840. gadā būvētās Feldherrnhalles (Karavadoņu halles) Minhenes centrā Bavārijas policija 1923. gada novembri apspieda Hitlera puču.

3   Četras parādes sievietes Gerdija Troosta (Gerdy Troost, 1904-2003, arhitekta Paula Troosta atraitne), Vinifreda Vāgnere ( Winifred Wagner, 1897-1980, Riharda Vāgnera vedekla), Ģertrūde Šolca-Klinka (Gertrud Scholtz-Klink, 1902-1999, Nacionālsociālistiskās sieviešu apvienības vadītāja) un Lēnija Rlfenštāla.

4 Ernsta Rēma galvenā vaina bija tā, ka viņa vadītā SA ieguva pārāk lielu spēku un turklāt sliecās uz “sociālismu”. Tam papildus (bet ne izšķiroši) pievienojās apstāklis, ka Rēms bija homoseksuāls, uz ko Hitlers ilgi skatījās caur pirkstiem. 1934. gada 30. jūnija naktī no Rēma gultas netika “izrauts” neviens, toties kāds tika atrasts SA obergrupenfпrera Edmunda Heinesa (Edmund Heines, 1897-1934) gultā.

5  “Bellīni” kokteilis no svaigu balto firziķu biezeņa, kas pārliets ar prosecco.

6   Cīņas laiks (Kampfzeit) 1919.-1933. gads līdz NSDAP nākšanai pie varas.

7  …un lauku peli reāls citāts no “Manas cīņas”.

8  Filips Petēns (Philippe Pйtain, 1856-1951) Višī valdības Ministru prezidents (1940-1944) neokupētajā Francijas daļā.

9  Miklošs Hortijs (Miklos Horthy, 1868-1957) Ungārijas karaļvalsts reģents 1920.-1944. gadā.

XVI

1  jūliuss Štreihers (Julius Streicher, 1885-1946) antisemītiskās avīzes Der Stiirmer izdevējs.

2   Kristīgi sociālā apvienība (Christlich-Soziale Union, CSU) Bavārijas ultrakonservatlvo partija, daudz katoliskāka par savu partnerpartiju Kristīgi demokrātisko apvienību (Christlich-Demokratische Union, CDU).

3  “Valklru lidojums” no Hitlera iemīļotā komponista Riharda Vāgnera operas “Valkīra”.

XVII

1   …propagandas darbinieks tas bija Hitlera pirmais amats mazajā, vēl nepārdēvētajā Vācu strādnieku partijā.

2   …par Vāciju Pirmā pasaules kara laikā Hitlers bija apbalvots ar 2. šķiras Dzelzs krustu un ievainojuma nozīmi melnā. Pirmajā pasaules karā ievainojuma nozīmes tika piešķirtas saskaņā ar ievainojumu biežumu, nevis smagumu, tātad Hitlers bija ievainots 1-2 reizes.

XVIII

1  Kurts Kristofs fon Šverīns (Kurt Christoph Graf von Schwerin, 1684-1757) prūšu ģenerālis Septiņgadu kara laikā, kritis Prāgas kaujā.

2  Hanss Karls fon Vinterfelds (Hans Karl von Winterfeldt, 17071757) prūšu ģenerālis Septiņgadu kara laikā, nākamajā dienā pēc Moisas kaujas miris no ievainojumiem.

3  Joahims fon Ribentrops (Joachim von Ribbentrop, 1893-1946) Reiha ārlietu ministrs 1938.-1945. gadā.

4  …bagātīgā daudzumā papīra mutautiņi tika izgudroti 19. gs. beigās, un slavenus tos padarīja firma Tempo 1929. gadā.

IX

1   …ar rupji maltām linsēklām brokastu recepte atbilst reālajiem faktiem.

2   Reinhards Heidrihs (Reinhard Heydrich, 1904-1942) no 1939. gada Reiha Galvenās drošības pārvaldes vadītājs, no 1941. gada septembra Bohēmijas un Morāvijas protektorāta pārvaldnieka vietnieks, 1942. gada janvārī Vanzē konferences priekšsēdis, tajā pieņemtā ebreju iznīcināšanas lēmuma galvenais īstenotājs un organizators.

XX

1 …aziātu mājiens uz Vjetnamā dzimušo Filipu Resleru (Philipp Rцsler, 1973), Vācijas veselības aizsardzības ministru (20092011) no Brīvās demokrātiskās partijas (Freie Demokratische Partei, FDP).

