Gilberts Stīvens

Žurkcilvēka piezīmes

STĪVENS GILBERTS

ŽURKCILVĒKA PIEZĪMES

Mamma saka, akmensdārzā esot žurkas. «Tev kaut kas jadara, citādi tās savairosies.»

Viņai jau viegli runāt. Es visu dienu esmu darbā. Nemaz nezinu, ko tadu ipašu varētu iesākt. Man bail no žurkām. Nemaz nekaunos to atzīt. Un kas viņai dārzā vispār bija meklējams? Kopš tēva nāves viņa labi ja pāris reižu ir izgājusi majas otrā pusē. Viņu kaitina tas, ka dārzs izskatās tik nolaists.

Sestdien pēcpusdienā nolēmu, ka būtu jāapskatās.

Akmensdārzs ir mūsu zemesgabala viņā galā. Kad tēvs bija dzīvs, viņš tur bija izveidojis īpašu stūrīti, ļoti skaistu, ar visādām retām puķēm — nu, jūs jau zināt. Viņš mēdza ielūgt ciemos draugus, tādus pašus dārzkopības entuziastus, lai palepotos. Akmensdārzā vidū ir baseiniņš; tēvs gribēja tā. centrā ierīkot strūklaku. Pirms nāves viņš bija iesācis ar to nodarboties. Tolaik mēs algojām dārznieku, kas strādāja pie mums pilnu darba dienu, taču par akinensdārzu tēvs allaž rūpējās pats.

Kur tas laiks, kopš es pēdējoreiz biju izgājis mājas otrā pusē! Vai mēms paliku, ieraudzījis, kā tur izskatās. Protams, es netaisos neko darīt. Es tikai brīnos, kā mamma vispār tika līdz akmens- dārzam. Avenāji noliekušies krustu šķērsu pāri celiņam. Vienā vietā celiņa vidū pat izaudzis koks. Paliels koks. Taču mana mammiņa visur tiek cauri, ja vien grib.

Pēc tēva nāves mēs vairs nevarējām algot dārznieku. Laikam gan mums vajadzēja šo māju pārdot un pārcelties uz kādu citu, mazāku, bet ne mammai, ne man negribējās to darīt. Mamma aizrakstīja tēvocim uz Kanādu un pasūdzējās, cik švaki mums iet. Tēvocis nav precējies, un manējie vienmēr runāja, ka viņš esot bagāts. Taču viņš pat neatbildēja. Tad mēs atlaidām dārznieku un palikām tepat — gaidīt labākus laikus. Tēvocis nedzīvos mūžīgi. Mauriņu un apstādījumus mājas priekšā es uzturu kaut cik pieklājīgā stāvoklī. Otrā pusē sākas džungļi.

Pirmajās vasarās dārzs arī nekopts izskatījās tīri jauki — puķītes auga sacenzdarnās un ložņu rozes ziedēja visās malās. Ziemā gan dārzs ieguva baismīgu kapsētas paskatu, un es tur vispār nerādījos. Pēc gadiem četriem lielākā daļa puķu bija iznīkusi, ziedeja vairs tikai kaut kādas rozes un košumkrūmi.

Man šķiet, tas bija trešajā gadā kopš tēva nāves — ja nemaldos —, kad reiz naktī pēc stipra lietus akmensdārza baseins parplūda. Ūdens straume tecēja pāri visam dārzam uz sētvidu. Par laimi, sētā ir pazemes notekcaurule, tādēļ viss ūdens aizplūda projām, nenodarīdams nekādu lielo postu. Nākamajā rītā es paliku mājās. Aplūkoju baseinu un konstatēju, ka noteka aizsērējusi ar pērnajām lapām un citu drazu. To iztīrīt nebija pārāk grūti, taču es negribēju, lai šāds gadījums atkārtotos, tāpēc noslēdzu ūdens padevi.

Kantorī ierados pēc vienpadsmitiem, un misters Džounss klupa man virsū par novēlošanos. Es mēģināju paskaidrot, kāpēc tā gadījies, bet viņš mani pārtrauca, sacīdams: «Atcerieties, ka jūs šeit esat tikai parasts darbinieks!» Kopš tās reizes es to ļoti labi atceros, lai gan esmu pārliecināts, ka nevienam citam «parastam darbiniekam» Džounss šādā reizē nebūtu teicis ne vārda. Viņš man piesienas, jo viņam nepatīk, ka mans tēvs reiz bija viņa šefs, bet viņš pats — vienkāršs strādnieks. Tagad firma pieder viņam.

Sis atgadījums, kad pārplūda baseins un es sastrīdējos ar misteru Džounsu, notika pirms septiņiem gadiem. Kopš tā laika mans stāvoklis kantorī nav uzlabojies, taču es daru savu darbu, cik labi protu, un cenšos nelēkt šefam acīs.

Es necerēju uzreiz ieraudzīt žurkas, un neieraudzīju arī. Biju paņēmis līdzi vecu neilona lietusmēteli. Izklāju to garajā zālē, apgūlos un sataisījos uz gaidīšanu. Spīdēja saule. Man patīk šis jaukais laiks starp pavasari un vasaru. Tikko biju paēdis brokastis. Jutos silti un ērti, un man uzmācās snaudiens. Labpatikā aizvēru acis. Galu galā manā rīcībā bija visa sestdiena un svētdiena. Kāda tam nozīme, tieši cikos es uzmanu žurkas? Tās varēja parādīties, bet tikpat labi varēja arī neparādīties.

Šķiet, ka es nenogulēju pārāk ilgi. Varbūt pusstundu. Varbūt piecas minūtes. Tam nav nozīmes. Pamodies ieraudzīju žurkas — tēvu, māti un veselu baru mazuļu. Vismaz ta man likās. Protams, es īsti nezināju, kurš ir tevs un kura — māte, bet manā priekšā bija divas lielas žurkas un desmit vai vienpadsmit mazas. Manas pirmās izjūtas bija bailes un riebums. Ja nu te visapkārt čum un mudž no žurkām, ja nu man pie kājām rotaļājas vēl kāda ģimene?_Tās var man uzbrukt. Es zināju izteicienu — «cīnās kā kaktā iedzīta žurka». Biju dzirdējis nostāstus par žurkām, kas sakodušas bērnus. Nejutos drošībā. Brīdi vilcinājos, apdomādams, ko iesākt. Tad strauji pieceļos, lai, cik jaudas, drāztos uz māju. Tomēr, kājās stāvot; man piepeši vairs nebija tik ļoti bail. Nolēmu neskriet, paskatīties, ko žurkas darīs.

Žurkas pārtrauca rota|u. Lielās — uzreiz, mazās — pēc dažam sekundem. Kādu brīdi visi palikām sastinguši; es stāvēju kā statuja, pieaugušās žurkas vēroja mani, ikkatrs no mazuļiem bija pieplacis pie kāda stiebra vai akmentiņa, izlikdamies neredzams. Tad pieaugušās laikam deva kādu pavēli, jo žurkulēni metās uz kadiķu krūmu, kas aug, noliecies pār akmensdārzu un izpleties kā vēdeklis. Lielās žurkas tiem sekoja. Pēc sekundes no žurkām vairs nebija ne miņas. Es vēl arvien jutos stipri neomulīgi. Uz pirkstgaliem piezagos pie kadiķa un paraudzījos zem zariem. Tur nekā nebija, toties starp akmeņiem ievēroju vairākas spraugas un nodomāju, ka tām jābūt žurku alām. Droši vien īsts žurku cietoksnis.

Devos atpakaļ uz māju. Gribēju nopļaut mauriņu un, ja atliktu laiks, mazliet pakaplēt nezāles, kas saaugušas uz piebraucamā ceļa. Zāles pļāvējs man glabājas sētas puses mazmājiņā. Mamma ar to nav mierā. Viņai patiktu, ja viss būtu tāpat kā tēva laikā. Taču mums vairs nav kalpones, kas lietotu sētas puses mazmājiņu, un es tiešām nesaprotu, kādēļ nevaru glabāt tur savus rīkus. Tas ir daudz ērtāk nekā ik reizi vilkties uz dārza viņu galu, kur stāv vecais darbarīku šķūnītis.

Tikko iegāju sētā, mani pasauca mamma. Šķiet, viņa bija uzmanījusi, kad es parādīšos. Nebiju noskaņots uz runāšanu, bet viņa pieklauvēja pie virtuves loga rūts, un man gribot negribot vajadzēja ieiet iekšā un pārmīt dažus vārdus. Viņa valkā saderināšanās gredzenu ar briljantu un zelta laulības gredzenu, un vēl vienu gredzenu ar smaragdiem; kad ar tiem visiem reizē drebina loga rūti, tas nav tāds troksnis, ko varētu izlikties nedzirdam.

—   Zāles pļāvējam tur nav īstā vieta, — viņa iesāka.

Es neko neatbildēju. Tas ir vienīgais veids, kā tikt ar viņu galā. Dažreiz viņa runā krietni ilgi un, ja es atveru muti, lai iebilstu, beigu beigās piespiež mani kaut ko apsolīt. Un pēc tam grauž mani par to, ka nepildu solījumu. Tāpēc vislabākais ir ciest klusu. Taču šoreiz zāles pļāvēja tēma netika izvērsta, laikam mammiņai bija padomā kas cits.

—   Kas ir ar žurkām? Vai tu kaut ko darīji?

—   Nē. Ko tad es varu darīt?

—   Tēvs noteikti kaut ko darītu. Vai tu vispār aizgāji un apskatījies?

—   Jā, es tās redzēju.

—   Dārzs ar tām ir pilns.

—   Diez vai. Manuprāt, tur dzīvo tikai viena ģimene un tā pati. neiet ārpus akmensdārza.

—        Ja, bet viņas šausmīgi ātri vairojas. Ja mēs neko nedarīsim, viņas ieviesīsies gan dārzā, gan mājā.

—   Nezinu, vai ir iespējams kaut ko darīt.

—   Kaut kas taču jādara!

Es jau gandrīz pateicu, ka padomāšu par to, kamēr pļaušu zāli, — bet laikus aprāvos. Tas jau gandrīz būtu solījums pēc zāles pļaušanas kaut ko iesākt. Sacīju tikai: — Gribu nopļaut zāli.

Visu atlikušo dienas daļu man laimējās no viņas izvairīties, toties pievakarē, kad dzērām tēju, viņa atkal sāka runāt par žurkām.

—   Tēvs noteikti būtu zinājis, kas tagad darāms.

—        Tēvs, visticamāk, būtu ataicinājis profesionāli — žurku iznīdētāju.

—   Nu tad ataicini viņu!

—   Tas maksā naudu.

Arī tad, kad tēvs bija dzīvs, ar šiem trim burvju vārdiem — «tas maksā naudu» — mūsu ģimenē varēja noraidīt jebkuru ierosinājumu. Liekas naudas mums nekad nebija; tagad, protams, ir vēl bēdīgāk.

Kādu brītiņu mamma cieta klusu, tad ierunājās par citu tēmu, kurai ar iepriekšējo šķietami nebija nekāda sakara:

—   Manuprāt, tas ir smieklīgi, ka tevi neiecēla par direktoru.

—        Nesaprotu, kāpēc viņiem tas būtu jādara, — es īgni atbildēju. Darbā man nekad nav veicies, un man negribējās par to runāt.

—        Tavs tēvs bija direktoru padomes priekšsēdētājs. Galu galā tas kaut ko nozīmē!

—   Tas nozīmē vienīgi to, ka mani neatlaiž no darba.

—        Blēņas! Viņi tevi ļaunprātīgi izmanto. Zina, ka tev var uzticēt naudu. Par tādu algu viņi nevienu citu kārtīgu cilvēku nedabūs.

—   Ja gribētu, gan jau dabūtu.

—   Tev jāpāriet citā darbā.

Šādas runas mani mulsina un liek kaunēties pašam no sevis. Tāpēc es neatbildēju. Mainmiņa ķērās atkal pie žurkām.

—        Es varētu liet alās karstu ūdeni, un, kad žurkas skrietu ārā, tu tās ar nūju varētu apsist. Man šķiet, ka tas ir ļoti vienkārši.

Pirmajā mirklī es pārbijos stīvs. Tā tikai vēl trūka, lai šīs kaktā iedzītās žurkas mestos man pie rīkles! Pēc tam apjēdzu, ka metode nav reāla.

—        Lejot ļoti daudz ūdens, tās varbūt varētu apslīcināt, bet tavs karstā ūdens spainītis vienkārši iesūksies zemē.

—   Tad dabū šļūteni un laid ūdeni tikai vienā alas caurumā,

pārējos aiztaisi ciet. Žurkas skries ārā, un tu ar nūju tās ap- sitisi.

—   Tas neiet. Caurumu ir pārāk daudz. Visus mēs tik un tā neatradīsim.

—   Tu vienkārši negribi neko darīt! — mamma iesaucās. — Tu esi riebīgi slinks, tur tā vaina. Kantorī tu droši vien arī slinko, tāpēc tev nedod labāku darbu.

—   Ļoti iespējams,— es sacīju. — Interesanti, no kura gan es šo īpašību butu mantojis!

Lai. nu kā, no runām par žurku slīcināšanu man atausa ideja, un vēlāk, kad konflikts bija norimis, es ieminējos par šo ideju mammai.

—   Varētu izmantot akmensdārza baseinu.

—   Tur taču nav ūdens.

—   Tas nekas, varētu vispirms ievilināt tur žurkas un ūdeni ielaist pēc tam. Noslīktu uz galvošanu.

Ideja viņai iepatikās.

—   Es jau zināju — ja nelikšu tev mieru, gan jau tu kaut ko izdomāsi. Tevi tikai vajag pabikstīt. Tev vajadzīga sieva, kas tevi visu laiku bikstītu. Es esmu par vecu. Tad tev arī darbā labāk veiktos.

Protams, viņa ļoti labi zina, ka es nevaru atļauties uzturēt ģimerri — pat tad, ja sadomātu precēties. Starp citu, ja viņa kaut ko tādu manītu, tad zobiem un nagiem cīnītos pretī.

Svētdienās es nekad dārzā nestrādāju. Tas aizvainotu mammu. Pie baseina ķēros šovakar, tas ir, pirmdienā, tūliņ pēc tējas dzeršanas [1] . Darba būs daudz vairāk, nekā man sākumā likās, bet tas vismaz saistīts ar zināmu azartu. Es jau nedomāju tieši pašu slīcināšanu, bet sagatavošanās pasākumus. Baigā ķēpa, taisnību sakot, lai gan baudu var sagādāt arī ķēpāšanās, ja tai nododas no visas sirds.

Pirmais gājiens bija ar lāpstu un ķerru. Baseina dibenu klāj melna dubļainas zemes kārta, pa virsu nobirusi ar pus- satrunējušām lapām un sīkiem zariņiem. Turklāt to nevar vienkārši izgrābt ārā — tā pieaugusi pilna ar visvisādām nezālēm un jaunu kociņu dzinumiem. īsts sakņu mudžeklis. Katrreiz, kad uzgrābu uz lāpstas gabalu, kāda sakņu stīga parāva to atpakaļ, iekāms paspēju ieviest to ķerrā. Mēģināju cirst saknes ar lāpstu, bet arī tā nekas prātīgs nesanāca. Baidījos cirst pārāk stipri, lai nesašķaidītu betonu. Man šķiet, tas nevar būt pārāk biezs. Ja betonā būs plaisas, ūdens iztecēs un žurkas nenoslīks. Vajadzēja vien ķerties tam draņķim klāt ar rokām, raut un plēst visu arā. Ar lāpstu varēšu strādāt pēc tam, kad bus atlikuši tikai dubļi.

Atgriezos mājās pusvienpadsmitos vakarā, viss vienos dubļos no galvas līdz kājām. Miesīgā māte tik tikko pazina. Tūliņ gāju vanna.

Pirmais darba cēliens jau gandrīz paveikts. Baseins nu izskatās apmēram tāds pats, kādu tēvs to atstāja. Tas ir aptuveni divpadsmit pēdu plats, un saliņa tā vidū paceļas trīs pēdu augstumā. Tā izveidota no veciem bruģakmeņiem, kuri sakrauti kārtām. Augšējās divas kārtas gribu noņemt nost, lai saliņas virsa būtu zem baseina apmales līmeņa. Tas ir būtiski: kad ielaidīšu ūdeni, saliņai pilnīgi jāapplūst.

Nākamais uzdevums ir — iztīrīt grāvīti, pa kuru ūdens tek šurp no vecā dzirnavu dīķa. Tas nav jādara sevišķi pamatīgi. Galvenais, lai ūdens plūstu šurp, kad slūžas būs atvērtas.

Tagad es gandrīz spētu to visu nostrādāt kārtīgi līdz galam. Paraugoties uz iztīrīto baseinu, ikreiz atceros, kā bija agrāk. Tolaik te izskatījās patiešām jauki. Vajadzētu tikai notīrīt celiņu, kas ved apkārt baseinam, un, protams, izravēt akmens- dārzu … Droši vien vajadzētu iestādīt jaunus augus iznīkušo vietā un vismaz reizi nedēļā paravēt… nē, drīzāk gan katru vakaru. Ar vienu reizi nedēļā noteikti nepietiktu, un mauriņam arī vajadzīga kopšana.

Mamma būtu sajūsmā, bet es to nedarīšu. Es nevaru ciest darbu, kas nemitīgi atkārtojas. Nevaru ciest zāles pļaušanu un piebraucamā ceļa stulbo kaplēšanu. Ja nebūtu mammas, es visam atmestu ar roku. Viņa mani dzen. Pati nekad nav dārzam ne pirkstu pielikusi. Apgalvo, ka mājas apkopšana paņemot visus viņas spēkus, bet es gan neredzu, ka viņa tur ko īpašu darītu.

Rīt atkal būs sestdiena. Nāvessoda izpildīšanai viss jau gatavs. Baseins ir tukšs un sauss. Tagad tikai jānodrošina upuru ierašanās. Te nedrīkst pārsteigties. Rītvakar iemetīšu baseina dibenā kaut kādu barību; redzēsim, vai žurkas to aiztiks.

Pagājusi vēl viena nedēļa. Mans plāns piepildās daudz labāk, nekā biju cerējis. Iesākumā tā detaļas man pašam vēl nebūt nebija skaidras.

Sestdienas pēcpusdienā sametu baseinā visādās ēdiena atliekas. Žurkas tās laikam neredzēja. Svētdienas rītā viss vēl bija turpat. Pēcpusdienā ap tām sāka rosīties zvirbuļi. Svētdienas vakarā iemetu vēl. Pirmdienas rītā viss bija tīrs kā izslaucīts, taču es nevarēju zināt, kas apēdis barību — zvirbuļi vai žurkas. Paņēmu no mājām dažas maizes šķēles, iemetu baseinā un gaidīju. Apmēram pēc minūtes ieraudzīju, ka no kadiķa apakšas uz mani skatās žurku māte. Kādu brīdi mēs viens otru vēro- jām.Es noguru un apsēdos. Žurku māte turpināja mani vērot. Pagaja vēl kādas piecas minūtes; pēc tam viņa lēni tuvojās sausā baseiniņa malai un palūkojās lejup uz* maizi. Tad es ieraudzīju jaunos žurcēnus. Vispirms viņi izlīda no kadiķa zaru apakšas, tad pa vienam īsiem pārskrējieniem nokļuva līdz mātei un rindiņā sastājās viņai blakus pie baseina malas. Visi skatījās lejup uz maizi. Piepeši viens no jaunuļiem pa pusei ierāpās, pa pusei ielēca baseinā. Sasniedzis baseina dibenu, viņš piesardzīgi palūkojās apkārt. Žurku māte arī palūkojās apkārt. Nākamajā mirklī visi jau bija lejā un ķērās pie maizes, māte ielēca pēdējā — gaužām neveikli un smagnēji. Šķiet, ka viņa atkal gaida ģimenes pieaugumu. Diez kur ir tētiņš? Būs šos pametis.

Nu gan viss ir gatavs. Noņēmu no saliņas divas virsējās bruģakmeņu kārtas; to es biju piemirsis izdarīt. Var teikt, ka esmu jau pieradinājis žurkas pusdienot baseinā — precīzāk, uz saliņas. Vēl arvien iemetu kādu sauju barības baseina dibenā — pievilināšanai, un arī lai tas viss liktos dabiski, it kā es tur izbērtu atkritumus. Taču lielākā daļa barības allaž ir uz saliņas. Visas žurkas būs uz saliņas un mielosies, un neko nemanīs, kamēr būs līdz kaklam ūdenī. Vismaz tā tam jānotiek. Viņu bailes nebūs ilgas. Es pat negribu to visu skatīties — sakumā. Protams, beigu mirklī es būšu klāt, lai redzētu, ka viņas visas patiešām apslīkst. Briesmīgi jau būs, bet tādu skatu nevar laist garām.

Viss gāja kā pa sviestu. Padzēris tēju, es izgāju dārzā ar veselu bļodu visādu pārpalikumu. Saskaņā ar tradīciju nāvei nolemto pēdējai maltītei jābūt garšīgai, un es arī neskopojos. Mamma gribēja nākt skatīties, bet pēdējās dienās viņa tāda kā apslimusi. Mēs nospriedām, ka tik ilga uzturēšanās ārā nenāks viņai par labu. Abi bijām satraukti. Es apsolīju, ka, tiklīdz nodarīšu visu līdz galam, skriešu uz māju un pastāstīšu, kā tas notika.

Uzmetu barību uz saliņas. Daži gabali nokrita baseina dibenā, un viena 110 šķiņķa ādiņām palika karājamies pār saliņas malu. Es vēl brīdi pakavējos, lai būtu drošs, ka signāls «Pusdienās!» ir pamanīts. Tad aizsteidzos, lai atvērtu slūžas. Dzirnavu dīķis, no kura plūst ūdens, ir aptuveni septiņdesmit piecu jardu attālumā no baseina. Slūžu vārtiņi ir koka, cilājami gropēs ar zobrata mehānisma palīdzību. Pagriezu kloķi, un vārtiņi — tic nav platāki par vienu pēdu — lēni pacēlās.

Mehānisms mazlietiņ čīkstēja, lai gan biju to bagātīgi ieeļļojis. Tas jau gadiem ilgi nav lietots. Sākumā ūdens it kā negribēja plūst āra no ezera. Grāvis nav tik dziļš, lai veidotos kritums. Pat vārtiņu malā saaugušās zāles šķita aizturam ūdeni gluži kā dambis. Tad tas izviļņoja cauri un sāka plūst grāvi — arvien straujāk, stiprāk… Straumīte nebija diez ko liela, bet pietiekama; cerēju, ka tā sasniegs baseinu.

Metos atpakaļ pie dzīvžoga, kas atdala tīrumu no mūsu dārza. No turienes var redzēt baseinu, tomēr tas ir pārāk tālu, lai saskatītu, kas īsti notiek. Es izspraucos cauri dzīvžogam un pielavījos tuvāk.

Lēni un nemanāmi ūdens plūda baseinā. Visas žurkas, izņemot vienu, bija uz saliņas. Kāds žurcēns bija palicis baseina dibenā; viņš snaigstījās pēc šķiņķa ādiņas, kas nokarājās par saliņas malu. Tiklīdz viņš to satvēra, sīka ūdens tērcīte aizsniedza viņa asti. Žurcēns nodrebināja asti un uzlēca uz viena no zemākajiem akmeņiem. Viņš nemaz nelikās satraukts. No jaunās vietas bija ērti sasniedzama barība. Viņš sāka grauzt kēksa garoziņu, turēdams to ķepiņās. Visas žurkas mielojās vienā mierā, nemaz nenojauzdamas, ka baseins pildās ar ūdeni. Tādas dzīres viņām vēl nebija gadījušās. Žurku tēvs vēl arvien nerādījās. Gudroju, kur viņš varētu būt palicis. Negribējās, lai viņš izglābtos.

Žurcēns, kuram bija saslapusi aste, parāpās mazliet augstāk. Visi ēda. Ūdens lēnām cēlās. Nu tas bija apmēram divas collas dziļš. Žurkas vēl varēja aizskriet pa to līdz baseina malai. Prātoju — nez, vai viņas to darītu, ja pamanītu, — bet viņas neko nemanīja. Trīs collas, četras… Žurcēns uzlēca vēl mazliet augstāk. Piecas collas, sešas collas …

Tikai tad, kad ūdens jau bija krietnas deviņas collas dziļš, žurku māte to ievēroja. Taču pārāk neuztraucās. Viņa pacēla galvu, paskatījās apkārt un ostīdama noskurināja ūsas. «Par vēlu, žurciņ! Peldēšanai nav jēgas. Baseina malas ir no gluda betona. Vari piepeldēt tām klāt, bet augšā netiksi. Turklāt, ja kādai no jums paveiktos, es to iegrūstu atpakaļ. Man ir līdzi nūja — tieši šim nolūkam.» To visu es teicu klusībā, domas.

Žurku māte pietecēja pie saliņas malas un palūkojās lejup. Tajā pusē bija stāva krants, līdzīga miniatūrai klints sienai. Nē, drīzāk cilvēka būvētai krastmalai. Žurku māte vēroja vilnīšus šļakstam pret krastmalu. Viņa bija samulsusi. Nebija zinājusi, ka dzīvo ostā. Viņa devās izpētīt krastu. Ceļā viņa satika savu ēdelīgo dēlu, kas mierīgi vakariņoja starp klintīm krasta zemākajā daļā. Žurku māte nikni nošņakstināja pret viņu zobus. Laikam tas bija pārmetums par bezatbildību. Nezinu, vai viņa iekoda jaunulim vai neiekoda,_ bet tas spalgi iepīkstējās, satraukdams visu baru. Žurkas sāka skraidelet šurp un turp un no dažadām saliņas vietām raudzījās lejup. Likās, viņas cer atrast tadu vietu, kur apakšā nav ūdens.

Es piegāju tuvāk. Tagad žurkas drīkstēja mani redzēt. Nu varēju patīksminaties par to, cik gludi viss norit. Baseina malas svītra nemanot kļuva arvien šaurāka; ūdens cēlās — lēni, nepielūdzami.

Sākumā žurkas mani neievēroja. Tās skraidīja pa saliņu, brīžiem satraukti iepīkstēdamās. Šķiet, tās vēl neaptvēra draudošās briesmas. 2urku māte klusēja. Viņa jau nu apjēdza, kas notiek. Viņa apjēdza vismaz to, ka ūdens ceļas un saliņa ap- plūdīs. Tas bija izšķirošs brīdis. Es nezināju, ko žurkas iesāks. Mēģinās peldus sasniegt krastu? Vai arī nogaidīs pašu pēdējo mirkli, kad ūdens jau smelsies mutē, un tikai tad laidīsies peldus?

Žurku māte skatījās pāri ūdenim. Laikam nevarēja izšķirties, ko darīt. Lēkt iekšā un peldēt uz krastu vai arī nogaidīt? Manuprāt, žurkas prot peldēt. Bet varbūt visas žurkas nezina, ka viņas to prot? Varbūt žurku mātei nekad mūžā nebija gadījies to izmēģināt. Nez kāds viņai šķiet ūdens? Nezināju, vai žurkām ir laba redze vai nav. Varbūt tās labi redz tikai tuvumā. Varbūt baseina mala tām liekas bezgala tālu …

Pēkšņi viņa mani ieraudzīja. Nezinu, kā es nojautu, ka viņa mani ieraudzījusi, bet to es nojautu uzreiz. Viņa skatījās augšup uz mani. Es stāvēju uz viena no akmensdārza izciļņiem — milzīgs kā dievs, nekustīgs, briesmīgs…

Beidzot jaunie žurcēni bija īsti pārbijušies. Paniskās bailēs tie svaidījās šurp un turp pa saliņu brēkdami, saukdami māti, lai tā nāk un glābj. Nekad agrāk nebiju dzirdējis žurkas brēcam; desmit tādi brēcēji sacēla atbaidošu troksni. Pati māte neizdvesa ne skaņu. Manās acīs viņa vairs nebija tikai žurka. Manās acīs viņa bija māte, kuras bērni ir briesmās.

Viņa raudzījās manī ļoti cieši. Šķiet, bija izlēmusi, ko darīt. Viņa sastinga tādā pozā … Nezinu, kā lai to nosauc. Žurka taču nevar nomesties ceļos. Bet tā bija padevības poza. Ķepiņas saliktas kopā. Viņa mani lūdzās: «Lūdzu, glāb manus bērnus! Mana dzīvība nav svarīga. Mani vari noslīcināt, bet žēlo bērnus…»

Iesākumā es nekādi nereaģēju. Tikai nolūkojos uz viņu ar saltu skatienu. Saliņa jau bija pa pusei applūdusi, žurkas saspiedušās visas kopā. Drīz tās sāks grūstīties, cīnīdamās par vietu.

Kaut kas manī pārtrūka. Saltums atkusa, mani pārņēma līdzjūtība. Vienu mirkli nezināju, ko iesākt. Skriet un aizdarīt slūžas? Par vēlu. Kamēr ūdens straume noplaks, saliņa jau būs applūdusi. Tad ieraudzīju baseina malā smagu dēli. Pa to es

biju stūmis ārā dub|iem pilno ķerru. Pacēlu to un pārliku pāri baseina malai, tā ka otrs gals atbalstījās pret saliņu. Iznāca tilts no salas uz kontinentu. Ne mirkli nevilcinādamās, žurku mate uzlēca uz tā un skriešus pārveda pāri visu ģimeni. Nekādas ākstīšanās — «Lūdzu, jūs pa priekšu, esiet tik laipni!». Viņa savā ģimenē ir noteicēja. Un tas ir ko vērts. Garām skriedama, viņa man viegli palocījās — nezinu, kā to lai citādi nosauc. Kad visi žurcēni bija drošībā zem kadiķa zariem, žurku māte, pagriezusies pret mani, nolieca galvu starp priekšķepām tādā kā pateicības lūgšanā. Viņa pateicās man, ka esmu glābis viņas ģimeni.

Nevaru saprast. Vai viņa zina, ka tieši es biju izplānojis viņas un viņas bērnu bojāeju? Diez vai. Varbūt viņa domā, ka es vienkārši īstajā brīdī gadījos pie baseina un paspēju viņus izglābt. Bet pārliecināts par to es neesmu. Katrā ziņā jūtu, ka starp mani un žurku māti ir nodibinājušās īpašas attiecības. Laikam gan viņa mani uzskata par kaut kādu dievu.

Atgriezos mājās.

—   Nu? Kā tev veicās? — mamma jautāja.

—   Tas ir izdarīts.

—   Visas? …

—        Jā, ja neņem vērā ģimenes tēvu. Es viņu jau labu laiku neesmu redzējis. Varbūt gājis bojā, bet varbūt viņam ir vēl viena sieva kur citur.

—        Nebūtu nekāds brīnums! — Mammai tīk pārliecināties par to, cik pasaule samaitāta, lai arī tā būtu tikai žurku pasaule. — Vai kāda gribēja ari izpeldēt un uzrāpties uz malas?

—        Tikai viena. Es to ar koku iegrūdu atpakaj. Tā vēl ilgi ķepurojās. Dīvaini — dažas noslīka visai drīz, bet citas tikai peldēja un peldēja.

—   Beigās taču noslīka visas?

—   Jā. Pēdējā laikam pēc minūtēm divdesmit.

Jocīgi, kā man patika piekrāpt mammu ar šiem meliem. Tie sagādāja man baudu.

Taču mātei ir riskanti melot. Ļoti jāuzmanās!

—        Vai tās nogrima vai palika peldam ūdens virspusē? — viņa apvaicājās.

Ne mirkli nevilcinājos ar atbildi:

—   Protams, nogrima. Tā es zināju, ka tās noslīkušas.

—        Es nezināju, vai tām ir jānogrimst vai nav. Tad jau tās visas tagad guj baseina dibenā?

—   Pašlaik jā.

—        Pēc dienām desmit tās laikam uzputīsies un pacelsies virspusē.

—   Ko tu! Es rīt nosusināšu baseinu un izvākšu tās āra.

Mamma neko vairāk neteica, bet piepeši es nojautu, ka rītdien, droši zinādama, ka esmu darbā, viņa aizies uz baseinu, lai paraudzītos uz līķiem, — un neko tur neieraudzīs.

Kādu laiciņu nogaidījis, es neuzkrītoši piecēlos un izgāju no istabas. Devos atpakaļ uz dārzu. Saliņa jau bija pilnīgi applūdusi, bet ūdens vairs necēlās augstāk — tas tecēja prom pa reni, kura beidzas gravā.

Es devos uz dzirnavu dīķi un aiztaisīju slūžas, lai ūdens vairs neplūst klāt. Tad, atgriezies pie baseina, pacēlu notekcaurules vāku. Viss ūdens iztecēja ārā. Pēc tam vēl kādu brīdi pastaigājos, lai novilktu laiku. Kad pārnācu mājās, bija jau tumšs.

—   Kur tu tik ilgi klaiņoji? — mamma tūliņ noprasīja.

—    Ak, es domāju, ka vajag pabeigt, kas iesākts. Izlaidu ūdeni no baseina un savācu žurkas.

—   Ko tu ar tām izdarīji?

—    Ko izdarīju? Apraku. Ceru, ka tev nebija vēlēšanās tās redzēt?

—   Protams, ne. — Arī viņa meloja.

Mamma tincina mani, ko es visu laiku darot. Es atbildu, ka strādāju dārzā. Savā ziņā tas atbilst patiesībai, lai gan viņa to diez vai nosauktu par darbu. Pašlaik viņai vēl nav vēlēšanās nākt mani pārbaudīt. Taka, kura ved lejup no mājas, ir pārāk stāva. Ja viņa kādu dienu ieradīsies, nezinu, ko viņai teikšu. Nekādi darba augļi te nebūs manāmi.

Ko tad es īsti daru, vai, pareizāk, ko īsti cenšos izdarīt? Es cenšos iemācīt žurku mātei saprast cilvēku valodu. Pagaidām bez panākumiem. Muļķe viņa nekādā ziņā nav. So to jau esmu viņai iemācījis. Esmu sadabūjis ar skārdu izsistu kasti, tur es nolieku viņai barību. Sākumā viņa no šīs kastes baidījās, laikam gan turēdama to par kādu slazdu. Vienā galā ir durtiņas, ko viņa pati var atvērt un aizvērt. Atvēršanu viņa iemācījās samērā viegli, bet ar aizvēršanu ilgu laiku bija grūtības. Man vajadzēja viņai ieskaidrot, ka, ja durtiņas neaizvērs, barība pazudīs. Vispirms es tās vēru ciet pats. Pēc tam šad tad atstāju vaļā. Ja durtiņas stāvēja vaļā, barības tai reizē nebija. Man vajadzēja saņemt žurku māti aiz ķepiņām un parādīt, kā durtiņas aizveramas. Sākumā viņai tas diez ko nepatika, bet tagad viņa man pilnīgi uzticas, un, protams, es arī no viņas vairs nebaidos. Ar runāšanu ir tā nelaime, ka žurku māte nesaprot, kas tas ir. Viņa dzird mani taisām dažādus balss trokšņus, tāpat kā es dzirdu viņu taisām dažādus balss trokšņus. Man tie neko neizsaka. Nedomāju, ka tiem ir kāda īpaša jēga. Bailēs viņa brēc tāpat kā visas pārējās žurkas, un klusa iemurkšķešanas laikam pauž labpatiku, lai gan neesmu par to pārliecināts. Tomēr šīs skaņas nav sazināšanās līdzeklis. Tapec arī žurku mate nesaprot manis radīto skaņu nozīmi — vienīgi tad, kad tās ir īpaši skaļas. Ja es iekliedzos, viņa sastingst, lai arī ko tajā brīdī darītu, un skatās uz mani.' Viņa varbūt uztver to, ka ar skaņu es pievēršu sev uzmanību.

Manis izglābtais žurcēnu bars ir kaut kur nozudis. Pa tam lāgam piedzimusi jauna saime; neesmu to vēl redzējis, bet zinu, jo žurku mātes augums ir citāds. Ar viņas vīru neesmu ticies. Sī draudzība ir kaut kas personisks, kas attiecas tikai uz žurku māti un mani.

Galu galā varbūt man tas arī izdosies. Pirms mēneša uztaisīju divas kastes. Tās ir līdzīgas, lai gan ne gluži vienādas; tiesa, ļoti rupjas. Galdnieks no manis nemūžam neiznāks. Kastēm ir paceļami vāki ar vecas ādas gabaliņiem eņģu vietā. Tie nav nekā citādi nostiprināti. Katru vakaru es ielieku atnesto barību vienā vai otrā kastē. Katru vakaru norādu uz šo kasti un saku: «Ēdiens!» Pēdējos trīs vakarus žurku māte iet taisnā ceļā uz to kasti, uz kuru es rādu.

Tā gribu darīt vēl vienu nedēļu. Pēc tam rādīšu uz abām kastēm pēc kārtas. Rādot uz vienu, teikšu «ēdiens», rādot uz otru, teikšu «tukša».

Neatceros, cik ilgi jau darbojamies pēc jaunās sistēmas, varbūt kādus divus mēnešus. Beidzot šķiet, ka es gūstu panākumus. Sākumā nevarēju saprast, vai žurku māte vispār pievērš uzmanību tam, ko es saku. Reiz viņa gāja uz pareizo kasti trīs vakarus pēc kārtas. Toties nākamajos četros vakaros — uz nepareizo. Tomēr es domāju, ka viņa sākusi mani uzklausīt: visu iepriekšējo nedēļu manīju, ka viņa neizvēlas kasti, iepriekš neparaudzījusies uz mani un nenogaidījusi, ko es teikšu. Protams, var gadīties, ka viņa uzmin. Tas būtu savādi, tomēr gluži iespējami. Vārdus «ēdiens» un «tukša» es cenšos izrunāt atšķirīgi. Es saku «tuk-ša» baigā, nejaukā balsī, bet «ēdiens» izrunāju pavedinoši maigi: «E-die-e-ens …»

Skaidrs, ka tas ir izdevies, bet ko darīt tālāk? Starp citu, kopš pazīstu žurku māti, viņa jau trešo reizi ir gaidības.

Ļoti dīvaini! 2urku mātei piedzimis tikai viens bērns, vai arī pārējiem kas lēcies. Vēl dīvaināk ir tas, ka šovakar viņa atveda mazuli līdzi un iepazīstināja ar mani. Pat vairak neka iepazīstināja. Varēja gandrīz domāt, ka viņa šo mazuli man dāvina.

Zurkulēns ir savāds. Tā vien šķiet, ka viņā ir kaut kas cilvēcisks. No manis viņš nemaz nebaidās. Kad māte viņu atveda, viņš mani uzlūkoja, varētu sacīt, bikli, taču bez jebkādām izbailēm. Viņš skatījās uz mani tā, kā prātīgs, sabiedrisks zēns varētu skatīties uz jaunu skolotāju, par kuru stāsta, ka tas esot lāga dvēsele. Protams, es nezinu, vai žurkulēns tiešām ir «viņš». Nez kādēļ man radusies tāda pārliecība, lai gan pierādījumu tam nav. Man nav ne mazākās jausmas, kā vīrieškārtas žurku var atšķirt no sievieškārtas žurkas.

Esmu iesaucis viņu par Sokrātu. Sākumā gribēju dot viņam vārdu Semjuels — zināmu asociāciju dēļ —, bet «Sokrāts» skan labāk. Viņš izskatās tik gudrs.

Sokrāts vēl nav ne pusaudzis, citiem vārdiem sakot, viņš vēl nav sasniedzis ne pusi no mātes auguma apmēriem. Nezinu, kādam vecumam tas varētu atbilst, bet, spriežot pēc laika, kad nozuda iepriekšējais metiens, viņam varētu būt ne vairāk par sešām nedēļām. Viņš ir glīts. Spalva uz viņa muguriņas ir tumši brūna un spīdīga. Ķepiņas, krūtis un vēderiņš ir balti. Viņš ir ļoti tīrīgs. Viņa acis šķiet mazdrusciņ lielākas nekā citām žurkām, ko esmu redzējis, un tajās dzirkstī saprāts. Var jau būt, ka es to tikai iedomājos. Nezinu, vai žurkas acīm var būt kāda īpaša izteiksme. Viņa austiņas vienmēr kustas. Kad viņš lūkojas manī un klausās, viss viņa izskats pauž vērību un asu uztveri. Pašlaik viņa astīte ir iesārta un tievāka nekā mātei. Man tā neliekas pretīga. Varbūt tad, kad viņš būs pieaudzis, tā kļūs resna un zvīņaina.

Viņš jau zina savu vārdu. To viņš apguva stundas ceturkšņa laikā un, taisni jāsmejas, arī žurku māte pie reizes ielāgoja savējo. Es viņu saucu vienkārši par Māti.

Sokrāts jau iemācījās izvēlēties pilno kasti. To visu viņš iemācījās šovakar. Gribu sacīt, ka tikai šovakar viņu pirmoreiz sastapu.

Šoreiz Māte neatnāca, tikai Sokrāts. Mātei atkal liels vēders. Tas viņai gadās ik pēc pusotra mēneša. Nevaru iedomāties, kur tie mazuļi visi paliek.

Sokrāts ir neparasti spējīgs skolnieks. Pārbaudīju, vai viņš atceras «ēdiens» un «tukša». To viņš nepārprotami atcerējās. Eksaminēju viņu vairākas reizes. Liku barību no vienas kastes otrā, viņam neredzot, un ik reizi viņš gāja uz pareizo kasti. Pēc tam mēģināju viņam iemācīt vārdu «kaste». Pieskāros gan vienai, gan otrai, teicu «kastes». Domāju, ka viņš saprot, bet to nekādi nevar pārbaudīt. Ja viņš būtu cilvēka bērns, tad varētu šo vārdu atkārtot, bet no žurkulēna to laikam nesagaidīšu. Galvenais ir, lai viņš saprastu mani, bet tas, ka viņš nespēj atbildēt, nav tik svarīgi. Vajadzētu izstrādāt kādu sistēmu.

Laikam gan esmu dumjš, jo nekādu sistēmu nespēju izgudrot. Tikai visu laiku ar viņu sarunājos. Saku: «Es — cilvēks,» un rādu uz sevi. «Tu — žurka,» un rādu uz viņu.

Atnesu no šķūnīša lāpstu un akmensdārzā netālu no baseina izraku nelielu bedrīti. Raku un skaitīju: «Es roku alu. Cilvēks rok alu. Es, cilvēks, roku alu.» Beidzis rakt, norādīju uz bedrīti un vairākas reizes atkārtoju: «Ala. Ala. Cilvēks rok alu.»

Sokrāts raudzījās pārmaiņus gan uz mani, gan uz izrakto bedrīti. Likās, ka viņš saprot. Pēkšņi man uznāca iedvesma. «2urku ala,» es teicu. Un — kā tad! — mans žurkulēns pagriezās un devās uz savu aliņu zem kadiķkrūma. «Cilvēkala!» es saucu viņam nopakaļ, un viņš tūdaļ atjoza un notupās pie bedrītes. Pilnīgi skaidrs, ka viņš ir sapratis, turklāt apbrīnojami ātri, tikai šķiet, ka es būšu radījis viņam nepareizu priekšstatu par cilvēka raktu alu. Vajadzēs kaut ko tādu atrast un viņam parādīt.

Sokrāta aste vairs nav sārta. Tā ir klāta ar smalkiem, brūniem matiņiem, varētu sacīt — pūciņām.

Šovakar ieliku Sokrātu kabatā, un mēs abi devāmies meklēt cilvēka raktu alu. Gribēju parādīt viņam kanalizācijas cauruli, bet visas lūkas nez kāpēc ierīkotas ceļa vidū. Beidzot kādā klusākā ieliņā izcēlu Sokrātu no kabatas un novietoju uz lūkas, lai viņš var paošņāt un apjēgt, kas tā tāda ir. Te uzreiz atskan bremžu kauciens, es paceļu galvu, skatos — mašīna drāžas tieši mums virsū! Es notvēru Sokrātu un pabāzu zem svārkiem, bet atlēkt malā man vairs nebija iespējams. Ar šausmīgu troksni mašīna sagriezās sānus. Es saniknojos. Kā viņi drīkst mani tā biedēt?

Toties kas notika tālāk! Mašīna bija apstājusies pie paša grāvja, sāniski pāri ceļam, protams, bet citādi sveika un vesela. Tad no, tās izlēca viens tips un aulēkšiem metās man klāt; domāju — viņš grib man atvainoties. Nekā tamlīdzīga!

—   Ko tu te tupi ceļa vidū? — viņš man uzkliedz. — Ko tu te dari?

—   Neko nedaru, — es atbildu.

—   Nu, vai zini, varēji gan pameklēt citu vietu! Priecājies, ka es tev neuzbraucu virsū!

—   Jūs braucāt pārāk ātri, — es šim atcērtu. — Vajag uzmanīties!

Pēc tam viņš nāca man klāt, gribēdams sist. Manuprāt, es nemaz neesmu tik bailīgs, taču bez vajadzības kauties arī nav jēgas. Turklāt tas nebija iespējams — visu laiku turēju zem svārku malas Sokrātu, jo nebiju paspējis ielikt viņu kabatā. Sitiens varēja trāpīt Sokrātam, pat nogalināt viņu. Nolikt viņu

zemē arī nedrīkstēju, tad tas tips katrā ziņā mēģinātu viņu nobeigt. Tapec es apgriezos un skrēju prom, cik jaudas.

Noskrēju metrus piecdesmit un tikai tad aptvēru, ka šis nemaz nedzenas man pakaļ. Apstājos un atskatījos.

—   Ak tu, maita! — viņš man uzsauca.

—   Pats esi maita! — es atkliedzu. — Kāpēc tev numurzīme netīra?

Likās, ka viņš pārplīsīs. — Nu pagaidi, — viņš iebļāvās, — tūlīt tu man norausies!

Viņš metās atpakaļ uz mašīnu, pie kuras stāvēja viņa drauģeļi — tie bija izkāpuši ārā; laikam gan viņš gribēja ar mašīnu dzīties man pakaļ. Es laidos šķērsām pāri tīrumam un no otras puses iespruku savā mājā; man šķiet, viņš pat neredzēja, kur īsti es palieku. Tomēr es negribētu viņu vēl kādreiz satikt.

Spalva uz Sokrāta astes kļuvusi jau krietni bieza.

Šodien man bija nepatīkams piedzīvojums darbā. Kopš tēvs nomira, mana alga visus desmit gadus ir palikusi nemainīga. Neviena pielikuma. Mamma mani laiku pa laikam ir skubinājusi, lai aprunājos ar Džounsu un «prasu, kas man pienākas,» — kā viņa to apzīmē. Viņa ieņēmusi galvā, ka man kā bijušā īpašnieka dēlam pienākas kaut kādi mantoti peļņas procenti. Galīgi aizmirsdama to, ka visas tēva akcijas mēs pārdevām Džounsam. Protams, ne jau Džounss viens pats tās nopirka. Tolaik viņš nebija tik bagāts. Kāds aizlika par viņu naudu. Mamma domā, ka mēs pārdevām pārāk lēti. Savā ziņā viņai taisnība. Taču pēdējos gados pirms tēva nāves firma sāka iet uz leju, un es tur neko nebūtu varējis līdzēt. Es neesmu biznesmenis un zinu, ka nekad par to nekļūšu. Šķiet, ka arī mamma to zina, tomēr reizi pa reizei mēģina iedvest man to, ko viņa sauc par godkāri. Godkāre! It kā man briesmīgi kārotos kļūt par tādu kā Džounss.

Lai nu kā, beidzot viņa izspieda no manis solījumu, ka runāšu ar Džounsu un prasīšu algas pielikumu. «Ja tu nespēj ne muti atvērt, lai pieprasītu to, kas tev pienākas, tu nemūžam neko nesasniegsi,» viņa pareģoja, un varbūt tā ir taisnība. Es gan nezinu, ko tādu īpašu gribētu sasniegt, — lai tikai būtu vismaz tā, kā tagad, un lai visi mani liktu mierā.

Es nogaidīju, līdz Džounss bija ticis galā ar čekiem — tas bija pusvienpadsmitos —., tad teicu:

—  Vai es nevarētu brīdi aprunāties ar jums divatā, mister Džouns? — Es neuzrunāju viņu ar «ser». Galu galā, kā mamma saka, īstenībā viņam vajadzētu mani šādi godināt.

—   Lai notiek, — viņš atbildēja, — tikai labi ātri! Man nav daudz laika.

Viņa nelaipnība uzreiz izsita mani no līdzsvara. Nezinu, vai viņš tā izturējās tīši vai netīši. Visi darbinieki stāsta — Džounss dzīvojot vienās bailēs, ka tikai viņam kāds nelūdz algas pielikumu. Firmu viņš padarīja rentablu tādējādi, ka līdz minimumam samazināja visus izdevumus, gluži visus, tikai savu paša algu ne. Lieliski zinu, cik viņš saņem. Divreiz vairāk nekā tēva laikā. Viņam klājas pietiekami labi. Tomēr algas paaugstināšana citiem viņu šausminot — tā visi stāsta. Viņš domājot — ja visiem pieliks algu, firma atkal kļūs nerentabla, un ko tad viņš darīs? Uz citu rēķina Džounss ir dižens taupītājs, bet sev neko negrib liegt. Ja kāds vēlas aprunāties ar viņu divatā, viņš zina — izredzes ir desmit pret vienu, ka tiks prasīts algas paaugstinājums. Atteikties no sarunas viņš nevar, lai gan tieši to labprāt darītu.

Sekoju viņam kabinetā. Tēva kabinetā. Domās es nevaru to nosaukt nekā citādi. Džounss ncapsēdās un arī mani neaicināja apsēsties. Es varētu nodomāt, ka viņam ir daudz laika.

—   Nu? Ko jūs gribējāt?

—   Mister Džouns, es vēlētos, lai jūs izskatītu jautājumu par manas algas paaugstināšanu.

Neko vairāk nepaguvu pateikt, jo viņš mani tūliņ pārtrauca.

—   Diemžēl tas nav iespējams, — viņš teica ar gaužām drūmu sejas izteiksmi, galvu purinādams. — Pašlaik mums neiet diez cik labi. Tikko spējam savilkt galus kopā. Tas nekādi nav iespējams.

—   Bet man kopš tēva nāves nav bijis neviena algas paaugstinājuma, un viss kļūst arvien dārgāks.

Atkal galvas purināšana.

—  To es ļoti labi zinu, varat man ticēt. Izmaksas arvien pieaug. Ir jābūt burvju māksliniekam, lai šādos apstākļos vel iegūtu kādu peļņu … Un, starp citu, neviens no mūsu agrākajiem kasieriem nav saņēmis tādu algu, kādu saņemat jūs. Domāju, ka ar to jūs varētu gluži labi iztikt — neprecējies, dzīvodams kopā ar māti pats savā mājā …

—  Man ir jāuztur arī savs sabiedriskais stāvoklis. — Mamma bija likusi man tā sacīt. Man šis izteiciens gaužām nepatika, bet es zināju, ka viņa mani vēlāk tincinās.

—   Kāds sabiedriskais stāvoklis?!

—   Nu … kā sava tēva dēlam … un tā tālāk.

Džounss nosmīkņāja. — Jūs nevarat nodzīvot visu mūžu kā sava tēva dēls. Jo drīzāk jūs to sapratīsiet, jo labāk. Un, ja jau mēs par to runājam, es gribētu sniegt jums vēl vienu padomu. To māju jums vajadzētu pārdot. Diviem cilvēkiem tā ir daudz par lielu un arī par dārgu. Pārvācieties uz mazāku māju — un krietna daļa jūsu izdevumu atkritīs paši no sevis.

Tagad ejiet strādāt! Varat priecāties, ka jums ir darbs, turklāt vēl tik labi apmaksāts, ja ņem vērā, cik maz jums vispār jādara.

Es attapos gaitenī, brīnīdamies, kā esmu tur ticis. Devos atpakaļ uz grāmatvedību pie sava rakstāmgalda. Es pat ne- vareju parakstīt, tik ļoti man trīcēja rokas. Minūtes desmit vispār nespēju neko iesākt. Džounsu es ienīstu.

Man bija bail atgriezties mājās. Zināju, ka mamma tūdaļ māksies virsū ar iztaujāšanu. Tā arī notika: tiklīdz apsēdāmies dzert teju, māmiņa ķērās vērsim pie ragiem. Vai es esot runājis ar Džounsu? Ko viņš atbildējis? Kāpēc es neesot pateicis viņam to, kāpēc neesot pateicis šito? Nu, viņai jau es gan pateicu vismazāk. Nezinu, kāpēc viņai vajadzētu mani tā spīdzināt. Vai tiešām vēl nav sapratusi, ka viņas acīs — un laikam jau arī visu citu acīs — es nekad nebūšu pietiekami labs? Ak, kaut viņa beidzot samierinātos ar to, ka esmu dzimis neveiksminieks, un pastāvīgi neprasītu tam pierādījumus! No tā tikpat nav nekāda labuma. Man kauns pašam no sevis, kauns par to, ka esmu tāds, kāds esmu. Man kauns par savu šīsdienas sarunu ar Džounsu un riebjas viņai to atstāstīt. Man riebjas par to domāt. Es ienīstu māti, tādēļ ka viņa sakūdīja mani prasīt algas pielikumu. Ja viņa nebūtu mani sakūdījusi, es nemūžam nebūtu teicis ne vārda. Taču visvairāk es ienīstu Džounsu.

Tiklīdz biju noslaucījis traukus, metos ārā, dārzā, lai beidzot man no tā visa būtu miers. — Uz kurieni tad atkal? — mamma iesaucās man nopakaļ, bet es izlikos nedzirdam. Bija jau sa- tumsis. Es devos pa taciņu uz darbarīku šķūnīti. Man tur ir vecs petrolejas lukturis. Iededzu to un gaidīju.

Man nesala, jo biju uzģērbis mēteli. Ne jau to, ar kuru eju uz darbu, bet tēva veco mēteli, kas ir ļoti silts, jo šūts no īstas vilnas drēbes, — tāds, kādu es nekad nevarēšu atļauties. Šķūnītī ir tikpat labi kā agrāk. Bērnībā, lietainās dienās man patika tur sēdēt un runāties ar dārznieku. Dīvaini, ka tur es vēl arvien sajūtu to pašu smaržu, ko agrākos gados. Sausa, putekļaina zeme, varbūt kaut kas no ķimikālijām … Kaļķi? Kaulu milti? Nezinu. Es pat nezinu, kas tie kaulu milti ir. Laikam jau miltos samalti kauli.

Tā nu es sēdēju, lūkodamies uz lāpstām un dakšām — tās mazliet aprūsējušas, bet karājas pie sienas gluži kā dārznieka Viljama laikos, — un uz veco zāles pļāvēju «Pensilvānija» šķūnīša aizdurvē… un piepeši sastapos skatieniem ar Sokrātu — viņš tupēja pie sola, zem kura ir alas caurums.

— Sokrāt, — es teicu, — man bija baigi riebīga diena.

Viņš patecēja uz priekšu un, lēkdams uz augšu pa kastēm,, ko esmu salicis kā trepes, uzlēca uz sola man blakus. Protams,

es biju paņēmis līdzi cienastu, taču ilgu laiku tikai sēdēju un glāstīju viņu ar vienu pirkstu. Tas mani nez kādēj nomierināja. Rūgtums pārgāja, un es sajutu atvieglojumu.

Pēc brīža parādījās arī Māte ar jaunāko bērnu bariņu. So to jau esmu viņiem iemācījis, un skaidrs, ka Sokrāts man ir vislielākais palīgs. Viņš māca mazos kā īsts skolotājs. 2urcēni apguvuši dažas darbības, ko izpilda pēc manas pavēles. Viena no tām ir avīzes saplēšana. Arī šovakar biju paņēmis līdzi avīzi, lai paskatītos, kā viņiem tas veicas. Atlocīju vienu lapu un noklāju to uz sola. — Plēst! — es pavēlēju.

Maniem žurcēniem tas nebija divreiz jāsaka. No sirds smējos, skatīdamies, ar kādu niknumu viņi metas avīzei virsū. Viņi saplosīja to skrandu skrandās.

—   Stop! — es iesaucos, un žurkulēni sastinga.

Tad man atausa ideja. Ja žurkulēni pēc manas pavēles saplēš avīzi, kāpēc gan viņi nevarētu saplosīt arī ko citu? Piemēram, automašīnas riepas? Piemēram, Džounsa automašīnas riepas? Protams, riepas nav papīrs, tās ir daudz cietākas. Bet, ja žur- cēni ķertos tām klāt no sāniem, kur gumija nav tik bieza?… Lai tie, kas citiem dara pāri, arī dabū ciest.

—     Uz kurieni tu tagad ik vakaru ej? — mamma jautā. — Tikai nestāsti, ka tu vēl arvien strādā dārzā! Vakaros taču ir pārāk tumšs, lai strādātu.

Dažreiz es viņai stāstu vienu. Dažreiz ko citu.

—     Iziešu pastaigāties, — es kādu vakaru teicu. — Visa diena nosēdēta kantorī. Jāizkustas.

Atgriezos pēc vienpadsmitiem, bet mamma mani gaidīja.

—   Vai labi pastaigājies?

—     Jā, ļoti jauki. Cik brīnišķīga, skaidra nakts! Mēness spīd, un ir gandrīz tikpat gaišs kā dienā.

—   Es nedzirdēju vārtiņus nočīkstam, kad tu gāji projām.

—     Skaidrs, ka nedzirdēji. Tie palika vaļā, kad nācu mājās no darba.

Viņa nekādi nespēj mani pieķert, lai arī nemitīgi cenšas. Sī melošana man sāk iepatikties. Dažreiz es meloju viņai bez jebkādas vajadzības.

—     Tēvs vienmēr uzmanīja, lai vārtiņi būtu ciet. Citādi suņi tiek iekšā un sabojā mauriņu.

Viņa grib sacīt, ka suņi pieķēza mauriņu. — Suņi tikpat tiek iekšā'. Mūsu dzīvžogā ir neskaitāmas spraugas. Tie var ielīst pa jebkuru no tām.

—      Tēvs taču apvilka visu dzīvžogu ar stiepļu pinumu! Es Jabi atceros, cik tas maksāja.

—   Tas jau viscaur sarūsējis.

Bieži vien es pasaku viņai taisnību. «Ko es visu vakaru darīju? Sēdēju šķūnītī.» Taču viņa netic. Domā, ka tie atkal ir meli.

—   Ko tad tu tur dari tai šķūnītī?

—   Sēžu.

—   Divas stundas sēdi, nekā nedarīdams?

—  Jā. Man tur patīk.

—   Tur taču ir auksts. Tikpat labi tu varētu sēdēt mājās kopa ar mani — jeb vai mana sabiedrība tev liekas neciešama?

—   Ne, kāpēc gan… Man patīk sēdēt arī kopā ar tevi.

Esmu galīgi sajaucis mammai galvu. Viņa domā, ka man ir kāda meitene vai, pareizāk sakot, sieviete — tāda, ko es kaunos vest mājās. Tik un tā viņai gribētos šo sievieti satikt. Laikam gan tāpēc, lai izgāztu pār to savu sašutumu un piespiestu mani nožēlot grēkus. Taču viņas attieksme ir savā ziņā dīvaina. It kā tagad, kad esmu kļuvis par brunču mednieku, viņa mani cienītu vairāk nekā tad, kad biju nevainīgs jēriņš.

Mamma allaž atkārto, ka man laiks precēties, taču īstenībā nemaz negrib, lai es to darītu. Bet tas jau viņai arī nedraud. Neviena meiča man ne virsū neskatās. Ja nu kāda, kas galīgā badā. Un pat tā ne. Sievietes lieliski saož, kuram ir nauda un kuram nav. Tā tam jābūt. Viņas visas ir kā kaķenes, kas meklē labāko vietu, kur apbērnoties. Kad tēvs vēl bija dzīvs, es reizēm manīju, ka viena otra pamet uz mani acis, bet nekad tur nekas nesanāca. Atceros, viena reiz teica — es varbūt derēšot viņas draudzenei. Lielākoties es pat draudzenei nebiju diezgan labs. Nezinu, pēc kā viņas to nosaka. Tagad viņas vispār skatās man cauri kā tukš.am gaisam.

Nevar teikt, ka sievietes man būtu vienaldzīgas. Domāju, ka viņas spētu sabojāt man dzīvi tāpat kā jebkuram citam vīrietim, ja vien es ļautos. Ja runa būtu tikai par dzimumaktu, kas piecās minūtēs ir cauri, man nekas nebūtu pretī. Taču tas saistīts ar gariem ievadiem un pēc tam ar visādām sekām. Kam man tas vajadzīgs? Kāpēc lai es brīvprātīgi dotos verdzībā? Ja vajag nolaist tvaiku, to var izdarīt tāpat.

Taisni brīnums, cik viņas paklausīgas. Es saprotu — avīžu plosīšana viņām ir rotaļa, un nav šaubu, ka žurkām patīk rotaļāties. Bet iedomājieties, ka jums būtu jāplēš ar zobiem automašīnas riepa! Protams, vienā paņēmienā viņas atplēš tikai ļoti mazu gabaliņu. Un ne tikai ar zobiem. Viņas laiž darbā arī nagus. Ar zobiem un nagiem kā īstas fūrijas.

Džounsa riepu apstrāde nebūs vienkāršs pasākums. Vajadzēs izplānot katru sīkumu gluži kā militārā operācijā. Džounss dzīvo pilsētas otrā malā. Visgrūtāk būs nogādāt turp žurkas. Es gribētu ņemt Sokrātu un vēl divpadsmit kaujinieces. Un vēl viens apstaklis. Tādu lietu vajadzētu vispirms izmēģināt — izmēģināt vairākas reizes, lai būtu pārliecība, ka viss noritēs gludi. Taču man nav tādas iespējas. Nav iespējas izmēģināt konkrēto uzbrukumu Džounsa riepām, un tas var sagādāt vislielākās grūtības.

Skaidrs, ka man jābūt ļoti piesardzīgam. 2urku uzskata par cilvēka ienaidnieku. Pat sentimentālie dzīvnieku mīlētāji neiebilst pret žurku iznīcināšanu. Žurka taču nav ne cālītis, ne trusītis, pat ne jenotiņš. īstais iemesls, protams, ir tas, ka no- žurkām visiem drausmīgi bail. Savā līdzšinējā mūžā esmu pieredzējis, ka šāda vai apmēram šāda ir attieksme pret vāciešiem un japāņiem, pēdējā laikā arī pret ķīniešiem un komunistiem. Sist nost visus pēc kārtas! Reizēm domāju — varbūt žurkas patiešām varētu apdraudēt cilvēku cilts eksistenci. Piemēram,, pēc atomkara, kad sāktos cīņa par izdzīvošanu. Tās vairojas tik ātri, ka staru slimība tās nespētu iznīdēt.

Vienīgais mēģinājums, ko es spēju iedomāties, varētu būt uzbrukums kādas citas mašīnas riepām. Taču šāds notikums- satrauktu visus automašīnu īpašniekus. Garāžās tiktu uzstādīti slazdi. Turklāt es negribu kaitēt nevienam citam kā tikai Džounsam. It īpaši es negribu kaut ko tādu darīt mūsu mājas apkaimē.

Vismaz viena lieta ir izmēģināta. Radināju žurkas pie ceļošanas koferī. Protams, arī Sokrāts bija kopā ar visām, lai uzturētu kārtību. Gluži kā treneris, kas ceļo kopā ar savu. komandu. Es laikam biju menedžeris.

Panēsāju viņas tepat pa dārzu. Gaužām jokaini — kā viņas ķepurojās kofera iekšienē! Ik pa brīdim uzsaucu: «Mierā! Klusu!», bet no tā nebija liela labuma. Aiznesu viņas atpakaļ uz šķūnīti un palaidu vaļā. Laikam gan būs vajadzīga krietni ilga dresūra, līdz viņas apjēgs, ka koferī jāizturas pilnīgi klusu. Nevaru taču braukt autobusā ar koferi, kura iekšienē pīkst un spārdās. Visi pievērstu man uzmanību, it īpaši tad, ja es sāktu ar šo koferi sarunāties.

Grasos nedaudz mainīt komandas sastāvu. Izrādās, ka labākās grauzējas un plēsējas nebūt nav pašas disciplinētākās. Es nezinātu, kuras ir īstās nemiernieces, ja Sokrāts man tās neparādītu. Kad izlaižu žurkas no kofera, viņš tūliņ metas nepaklausīgajām virsū.

Ir viens apstāklis, kas man dara raizes. Līdz šim es treniņiem izmantoju vecās riepas, kas karājas pie šķūnīša sienas, — tās ir relikvijas no laikiem, kad mums vēl bija mašīna. Džoun- sarn riepās būs gaiss. Tiklīdz žurkas iecirtīs zobus kamerā, atskanēs briesmīgs šņāciens. Vai tas tūdaļ neaizbiedēs visu baru? Tas nekas, ja sabīsies tikai tās, kuras būs iekodušās kamerā, bet es negribu, lai sāktos vispārēja panika. Man vajag, lai Džounss no rīta atrod četras riepas plakanas, nevis tikai vienu.

Nopirku paciņu gumijas balonu — tādu, ar kādiem rotaļājas bērni. Kamēr žurkas plosa riepas, es tos piepūšu un ļauju gaisam ar troksni plūst ārā. Dažus esmu piepūtis un tad iedūris tiem ar adatu. Žurkas pamazām pierod pie visvisādiem trokšņiem. Tagad viņas tikai dara savu darbu, lai tur vai kas. Lūk, to sauc par disciplīnu!

Šovakar gan gadījās atklāt kaut ko visai jokainu. Kā vienmēr, novēlēju mammai labu nakti un devos augšā uz savu guļamistabu. Tiklīdz nospiedu elektrības slēdzi, izsprāga spuldze. Paukš! — un neskaitās. Nokāpu lejā un paraudzījos skapītī zem kāpnēm, kur mums glabājas rezerves spuldzes, bet tur nevienas vairs nebija. Brītiņu padomājis, nolēmu paņemt spuldzi no kalpones istabas — kādreizējās, tā atrodas augštāvā, sētas pusē. Biju pārliecināts, ka gadiem ilgi neviens tur nav spēris kāju.

Uzkāpu augšā, iededzu gaismu kāpņu laukumiņā un atvēru kalpones istabas durvis, bet elektrību neieslēdzu. Taču pēc mirkļa es apjautu, ka istabas iekārtojums ir tāds kā savāds. Ieslēdzu gaismu. Pie loga ieraudzīju saliekamo dārza krēslu ar spilvenu, tam blakus uz galdiņa — tēva veco binokli.

Tātad mamma mani izspiego. Lai jau! Lai spiego, ja patīk. Man par to nekas, bet, ja viņa saķers gripu un atstieps kājas, pati būs vainīga. Spuldzīti izskrūvēju pieliekamajā kambarī. Negribu, lai viņa zinātu, ka es zinu. Pār mani atkal gāztos vesels lēvenis jautājumu un es būtu spiests izgudrot tikpat daudz melīgu atbilžu.

Pašreizējos apstākļos viņa neko daudz ar šo binokli nesaskatīs, un, ja arī reizēm pamanīs kādu žurku, tad nepievērsīs tai uzmanību. Manuprāt, viņa cer ieraudzīt, ka te «vazājas» kāds «sievišķis». Katram gadījumam aizklāšu šķūnīša logu ar papīru. Līdz ar to mamma pārliecināsies, ka viņas aizdomas bijušas pamatotas, bet es varēšu droši darboties ar žurkām.

Nez cik ilgi viņa jau tā ķīķerē? Tagad, par to domājot, atceros — kādu vakaru apmēram pirms mēneša es atgriezos mājās no dārza ašāk nekā parasti un ieraudzīju mammu stāvam kāpņu laukumiņā ar mēteli mugurā un cepuri galvā.

— Tu taču nedomā iet ārā? — es jautāju. — Ir briesmīgi -auksts.

—   Nē, nē! Es nekur neeju.

—   Vai tad tu jau biji ārā?

—  Nē, nē! — Un pēc neveiklas pauzes: — Es tikai uz brītiņu apvilku mēteli un uzliku cepuri. Kas tur sevišķs?

Mamma nekad nenolaižas līdz meliem, bet, ja ar savu izturēšanos viņai izdevies kādu maldināt, tas viņā neizraisa it nekādus sirdsapziņas pārmetumus. Protams, vecs cilvēks var atļauties visādas dīvainības. Toreiz es tikai nodomāju: mamma kļūst veca un piedevām pajocīga. Un vēl es nodomāju: kaut drīzāk pienāktu tas laiks, kad varēšu aizvest viņu uz kādu veco ļaužu pansionātu. Ļoti noderīgas iestādes. Man daudz labāk patiktu, ja māja piederētu man vienam pašam, bet es jau zinu, ka viņa visiem spēkiem cīnīsies, lai paliktu šeit.

Šodien aizgāju papētīt Džounsa dzīvesvietu. No viņa mājas nekā sevišķa nav. Mazāka par mūsējo un arī dārzs gaužām niecīgs, bet galvenais, protams, ir rajons. Džounss dzīvo smalkajā rajonā, blakus visiem vietējiem naudasmaisiem. Citiem vārdiem sakot, daudzu nenoķertu blēžu ielenkumā. Džounsam tā ir tieši īstā sabiedrība.

Māja un dārzs ir bezgala tīri, kārtīgi un glīti; gluži tāpat izskatījās pie mums, kad tēvs bija dzīvs. Ka Džounss tur dārznieku, tas gan nevarētu būt, drīzāk ticams, ka to sīko zemes pleķīti viņi abi ar sievu apkopj pa sestdienas vakariem. Ja tā, tad — visu cieņu! Es gan nemūžam nesapratīšu to, ka cilvēki var bezgalīgi māžoties pa dārzu tikai tāpēc vien, lai iespaidotu kaimiņus.

Garāža viņam nav vis kopā ar māju, bet atsevišķi, turpat blakus. Kad gāju garām pirmoreiz, tās durvis bija atvērtas un mašīna stāvēja iekšā. Skaidrs, ka es nedrīkstēju tur uzkavēties, Džounss varēja iznākt un mani ieraudzīt. Tāpēc ātri soļoju tālāk, turēdamies cieši gar dzīvžogu. īstenībā es tik vien dabūju kā iemest skatienu pa vārtiem, jo dzīvžogs ir ļoti biezs un augsts. Savā ziņā tas man ir izdevīgi. Nav taču nekādas vajadzības, lai Džounss, priecādamies par skatu, kas paveras no viesistabas loga, pēkšņi ieraudzītu mani.

Knašā solī aizgāju līdz ielas stūrim un nogriezos citā ielā. Negribēju, lai kāds mani īpaši ievērotu. Šķiet, ari neievēroja. Jauneklis,, kas izgājis pastaigā. Atgriezos apmēram pēc pusotras stundas. Bija jau gandrīz satumsis. Garāžas durvis — aizvērtas un aizbultētas. Ātri garām soļodams, galvu nepagriezdams, es nevarēju saskatīt, vai tur ir piekaramā atslēga vai nav. *

Tomēr es negāju atpakaļ, lai vēlreiz mēģinātu ko saredzēt. Devos vēl vienā ilgstošā pastaigā un atgriezos, kad jau bija pavisam tumšs. Biju nonervozējies un satraucies. Sirds stipri dauzījās. Toties tagad neviens mani nevarēja ieraudzīt. Pavēru vārtus — dzelzs vārtus — un tie pat neiečīkstējās. Labu laiku nostāvēju iekšpusē aiz vārtiem, krūmu ēnā, kur mani neapspīdēja ielas laterna. Tumsā māja nez kādēļ likās lielāka, tāda kā izplūdusi, noslēpumaina. Gaisma dega tikai vienā istabā — jādomā, viesistabā. Džounss ir pārlieku taupīgs.

Protams, arī tagad es nevarēju saskatīt, vai pie garāžas durvīm ir piekaramā atslēga vai nav. Ko nu par atslēgu — pašas durvis tikko spēju saredzēt. Pagājos mazliet uz priekšu. Sņirkt! Sņirkt! Grantij gan naudu nav žēlojuši… Izbijies at- Iēcu sāņus, uz zālāja. Tur jau bija drošāka iešana. Garāžas durvis sasniedzu gandrīz bez trokšņa. Aptaustīju tās. Koka, ar aizbīdni un piekaramo atslēgu. Par savu mantu Džounss vienmēr ir nomodā.

Tad aizmugurē atskanēja kliedziens. Mani gandrīz ķēra sirdstrieka. Sis kliedziens izskrēja man cauri kā zibens, viscaur sastindzinādams. Tā bija Džounsa meita. Laime, ka viņa neredzēja manu seju. No bailēm es nedrīkstēju ne kustēties. Stāvēju kā pamiris, vienu roku uz atslēgas. Biju gribējis to kārtīgi paraut, cerēdams, ka tā varbūt atsprāgs vaļā.

Kādu mirkli gan es, gan meitene stāvējām pilnīgi nekustīgi, tad viņa metās uz mājas durvīm, saukdama: — Tēti! Nāc ātrāk! Te ir zaglis, viņš grib nozagt mašīnu!

Sie vārdi man beidzot atgrieza dzīvību, un es metos projām kā plēsts. Nezināju, uz kuru pusi skriet. Ja es tūliņ izskrietu uz šosejas, kāds varētu mani ievērot un nodot, gadījumā ja visa Džounsa ģimene kopā ar kaimiņiem aurodami gāztos man pakaļ. Tādēļ devos pretējā virzienā, cenzdamies skriet pēc iespējas klusāk. Zināju, ka turpat blakus ir vēl viena šķērsiela. Iegriezos tanī un turpināju ceļu pavisam mierīgā gaitā, it kā man nekur nebūtu jāsteidzas. Nākamajā krustojumā nogriezos pa labi un iznācu uz šosejas; no Džounsa šķērsielas gala mani tagad šķīra kādi simt piecdesmit jardi. Otrpus šosejas ieraudzīju pieturu, no kuras tieši tajā brīdī autobuss aizbrauca centra virzienā. Nebija nekādu cerību to panākt.

Autobusi pa šo maršrutu kursē reti. Iepretī bija šķērsiela, kas izgāja uz citu šoseju un citu autobusa maršrutu. Šķērsojot ceļu, es būtu ļoti labi saredzams ļaudīm, kas nāktu no Džounsa mājas puses. Taču arī šinī pusē nedrīkstēju palikt — ja kāds ieraudzītu mani slaistāmies gar dzīvžogiem, tas uzreiz liktos aizdomīgi. Saņēmos un braši devos pāri ceļam. Nevarēju izšķirties par turpmāko rīcību. Uznāca neliels kārdinājums ielavīties kādā dārzā un nogaidīt. Tomēr, ja mani uzietu dārzā, tas būtu vēl aizdomīgāk. Mani aizvestu un parādītu Džounsa meitai, un pat tad, ja viņa mani nepazītu, Džounss nākamajā rītā mani tik un tā atlaistu no darba. Vai gan var uzticēt naudu tādam, kas naktī slapstas pa svešiem dārziem?

Autobusa pieturā nostāvēju ne ilgāk par pusminūti. Jutos kā izlikts apskatei. Visapkārt nemanīja nevienas dzīvas dvēseles. Ja Džounss tagad nāktu uz šo pusi, meklēdams jaunu vidēja auguma vīrieti, es būtu sprukās. Viņš tūliņ gribētu zināt, ko es te meklēju tik tālu no mājām. Es jau varētu sacīt, ka esmu bijis ciemos pie draugiem. Taču policija man liktu, lai parādu šos draugus… Un, ja es teiktu, ka tāpat vien pastaigājos, — arī tad man neticētu. Mūsu mājas apkaimē ir pietiekami daudz labu vietu, kur pastaigāties.

Nervi man neizturēja, un es devos prom pa ieliņu, kas izved uz nākamo autobusa maršrutu. Aizmugurē atskanēja rūkoņa. Liela mašīna… Policija?! Ar šausmām gaidīju, ka tūliņ tā nobremzēs man blakus, no tās izlēks policisti un sāks uzdot jautājumus. Vēl arvien nebiju izgudrojis, ko sacīt. Mašīna pabrauca garām. Tā nebija policijas mašīna. Tā pat nebija sevišķi liela. Tad man nāca apskaidrība — nu, attiecībā uz to, kas jāsaka. Esmu bijis pie kādas sievietes. Nē, viņas vārdu nevēlos atklāt. Tur neviens nevarētu piesieties. Visi uzreiz noticētu, un Džounsam liktos, ka man ir daudz vairāk vīra dūšas, nekā viņš domājis.

Gāju un gāju, bet neviens mani neapturēja. Nokļuvis uz otras šosejas, es drīz sagaidīju autobusu un pārbraucu mājās bez jebkādiem starpgadījumiem.

Visai uzjautrinoši ir klausīties Džounsu stāstām par «noziedznieku», kā viņš to dēvē. Tas ir, par mani, bet Džounss to nezina. Viņam ir divas versijas. Tam, kurš viņā klausās, jātic abām uzreiz, lai gan tur nav nekādas jēgas. Pirmā: viņa meitai uzbrucis seksuāls maniaks. Ar melnām, spīdošām acīm un bārdu. Otrā: «noziedznieks» gribējis ielauzties viņa garāžā un nozagt mašīnu. Džounsam patīk abas versijas. Man arī. Policistiem nav ne mazāko izredžu mani atrast. Viņi meklē meln- acainu vīru ar bārdu, bet es vienmēr esmu gludi noskuvies, un acis man gaišas, maigas, varētu sacīt — vājas. Ne jau tādā nozīmē, ka man būtu vajadzīgas brilles. Gluži vienkārši, ja kāds cieši skatās man acīs, tās man sāk asarot un es jūtos neveikli. Cilvēki laikam domā, ka es esmu no tiem, par kuriem saka — «ne mušu no deguna nevar nodzīt». Patiesībā tā vis nav.

No Džounsa uzzināju, ka pēdējos mēnešos viņa rajonā mēdz parādīties kāds vīrietis, kas biedē sievietes. Vai viņa meitai patiešām licies, ka es esmu šis vīrietis, vai arī vecāki viņai to iedvesuši, nezinu. Manu seju viņa vispār neredzēja, tāpat kā es viņas seju. Taču policijai vajadzīgi aculiecinieki. Ja to nav, tie jāatrod.

Viens nu gan skaidrs. Uzbrukums Džounsa riepām jāatliek uz rudeni. Patlaban Džounss ir tramīgs. Viņš un viņa kaimiņi gaida aizdomīgo bārdaini. Es tiešām gribētu, lai šo tipu beidzot noķer vai arī lai viņš izbeidz savas spēlītes. Pagaidām tajā rajonā nav ieteicams rādīties nevienam, kurš nespēj sakarīgi paskaidrot, kas viņam tur meklējams. Un lidz rudenim es patiesībā tikpat neko nevaru iesākt. Man jādarbojas tumsā; man jāaizbrauc un jāatbrauc ar autobusu. Pēdējais autobuss aiziet pēc vienpadsmitiem vakarā. Šķiet, ka īstais laiks varētu būt oktobra beigās.

Seksuālais maniaks tomēr noķerts. Tieši nedēļu pēc mana piedzīvojuma. Jādomā, ka man tas ir izdevīgi. Tomēr man žēl nabaga vecīša. Ko ļaunu viņš īstenībā darīja? Izrādās, ka tas bijis viens no tā paša rajona godājamiem pensionāriem, agrākais bankas direktors vai kas tamlīdzīgs. Šausmīgs skandāls, bet viss noklusēts. Tas nozīmē, ka puse pilsētas par to vien runā, bet policijai nekas nav zināms. Es neesmu tik svarīga persona, lai Džounss to stāstītu tieši man, taču es dzirdēju, kā viņš to stāsta grāmatvedim. Bārdas tam vecītim vispār nav bijis, viņš tikai valkājis biezu šalli — vai nu siltumam, vai arī lai aizsegtu seju. Tagad viņu gaida ārstēšanās pie psihiatra.

Džounss ir vīlies. Pēc viņa domām, tas neesot tas pats vīrietis. Tas, kurš uzbrucis viņa meitai, esot bijis bārdains, ar melnām, spīdošām acīm. Liels, spēcīgs zellis, gados jauns. Tiklīdz Džounss viņu ieraudzījis, viņš meties bēgt, uzņemdams ātrumu kā olimpiskais čempions.

Nudien nesaprotu, kāpēc Džounss skandina, ka bijusi apdraudēta tieši viņa meita. Laikam gan tāpēc, ka šajā gadījumā ir lielāks risks. Mašīna ir īpašums, un tā ir apdrošināta. Viņa meitas dzimumsfēra arī ir īpašums, bet tā nav apdrošināma vai vismaz nav apdrošināta. Tāpēc viņam ir interesantāk iztēloties, ka noziedznieks uzbrucis viņa meitai un nevis mašīnai.

No tēva laikiem mums palikusi veca ceļasoma, tajā ērti ietilpst deviņas žurkas. Esmu nolēmis, ka manā komandā būs deviņas. Pa divām žurkām katrai riepai, un Sokrāts — komandieris.

Vakar vakarā mums bija kārtējais treniņš, kā es to saucu. Padzēris tēju, es tūliņ devos uz šķūnīti un iecēlu visas deviņas žurkas somā. Pēc tam taisnā ceļā uz vārtiem un ārā uz ielas. Iedams gar māju, dzirdēju, kā māte rībina logu ar saviem gredzeniem. — Kur tu nesīsi tēva somu? — viņa sauca. Sādi viņa uzvedas ikreiz, kad eju projām ar somu, bet es nepievēršu uzmanību. Kad pārnāku mājās, viņa ikreiz gaužas, ka esot tikpat kā ieslodzīta. Ārsts viņai iestāstījis, ka jāsēž mājās.

Man jau nu vienalga, tikai tagad viņa visu laiku lūr pa logiem, uzmanīdama, ko es daru. Vēl arvien viņai par to nav ne mazākās jēgas.

Iekāpis autobusā, kura maršruts ved ārpus pilsētas, es apsēdos un noliku somu uz grīdas sev pie kājām. Somā nebija jaušama pat ne vismazākā kustība. Neviens pasažieris nebūtu uzminējis, ka tur paslēpti dzīvi radījumi. Tomēr, paceldams somu uz augšu, es uzreiz jūtu, ka iekšā ir žurkas. Sajūta ir citada, neka paņemot rokā somu ar pidžamu, kreklu un skūšanās piederumiem. Gar sēdekļu rindām iedams uz autobusa durvīm, es sevī smaidīju. Ja pasažieri zinātu, kas man somā! Ja es to atvērtu, kas tc gan sāktos! Man uzmācās kārdinājums to atvērt. Gandrīz nepārvarams kārdinājums.

Izkāpu tādā apvidū, ko patiešām varētu raksturot kā laukus. Nogriezos pa gleznainu lauku ceļu. Es meklēju tīkamu, sausu klajumiņu, kur varētu apsēsties un izlaist žurkas, lai paskraidās. Patiesībā man derēja gandrīz jebkura vieta, ja tikai neviena nebūtu tuvumā. Nogāju labu gabalu — varbūt arī tāpēc, ka vakars bija tik jauks.

Apmetis līkumu ap dzīvžoga* stūri, es ieraudzīju savā priekšā mašīnu un mašīnā — puisi un meiču, kuri mīlējās. Tas man gaužām nepatika. Nu man bija jāgriežas atpakaļ vai ari jāiet uz priekšu daudz tālāk, nekā biju gribējis. Nodomāju: interesanti, ka dažiem dzīvniekiem ir noteikts pārošanās laiks, bet citi, kā cilvēki un žurkas, noņemas ar to visu gadu. Pagāju garām, izlikdamies, ka nelūru uz viņiem. Viņi arī manī bija izraisījuši seksuālas sajūtas. Tad es sevī nospriedu: nu, pagaidiet man, putniņi! Ilgi jūs vairs nečubināsieties!

Nezinu, vai viņi mani vispār ievēroja. Lai būtu kā būdams, viņi nelikās traucēties un turpināja savu darbošanos. Es pēkšņi biju aptvēris, ka šī ir lieliska izdevība, lai sarīkotu ģenerālmēģinājumu. Kādu gabalu tālāk tajā pašā ceļa pusē, kur stāvēja mašīna, dzīvžogā bija vārtiņi. Atvēru tos un iegāju iekšpusē, tad pagājos gar dzīvožgu atpakaļ, līdz biju pavisam blakus mašīnai — mūs šķīra tikai ceļmalas grāvis. Atvēru somu un izlaidu žurkas. Brītiņu ļāvu tām paskraidīt pa manu muguru un glāstīju tās, sevišķi Sokrātu. Tad es nočukstēju: — Riepas! Plēs! — un pacēlu Sokrātu augšup, lai viņš caur krūmiem saskatītu mašīnu.

Sekodamas Sokrātam, žurkas izlīda pa krūmu apakšu un cita pēc citas šķērsoja sauso grāvi. Tad sākās uzbrukums. Katrai riepai metās virsū pa divām žurkām, turklāt vienai no šīm brigādēm palīdzēja Sokrāts. 2urkas strādāja mainoties: sekundes piecpadsmit viena nikni grauž un plēš, tad palaiž savā vietā otru.

Manas žurkas vis nenoņēmās ar biezajām riepu apakšām, nēl Tās rīkojās tieši tāpat kā mājās, kad mēs trenējāmies ar vecām riepām: ķērās pie sānsicniņām tieši virs izliekuma, kur gumija ir_visplānākā, grauzdamas visu laiku vienā vietā. Sādi tās spēj pārgrauzt riepu neticama ātrumā.

Viss gāja kā pa sviestu. Mīlnieki neko nemanīja. Piepeši atskanēja skaļš šņāciens: Sokrāta brigāde pirmā bija izgrauzu- sies cauri. Skaidrs, tai bija viens žokļu pāris vairāk.

—   Kas tas? — puisis iejautājās.

—   Šķiet, ka riepa, — meiča atteica.

—   Ssss, ssss, ssss! — šņāca riepa.

Abi tik saspringti klausījās, ka man pat likās — es dzirdu viņus elpojam. Ir nu gan cilvēki, tā uztraucas par sīkumiem! Es gandrīz vai pārplīsu, turēdams muti, lai neiesmietos.

Tad žurkas, kuras strādāja pie pakaļējās kreisās riepas, sasniedza mērķi. Atskanēja vēl viens šņāciens. Citāds nekā pirmais, krietni spēcīgāks. Pirmā riepa tikmēr jau bija gandrīz saplakusi. Skaidri varēja dzirdēt, ka šņāc divas riepas, nevis viena.

—   Paklau, ko tas nozīmē? — puisis satraucās. — Vai mums kāds pārdūris riepas?

Viņš atvēra mašīnas durvis un palūkojās ārā. Vienlaikus arī meiča palūkojās ārā pa logu.

—   Žurkas! — puisis iesaucās. — Tās grauž riepas!

Man patika viņa tonis, tas pauda gan šausmas, gan apbrīnu — godbijību, varētu sacīt.