2  Ernsts Hanfstengls (Ernst Hanfstaengl, 1887-1975) kopš

1921.  gada NSDAP biedrs, kopš 1931. gada partijas preses šefs. Viņš ieveda Hitleru Minhenes augstākajā sabiedrībā un palīdzēja vākt līdzekļus partijai, 1937. gadā nonāca konfliktā ar Gebelsu, krita nežēlastībā un emigrēja uz Angliju.

3 Heinrihs Hofmans (Heinrich Hoffmann, 1885-1957) Hitlera draugs kopš 1919. gada, vēlāk arī vienīgais, kurš oficiāli drīkstēja Hitleru fotografēt. Hofmana fotoateljē Hitlers savulaik iepazinās ar ateljē darbinieci Evu Braunu.

4  El Alameina (Ēģiptē) atrodas 20 km attālumā no Aleksandrijas, un tieši tur 1942. gada septembrī ģenerālfeldmaršals Rommels (Erwin Rommel, 1891-1944) bija spiests apturēt savu tanku uzbrukumu degvielas trūkuma dēļ.

5           Traudla Junge (Gertraud “Traudl” Junge, dz. Humps, 1920-2002) Hitlera privātsekretāre kopš 1942. gada.

6  Blondija Hitlera mīļotais vācu aitusuns, uz kuru pirms pašnāvībām fīrera bunkurā Berlīnē 1945. gada aprīļa pēdējās dienās tika izmēģināta ciānkālija kapsulu iedarbība.

XXI

1   …Kifheizeras kalnā leģenda vēsta, ka Kifheizeras (Kyjffhдuser) kalna alā jau gadu simteņiem guļ ķeizars Fridrihs I Barbarosa

kopā ar saviem pavadoņiem, lai reiz mostos no miega un vestu impēriju pretī jaunam slavas laikmetam.

2  …iedveš bailes burtisks citāts no Hitlera “Monologiem”.

3  Nomen est omen vārds ir (pa)zīme. (Latīņu vai.)

XXII

1 Armlnijs (17. g. pirms Kristus-21. g. pēc Kristus) herusku valdnieks, sakāvis Romas ģenerāli Varusu Teitoburgas kaujā 9. gadā.

XXIII

1  Brūnais nams (das Braune Haus) NSDAP galvenā mītne Minhenē.

2   Pauls Troosts (Paul Troost, 1878-1934) vācu arhitekts, uzbūvējis “Vadoņa celtni” (Fьhrerbau) Minhenē, vadījis Brūnā nama pārbūvi.

3   Karls Arturs Bīrings (Carl-Arthur Bьhring) Vācijas nacionāldemokrātiskās partijas (NPD) biedrs, ievērojams vienīgi ar saviem dāsnajiem ziedojumiem, miris 2002. gadā.

4   Frīdlandes hercogs ģenerāļa Vallenšteina (Albrecht Wallenstein, 1583-1634) tituls Trīsdesmitgadu kara laikā.

5   “Piedot gāzi!” (Gas geben!) reāls Vācijas nacionāldemokrātiskās partijas sauklis.

6   Ulrihs Grāfs (Ulrich Graf, 1887-1950) 1923. gada novembri Hitlera puča laikā ievainots ar 11 lodēm, izdzīvojis un turpmāk cildināts kā Hitlera dzīvības glābējs.

7   Makss Ernsts fon Šeibners-Rihters (Max-Ernst von ScheubnerRichter, 1894-1923) tika nošauts un kļuva par vienu no 14 NSDAP “asins lieciniekiem” jeb mocekļiem, kas 1923. gada novembra puča laikā ziedojuši dzīvību nacionālsociālistiskās kustības vārdā.

8   Cvikavā kopš 2011. gada darbojās labēji ekstrēmistiskā Cvikavas terora šūniņa (Zwickauer Terrorzelle) triju cilvēku sastāvā ar apmēram 200 atbalstītājiem.

XXIV

1 …nujā Eva Brauna savā mūžā divas reizes mēģināja izdarīt pašnāvību.