—   Vai dieniņ, Bert, šaipusē arī! Vispirms tās apēdīs riepas, pēc tam mūs pašus!

Bērts tūdaļ atzinīgi novērtēja meičas viedokli — izlēca 110 mašīnas un metās prom pa galvu pa kaklu.

Meiča ieraudājās. — Ak Dievs, Bert! — viņa sauca nopakaļ bēgošajam mīlniekam. — Vai tiešām tu mani atstāsi, lai žurkas mani dzīvu apēd?

Tieši to viņš darīja. Ticis, pēc paša domām, drošā attālumā — un šis attālums nebija mazais —, viņš atskatījās un ieraudzīja, ka neviena žurka neseko. Tās visas vēl darbojās ap mašīnu. Tad viņš uzsauca meičai: — Aizver durvis, lai tās netiek iekšā! Es skriešu pēc palīgiem!

Es paklakšķināju ar mēli — tas ir tāds īpašs «tok, tok, tok», kurā nemaz nevar pazīt cilvēka balsi. Tas nozīmē: «Tūliņ nāciet pie manis!» Viena riepa vēl turējās, bet šoreiz tam nebija nozīmes. Mēģinājums bija lieliski izdevies. Protams, es nedomāju uzsūtīt žurkas Džounsa mašīnai tādā brīdī, kad tajā kāds bus iekša. Viņš gluži vienkārši no rīta ieies garāža un ieraudzīs, kas ar viņa mašīnīti noticis.

2urkas devās caur dzīvžogu atpakaļ pie manis. Meiča tikmēr bija uzrāpusies uz sēdekļa. Man bija traki bail, ka tikai viņa mani neierauga. Pieplaku pie zemes un gulēju bez kustēšanās. Šķiet, ka viņa mani neredzēja. Taču žurkas vēl bija redzamas.

—   Bert! — viņa iekliedzās. — Tās iet projām! — Tad izlēca no mašīnas un drāzās pie sava kavaliera.

Briesmas nu bija garām, un Bērts pierādīja, ka viņam ir vismaz tik daudz godaprāta, lai meiču pagaidītu. Tā metās viņa skāvienos un piespieda galvu pie viņa vīrišķīgā pleca.

—   Ai, Bert! Es tik šausmīgi pārbijos!

Domāju gan.

Fantastiski! Varētu likties, ka šis gadījums atvēsinājis viņas mīlestību uz Bertu. Nekā tamlīdzīga! Abi aizgāja pēc palīgiem — kopā saķērušies, dūdodami kā divi balodīši. Toties, kad viņi būs apprecējušies, gan viņa to Bertām vēl pieminēs.

Un es tik ļoti baidījos, ka viņi nāks atpakaļ, lai izpētītu, kas īsti noticis! Un atradīs mani slēpjamies aiz krūmiem. Veltīgs uztraukums! Sie nav no tiem, kuri tīko pēc varoņu slavas.

Iecēlu žurkas atpakaļ somā un izgāju uz ceļa, lai dotos uz autobusa pieturu. Gabaliņu nogājis, sastapu pārīti un vēl kādu zelli ar mēslu dakšām.

—   Vai žurkas redzējāt? — zellis apvaicājās ar platu, stulbu smaidu.

—  Žurkas? — es pārjautāju, tēlodams svēto nevainību. — Nē. Kādas žurkas?

—  Tās uzbruka mūsu mašīnai! — meiča stāstīja. — Simtiem žurku! Tās būtu mūs dzīvus apēdušas, ja vien tikušas klāt.

—   Ko jūs sakāt?! — es brīnījos.

—   Tā patiešām bija, — Bērts apstiprināja. — Tās nograuza mūsu mašīnai visas riepas. Pēc tam tās būtu ķērušās pie mums, ja mēs būtu to pieļāvuši.

Viņi patiešām ticēja,ka bijis simtiem žurku. Tāpat kā Džounss savam «noziedzniekam».

Kāpu autobusā un drīz vien biju atkal mājās pie mammas. Kā parasti, viņa mani apbēra ar jautājumiem, taču es viņai neko nestāstīju. Viņa jau kļuvusi ļoti vārga. Liekas, ilgi vairs nenodzīvos.

Savādi, kā esmu iemīļojis Sokrātu. Varu nosēdēt stundām ilgi, spēlēdamies ar viņu un glaudīdams viņa kažociņu. Dažreiz man šķiet, ka viņš ir saprātīgāks par cilvēkiem. Vismaz pret mani viņš izturas daudz sirsnīgāk. Protams, Sokrāts nav parasta žurka. Viņš varētu būt kādas jaunas pasugas pārstāvis.

Tiesa, ja runājam par izskatu, tad vienīgi aste ir tā, kas dara viņu īsti atšķirīgu no citām žurkām. Parastajām žurkām astes ir treknas, zvīņainas un visai riebīgas. Turpretī Sokrāta un vēl divu jaunuļu astes ir garas un apspalvotas. Bērnībā šo žurcēnu astītes bija sārtas — kā pelītēm, un vēlāk apauga ar kažoka spalviņām. Man šķiet, ka Sokrāts ar savu asti lepojas. Skraidelēdams viņš to tur ļoti taisnu un mazliet paceļ augšup, lai tā nevazātos pa grīdu. Asti viņš allaž kārtīgi iztīra, lai gan jāteic, ka viņš vispār ir ļoti tīrīgs dzīvnieciņš.

Vakar bija svētdiena un cs uzcēlos agri, lai pirms iešanas uz baznīcu varētu pēc sirds patikas izspēlēties ar Sokrātu. Iepriekšējā vakarā mēs bijām devušies kopīgā pastaigā, un tagad, kad atvēru šķūnīša durvis, viņš to nemaz nedzirdēja. Ugu laiku nostāvēju, skatīdamies, kā viņš guļ, asti apvijis sev apkārt. Likās cietsirdīgi viņu modināt. Brītiņu svārstījos, darīt to vai nedarīt. Miegs līdzīgs nāvei, bet dzīve Sokrātam ir pilna prieku. Viņam patīk ar mani spēlēties. Tāpēc nolēmu, ka viņu pamodināšu — izraušu no nāves, lai bauda dzīvi. Arī es pats taču šorīt ar prieku biju cēlies augšā, jo zināju, ka ir svētdiena un es varēšu ilgas stundas pavadīt kopā ar Sokrātu. Citos rītos es labprāt gulētu un gulētu — bezgalīgi. Man riebjas celties un iet uz darbu. Vai varētu būt, ka nāve man ir mīļāka nekā dzīve?

Vārdu sakot, nolēmu Sokrātu pamodināt. Iesvilpos. Sokrāts atvēra acis. Viņa aste lēnām atritinājās. Viņš nostājās uz ķepiņām un izstaipījās. Tad ieraudzīja mani. Es zināju, ka viņš mani ieraudzījis, pēc viņa purniņa izteiksmes. Tā bija visai jocīga izteiksme — pa pusei miegainība, pa pusei pārmetums, turklāt vēl vainas apziņa par to, ka nav bijis modrs un darbīgs; izskatījās gluži tā, it kā viņš gribētu sacīt: «Nu, tu taču zini! Katram reizēm tīkas pagulēt.»

Tomēr no uzpošanās rituāla viņš nekādā ziņā negribēja atsacīties. Notupās uz pakaļķepiņām un sāka mazgāt purniņu. Mazgāšanās bija pamatīga. Noberzis purniņu, viņš ķērās pie ausīm, muguras, sāniem, vēderiņa, ik pa brīdim aplaizīdams priekšķe- pas, lai tās būtu mitras. Pēc tam viņš nomazgāja pakaļķepas un ar tām pamatīgi izkasījās. Tā viņš ņēmās, kamēr tika līdz pašam astes galiņam un arī to izlaizīja un izkodīja. Tikai tad, kad ikviena vietiņa bija nolaizīta vai pakasīta, vai izkodīta, viņš beidzot atnāca pie manis un es varēju parunaties un viņu paglaudīt.

Neviena cilvēciska būtne man nekad nav bijusi tik tuva ka Sokrāts. Bērnībā man bija mīļš suns. Vēlāk viņu noindēja. Viņa nāvi es neesmu nedz aizmirsis, nedz arī piedevis. Sis suns bija mans labākais draugs. Kad ņēmās laizīt man seju, tad ātrāk par piecām vai desmit minūtēm mieru nemeta. Tas bija jauki. Vel tagad atceros viņa silto, raupji gludo mēli un kā pec tam man katrreiz vajadzēja apslaucities ar kabatlakatiņu.

Vēl agrāk, kad biju pavisam mazs, es ļoti mīlēju mammu. Iespejams, ka ari tagad es viņu vēl mīlu, kaut gan pats to neapzinos. Viņa man šausmīgi krīt uz nerviem. Šķiet, ka gadiem ilgi viņa nav darījusi neko citu kā tikai mani grauzusi. Tāpēc visa mana mīlestība un viss mans maigums — cik jau nu spēju tos just — tiek veltīti Sokrātam. Neviena cita man nav.

Esmu uzbūvējis Sokrātam mājiņu. Leļ|u mājiņu, varētu sacīt. Tā atrodas šķūnītī, un tajā ir ievilkta elektrība. Tīrais brīnums, ko visu var izdarīt, ja pacenšas! Man nav nekādas pieredzes ne galdniecībā, ne elektriķa darbos, bet mājiņa man ir izdevusies. Tā gan nav pilnīgi atsevišķa kā le||u mājiņa, tas ir, to nevar paņemt rokā un nest. Tā iebūvēta šķūnīša kaktā, un sols kalpo par pamatu. Tai ir pat apkure. Es izurbu solā vairākus caurumus un zem tiem piestiprināju kasti, kurā atrodas skārda trauks ar elektrisko lampiņu vidū. Kad ieslēdz elektrību, lampiņa sakarsē trauku un siltais gaiss pa caurumiem plūst Sokrāta mājiņā. Zināmas grūtības bija ar slēdžiem — tiem bija jābūt tik viegli nospiežamiem, lai arī žurka tos varētu darbināt. Labu laiku ar tiem ķimerējos, līdz beidzot pielāgoju tos Sokrāta spēkiem. Vajadzēja ievērot vislielāko piesardzību. Nevaru taču pieļaut, ka īssavienojuma pēc te izceltos ugunsgrēks. Nebija viegli arī ieskaidrot Sokrātam, kā darbojas apkure. Gaismas slēdžu nospiešanu viņš apguva ļoti ātri, jo tā dod tūlītēju rezultātu, bet apkures ierīces iesilst tikai pēc brītiņa. Man vajadzēja to rādīt neskaitāmas reizes. Beigu beigās Sokrāts to apguva — bet tad es arī biju nopūlējies! Elektrība nāk no garāžas. Protams, es zinu, ka elektroapgādes dienesta |audis nebūtu sajūsmā, bet viņi to nemūžam neuzzinās. Turklāt es visu esmu nostrādājis pieklājīgi. Ārpusē vads iet pa zemē ieraktu svina cauruli.

Mamma sauc. Nez ko nu atkal vajag. Viņa domā, ka visu brīvo laiku es varu pavadīt kopā ar viņu, klausīdamies viņas atmiņās un izpildīdams visādus sīkus rīkojumus.

Varētu domāt, ka nu jau es par žurkām esmu uzzinājis tik daudz, ka spētu sarakstīt veselu grāmatu, bet tā nebūt nav. Protams, Sokrātu esmu iepazinis ļoti labi un laiku pa laikam sastopu arī viņa māti. Ja neņem vērā šīs divas žurkas, ir vēl apmēram divdesmit citu, kuras es pazīstu, tā sacīt, personiski. Manuprāt, tie visi ir tēviņi. Skaidri zināt nevaru, jo vēl arvien nesaskatu nekādu atšķirību starp sieviešu un vīriešu dzimuma žurkām. Spriežu vienīgi pēc tā, ka šīs žurkas nekad neesmu redzējis lieliem vēderiem.

Visas minētās žurkas esmu mēģinājis dresēt. Kaut kas ir izdevies apmēram ar duci no viņām, pārējās ir neveiksminieces, kuras nāk uz šķūnīti tikai tāpēc, lai dabūtu kādu daļu no ēdiena atliekām, ko es piegādāju. Es labprāt tiktu no šīm neapdāvinātajām žurkām vaļā, bet dzīt viņas prom arī negribas. Žurkas man ir uzticējušās, un šo uzticēšanos man negribētos pievilt, lai gan. reiz tomēr vajadzēs nošķirt gudrās žurkas no muļķēm.

Visām gudrajām žurkām ir viena kopīga pazīme — spalvainas astes. Nesaprotu, vai ir divi dažādi žurku veidi — ar spalvainām un zvīņaināin astēm, vai arī tā ir tieši Sokrāta dzimtas īpatnība. Sokrāta mātei ir parasta, zvīņaina aste, un šķiet, ka tādas pašas bija arī viņa brāļiem un māsām. Nelaime tā, ka es nemaz nezinu, kuri tad īsti ir viņa brāļi un māsas. Pēc manām domām, tās varētu būt visas zvīņastes, kuras uzturas Sokrāta sabiedrībā, bet vai tā ir? No šī pieņēmuma izriet otrs — ka visas spalvastes ir Sokrāta pēcnācējas. Katrā ziņā Sokrāts ir tas, kurš viņas atved. Vismaz tā es domāju. Neesmu redzējis, kā tas notiek. Laiku pa laikam, atnācis uz šķūnīti, es ieraugu Sokrātam blakus jaunu žurkulēnu. Vienu vai divas dienas jau- nulis turas Sokrāta tuvumā, pēc tam pievienojas pārējām žurkām. Varbūt Sokrāts no katra metiena izvēlas gudrāko un atved to šurp? Ārprāts! Tas nozīmē, ka relatīvi īsajā laikā, kopš esam pazīstami, Sokrāts jau reizes divpadsmit kļuvis par ģimenes tēvu.

Šķiet, ka spalvastēm ir vēl viena atšķirīga iezīme. Manuprāt, tām ir nedaudz lielāka galva un varbūt arī acis nedaudz lielākas, taču es neesmu par to īsti pārliecināts. Nezinu, kā žurkām mēra galvas lielumu, un acis taču nepavisam nevar izmērīt.

Žurku dzīve ir grūti iepazīstama tāpēc, ka tā pa lielākai daļai norit pazemē. Es nezinu, vai manas žurkas — tās žurkas, kuras es pazīstu, — ir daļa no lielas kolonijas vai arī tikai viena pāra pēcnācējas. Ja te ir liela kolonija, tad es nesaprotu, no kā viņas visas pārtiek. Barības sagādes ziņā žurkām, manuprāt, neklājas viegli. Un tas nozīmē, ka viņām vispār neklājas viegli. Gribu sacīt, ka būtībā pilns vēders taču allaž ir pirmajā vietā gan cilvēkam, gan žurkai. Tukšā dūšā neko daudz nepaveiksi.

Šovakar, iegājis šķūnītī, ieraudzīju tur lielu zvīņastes žurku. Uzreiz nopratu, ka citas žurkas pret to izturas naidīgi. Labprāt būtu aizdzinis to projām, taču neuzdrošinājos. Jāteic, ka man bija bail to darīt. Tas ir pamatīgs tēvainis. Ja es to dzītu prom, tas varētu man uzbrukt. Un kas zina, ko darītu pārējās žurkas. Es gan domāju, ka tās nostātos manā pusē, bet pārliecināts par to neesmu. Varbūt uzticība savai sugai ņemtu virsroku pār uzticību cilvēkam. Ja žurkas, kuras uzturas šķūnītī, visas reizē mestos man virsū, nekas daudz no manis pāri nepaliktu. Es taču esmu redzējis, ko viņas dara ar riepām. Un mana āda jau nu nav tik bieza kā automašīnas riepa.

Tāpēc neko īpašu neuzsāku. Izlikdamies, ka nepievēršu svešajai žurkai nekādu uzmanību, pacienāju savas spalvastes. Sī barošana tik un tā vienmēr ir bijusi problemātiska. Daļu ēdiena atlieku arvien pakampj zvīņastes, šķūnīša pastāvīgās apmeklētājas, kaut arī es daru visu, lai viņām tiktu pēc iespējas mazāk. Ja žurkas ēstu turpat, kur es nolieku barību, jautājums būtu viegli atrisināms. Taču viņas to nedara. Katra paķer gabalu un metas prom, lai skrubinātu to vienatnē pie šķūnīša sienas, bet vēl labāk — kaktā. Patiesībā noder jebkurš tumšāks nostūris. Ja izdodas ieņemt vietu aiz kastes vai kā cita, žurka ir pilnīgi apmierināta. Es viņas saprotu. Ja es ieeju restorānā, man arī nepatīk, ja mani nosēdina pie galdiņa, kas ir zāles vidū. Man patīk sēdēt pie sienas vai stūrī, vai aiz kolonnas. Ja žurkām būtu savs restorāns, galdiņi tajā būtu novietoti tikai gar sienām.

Ikreiz, kad Sokrātam līdzi atnāk jauna žurka, es cenšos pasniegt tai kādu gabaliņu no rokas. Pēc tam tā dodas uz nomaļāku vietiņu paēst, bet ceļā tai parasti uzbrūk vecākās zvīņastes, apveļ to uz muguras un barību atņem. Šķiet, ka neko ļaunu jaunpienācējai nedara, taču Uzbrukšanas paņēmiens allaž ir viens un tas pats un jaunākā žurka padodas vecākajām bez iebildumiem. Jaunajai žurkai pieaugot — un tas notiek ātri —, uzbrukumi pamazām aprimst. Nedaudz dīvaini man šķiet tas, ka Sokrāts nekad neiejaucas. Pirmajās reizēs gaidīju, ka viņš metīsies saviem jaunajiem aizbilstamiem palīgā, bet viņš tam visam nepievērsa ne mazāko uzmanību.

Taču žurka, ko sastapu šovakar, ir pilnīgi pieaugusi, un tai nav nekādu aizbildņu. Tā neapšaubāmi rūpējas par sevi pati. Ar bažām gaidīju, kas notiks. Kad Sokrāts ar dažām citām spalvastēm bija pagājis tālāk no jaunpienācējas, noliku tai priekšā maltīti — maizes un kāpostu gabaliņus. Tūliņ, pastumdams citas žurkas malā, jaunpienākušais tēviņš devās turp. Nevarētu sacīt, ka tas steigšus metās pie barības. Tas kustējās ātri, taču tā izskats pauda pašpārliecinātību, ko rada sava spēka apziņa: lai tik kāds pamēģina stāties ceļā! Taču viņš neko nedabūja. Citas žurkas sadrūzmējās viņam priekšā, draudīgi šņakstinādamas zobus. Kad viņš nokļuva tai vietā, kur tika redzējis barību, tur vairs nebija ne kripatiņas. Spalvastes bija visu notīrījušas. Es vēl pabrīnījos — vai tiešām zvīņastes samierinās ar to, ka spalvastēm tiek vairāk? Tomēr, atceroties līdzšinējo notikumu gaitu, jāsecina, ka viņas ar to samierinās, lai arī aplaupa jaunuļus. Acīmredzot mana labvēlība pret spalvastēm nostādījusi tās īpašā stāvoklī — tādā, it kā tām uz šo labvēlību būtu īpašas tiesības, kas pārējām jārespektē. Spalv

astes ir šķūnīša aristokrātija, kaut kas līdzīgs priesteru kastai. Tādēļ zvīņastes atbalsta nevis jaunpienācēju, kurš ir tāds pats kā viņas, bet gan pastāvošo iekārtu.

Beidzot visas spalvastes bija paēdušas. Arī zvīņastes bija nokampušas pa kriksītim— visas, vienīgi svešais tēviņš ne. Par spīti dižajam augumam, viņš nebija varējis tikt pie barības. Viņš pat nebija cīnījies, lai kaut ko dabūtu. Vēl vairāk, šķita, ka viņš, zobus sakodis, samierinās ar šādu stāvokli. Taču viņš acīm redzami bija ļoti pikts. Beidzot es par viņu apžēlojos un atdevu viņam pēdējo kāpostu kacena gabaliņu. Kamēr viņš ēda, dzinu citas žurkas nost, lai netraucē.

Pēc tam, kā vienmēr, sākām mācības. Mācības notiek tikai spalvastēm. Citas tajās nepiedalās un arī nemēģina traucēt. Vienīgais, ko es spalvastēm mācu, ir — saprast manis teikto. Dažādu priekšmetu nosaukumus manas žurkas tagad iemācās ļoti viegli, taču, lai es tās varētu izrīkot pēc savas patikas, tām jāapgūst daudz vairāk.

Šoreiz jaunpienākušais tēviņš traucēja man darbu. Kad es pavēlēju: «Uz lejkannu!» — arī viņš, nekā nesaprazdams, devās turp — gluži vienkārši sekoja spalvastēm. Un, kad es teicu — «Atpakaļ! Pie manis!» —, tām vajadzēja ar spēku izgrūst viņu no lejkannas, jo viņš aizsprostoja izeju. Pēc tam viņš atkal kūlās spalvastēm līdzi. Citas zvīņastes nekādi neiesaistījās šajos notikumos. Tikai vēroja.

Neko daudz vairāk nepaveicu. Taisnību sakot, es nemaz īsti nezinu, ko gribu savām žurkām iemācīt. Man ir tāda neskaidra nojausma, ka ar šīm dresētajām spalvastēm man varētu pavērties kaut kādas iespējas. Es varētu apmācīt arvien jaunas un jaunas žurkas, līdz man to būtu vesela armija. Ar veselu armiju dresētu žurku kaut ko varētu pasākt. Protams, es ar tām varētu uzstāties. Cilvēkiem droši vien būtu interesanti skatīties, kā žurkas visu ko dara, bet man tas nav pa prātam. Es domāju — iziešana uz skatuves un tamlīdzīgi. Publiski pasākumi man nepatīk. Žurkas noteikti varētu man kaut kā palīdzēt, bet kā? Nevaru neko tādu iedomāties, vienīgi iecerēto pasākumu ar Džounsa riepām, bet tas vēl jāatliek vismaz uz divāin nedēļām, lai būtu pietiekami tumšs.

Vakar vakarā es nospēru mūsu kaimiņa, majora Robinsona, dārzā milzīgu puravu. Tīrais brīnums, cik vienkārši ir kaut ko pievākt no kaimiņu dārziem. Kurš uztrauksies par vienu puravu? Protams, es to darīju pēc tumsas iestāšanās, turklāt mamma nedrīkstēja redzēt, ka es to vāru. Vārīju naktī, kad viņa bija aizgājusi gulēt.

Šovakar gribēju mācīt žurkām kolektīva darba iemaņas, bet lielais tēviņš, jaunpienācējs, visu izjauca. Viņš sāk man ļoti

traucēt. Tūlīt pēc tējas dzeršanas izgāju ārā un paņēmu virs ogļu pagraba durvīm paslēpto puravu. Mēness gaiši spīdēja, un visu varēja labi redzēt. Aiznesu puravu uz dārzu un noliku laukumiņā starp šķūnīti un siltumnīcu. Zināju, ka žurkām nepatiks to est šada atklātā vietā. Tās mēģinās to kaut kur ievilkt.

Novietojis puravu tieši laukumiņa vidū — vienādā atstatumā gan no siltumnīcas, gan no šķūnīša, gan no rāmju kaudzes, gan no dzīvžoga —, devos uz šķūni pēc Sokrāta. Iznesu viņu ārā un noliku zemē blakus puravam. Arī visas pārējās žurkas devās mums līdzi: spalvastes — cieši nopakaļ, zvīņastes — turēdamās pa gabaliņu, bet lielais tēviņš — kulstīdamies uz priekšu un atpakaļ starp abiem bariem, jo ne viens, nc otrs viņu nepieņēma.

Mans mērķis bija iestāstīt spalvastēm, lai tās kopīgiem spēkiem apvelk puravu apkārt šķūnītim un ievelk iekšā pa šķūnīša durvīm. Šķūnītis ir vienīgā vieta, kur tās var justies īsti drošas no laupītājiem, kas gribētu puravu atņemt. Taču ceļš līdz šai paslēptuvei ir visgarākais.

Kā jau biju gaidījis, spalvastes ķērās puravam klāt un sāka to vilkt katra uz savu pusi. — Stop! — es valdonīgi uzsaucu.

—  Ēdiens — uz šķūni!

Žurkas apjuka. Manis teiktie vārdi visām spalvastēm bija saprotami, taču viņas neapjēdza to kopsakaru. Nezinu, vai zvīņastes ko saprata vai nesaprata. Tās turējās malā un gaidīja, cerēdamas, ka varbūt arī viņām kas tiks no purava, kad spalvastes būs paēdušas. Pēc maza brītiņa divas spalvastes, pametušas puravu, devās prom uz šķūnīti. Pārējās skatījās uz mani. Ja es neko nedarītu, tās visas varētu atgriezties šķūnītī vai arī mesties virsū puravam un saplēst to driskās. — Nē! — es iesaucos. Pacēlu puravu aiz viena gala un sāku lēni vilkt.

—   Nest… ēdienu … uz … šķūni! — Katru vārdu izrunāju uzsvērti.

Sokrāts, dabiski, saprata mani pirmais. Viņš izlēca priekša, sakampa puravu un atmuguriski rāva to uz šķūnīša pusi. Es tūliņ palaidu savu galu vaļā. — Labi! — teicu Sokrātam.

Vārdu «labi» saprot visas. Vēl dažas spalvastes metas Sokra- tam palīgā. Tad pievienojās pārējās. Istenībā_ visām pie purava nemaz nebija vietas, lielākā daļa tikai drūzmējās apkart; tikmēr puravs lēni, bet noteikti virzījās uz šķūnīša durvīm. Zvīņastes sekoja godbijīgā attālumā. Tas viss atgādināja bēres: puravs — zārks, spalvastes — zārka nesēji, zvīņastes — sērotāju procesija.

Piepeši svinīgā noskaņa tika rupji pārtraukta. Parādījas lielais, zvīņastainais tēviņš, saķēra puravu aiz gala un sāka vilkt pretējā virzienā. Spalvastes aiz apjukuma sastinga. Es biju sašutis, bet tajā pašā laikā man nāca smiekli. Tomēr spalvastu apjukums ilga tikai mirkli. Tās ielenca huligānu un nostūma to mala, šņakstinādamas zobus, lai ari tā īsti viņam ne reizi neiekoda — cik nu es varēju redzēt. Lielais tēviņš neaizstāvējās. Viņš tikai vēl pāris reižu uzbruka puravam, bet nesekmīgi.

Tad es izdzirdēju savādu troksni. Sākumā neaptvēru, kas tas ir — tāda kā graboņa, ne pārāk ska]a, bet ļoti asa un ātra. Tā naca vairākās atsevišķās zalvēs, gluži tā, it kā darbotos miniatūra mašīnpistole, tikai zalves bija ilgākas un skaņa — augstāka. Uz žurkām tā iedarbojās vienā acumirklī — tās sastinga kā pārakmeņojušās, un tad es aptvēru, ka troksnis nāk no Sokrāta. Viņš klabināja zobus. Nevarēju saprast, kas viņam lēcies — vai pēkšņi kļuvis traks, vai arī viņam uznākusi histērijas lēkme. Sā vai tā, viņš mani sabiedēja; varētu sacīt, es jutos vismaz neomulīgi. Ja apkārt nestāvētu citas žurkas, es būtu Sokrātu paglāstījis vai paņēmis rokās. Labi vien ir, ka to nedarīju. Acīmredzot pārējo žurku uzvedība mani kaut kādi atturēja. Zobu klabināšana turpinājās divas, trīs minūtes. Visu šo laiku neviena no žurkām pat nepakustējās.

Kad šis troksnis apklusa, žurkas it kā atdzīvojās un uzreiz sāka ātri skraidelēt — visas, tikai ne Sokrāts un lielais, brūnais tēviņš. Nevarētu sacīt, ka tās sastājās apkārt lokā. Nekāda loka nebija, tikai Sokrāts un lielais svešinieks bija palikuši divatā — visas citas žurkas bija atvirzījušās malā. Tā bija pēkšņa, visaptveroša pārvietošanās, lai, tā sacīt, atbrīvotu kaujas lauku. Sokrāts un svešais atradās viens no otra apmēram divarpus pēdu atstatumā, bet pamestais puravs — pusceļā starp viņiem un pārējām žurkām.

Sokrātam atkal uznāca zobu klabināšanas lēkme.

Lielais tēviņš ošņājās pa zemi, it kā būtu atradis ko ēdamu, taču, manuprāt, viņš gluži vienkārši nervozēja.

Sokrāts aprima. Saboztu spalvu viņš pagājās pāris soļu uz lielā tēviņa pusi. Tad izkārnījās un izčurājās. Arī lielais izkārnījās, taču, vai viņš čurāja, es neievēroju. Domāju jau, ka Sokrāts tūliņ bruks pretiniekam virsū, bet tā nenotika. Viņš sāka ap to riņķot — muguru izliecis, sīkiem solīšiem, gluži kā dejodams uz pirkstgaliem. Likās, ka viņš pat neskatās uz pretinieku, lai gan žurkas, protams, tik un tā var redzēt uz abām pusēm. Visu laiku turēdamies sāniski, viņš divas reizes apriņķoja ap lielo tēviņu, bet tas nekustējās ne no vietas, tikai pa brīdim izlikās kaut ko zemē ošņājam.

Tad Sokrāts palēcās gaisā un uzkrita tieši pretiniekam uz muguras. Viņa zobi sacirtās. Likās, ka viņš iekožas lielajam tēviņam ausī. Brīdis ņudzekļa. Lielais purināja galvu, it kā gribēdams izrauties, taču pretī necīnījās. Viņš apvēlās uz sāniem— un nākamajā mirklī abi jau bija atsprāguši viens no otra un aprimuši. Gaidpilnā nekustībā viņi pavadīja vismaz minūti, ja ne vairāk. Tad lielais tēviņš sāka ļoti lēni līst projām. Sešas collas, viena pēda, divas pēdas, trīs, četras. Tad viņš apstājās. — Tiššš! — es uzsaucu, bet viņš vairs nekustējās. Viņš jau tik un tā bija padzīts no pārējo žurku sabiedrības — izstumtais, spitālīgais.

Ilgu laiku nekas nenotika. Tad viena no spalvastēm sāka grauzt puravu. — Nē! — es iekliedzos. — Stop! Velciet uz šķūnīti! — Tūliņ izlaboju savu k|ūdu: — Ēdiens — uz šķūni! — Sos vārdus atkārtoju vairākas reizes. — Ēdiens — uz šķūni! Ēdiens — uz šķūni!

Sokrāts atjēdzās pirmais. It kā nekas nebūtu noticis, viņš atkal saņēma puravu aiz gala un sāka vilkt uz šķūnīti. Mīļais, labais Sokrāts! Pieveica pretinieku, lai arī tas augumā par viņu daudz lielāks! Kā Dāvids Goliātu. — Priecājies, ka dzīvs tiki projām, tu, gļēvuli! — es sacīju Goliātanv Biju varen lepns uz savu Sokrātu.

Pārējās spalvastes atkal metās Sokrātam talkā. Zvīņastes nepalīdzēja, tikai tecēja nopakaļ. Vēlreiz nodomāju, ka tas viss atgādina bēres — tikai šoreiz viens sērotājs netika procesijai līdzi. Lielais tēviņš nožēlojami vilkās krietnas divas pēdas aiz beidzamās zvīņastes.

Puravs apmeta loku ap stūri un tika ievilkts pa šķūnīša durvīm. Tiklīdz pēdējā no mūsu žurkām bija iekšpusē, es ajzcirtu durvis. Lielais tēviņš palika ārā. Tā viņam būs mācība — lai nelien tur, kur viņu neviens nav lūdzis.

To visu es varēju tik labi novērot tāpēc, ka spīdēja pilns mēness. Bija gandrīz tik gaišs kā dienā.

Kad šovakar devos uz šķūni, debesis bija pārvilkušās mākoņiem un līņāja sīks lietutiņš. Redzēt nevarēja gluži nekā. Es paklupu pret kaut ko mīkstu; šaušalīga sajūta. Man bija līdzi kabatas laterniņa. Ieslēdzu to un paspīdināju lejup. Tieši uz takas gulēja liela, beigta žurka. Es uzreiz zināju, ka tam jābūt svešajam tēviņam, ko Sokrāts iepriekšējā vakarā bija pievārējis. Saņēmos un apvēlu to otrādi, lai palūkotos, kas tam nodarīts, taču brūces nemanīju, tikai piciņu sarecējušu asiņu pie vienas auss. Varbūt šis tēviņš nosprādzis no indes. Ļoti ceru, ka ne. Ja kaut kur kaimiņos ir izlikta saindēta barība, arī manas spalvastes var to atrast. Kas notiks ar zvīņastēm — par to man galva nesāp. Taisnību sakot, es ļoti priecātos, ja varētu tikt no viņām vaļā.

Džounss kļūst ar katru dienu uzpūtīgāks. Viņš ir tik milzigi pašapmierināts. Pašapmierinātība pil no viņa kā tauki. Šķiet, ka šis gads mūsu firmai bijis ienesīgs, un Džounss, protams, ir pārliecināts, ka tas ir tikai viņa nopelns. Vienā ziņā tā tas arī ir, ja ņem vērā, kā viņš par bada algām mūs visus izkalpinājis. Bet tas gan viņam būs savāds pārsteigums, kad ieraudzīs savas mašīnas riepas saplēstas sīkās skrandās! Viņš vairs nejutīsies tik drošs. Ja vienunakt žurkas var saplēst riepas, tad citunakt — pašu Džounsu … Es negribu teikt, ka tā notiks. Taču ceru, ka viņš tā domās. Ja viņš pats pie šīs domas nenonāks, es viņam to iedvesīšu.

Tas brīdis tuvojas.

Mamma bija aizkavējusies, un tēju mēs dzērām vēlāk nekā parasti. Tieši šovakar! Pēdējā laikā tā jau ir otrā reize. Kaut ko sacīt nav nozīmes. Viņa atbildēs, ka nav tikusi audzināta šādu pienākumu veikšanai, — tas nozīmē, ka pirms piecdesmit gadiem, kad viņa bija jauna, viņas vecāki turēja kalpones, apteksni, virtuveni, izsūtāmo zēnu un tā joprojām. Manuprāt, atgriešanās šādā pasaulē viņai būtu tikpat kā paradīze. Kur no elles kāds regulāri ierodas, lai visu izberztu un nospodrinātu. Tomēr debesīs ar netīrajiem darbiem laikam gan noņemas eņģeļi, bet tie nedaudzie mirstīgie, kuriem laimējies tur iekļūt, vienkārši slaistās apkārt, neko nedarīdami, gluži kā Viktorijas laika bagātie dīkdieņi.

Pēc tējas dzeršanas es, zināms, palīdzēju nokopt traukus. To es vienmēr daru. Mamma mazgā, un es slauķu. Tā mēs esam paraduši, bet tas nozīmē, ka man jāgaida, kamēr viņa nomazgā. Lai to attēlotu, «lēni» nav īstais vārds. Nesaprotu, vai viņa velk trauku mazgāšanu garumā tādēļ, lai varētu ar mani pļāpāt, vai arī ātrāk kustēties gluži vienkārši vairs nav spējīga.

Beidzot tas bija galā. Es metos gaitenī, lai paķertu lietusmēteli un platmali. Mamma steberēja nopakaļ.

—   Vai tu gribi iet ārā, dēliņ? Šovakar nav labs laiks …

Skaidrs, ka gribu iet ārā! Kam tad man mētelis un cepure?

Taču es atbildēju tikai ar pieklājīgu «jā».

—   Pārāk ilgi gan nekavējies, labi? Ja zinu, ka tevis nav mājās, es nevaru aizmigt.

—   Jā.

Mamma tik un tā pastāvīgi sūdzas par bezmiegu, tāpēc es nesaprotu, kāda viņai starpība, vai es esmu mājās vai neesmu.

Aizdrāzos uz šķūni. Kabatā man bija daži gabaliņi aknu — īpašs cienasts Sokrātam un pārējām spalvastēm. Viņām garšo aknas. Protams, viņas jau nepārtiek no tā vien, ko es piegādāju. Vismaz es ceru, ka tā nav. Nemaz nezinu, cik daudz barības žurkai vajadzīgs. Tomēr uzskatu, ka manis atnestās pārtikas atliekas tikai papildina viņu ēdienkarti. Aknas ir izņēmums. Tās es nopirku pilsētā, pusfabrikātu veikalā pats par savu naudu (to, ko nemaksāju mammai). Kas attiecas uz zvīņastēm, man nekad nav bijis nodoma tās barot. Tikai tur nekas nav līdzams. Zvīņastes gluži vienkārši ir turpat blakus un piedalās. Šovakar es biju devīgā noskaņā. Pametu viņām pāris maizes garozu, lai apmierinās.

Nesapratu, ko darīt ar aknām. Biju iedomājies, ka vispirms savu komandu labi sabarošu, lai ceļojuma laikā tā justos omulīgi un, atrazdamās somā, daudz netrokšņotu, Tiesa gan, manas spalvastes arī tāpat gandrīz vienmēr uzvedas ļoti labi. Es tikai gribēju būt pilnīgi drošs, ka tā notiks arī šoreiz. Taču laika jautājums izvirzījās priekšplānā. Ja es sāktu barot viņas ar aknām, mēs varētu aizkavēties un, iespējams, pēc darba paveikšanas vairs nepaspētu uz pēdējo autobusu. Turklāt paēdušas viņas varētu kļūt miegainas un varbūt nemaz negribētu uzbrukt riepām.

Tad es izšķīros par kompromisu: atdevu pusi, un to viņas ātri notiesāja. Pēc tam iecēlu žurkas somā un parādīju atlikušo gabalu, kā solīdams prēmiju, ja viņas labi tiks galā ar riepām.

Ar somu rokā izgāju pa vārtiņiem. Devos uz pieturu un iekāpu autobusā, kas iet uz pilsētas centru. Brauciens noritēja mierīgi. Tikpat mierīgs bija arī brauciens autobusā uz rajonu, kur dzīvo Džounss.

Deviņi un piecpadsmit minūtes. No autobusa izkāpu pieturā, kura atrodas vistuvāk Džounsa šķērsielas galam — apmēram divdesmit piecu jardu atstatumā. Šķiet, ka autobusa kasieris uz mani tā dīvaini paskatījās, bet varbūt es maldos. Varbūt viņš tikai minēja, kas man somā.

Satraukts, tomēr drošs nogriezos šķērsielā. Abās pusēs pamatīgas sarkanu ķieģeļu mājas, būvētas laikam kaut kad šī gadsimta sākumā. Ievēroju, ka vairums to iemītnieku pulcējas lielajā istabā. Dažviet bija aizvilkti aizkari — smagas štoras, kam gaisma tik tikko spīdēja cauri. Citās mājās viss bija redzams kā uz delnas. Varbūt viņiem patīk, ka citi skatās, — lai redz viņu turību, lai skauž! Stāvlampas, mīkstās mēbeles, pulēti galdiņi, kamīns met maigu blāzmu … No debesīm rasinājās kaut kāds slapjums, īstenībā — migla. No tās man bija nosaluši vaigi un mitra seja.

Minēju — diez vai Džounsam aizkari būs vaļā vai ciet? Tas būtu amizanti — pavērot Džounsu gozējamies ģimenes lokā pie kamīna. Viņš gan nezinātu, kas uz viņu skatās! Diezin ko viņš vakaros dara, es prātoju. Lasa? Pļāpā? Laikam jau gan vienu, gan otru. Vakara avīzi viņš izlasa visu līdz pēdējam burtam — par Arizonā piedzimušo bērnu, kuram starp kāju pirkstiem bijušas peldplēves kā pīlei, un par teļu ar divām galvam, kas piedzimis Brazīlijā. Es iedomājos, ka labprāt redzētu, kāda tad īsti izskatās Džounsa meita — nu, tā, kura noķēra mani pie garāžas durvīm (īstenībā gan nenoķēra). Tas tik būtu joks, ja izrādītos, ka viņa ir skaistule! Džounsa meita!

Taču Džounss mani piešmauca. Aizkari bija aizvilkti, un es nekā nedabūju redzēt. Vēl ļaunāk. Garāžā spīdēja gaisma, bet durvis bija ciet. Tas nozīmēja, ka Džounss ir tur, iekšā un strādā. Pareizāk sakot, laiski grābstās un ķimerējas. Ja viņš tur vēl ilgi mīcītos, man vajadzētu gluži vienkārši apgriezties un doties atpakaļ uz mājām.

Pirmajā brīdī nemaz nesapratu, kā lai viņu dabū no turienes ārā. Tad man iešāvās prātā viltība. Atcerējos, ka šosejas malā netālu no pieturas biju redzējis telefona būdu. Tagad jau biju kādu piecdesmit jardu attāiumā no Džounsa mājas. Es visu laiku gāju, soli nepalēninādams, — kāds no Džounsa kaimiņiem varēja iznākt ārā un mani ieraudzīt. Taču šķērsieliņā neparādījās neviena dzīva dvēsele, šie ārpilsētas dzīvojamie rajoni reizēm šķiet fantastiski tukši. Te tu varētu pārgriezt kādam rīkli ielas vidū, un neviens to neuzzinātu. Pat ja tavs upuris iebrēktos, tie ļaudis, kas sēž pie kamīniem, domātu, ka brēc kaķis.

Pagriezos un tikpat ātrā solī devos pretējā virzienā. Laiks neglābjami ritēja uz priekšu. Man gribējās skriet. Taču nedrīkstēju. Kāds, skatīdamies pa augšstāva logu, laternu gaismā varēja mani ieraudzīt. Skrejošs vīrietis ar somu! Aizdomīgs tips! Jāzvana policijai! Kad izgāju uz šosejas, man garām pabrauca autobuss — pavisam tukšs. Kasieris lasīja avīzi. Telefona būda arī bija tukša. Te katrā mājā ir pašiem savs telefons. Ja nevari atļauties telefonu, tas nozīmē, ka nemaz nevari atļauties šeit dzīvot.

Soma jau sāka man novilkt roku. Atviegloti uzelpoju, nolikdams to telefona būdā uz grīdas. — Nekas, nekas, bērniņi, — es mierinoši teicu, — drīz tiksiet ārā. — Nolēmu telefona sarunas laikā nevērt somu ciet — varbūt žurkām tur ir karsti un smacīgi. Visas manas mīlules rātni tupēja bariņā un pat nepakustējās, kad somā iespīdēja gaisma. Tikai Sokrāts paraudzījās augšup, it kā gaidīdams pavēli. Ak tu mans zelta gabaliņš!

Džounsa numuru es zinu no galvas. Man reizēm jāzvana viņam uz māju un jāsavieno, kad sekretāre izgājusi brokastīs vai slima, vai kā citādi. Džounss ir tik svarīga persona, ka pats to darīt nevar. Es uzgriezu numuru un, kad otra gala nocēla klausuli, ar diviem pirkstiem aizkniebu degunu, lai izklausītos, ka runāju amerikāņa nazālajā tonī.

—   Halo! — Sievietes balss. Visai uzpūtīga. «Dzīvesbiedre», kā Džounss viņu dēvē.

—   Halo, halo! — es iesaucos.

Brītiņu nogaidīju, līdz Džounsa madāma atsaucās: «Halo!», šoreiz ne tik uzpūtīgi. Mans nazālais tonis viņu bija ieintriģējis.

—   Halo, halo! — es turpināju. — Vai Liverpūle? Seit Ņujorka! — Atkal apklusu. Reiz man kāds stāstīja — visas sarunas ar Ņujorku notiekot caur Liverpūli. Ej nu sazini, kāpēc.

—   Halo, halo! Halo?! — Džounsa madāmu bija sagrābusi ziņkāre.

Es vēl negribēju, lai viņa noliek klausuli. — Pagaidiet, Filadelfija! Man saruna ar Liverpūli — Liverpūli Anglijā! Liverpūle, vai jūs mani dzirdat?

—   Dzirdu loti labi, — Džounsa madāma atsaucās, — tikai te diemžēl nav Liverpūle!

—   Piedodiet, kundze! Man vajag sazvanīt Liverpūli, bet tur laikam aizņemts! — Iespējams, ka amerikānis nebūtu noturējis mani par amerikāni, bet Džounsa madāmas priekšstats par amerikāņu izrunu laikam gan daudz neatšķiras no manējā. Un kāpēc lai viņai rastos aizdomas?

Aizdomas nerodas. Džounsa madāma ir īsta angliete un lepojas ar to. Un telefona zvani no Ņujorkas nepienāk katru dienu. — Jā, šeit ir mistera Džounsa dzīvesvieta!

Uzkāru klausuli. Biju pārliecināts, ka viņa atraus Džounsu pie telefona pāris sekundēs. Tālsaruna — no Ņujorkas! Viņš sēdēs un gaidīs. Vai mirdams aiz satraukuma. Reiz viņam tiešām piezvanīja no Ņujorkas, un pēc tam viņš lielījās ar to līdz nejēdzībai.

Aizvēris somu, paņēmu to un steigšus devos atpakaļ. Visi nami gluži tādi paši. Nevienas dzīvas dvēseles. Nekādu pārmaiņu. Ir gan pārmaiņas! Džounsa garāžas durvis vaļā, pa tām spīd gaisma. Es paskatījos pulkstenī. Bez ceturkšņa desmit. Laika nav daudz. Taču Džounss vēl var būt garāžā — aiz mašīnas vai noliecies pār to, vai pietupies pie kāda riteņa.

Būs vien jāriskē! Pavēru vārtiņus. Tie šausmīgi skaļi iečīkstējās. Ja nu Džounss sadzird un metas skatīties, kas tur staigā? Te ir tik gaišs, ka viņš mani uzreiz pazīs. Pat ja viņš mani nepazītu un es tūliņ apgrieztos un laistos lapās, ar šo somu es tālu netiktu. Džounss domātu, ka te_ atkal uzdarbojas «noziedznieks», un mestos man pakaļ kā plēsts, turklāt aurodams pilnā kaklā, lai sasauktu kaimiņus. Tad jau prātīgāk būtu palikt uz vietas un kaut kā attaisnoties. «A, sveicināti, mister Džouns! Kāds jauks vakars, vai ne? Es meklēju mūsu ģimenes draugus Makelhenijus. Sī ir viņu soma. Mana māte vēlējās, lai es viņiem to atdodu.» Protams, būtu visai nepatīkami, ja izrādītos,'ka Džounsam kaimiņos tiešām dzīvo Makelheniji. Bet tas ir maz ticams. «Makelheniji» ir reti sastopams uzvārds. Un tādā gadījumā es sacītu, ka tie nav īstie. Es varētu sacīt, ka meklēju Teofīla Makelhenija ģimeni. Jādomā, ka to nu nebūs viegli atrast!

Taču Džounss nerādījās. Es pārlēcu no žņirkstošā celiņa uz zāli un pielavījos pie garāžas durvīm. Noliku zemē somu'. Tad notupos un palurēju garāžā. Kājas aiz mašīnas nav manāmas. Tātad — neviena. Viņš tomēr aizgājis pie telefona. Piecēlos un, paņēmis somu, braši iesoļoju iekšā. Atvēru to un izcēlu žurkas. — Plest! Plēst! — Katrai riepai — pa divām žurkām. — Plēst! Plēst! — Sokrātu paturēju pie sevis — ja nu kas atgadās! Ar viņu es negribēju riskēt.

Atkal paraudzījos pulkstenī. Bez desmit minūtēm desmit. Biju nokļuvis pie mērķa pat ātrāk, nekā cerēts. Mērķtiecīgs jauneklis.

Izgāju ārā un paslēpos aiz krūma; no turienes varēja redzēt majas durvis un arī vārtiņi bija sasniedzami, gadījumā ja vajadzētu bēgt. Tupēju tur un gaidīju, aiz gara laika glaudīdams Sokrātu un sarunādamies ar to. — Viņš ir skaudīgs, nejauks cilvēks, Sokrat… Viņš to ir pelnījis… Viņš mūs abus labprāt nomērdētu badā … Viņš maksā man nožēlojamus grašus … Bet paskat tik, kā pats dzīvo… Uz sava rēķina vis negrib taupīt… Redzi pats, Sokrāt, kā ir!

Bez piecām desmit. Likās, ka pagājis ilgāks laiks. Vai Džounss vēl arvien sēž pie telefona? Varbūt sēdēdams lasa avīzi. Bet diez vai viņš ilgi tā gaidīs, beidzot taču nolems iet. un pabeigt, kas viņam tur pie mašīnas darāms, un aizslēgt garāžu. «Dārgā,» iedomājos viņu sakām, «es nevaru sagaidīt to zvanu. Man garāžas durvis palika vaļā, un gaisma visu laiku deg. Es tomēr izskriešu uz brītiņu ārā. Ja zvana, tad, lūdzama, pasauc!» «Katrā ziņā, dārgais,» misis Džounsa atbildēs, un viņš pa kaklu pa galvu metīsies uz garāžu.

Tieši desmit. Cerams, ka žurkas savu darbiņu jau nodarījušas. Protams, gumija ir bieza un cieta, un pie katras riepas es pieliku tikai divas žurkas. Agrāk nekad neuzņēmu laiku, bet derēja gan. Varbūt vajadzēja apstrādāt tikai vienu riepu. Lai Džounsu pārbiedētu, pietiktu arī ar to pašu. Es būtu varējis laist žurkas klāt vairākās maiņās. Nekas, četras saplosītas riepas pārbiedēs Džounsu vēl trakāk.

Piecas pāri desmitiem. Ilgāk vairs nespēju izturēt. Iegāju paraudzīties, kā manām strādniecēm veicas. Šņākoņa! Tas ir padarīts! Man taču vajadzēja apjēgt, ka žurkas tikai plēsīs un plēsīs, līdz es tās pasaukšu. Ātri novērtēju stāvokli. Viena riepa plakana. Otra — gandrīz. Trešajai žurkas nupat tikušas cauri, un tā šņāc visskaļāk. Ceturtajai tās vēl gluži nebija tikušas cauri. Izņēmu kabatnazi un ar žēlastības dūrienu pats piebeidzu ceturto. Mēs kavējāmies pārāk ilgi.

Un tad es sadzirdēju, kā aizveras durvis. Nemaz nebiju dzirdējis tās atveramies. Džounsa soļi už grants. Tūdaļ viņš ienāks un mēs satiksimies aci pret aci. Ar Makelhenijiem es vairs neattaisnošos. Garāžas pretējā galā ieraudzīju šauras durtiņas.

Varbūt mēs vēl varējām glābties. — Stop! — es izmisīgi iešņācos. — Nāciet šurp! — Viņas nāca. Bet cik lēni! Pat skrējienā žurkas kustas visai leni. Gandrīz sviešus sasviedu tās somā. Sokrāts jau bija tur. Visas! Aizcirtu somu, izslīdēju pa durtiņām un attapos_ Džounsa inājas pagalmā. Tumsa. Akli taustīdamies, es apgazu atkritumu tvertni, toties atradu vēl vienas durvis, atveru tās — un nokļuvu dārzā. Uz pirkstgaliem ap- gaju apkārt garāžai. Ko dara Džounss? Ahā! Viņš ievērojis, ka vārtiņi atstati vaļā, — rūpīgs saimnieks ar to nevar samierināties. Vārtiņus viņš nupat aizvēris un dodas uz garāžas durvju pusi. Varbūt arī tās viņš tūliņ aizvērs, nemaz neievērojis saplosītās riepas? Es sastingu. Džounss aizver vienu pusi. Gaisma vēl deg. Viņam taču jāiet iekšā, lai izslēgtu elektrību.

—   Velns parāvis!

Viņš tās ieraudzījis. Kas būs tālāk?

Ilgu laiku nekas nenotika. Nevarēju dzirdēt ne skaņu. Džounss laikam tikai stāvēja un blenza, nevarēdams saprast, kas viņa mašīnītei noticis. «Tāds savāds paskats, mister Džouns, vai ne? Riepas tā kā nosēdušās.» Klau! Solis… Viņš pieiet tuvāk. Taču dziļi garāžā iet baidās. Kāds maniaks sagraizījis riepas. Varbūt tas vēl slēpjas garāžā — kas zina, izlēks no kāda kakta un sasloksnēs Džounsu tāpat kā viņa riepas!

Džounss bija pārbijies. Es arī. Ja es kaut nedaudz pakustētos, Džounss to izdzirdētu un sauktu palīgā. Vienu kāju man sarāva krampji, bet es pat nedrīkstēju to izstiept, tikai pirkstus mazdrusciņ pastaipīju.

Atkal solis. Džounss saņēmis dūšu. Nē, nav vis. Viņš nāk ārā no garāžas, nevis iet iekšā. Grants čirkstēšana. Viņš dodas uz māju, lai zvanītu policijai. Nu man būs ceļš brīvs. Tikko durvis aizvērsies, es kā vējš metīšos ārā uz ielas un — prom uz autobusa pieturu. Neviens taču nepievērsīs uzmanību solīdam, glīti ģērbtam jauneklim (es izskatos pat jaunāks, nekā īstenībā esmu), kas ar ceļasomu rokā stāv autobusa_ pieturā, — un, ticis autobusā, es būšu pilnīgā drošībā — viena mirklī tas aizraus mani uz pilsētu un es varēšu izkāpt, kur pašam labpatiks.

Taču mājas durvis palika vaļā. Es aizzagos līdz garažas stūrim, no kurienes pavērās taisns ceļš uz vārtiņiem. Priekšnama griestu lampa gaiši apspīdēja šauro zāliena laukumiņu starp māju un ceļu.

—   Emīlij, dārgā, vai tu nebūtu tik jauka un neiznāktu uz brītiņu ārā? Gribu tev ko parādīt.

Ja viņš ari kantorī būtu tikpat smalks!

Emīlijas kantoris ir māja. — Kas tad nu atkal? Vai neredzi, ka es strādāju?

Ne vests no laipnās dainas, kas prot tik maigi dūdot sarunā ar aizokeana džentlmeņiem!

Riskēt, skriet? Es varēju nokļūt līdz vārtiņiem nepamanīts, bet tikpat labi varēja gadīties, ka nākamajā mirklī Džounss pagriežas un mani ierauga. Tad sāktos īsta vajāšana. Vārtu roktura klikšķis, mani soļi uz grants — jebkurš troksnītis varēja piesaistīt viņa uzmanību. Ar somu rokā es necik ātri nespētu paskriet. Izlēmu, ka vēl mazliet nogaidīšu.

—   Gribēju tev parādīt mūsu mašīnas riepas. Tās ir sagraizītas.

—   Sagraizītas?! Kā to lai saprot?

—   Tā, kā es saku, — sagraizītas ar nazi.

—   Tad kāda jēga no manas skatīšanās? Būtu labāk tūliņ zvanījis policijai!

Džounss vilcinājās. Varbūt viņš īsti nespēja ticēt, ka riepas tiešām sagrieztas. Varbūt baidījās izsaukt policistus un tad pārliecināties, ka tas bijis tikai redzes māns.

—   Dārgā, vai tu pati nevarētu piezvanīt policijai? Es tikmēr pastāvēšu durvīs un pavērošu. Varbūt vainīgais vēl ir šeit.

Ar to man pietika. Tagad vai nekad! Pēdējais brīdis, lai zibenīgi laistos lapās. Varbūt, ja man izdotos tikt cauri sētas puses dzīvžogam, es varētu iekļūt blakusmājas dārzā, no kurienes ir izeja uz nākamo šķērsielu.

Sakņudārzs nebija liels, bet, ticis līdz. dzīvžogam, es vairs nevarēju dzirdēt, par ko Džounss runā ar savu maigo Emīliju, un tas mani uztrauca. Ar prātu aptvēru, ka policisti nevar ierasties pāris sekundēs, tomēr man likās, ka tūliņ, tūliņ tos ieraudzīšu. Varbūt tie, kuri sēž policijas iecirknī, sazinājušies ar kādu no patruļmašīnām, kas braukā tepat netālu. Kuru katru mirkli iegaudosies sirēnas, saceldamas kājās visu apkaimi.

Es lauzos cauri paretajam dzīvžogam, plēsdams un mīdīdams to bez žēlastības. Taču izrādījās, ka aiz tā vēl ir dzeloņstieples, īstenībā viena pati stieple, pārējās varbūt bija sarūsējušas. Un aiz šīs vienīgās es aizķēros. Tūliņ apstājos, noliku zemesomu un ļoti rūpīgi atbrīvoju bikšu audumu. Nevaru taču rādīties ļaudīs ar saplēstām biksēm … Tas vairs nebūtu solīdi… Tas piesaistītu uzmanību… Taču laiks rit… Manas bailes auga augumā; šķita, ka zaudēšu prātu.

Beidzot brīvībā — iekšā kokos un krūmos! Dārzs lielāks, lepnāks nekā Džounsiem. Taustīdamies lavījos uz priekšu, bet mana piesardzība neko nelīdzēja. Zeme bija pilna ar sausiem, nolūzušiem zariņiem.

— Vau, vau, vau, vau, vau, vau, vau, vau, vau, — Punkts nenozīmē, ka vaukšķēšana aprima. Tā turpinājās. Tas bija kāds

no tā saucamajiem klēpja sunīšiem — mopsis vai kas tamlīdzīgs, bezgala sašutis, ar savu vaukšķēšanu pavēstīdams — viņš lieliski zinot, ka man nav |auts te staigāt, tādēļ uzskatot par savu pienākumu brīdināt saimniekus.

Tupēdams aiz rododendra, vēroju apkārtni. Manā priekšā pacēlās liela, masīva savrupmāja. Vienā pusē — plašs zāliens un vārti, kas iziet uz ielu; kas otrā pusē, to nevarēju saskatīt, — droši vien saimniecības pagalms un garāža, un atkritumu tvertnes, kam uzgrūsties virsū. Mopšelis vaukšķēja sētas pusē, apmēram sešu pēdu atstatumā no manis. Tam bija bail līst iekšā krūmos, jo tur slēpās briesmīgs milzis. Es centos apdomāt, ko lai tagad daru. Varēju mesties uz ielas pusi — pāri zālienam un pa vārtiem ārā, brīvībā, taču varēja gadīties, ka piepeši kāds atver durvis un mani ierauga. Varēju mēģināt apiet māju gar sētas pusi — un, iespējams, uzdurties kādiem neparedzamiem šķēršļiem. Kā vienā, tā otrā gadījumā mopše- • lis riedams sekotu man pa pēdām. Varbūt kārtīgs spēriens viņu apklusinātu. Taču viņš varētu iekost, un tas nu man nepavisam nebija vajadzīgs. Vajadzēja labi ātri izšķirties par turpmāko rīcību. Policisti ieradušies tūliņ izdzirdētu suni rejam un atrastu mani vienā mirklī. Nolēmu drāzties pāri zālienam. Viens, divi…

Atvērās mājas gala durvis. Zālienu apspīdēja gaisma. — Zvaniņi Mierā! Neaiztiec ezīti!

Skaisti, tātad es esmu ezītis! Tad jau labāk vēl nogaidīšu, tupēdams krūmos.

—  Mierā, Zvaniņ, nāc šurp! Zvaniņ, nāc šurp pie mammītes!

—   Vau, vau, vau, vau, vau, vau, vau, vau, vau, vau, vau, vau, vau!

—   Zvaniņ, manu sunīt, nāc nu šurp! Ezītis ir labs, ezītis apēd riebīgos gliemežus.

—   Vau, vau, vau, vau, vau, vau, vau, vau, vau, vau, vau, vau, vau!

Tad Zvaniņa mammīte padevās. Un aizvēra durvis._ Es vel dažas sekundes nogaidīju, lai būtu drošs, ka viņa nav pārdomājusi. Tad pielēcu kājās un metos skriet pāri zālienam ar somu rokā un Zvaniņu nopakaļ —tas neganti vaukšķēja un šņakstināja zobus man gar papēžiem. Sasniedzu vārtus, atveru tos un biju ārā uz ielas. Vārtus aizcirtu tieši Zvaniņam deguna priekša, bet tas zināja caurumu dzīvžogā turpat pie vārtiem, ta ka es nepaguvu ne apgriezties, kad nešķīstais mopsis jau bija klat. Es biju bez elpas un paskriet vairs nevarēju. Sāku lēni soļot pa šķērsieliņu uz šosejas pusi.

Zvaniņš neatkāpās no manis ne sprīdi. — Majas, mājas, Zvaniņ! — Taču viņš nemaz neklausījās un lēkāja ap somu, uzbruk- da'ms drīzāk tai nekā man. Laikam jau bija saodis žurkas. Ja

policisti tagad savā lielajā mašīnā brauktu garām, viņi noteikti apstātos, lai noskaidrotu, kāpēc suns tā trako. «Atvainojiet! Vai jūs, lūdzu, neatvērtu savu somu, es gribu tajā ieskatīties!» Tā būtu pavēle, nevis jautājums. Un diezin vai viņi saka «lūdzu». Varbūt viņus tikai grāmatās iztēlo tik pieklājīgus — policija taču jāgodā.

Vau, vau, vau, vau! Sņak, šņak, šņak!

Jutu, ka šis Zvaniņš pataisīs mani traku. — Nu labi, — es piepeši iesaucos, — tu tur tiksi!

Noliku somu uz ietves un atvēru, taču Zvaniņš nebūt netaisījās drosmīgi lēkt iekšā. Nekā tamlīdzīga. Tas mazlietiņ atkāpās un paskatījās — un sāka riet vēl negantāk nekā līdz šim. Es stāvēju blakus vērodams. Šunelis pavirzījās uz somas pusi. Žurkas tik tikko bija redzamas — saspiedušās vienā kaktā, laikam gluži stīvas no bailēm. Taču niknums manī bija ņēmis virsroku pār saprātu. Es saķēru Zvaniņu aiz skausta un iegrūdu somā pie žurkām. — Plēst! — es pavēlēju. — Lai uzvar stiprākais! — Zvaniņš jau nu tas nebūs — par to biju pārliecināts. Ar somu rokā pagāju kādu gabalu uz priekšu, visai apmierināts ar sevi. «Tā tev arī vajag, mazais draņķi,» es domās sacīju. «Nu tu vairs nevaukšķēsi.»

Tomēr drīz vien sāku nožēlot izdarīto. Patiesībā Zvaniņš varbūt nemaz nebija slikts šunelis. Viņš tikai pildīja savu pienākumu. Vai viņš pelnījis tik briesmīgu nāvi? Un ko es ieraudzīšu, atvēris somu? Pusapgrauztu, asiņainu suni? Steigšus noliku somu zemē. Iekšpusē — ne skaņas. Cerēju, ka Zvaniņš varbūt vēl ir dzīvs. Es atvēru somu. Zvaniņš izlēca un kā bulta aizdrāzās uz mājām. Viņš skrēja tā, kā neviens mazs sunītis laikam gan nebija skrējis, un es vairs nedzirdēju nevienu pašu «vau». Bet ko dara Sokrāts un citas žurkas? Es bažīgi palūkojos somā. Visas sveikas un veselas. Paglāstīju Sokrātu. Acīmredzot ne viena, ne otra puse nebija izšķīrusies par uzbrukumu.

Aizvēru somu un devos tālāk; tiklīdz, izkļuvis uz šosejas, sasniedzu pieturu, pienāca autobuss. Iekāpis tajā un apsēdies, es pa logu noskatījos, kā policijas patruļmašīna iegriežas Džounsa šķērsielā. Lieliski! Tieši laikā.

Mamma mirst. Viņa pati to zina. Taisnību sakot, neesmu pūlējies viņai to slēpt. Viņa to arī nebūtu gribējusi. Ārsts saka — viņai atlikusi nedēļa vai varbūt desmit dienas. Jo ātrāk, jo labāk. Ja mūsu valstī būtu saprātīgi likumi, ārsts būtu varējis viņu «iemidzināt» jau pagājušo nedēļu — tad, kad kļuva skaidrs, ka viņa vairs- necelsies. Pret mājdzīvniekiem mēs šai ziņā izturamies labāk.

Gaidīt kāda cilvēka nāvi ir apgrūtinoši. Bet arī interesanti. Mammai gribētos nomirt ar pārliecību, ka dzīve nav nodzīvota velti. Taču vienīgais, kas pēc viņas paliek, vienīgais viņas pūliņu apliecinājums esmu es. Un manī viņa ir vīlusies. Arī es pats par savu personu neesmu sajūsmā. Kaut kas kaut kad ir sagājis šķērsām. Taču mamma labprāt iedomātos, ka tā nav. Viņai gribētos ierasties debesīs ar solīdu dzīvē gūto panākumu sarakstu roka — taustāmu, materiālas dabas panākumu sarakstu. «Paraugieties lejup — lūk, tur ir mans dēls,» viņa sacītu. «Kopš tēva nāves viņš divkārt palielinājis firmas apgrozījumu, turklāt ik svētdienu divas reizes apmeklē baznīcu. Arī tēvam savā laikā neklājās slikti, galvenokārt tāpēc, ka viņam bija tik gādīga un saprotoša sieva.» Tas tiesa, ka ik svētdienu es divas reizes velkos uz baznīcu, bet, tiklīdz viņa būs nomirusi, es tur savu kāju vairs nesperšu. Tagad eju tikai tādēļ, lai nebūtu ar viņu jāstrīdas.

īstenībā mamma runā pavisam ko citu. «Ko lai dara … Kad būšu nomirusi, tev vairs nebūs ar mani tā jānopūlas.» (Loģiski.) «Tad tev būs jārūpējas pašam par sevi.» (Arī loģiski.) «Tev derētu sameklēt sev kādu labu, prātīgu meiteni. Nu jau būtu laiks domāt par precēšanos, tikai, Dieva dēļ, pārāk nesteidzies.» (Varētu domāt, ka man jāpaspēj uz pēdējo vilcienu.) «Tavs tēvs allaž mēdza sacīt — bez manis viņš dzīvē neko nebūtu sasniedzis. Ja nebijis manis, viņš aizietu postā. Un tu vienmēr esi bijis labs zēns. Nekad neesi darījis nekādas blēņas. Tu taču esi labs un krietns zēns, vai ne?»

«Jā, māmiņ.»

Viņai vēl arvien gribētos zināt, kas tās par vakara pastaigām, kurās es dodos, taču viņa baidās jautāt. Šķiet, ka viņa nemaz neiebilstu, ja es apmeklētu kādu sievieti, — ja vien viņai nebūtu jākļūst t^m par liecinieci. Viņai patīkot, ka vīrietis ir īsts vīrietis, nevis lupata, — tā viņa reiz, man par lielu pārsteigumu, izteicās.

«Jā gan — šķiet, ka savu mūžu esmu nodzīvojusi godam. Krietns vīrs, krietns dēls … Dievs ir atalgojis manus pūliņus.»

Uz to es neko neatbildu. Mamma zina, ka sagādā man briesmīgas neērtības, un pati par to gaužas. Jau vairākus rītus esmu nokavējis darbu; pusdienlaiks man vienmēr jāņem garāks, turklāt bieži gadās, ka pats nedabūju iekost ne kumosa. Est man nav jātaisa, jo mamma neko neēd, bet viņai vajadzīga pastāvīga apkopšana. Patronāžas māsa man palīdz, taču gluži visu viņa nedara. Mamma gan neēd, tomēr no mutes viņai pastavigi sūcas kaut kas brūns, un man tas jāsatīra.

No Džounsa neko nevaru saprast. Cik man zināms, par riepām viņš nav nevienam stāstījis. Varbūt policisti ieteikuši viņam turēt mēli aiz zobiem, cerēdami, ka vainīgais pats sevi kaut kā nodos. Vai tad viņi nesaprot, ka vainīgas žurkas? Varbūt tik fantastisks variants viņiem vienkārši nav ienācis prātā.

Mamma ļoti raizējas pa to, kas ar mani notiks, pēc tam kad viņa bus mirusi. Nudien nesaprotu, kāpēc. Jau vairākas reizes viņa ir teikusi: «Varbūt tēvocis tev palīdzēs.» Vienreiz nomurmināja: «Vai nu pavisam aizmirsīs savu paša brāļadēlu.» Runa ir par manu vienīgo tēvoci, kurš dzīvo Kanādā un, kā stāsta, esot bagāts.

Es turpinu vērot Džounsu, un reizēm šķiet, ka arī viņš vēro mani. Vai viņš nojautis, ka tas varētu būt es, kas sabojājis viņa riepas? Tas man patiktu, bet es, protams, nedrīkstu dot nekādu mājienu, kas apstiprinātu viņa aizdomas. To tik viņš gaida. Norisinās kaut kas līdzīgs psiholoģiskai divkaujai, lai arī Džounss to nezina. Viņš domā, ka esmu pilnīgi viņa varā un viņš var izdarīties ar mani, kā vien patīk.

Džounss kļuvis visai nejauks, jo viņu kaitina mana pastāvīgā kavēšanās un ilgie pusdienlaiki. «Vai tad jūs nevarat algot kopēju?» — To viņš ir vaicājis jau divas reizes. Un: «Ilgi tā nevar turpināties. Jūs vairs netiksiet galā ar darbu.»

«Ar darbu es tieku galā,» es viņam atbildu. «Vakaros palieku ilgāk, līdz viss ir padarīts.»

Viņš aiziet purpinādams.

Beidzot viņa nomira. Man jau likās, ka tas vilksies bezgalīgi. Viņa nodzīvoja par veselām trim dienām ilgāk, nekā ārsts bija paredzējis. Taisnību sakot, tagad, kad viss jau galā, es ar mammu pat lepojos. Viņa bija dūšīga vecenīte.

Šorīt apglabājām. Tāpat pa vecam. Mamma man bija teikusi, ka negribot kremāciju. Lai aprokot viņu blakus tēvam. Pēdējos piecpadsmit gados es par šo tēmu tiku saņēmis sīkas instrukcijas ik reizi, kad mamma jutās nevesela, pat ja viņai bija tikai lielākas iesnas.

Bēres var izvērsties par notikumu. Būdams aizgājēja vienīgais tuvinieks, tu kļūsti par svarīgu personu. Protams, es nebiju, kā mēdz teikt, «bēdu sagrauzts», bet man patika tas, ka visi pievērš man uzmanību. Otras tādas reizes vairs nebūs. Nākamais šāda veida notikums mūsu ģimenē būs manas paša bēres, un pēc manis jau nu neviens nesēros. Tīrais brīnums, cik mammai bija daudz pavadītāju. Lielākā daļa no tiem bija mūsu draudzes locekļi, taču bija arī biznesmeņi, tēva draugi. Man šķiet, veciem cilvēkiem patīk bēru ceremonijas. Atgriezdamies no kapsētas, viņi pārliecinās, ka ir vēl dzīvi.

Arī Džounss ieradās. Izturējās pret mani tik laipni un gādīgi, pavisam citādi nekā darbā. Šķiet, ka es viņu izprotu. Viņš apliecināja savu īpašnieka stāvokli. Firma agrāk piederēja tēvam. Mamma bija tēva atraitne. Tas, ka mammas bēres Džounsam ir svarīgs notikums,_nozīmē, ka viņš ir cienījams, ar atbildības sajūtu apveltīts cilvēks.

Bet tas vēl nav viss. Viņš labprāt pirktu mūsu māju. Zinu, Džounss allaž uzskatīja tēvu pa izcilu personu. Lai arī beigās tēvam diez kā vairs negāja, Džounsam, cīnoties uz augšu pa karjeras kāpnēm, viņš vienalga likās gluži kā karalis uz troņa. Nopircis mūsu māju un ievācies tajā, Džounss beidzot būtu sasniedzis ilgoto mērķi. Viņš noraugās uz māju apmēram tāpat, kā uzurpators varētu noraudzīties uz karaļa pili. Taču šo pili viņš nedabūs, kamēr vien man te vēl būs kāda teikšana.

Pēc bēru ceremonijas es pat nelūdzu viņu atnākt šurp. Viņš laikam bija domājis, ka visi dosies uz māju, lai noklausītos, kā advokāts nolasa mammas testamentu. Taču es negribēju, lai viņš velkas uz šejieni, ne viņš, ne arī kāds cits. Viens no iemesliem — man nebija, ar ko bēriniekus pacienāt. Ar tējas galda klāšanu negribējās noņemties, bet dzirdīt visus ar grādīgo — tas sanāktu par dārgu. Tā nu es ļāvu viņiem doties katram uz savām mājām.

Lai nu kā, tagad man būs vairāk naudas. Kādu daļu mamma taču tērēja savām vajadzībām. Zinu, ka tērēja. Lai arī tā varbūt nebija liela summa, tagad tā visa paliks man. Nevienam citam viņa to nevarēja novēlēt.

Žurkas atvedīšu uz māju. Turēšu tās pagrabā. Sokrātu gan ne. Sokrāts drīkstēs staigāt, kur vien viņam patiks. Tas būs daudz ērtāk nekā ikreiz iet uz šķūnīti. Varēsim lieliski trenēties.

Šodien biju aizgājis pie advokāta. Man vajadzēja Džounsam atprasīties, taču viņš izturējās ļoti laipni. Laikam cer dabūt māju. Advokāts mani šausmīgi satrieca. Izrādās, ka māte saņēmusi ikgada renti, kas pienākusies tikai viņai un ko es nevaru mantot. Tagad man būs nevis vairāk naudas mājas uzturēšanai, bet vēl mazāk nekā līdz šim. Taisnību sakot, nezinu, kā vispār varēšu iztikt. Tagad gudroju — diez vai Džounss zināja par mātes renti un tās noteikumiem? Varbūt, rakņādamies tēva atstātajos dokumentos, viņš ir ko uzodis. Nav brīnums, ka tik labprāt atlaida mani pie advokāta.

Kad atkal ierados kantorī, Džounss neko neteica, bet pec darba beigām mēs gaitenī satikāmies. — Ja jūs gadījumā meklējat, kam pārdot mātes māju, es varbūt varu nākt talkā, — šis tā nevērīgi saka. — Es pazīstu vienu cilvēku, kuru tā varētu interesēt.

Arī es pazīstu cilvēku, kuru tā varētu interesēt, bet darīšu visu iespējamo, lai viņš to nedabūtu.

Šovakar sāku gatavoties žurku uzņemšanai. Tā saistīta ar diiudzam problēmām. Es neturēšu viņas gūstā kā cietumnieces, ta tas nav domāts. Ja es turētu viņas gūstā, man viņas būtu arī pilnīgi jāapgādā._ Man nav tik daudz naudas, lai pirktu žurkām barību veikala, un majora Robinsona dārzā arī nevaru ciemoties pārāk bieži, tad mani droši vien pieķers. Tāpēc viņām brīvi jastaiga iekšā un ārā un ēdamais jāmeklē pašām. Es varu piesolīt tikai ērtu pajumti un reizēm pa kādam gardākam kumosiņam. Esmu nolēmis pirmajā nedēļā viņas barot — varbūt pat pirmajās divās nedēļās, tam man naudas pietiks. Kad žurkas jau būs pieradušas pie jaunās dzīvesvietas, barības devu pakāpeniski samazināšu, lai pamudinātu viņas doties ārā un meklēt vēl kaut ko.

Mūsu pagrabs nav gluži iekšā zemē. Mājas gala sienā pie pašas apakšas tam ir restots lodziņš. Vispirms gribēju ierīkot tā, lai žurkas varētu tikt restēm cauri. Stienīši ir apmēram zīmuļa resnumā, un spraugas starp tiem arī tikpat platas. Atnesu no šķūnīša lauzni un tikmēr vālēju pa stieņiem, līdz viens no tiem pārlūza. Tad iestūmu smago lauzni stienīšu starpā un kustināju šurpu turpu. Beidzot izveidojās tieši tāds caurums, kāds bija vajadzīgs, — lai pieaugusi žurka varētu brīvi ielīst un izlīst, bet kaķim tas būtu par mazu. Lodziņš ir astoņu pēdu augstumā no pagraba grīdas. Mans nākamais darbs būs sameistarot kaut ko līdzīgu kāpnītēm.

Tas nu ir paveikts. Atstiepu no šķūnīša dēli un tā vienā galā iedzinu divas naglas, galvas atstādams par pirksta platumu ārā. Pie šīm naglām piestiprināju divus stieples gabalus, pēc tam tos aptinu ap lodziņa restēm. Tādējādi viens dēļa gals bija nostiprināts. Otru galu — tas sniedzās līdz pagraba pretējai sienai — nolaidu zemāk un atbalstīju uz augšējā plaukta. Tur mēs agrāk žāvējām ābolus. Finierī izgriezu kārtīgus caurumus, lai žurkas, lecot no plaukta uz plaukta, bez grūtībām tiktu augšā un lejā.

No tukšām kartona kārbām uztaisīju žurkām jaunu mītni. Tā novietota pie apakšējiem plauktiem; no turienes žurkas var nokļūt tieši savā mājiņā, nenolecot uz pagraba grīdas. Apkuri ierīkošu tādu pašu, kāda bija Sokrāta mājiņai šķūnī. Rītvakar visam jābūt gatavam. Varbūt pirms gulētiešanas jau varēšu atvest žurkas šurp.

Žurku pārvietošana pagaidām atlikta. Vakar vakarā es paveicu visu, kas bija ieplānots, taču biju aizmirsis sagādāt barību. Pat nezināju, cik žurkas man īstenībā vajadzēs barot. Tāpēc raudzīju spalvastes saskaitīt. Zvīņastes nevedīšu šurp. Lai paliek ārā un pašas gādā par sevi. Biju domājis, ka spalv- astu varētu būt ap divdesmit, bet, sācis skaitīt, saskaitīju vismaz trīsdesmit. Varbūt to ir pat četrdesmit. Nelaime tāda, ka tikai daļu no spalvastēm es pazīstu pēc izskata, turklāt viss šis bars nekad nestāv mierā. Vienas nozūd, citas ierodas. īstenībā es dresēju tikai sešpadsmit žurkas. Arī pārējās ir apguvušas šādas tādas gudrības, bet tikai tāpēc, ka gadījušās tuvumā.

Labi apdomajot, man šķiet, ka arī spalvastes nevajadzētu ņemt gluži visas. Ņemšu tikai divdesmit labākās. Vēlāk, ja vajadzēs^ papildspēkus, es taču katrā laikā varēšu aiziet pēc tiem uz šķūnīti. Turklāt tas diez vai būs nepieciešams. Tās pašas divdesmit, jādomā, drīz vien sev sagādās pēcnācējus.

Šodien pusdienas pārtraukumā aizgāju uz veikalu, kurš, kā vēsta izkārtne, tirgojas ar graudiem un mājdzīvnieku barību. Sacīju, ka gribu pirkt vienu maisu kviešu.

—   Kādam nolūkam? — pārdevējs jautāja.

Man šķita, ka viņš atļaujas būt pārlieku ziņkārīgs.

—   Nesaprotu, kam jums tas jāzina, — es vēsi atbildēju.

—   Man jāzina cena, — viņš paskaidroja. — Sēklas graudiem ir viena cena, lopbarības graudiem — cita, turklāt sēklas graudu cena atkarīga arī no šķirnes un no tā, vai tie ir speciāli apstrādāti.

—   Tā bus barība, — es atteicu.

—   Vai jūs turat vistas?

Uz to es neatbildēju. Man likās, ka jautājums skanēja izsmejoši. Tas tips laikam tomēr bija apjēdzis, ko man vajag, jo iesvēra maisā kaut kādus graudus — jāpieņem, ka tie bija kvieši, — un pieprasīja no inanis trīsdesmit šiliņus. Tas likās stipri dārgi, taču man nebija kur dēties un es samaksāju.

—   Vai gribat, lai aiznesu uz mašīnu? — šis vaicā.

—   Nē. Es vēlos, lai jūs man to piegādājat mājās.

Gribēju jau nosaukt adresi, bet šis pārtrauc mani, sacīdams:

—   Mēs nepiegādājām preces mājās. Varbūt rītdien jūsu mašīna būs brīva un jūs varēsiet atbraukt.

Protams, biju spiests atzīties, ka man nav mašīnas. Pēc tam izrādījās, ka viņš lieliski var piegādāt preces mājās — viņam tikai jāsazinās ar kādu kravas mašīnu kantori. «Bet tas jums maksās vēl piecus šiliņus!» Es, protams, samaksāju. Kas man atlika? Cik tas ir briesmīgi — tu ielaidies ar šādiem ļaudīm un pilnīgi nonāc viņu varā! Esmu pārliecināts, ka visai šai iztaujāšanai par mašīnu bija viens vienīgs mērķis — mani pazemot. Viņš taču redzēja, ka man nav mašīnas, lai gan tada līmeņa cilvēkam kā es mašīnai vajadzētu būt. Ja tev nav mašīnas, tevi uzskata par otrās šķiras pilsoni. Tas ir gaužam nepatīkami, sevišķi, ja kopš mazotnes tevī ieaudzināta zinama augst- I>i.itihji un tu julies nesalīdzināmi pārāks par tādiem, kā, pie- tiK'i utu, I)žounss.

Izrādās, ka esmu rīkojies pareizi, paslēpdams jauno atkritumu tvertni. Tā ieradas pie manis ar pilsētas padomes vietējās nodaļas ziņu: vīrs, kas braukā ar mašīnu, savākdams atkritumus, kadu dienu gluži vienkārši nolika šo tvertni manā pagalmā — pavisam jaunu un spīdīgu. Droši vien nākamajā reisā viņš būtu paņēmis veco līdzi; tā, bez šaubām, jau bija galīgi izrūsējusi. Taču man negribējās piedraņķēt jauno, skaisto tvertni ar atkritumiem, tapec es to klusiņām pievācu un uznesu bēniņos, bet atkritumus bēru vecajā. Apmēram pēc pusgada man atkal atveda jaunu tvertni, un šoreiz es vairs neuzdrīkstējos to pievākt. Nākamajā dienā veco tvertni aizveda, bet man nu bija jālieto visjaunākā. Likās gandrīz vai apgrēcība bērt tajā izdedžus, tējas biezumus un kāpostu lapas. Toties vismaz vienu skaisto tvertni biju pataupījis.

Vakar vakarā, pārnācis mājās, atradu pie durvīm maisu ar kviešiem. Tūliņ atcerējos bēniņos noglabāto atkritumu tvertni. Nonesu to pagrabā un sabēru tajā graudus. Tad man iešāvās prātā vēl viena spoža ideja. Sadabūju vecu skrūvgriezi un ar to kā ar kaltu izsitu tvertnes skārdā pie pašas pamatnes piecus caurumus. Pa katru no tiem izbira mazlietiņ kviešu. Ja pastumj nost tos graudus, kas izbiruši, izbirst vēl mazlietiņ. Pie katra 110 caurumiem vienlaikus varēs ēst divas vai trīs žurkas. Tādējādi esmu iekārtojis žurkām lielisku barotavu, kas nemitīgi nodrošinās tās ar graudiem, ja vien būs piepildīta, turklāt nekad nekļūs netīra. Dzirdināšanas jautājumu biju jau iepriekš atrisinājis: man ir sistēma, ar kuras palīdzību žurkas pašas sev ielaiž ūdeni. Krānam pierīkots klozeta tvertnes mehānisms, tikai bez aizbāžņa, tā vietā ir dēlītis ar atsperi. Tiklīdz žurka uzlec uz dēlīša, tas noslīgst lejup, noliekdams sviru. Krāns atveras, un ūdens tek silītē.

Ūdensapgādes sistēma tomēr nav gluži ideāla. Uzlēkušas uz dēlīša, žurkas ne vienmēr grib lēkt uzreiz nost; ūdens satek par daudz, un silīte pārplūst. Dažas no jaunajām žurkām mēdz rotaļādamās uzlēkt uz dēlīša tieši tobrīd, kad kāda no vecajām dzer, un tad ūdens gāžas vecajai uz galvas. Tieši ta pagājšnedēļ gadījās Sokrātam. Viņš zvērīgi noskaitās. Es jau domāju, ka viņš jaunuli tūdaļ nokodīs, taču viņš tikai apvēla to uz muguras un pāris reižu pamācoši iekampa. Jaunulis pat nemēģināja turēties pretī. Tas viss liecina, ka humora izpratne žurkām ir tieši tāda pati kā cilvēkiem.

Žurkas mitinās pie manis jau pusmēnesi; situācija ir tieši pretēja, nekā es biju iedomājies. Alan likās, ka būs grūti noturēt viņas pagrabā, bet viņas tur tik labi iedzīvojušās, ka nemaz negrib iet ārā. Kāpēc lai viņas to darītu? Tur ir silti un ērti, gan ēdama, gan dzeramā papilnam.

Vakar vakarā sadomāju, ka piespiedīšu žurkas atstāt pagrabu. No cieti saritinātas avīzes pagatavoju aizbāžņus un nosprostoju visus caurumus, pa kuriem no barības tvertnes birst kvieši, pēc tam, kaisīdams tos no saujas, iezīmēju šauru taciņu, kas veda augšup cauri plauktiem un pa dēli līdz pagraba logam. Cerēju, ka, ēzdamas graudus, žurkas sasniegs logu un izlīdīs caur režģiem ārpusē. Kas tev deva! Šovakar, pārnācis mājās, ieraudzīju, ka visi aizbāžņi no caurumiem izvilkti un žurkas mielojas kā arvien. Uz plauktiem un dēļa nobērtos graudus tās pat nebija aiztikušas. Ilgi tā vairs nevar iet. Es taču nevaru tās visu laiku barot. Tām jādodas ārā un pašām jāmeklē sev ēdamais. Būs kaut kas jāizdomā.

Vakaros pēc darba dienas pārnākt mājās tagad ir daudz patīkamāk nekā tad, kad mamma vēl bija dzīva. Es atslēdzu parādes durvis un, ticis iekšā, tās rūpīgi aizslēdzu. Pakaru mēteli un cepuri. Pēc tam dodos uz pagraba durvīm, paveru tās šaurā spraudziņā un palūkojos iekšā. Sokrāts jau tup uz augšējā pakāpiena, mani gaidīdams. «Nāc nu šurp!» es saku, un viņš priecīgs ieskrien gaitenī. Tiklīdz viņš nokļuvis šaipus durvīm, es tās aizveru. Nevienai citai žurkai nav atļauts klaiņot apkārt pa māju. Tās var izvēlēties — palikt pagrabā vai izlīst caur loga režģiem un pastaigāties ārpusē. Tās uzturas pagrabā. Lai daru ko darīdams, ārā iet tās negrib. Tā nu man neatliek nekas cits kā pirkt kviešus. Man tas sanāk daudz par dārgu, bet, kamēr nauda vēl kaut cik turas, es nespēju žurkas ar badinā- šanu dzīt projām.