XXV

1 Aksels Springers (Axel Springer, 1912-1985) preses magnāts, ietekmīgā koncerna Axel Springer AG dibinātājs, viena no strīdīgākajām personībām Vācijas pēckara vēsturē. Citu preses izdevumu vidū arī avīze Bild savā darbībā balstās uz Aksela Špringera iedibinātajiem pamatprincipiem: 1) obligāti iestāties par tiesisku Vācijas valsti kā Rietumvalstu kopības dalībnieci un veicināt Eiropas tautu apvienošanās centienus; 2) veicināt ebreju un vāciešu izlīgumu, kam pieskaitāma arī Izraēlas tautas eksistences tiesību aizstāvēšana; 3) atbalstīt transatlantisko savienību un solidaritāti ar ASV; 4) noraidīt jebkāda veida politisko totalitārismu; 5) aizstāvēt brīvo sociālo tirgus ekonomiku.

XXVI

1 Helmuts Šmits (Helmut Schmidt, 1918) sociāldemokrāts, VFR bundeskanclers (1974-1982).

2  Hanss Martins Šleiers (Hanns Martin Schleyer, 1915-1977) Vācu darba devēju savienības prezidents no 1973. gada līdz 1977. gadam, kad viņu t. s. “Vācu rudeni” (kreisi ekstrēmistiskā terorisma sevišķas aktivitātes posmā 1977. gada septembrī un oktobrī) nolaupīja un noslepkavoja teroristiskais grupējums RAF. 1933.-1945. gadā Šleiers bija SS sastāvā, uzdienējās līdz unteršturmfirera pakāpei.

3  …manā priekšistabā strādājot pie Hitlera, viņa privātsekretāre Traudla Humpsa iepazinās un vēlāk apprecējās ar viņa adjutantu Hansu Hermani Jungi (Hans Hermann Junge, 1914-1944).

1  “Mūsu pēdējā cerība Hitlers” priekšvēlēšanu cīņas plakāta teksts 1932. gadā.

2  …liecinieks reiz bijis Bild galvenais redaktors Kajs Dīkmans (Kai Diekmann, 1964) tiešām bija Helmuta Kola laulību liecinieks (2008).

XXVII

1 Lorio (Loriot, īstajā vārdā Vicco von Bulow, 1923-2011) viens no slavenākajiem un daudzpusīgākajiem vācu humoristiem.

XXVIII

1   …pie Zēlovas augstienēm kaujas pie Zēlovas augstienēm (Seelower Hdhen, pie tagadējās vācu-poļu robežas netālu no Kistrīnas) turpinājās četras dienas (1945. gada 16.-19. aprīlī) un bija pēdējais vērā ņemamais vācu mēģinājums apturēt Sarkano armiju, iekams tā sasniegusi Berlīni. Vienam miljonam sarkanarmiešu pretim stājās 100 000 vērmahta karavīru.

2  Grimmes balva, ko piešķir par “televīzijas kā medija specifisko iespēju izmantojumu izcilā un priekšzīmīgā veidā”, ir nosaukta pirmā NWDR (Nordwestdeutscher Rundfunk, Ziemeļrietumu Vācijas radio un televīzija) ģenerāldirektora Ādolfa Grimmes (Ādolf Grimme, 1889-1963) vārdā.

3 Tautietes un tautieši! Šīs runas oriģinālu Hitlers teica 1940. gada 19. jūlijā pie reihstāga par godu vērmahta zibensuzvarai Rietumu frontē.

XXIX

1  Helēne Maiere (Helene Mayer, 1910-1953) paukotāja, 1936. gadā dzīvoja ASV, taču olimpiskajās spēlēs pārstāvēja Vāciju, saņēma sudraba medaļu un atbildēja ar vācu sveicienu.

2   Emīls Moriss (Emil Maurice, 1897-1972) Hitlera šoferis, miesassargs, vēlāk NSDAP deputāts reihstāgā un Minhenes Amatniecības kameras prezidents. Uz viņu meta ēnu vecvectēvs ebrejs ŠerI Moriss (Hamburgas teātra Thalia dibinātājs), taču Hitlers allaž atsaucās par Morisu cildinoši.

3   Heinrihs Millers (Heinrich Mūller, 1900-1945) gestapo priekšnieks.

4  …zaldātu jokam par Gebelsa kundzi Magdu šādi ir izteicies Hitlera šoferis Ērihs Kempka.

XXX

1  Viņš ir atkal klāt… leģendārā vācu šlāgeru autora Kristiānā Brūna (Christian Bruhn, 1934) dziesma (Er ist wieder da).

2   Štukasi (Stukas jeb Sturzkampfbomber) piķējošo bumbvedēju apzīmējums, parasti attiecināts uz Junkers Ju 87.

3  Todta organizācija (Organisation Todt) Friča Todta (Fritz Todt, 1891-1942) vadīta speciāla organizācija militāru būvju celtniecībai. 1944. gadā tai bija vairāk nekā 1,3 miljoni strādnieku, lielākoties spaidu darbos atvestie; tika izmantots arī koncentrācijas nometņu ieslodzīto darbaspēks.

4  Fridrihs Tamss (Friedrich Tamms, 1904-1980) arhitekts, pēc kura metiem celti zenītartilērijas torņi Berlīnē, Hamburgā un Vīnē, iekļauts NSDAP “absolūti neaizstājamo” personu sarakstā.

5   …brīvdabas parkam tas atbilst patiesībai. Mājaslapā www.wolfsschanze.pl lasāms aizkustinošs formulējums: ““Vilka mi-dzenis” ir jums atvērts no pīkst. 8.00 līdz saules rietam.”

6  PPK Walther PPK (Polizei Pistole Kriminal) tiek uzskatīta par Hitlera pašnāvības ieroci.

7  Teodors Morels (Theodor Morell, 1886-1948) Hitlera personiskais ārsts no 1936. līdz 1945. gadam.

* Renāte Kīnasta (Renāte Kiinast, 1955) Vācijas Zaļo partijas politiķe.

9 Francs Šēdle (Franz Schьdle, 1906-1945) pēdējais fīrera apsardzes priekšnieks.

10  Volfgangs Šeible (Wolfgang Schдuble, 1942) CDU politiķis, pašreizējais Vācijas finanšu ministrs.

11  Rūdolfs Hess (Rudolf HeЯ, 1894-1987) Hitlera vietnieks, 1941. gadā (joprojām isti nenoskaidrotos apstākļos) lidojis uz Angliju, lai sāktu miera sarunas, Nirnbergas prāvā notiesāts uz mūža ieslodzījumu, kurā pavadīja 41 gadu līdz savai pašnāvībai. Vairāki apžēlošanas lūgumi, to skaitā no VFR valdības puses, palika nesekmīgi PSRS uzliktā veto dēļ.

12 Foksls Hitlera suns Pirmā pasaules kara frontē.

13 Boriss Karlofs (Boris Karloff, 1887-1969) britu aktieris, slavu ieguvis 1931. gadā kā titullomas atveidotājs Džeimsa Veila filmā “Frankenšteins”.

14  Klaudija Rota (Claudia Roth, 1955) Vācijas Zaļo partijas politiķe, kā Eiroparlamenta deputāte iestājusies, piemēram, par homoseksuāļu līdztiesību un par kurdu minoritātes tiesībām Turcijā.

15 Harcburgas fronte (Harzburger Front) labēji nacionālo organizāciju apvienība Vācijā 1931. gadā.

16 Joška Fišers (Joschka Fischer, 1948) bijušais Vācijas Zaļo partijas politiķis, bijis ārlietu ministrs, 2005. gadā aizgājis no aktīvās politikas.

17 Štaufenbergs 1944. gada 20. jūlijā notika vācu augstāko virsnieku rīkots atentāts pret Hitleru; viens no sazvērestības vadoņiem grāfs Klauss Šenks fon Štaufenbergs (Claus Schenk Graf von Stauffenberg, 1907-1944) apspriedes laikā Hitlera “Vilka midzenī” atstāja zem karšu galda portfeli ar spridzekli. Atentāts bija neveiksmīgs, un Štaufenbergs kopā ar citiem sazvērniekiem tajā pašā vakarā tika arestēts un nošauts.

XXXI

1  Hitlera dzīvokļa adrese Minhenē Prinzregentenplatz 16.

2  …tika izmantotas! mūsdienās šis ēkas tiešām tiek izmantotas, bet no Karaļa laukuma (Kцnigsplatz) tās optiski nošķir zaļā josla ar augstiem kokiem.

3  Terēzes pļava (Theresienwiese) tradicionālā Oktoberfesta vieta Minhenē.

4  Boriss Bekers (Boris Becker, 1967) slavens vācu tenisists, olimpiskais čempions.

5  “Lidotāj…” 1932. gadā populārs šlāgeris (Fliegerlied), ko dziedāja vācu aktieris un dziedātājs Hanss Alberss (Hans Albers, 1891-1960).