Katru vakaru, pārnācis mājās, es izlaižu Sokrātu no pagraba un viņš drīkst palikt dzīvojamās telpās tikmēr, kamēr otrā rītā eju prom uz darbu. Pirms iziešanas no mājas ielaižu viņu atpakaļ pagrabā, un viņš pavada dienu kopā ar citām žurkām. Visu pārējo laiku mēs esam divatā, un naktis viņš pavada manā gultā. Sokrāts ievēro tīrību. Pareizāk sakot, es viņam to iemācīju, un tas nemaz nebija grūti. Pirmoreiz nokļuvis istabā, viņš visur atstāja spiriņas, bet es tās katrreiz saņēmu ar papīra gabalu un iebēru vecā pannā, ko atnesu no virtuves. Sokrāts ļoti drīz saprata, ko es gribu, un, tiklīdz bija vajadzība, ielēca pannā un nokārtojās tur. Panna ir visai parocīga nēsāšanai apkārt pa dzīvokli. Laiku pa laikam izberu tās saturu klozetpodā vai arī pa logu — kur tobrīd ērtāk.

Kad pirmais vakars bija aizvadīts kopā un pienaca gulētiešanas laiks, man netikās nest Sokrātu atpakaļ uz pagrabu. Šķita, ka viņš to var uztvert kā apvainojumu. Tapec es sadabūju kartona kasti un gabalu vecas segas. Kasti ar tanī ieklāto segu novietoju pie savas gultas un turpat blakus noliku arī pannu — gadījumam, ja Sokrātam naktī ievajadzētos. No rīta pamodies, atradu Sokrātu gultā starp palagiem, piespiedušos man cieši klāt — laikam jau kastē bija kļuvis par aukstu. Tagad viņš vienmer guļ gultā pie manis, siltās naktīs — uz spilvena.

Darba apjoms mūsu firmas kantorī palielinās. Nezinu, vai ir pieaudzis apgrozījums, bet pasūtījumu skaits — noteikti. Tas nozīmē, ka visiem vairāk jāstrādā, sevišķi man. Pagājušā nedēļā trīs vakarus dabūju palikt ilgāk. Pie mums katram, kurš paliek strādāt pēc darba laika beigām, ir tiesības saņemt «tējas naudu» — puskronu tējai un vieglam uzkodām. Tāpēc ik vakaru, kad paliku ilgāk, es pats sev izmaksāju «tējas naudu», neaizmirstams ierakstīt šos izdevumus kases grāmatā. Kases grāmatu Džounss katru rītu pārbauda. Piektdienas rītā viņš man jautāja:

—   Vai šī strādāšana pa vakariem tiešām ir nepieciešama?

—   Citādi es netieku galā, — es atbildēju. — Darba tagad daudz vairāk.

—   Jums būtu jātiek galā, — viņš atteica. — Tas atkarīgs no darba efektivitātes. Es vēlētos, lai turpmāk jūs paveiktu savus pienākumus parastajā darba laikā. Mēs nevaram atļauties nemitīgi maksāt jums «tējas naudu». Tas mums nav izdevīgi.

Protams, viņam traki žēl to nedaudzo šiliņu, ko es dabūju klāt pie algas. Viņš zina, ka ēšanai es šo naudu netērēju, jo ņemu līdzi sviestmaizes. Tas viss nozīmē, ka vakaros es palikšu ilgāk tāpat kā līdz šim, tikai neko par to nesaņemšu. Pirms daudziem, daudziem gadiem, kad Džounss vēl strādāja noliktavā par krāvēju, es dzirdēju vienu no viņa darbabiedriem sakām, ka viņš esot pretīgs sīkstulis. Manuprāt, šis apzīmējums viņam ir ļoti piemērots.

Pie mums tagad strādā kāda meiča. Šodien ieradās. Sievišķis mūsu kantorī — kaut kas tāds agrāk nebija pieredzēts! Nevaru saprast, kas Džounsam padomā. Saka — šī mums visiem palīdzēšot, atvieglošot darbu. Bet ar Džounsu jau nevar zināt. Varbūt viņš tiešām nospriedis, ka mans darbs ir neefektīvs, vai arī lēš, ka sievietei varēs maksāt mazāku algu. Nudien nezinu, vai mana strādāšana, raugoties no malas, šķiet efektīva vai neefektīva. Manuprāt, es rakstu ātri un ļoti reti kļūdos. Tomēr iespējams, ka vaina ir citur. Es neizskatos gluži tāds, kādam mūsdienu «efektīvajam» ierēdnim jābūt; varētu sacīt, es izskatos vecmodīgs. Nesaprotu, kādēļ tas tā ir, — ja spriež pēc gadiem, tad varētu sacīt, ka esmu vēl pajauns. Vienu gan zinu droši: manis rakstītie dokumenti ir noformēti daudz kārtīgāk nekā tie, ko mēs saņemam. Ja jūs redzētu, kādus rēķinus mums piesūta — puse no tiem izrakstīti kļūdaini, un par pavadzīmēm vispār nav vērts runāt. Bieži vien tajās uzrādītā prece domāta pavisam citai firmai. Šo brīnumu sacerētājas ir meičas, kas strādā mūsu partneru kantoros. Vai tad viņas domā par darbu? Galva cauru dienu aizņemta ar «čaļiem», kā viņas tos dēvē. Tagad viena tāda svilpaste būs arī pie mums. Protams, meitenes mūsu firmā ir strādājušas vienmēr — par mašīnrakstītājām, bet tas nu nav gluži tas pats, kas strādāt par kasieri.

Jaunpieņemtajai meičai iedots patstāvīgs darbs: viņa pārbauda rēķinus, ko mēs nosūtām citām firmām. Agrāk, tēva laikos, ar rēķiniem nodarbojās divi cilvēki: viens tos izrakstīja un otrs — ekspeditors — vēl pārbaudīja. Džounss, ticis pie varas, šo sistēmu likvidēja, atstādams ekspedīcijā tikai vienu cilvēku. Protams, līdz ar to kļūdaini izrakstītu rēķinu skaits palielinājās. Vai Džounss pieņēmis meiteni šī iemesla dēļ vai arī tādēļ, lai atlaistu mani, — tas man nav skaidrs. Šā vai tā, pirmās divas nedēļas meiča pavadīja pie mums kā «mācekle»; tas nozīmē, ka viņai uzdeva apgūt visus mūsu kantorī veicamos darbus, jo sevišķi manējo. Es taču nevarēju atteikties viņai paskaidrot, ar ko nodarbojos, ja grāmatvedis man lika tā darīt un viņam savukārt Džounss bija licis tā darīt. Tomēr aprobežojos ar pašu mazumiņu; teicu, ka man nav laika gariem skaidrojumiem, viņai jāsēž man blakus un jāskatās, līdz pat\ visu sapratīs, īstenībā man patiešām nav laika, kaut arī ik vakaru palieku vēlāk, lai paveiktu iekavēto. Veselu nedēļu meiča nokvernēja man blakus, skatīdamās, ko es daru. Nedēļas beigās vēl pateicās par to, ka es esot bijis tik laipns un pretimnākošs. īstenībā meitenei nav nekādas vainas un man viņa pat varētu iepatikties, ja vien es sev nemitīgi neatgādinātu, ka viņa ir šeit tādēļ, lai atņemtu man darbu. Mūsu pašreizējās attiecības, raugoties no malas, šķiet pat draudzīgas. Pēdējā dienā es viņai nedaudz ironiski teicu:

—   Nu, tagad jūs šo darbu esat apguvusi tikpat labi kā es,, varbūt pat labāk.

—   Ak Dievs, nē! — viņa iesaucās. — Es nemaz nesaprotu* kā jūs ar to visu tiekat galā. Es laikam te sēdētu līdz pusnaktij un arī tad nebūtu pabeigusi.

Protams, es neteicu viņai, ka dažu labu vakaru palieku kantorī līdz vienpadsmitiem un ilgāk. Meitene vēl varētu nodomāt, ka nemaz neesmu par viņu tik ļoti pārāks. Toties tagad šī Džounsam un grāmatvedim laikam gan pilnas ausis piedziedājusi par mana darba efektivitāti. Grāmatvedim jau nu būtu jāsaprot, ka es esmu vismaz puslīdz labs darbinieks, bet viņš droši vien ir Džounsa ietekmē. Lai nepriecājas — kas zina, viņš var būt nākamais. Kādu dienu Džounss sadomās, ka nenaktu par ļaunu aizstāt viņu. Lai nu kā, tagad meičai ir noteikts darbs — rēķinu pārbaudīšana. Šķiet, ka savas pozīcijas līdz šim •esmu noturējis.

Šodien grāmatvedis man pavēstīja, kāds esot bijis Džounsa īstenais nodoms, meiteni pieņemot: vēl viens cilvēks būšot droša garantija tam, lai darbs kantorī nevienu dienu neapstātos. Ja grāmatvedim vai man, vai ekspeditoram gadītos saslimt, darba process būtu jāpārtrauc. Toties tagad jebkuru no mums aizstās šī meiča — tā sacīt, viņa būs «notēs puļķis».

Nezinu, ticēt tam vai neticēt. Grāmatvedis to visu acīmredzot ir uztvēris kā svētu patiesību. Iespējams, ka arī pats Džounss tam pa daļai tic. Melīgiem cilvēkiem ir tāda īpatnība, ka prāts viņiem darbojas it kā divos dažādos kanālos. Viņiem galvā var būt divas pilnīgi pretējas teorijas, un runādami viņi izraugās vienu vai otru atkarībā no tā, ko klausītājam būtu vēlams dzirdēt. Man šķiet, Džounss ir izprātojis, ka visus mūsu kantora vīriešus varētu aizstāt ar sievietēm (un maksāt viņām mazāku algu), tikai nav vēl īsti pārliecināts, kā to izdarīt. Tāpēc pagaidām viņš pieņēmis tikai vienu meiteni — kā aizvietotāju, to viņš grāmatvedim pateicis gluži pareizi. Agrāk vai vēlāk kāds no mums saslims, un meitenei uzdos darīt viņa darbu. Ja izrādīsies, ka viņai veicas pietiekami labi, tad tas, kuru viņa aizstājusi, pirmajā izdevīgajā gadījumā tiks atlaists.

Vienu brīdi es jau gribēju izstāstīt savus apsvērumus grāmatvedim; domāju, ka mums visiem varbūt vajadzētu apvienoties un norunāt, ka, gadījumā ja viens no mums saslimtu, pārējie rūpētos par to, lai meičai darbā notiek ķibele pēc ķibeles. Taču es neuzdrošinājos. Grāmatvedis būtu šokēts. Viņš ir no to vecmodīgo, uzticamo ierēdņu sugas, kuri būtu ar mieru, lai viņiem kaut rīkli pārgriež, ja vien priekšnieks tā pavēlējis.

Savādi — man sāk rasties iespaids, ka meitenei es patiku. Parasti jaunas sievietes mani tikpat kā neievēro. Ar savu smalko intuīciju viņas jau pirmajā mirklī nojauš, ka es neesmu nekāds dižais loms un manis dēļ nav vērts tērēt laiku. Daža laba ir izturējusies pret mani ar līdzjūtibu, bet tas arī viss.

Šķiet, ka meitenes acīs es esmu cienījama persona. Ar mani viņa allaž runā godbijīgi. Protams, var būt, ka tā ir tikai izlikšanās, lai iegūtu manu uzticību. Viņa allaž piedāvājas man palīdzēt un, kad es to atļauju, pūlas, cik spēdama. Vakar viņa teica: «Manuprāt, jūs šeit esat visvairāk noslogotais darbinieks. Būtu gluži pareizi, ja es jums palīdzētu. Man tik un tā reizēm iznāk sēdēt dīkā.» Priekšlikums ļoti kārdinošs, jo meitenei ir taisnība. Darbs aug kā sniega pika, veldamās no kalna. Pagājušā nedeļa nostrādāju četrus vakarus — pirmdien, otrdien, trešdien un ceturtdien. Šonedēļ būs tas pats. Tomēr es atteicos. Tik laipni un pieklājīgi, cik vien iespējams, jo, par spīti visam, meitene man patīk.

Piektdienas vakaros es nemēdzu strādāt. Iemesls: piektdienas pats Džounss paliek vēlāk, lai sastādītu jaunus cenrāžus. Tapec es ar ilgošanos gaidu piektdienu, nemaz nerunājot par sestdienu un svētdienu. Darbs man īstenībā ir pretīgs. Es strādāju daudz, bet vienīgi tāpēc, ka baidos palikt bez iztikas līdzekļiem.

Faktiski, ja tā padomā, inan nav iebildumu pret pašu strādāšanu. Man tikai nepatīk, ka iet zudumā brīvais laiks. Kopš mamma nomira, mājās kļuvis tik omulīgi! No tā brīža, kad esmu novilcis virsdrēbes un pavēris pagraba durvis, mani pārņem pilnīga labsajūta. Visvairāk laika es pavadu divatā ar Sokrātu. Pārējās žurkas mani diez ko neinteresē. Protams, es rūpējos par viņu uzturu un ērtībām, bet pat tajos vakaros, kad esmu pārnācis mājās agri, nekad nepalieku pie viņām pagrabā ilgāk par stundu. Dresēšanu neesmu pārtraucis, un pamazām vien viņas ir daudz ko apguvušas, lai gan līdz Sokrāta līmenim viņām vēl tālu. Man nudien šķiet, ka Sokrāts saprot katru vārdu, ko es saku. Turklāt pa dienu, kad manis nav mājās, viņš laikam māca pārējās žurkas. Piemēram, tās visas prot skaitīt līdz desmit, bet es nedomāju, ka tas ir tikai mans nopelns. Viens no jaunajiem tēviņiem man šķiet īpaši attapīgs. Interesanti, ka viņš nebūt nav izteikts spalvaste kā vairums citu. Varētu sacīt, ka viņš ir pārejas tips. īsti nezinu, no kurienes viņš te radies. Manuprāt, starp tām žurkām, kuras no šķūnīša pārvietoju uz pagrabu, viņa nebija. Protams, viņš varēja piedzimt pagrabā, taču es neatceros redzējis viņu ne kā mazuli, ne kā pusauga žurkulēnu, un neizskatās, ka viņš būtu kādas ģimenes loceklis. Nez kādēļ man šķiet, ka viņš ir Sokrāta dēls, lai gan nevaru to droši zināt (un Sokrāts arī laikam ne). Visticamāk, ka viņš pats atradis ceļu uz pagrabu. Esmu iesaucis viņu pa Zālamanu, jo viņš ir tik gudrs. Taču par Sokrātu es viņu nemūžam nesauktu, pat ja šis vārds vēl nebūtu aizņemts.

Zālamans, pēc manām domām, ir tāds viltīgs gudrelis, bet Sokrāts ir ne vien gudrs, bet arī labs un mīļš.

Pēdējā laikā es nāku mājās tik vēlu un tik noguris, ka spēju vairs tikai pabarot žurkas un iekrist gultā. Būtu labi, ja Sokrātu varētu ņemt līdzi uz kantori. Kad citi darbinieki aizietu mājās, es varētu palaist viņu vaļā un viņš rotaļātos mana tuvumā, bet es strādātu. Taču tādā gadījumā viņam visa diena būtu jānotup somā, un tas nav taisnīgi.

Kopš man atņemta «tējas nauda», manas finanses ir uz katastrofas robežas. «Tējas nauda» man nozīmēja tīru peļņu. Es vienmēr ņemu līdzi tēju termosā un dažas maizes šķēles ar margarīnu; mājās šajā laikā es tik un tā ēstu to pašu. Varētu domāt, ka manas algas pietiek, lai dzīvotu puslīdz normāli. Tā jau arī būtu, ja es pārdotu māju un pārceltos uz kādu mēbelētu istabu; uzskata, ka vientuļam vecpuisim nekas vairāk ari nav vajadzīgs. Toties tagad manu dzīvi aptumšo komunālo pakalpojumu rēķins. To var nomaksāt divos paņēmienos, taču jau pirmajai iemaksai man vajadzēs izņemt no bankas visu atlikušo naudu, tai pievienojot gandrīz visu šīmēneša algu. Gribu šo summu samaksāt, kaut gan tas būs iespējams tikai mēneša beigās. Ogļu arī vairs nav, bet kviešu, par laimi, vēl diezgan. Neesmu jau pirmais, kuram gadījies kādu laiku pārtikt no maizes un ūdens. Un pārāk auksts pirms Ziemsvētkiem arī nemēdz būt.

Atkal spoža ideja! Naudu tā man nenesīs, taču esmu izdomājis, kā varēšu turēt Sokrātu sev tuvumā. Blakus dāmu tualetes telpai ir istaba, ko mēs saucam par arhīvu. Agrāk mēs nesām uz turieni novecojušu dokumentu mapes un kases grāmatas, kad tās bija pierakstītas pilnas, jo nebija dūšas sviest šos «lietiskos pierādījumus» ārā — ja nu pēkšņi ievajagas? Jau tēva dzīves laikā visi arhīva plaukti tika bāztin piebāzti un grāmatas krāva kaudzēs uz grīdas. Tagad mēs arhīvu vairs neizmantojam, neviens pat neiet tur iekšā. Kāpēc gan es nevarētu ielaist tur Sokrātu? Viņš tur varētu skraidelēt visu dienu, un neviens neko nenojaustu, bet pēc darba laika beigām es aiznestu viņu pie sevis uz grāmatvedību. Vispirms gan jāapskatās, kas arhīvā notiek pašlaik.

Stāvoklis ir pat labāks, nekā es biju iedomājies. Durvis bija aizslēgtas, toties atslēga — turpat slēdzenē. Iegāju iekšā un paskatījos. No cilvēka viedokļa šī telpa ir stāvgrūdām pilna, bet tas nenozīmē, ka žurka tur nevarētu lieliski izskraidīties un izlēkāties. Tomēr nolēmu būt ļoti piesardzīgs. Iznācis ārā, aizslēdzu durvis un atslēgu iebāzu kabatā. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka neviens to neredzēja. Kopš tā laika ir pagājusi nedēļa; par arhīvu nevienam nav nekādas intereses. Ja kādam arī vajadzēs tur iekļūt, tad viņš, bez šaubām, nevis lauzīs durvis, bet vispirms griezīsies pie manis. «Jā,» es teikšu, «šķiet, ka tēvam bija otra atslēga, bet tā drīzāk varētu būt mājās. Rītdien to atnesīšu, ja izdosies atrast.» Tādējādi līdz nākamās dienas rītam man būs pietiekami daudz laika, lai dabūtu Sokrātu no turienes ārā.

Paldies Dievam, vismaz parādos neesmu iedzīvojies. Pēc tēva nāves mamma ļoti uzmanījās, lai tā nenotiktu. Mēs neko nepir- kām uz kredīta, un vienīgie rēķini mums bija par elektrību un gāzi. Sādi vienmēr ir skaidrs, kāds ir tavs patiesais finansiālais stāvoklis. Naudu elektrības un gāzes rēķina nomaksai mamma katru nedēļu mēdza atlikt īpašā aploksnē, un līdz ceturkšņa beigām tur parasti iekrājās pat mazliet vairāk, nekā vajadzīgs. Sākumā arī es tā darīju, bet tad izrādījās, ka noteiktā ceturkšņa maksa par elektrību īstenībā ir par lielu, jo es nemaz tik daudz nenotērēju. Piedabūju elektrības uzņēmuma ļaudis, lai manā mājā uzstāda elektrības skaitītāju, ko iedarbina ar monētu. Manuprāt, tas ir ļoti izdevīgi. Man vienmēr deg tikai viena spuldze. Ja vienu elektrības «porciju» esmu iztērējis un makā vairs nav ne šiliņa, tad to vakaru dzīvoju tumsā. Reizēm tas sagādā neērtības, toties ietaupās nauda.

Šodien Sokrāts bija man līdzi uz darbu. Aiznesu viņu uz turieni tēva somā. Nogaidījis brīdi, kad neviena nebija tuvumā, es iespruku pa arhīva durvīm, atvēru somu un izlaidu savu draugu ārā. Noliku viņam arī barību. Sokrāts tūdaļ sāka izpētīt jauno vietu. Kādu minūti viņu pavērojis, nospriedu, ka arhīvā viņš j,utīsies labi un es varu iet projām. Taču vispirms es izņēmu atslēgu un paskatījos pa caurumu, vienlaikus arī ieklausīdamies. Nevienu tuvumā nemanīju. Izgāju ārā. Pulkstenis bija tikai desmit minūtes pāri deviņiem. Meitenes nenāk agrāk par pusdesmitiem. Nodomāju, ka tagad tikai pusdienlaikā man būs izdevība ieiet un apskatīties, kā Sokrātam klājas.

Taču todien es nemaz pie viņa netiku. Izrādās, ka meitenes neiet mājās — viņas ņem līdzi sviestmaizes un dāmu tualetē vāra tēju. Veselu stundu viņas tur šaudījās iekšā ārā. Ņemot vērā attiecības, kādas pēdējā laikā valda mūsu darbinieku vidū, neviens nekad nevar būt drošs, vai viņu nenovēro. Ja mani pamanītu ieejam arhīvā vai iznākam no tā, Džounss, jādomā, jau pēc piecām minūtēm to uzzinātu un sāktu uzplīties ar jautājumiem.

Tā nu sanāca, ka doties pie Sokrāta es uzdrošinājos tikai tad, kad visi citi jau bija projām. Iegāju arhīvā un viņu pasaucu. Sokrāts nerādījās. Saucu un saucu. Sāku jau raizēties, nevarēju saprast, ko lai dara. Cik tālu viņš aizskrējis? Varbūt mēģinājis nokļūt mājās? Vai tas maz iespējams — pa mašīnu pilnām ielām? Un pat tad, ja tās viņam laimīgi izdotos šķērsot, — pa nomales ieliņām, kur ik uz soļa sastopami klaiņojoši kaķi un nikni suņi? Biju jau zaudējis pēdējo cerību — un tad atradu viņu somā, aizmigušu, kamoliņā savilkušos, gandrīz neredzamu.

Pirmaja mirklī man šķita, ka viņš ir beigts. Iešāvās prātā — varbūt viņš grauzis veco grāmatu ādas muguriņas, varbūt tās speciāli piesūcinātas ar kādu indi? Taču Sokrāts bija sveiks un vesels, tikai saskumis aiz vientulības. Kažociņa spalvas viņam bija nespodras un sabozušās. Paņēmu viņu rokās un paglastīju, un drīz viņam uzlabojās oma. Viņš sāka mazgāties. Pēc brīža viņš jau atkal bija tikpat gluds un spīdīgs kā parasti. Tikai tagad ieraudzīju, cik liels viņš izaudzis. Šķiet, ka visu šo laiku viņš neko citu nav darījis kā vien audzis un audzis.

Pēc tam aiznesu Sokrātu uz mūsu istabu, un visu laiku, kamēr es strādāju — divas vai trīs stundas —, viņš pavadīja skraidīdams un rotaļādamies. Šķiet, ka otrreiz vis neņemšu viņu līdzi. Tā būtu cietsirdība, nudien.

Es tomēr nespēju samierināties ar domu, ka Sokrātam vienmēr būs jāpaliek mājās. Cenšos izgudrot, kā varētu viņu bez bažām turēt kaut kur tuvumā, zinot, ka viņš neskumst. Manuprāt, tajā dienā viņš bija tik ļoti sanīcis tāpēc, ka bija pamests vientulībā un svešā vietā varbūt arī juta bailes. Ja nu es paņemtu līdzi vēl kādu žurku — tad taču Sokrātam vairs nevajadzētu justies vientuļam! Un, ja rīkošos pareizi, arī baidīties viņam nevajadzētu.

Esmu nolēmis, ka Sokrātam biedros ņemšu Benu Suleimanu. Bens Suleirnans ir tas jaunais tēviņš, kuru es agrāk saucu par Zālamanu. Nudien nezinu, kāpēc devu viņam citu vārdu. Tā vien šķiet, ka viņš pats butu mani uz to uzvedinājis.

Šodien ir svētdiena. No rīta — ap to laiku, kad, mammai dzīvai esot, posos uz baznīcu, — es iecēlu Sokrātu un Benu Suleimanu somā un devos uz centru. Svētdienās tur ir ļoti kluss. Ielā, kur atrodas mūsu firmas kantoris, vispār neredzēju neviena cilvēka. Es vienmēr nēsāju līdzi kantora ārdurvju atslēgu — to, kura reiz piederēja tēvam. Sī atslēga ir kaut kas tāds, ko Džounss man vēl nav mēģinājis atņemt. Ja viņš man to atņemtu, tad vakaros, kad palieku ilgāk, man nebūtu, ar ko aizslēgt durvis. Turpretī, ja viņš, apvaicājies par atslēgu, atstātu to man, viņš vairs nevarētu izlikties nezinām, ka es vakaros strādāju virsstundas. Sādā gadījumā viņam nāktos vai nu to aizliegt, vai arī ļaut man atkal ņemt no kases «tējas naudu», un ne viens, ne otrs variants viņam acīmredzot nav izdevīgs.

Tātad, ārdurvis atslēdzis, iegāju kantorī, aiznesu abus žurk- tēviņus uz arhīvu un tur palaidu vaļā. Laiku pa laikam pavēru durvis, lai pārliecinātos, kā viņiem tur klājas. Šķiet, ka abi jutās lieliski.

Benu Suleimanu es izvēlējos tāpēc, ka viņš, manuprāt, ir vienīgā žurka, kura intelekta ziņā sasniedz Sokrāta līmeni.

Taisnību sakot, es pieļauju domu, ka viņš pat varētu būt gudrāks par Sokrātu. Tomēr viņā ir kaut kas tāds, kas man nepatīk.

Mājās pārnācu ap sešiem. Esmu paveicis visu iekavēto darbu. Strādāju gluži tāpat kā jebkuru citu dienu, bet padarīju tik daudz, ka taisni jābrīnās. Darbdienās mani ļoti kavē apkārtējie, kuri bieži pārtrauc man strādāšanu — vienam vajadzīgs šis, otram tas. Arī vakaros man nemaz tik labi nesokas, droši vien tapec, ka esmu noguris. Domāju, ka turpmāk laiku pa laikam atnākšu pastrādāt svētdienās — viena svētdiena atsver trīs vakarus, turklāt žurkas varēšu ņemt līdzi, cik vien varēšu panest, un neviens to neuzzinās.

Džounss nolīdzis konsultantus! To es uzzināju no viņa «sekretāres» — mašīnrakstītājas, kura pārraksta viņa vēstules. Tagad šī nosaukta par sekretāri, jo tik svarīga persona kā Džounss nevar iztikt bez sekretāres tāpat kā bez personiskā limuzīna.

—   Ko tie konsultanti īsti dara? — es pajautāju meitenei. Tagad mēs esam visai draudzīgās attiecībās.

—  A, viņi ierodas kādā firmā un konstatē, ka viss tiek darīts nepareizi. Viņi izstrādā līdzekļu ekonomijas plānu; lai to realizētu, jāpieņem jauni darbinieki. Viņi pārbauda darba efektivitāti; izrādās, ka vienīgais, no kura firmā ir kāda jēga, ir kurjers. To viņi iesaka iecelt par direktoru. Pēc tam šī firma parasti bankrotē, bet konsultanti tikmēr jau strādā citā firmā.

—   Ja tas tā ir, kādēļ viņus vispār aicina?

—   Tas taču ir moderni! Varbūt viņi vēl nolems, ka par direktoriem jāieceļ jūs un mani! Tas tik būtu jautri, vai ne? — Es sapratu, ka meitene joko.

Protams, vēsts par šo jaunumu gāja no mutes mutē; varēja manīt, ka kolēģi kļūst nervozi. Grāmatvedis teica:

—   Nu jums būs jāsaņemas, jaunais cilvēk! Var gadīties, ka dažam labam, kura darbs nebūs pietiekami efektīvs, vajadzēs no šejienes šķirties!

Visi vecie darbinieki ieņēmuši šādu pamācoši optimistisku nostāju, taču es redzu, ka īstenībā viņi visi ir pārbijušies līdz nāvei. Laikam gan sirds dziļumos neviens nejūtas par sevi drošs.

Šķiet, ka pagaidām konsultanti vēl nemaz nav īsti ķērušies pie darba. Laiku pa laikam viņi ierodas un Džounss ved viņus pie sevis kabinetā, lai risinātu slepenas sarunas.

Nezinu, ko lai dara naudas jautājumā. Atkal iedomājos, ka derētu aizrakstīt Kanādas tēvocim. Taču viņš tikpat ne reizi nav atbildējis. Turklāt vēstules ietekme varētu but arī neve- lama — tēvocis varētu nospriest, ka es esmu gluži nekam nederīgs cilvēks un izslēgt mani no mantojuma. Ja man vispār gaidāms kāds mantojums. Un tā es atkal nedarīju neko.

Tikai tagad, kad pēc notikušā pagājušas jau divas diennaktis, spēju to kaut cik mierīgi aprakstīt.

Aizpagājušā vakarā es biju tuvu izmisumam. Man bija atlicis vairs tikai pusklaips maizes, bet naudas — ne graša. Varēju apēst maizi pats un likt žurkām badoties vai ari izbarot to žurkām un iet gulēt neēdis. Patiesība ir tāda, ka mēs jau tikpat visu laiku dzīvojam pusbadā; tagad gan būtu jāsaka — dzīvojām. Stāvoklis ir mainījies, vismaz šobrīd. Aizpagājušā vakarā es sapratu: nav svarīgi, kurš apēdīs atlikušo pusklaipu, jo drīz mēs visi tik un tā nomirsim badā. Nauda gaidāma tikai mēneša beigās, kad firma izsniedz man savu ubaga dāvanu. Protams, es katrā laikā varu pagrābt no kases — «aizņemties», kā to saka pieklājīgāki ļaudis. Būtu darījis to nevilcinādamies, ja vien nebijis turpat vai simtprocentīgi pārliecināts, ka mani pieķers. Džourtss ir uzdevis grāmatvedim vismaz trīsreiz mēnesī, iepriekš mani nebrīdinot, pārbaudīt kasi. Nezinu, kādēļ, jo iztrūkuma nekad nav bijis. Es pat neesmu pārliecināts, ka viņš tur mani aizdomās. Manuprāt, tā ir tikai viena no daudzajām riebeklībām, kuras, pēc Džounsa domām, uzlabo darba efektivitāti.

Tā nu es sēdēju, malkodams no glāzes aukstu ūdeni un pārmaiņus noraudzīdamies gan uz maizes gabalu, gan uz Sokrātu,' — un, tā sēžot, man ienāca prātā, ka mana «morālā seja» ir pilnīgi mainījusies. Skaidri zināju: ja varētu apzagt firmu tā, lai netiktu pieķerts, es to darītu. Vienīgi bailes vai, pareizāk sakot, piesardzība atturēja mani no nozieguma, nekas cits. Turklāt šis atklājums man nebūt nelikās apkaunojošs — ne uz to pusi! Gluži otrādi, jutos tā, it kā manā priekšā butu atvērušās kādas durvis. Kā golfa spēlētājs, kurš negaidot atbrīvots no morālā pienākuma skaitīt arī tos sitienus, kurus pretinieks neredz. Tad piepeši es iedomājos, ka Džounss šo parmaiņu varbūt atklājis jau ilgu laiku pirms manis paša, un, par spīti izsalkumam, mani sagrāba smieklu lēkme. Sokrāts izbijies palūkojās augšup. Viņš taču tik sen nebija redzējis, kā es smejos.

Iesākumā nevarēju vien izgudrot, ka izmantošu jauno atkla- jumu. Galvā šaudījās visādas grandiozas idejas — bankas aplaupīšana, uzbrukums pasta vagonam un tamlīdzīgi. Pēc minūtēm piecpadsmit nomierinājos un sāku domāt reālāk. Spriedu tā: kas man šobrīd visvairāk vajadzīgs? Pārtika, ēdamais pašam un žurkām. Nauda nāks pēc tam.

īstenībā pārtikas visapkārt ir atliku likām. Kaimiņiem mājās ir pārtikā. Veikali ir pilni ar pārtiku. Jāizdomā tikai veids, kā to dabūt bez maksāšanas.

Tad es attapos, ka problēmu var atrisināt, pabarojot tikai žurkas vien, — es pats tad bez bažām ķertos pie pusklaipa. Protams, tas būtu pagaidu atrisinājums, taču tieši kaut kāds pagaidu atrisinājums man pašlaik arī vissteidzamāk vajadzīgs. Sai sakarā tūdaļ atcerējos majora Robinsona dārzu — nudien nezinu, kāpēc. Viņš nebūt nav pats tuvākais kaimiņš. Toties viņš bieži ir projām, un es jau dažu labu reizi esmu padevies kārdinājumam viņa dārzā šo to pievākt. Tas ir tik viegli pieejams, turklāt šķiet, ka lielu daļu ražas majors tikpat nespēs izmantot. Zel, ka manta iet zudumā.

Vārdu sakot, majora Robinsona mājas apkaimi es pazīstu kā savu kabatu. Pāris reizes esmu pat pa logu palūrējis pieliekamajā… īstenībā tā ir krietna pārtikas noliktava ar diviem logiem; vienam no tiem izņemta rūts un tās vietā ielikts smalks stiepļu siets, kuram pat knislis netiktu cauri. Toties izsist tajā caurumu, manuprāt, nemaz nebūs grūti. Es to izsi- tīšu ar dūri, turklāt nesaceldams nekādu troksni; cita lieta, ja vajadzētu izdauzīt stiklu. Pa šo caurumu es ielaidīšu iekšā žurkas, lai saēdas, cik tīk. Ja kāds atvērs durvis un ieraudzīs pieliekamo pilnu ar badīgi rijošām žurkām (maz ticams, ka tā varētu gadīties, ja izraudzīšos pareizo laiku) — ko viņš darīs? Sieviete spiegs kā traka, vīrietis skries meklēt kādu sitamo vai arī palīgus, bet es tikmēr izsaukšu žurkas ārā un netraucēts aizlavīšos projām. Taču es nezinu, cik drosmīgam jābūt, lai ar nūju uzbruktu četrdesmit deviņām žurkām. Lielākā daļa cilvēku no žurkām baidās — cits vairāk, cits mazāk. Ari es baidījos, pirms biju atklājis, ka ar tām var draudzēties. Protams, majoram Robinsonam vajadzētu būt drosmīgam, taču šķiet, ka mūsdienu armijnieki aklu drosmi diez ko augstu nevērtē, viņi vairāk paļaujas uz stratēģiju un taktiku. Jādomā, ka majoram Robinsonam šādā gadījumā liksies stratēģiski pareizāk izsaukt policiju vai ugunsdzēsējus.

Nolēmu vispirms aiziet turp un izpētīt gaidāmās kaujas operācijas vietu. Uzģērbu lietusmēteli; vienā kabatā ieliku Sokrātu, otrā — pusklaipu, pamatoti bažīdamies, ka atgriezies varu to neatrast. Žurkas ir izgrauzušas pagraba durvīs caurumu, un, lai gan es cenšos tām iestāstīt, ka to vieta ir pagrabā, nekad nevaru būt drošs, ka neatradīšu tās virtuvē uz galda. Izgāju ārā un devos taisnā ceļā pie Robinsoniem. Māja ir būvēta ar sētas pusi pret ielu, tādēļ sakņu dārzs ir ielas puse.

Nekas nav vienkāršāk kā tumšā naktī pavērt vārtiņus un ieiet iekšā, lai pievāktu kāpostgalvu vai saraktu kartupeļus; esmu pat iegājis siltumnīcā un ielasījis sev pa tomātam. Diemžēl jau kopš mēneša dārzā nekas nav atrodams.

Bija jau krietni vēls, gaisma pieliekamajā nedega — un es vienā mierā atvēru dārza vārtiņus. Majora suns Naps pieskrēja man klāt (es to drīzāk sadzirdēju nekā saredzēju), un es pastiepu roku, lai viņu noglāstītu. Mēs ar Napu lieliski satiekam. Kad es raku kartupeļus, viņš allaž stāvēja klāt un luncināja asti. Taču šovakar viņš sāka ārprātīgā niknumā riet, sliedamies pakaļkājās. Es biju pavisam aizmirsis Sokrātu — atcerējos viņu tikai tad, kad viņš kabatā sarosījās.

—   Mierā, Nap! Mierā! — es šņācu, bet Naps nelikās dzirdam. Viņš ir liela auguma jauktenis, līdzīgs angļu aitu sunim. īstenībā viņš neuzbruka man — viņš gribēja izdzīt Sokrātu ārā no kabatas, varbūt nolēmis, ka mani vajag aizstāvēt. Varbūt es nemaz nezinu, ka man kabatā ielīdusi žurka. Es nebaidījos, ka suns varētu piekļūt klāt Sokrātam, viņš ir pārāk neveikls. Baidījos no tā, ka lēkādams viņš varētu Sokrātu savainot. Turklāt majors varētu izdzirdēt viņa riešanu un iznākt ārā, lai paskatītos, kas te notiek.

Tā nu es padevos un griezos atpakaļ, nemitīgi locīdamies un vairīdamies, un grūzdams prom Napu. Man trakoti kārojās vienreiz viņam kārtīgi iespert, taču es nedrīkstēju ar viņu sanīsties. Zināju, ka majora Robinsona dārzā vēl atgriezīšos. Tad nama sētas puses logos iedegās gaisma, un nākamajā mirklī atskanēja majora pavēlošā balss: — Nap! Mājās, Napl Mājās! Ātri!

—   Ej taču mājās! — es nošņācu, mīksti iebelzdams viņam pa stilbu. Kā par brīnumu, viņš ieķiukstējās, pagriezās un metās atpakaļ. Es skriešus lavījos prom — uz pirkstgaliem, lai neceltu troksni.

Dzirdēju saimnieka un suņa satikšanos. — Kas tur bija, Nap? Kāpēc tu rēji? Kāpēc ālējies? — Pēc majora balss nojautu, ka viņš aizies līdz vārtiem, lai palūkotos ārā. Iešmaucis musu piebraucamā ceļā, es skrēju, cik jaudas, līdz tiktu mūsu mājas pagalmā. Iegāju iekšā pa sētas puses durvīm.

Biju pārliecināts, ka man nekas nedraud. Majors noteikti nebija mani redzējis. Arī tad, ja būtu redzējis, tam nebija lielas nozīmes. Man ir tādas pašas tiesības atrasties uz ielas ka jebkuram citam. Protams, ja Naps, mani panācis, atkal sāktu lēkāt un histēriski riet, majoram tas liktos aizdomīgu

Ir gan jocīgs cilvēks, nosaukdams suni tādā vārdā! «Naps» ir saīsinājums no «Napoleona». Majors laikam ir lielā imperatora cienītājs, droši vien apbrīno viņa stratēģiju … Vecmodī- guma pazīme. Varbūt tāpēc tālāk par majoru nav ticis.

Pēc minūtēm piecpadsmit atkal izgāju ara. Sokrātu šoreiz neņēmu līdzi, pusklaipu gan. Biju nolēmis pie Robinsoniem vairs neiet, lai gan Naps, jādomā, tagad bija ieslēgts. Tomēr nejutos drošs, vai suns, izdzirdis mani tuvojamies majai, atkal nesāks riet. Ir taču tik daudz citu māju … Tad piepeši man atausa gaisma. Tieši mūsu ielas galā atvērts jauns pārtikas veikals. Veikala telpas ir ielas pusē — nams stāv kādu gabaliņu nost no šosejas —, bet sētas pusē — liela noliktava. Reiz, kad šai veikala iepirkos, durvis uz noliktavu bija vaļā un es dabuju redzet, kas tur atrodas. Šķita, ka tā piekrauta stāvgrūdām pilna, galvenokārt ar pārtikas precēm. Dzirdēju kaimiņus runājam, ka veikala īpašniekam naudas esot vairāk nekā saprašanas: vai prātīgs cilvēks gan atvērtu veikalu tik nomaļā vietā un vestu šurp tik daudz preču? Taču es neesmu pārliecināts, vai viņiem bija taisnība, jo veikals ir labi apmeklēts.

Aizgāju pa mūsu ielu līdz šosejai. Veikals bija slēgts, bet logos vēl spīdēja gaišums. Nopratu, ka gaisma nāk no mazā kantorīša, kuram nav logu, bet ieeja ir no gaiteņa. Varbūt īpašnieks skaita savus ienākumus un izdevumus. Es apgāju namam apkārt, lai tuvotos tam no sētas puses. Tas bija gaužām vienkārši, jo visapkārt plešas kaili lauki. Noliktavai, kas atrodas sētas pusē, ir tikai viens logs. Tas ir aizrestots, bet bez rūts. Biju dzirdējis kaimiņus stāstām, ka sākumā logs bijis iestiklots, bet vietējie huligāni tik daudz reižu to izsituši, ka beidzot veikala īpašnieks pierīkojis restes. Cilvēks tām cauri netiktu, bet žurkai tās vispār nav nekāds šķērslis. Noliktava nebija apgaismota.

Devos atpakaļ uz māju pēc žurkām. Saliku divdesmit piecas tajā pašā somā, kas mums bija noderējusi, kad apstrādājām Džounsa riepas. Somu aiznesu līdz veikalam un atstāju pie noliktavas — ne gluži zem paša loga, bet mazliet attālāk nātru pudurī, lai, gadījumā ja kāds tomēr te ietu garām, viņš neko nemanītu. — Klusu! — es teicu žurkām. — Es tūlīt būšu atpakaļ!

Nekad agrāk vēl nebiju savas žurkas tā pametis, bet cerēju, ka nekas ļauns nenotiks. Sokrātu paturēju kabatā. Ar viņu es negribēju riskēt. Aizgāju mājās un pārējās žurkas atnesu ar koferi.

Atgriezies pie noliktavas un atvēris somu, atradu žurkas somas dibenā, saspiedušās cieši kopā. Tās nebija centušās tikt ārā. Varbūt tām bija bail. Aiznesu tās visas pie loga un pa vienai iebīdīju caur restēm — Sokrātu pašu pirmo, lai rāda ceļu. — Ēdiens! — es čukstēju. — Ēdiens, ej ej! — čukstēju katrai no viņām, paceldams uz palodzes un pastumdams.

Šķiet, ka nepagāja vairāk par divām, trim minūtēm, kad visas žurkas jau bija iekšā. Pēc tam es vairs neko nevareju ne redzet, ne zināt. Iekšpusē aiz noliktavas loga valdīja melna tumsa. Man nebija ne jausmas, kas tur notiek. Nesapratu, cik ilgi vajadzētu žurkas tur atstāt — vienu stundu, divas?

Ķēros pie pusklaipa, bet necik daudz nevarēju ieēst, jo mute bija pilnīgi izkaltusi.

Paslēpis somu un koferi nātrēs, es apgāju veikalam apkārt, lai pie gaišā loga paraudzītos rokaspulkstenī. Bija desmit minūtes pāri deviņiem. Nospriedu, ka atstāšu žurkas noliktavā apmēram stundu. Ap vienpadsmitiem beidzot jāiet mājās un jāliekas gulēt. Turklāt, atstātas ēdiena pārbagātībā pārāk ilgi, žurkas varētu nogurt un aizmigt turpat uz vietas.

Atgriezos sētas pusē un, nostājies zem loga, atspiedos pret sienu. Šķita, ka esmu drošībā. Ja es stāvētu veikala priekšā, kāds varētu mani ievērot. Protams, tas nav aizliegts — stāvēt veikala priekšā, bet ej nu sazini. Pēc kāda laika aizgāju vēlreiz paskatīties pulkstenī. Bez divdesmit piecām desmit. Man tas viss bija gauži apnicis. Ja vismaz varētu redzēt žurkas! Zem loga stāvēdams, dzirdēju tikai papīra čaboņu un pa reizei klusu iepīkstēšanos. Atcerējos, ka mājās ir elektriskā laterniņa; kaut būtu paņēmis to līdzi! Jau gudroju, ka derētu pēc tās aiziet. Desmit, piecpadsmit minūšu laikā es būtu atpakaļ, nevajadzētu šeit nīkt un garlaikoties.