6   …futbola dievs! Lotārs Matēuss (Lothar Matthдus, 1961) slavens vācu futbolists un treneris.

7  …teju vai groteski mājiens uz Veronu Feldbušu (Verona Feldbusch aka Pooth, 1968) bijušo skaistumkaralieni, modeli, TV erotikas šova vadītāju u. tml.

8  …apceptai vistai mājiens uz vācu popmūziķi un producentu Dīteru Bolenu (Dieter Bohlen, 1954).

9  Luiss Trenkers (Luis Trenker, 1892-1990) Tiroles alpīnists, aktieris un režisors, mūžam iededzis un krunkains jau Hitlera laikos.

XXXII

1  Rossmann, Mьller, Schlecker sīkpreču veikalu ķēdes Vācijā.

2  Harca koncepcija par uzlabojumiem darba tirgus organizācijā, izstrādāta bijušā Volkswagen AG valdes locekļa Pētera Harca (Peter Hartz) vadībā.

XXXIII

1  Gēlija Angela Raubala (Angela “Geli” Raubal, 1908-1931) Hitlera pusmāsas meita, kura dzīvoja pie viņa Minhenē un dažos avotos tiek dēvēta par viņa mīļāko, taču tas nav skaidri zināms.

Fakts ir tas, ka Hitleram viņa nozīmēja daudz un viņš smagi pārdzīvoja Gēlijas pašnāvību.

XXXIV

1 …pagodināju Francijas kapitulāciju tādi filmas kadri tiešām pastāv, taču, visticamāk, ir tīšas montāžas rezultāts.

XXXV

1  …dūres darbinieks reāls Hitlera citāts.

2  …jau beidzis mācības mājiens uz FDP (Brīvās demokrātiskās partijas) politiķi, pašreizējo (2013) Vācijas veselības aizsardzības ministru, gados jauno Dānieļu Bāru (Daniel Bahr, 1976).

3  …žūpa mājiens uz FDP politiķi Raineru Brīderli (Rainer Brьderle, 1945).

4  “Solidaritāte”, BIG, Pirātu partija (Bьrgerrechtsbewegung Solidaritдt, BIG, Piratenpartei Deutschland) reāli eksistējošas sīkpartijas.

5  Darba ministre Ursula fon der Leiena (Ursula von der Leyen, 1958) Kristīgi demokrātiskās apvienības (CDU) politiķe, kopš 2009. gada Vācijas nodarbinātības un sociālo lietu ministre,

7 bērnu māte.

6  Mātes krusts (Mutterkreuz) Vācu mātes goda krusts, apbalvojums, kas tika iedibināts 1938. gadā pēc Hitlera rīkojuma.

7  Karls Teodors Gutenbergs (Karl-lheodor Maria Nikolaus Johann Jakob Philipp Franz Josef Sylvester Freiherr von und zu Guttenberg, 1971) Kristīgi sociālās apvienības (CSU) politiķis, bijis Vācijas ekonomikas un tehnoloģijas, vēlāk aizsardzības ministrs, savas disertācijas plaģiāta lietas sakarā 2011. gadā atkāpies no visiem amatiem.

8   …briļļainis CDU politiķis Pēters Altmaiers (Peter Altmaier,

1958)   , Vācijas vides ministrs.

9   …ratiņkrēslā skat. Volfgangs Šeible (XXX nod.).

10  …vējagrābsli mājiens uz Ronaldu Pofallu (Ronald Pofalla,

1959)   , CDU politiķi, kurš nemitīgi ieņem dažādus amatus un visur piedalās.

"Franča Ēera izdevniecība (Franz-Eher-Verlag) Minhenē bija NSDAP galvenā izdevniecība.

Timurs Vermešs VIŅŠ IR ATKAL KLĀT

Tulkotājas redakcijā

Content

Vermešs Timurs Viņš ir atkal klāt

Atmošanās Vācijā

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

XXX

XXXI

XXXII

XXXIII

XXXIV

XXXV

XXXVI

PASKAIDROJUMI

Atmošanās Vācijā

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

IX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVIII

XXIX

XXX

XXXI

XXXII

XXXIII

XXXIV

XXXV