Tad es izdzirdēju kaut ko nobūkšķam pret grīdu. Troksnis nebija pārāk skaļš. Ar tādu troksni no četras, piecas pēdas augsta plaukta varētu nokrist kārba ar kukurūzas pārslām. Nez vai veikalnieks to dzirdējis? Vai durvis, kas ved no veikala uz noliktavu, ir vaļā vai ciet? Un kantorīša durvis? Es minstinājos, nezinādams, ko darīt. Vai tikšu pieķerts? Varbūt man vajadzētu tūdaļ saukt žurkas ārā? Bet varbūt nav vērts uztraukties?

Noliktavā atskanēja skaļš troksnis un iedegās gaisma. Nezinu, kas tas bija par troksni. Šķiet, ka veikala īpašnieks strauji atvēra durvis. Droši vien viņš gribēja vienlaikus atvērt durvis un ieslēgt elektrību, lai zagļus pārsteigtu. Taču viņš nezināja, kas tie par zagļiem.

Es pacēlos uz pirkstgaliem un paskatījos iekšā. Pirmajā brīdī neredzēju gluži nekā, ne veikalnieku, ne žurkas. Laikam acis bija apžilbušas. Tad piepeši redzēju visu. Noliktava bija lielāka, nekā es biju iedomājies. Veikalnieks stāvēja durvīs, sastindzis kā sālsstabs, plaši ieplestām acīm. Žurkas atradās viņam pavisam tuvu. Tās visas bija pacēlušas galvu un skatījās — tikpat izbijušās kā viņš. Veikalnieka ierašanās bija pārsteigusi tās darbībā. Daļa žurku bija apsēdusi žāvēta šķiņķa gabalu, citas bija grauzušās iekšā sierā, citām apkārt pacēlās izbirušu kukurūzas pārslu vaļņi. Tīrais brīnums, cik daudz viņas tik īsā laikā bija spējušas pastrādāt.

Veikalnieks aizcirta durvis. Gaisma palika degam. «Nez kas viņam prātā?» es domāju. Pasaucu žurkas. — Sokrāt! Surp, visas! Ātri! Ātri šurp! Mājās, mājās! — Un viņas nāca — pa galvu pa kaklu, grūstīdamās, cita pār citu spiezdamās caur restēm. Es paķeru Sokrātu, ieliku viņu kabatā un metos uz nātru puduri pēc kofera un somas. Skaidrs, ka tos man vajadzēja atnest vispirms un tikai tad saukt žurkas.

Nosviedu koferi zemē pussoli no loga un atvēru somu, lai viņas varētu lēkt tieši iekšā. Man zem kājām atskanēja ska|š pīkstiens, tad vēl viens. Izrādījās — es bradāju pa žurkām. Tās, kuras pirmās bija izkļuvušas caur restēm, bija jau nogrūstas lejā. Visapkārt to bija pilns. Es notupos un sāku tās grābt un likt somā, cik ātri vien spēju, tomēr neaizmirsdams skaitīt. Es tās pat neredzēju. Tikai taustījos apkārt pa zemi un, uzdūries žurkai, sagrābu to un liku somā. Kad divdesmit četras jau bija ieliktas, aizvēru somu un sāku piepildīt koferi. Dažas žurkas vēl tupēja uz palodzes. Redzēju, kā tās skatās uz mani lejup. Faktiski tās bija vienīgās, ko es vispār varēju saredzēt. Tās nocēlu pēdējās. Četrdesmit piecas, četrdesmit sešas, četrdesmit septiņas, četrdesmit astoņas… Vienas trūkst! Atkal nometos zemē un sāku taustīties apkārt. Varbūt kāda no tām žurkām, kurām es uzkāpu, ir ievainota? Beigta? Piepeši atcerējos. Netiku pieskaitījis Sokrātu. Nu bija visas.

Ko tagad iesākt? Uz kurieni devās veikala īpašnieks? Vai viņš ir kantorī un pašlaik zvana policijai? Nē. Ja noliktavā ir žurkas, tādēļ taču neizsauc policiju. Nolēmu vispirms doties izlūkgājienā, lai aiz pārsteidzības neizdarītu ko aplamu. Varbūt viņš stāv veikala durvīs, gaidīdams policistus vai ugunsdzēsējus, — tad viņam liktos visai dīvaini, ja es piepeši parādītos no ēkas aizmugures ar koferi un somu.

Tā nu es paslēpu koferi un somu nātrēs un devos izlūkgājienā. No veikala telpas vēl arvien spīdēja gaisma, bet pašu īpašnieku nemanīju. Vai viņš atrodas kantorī? Varēju redzēt kaut kādu platmali. Tā nekustējās. Varbūt viņš sēž pie telefona. Veikala durvis bija vaļā. Nevarēju atcerēties, vai pirmīt tās bija vai nebija atvērtas. Drīzāk gan nebija. Varbūt viņš izdrāzies pa durvīm, piemirsdams tās aizvērt. Žurkas viņu laikam tā pārbiedējušas, ka viņš pat nav uzdrošinājies piezvanīt. Bet cepure droši vien palikusi uz grāmatskapja vai kur citur.

To visu taču var ļoti viegli noskaidrot. Ieiešu iekšā. Ja izrādīsies, ka platmale ir galvā tās likumīgajam īpašniekam, teikšu, ka vēlos nopirkt paciņu cigarešu. Viņš taču nezina, ka esmu atmetis pīpēšanu! Un vispār, kāda viņam gar to daļa? Ja viņš tiešām pasniegs man cigaretes, es pagrābstīšos pa kabatām un teikšu, ka esmu aizmirsis naudu mājas, tad atvainošos un iziešu.

Devos iekšā. Izstaigāju visu veikalu. Tukšs. Platmale stāvēja uz plaukta, kā jau biju domājis. Toties kantorītī uz mazā rakstāmgalda es ievēroju trīs paciņas ar simtmarciņu naudaszīmēm. Izceļu Sokrātu no kabatas un noliku uz rakstāmgalda.

—   Ed! — es viņam pavēlēju. Sokrāts paskrubināja naudu, bet ta viņam negaršoja. — Ed! — es atkārtoju. Šoreiz viņš iecirta zobus pamatīgak. Paciņa nu izskatījās manāmi apgrauzta.

—   Labs ir, — teicu Sokrātam un iecēlu viņu atpakaļ kabatā. Apskatījos visapkart; no veikalnieka ne vēsts. Es aizgāju līdz noliktavas durvīm un nedaudz tās pavēru, iepriekš pārklājis durvju rokturi ar kabatlakatu. Ne velti esmu lasījis tik daudz detektīvstastu! Tad devos atpakaļ uz kantorīti. Visapkārt vēl arvien tukšs un kluss. Iebāzu kabatā abas neapgrauztās naudaszīmju paciņas — otrā kabatā, ne jau tajā, kur Sokrāts, — un drāzos ārā.

Pa šoseju neapstādamies pabrauca garām autobuss, tūliņ aiz tā — divas mašīnas. Es pagriezos ar muguru pret ceļu. Kas zina, kāds var vēl pazīt. Kur, ellē, tas veikalnieks palicis? Vai varu cerēt, ka viņš vēl kādu minūti nerādīsies? Metos ap stūri un izrāvu no nātrēm somu un koferi. Varbūt tomēr labāk paņemt tos abus uzreiz, nekā atgriezties un ieraudzīt, ka pie veikala pilns ar policistiem un ugunsdzēsējiem. Kas neriskē, tas nevinnē! Nokļuvu mājās, pa ceļam nesaticis nevienu dzīvu dvēseli.

Apzinos, ka esmu kļuvis par noziedznieku; tas ir tikpat lieliski kā apzināties, ka esi kļuvis par miljonāru. Starpība tikai tā, ka miljonāri savu bagātību parasti neslēpj, bet es par savējo nedrīkstu nevienam pat ieminēties.

Savu draudzību ar žurkām es visu šo laiku nevarēju nekādi izmantot. Es biju kā rūpnīcas īpašnieks, kuram ir gan telpas, gan mašīnas, gan daudz kas cits, bet nav rīcības kapitāla. Tagad man ir rīcības kapitāls — divsimt mārciņas. Varbūt tā arī nav nekāda milzu summa, bet sākumam vajadzētu pietikt.

Protams, man viss jāizdomā ļoti pamatīgi. Savi resursi jāizmanto vismērķtiecīgākajā veidā. Mani galvenie resursi ir nauda, māja un žurkas. Agrāk es naudu viegli aizlaidu projām, tāpēc ka nebiju domājis kļūt par noziedznieku. Tagad likšu naudai pelnīt naudu. Es izdarīšu vēl citus noziegumus; to vienīgais mērķis būs naudas iegūšana. Pārtikas veikalus vairs neaiztikšu. Lai žurkas nebadotos, mums katru vakaru būtu jādodas uzbrukumā kādam pārtikas veikalam. Mūs ļoti drīz pieķertu. Ideala variantā es gribētu aplaupīt banku, bet to jau visi grib. Varbūt kaut kad vēlāk es to arī izdarīšu, bet pagaidam sakšu ar kaut ko vieglāku. Šķiet, es pat zinu, kas tas būs.

Šovakar ieguvu savā īpašumā limuzīnu. Neliels pikaps maniem mērķiem būtu derējis labāk, bet tas pievērstu uzmanību.

Visi brīnītos —_kain viņam vajadzīga tāda mašīna? Sis limuzīns man maksāja piecdesmit mārciņas, bet kopā ar nodokli un apdrošināšanu sanāks visas astoņdesmit, ko varēšu ierakstīt skurstenī. Nekas! Ceru tās drīz atpelnīt ar uzviju.

Mūsu uzbrukums pārtikas veikalam beidzot ir, kā mēdz sacīt, nokļuvis presē. Prese gan par to atsaucas ļoti piesardzīgi, pat neziņo, kur īsti tas noticis. Veikala īpašnieks acīmredzot negrib visiem izpaust, ka viņa noliktavā ciemojušās žurkas. Šķiet, viņš ziņojis policijai nevis tajā pašā vakarā, bet pāris dienas vēlāk. Kāpēc viņš to vispār darījis, nezinu, — varbūt notikušais kaut kādi nācis gaismā. Nezin kur viņš tajā vakarā aizskrēja? Laikam jau bija pārbijies līdz nāvei. Lai nu kā, policija pašlaik nopietni ķērusies pie šīs lietas izmeklēšanas. Pilsoņi tiek lūgti nekavējoties ziņot par visiem žurku nodarītiem postījumiem, kā arī tad, ja tie redzējuši žurkas, sevišķi — lielāku baru (piecas un vairāk), kas šķiet dodamies kaut kur ar zināmu nolūku. Nez kurš ģēnijs to sacerējis.

Manas žurkas jau nu gan neviens neredzēs. Ja tās kur dosies, tad tikai ar mašīnu. Tādēļ jau es to nopirku.

Nolādēts! Nolādēts! Nolādēts! Man būs jāliek eksāmens! Šorīt aizbraucu uz darbu ar mašīnu un novietoju to kantora pagalmā. Man aptrūcies kviešu, pusdienlaikā gribēju tos atvest. Protams, man nebija arī nekas pretī, ja citi redzētu, ka man ir mašīna. Visi darbinieki gāja pie loga skatīties; visilgāk blenza grāmatvedis — viņš jau nu zina, kāda man alga. Starp citu, viņam pašam nav mašīnas.

—  Ļoti jauki, — viņš teica, — ja vien tas jums nesanāks par dārgu. Esmu dzirdējis, ka tādi lietoti vāģi prasot diezgan lielus līdzekļu ieguldījumus.

—  Nekas, gan jau iztikšu, — es bezrūpīgi atbildēju. — Manas mātes mantojuma lieta beidzot sekmīgi nokārtojusies. — Tā es viņam aizbāzu muti, turklāt pieklājīgā veidā. Iespējams, ka mana balss skanēja nedaudz augstprātīgi. Un varbūt viņš atcerējās — atcerējās to, ka uzņēmums reiz piederēja manam tēvam, bet viņš bija tikai grāmatvedis tāpat kā patlaban.

Es nemanīju Džounsu raugāmies pa logu, taču zināju, ka viņš to darīs un kaut ko teiks šai sakarā. Tā arī notika; nez kādēļ ienācis grāmatvedībā, viņš it kā starp citu izmeta:

—   Skatos, ka jūs esat nopircis mašīnu.

—   Jā, — es atbildēju. — Reizēm tā noder.

—   Kur jūs ņēmāt naudu?

Tieši tā. Bez jebkādiem ievadiem. Bez liekas kautrības.

Protams, es varēju atteikt, ka tā nav viņa darīšana. Varēju pat atcirst vēl ko stiprāku. Taču nez kādēļ atbildēju gluži kā taisnodamies: — Zināt, man beidzot paveicās, nokārtoju savas mantojuma lietas.

—   Patiešām? Man šķita, ka jūsu mātei nekas vairs nebija palicis.

—   Nu nē, nav jau tik traki! — Nedaudz attapies, es jau spēju atbildēt gandrīz tai pašā nevērīgajā tonī, kas bija tik ļoti iespaidojis grāmatvedi. — Nabagi jau vēl neesam.

Ar to pašu Džounsam bija mute ciet. Viņš vairs neko nesaprata. Bet kāds nekauņa! Neviens meistars fabrikā neuzdrošinātos tā runāt ar strādniekiem, kā dažs labs te runā ar kantoristiem. Tāds meistars vienkārši dabūtu pa purnu, vai arī strādnieki sāktu streikot.

Manuprāt, Džounss pieder pie cilvēkiem, kuriem šķiet, ka citi allaž to vien tīko kā viņus apkrāpt. Ja patiesība nāktu gaismā, kas zina, varbūt izrādītos, ka viņš pats ir krāpis tēvu — un ne vienu reizi vien — vai arī mani un mammu pēc tam, kad tēvs nomira.

Pēc šīs sarunas viņš izgāja ārā, bet man, par to domājot, metās drīz karsti, drīz auksti. Ķēms tāds — prašņā, kur esmu ņēmis naudu! Kādas viņam tiesības bāzt degunu manās personiskās darīšanās? Bet kā es viņam atcirtu — eleganti, ar vieglu ironiju!

Tomēr viņš, maita, dabūja virsroku. Pēc brīža atgriezās un izmeta, degunu ļauni šķobīdams: — Ceru, ka jums vispār ir tiesības braukt ar to veco kulbu.

—   Tiesības! — es atbildēju. — Protams, mašīna ir gan reģistrēta, gan apdrošināta.

—   Ne jau par to es runāju. Vai tad nezināt, ka, lai sēstos pie stūres, vispirms jāiegūst automašīnas vadītāja tiesības?

—  Zinu. Man ir apliecība. — Man tā patiešām ir, tikai tās derīguma laiks beidzies, kopš tēva nāves nav ticis pagarināts. Kā gan es varēju to aizmirst?

Džounss bija saklausījis nedrošību manā balsī. — Vispirms jānoliek eksāmens, — viņš teica, — un, kamēr neesat to nolicis, labāk nemaz nebrauciet ārā no garāžas.

—  Man tas nav vajadzīgs, — es apgalvoju. — Es braucu ļoti labi.

Džounsam taisnība. Apliecība ir tik veca, ka jaunu man neizsniegs, iekāms nebūšu nolicis eksāmenu. Tomēr es noriskēju un vakarā pats aizbraucu mājās.

Konsultants (vienīgais no viņiem, kurš vispār kaut ko dara) raujas vaiga sviedros. Visus vecākos darbiniekus viņš jau citu pēc cita uzaicinājis pusdienās. Ideja ir tāda, ka restorāna neformālajā gaisotnē, pie vīna glāzes kārtējais objekts izliks konsultantam visas savas slēptākās domas un vēlēšanās kā uz delnas. Konsultants tad varēs noteikt, cik šis darbinieks progresīvs, dinamisks un sazin kāds vēl. Grāmatvedis ir zvērināts atturībnieks un vīnu ne mutē neņem. Tai reizē konsultants visu pudeli izdzēra viens pats. Grāmatvedis tagad nezina, vai tas viņam tiks ieskaitīts plusos vai mīnusos. Konsultantu viņš uzskata par alkoholiķi.

Nez kādē| es nepiederu pie vecākajiem darbiniekiem, lai gan strādāju firmā gandrīz vai ilgāk par visiem citiem, ja neņem vērā grāmatvedi, Džounsu un vienu aģentu. Tāpēc uz restorānu mani neaicina. Saruna ar konsultantu notika tā saucamajā «liekajā istabā», kur mēdz strādāt revidenti, kad tie ierodas pārbaudīt grāmatvedības dokumentus.

Vispirms man paziņoja, ka konsultants aicinot mani pie sevis. Sis konsultants mums kļuvis par tādu kā otru priekšnieku. Ja viņš kādu aicina, tas ceļas un iet. Kad es iegāju iekšā, viņš likās tik ļoti iedziļinājies kaut kādos papīros, ka uz mani pat nepaskatījās.

—   Sēdieties! — viņš teica, šķirstīdams lapas.

Es apsēdos. Protams, uzreiz sapratu, ka tas ir teātris, — gluži tāpat jauns zobārsts reizēm liek stundas ceturksni gaidīt, lai gan ir pilnīgi skaidrs, ka viņam nav neviena pacienta. Beidzot viņš paraudzījās augšup un atiezās tādā kā Jūdas smaidā.

—   Es gribētu, lai jūs jūtaties brīvi. Lai ko jūs runātu, tas paliks starp mums. Jūs varat dalīties ar mani savās domās par jebkuru cilvēku, kas šeit strādā, — par misteru Džounsu, par tiem, kuri ieņem augstāku amatu nekā jūs; varat izsacīt savu viedokli par firmas darbu vai ierosināt kādus uzlabojumus. Nekas no jūsu teiktā netiks izpausts, par to varat būt pilnīgi drošs. — Baidījos, ka, tā smaidot, viņš dabūs vaigos krampjus. — Bet vispirms es gribētu, lai jūs pastāstāt kaut ko par sevi pašu.

Skaidrs, ka es netaisījos viņam neko stāstīt. Biju sašutis par šā cilvēka uzbāzību. Kāda viņam daļa gar to, ko es domāju? Ja tēvs būtu dzīvs, viņš nemūžam neko tādu nepieļautu. Bet ko man bija darīt? Sis tips vēl pasūdzētos Džounsam, ka neesmu pietiekami atsaucīgs. Un tā viņš prašņāja un prašņāja, līdz izzināja visu manu biogrāfiju. Pēc tam viņš jautāja, vai es esot apmierināts ar savu darbu. Teicu, ka esmu. Meli — bet ko citu es varēju atbildēt? Ja es sacītu, ka neesmu apmierinats, viņš to pateiktu Džounsam (tādām muļķībām, ka nekas netiks izpausts, es, protams, neticēju). Un tad es no Džounsa izdzirdētu: «Ja jums šis darbs nepatīk, jums tas nav jādara. Uz neredzēšanos!» Taču izrādījās, ka man vajadzējis atbildēt citādi — proti, ka man šis darbs patīk tikai kā pirmais pakāpiens ceļā uz augstākiem sasniegumiem, — jo nākamais jautājums skanēja šadi: — Vai tad jums iekšās pulvera nemaz nav?

Es tikai paraustīju plecus. Nesapratu, ko viņš ar to domā. Vēlāk pavaicāju meitenei. Viņa man paskaidroja, ka tas esot tāds moderns izteiciens; katram labam darbiniekam vajagot būt «pulverim iekšās» — tas esot apmēram tas pats, kas būt dinamiskam. Viņa teica: pats konsultants droši vien uzskatot, ka viņam iekšās baigais pulveris, bet drīzāk jādomā, ka viņam zarnas uzpūtušās. Meitenei reizēm patīk tādi rupji joki. Neatceros, kad pēdējoreiz biju tik traki smējies. Tomēr viņa piekrīt, ka jautājumi, ko konsultants man uzdeva, ir gluži vienkārši nejēdzīgi. Manuprāt, kaut ko tādu vajadzētu ar likumu aizliegt. Katram cilvēkam ir tiesības savas domas paturēt pie sevis.

Mana noziedzīgā darbība pagaidām ir apturēta. Protams, es māku braukt gluži labi un īstenībā nebūtu nekāda vajadzība kārtot eksāmenu, bet izrādās, ka satiksmes noteikumi pēdējos gados mainījušies; baidos, vai uz visiem jautājumiem spēšu atbildēt. Tādēļ esmu iestājies šoferu kursos. Tas ir mazliet pazemojoši, taču izkrist eksāmenā būtu vēl pazemojošāk. Mans instruktors atzīst, ka es protu braukt, tikai apgalvo, ka man vajagot atsvaidzināt ceļa izjūtu. Nav ne mazāko šaubu par to, ka viņa vienīgais mērķis ir izspiest no manis naudu un pat tad, ja es būtu profesionāls autobraucējs, viņš atrastu iemeslu, kura dēļ man būtu vajadzīgi šie kursi.

Galu galā nevar teikt, ka es zaudētu laiku. Kamēr mašīna stāv garāžā, pieradinu žurkas pie uzturēšanās bagāžniekā. No koka gabala un stieples esmu uztaisījis tādu kā ķīli, kas notur bagāžnieka vāku t'ieši tādā augstumā, lai žurkas varētu brīvi tikt iekšā. Pie bagāžnieka pieslieti divi dēļi, pa kuriem žurkas var skraidīt augšā lejā; to galos esmu iedzinis naglas, un ar šīm naglām tie aizāķēti aiz bagāžnieka malas, tā ka nekas ļauns nevar atgadīties.

Ja uzbrukumi, kuriem es gatavojos, notiks bieži, policija apjēgs, kas par lietu, un veiks pretpasākuinus. Tāpēc man vajadzētu dažos piegājienos savākt pamatīgu summu un tad ilgāku laiku nedarīt neko, lai nemiers aprimstas. Šobrīd mani apstākļi ir gluži labi. Papildinot veikala aplaupīšanā iegūto bagatību ar ikmēneša algu, es varēšu iztikt pusgadu vai pat gadu, turklāt dzīvodams ne jau tā kā līdz šim, bet vismaz ka mammas laikos.

Pēc dabas es esmu piesardzīgs, varētu pat sacīt — bailīgs. Riskanti pasākumi manai būtībai ir pilnīgi sveši. Mans ideāls ir klusa, mierīga dzīve — lai neviens mani netraucē, tad ari es nevienu netraucēšu. Taču šāds liktenis man acīmredzot nav lemts. Lieta tāda, ka esmu apsvēris daždažādus variantus, kā viegli un ātri tikt pie naudas, variantus, kuros maksimāli izmantoju savu žurku iespējas, — un visi šie varianti ir saistīti ar lielu risku. Lai kuru no tiem es beidzot izvēlētos, man jābūt ļoti, |oti piesardzīgam; galvenais — nedrīkstu pārsteigties. Ir taču diezgan laika visu izplānot līdz pēdējam sīkumam.

Tikai tagad es aptveru, ka uzbrukumā pārtikas veikalam man īstenībā ārkārtīgi laimējies. Kur vēl es atradīšu kādu, kas, būdams varbūt pat bailīgāks par mani, sēž vēlu vakarā viens pats, skaitīdams biezus naudas žūkšņus, un, ieraudzījis bariņu žurku, gatavs mesties, kurp acis rāda? Un tomēr līdzīgs cilvēks līdzīgos apstākļos man vēlreiz noteikti jāatrod.

Vakar, padevies pēkšņam kārdinājumam, uzaicināju meiteni pavizināties ar mašīnu. Nudien nezinu, kas man lika tā darīt, bet tagad es to, protams, nožēloju. Kaut kādi iemesli jau laikam bija. Pastāstīju meitenei, ka esmu nokārtojis eksāmenu, un viņa mani apsveica. Es paskaidroju, ka tā bijusi tīrā formalitāte, ka es jau tāpat lieliski mācēju braukt. Pēc tam man šķita — viņa varbūt nospriedusi, ka es tikai lielos. Domāju — nodemonstrēšu viņai savas spējas. Protams, meitene man patīk. Un gribējās taču kādam parādīt, kā es braucu ar mašīnu. Tādēļ tas sanāca abpusēji izdevīgi.

Biju domājis viņu tikai mazliet pavizināt, bet, tiklīdz iekāpām mašīnā, es kā pēdējais muļķis vaicāju:

—   Uz kurieni jūs gribētu braukt?

—   Es gribētu paskatīties, kā jūs dzīvojat. Mēs varētu aizbraukt pie jums.

—   Tur nav, ko redzēt. — Gribēju viņu taktiski atrunāt 110 šīs iedomas, taču viņa nav no tām, kas padodas.

—   Kā tad nu nav! Pagājušā svētdienā mēs ar papucīti braucām jūsu mājai garām, un tā likās ļoti interesanta. No ceļa jau, protams, neko daudz nevar redzēt, bet iekšpusē tā noteikti ir burvīga.

Tīrais brīnums, kā simpātijas var vienā mirklī pārvērsties gandrīz vai naidā! «Tad lūk, kādi tavi mērķi,» es sevī teicu. «Tāda pati kā visas citas! Bet, ja tu ceri redzēt mūsu māju no iekšpuses, tad ļoti maldies.» Savādi — domās es to vēl arvien saucu par «mūsu māju»; «mēs» — tie esam tētis, mamma un es. Protams, skaļi neko nesacīju. Pagaidām atturējos. Tikai nodomāju: ja es tevi aizvestu mājās, iegrūstu pagrabā un aizbultētu durvis — tad gan tu piedzīvotu pārsteigumu! Sakniebtām lūpām ieslēdzu sajūgu, un mašīna rāvās uz priekšu.

—   Bet šis taču nav īstais ceļš! — viņa pēc brīža iesaucās.

—   Ja mēs pa to braucam, tad ir īstais, — es atcirtu. Pēc tam kādu laiku bija klusums.

Mēs izbraucām ārā no pilsētas, un drīz vien es aizmirsu, ka esmu bijis dusmīgs. Meitene saka pļāpāt par mūsu firmu un cilvekiem, kas tajā strādā. Izrādījās, ka viņa ievērojusi daudz ko tādu, ko es nemūžam nebūtu pamanījis. Sādi sarunājoties, mēs nobraucām jūdzi pēc jūdzes — es tās pat īsti neapjautu. Pēkšņi meitene pacēla roku pie mutes un nožāvājās. — Taisnību sakot, esmu izsalkusi kā vilks, — viņa teica.

Tātad viņa iedomājas, ka es viņu vēl barošu! Tas man nebija ne prātā.

—   Apžēliņ! — es iesaucos. — Nemaz nemanīju, kā pagājis laiks. Vai vecāki negaida jūs mājās?

—   Ai, nē! — viņa attrauca. — Es piezvanīju un pateicu, ka mēs dodamies izbraukumā un ka mājās būšu tikai uz vakariņām.

Ar to viņa mani iedzina strupceļā. Taču es nudien nebiju domājis, ka mēs kopā ēdīsim. Tobrīd mēs tuvojāmies kādam ciemam, un pirmā ēka, gar kuru pabraucām, bija liels ceļmalas restorāns — tā priekšā jau bija novietotas daudzas lepnas mašīnas. Iespējams, ka tieši to viņa bija iecerējusi, taču es nelikos manām. Braucu tālāk, līdz ieraudzīju kādu necilu māju ar izkārtni «Tējnīca». Tik un tā sanāca šausmīgi dārgi.

Mājupceļā biju drūmāks par drūmu. «Nekad mūžā!» es sev iegalvoju. «Nekad mūžā!» Varēja domāt, ka meiča sajutīs manu omu un izdarīs secinājumus, bet nekā tamlīdzīga! Ņēmās atkal tarkšķēt par mūsu māju.

—   Nu, parādiet man to! Esiet tik jauks! — viņa lūdzas.

Es tik tikko spēju savaldīties. Varbūt slikti, ka to darīju.

—   Tur ir šausmīga nekārtība, — es teicu. — Nemaz negribu vest jūs iekšā.

Sī ieķiķinājās. — Vai jūs domājat, es nezinu, kā vīrieši mēdz saimniekot? Mēs ar mammu reiz aizbraucām prorn — tikai uz divām dienām, uz nedēļas nogali, — atstājām papucīti un puikas vienus pašus, un, kā jūs domājat, ko mēs atradām? Sito nekārtību — divu dienu laikā! Visi šķīvji bija sagāzti izlietnē, naži, dakšiņas, karotes — viss, un it nekas nebija mazgāts!

—   Pie manis ir vēl trakāk.

—   Tad es labprāt kādu dienu pēc darba aizietu pie jums un palīdzētu visu nomazgāt, patiešām, un mēs kopā varētu padzert tēju! Varu derēt, ka jūs nekad negatavojat sev siltu ēdienu. Tā taču ir, vai ne?

—   Manam ēdienam nav nekādas vainas.

—   Bet es tiešām labprāt to darītu!

Ļoti iespējams, ka darītu arī — līdz tam brīdim, kad ieraudzītu žurkas. Un tas notiktu visai drīz. Nez, kā viņa izturētos, sastapusies ar manu draugu Sokrātu. Droši vien ieķērktos kā vārna un mestos ārā pa durvīm. Ar to pašu būtu elle vajā. Tūlīt ierastos nakamie ciemiņi — sanitārais inspektors un grauzēju apkarošanas vienība. Sirsnīgi pateicos!

Meiteni izlaidu pie viņas mājas durvīm. Viņa tā arī nesaprata, ka es esmu ar kaut ko neapmierināts. Pirms kāpšanas ārā pagriezās ar seju pret mani, gluži kā' cerēdama, ka es viņu skūpstīšu. Nodomāju: ja es tev tagad kārtīgi iekostu degunā, tu varbūt kļutu ramāka.

Es pat nekāpu ārā no mašīnas. Tikai ieslēdzu sajūgu, ātrumu un — žvīkt! — atstāju viņu stāvam ceļa vidū. Bija jau krietni vels, un es domāju par nabaga Sokrātu, kas gaidīja vakariņas un, ļoti iespējams, bija noraizējies par mani.

Sopēcpusdien divos mani izsauca Džounss. Viņš tikko bija atgriezies no pārtraukuma un oda tā, it kā būtu pāris glāzītes iemetis. Nezināju, ko viņam no manis vajag, bet diez cik labi ap dūšu jau nu nebija. Ja tev paziņo, ka priekšnieks vēlas ar tevi runāt, tas vienmēr ir mazliet baismi. Sevišķi tad, ja priekšnieks tev nepatīk un tev ir aizdomas, ka arī tu viņam nepatīc.

Man ienākot, Džounss tā smaidīja, ka es viņam visus zobus būtu varējis izskatīt. Varbūt nervozēja?

—   Sēdieties! — viņš teica. — Ērti apsēdieties, un parunāsim!

Pilns neuzticības es apsēdos. Nez kas viņam atkal prātā,

nodomāju. Vai atkal sāks pierunāt, lai pārdodu māju, vai varbūt konsultants ieteicis paaugstināt man algu? (Ha, ha!)

—  Jūs zināt, ka es vienmēr ļoti cienīju jūsu tēvu, — Džounss iesāka. — Ļoti cienīju. Viņš bija kārtīgs vīrs. Mūsdienās tādi reti sastopami.

Es pamāju ar galvu. Nesapratu, uz ko viņš mērķē. Ne jau nu tādēļ aicināja mani pie sevis, lai pavēstītu, kāds lielisks cilvēks bijis mans tēvs.

—   Un jums kā viņa dēlam mēs vienmēr esam izrādījuši īpašu pretimnākšanu, — Džounss turpināja.

Atkal klusuma brīdis. Es vēlreiz nenoteikti pamāju par zīmi, ka esmu sapratis teikto. Nez kas ir tie «mēs», es nodomāju. Karaļiem un karalienēm dažreiz sakāpj galvā, bet kāds tur brīnums, ja jau pat tāda niecība kā Džounss jauc vienskaitli ar daudzskaitli.

—   Būtu patīkami apzināties, ka jūsu tēva dēlam allaž bus vieta mūsu firmā, taču, ja runājam atklāti, — diemžēl mēs esam jūsos vīlušies.

Piepeši es sapratu, ka viņš grasās mani atlaist. Tas bija tāds trieciens, ka pirmajā brīdi es galīgi apstulbu. Tad man nāca apjēga, ka jārunā ar viņu, jāturas pretī, jāpielūdzas, lai mani neatlaiž. — Bet… bet… Es taču nezināju, ka neesat ar manu darbu apmierināts… Es… nekad neielaižu kļūdas… Viss taču vienmēr ir pareizi, vai ne?

—   Nu jā, jā, — viņš pikti atteica. — Runa nav par jūsu darbu. Runa ir par jūsu spējām. Mēs nevaram atļauties maksāt pilnu vīrieša algu par darbu, ko tikpat labi varētu padarīt kāda meitene, un atbildīgākam postenim jūs neesat piemērots.

—   Bet kā jūs to zināt? — es izmisuma drosmē noprasīju. — Vai man kādreiz bijusi iespēja darīt ko citu?

—   Jums bijušas visas iespējas, — Džounss atteica. — Cik man zināms, jūsu potenciāls novērtēts kā nulle. — Viņš pašķirstīja kaut kādus papīrus un ielūkojās tajos. — Gluži pareizi. Potenciāls — nulle. — Tas laikam bija konsultanta darbs.

Man jārunā, jārunā … Runādams varbūt vēl kaut kā izkul- šos. Iekāms Džounss tieši nepateiks, ka mani atlaiž, es vēl nebūšu atlaists. Viņš acīm redzami grib man to pateikt, bet nespēj. Mana personība viņu tomēr kaut kā iespaido. Viņš apzinās, ka es taču esmu firmas īstā īpašnieka dēls, un baidās spert šādu soli … Bet varbūt tieši tāpēc, ka esmu īstā īpašnieka dēls, viņš grib mani atlaist… Tas ir daudz ticamāk … Visas šīs domas šaudījās man galvā. Es teicu: — Jūs gribat sacīt — firmā nav nekāda cita darba, ko jūs varētu man piedāvāt?

—   Tieši tā. Nav. — Varēja redzēt, ka šī īsā atbilde viņam sagādā baudu. Ļauj justies mērķtiecīgam un kompetentam. «Es esmu lietišķs cilvēks» — tā viņš par sevi domā. «Cilvēks, kas lieki vārdus netērē.»

—   Bet es taču veicu savu darbu pietiekami labi. — Zināju, ka to viņš nevarēs noliegt.

—   Ar pašreizējo darbu jūs tiekat galā, tas tiesa, — Džounss augstprātīgi atzina, — taču šo darbu jūs veicat jau kopš mācekļa gadiem. Mēs nevaram maksāt jums pilnu algu par to, ko tikpat labi spētu darīt kāds zēns vai kāda meitene, kuru mēs būtu neilgu laiku apmācījuši.

—   Bet jūs man nemaksājat ne tik daudz, cik noliktavas strādniekam, — es aizrādīju. — Kopš tēva nāves man nav bijis neviena algas pielikuma, lai gan citiem pielikts nezin cik.

—   Kāda meitene darītu to pašu par vēl mazāku algu, — viņš atteica. — Mēs jau labprāt jūs paturētu — tēva dēļ—, bet mūsdienu biznesa pasaulē jūtelībai nav vietas. Viss jāpakārto vienam mērķim. Taupība — augstākais bauslis. Mēs nevaram atļauties izdot nevienu lieku pensu.

Man pamirdzēja cerības stars. — Ja runa ir tikai par algu… ja jūs tiešām gribat mani paturēt — tēva dēļ… es varbūt varētu iztikt ar nedaudz mazāku.

—  Nezinu gan, — Džounss atņurdēja. — Mēs jau nolēmām, ka jūsu vietā pieņemsim meiteni. Taisnību sakot, tieši šodien vienai jāierodas. Jus mani nostādāt neveiklā situācijā. Ko lai tagad daru? — Viņš likās noraizējies.

_— Ja jūs atrastu iespēju mani paturēt, es varētu strādāt par tadu algu, kādu jus taisāties maksāt šai meitenei.

—   Tas izklausās ļoti jauki, — viņš novilka, — bet kāda garantija, ka pēc pusgada jūs neieradīsieties šeit, šajā kabineta, un neprasīsiet no manis algas pielikumu? Ja gribat palikt, jums jāsamierinās ar tādu algu, kādu mēs maksāsim, un par to pašu jābūt pateicīgam.

—   Ja jūs mani paturēsiet, es neprasīšu algas pielikumu. Maksājiet tik, cik uzskatāt par vajadzīgu.

—   Es padomāšu, — viņš atteica, pēkšņi atkal kļūdams viņš pats, vienskaitlī. — Tagad ejiet strādāt, nekavējiet mani!

Klusi izgāju pa durvīm. Atgriezos grāmatvedībā pie sava galda. Apsēdos, taču parakstīt nespēju. Mani mocīja degošs kauns. Tātad es vairs neesmu vajadzīgs. Manu darbu var darīt kāds skuķis — un par mazāku algu. Pēc visiem šiem gadiem mani vienkārši izsviedīs uz ielas. Pēc gadiem, kas nostrādāti tēva firmā … Es jutu, ka no sirds ienīstu Džounsu un viņa darba efektivitāti.

Laiks ritēja, un pamazām es nedaudz attapos. Kantorī nāca iekšā cilvēki, un man viņi bija jāapkalpo. Varbūt mani tomēr neatlaidīs, es prātoju. Tikai mazliet apcirps algu — un ļaus palikt. Un neviens to neuzzinās. Man tas tikpat neko daudz nenozīmē. Arī no pašreizējās algas es nevaru iztikt. Ātrāk jāuzsāk noziedzīgā darbība, tas arī viss.

Tad ienāca meitene. Neviena cita grāmatvedībā tobrīd nebija, tikai mēs abi. Viņa uzlika man roku uz pleca un pieliecās klāt. Jutu, cik viņa sievišķīga un mīļa. Citā reizē es būtu pretojies šādām jūtām; jau sen zinu, ka tās var tikai sagādāt nepatikšanas. Taču šodien es biju pret tām bezspēcīgs. Piespiedu vaigu pie viņas rokas.

—   Kas noticis? — viņa jautāja.

—   Nekas sevišķs. Burvīgais Džounss atkal uzdarbojas.

—   Ko viņam no jums vajag?

—   Ak, neko… Izrādās, ka es šeit esmu lieks. Manu darbu tikpat labi varot darīt kāds skuķis, un tas viņam iznākšot lētāk.

Kāpēc es viņai to teicu? Man ne domas nebija to kadam stāstīt. Nesapratu,'kas man uznācis. Tajā brīdī apjautu, ka meitenes kreisā roka pārvietojusies no mana labā pleca pie kreisa vaiga. Ar labo roku viņa bija saņēmusi manas labās rokas locītavu. Viņa bija tik tuvu klāt, ka mana seja piespiedās pie viņas krūtīm. Jutu vēl kādu pieskārienu — šķiet, ka viņa noskūpstīja mani uz matiem. Mani pārņēma brīnišķīga, vienreizeja siltuma un drošības sajūta. Visas raizes likās izgaistam. Pilnīgs miers,

pilnīga svētlaime. — Manu nabaga, nabaga zēn … — dzirdēju viņu murminām, un tad viņa atkal mani noskūpstīja.

Piepeši meitene izslējās un atkāpās. Grāmatvedis nāca atpakaļ. Viņš ienāca iekšā un paskatījās uz mani — diezgan savādi, kā man šķita. Taču es nedomāju, ka viņš ko nojauta. Par mani un meiteni.

Aizritēja vēl kāda stunda. Meitene aizgāja uz dāmu istabu, lai kopā ar citām vārītu pēcpusdienas tēju. Vēlāk viņa atnesa pa tasītei man un grāmatvedim. Ievēroju, ka man pasniegta arī apakštasīte. Tā ir sevišķas atzinības zīme. Parasti apakštasīte tiek vienīgi Džounsam un grāmatvedim. Meitene aizgāja dzert tēju kopā ar citām darbiniecēm dāmu istabā. īstenībā tā ir visai dīvaina vieta tējas dzeršanai, bet viņas tā ieradušas.

Tad meitene atgriezās, bet grāmatvedi izsauca Džounss. Grāmatvedis bija projām labu laiku. Es domāju: varbūt viņi runā par mani, apspriežas, paturēt mani vai nepaturēt.

—   Varbūt viņi runā par mani, — es sacīju meitenei.

Viņa tā kā apjuka. — Jūs domājat, misters Džounss…

—   Abi divi! — es viņu iesmiedamies pārtraucu.

—        Jūs domājat, misters Džounss stāsta, ka viņš… ka viņš … — Meitenei laikam bija neērti to sacīt, bet tad viņa saņēmās un spēra vaļā: — Ka viņš taisās jūs atlaist.

Es paraustīju plecus. — Ceru, ka viņš stāsta tieši pretējo — ka…

—        Esmu pārliecinātā, ka viņi jau iepriekš apspriedušies. — Mani pārtraukdama, meitene, protams, nevarēja dzirdēt, ko es saku.

—       Ja tā, tad varbūt Džounss pavēstīs viņam, ka pārdomājis. Vismaz es tā ceru.

—   Jums šķiet, ka viņš pārdomās?

—        Kāpēc gan ne? Viņš taču solījās apsvērt manu priekšlikumu.

—        Kādu priekšlikumu? — Meitene piepeši izskatījas visai pikta. — Nesaprotu, par ko jūs runājat.

—   Ka viņš varētu mani paturēt.

—   Tiešām? Kādā veidā?

—   Es piedāvāju ļoti izdevīgus noteikumus.

—   Nesaprotu.

—        Teicu, ka varu strādāt par mazāku algu. Par tādu, kādu viņš paredzējis maksāt tai meičai. Lai būtu pilnīga dzimumu vienlīdzība.

—   Muļķis! — viņa iesaucās. — Esat gan jūs muļķis!

Es biju gluži pārsteigts. — Vai tādēļ jālamājas? — es jautāju.

—       Tieši to jau viņš arī gribēja, vai tad jūs nesaprotat? Viņš izlika jums slazdu, un jūs tajā uzreiz iekritāt. Jūsu atlaišana

viņam nebija ne prāta. Viņš tikai nospēlēja teātri, lai piedabūtu jūs strādāt par mazaku algu.

— Blēņas! Es tam neticu.

Un neticu arī. Šķiet, ka drīzāk varu ticēt Džounsam neka viņai. Sevišķi tagad, kad visu esmu labi apdomājis. Džounss sacīja, ka šopēcpusdien ieradīšoties meitene, kura strādāšot manā vietā. (Skat. iepriekš.) Bet neviena meitene ne- ieradas. Vismaz ne no ārpuses. Vienīgā meitene, kas pie Džounsa iegāja, bija viņa — kad ienesa Džounsam tēju. Viņš jau gatavojas paziņot viņai par jauno darbu, un viņa to nojauta. Taču, kad viņš neko neteica, viņa nemaz nesatraucās, jo no manis jau bija uzzinājusi, ka tieku atlaists. Viņasprāt, viss bija kārtībā. Tādēļ jau viņa bija tik īgna, kad uzzināja, ka es palieku. Vēl viens pierādījums. Sievietei nekad nedrīkst uzticēties. Nevar gan teikt, ka es viņai uzticējos. Bet ja tā padomā … Kā viņa mani skūpstīja, un vispār.

Šodien Džounss atkal izsauca mani pie sevis. Tas viņam raksturīgi — likt, lai mokos neziņā veselu nedēļu. Viņš ir sadists. Viņš mani paturēs, bet jābūt tā, kā viņš teica. Es nekad, nemūžam vairs nedrīkstu prasīt algas pielikumu. Man jāņem tas, ko man dod, un jābūt pateicīgam. Es apsolījos. Tagad saņemšu par trim mārciņām nedēļā mazāk. Apsolīju, ka tas nekādi neietekmēs manu darbu, ka firmas labā es joprojām pūlēšos vaiga sviedros, strādāšu tik labi, Cik vien spēšu. Tā es arī darīšu, bet Džounsam par to visu vēl atriebšos. Pagaidām vēl nezinu, kā.

Viens no Džounsa paziņām grasās nedēļu pavadīt Londonā un pēc tam doties ceļojumā pa Eiropu. Kopā ar sievu. Tas šiem būšot otrs medusmēnesis — tā saka Džounss. Mans šefs ir gluži beigts aiz skaudības. Ne jau tāpēc, ka viņam pašam kārotos apceļot Eiropu, nē, arī uzdzīve Londonā viņu nevilina. Viņš gluži vienkārši ir satriekts par to faktu, ka viens no viņam līdzīgajiem var atļauties izšķiest tik daudz naudas. Šodien viņš kopā ar grāmatvedi veselu pusstundu rēķināja, cik tāds ceļojums varētu izmaksāt. Naudas pelnīšanā Džounss saskata tikai vienu pusi. Pēc viņa domām, nauda ir kaut kas tāds, ko vajag sagrābt savās rokās un tad turēt ciet, cik spēka. Katrs nopelnīts penss ir solis pretī panākumiem. Katrs izdots penss ir solis pretī neveiksmei. Var jau būt, ka es viņu attēloju pārāk vienpusīgi. Arī viņam kārojas mazliet spožuma. Viņš gribētu dabūt mūsu māju. Šķiet, ka viņš nemūžam nejutīsies kā firmas īstais saimnieks, iekāms nebūs to ieguvis. Varbūt viņš cer iegūt to pavisam lēti, tā, lai izdevumi par māju un tās uzturēšanu nepārsniegtu līdzšinējos. Turklāt viņš varbūt domā, ka maja

ir tā pati nauda, tikai citā veidā, tā ka mājas pirkšana īstenībā nav nekāda tērēšanās. Turpretī izgrūst tūkstoš mārciņas — apmēram tik, pēc grāmatveža rēķiniem, šis ceļojums izmaksās — un neko taustāmu par to neiegūt… Es labprāt pastāstītu viņam, ka pazīstu cilvēkus, kuri dodas ceļojumā uz kontinentu katru gadu, bet, protams, man jau nav iespējas to pateikt. Es šajās sarunās nepiedalos. To ģimeni sauc par Robin- soniem. Tiesa, mēs neesam sevišķi tuvu pazīstami. Bet tas tik būtu humors, ja Džounsa ģimene sadomātu turēt līdzi tādiem kā Robinsoni!

Es pastāstīju meitenei, cik jocīgi būtu, ja Džounsa ģimene sadomātu turēt līdzi Robinsoniem. Patiesībā tas nav nekāds sevišķi asprātīgais joks, bet meitene smējās tik un tā. Man patīk, ja varu viņu sasmīdināt. Tad es jūtos laimīgs. Sacīdama «labrīt», viņa allaž man uzsmaida. Laikam gan viņa uzsmaida visiem, katrā ziņā visiem tiem, ar kuriem ir draudzīgās attiecībās, tomēr es jūtu, ka man veltītais smaids ir īpaši sirsnīgs. No rīta pamodies, es nevaru vien sagaidīt, kad ieraudzīšu šo smaidu. Tagad eju uz darbu labprāt.

Neticu, ka viņa patiešām gribējusi tikt manā vietā, lai gan Džounsam varbūt tā bija ieplānots. Man žēl, ka esmu par viņu tik ļauni domājis.

Džounss šodien atkal bija ļoti satraucies par saviem draugiem, kuri dodas baudīt otru medusmēnesi. Viņi ņems līdzi simt piecdesmit mārciņu skaidras naudas, ko tērēt Londonā, un vēl otru, neizzinātu summu ceļotāju čekos — tā domāta ekskursijai pa kontinentu. Pirmdien «jaunlaulātais» dodas uz banku pēc naudas. Otrdien no paša rīta viņi brauc projām. Es saausījos — simt piecdesmit mārciņu banknotēs! Tieši tāds gadījums, kādu es visu laiku biju gaidījis! To es nedrīkstēju palaist garām. Sīs summas man pietiktu ilgam laikam. Tā kompensētu starpību starp manu jauno un veco algu visa gada garumā.

—   Kas tie ir par cilvēkiem? — es apvaicājos grāmatvedim, tiklīdz Džounss bija izgājis.

—   Kāds precēts pāris, uzvārdā Makolmsoni. Vīram piederēja no tēva mantots zemes gabals pilsētas centrā. Uz tā atradās lietotu drēbju veikals ar milzīgu pagalmu. Agrāk to izmantoja kā kravas mašīnu stāvvietu. Pirms kara Makolmsonam šis zemes gabals ienesa simt mārciņu gadā un vēlāk ilgu laiku pat ne tik, jo tas stāvēja neizlietots un neviens to negribēja pirkt. Tagad tas iekļauts jaunajā pilsētas apbūves plānā. Stāsta, ka pilsēta viņam par to samaksājusi deviņdesmit tūkstošus. Mūsdienās tā reizēm gadās, un, kam tāda laime trāpījusies, tas var braukt uz kontinentu līksmoties.

—   Nav slikti, nudien, — meitene sacīja. — Es arī vēlētos, lai man iekristu klēpī deviņdesmit tūkstoši.

—   Jūs nezinātu, ko ar tiem darīt, — grāmatvedis viņai teica.

—   Zinātu gan! Es apprecētos ar kādu, kuram ir simt tūkstoši. Ka medz teikt — nauda mīl naudu. — Tajā brīdī viņa man iesāņus uzmeta šķelmīgu skatienu, it kā gribētu sacīt — ja viņai būtu deviņdesmit tūkstoši, viņa apprecētos ar mani. Skaidri zinu, ka tas nenotiktu. Viņa darītu tieši tā, kā teica, — atrastu līgavaini ar simt tūkstošiem vai pat bagātāku, ja izdotos. Bioloģiskā dziņa, kas mātītei liek meklēt mīkstām dūnām izklātu perēkli.

—   Vai esat jau dzirdējuši mistera Džounsa joku? — Grāmatveža balss pauda godbijību pret Džounsu un vienlaikus arī pašapziņu, kas liek nevērtēt šefa joku pārāk augstu. Balss tonis norādīja, ka joks nav sevišķi izdevies un ka viņš, grāmatvedis, smīn par Džounsa jokiem tāpat kā mēs, lai gan atklāti to nemūžam neizrādītu. — Pēc tam kad Makolmsoni saņēmuši lielo naudu, viņi vēl veselu gadu nodzīvojuši misteram Džounsam kaimiņos, mājā ar francisku nosaukumu — Mori Repos, tas ir, Atpūta. Tikai pēdējā laikā viņi pārcēlušies kādu jūdzi tālāk, uz lielu īpašumu, ko sauc Sandelmaunta. Misters Džounss nu teic, ka nekāda atpūta viņiem tai Atpūtā tikpat nesanāca.

Tas bija neticami. Džounss pārspējis pats sevi! Rēcām locīdamies. Lai nu kā, tagad man ir adrese. Atrast, jādomā, nebūs grūti.

Esmu atgriezies no izlūkgājiena pa Sandelmauntu. Pati māja nav sevišķi liela — apmēram tāda kā mūsējā —, taču zemes gabals ļoti plašs. Dārzs aizaudzis rododendriem, iemītas taciņas vijas lejā pa nogāzi uz upīti, kurai pāri ved koka tiltiņš. Man arī gluži labi patiktu tur dzīvot. Nams stāv uz pakalna, ļoti vientuļš, ļoti kluss. Tuvākā kaimiņu māja pusjūdzes attālumā. Viss tieši tā, kā man vajadzīgs.

Atstāju mašīnu uz ceļa un droši devos iekšā pa lielajiem vārtiem. Nevienas žurkas man nebija līdzi, pat ne Sokrāta. Vispirms jāiet pa garu aleju. Slapjo, pilošo koku pavēnī es soļoju tik un soļoju, un likās, ka alejai nemūžam nebūs gala. Beidzot manā priekšā pavērās zālieni, kuru vidū stāvēja dzīvojamā māja; aiz tās varēja manīt nelielu sakņu dārzu. Es ieslīdēju starp kokiem un aizlavījos mājai apkārt, ne reizi neiz- nākdams atklātā vietā. Pēc tam nolēmu, ka nekas man netraucē pieiet vēl tuvāk. Neviens nevirināja durvis, neviens nestaveja pie loga. Kādā no apakšstāva logiem blāvoja televizora ekrāna spīdums.

Man bija jāatrisina trīs problēmas:

1)   kā iedabūt namā žurkas,

2)   kā pašam tikt iekšā,

3)   kā mums visiem kopā tikt projām, turklāt tā, lai vēlāk mūs neatklatu.

Pametu krūmāju un iznācu uz zāliena. Cik vien iespējams, turējos koku un krūmu ēnās. Uz celiņiem nekāpu, lai nešņirk- stētu grants. Dienas gaisma jau bija izdzisusi, taču sevišķi tumšs arī nebija. Zvaigžņu un logu zilganajā spīdumā redzēju visu, ko man vajadzēja redzēt. Ievēroju, ka lielākā daļa augšstāva logu ir pusatvērti. Jādomā, ka tādi tie arī palika visu nakti. Pie garāžas bija sagāzts kaudzē krietns daudzums krāsotāju kāpņu. Droši vien īpašnieku prombūtnes laikā māja tiks remontēta.

Aina bija pilnīgi skaidra, un es precīzi zināju, ko darīšu. Tad man uzmācās kāda iedoma. Sagribējās paskatīties uz saviem upuriem. Tādus es tos ieraudzīju — laulāts pāris apmēram manā vecumā cieši saspiedies kopā uz dīvāna iepretī televizoram, un suns uz paklāja viņiem pie kājām. Cik mājīgi, cik aizkustinoši! Bagātība ir, bērnu nav. Skumji. Viņu mūža traģēdija. Visa mīlestība veltīta sunim.

Neuzticīgi nopētīju suni. Vispār man pret suņiem nav iebildumu. Pirms sasaistījos ar žurkām, suņi man patika. Tagad, kopš esmu noziedzies, mēs ar suņiem esam kaujaslauka pretējās pusēs — ar suņiem tāpat kā ar policistiem. Suņi ir kapitālistu nealgotie roklaižas. Vismaz tādi kā šis. Kaut gan, ja tā padomā, savu algu viņi saņem. Darba nekāda, dzīvo kā pa taukiem. To visu es prātoju, noraudzīdamies uz suņa pārmērīgi resno vēderu. Vēlāka piezīme. Tobrīd man nebija ne jausmas par cietsirdīgo galu, kāds nabaga sunim bija nolemts, tāpat nevarēju ne iedomāties, ka tieši es kļūšu par viņa glābēju.)

Suns pazvāļojās, aptupās uz pakaļkājām, nožāvājās — un piepeši ieraudzīja mani. Neganti riedams, viņš metās pāri istabai. Es nolēcu lejā un pietupos, lai nerēgotos virs palodzes. Loga augšdaļa bija vaļā; varēju dzirdēt vīra un sievas sarunu.

—   Kas tad nu? — Vīra balss likās tāda kā ērcīga.

—  Tobijs jau visu.vakaru ir nemierīgs. Varbūt viņš bēdājas. Nabaga sunītis!

—   Par ko gan viņš varētu bēdāties? Viņš taču to nezina.

—   Vai tu zini, ko viņš zina un ko nezina? Suņi nojauš,

—   Labāk izlaid viņu paskraidīties. Varbūt viņam šķiet, ka tur, ārā, kāds ir.

Saliecies aizslīdēju gar sienu un, ticis aiz stūra, drāzos uz koku pusi. Pēc brītiņa durvis atvērās un Tobijs aulēkšiem metas man nopakaļ. Paldies Dievam, es vairs nebiju saskatāms.

Pieskrējis pie pirmajiem kokiem, Tobijs apstājās. Es uzreiz nopratu, ka nekāds drosminieks viņš nav. Vēl pāris reižu norē- jies, viņš ņēmās ostīt gaisu. «Žurkas,» viņš sev teica un piesardzīgi pagājās uz manu pusi. Visu šo laiku biju nostāvējis krūmos pilnīgi nekustīgs; nu bija skaidrs, ka suns mani tūdaļ uzies. Ilgāk gaidīt vairs nebija nozīmes. Pagriezu viņam muguru un ātriem soļiem devos uz alejas pusi. Jau nākamajā mirklī Tobijs riedams lēkāja man blakus. Es zināju, ka viņš neuz- bruks uzreiz. īstenībā viņam varbūt nemaz nebija nodoma uzbrukt. Tomēr, ja es gluži neko nedarītu, suns riedams un lēkādams varētu tiktāl uzbudināties, ka sāktu šņakstināt zobus man gar biksēm. Tas nu nemaz nebija vēlams, lai viņš iekamptu man kājās vai, vēl trakāk, dibenā. Kā es tad rīt darbā paskaidrotu, kāpēc nevaru sēdēt? Augonis uz pēcpuses? Laikam gan tā būtu jāsaka. Meitene justu līdzi, taču vismaz apskatīt vārigo vietu nepieteiktos!

Strauji apsviedos apkārt un izlikos uzbrūkam Tobijam. Suns briesmīgi pārbijās. Rējiens pārtrūka pusē; viņš tik tikko jaudāja apgriezties, lai uzņemtu gaitu pretējā virzienā. Es paķēru no zemes nolūzušu zaru un nošvīkstināju uz viņa pusi. Zars Tobiju nemaz neķēra, taču, švīkstienu izdzirdējis, viņš tā iekaucās, it kā es būtu aplējis viņu ar karstu ūdeni. Nākamajā mirklī viņš nozuda no manām acīm.

Biju sasniedzis aleju. Zināju, ka no mājas neesmu redzams. Devos uz vārtiem, pārlieku nesteigdamies. Ja kādam gadītos nākt pretī un mani sastapt, viņš nodomātu, ka esmu te viesojies —1 '-tas ir, viesojies mājā, nevis aiz kāda koka, lai gan varētu nodomāt arī tā. Bija jau pavisam tuinšs un alejā zem kokiem — pavisam melns, tā ka pazīt mani tikpat neviens nepazītu. Ja nu vienīgi kāds ieraudzītu manu mašīnu ceļmalā, ievērotu numuru, — nu, un kas par to? Vakaros tādu ceļmalā nobrauktu mašīnu ir vai cik; tikai tad, kad tu palūri iekšā pa logu un apvaicājies, kā nokļūt uz pilsētu, tev pretī pēkšņi paceļas divas galvas.

Taču es nevienu nesatiku. Atceļā pārdomāju savus plānus. Pārbraucis mājās, nokāpu pagrabā un apskatījos, kā jūtas žurkas. — Neņemiet ļaunā, nav laika ar jums tagad pļāpāt, — es viņām teicu. — Mūs gaida lieli darbi.

Tikmēr plāni manā galvā bija pilnīgi nobrieduši. Uzkāpu augšā un apsēdos pie kamīna atzveltnes krēslā, lai to visu izliktu uz papīra. Sokrāts uzlēca man uz ceļa, un es izmantoju viņu kā paliktni. Tā nu es tagad rakstu, pēc visiem šīvakara piedzīvojumiem atkal siltumā un ērtībās. Rītvakar ap šādu laiku es iziešu no mājas, lai dotos daudz bīstarnaka pasakuma. Vai ausmas stundu sagaidīšu sveiks un vesels, naudas pilnām kabatām, vai arī kā gūsteknis policijas rokās?

Pusvienpadsmitos izgāju no mājas un dažas minūtes pirms vienpadsmitiem sasniedzu Sandelmauntu. Braucu pa vārtiem taisni iekšā, tad pēc kāda gabaliņa padevu mašīnu atpakaļ un atmuguriski iebraucu sānu takā starp rododendriem, kur mašīna no ielas nebija redzama. Vajadzības gadījumā es varētu ielēkt un laisties projām. Biju paņēmis līdzi visas žurkas. Runa, protams, ir par spalvastēm, jo kopš tās reizes, kad pārvietoju spalvastes uz pagrabu, par zvīņastēm neesmu licies ne zinis.

Vispirms vajadzēja noskaidrot, kas notiek mājā. Domāju, ka paies vēl vismaz pāris stundu, iekāms varēšu ķerties pie darba. Bija pilnīgi iespējams, ka Makolmsoni vēl kravā ceļasomas vai noņemas ar kādiem citiem darbiem, ko atstājuši uz pēdējo brīdi. No otras puses, tikpat labi varēja gadīties, ka viņi agri likušies gulēt, lai rit spara pilni sāktu savu ceļojumu. Mazliet raizējos par Tobiju. Ja viņš vēl būtu mājās, viņš varētu sacelt traci un man visu izbojāt. Taču es biju gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka viņa tur vairs nav. Makolmsoni noteikti jau bija ievietojuši viņu suņu pansijā vai aizveduši pie draugiem. Tādu darbu viņi neatliktu uz rītu.

Atstājis žurkas mašīnā, es caur kokiem devos uz mājas pusi. Priekšnamā dega griestu lampa, bet citādi apakšstāvs bija neapgaismots. Augšstāvā vairums logu bija gaiši. Kādu bridi pavēroju māju, stāvēdams turpat netālu krūmos. Vienā no logiem pazibēja Makolmsona stāvs, pēc mirkļa ieraudzīju arī sievu. Než ko viņi dara — kravājas, dodas gulēt? Piepeši Ma- kolmsons pienāca pie loga un atvēra to. Viņš bija ģērbies pidžamā.

—   Ļoti silts, — viņš teica.

—   Nestāvi tā, ka nesaaukstējies! — sievas balss atsaucās. — Tad mēs nekur netiksim.

—   Vai nu tik traki būs.

—   Labāk nāc gultiņā! — Un misis Makolmsona ieķiķinājās.

Bija ārkārtīgi kluss, un es visu lieliski varēju dzirdēt. Makolmsons pagriezās un nozuda. Es gaidīju, ka gaisma nodzisīs, bet tā nenodzisa. Diez ko šie tur dara, es brīnījos. Tad attapu — varbūt šis ir viens no tiem pāriem, kuri gultā pirms aizmigšanas mēdz lasīt. Tā viņi lasīs un lasīs stundām ilgi, bet es nezināšu, vai viņi ir aizmiguši vai nav. Un kas tie par cilvēkiem, kuri aiziet gulēt un atstāj visur gaismu degam? Varbūt viņi vēl taisās celties augšā un to nodzēst? Lai nu kā, tas liecināja par izšķērdību.

Es iznācu ārā no krūmiem un, lavīdamies no viena ēnas laukuma uz otru, nokļuvu mājai otrā pusē. Tur visi logi bija tumši, gaisma spīdēja tikai vienā — tas varēja būt kāpņu telpas vai arī gaiteņa logs. Pāris reižu tīšuprāt uzkāpu uz grantētā celiņa: ja Tobijs nebija galīgi kurls, viņam tas bija jāsadzird un jāierejas. Cerēju, ka Makolmsoni savā galā neko nesaklausīs. Riešana neatskanēja. Apmetu mājai likumu, iedams galvenokart pa mauriņu, bet, kad tas nebija iespējams, lavīda- mies uz pirkstgaliem. Nekur ne skaņas, ja neņem vērā ķiķināšanu, kas ik pa brīdim atlidoja nč> guļamistabas loga.'Misis Makolmsone laikam bija varen jautrā omā.

Līdz_ šim biju turējies pa gabalu no ieejas durvīm, jo tur visapkart bija grants. Nu piegāju tuvāk — un gauži izbrīnījos. Durvis bija puspavertas — priekšējās durvis. Aiz tām vēl vienas, ar stiklotu rūti, tās gan bija ciet. Bet vai aizslēgtas? … Uz pirkstgaliem ieslīdēju priekšnamiņā. Ja Tobijs ir šeit, vajadzētu atskanēt rējienam … Ļoti, ļoti lēnām nospiedu rokturi, pagrūdu … Durvis nebija aizslēgtas. Tās atvērās, viegli iečīkstēdamās. Ja Tobijs ir mājās, nu gan viņam jārej… Taču. Tobijs bija projām.

Es klusi iesmējos. Ir gan cilvēki — gulēt iedami, atstāj ārdurvis vaļā un augšstāvu apgaismotu! Un es vēl tā nopūlējos, gudrodams, kā iekļūšu mājā! Visi mani sarežģītie plāni nu bija lieki,-vajadzēja tikai paņemt žurkas un iesoļot ar tām pa parādes durvīm. Bet ne tūliņ. Gribēju nogaidīt, līdz Makolmsoni dosies pie miera. Tikpat klusi, kā biju durvis atvēris, es tās gtkal aizvēru un izgāju ārā.

Guļamistaba vēl bija gaiša. Varbūt viņi dedzina uguni visu nakti? Varbūt viens vai otrs no viņiem baidās no tumsas? Tomēr nē. Nākamajā mirklī gaisma guļamistabas logā nodzisa, lai gan pārējos palika degam. Devos atpakaļ uz mašīnu, domādams — kamēr atgriezīšos, viņiem jau vajadzētu būt aizmigušiem. Un pat tad, ja Makolmsonu laulātais pāris ciestu no bezmiega, tas man vairs neko daudz nenozīmēja.

Mašīnu biju atstājis apmēram sešdesmit-jardus no mājas. Žurkai, kura pārvietojas pati saviem spēkiem, sešdesmit jardi ir garš ceļojums. Es gan domāju, ka žurkas bijušas lielas ceļotājas. Kā tad citādi viņas būtu varējušas nokļūt visās pasaules malās?

Mans sākotnējais nodoms bija — žurkas uz Makolmsonu māju aizgādāt nēšus, pa desmit žurkām vienā reizē. Taisnību sakot, tas būtu bijis piņķerīgs pasākums. Tagad es strauji, varbūt pat pārdroši mainīju rīcības plānu. Iedarbināju mašīnu un piebraucu to pie pašas mājas. Protams, ne jau nu pie parādes durvīm — lai Makolmsoni, trakās bailēs izskrējuši ārā, to neieraudzītu. Es to novietoju aiz mājas, pagalmā, atkal ar priekšgalu uz ceļa pusi, tā ka atlika vienīgi iedarbināt motoru un braukt.

Atri izkāpis, uz pirkstgaliem pieskreju pie guļamistabas loga. Gaisma atkal bija iedegta. Makolmsoni sarunājās.

— Izklausījās pēc mašīnas!

—   Es gan neko nedzirdēju. — To teica mīļotais vīriņš.

—   Tapec ka tu vienmēr guli ar segu pār galvu. Tu nekad neko nedzirdi.

—   To sasodīto putnu koncertu es rītos dzirdu lieliski.

—   Varu derēt, ka tā bija mašīna.

—   Varbūt kāds aiz pārskatīšanās iegrieza mūsu ceļā un atkal aizbrauca projām.

—   Nelikās, ka brauktu projām.

Es jau sāku nožēlot savu pārsteidzību. Tad vīriņš sacīja:

—   Nu, ja tas ir laupītājs, lai nāk vien, viss ir smagi apdrošināts — un šeit viņš iekšā netiks!

—   Tā jau gan ir … — Sieviņa, jādomā, bija lāga dvēsele. Es baidījos, ka tikai viņa nesūta vīriņu lejā — pārbaudīt, kas tur notiek, — bet šis viņu laikam bija kārtīgi izdresējis. Ja viņa ierunātos par iešanu lejā un pārbaudīšanu, tad dabūtu iet un pārbaudīt pati, bet uz to viņai prāts nenesās.

—   Ar labu nakti, mīļā! — vīriņš stingri noteica.

—   Ar labu nakti, dārgais!

Tajā pašā mirklī gaisma guļamistabā nodzisa. Es steidzos uz mašīnu un atvēru bagāžnieku. Žurkas gāzās ārā kā vilnis. Lēnām devāmies uz māju — es pa priekšu, aiz manis Sokrāts, vadonis, un aiz viņa žurkas komandiera Bena uzraudzībā. Uzvilku gumijas cimdus un klusi atvēru abas durvis. Gandrīz tūliņ ieraudzīju savu pirmo mērķi — telefona aparātu. Jau mājās biju sagatavojis divus līmlentes gabaliņus. Nocēlu klausuli un, nospiedis kontaktskavu uz leju, pielīmēju tā, ka tā nekustējās. Tad noliku klausuli atpakaļ.

Žurkas Sokrāta vadībā jau bija nonākušas līdz kāpnēm. Es uzcēlu Sokrātu uz pirmā pakāpiena un pats pagājos augšup. Sokrāts uzrāpās uz otrā pakāpiena un atskatījās. Pārējās vēl nesekoja. Tām laikam negribējās doties augšup pa kāpnēm. Taču Bens apņēmīgs, žokļus šņakstinādams, virzīja tās uz priekšu. Divas vai trīs laikam dabūja arī izbaudīt viņa zobu asumu. Pēc tam žurkas, vairs nevilcinādamās, sāka veikli lēkt no pakāpiena uz pakāpienu. Es uzskrēju augšā un paskatījos pār margām. Žurku straume vienmērīgi plūda augšup.

Kāpņu laukumiņu šķērsoju uz pirkstgaliem, lai gan paklajs bija tik biezs, ka mani soļi tikpat nebūtu dzirdami. Ļoti mīksti, ļoti klusi nospiedu durvju rokturi — to durvju, aiz kurām vajadzēja būt Makolmsonu guļamistabai. Mazliet pastūmu. Neka. Durvis bija aizslēgtas.

Tad tādēļ viņš teica — šeit viņš iekšā netiks.

Tikpat mīksti un lēni palaidu rokturi vaļā. Vai biju apjucis? Nemaz! Aizslēgtas durvis mums nav nekāds šķērslis. Tūliņ arī atcerējos, ko biju aizmirsis. Pavēlējis Sokrātam un Benam gaidīt turpat, nokāpu lejā un ļoti drīz atradu elektrības sadales deli. Izslēdzu elektrību visa maja. Tad iededzu elektrisko later- niņu un devos atkal augšā.

Es pieversu laterniņas gaismas apli durvju apakšmalai un pavēlēju: — Plēst!

Tūliņ sākās graušana. Es pakāpos atpakaļ un ieklausījos. Ilgi nebija jagaida. Gulta nočīkstēja.

—   Mīļā, mosties!

Aicinājums palika bez atbildes. Nez kuram tagad galva bija zem segas?

—   Mīļā, mosties! Dzirdi, kāds savāds troksnis!

«Iegrūd viņai kārtīgu dunku ribās, vecīt! Tas viņai nāks par svētību,» es teicu. Domās, protams, — bet varēja likties, ka viņš mani dzirdējis.

Nezinu, ko viņš darīja, bet sieviņa pamodās. — Kas noticis, dārgumiņ?

—   Vai dzirdi, mīļā? Vai tu nekā nesaklausi?

Graušana un plēšana ritēja pilnā sparā.

—        Šķiet, kāds pūlas tikt iekšā pa durvīm. Varbūt Tobijs izlauzies un atskrējis šurp?

—        Tobijs tas nav, viņš rietu vai smilkstētu. Atceries — es tev teicu par mašīnu? Un tagad? Šonakt mums gulēt neiznāks!

—   Neiznāks vis, — es klusi atteicu.

—   Iededz uguni, dārgumiņ! Paskaties, kas tur varētu būtf

Pauze; viņš laikam mēģināja ieslēgt lampu. — Nedeg, mīļāf

Kaut kas noticis ar elektrību.

Vēl viena pauze. Žurkas plosās kā negudras.

—   Paskaties taču beidzot, dārgumiņ, kas tur ir!

—        Stop! — es pačukstēju žurkām. Uz mirkli iestājās nāves klusums.

Tad iečīkstējās gulta un es dzirdēju vīriņa pēdas būkšķam pret grīdu. Gaidīju, ka tūdaļ pagriezīsies atslēga un durvis atvērsies, bet tā vietā atkal izdzirdēju viņa balsi: — Mīļā …. šķiet… ka tas ir norimis. — Viņš laikam stāvēja turpat pie gultas, neuzdrīkstēdamies iet tālāk.

—        Plēst! — es atkal čukstus pavēlēju žurkām, un troksnis atsākās.

Ja vīriņš tā stāvēs un neko nedarīs, žurkas drīz vien tiks aizslēgtajām durvīm cauri un gāzīsies iekšā istabā, — es domāju. Tad var rasties sarežģījumi.

Pēkšņi es apjēdzu, ka durvis veras vaļā. Atslēgas pagrie- šanos nebiju dzirdējis. Laikam žurkas grauza pārāk skaļi. Tas bija kritisks mirklis. Ja vīriņš mēģinātu durvis atkal aizcirst, man vajadzētu tās turēt, lai viņam tas neizdotos. Bet viņš to nemēģināja. Sajutis uz kailajām pēdām žurkas, atlēca atpakaļ istabā. Es atgrūdu durvis vaļā un piesardzīgi palūkojos, kas. iekšā notiek.

Vīriņš iekliedzas: — Žurkas, simtiem žurku! — Vienu mirkli es redzeju viņu pret blāvo logu — pat aizkarus viņi nebija aiz- vilkušil — raustāmies tādā kā dejā. Tad viņš uzlēca uz gultas.

Nu bija sieviņas kārta kliegt. Vai vīriņš bija uzlēcis viņai virsū, vai arī viņu bija pārbiedējis vārds «žurkas» — nezinu.

Nākamajā mirklī viņa jau bija stāvus gultā blakām vīriņam.

Es nometos četrrāpus un līdu iekšā pa durvīm. — Dari' tak kaut ko! — sieviņa brēca. Nezinu, vai viņa redzēja mani vai neredzēja. Es centos turēties, cik zemu vien iespējams, un necelt galvu augšā, lai viņi neievērotu manu seju.— Ko lai es daru? — auroja vīriņš.

Ne viņa vairs «mīļā», ne viņš «dārgais»! Kā jau agrāk esmu izteicies — cik plānam gan jābūt civilizācijas slānītim, ja tas sadrūp no visniecīgākā trieciena!

Es locīdamies aizlīdu pa paklāju līdz gultas malai. Tā bija samērā augstu no grīdas, ja ņem vērā, kādas mūsdienu mēbeles vispār mēdz būt. Pa pusei palīdis apakšā un pagriezies uz muguras, sāku celt žurkas gultā. Pirmo iecēlu Benu. Bens ir ļauns, agresīvs žurktēviņš; ne mirkli nevilcinādamies, tas devās uzbrukumā vīriņa kāju pirkstiem. Vīriņš atkal iebļāvās — rīkle viņam ir pamatīga — un ar īstu ķengura lēcienu bija istabas vidū. Laikam gan viņš uzlēca virsū kādai žurkai, jo atskanēja spalgs pīkstiens. Tas viņu neapstādināja. Klupdams krizdams (un droši vien kāpdams virsū žurkām) viņš metās ārā pa durvīm.

—   Vai tu mani atstāj? — iebrēcās sieviņa.

—   Tieši to viņš dara, — es klusi nomurmināju, — un arī tev Bens tūdaļ liks palēkāt.

—   Kāpnes tukšas! — vīriņš sauca. — Glābies taču, skrien šurp!

Tad Bens ķērās pie sieviņas kāju pirkstiem — un viņa skrēja. Izlidoja no gultas kā eņģelis ar spārniem — un tas vēl būtu par maigu sacīts! Aviācijā to sauc par vertikālo pacelšanos.

Man nepavisam nebija vajadzīgs, lai dārgais vīriņš un mīļotā sieviņa, nokļuvuši drošībā, attaptos_ un sāktu rīkoties saprātīgi — pārbaudītu, piemēram, kāpēc nav elektrības, vai arī sameklētu kādus sitamos, ar ko aizsargāties. Tāpēc es apgriezu savu žurku armiju apkārt un liku tai doties lejā pa kāpnēm; Vēl arvien uzmanīdamies, lai viņi mani neierauga, piegāju pie durvīm; pēc pāris mirkļiem izgāju kāpņu laukumiņa — paskatīties, kas notiks.

Sapratuši, ka žurkas viņiem seko, vīriņš un sieviņa metās uz priekšu. Gaiteņa galā viņi uz brīdi apstājās, jo žurkas, nemācēdamas veikli lēkt lejup, bija atpalikušas.

—   Tu piezvani, — sieviņa izrīkoja vīriņu, — es tikmēr sameklēšu kādu mēteli! Varbūt mums jāiet ārā.

—   Kam lai es zvanu?

—   Nu taču policijai — deviņi, deviņi, deviņi!

Es tikmēr jau biju pievirzījies pie margām un lūrēju lejup. Varēju saskatīt neskaidru vīriņa apveidu. Mīcīdamies pa gaiteni, viņš paklupa un, laikam sasitis kāju, klusi nolamājās.

—   Velns ar ārā, — viņš murkšķēja, — kur tas stulbais telefons palicis … — Beidzot viņš to atrada, tomēr nekādi nevarēja iztikt bez sieviņas: — Es neredzu ciparus, ko lai dara?

—    Patausti, muļķi!_Vai tad nezini, ka devītnieks ir blakus nullei! — Nudien, nekāda smalkuma.

Varēja dzirdēt, ka vīriņš cilā klausuli; tad viņš sauca atkal: — Nav signāla!

Tikmēr sieviņa bija atpakaļ ar mēteli. — Dod man! — viņa nikni teica.

Veltas pūles… Es taču biju nostiprinājis skavu. — Nestrādā! — viņa iesaucās. — Nu, vai tā nav cūcība? Tieši tad, kad vajag!

2urkas tumsā nebija redzamas, taču man likās, ka tām jau jābūt lejā, gaitenī. Tiešām — vīriņš iebļāvās.

—   Tās jau ir šeit! — viņš uzsauca sievai. — Bēgam!

Ārdurvis atvērās un aizvērās.

Es piegāju pie loga, pa kuru var redzēt mājas priekšu. Noskatījos, kā Makolmsoni, ar kailajām pēdām bailīgi taustīdami granti, aizgrīļojas uz mauriņa pusi. Tikuši uz zāles, viņi sāka skriet, skrēja, līdz sasniedza alejas zālaino malu. Sieviņai mugurā bija mētelis. Vīriņam — tikai pidžama. Es atgriezos guļamistabā un, iededzis laterniņu, apskatījos apkārt. Uz paklāja gulēja beigta žurka. Laikam tā pati, kurai vīriņš bija uzlēcis virsū. Atstāju to kā lietisko pierādījumu. Naudu atradu uz naktsgaldiņa. Turpat blakus bija divas ceļojuma čeku grāmatiņas. Nederīga manta. Liku Sokrātam tās mazliet apgrauzt un tad nometu uz grīdas.

Noskrējis lejā, es ieslēdzu elektrību un noņēmu līmlenti no telefona aparāta. Izgāju ārā pa durvīm un paraudzījos apkārt. Pārāk tumšs nebija. Vismaz līdz kokiem visu varēja gluži labi saskatīt. Neviena cilvēka tuvumā nemanīju. Apgājis ap mājas stūri, iekāpu mašīnā. Sokrāts visu laiku bija pie manis. Piebraucu ar mašīnu pie pašām durvīm. Pēdējo ceļa gabaliņu braucu tik lēni, cik vien iespējams, — gadījumam, ja kāda žurka būtu izkļuvuši ārpusē. Tad iegāju aikal mājā un pasaucu žurkas. Pēc minūtēm piecām tās visas jau bija mašīnā. Pirms aiziešanas es vēl ātri pārlūkoju gaiteni, lai pārliecinātos, vai kāda nav palikusi, kaut gan, taisnību sakot,' es pārāk neuztrauktos, ja arī viena vai divas būtu pazudušas. Vienīgā no visām žurkām, kura man patiešām kaut ko nozīmē, ir Sokrāts; arī Benu negribētos zaudēt, jo viņš man noder.

Es iedarbināju motoru un lēni aizbraucu līdz alejai. Bez starmešiem. Varbūt Makolmsoni vēl bija kaut kur tuvumā; es nedrīkstēju pievērst sev viņu uzmanību. Viņi varētu ievērot mašīnas numuru. Nokļuvis zem alejas kokiem, motoru izslēdzu. Līdz pašiem vārtiem ceļš visu laiku veda no kalna lejā, tādēļ es cerēju sasniegt šoseju bez lieka trokšņa. Priekšā neko daudz nevarēju redzēt un visu laiku turēju kāju uz bremzes pedāļa, lai mašīna neripotu pārāk ātri. Principā varēja gadīties, ka, šādi braukdams, es sabrauktu Makolmsonus, taču es cerēju, ka viņi jau sen ārā pa vārtiem.

Izbraucu uz šosejas, bet arī tur iznāca braukt lejup, tā ka motoru nemaz neieslēdzu. Mans limuzīns viegli un klusi ripoja pilsētas virzienā. Apmēram pēc pusjūdzes mēs paripojām garām lauku mājai. Kāds dauzījās pie durvīm. — Lūdzu, ielaidiet mūs! Lūdzu … — Vairāk neko nedzirdēju, tikai savas mašīnas riepu švīkstoņu. Es braucu un smējos. Stāsta, ka lauciniekiem esot ciets miegs! Varbūt tur iekšā guļ kāds, kas visu dienu nostrādājis svaigā gaisā. Bet varbūt mājas iemītnieki gluži vienkārši baidās vērt vaļā durvis. Visapkārt klaiņo tik daudz noziedzīgu tipu… Varbūt tajā mājā vispār neviena nav. Nakts nebija auksta, tomēr man bija jādomā par Makolmsonu — viņš bija aizskrējis vienā pidžamā, — un sieva jau arī nebija īsti apģērbusies; abi kailām kājām …

Vēl vismaz pusjūdzi noripojis pa slīpumu lejup, es beidzot ieslēdzu motoru un starmešus. Mājās nokļuvu bez starpgadījumiem.

Mans iebrukums Makolmsonu namā kļuvis par sensāciju. Pilsētas vakara avīze to ar milzīgiem virsrakstiem izklāstīja pirmajā lappusē, un šorīt par to ziņoja visi valsts lielie laikraksti. Neviens nespēj dot nekādu izskaidrojumu. Visi ir mazliet nobijušies. Tagad atklājas, ka līdzīgi žurku uzbrukumi reģistrēti jau agrāk: mīlnieku pārītis, ko mēs izcēlām no mašīnas, Džounsa riepas, pārtikas veikals… Visus gadījumus apkopo un salīdzina, arī tādus, kuriem ar mani un manām žurkām nav itin nekāda sakara. Grauzēju postījumi noliktavās, ražas zudumi, graustu rajonu bērni, ko žurkas sakodušas šūpulī. . . Visa valsts pēkšņi aptvērusi, kas ir žurkas. Makolmsoni atrodas slimnīcā. Viņi cietuši no stipra pārbīļa un saaukstēšanās, taču viņu stāvoklis neesot bīstams.

Televīzijā rādīja interviju ar Džounsu. Tā arī ir, kā es domāju, — policisti toreiz lūguši, lai notikumu ar saplosītajām mašīnas riepām viņš plašākai sabiedrībai neizpaustu. Viņi nav varējuši vienoties par to, kas ir īstais vainīgais — žurkas vai kāds noziedzīgs divkājainis. Taisni brīnums, ka viņi neieradās nopratināt mani. Bet Džounss jau nenojauš, ka es turu uz viņu ļaunu pratu. Tiesa gan, viņain nav arī iemesla uzskatīt sevi par labdari. «Tagad slepenības laiks ir pagājis,» viņš klāsta (televizora ekrānā). «Cilvēkiem jāapvienojas, lai darītu galu šai nejēdzībai.»

Avīzes vēl joprojām pilnas ar rakstiem par žurku tēmu. Viens no autoriem apgalvo, ka žurku skaits uz zemeslodes daudzas reizes pārsniedzot cilvēku skaitu. Jebkurā brīdī žurku miljardi varot doties uzbrukumā un nogalināt cilvēkus, kamēr tie, neko nenojauzdami, mierīgi gulēšot savās gultās. «Tas ir ļaunums, kas jāiznīcina. Žurkas ne vien apēd cilvēkiem paredzētos pārtikas produktus, bet arī ik gadu kļūst par cēloni dažu miljonu cilvēku bojāejai.» Viena no avīzēm aicina izsludināt nākamo par Vispasaules 2urku gadu.

Iznākot no slimnīcas, misis Makolmsone sniegusi interviju. Viņa un vīrs vēl neesot izlēmuši, braukt vai nebraukt nodomātajā ekskursijā uz kontinetu; pagaidām viņi dažas dienas padzīvošot pie draugiem. Fotoattēlā redzams, kā misis Makolmsone apmīļo Tobiju. Suns laiza viņai seju. Bet tas nav būtiski. Misis Makolmsone apgalvo, ka viena no žurkām bijusi milzīgi liela, cilvēka augumā, — tā lēni rāpojusi pa grīdu uz viņu gultas pusi. Manāms, ka žurnālisti ir neziņā, kā vērtēt šādu apgalvojumu. Viena avīze šo interviju sniedza ar virsrakstu 2URKA CILVĒKA LIELUMA, citā attiecīgais virsraksts ir — 2URKVEIDĪGS IZDZIMTENIS. Tekstā ir šāda rinda: «Uz žurnālistu jautajumu, kads šis briesmonis izskatījies, misis Makolmsone atbildēja, ka tas viņai licies neķītrs.» Protams, viņa runā par mani. Interesanti, ko viņa ar to domā — «neķītrs»? Viņas vīriņš, starp citu, nekādu briesmoni nav redzējis. No intervijas nepārprotami izriet, ka, pēc viņa domām, arī sieviņa neko tādu nav redzējusi, bet viņš gluži vienkārši ir pārāk pieklājīgs, lai to pasacītu.

Tikai šodien atklājās, ko īsti nozīmē fotogrāfija, kurā misis Makolmsone redzama kopā ar Tobiju. Kā vienmēr, informācija nāk no Džounsa — ar grāmatveža starpniecību. Džounss mums tagad ir divkāršs varonis. Pirmkārt, viņš pazīst Makolmsonus. Pēdējā laikā tas pats par sevi jau ir kapitāls. Turklāt Makolmsoni ir bagāti, un pazīšanās ar viņiem ievērojami ceļ Džounsa sociālo (un arī sarunu biedra) prestižu. Otrkārt, viņš pats ir cietis no žurku uzbrukuma. Tādos apstākļos klausītāju uzmanība viņam allaž nodrošināta. Ja viņš būtu zinājis, ko žurkas nodarīs viņa mašīnas riepām, viņš būtu gājis un apsitis tās visas līdz beidzamai, tā viņš saka. — Ar žurkām var viegli tikt galā. Pats galvenais — nezaudēt aukstasinību. Kārtīgi iezveļot ar nūju, jūs tai pārlaužat mugurkaulu. Tas viss.

—   Bet vai jūs nebaidāties, mister Džouns, ka tās metīsies jums pie rīkles? Stāsta, ka žurkas spējot nobeigt cilvēku dažu sekunžu laikā! — Runādama meitene lūkojas augšup uz Džounsu tādām apbrīnas un sajūsmas pilnām acīm, ka man metas nelabi. Džounss ar grāmatvedi pļāpā, stāvēdami kantora vidū, bet šī klausās saliktām rociņām un atplestu muti.

—   Lai tik kāda pamēģina ķerties man pie rīkles! — drošsirdīgais Džounss izsaucas. — Es tai gan parādītu!

īsi sakot, es uzzināju, ka tikmēr, kamēr vīriņš un sieviņa dzīvotos pa Londonu, viņu suns Tobijs tiktu nogalēls. Makolmsoni patiešām mīlot nabaga Tobiju un pārāk vecs viņš arī vēl neesot, bet viņi aprēķinājuši, ka tik ilga suņu pansijas izmantošana sanāktu par dārgu. Sanitārā dienesta darbinieki apsolījušies Tobiju vienu nedēļu paturēt un tad, ja neviens viņu negribētu, bez sāpēm «iemidzināt». Pēc atgriešanās no ceļojuma, kad dzīve atkal ritētu ierastajā gultnē, Makolmsoni iegādātos citu suni — kucēnu. Ar kucēnu taču mājās daudz jautrāk nekā ar veco, rāmo Tobiju.

Tagad gen viņi no sirds nožēlojot, ka gribējuši tā rīkoties. Vienu vakaru pirms žurku uzbrukuma suns bijis ļoti nemierīgs. Varbūt tās jau tovakar ložņājušas apkārt. Drošsirdīgais Tobijs izdrāzies ārā un, riskējot ar dzīvību, riedams aizdzinis žurkas projām. Tagad nu karsti mīļotais, varonīgais Tobijs, savu saimnieku glābējs, dzīvošot pie viņiem laimē un pārticībā līdz mūža galam. Skaidrs, ka avīzēs to visu nerakstīja, bet, cik noprotams, Makolmsonu draugi, kuri laikam paraduši rīkoties ar saviem suņiem līdzīgā veidā, šo gadījumu ir apsprieduši jo plaši. Ta nu sanāk, ka es esmu izglābis Tobiju.

Divas no svētdienas avīzēm visai nopietni aplūko žurkveidīgā izdzimteņa tēmu. Virsraksts: KO REDZĒJA MISIS MAKOLMSONE? Otrs — manuprāt, efektīgāks: ACI PRET ACI AR BRIESMONI. Drebuļi noiet par kauliem, vai ne? Pēc misis Makolmsones vārdiem iznāk, ka viņa redzējusi neparastu radījumu — pa pusei cilvēku, pa pusei žurku. «Zinātnieki savākuši neskaitāmi daudz liecību par to, ka ļaužu nostāstos minētie briesmoņi, tādi kā, piemēram, noslēpumainais Glamisas nezvērs, ir eksistējuši un eksistē. Par laimi, tie sastopami ārkārtīgi reti, tomēr ikkatra to parādīšanās ir saistīta ar neaprēķināmām sekām cilvēku sabiedrībai. Patlaban šķiet, ka viens šāds asinskārs izdzimums, žurkcilvēks, dzīvo mūsu vidū …»

Raksts bija krietni garš, viscaur izturēts tādā pašā viszemākā līmeņa- pseidozinātniskā stilā. Kas zina, ko par to visu domā lasītāji. Mazāk izglītotie šādus rakstus varbūt rītin rij, bet intelektuāļi droši vien nicinājumā novēršas. Nav svarīgi. Toties ir paradījies vārds «žurkcilvēks», un it visi — gan tie, kuri tic žurkciivēkarn, gan tie, kuri netic, — baidās no sastapšanās ar viņu.

Arī meitenei viņš ir prātā.

—   Ko jūs sakāt par šo žurkcilvēku? — viņa man apjautājās.

Nolēmu, ka vislabākais līdzeklis ir nekaunība. Nekādā ziņā

nedrīkstu izteikties tā, it kā es žurkciivēkarn neticētu — tas varētu radīt aizdomas.

—   Manuprāt, viņš kaut kur slapstās.

—   Jūsgodvārds tā domājat???

—   Jā. Pašlaik viņš nogaida, gatavojas jaunam uzbrukumam.

Visi ir pārāk satraukti, tādēļ pagaidām Sokrātam un Benam

jādzīvo mājās. Ja es ņemtu viņus līdzi uz darbu, kāds varētu atrast viņu spirinās, un tad sāktos panika un žurku medības. Vakaros strādājot; bez Sokrāta man ir gaužām skumji. Tagad es gandrīz katru vakaru palieku ilgāk, vienīgi piektdienās ne.

Vakar vakarā, ar Sokrātu uz pleca uzkāpis augšā un iegājis guļamistabā, es gultas vidū uz segas ieraudzīju Bonu — cieši aizmigušu. Pirmajā brīdī nezināju, ko iesākt. Bens ir pavisam citāds žurktēviņš nekā Sokrāts. Nezinu, kādēļ, bet man vienmēr bijis no viņa mazlietiņ bail. Pēkšņi pamodināts viņš aiz dusmām varētu man iekost. Neviena žurka man līdz šim vēl nav iekodusi, un es negribu to piedzīvot.

Brītiņu pavērojis Benu, es noliku Sokrātu uz spilvena un spēji parāvu segu. Bens pamodās, pielēca kājās un uzmeta man zvērīgu skatienu. Pirmajā mirklī nobijos. Likās, ka Bens bez cīņas nepadosies. Taču es zināju, ka nedrīkstu baidīties. Ja es nolaistos tik zemu, ka sāktu baidīties pats no savām žurkāūi, ar ko gan tas beigtos? Tāpēc es stingri teicu: — Ben, tu nedrīksti gulēt šeit, un tu to ļoti labi zini! — Runādams pacēlu viņu no segas. Bens gan nošņakstināja zobus, bet tā, lai man neiekostu. Pāris reizes vieglītēm uzsitu ar pirkstu viņam pa pakausi, sacīdams: — Kauns! Kauns! — Pēc tam nonesu viņu lejā un ielaidu pagrabā pie citām žurkām.

Apgūlos ar Sokrātu pie sāna, kā vienmēr, un gandrīz tajā pašā mirklī aizmigu. Taču šorīt pamodies atkal ieraudzīju Benu — viņš bija saritinājies man blakus zem segas pie otra sāna.

Kādu brīdi gulēju nekustēdamies un prātoju, ko nu lai dara. Sokrāts man ir draugs, bet citādi es nebūt negribu, lai žurkas skraidelētu apkārt pa māju. It īpaši guļamistabā man viņu sabiedrība neliktos vēlama, un gulēt kopā ar veselu baru žurku — sirsnīgi pateicos! Pēkšņi man sagribējās Benu pārmācīt un es caur segu devu viņam tādu spērienu, ka viņš aizlidoja līdz istabas vidum un ar būkšķi nokrita uz grīdas. — Saprati? — es viņam uzkliedzu. — Zināsi, kā neklausīti

Jau nakamajā mirklī es to nožēloju. Baidījos, ka Bens ir sasities, bet laikam jau nebija. Pāris sekundes viņš izskatījās apdullis, bet varbūt gluži vienkārši vēl nebija īsti pamodies. Pec tam viņš uzmeta man tādu skatienu … bailīgs tas nebija nekādā ziņā, īstenībā gluži velnišķīgs, — un lēni aizčāpoja aiz kumodes.

Tobrīd man bija par maz laika, lai ar viņu noņemtos, — vajadzēja steigties uz darbu. Taču šovakar, pārnācis mājās, atradu Benu pagrabā kopā ar citām žurkām. Tagad man skaidrs, kā viņš tiek iekšā un ārā: pagraba durvju apakšmalā izgrauzts robs. Viss vakars pagāja, līdz aiztaisīju to ciet. Pēc tam apsitu durvju apakšmalu ar skārdu — sagriezu divas vecas biskvītu kārbas un piesitu sloksnes ar nagliņām. Redzēsim, kā Benam patiks grauzt skārdu un nagliņas.

Šorīt atkal atradu Benu gultā. Aizmidzis viņš nebija. Viņš vēroja mani. Kādu brīdi abi palikām gluži kā sastinguši, skatīdamies viens otram acīs. Straujš spēriens nekādi nebija iespējams. Tiklīdz es kaut mazlietiņ pakustētos, kustētos arī Bens. Domāju — nez ko viņš darītu, ja es kā vakarrīt saliektu kreiso kāju, taisīdamies uz speršanu? Vai viņš aizlēktu man labajā pusē — tur Sokrāts gulēja un vēl nebija pamodies — vai arī mestos pie manas neaizsargātās rīkles un mēģinātu mani nokost? Diez vai tas viņam izdotos, es ar roku tūdaļ nogrūstu viņu nost. Tomēr tā bija pretīga doma. Bens izskatījās gaužām nejauks. Augšlūpa viņam bija mazliet savilkusies, atsedzot zobus, un spalva sabozta. Varbūt no tās nakts, kad- viņš pāris reizes iecirta zobus Makolmsonu kailajās pēdās, viņam iegaršojušās cilvēku asinis? Ja Bens uzbruktu, vai Sokrāts mani aizstāvētu? Vismaz viņš Benam nepiebiedrotos — par to nu biju drošs.

Nenolaizdams no Bena skatienu, es mazliet pavirzījos uz Sokrāta pusi. Sokrāts pamodās, atritinājās un izstaipījās. Tad nolaizīja ķepiņas un sāka mazgāt purniņu. Tikmēr Bens izplestiem nagiem ieķērās segā un atkal sastinga. Es sapratu, ka viņam nav nodoma uzbrukt, tikai par katru cenu noturēties gultā. Man jau arī negribējās otrreiz darīt viņam pāri, spēlējot ar viņu futbolu.

Es izšļūcu ārā no gultas pa labo pusi, pēc iespējas netraucēdams Sokrātu, kurš turpināja savu ikrīta tualetes procedūru. Bena audzināšanai tobrīd nebija laika. Rītos man vienmēr iznāk briesmīgi steigties. Laikam gan vajadzēs celties agrāk. Man jāparāda Benam, kurš šajā mājā ir saimnieks, bet to es varēšu izdarīt tikai rītrītā. Viņš netaisās man uzbrukt, tāpēc es zinu, kā tikšu ar viņu gala. Šovakar, iedams uz guļamistabu, paņemšu līdzi teva veco spieķi. Nolikšu to šķērsām pāri galvgalim, aiz spilvena, tā, lai varētu to satvert gandrīz bez kustēšanas. Benu gaida nepatīkams pārsteigums. Es negribu nodarīt viņam sāpes, tikai pārmācīt.

Tomēr es nezinu, kā viņš tiek ārā no pagraba. Durvju apakšmalas skārds nav atplēsts.

Spieķis lieliski noderēja. Gulēt iedams, iedvesu sev, ka pamodīšos daudz agrāk nekā parasti, un tas man izdevās. Kreisajā pusē uz segas gulēja Bens. Arī viņš bija pamodies. Es strauji piecēlos sēdus un sagrābu spieķi. Bens ieķērās ar nagiem segā, gatavs pretoties rāvienam. Manuprāt, viņam nebija priekšstata, ko es varētu darīt. Notupies uz cejiem, es pastiepu spieķi un pirmoreiz saudzīgi iebikstīju ar to Benam. Viņš nošņakstināja pret to zobus. Es pabikstīju stiprāk, tad vēl stiprāk, vēl… Bens mēģināja sakampt spieķi zobos, bet tas viņam neizdevās. Tā viņš visu laiku šņakstinājās. Viņš centās sāniski izvairīties no spieķa asā gala — tam ir dzelzs smaile—, bet es straujām, īsām kustībām bakstīju gan uz vienu, gan ut otru pusi, tā ka viņam nebija cita ceļa kā tikai atpakaļ. Lēni, bet nepielūdzami es liku viņam atkāpties līdz pašam kājgalim; protams, uzmanījos, lai neiedurtu viņam pārāk stipri. Bens vai plīsa aiz niknuma. Varu derēt, ka viņš ar zobiem un nagiem būtu meties pretuzbrukumā, ja vien es būtu viņam devis kaut mazāko iespēju. Taču es nedevu viņam šo iespēju — un pēkšņi viņš saprata, ka ir zaudējis. Viņš pagriezās un pa nokārušos • segas stūri noskrēja lejā, no pēdējo sešu vai deviņu collu augstuma nolēkdams, tad paskrēja zem gultas.

Ko tālāk? Ja es tagad apgultos un aizmigtu, Bens pēc brītiņa būtu atpakaļ gultā. Man viņš bija jāizdzen pavisam ārā no istabas, lai saprot, ka viņam te nav vietas. Taču biju pilnīgi pārliecināts — ja es, gribēdams parastajā veidā izkāpt no gultas, nolaistu kājas pār gultas malu, Bens tūdaļ iekostos man pirkstā gluži tāpat kā Makolmsonam. Gulta man ir visai augsta — liela dzelzs gulta ar misiņa bumbām stūros —, un manas kājas katrreiz krietni nošūpojas, iekāms sasniedz grīdu. Starp citu, šādu gultu ir daudz vieglāk saklāt nekā modernās gultas, jo nav tik zemu jāliecas.

Nolēmu izkļūt no gultas lēkšus. Satvēris spieķi labajā rokā, es strauji atspēros un aizlēcu istabas vidū. Pēc tam zibenīgi apsviedos apkārt ar seju pret gultu un pietupos. Man lecot, sega bija noslīdējusi lejā no gultas līdz pašai grīdai, un es aiz tās neko nevarēju redzēt. Sokrāts, visu šo notikumu laika saldi dusējis, beidzot pamodās. Viņš pienāca pie gultas malas

un visai izbrīnījies skatījās lejup uz mani. Es pierāpoju pie gultas, vicinādams spieķi virs grīdas turp, atpakaļ vai, pareizāk sakot, uz vienu un uz otru pusi un gaidīdams Benu, kurš ik bridi varēja izlēkt no gultas apakšas, lai turpinātu mūsu divkauju. Taču Bens nerādījās. Es nobraucu ar spieķi zem segas malas, bet tur nekā nebija. Pavicinājos mazliet dziļāk pagultē. Atkal nekā. Pielīdu tuvāk, pabāzu spieķi zem gultas visā garumā un vicināju, cik jaudas, līdz atskanēja skaļš «tankš!». Ar spieķa galu uzķēris lejup slīdošās segas un palagus, es tos citu pēc cita sametu atpakaļ gultā, sagādādādams neērtibas šīs izrādes vienīgajam skatītājam, Sokrātam: viņam nācās atkāpties no gultas malas uz spilvenu, kur redzamība vairs nebija tik laba. Zem gultas neatradu neko, vienīgi naktspodu; es to tikpat kā nelietoju, lai rītos nevajadzētu iet izliet. Bens varēja būt tajā paslēpies. Naktspods man ir glīts — ar puķītēm un osu. Es apgriezu spieķi otrādi un, aizāķējis tā rokturi aiz osas, pievilku naktspodu klāt. Tukšs. Bena tur nebija. Jādomā, ka tikmēr, kamēr nokārusies sega man neļāva neko saskatīt, viņš gar sienu bija aizskrējis projām.

Gandrīz vesela stunda pagāja, Benu meklējot. Es viņu neatradu. Kad beidzot atkal apgūlos, bija atlikušas divdesmit minūtes līdz parastajam celšanās laikam, tā ka miegam ļauties vairs nedrikstēju. Pēc tam, saklājis gultu — to es daru ik rītu, ja vien neesmu par daudz aizgulējies, — aizliku spieķi aiz spilvena kā iepriekš. Ceru, ka rītrītā man to vairs nevajadzēs.

Vakar es devos gulēt ļoti vēlu. Biju aizkavējies kantori — nostrādāju gandrīz līdz desmitiem. Tā kā biju stipri noguris, mājas darbi neveicās. Ar žurkām pagrabā noņēmos daudz ilgāk nekā parasti. Arī ar šo piezīmju rakstīšanu. Pēc tam es aizmigu turpat atzveltnes krēslā. Mani pamodināja Sokrāts, skrāpēdams ar nadziņiem manu roku. Sākumā viņš skrapeja tik maigi, ka man miegā šķila — pa roku rāpo muša. Pēc tam jau sapņoju, ka man iekodis dundurs. Nodomāju, ka vajadzēs ņemt viņu atkal'līdzi uz kantori — zināms, kopā ar Benu, lai viņam nav garlaicīgi. Runas par žurku briesmām pilnīgi apklusušas; kāda avīze ierosināja sākt žurku iznīdēšanas kampaņu, bet šis sauciens palika bez atbalss.

Uzkāpu augšā. Kopš pārnākšanas mājās es guļamistabā netiku iegājis, un mans skatiens uzreiz pievērsās spieķim, ko biju nolicis galvgalī aiz spilvena. Varētu sacīt, ka spieķis tur bija, bet varētu sacīt arī, ka nebija. Tas bija sagrauzts gabaliņos — katrs gabaliņš ne garāks par collu. Viss galvgalis bija vienās sīkās skaidiņās. Es parādīju šo ainu Sokrātam, un viņš izskatījās patiesi sašutis, it kā gribētu sacīt: «Šis jaunais žurktēviņš ņems nelabu galu!» Man sanāca smiekli. Velna pulveris tas Bens! Skat, ka man iespītējis! Vismaz tā viņam pašam droši vien liekas.

Tad es sevī pasmīnēju. Tu, žurkulēn, laikam domā, ka esi guvis par mani virsroku? Nu, pagaidi man… Es tev vēl parādīšu!

Atri noskrēju lejā un paņēmu no dzīvojamās istabas ogļu kruķi. Es to vairs nelietoju, jo man, neiznāk laika kurināt kamīnu. Tāpēc kruķis bija gluži tīrs. Noliku to galvgalī aiz spilvena, turpat, kur biju turējis spieķi. Tūdaļ noģērbos, apgūlos gultā un izslēdzu gaismu. Gribēju kādu brītiņu vēl palikt nomodā — ne pārak ilgi, jo biju noguris un man vajadzēja izgulēties. Taču man bija aizdomas, ka draudziņš Bens drīz ieradīsies, lai pārlaistu nakti uz mīkstas segas. Un man bija ļoti lielas aizdomas, ka viņš ieradīsies ņo kumodes apakšas. Visticamāk, ka caurums grīdā bija izgrauzts tieši tur. Aizsist to ar skārdu nebūtu bijis jēgas, Bens to izgrauztu citā vietā. Nevarēju taču visu guļamistabas grīdu izklāt ar skārdu.

Kādu laiciņu, Benu gaidot, gulēju vaļējām acīm, gluži satraukts, līdz pamazām mani pārņēma miegainība. «Tas viss jāatliek uz ritu,» es nodomāju; biju jau pa pusei aizmidzis, bet tad mana dzirde uztvēra tādu kā čaboņu zem kumodes. «Nāc nu, nāc, manu zēn,» es sevī teicu, «esmu tev sagatavojis pamatīgu pārsteigumu!»

Dzirdēju Bena ķepiņas skrapstam pret grīdu — viņš ātri tipināja šurp. Bez jebkādas šaubīšanās. Laikam bija pārliecināts, ka ap šo laiku es jau guļu ciešā miegā. Šaubīšanās un vilcināšanās viņam gan neko nebūtu līdzējusi, jo es izlikos aizmidzis. Viņš tūdaļ lēca augšup, lai nokļūtu gultā, — tas ir, uzlēca apmēram līdz pusei un, ieķēries ar nagiem segā, rāpās uz augšu. Jutu, kā viņa svars mazlietiņ savelk segu. Tik un tā jāatzīst, ka tas bija varens lēciens. Tad viņš atrada savu veco vietiņu uz segas un labu brīdi griezās riņķī, it kā taisīdams sev migu. Ērti iekārtojies, saritinājās un aprima.

«Tā gan,» es nodomāju. «Tu jūties kā mājās, vai ne? Tev nemaz nav bail, ka es pamodīšos.»

Kādu laiku vēl nogaidīju, lai būtu drošs, ka Bens jau redz pirmos sapņus. Tad es strauji piecēlos sēdus, iededzu nakts- lampiņu un savicināju virs galvas kruķi.

Ja jūs būtu redzējuši Bena purniņa izteiksmi! Tā bija neticami smieklīga. Strīdēties ar mani viņš netaisījās. Viņš redzēja kruķi, un ar to viņam pietika. Viņam negribējās, lai es ar šo kruķi pabikstu viņam sānus. Viens lēciens — un viņš bija uz grīdas, tad pa galvu pa kaklu metās zem kumodes. — Atpakaļ nerādies! — es vēl uzsaucu. — Sito tu man vis nesagrauzīsit

Tas notika vakar vakarā. Šovakar, pārnācis mājās, es tūliņ uzkāpu augšā guļamistabā; īsti nezinu, kāpēc, varbūt tāpēc, lai paskatītos — vai tik viņš ari kruķi nav savīlējis gabalos? Kruķa nebija. Vēl trakāk — visā mājā vairs neatradu nevienu kruķi.

Protams, ir jau vēl og|u knaibles, aizkaru stieņi, liekšķeres … Tomēr esmu nolēmis, ka šai lietā man jāatzīst Bena pārākums. Lai kādu ieroci es paņemtu līdzi vakarā, nākamajā dienā tas tiktu aizgādāts projām. Var pienākt reize, kad arī aizkaru stienis noderēs. Nav jēgas atklāt Benam, kā es varu izmantot pret viņu aizkaru stieni.

Lai būtu kā būdams, rīt nesīšu Sokrātu un Benu uz kantori. Runas par žurkām šķiet pilnīgi apklusušas. Manuprāt, arhīvā viņiem nekas nedraud. īstenībā arī agrāk tā bija pilnīgi droša vieta. Līdz šim neesmu redzējis nevienu tur ieejam, vienīgi es tur esmu gājis, un šķiet, ka arī mani neviens nav redzējis. Ja visu dienu Bens aizvadīs arhīvā, viņam neatliks laika nedarbiem un, galvenais, neatliks laika kūdīt citas žurkas uz nedarbiem. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka pats saviem spēkiem viņš nevarēja aizvilkt kruķi projām. Tas noticis ar daudzu žurku vienotiem pūliņiem — un arī tad tas bijis grūti veicams pasākums.

Visu šo mēnesi es ņemu Sokrātu un Benu līdzi uz darbu — katru dienu, vienīgi piektdienās ne. Es ierodos mazliet agrāk, kamēr neviena cita vēl nav, un ielaižu žurktēviņus arhīvā. Vakaros, kad visi aiziet projām, aiznesu tos uz grāmatvedību; Sokrāts un Bens skraidelē, bet es strādāju.

Piektdienās Džounss pats paliek ilgāk, tāpēc es žurkas līdzi neņemu. Džounss varētu ieraudzīt, ka es eju pēc tām uz arhīvu. Nudien nezinu, ko viņš tur, kantorī, piektdienas vakaros viens pats dara, taču visu pārējo darbinieku klātbūtne ir absolūti nevēlama. Tieši puspiecos mums visiem jāvācas projām. Manuprāt, viņš taisa kaut kadas mahinācijas. Es labprāt noskaidrotu, kādas.

īsti nesaprotu Bena un Sokrāta stāvokli vienam attiecībā pret otru. Man vienmēr ir licies, ka Bens ir Sokrāta dēls. Taču viņi varētu būt arī brāļi. Par tēvu un dēlu esmu viņus uzskatījis tāpēc, ka Mate jau loti sen nav redzēta. Viņa pazuda ilgu laiku pirms Bena ierašanās; manuprāt, viņa ir mirusi. Es domāju, ka Bens ir gudrāks par Sokrātu. Katrā ziņā daudz viltīgāks un arī patstāvīgāks. Viņi satiek ļoti labi, taču man ir aizdomas, vai tikai Bens nav kļuvis par vadoni, tas ir, ne jau par Sokrāta, bet par visa žurku bara vadoni — tādu kā žurku ķēniņu, varētu sacīt. Un, ja tas tā ir, — vai šāds stāvoklis nav nodibinājies pēc mūsu pēdējā pasākuma, kurā viena žurka tika nogalinata. Vai tiešām būtu iespējams, ka pārējās žurkas to ņēmušas ļaunā?

Šodien meitene ienāca kantorī un paziņoja: atrazdamās dāmu istaba, viņa dzirdējusi aiz sienas, arhīvā, kaut kādu čabēšanu. Varbūt tur dzīvojot peles? Es atbildēju, ka peļu tur vienmēr bijis bez jēgas, bet siena starp arhīvu un dāmu istabu apsista ar skārdu, lai tās netiktu cauri. Tas meiteni nomierināja. Blēņas, protams, — nekāda skārda tur nav un arī peles laikam nekad nav manītas. Taču man šķiet, ka esmu bijis visai atjautīgs, vienā mirklī visu to sagudrodams. Meitenei nebūs iemesla žēloties Džounsam vai grāmatvedim, turklāt es ceru, ka viņa un viņas draudzenes nemūžam vairs nebāzīs degunu arhīvā. Protams, durvis ir aizslēgtas, taču meitene reizēm ir tik ziņkārīga, ka spētu izdomāt ieganstu, kura dēļ tās vajadzētu atslēgt.

Es rakstu — «ziņkārīga», bet tas nebūt nenozīmē, ka viņa man nepatīk. Tieši otrādi. Ja mani apstākļi būtu citādi — ja man bjtu vairāk naudas un mājā nebūtu žurku, es varbūt pat lūgtu viņas roku. To, ka esmu šādi noskaņots, es aptvēru tikai šodien, kad meitene ienāca un stāstīja par pelēm arhīvā. īstenībā tur, protams, čabinājās Bens vai Sokrāts, vai abi divi reizē.

Tad es piepeši teicu: — Re, kur pelite uz grīdas! — Meitene iespiedzās un vienā mirkli bija augšā uz krēsla. Varbūt es jau zināju, ka viņa tā darīs. Varbūt man pat gribējās, lai viņa tā darītu. Stāvēdama uz krēsla, viņa nudien izskatījās ļoti pievilcīga. Viņai ir glītas kājas, vienīgi varbūt mazdrusciņ par tievu, un ceļgali arī tā ne visai… Lai nu kā, ar acīm izpriecājos tiku tikām. Pēc tam atzinos, ka nekādas pelītes nav, tas bijis tikai joks. Meitene cēli nokāpa lejā, uzmezdama man šķelmīgu skatienu. Varu derēt, ka pret šādiem jokiem viņai nav iebildumu. Tādas jau tās skuķes ir. Lai tikai būtu iespēja izrādīties! Starp citu, es nudien nesaprotu, kāpēc mūsdienu meitenēm vajadzētu baidīties no pelēm. Agrākos laikos, kad sievietes nēsāja garus un kuplus brunčus, viņas baidījās, ka pele varētu ieskriet tajos iekšā, — bet es gribētu redzēt peli, kas spētu vienā lēcienā sasniegt minisvārciņu malu! Tai vajadzētu būt īstai peļu sportistei, varbūt pelei — kārtslēcējai, ja jūs kaut ko tādu varat iedomāties. Man tas nemaz nešķiet tik fantastiski.

Starp citu, meitenei es joprojām liekos ļoti interesants. Man pietiktu pasacīt vienu vārdiņu, un viņa jebkurā brīdī būtu atkal gatava vizināties mašīnā, vienalga, vai es cienāju viņu ar tēju vai necienāju.

Gandrīz nespēju rakstīt par to, kas ir noticis. Taču man tas jāuzraksta.

Pie visa vainīga meitene. Viņa un Džounss. Džounss to izdarīja. Kliedzienu es nedzirdēju, bet droši vien kāds kliedza — pareizāk sakot, kāda. Es vispirms saklausīju tādu kā rosību gaiteni. Neko sevišķu — daži cilvēki tur staigāja un kaut ko runāja, un viena no tiem noteikti bija mūsu grāmatvedības meitene. Pazinu viņas balsi. Tobrīd es tam visam nepievērsu nekādu uzmanību un turpināju darbu.

Pēc tam izdzirdēju, ka ari Džounss dodas turp. Viņam ir tāda īpaša — priekšnieka gaita, allaž mazliet lēnāka un cienīgāka nekā padotajiem. Grāmatvedis neizturēja. Kur ir Džounss, tur ari viņam jābūt klāt. Viņš izgāja ārā. Es nolēmu neskriet pūlim līdzi, distancēties no viņiem visiem, lai tad, kad viņi atnāks atpakaļ, varētu garlaikoti vaicāt: «Nu, kas tad tur bija? Par ko jūs tik ļoti uztraucāties?» Patiesībā mani urdīja ziņkāre, un diezgan grūti bija apvaldīties, lai neceltos un neietu ārā.

Tad piepeši man kā zibens izšāvās cauri doma — ja nu kāds iegājis arhīvā un ieraudzījis Sokrātu? Līdz tam brīdim es žurkas nemaz nebiju atcerējies. Biju tik pieradis ik rītu ielaist viņas arhīvā un atstāt; nekas taču līdz šim nebija noticis! Turklāt es skaidri zināju, ka esmu vienīgais, kurš kopš daudziem gadiem atkal pārkāpis arhīva slieksni.

Pietrūkos kājās un, izskrējis gaitenī, metos uz arhīva pusi. Izrādījās, ka visi sapulcējušies pie dāmu istabas, gan grāmatvedis, gan visi pārējie darbinieki. Durvis bija vaļā, tas ir, durvis uz dāmu istabas priekštelpu, kur atrodas ūdens krāni ar izlietnēm, — mūsu skuķes tur vāra tēju un, protams, mazgā rokas un pūderējas, un tamlīdzīgi. Džounss un meitene stāvēja iekšpusē; abi skatījās kaut kur augšup virs izlietnēm un spoguļa. — Re, kur ir! — Džounss teica. — Atnesiet man kādu garu nūju, es tūlīt tikšu ar viņu galā!

Pirmajā brīdī es neko tur nespēju saskatīt, taču man jau uzmācās briesmīga nojauta. Pavirzījos nedaudz uz priekšu, paspraukdamies garām grāmatvedim — viņš šķita kāpjamies atpakaļ. Tad augstu pie pašiem griestiem spraugā starp divām griestu pārseguma plātnēm saskatīju Sokrātu. Viņš tupēja pavisam nekustīgs; nevarēju saprast, kā meitene viņu ieraudzījusi. Bet tāda jau viņa ir — redz visu, ko vajag un ko nevajag.

Jebkuram citam Sokrāts varbūt likās mierīgs — jebkuram, tikai ne man. Redzēju, ka visas kažoka spalviņas viņam sabozušās uz augšu; nabadziņam bija briesmīgi bail. Es tūliņ sapratu, kas noticis. Arhīvs un dāmu istaba atrodas vienstāva piebūvē, kura savienota ar galveno ēku, — arhīvs vienā pusē un dāmu istaba otrā. Siena, kas atdala dāmu istabu no arhīva, ir mūrēta no divām ķieģeļu kārtām. Dāmu istabas pusē pašas pēdējās, augšējās ķieģeļu rindas trūkst, un, griestu plātnēm atduroties šai gropē, spraugās starp plātnēm veidojas mazi iedobumi. Vienā no malējiem iedobumiem spīd gaisma, jo šajā vietā arī arhīva pusē nez kādēļ trūkst viena ķieģeļa. Protams, to visu es atklāju tikai tagad. Droši vien Sokrāts bija iekļuvis no arhīva dāmu istabā tieši pa šo caurumu. Varbūt viņš meklēja ūdeni. Man nekad nebija ienācis prātā, ka vajadzētu viņam un Benam atstāt ūdeni. Pie sienas virs izlietnēm karājas lie'lš, vecs spogulis; tas ir vismaz četras pēdas plats, ar biezu, melnu koka rāmi. Pa sienas caurumu ienācis dāmu istabā, Sokrāts, jādomā, uzlēca uz spoguļa augšmalas, paskrējās uz priekšu un, izmantodams dažus atbalsta punktus, nolēca lejā, izlietnē, lai padzertos. Atpakaļceļā viņš bija kļūdījies (varbūt meitene, ienākdama un ieslēgdama gaismu, bija viņu izbiedējusi) <— ieskrējis nevis caurumā, kas ved uz arhīvu, bet gan tam blakus, iedobumā starp divām plātnēm, strupceļā. Arī tagad viņš vēl būtu varējis izglābties — nolēkt lejā, uz melnā rāmja, paskriet dažus solīšus uz priekšu un tūliņ lēkt augšup, spraugā, kas ved uz arhīvu, patvērumā … Vismaz pagaidām viņam tas būtu drošs patvērums; diez vai kāds viņu tur atrastu — starp simtiem noputējušu grāmatu un aktu vāku, starp neskaitāmiem maisiem, kas pilni ar vecām vēstulēm …

Es stāvēju un nezināju, ko darīt. Man gribējās parunāt ar Sokrātu, lai viņš nomierinātos, sacīt viņam, lai nāk tūliņ ārā, kamēr vēl nav par vēlu, lai lec lejā uz spoguļa un skrien uz nākamo spraugu . . . Zināju, ka izsūtāmais puika jau aizgājis meklēt Džounsa pieprasīto nūju. Es būtu varējis pakāpties virs izlietnēm un dabūt Sokrātu ārā. Varēju izlikties, ka gribu viņu saķert, un pēc tam viņš it kā izlocītos man no rokām un iespruktu spraugā, un es nikni šķendētos… Bet tobrīd tas viss man neienāca prātā; tikai tagad saprotu, kā būtu varējis rīkoties. Taču man ļoti gribējās Sokrātu uzrunāt. Un es nedrīkstēju to darīt. Tiklīdz apkārtstāvošie redzētu, ka Sokrāts mani saprot un klausa manām pavēlēm, viņiem kļūtu skaidrs, ka viņu vidū tiešām ir žurkcilvēks, ka šis žurkcilvēks esmu es. Tā es stāvēju, drebēdams bailēs un izmisumā, un neteicu ne vārda.

Puika atnesa metāla stieni, īstenībā tievu metala cauruli, apmēram sešas pēdas garu. — Tas ir īstais darbarīks! — Džounss iesaucās.

Paņēmis šo stieni, viņš kā izmēģinādams pabikstīja iedobumā — ne pārāk stipri. Un tad es sapratu, ka viņš mani ieraudzījis — tas ir, Sokrāts mani ieraudzījis. Viņš palūkojās manī it kā vaicādams: «Vai tu ļausi viņam to darīt?» Protams, es būtu varējis Džounsu atturēt. Augumā esmu lielāks par viņu un ari krietni jaunāks.

Taču es stāvēju nekustēdamies. Pat neteicu: «Nedariet tā!» Mani stindzināja bailes. Es biju gļēvs.

Otrreiz Džounss pabikstīja jau stiprāk, lai arī vēl negrūda stieni pārak stipri. Sokrāts atkāpās iedobumā, sarāvās gluži maziņš. Viņu tik tikko varēja redzēt. Pēc trešā grūdiena Sokrāts iebrēcās.

Likās, ka šis brēciens Džounsu uzbudinātu. — Nu ir riktīgi! — viņš iesaucās. — Ahā, nepatīk vis, ko? Tūliņ dabūsi vēl! — Un viņš sāka neganti bikstīt Sokrātu.

Nu beidzot Sokrāts gribēja tikt ārā, vispirms gar vienu iedobuma malu, tad gar otru. Taču Džounss gluži kā paukotājs durstīdams stūma viņu atpakaļ. Pēc katra dūriena Sokrāts iebrēcās, un, pēc otrā bēgšanas mēģinājuma atkāpies iedobumā, viņš jau brēca bez apstājas.

—  Ak Dievs, nedariet tā, mister Džouns! — meitene pēkšņi iekliedzās.

Džounss bija pārsteigts. — Kāpēc jūs negribai, lai es tā daru? — viņš jautāja.

—   Tas ir pārāk nežēlīgi! Drausmīgi!

—   Tas nepavisam nav nežēlīgi, — Džounss atbildēja.

—  Žurkas ir riebīgi dzīvnieki. Tās jāiznīcina. — Un viņš atsāka durstīšanu.

Kad es atkal paskatījos uz stieņa galu, tas bija asiņains. Taču Sokrāts vēl nebija beigts. Viņš vēl brēca. Es pakāpos atpakaļ, vairs nespēdams skatīties. Projām iet arī nespēju. Likās — ja arī es neko nedaru, lai Sokrātu aizstāvētu, tad tomēr nedrīkstu iet projām. Man bija jāpārliecinās, ka viņš tiešām nomirst. Viņš mira ilgi.

Brēcieni vairs nebija dzirdami. — Vai jau gatavs? — puika jautāja. Tas puika, kurš bija atnesis stieni. Varēja redzēt, ka šī izrāde viņam sagādā milzigu baudu — viņš ņirdza pār visu ģīmi.

—   Nav vis! Viena kaja vēl kustas, — Džounss atteica. — Bet tūlīt es viņu nobeigšu.

No iedobuma vairs nenāca ne skaņa, bet Džounss vēl iebakstīja tur vairākas reizes. Beidzot viņš laikam bija pārliecinājies, ka darbs padarīts.

—   Kā jūs dabūsiet viņu laukā? — puika apvaicajas.

—  Ā, tas ir sīkums! — Džounss vēlreiz iebāza stieņa galu iedobumā un grūda no visa spēka. Tad viņš atvilka stieni — un, tā galā uzdurts, parādījās asiņains ādas un zarnu kamoliņš. Uz brīdi Džounss aizmirsa savu cienīgo priekšnieka stāju un pavēcināja asiņaino kamoliņu uz meiču pusi, iesaukdamies:

—  Nu, kā patīk?

Visas spiegdamas atkapās, taču varēja redzet, ka īstenība viņām nemaz nav tik ļoti bail. Viena otra pat pasmaidīja.

—   Paskatieties, par ko jūs esat pārvērtis mūsu tualetes telpu, — kāda no mašīnrakstītājām teica. — Kas to visu tagad satīrīs?

—  Jūs, — Džounss atbildēja. — Ja neprotat slaucīt, tad būtu pēdējais laiks iemācīties!

Vienu mirkli meičas tā kā apjuka, bet tad tā, kura bija jautājusi, aizgāja pēc slotas, un kāda cita atnesa spaini. Mēs, pārejie, devāmies atpakaļ katrs uz savu darba vietu.

Šovakar es pārāk ilgi nepaliku. Taisnību sakot, strādāt es ' nemaz nespēju. Taču man bija jānogaida, līdz visi citi aiziet projām, lai varētu paņemt no arhīva Benu. Es labprāt būtu viņu turpat atstājis. Man negribējās vairs viņu redzēt un viņam pieskarties, negribējās vairs būt nekādā saistībā ar visu notikušo. Tomēr tas nebija iespējams. Skaidrs, ka es nevarēju viņu pamest.

Kad iegāju arhīvā un Benu ieraudzīju, mani sagrāba žēlums. Nabadziņš bija šausmīgi pārbijies. Gluži dabiski! Viņam bija bail pat no manis. Viņš gan nebija neko redzējis, toties bija visu dzirdējis — un, galu galā, kurš bija tas, kas mājās tika bakstījis viņu gan ar spieķi, gan ar krāsns kruķi? Kurš stāvēja un noskatījās, kā Sokrātu nobaksta līdz nāvei? Kurš viņus abus bija atnesis uz šo bīstamo vietu?

Tādēļ arī Bens uzlūkoja mani ar tik bailīgu skatienu. Dabiski, viņš gribēja, viņam bija jāgrib tikt mājās, prom no tādas šausmu vietas. Bet vai viņš var man uzticēties, vai es neatdošu viņu nomocīšanai, tāpat kā biju atdevis Sokrātu nomocīšanai? Vai tik es pats nekāroju pēc viņa dzīvības?

Vesela pusstunda pagāja, kamēr ar mīļiem vārdiem un labināšanu iedabūju viņu somā. Pēc tam, protams, tūliņ devāmies mājup. Visu vakaru esmu aizvadījis, Benu mierinādams. Agrāk viņš man tā īsti nepatika, bet tagad, kad Sokrāta vairs nav, varbūt spēšu viņu iemīļot. Varbūt viņš vēl ieņems manā sirdī Sokrāta vietu.

Vakar vakarā, apgūlies gultā, es ilgi neaizmigu, jo gaidīju Benu. Domāju — ja viņš vairs nenāks, tas nozīmēs, ka viņš man neuzticas. Ilgu laiku biju guļamistabā viens pats. Tad atskanēja viegls troksnītis — un es zināju, ka tas ir Bens, kas čabinās zem kumodes. Gulēju un gaidīju. Man bija ienācis prātā, ka, ja Bens man neuzticētos, viņš varētu savākt veselu žurku armiju un, nogaidījis līdz naktij, kad es gulētu dziļā miegā, nākt un pārgrauzt man rīkli. Es uzmanīgi klausījos, tomēr nekā tāda, kas liecinātu par citu žurku klātbūtni, nedzirdēju.

Beidzot saklausīju Bena tuvošanos. Es_ tīšam biju atstajis segu karājoties pār gultas malu, taču pagāja krietni ilgs laiks,

līdz jutu segas vieglo savilkšanos, Benam ielecot tajā un rāpjoties augšup. Beidzot viņš tomēr ieradās un saritinājās man blakus. Es pastiepu roku un ar vienu pirkstu glaudīju viņam muguriņu, tāpat kā biju to darījis ar Sokrātu.

Es ienīstu Džounsu.

Es ienīstu Džounsu. Ļoti, ļoti ienīstu.

Es ienīstu Džounsu. Viņš nogalināja vienīgo radību pasaulē, ko es jebkad biju īsti mīlējis.

Es ienīstu Džounsu. Kaut kad, kaut kā es viņu nogalināšu.

Šodien runāju ar meiteni par Džounsu. Bija pusdienas pārtraukums, un mēs vieni paši sēdējām grāmatvedībā.

—   Kā jums viņš patīk? — es noprasīju skaidri un gaiši.

—        Es negribētu būt viņa sieva, — meitene atbildēja man par lielu pārsteigumu. Vismaz pirmajā mirklī es biju pārsteigts. Vairāk gan par to, ka viņa man vispār kaut ko tādu teica. Līdz šim man bija licies, ka tādas lietas meitenes pārrunā tikai pašas savā starpā. Neapšaubāmi viņa bija mēģinājusi iztēloties Džounsu kā savu vīru, lai gan zināja, ka viņš ir precējies. Tāpēc es nospriedu, ka īstenībā viņa domā tieši pretējo. īstenībā viņa gribētu būt Džounsa sieva, bet, tā kā tas nav iespējams, apgalvo, ka negribētu.

Cenzdamies iedomāties, ko šādos apstākļos būtu teikusi kāda sievieškārtas uzticības persona, es ātri atradu, kā man pašam likās, pareizo atbildi. — Protams, viņš jums ir daudz par vecu.

Meitene nopūtās. — Viņš ir tik brutāls …

—        Viņš ir sadists, — es atteicu un, redzēdams, ka mani vārdi meiteni īpaši neiespaido, piemetināju: — Nežēlīga rīcība viņam sagādā baudu.

—        Viņš ir ļoti vīrišķīgs, — meitene teica. — Manuprāt, visi vīrieši ir nežēlīgi.

—        Vīrieši nebūt nav nežēlīgāki par sievietēm, bet viņš ir deģenerējies, perverss … Vai tad jūs neredzējāt, kā … — Man aizžņaudzās kakls, un es vairs nevarēju parunāt. Gandrīz ap- raudājos. Aiz bēdām. Aiz kauna. Pat nezinu, kuras jūtas bija stiprākas.

—   Kā viņš nogalināja žurku?

Es pamāju.

—   Jā, — viņa teica, — tas bija brutāli. Tieši to jau es saku.

—   Jūs gribējāt viņu aizkavēt, — es atgādināju.

—        Jā, un es to nespēju. Viņš to nesaprata. Viņš nerīkojās kā sadists. Viņš rīkojās gluži vienkārši kā vīrietis, kā karavīrs,

kas nogalina ienaidnieku. Jebkurš cits vīrietis viņa vietā darītu tāpat.

Es sarkastiski iesmējos. — Cits vīrietis sadotu viņam pa zobiem. Ir nu gan varonība — mocīt tik mazu radībiņu… tik mazu ….

—   Kāda bija tā žurciņa. Ak, es nezinu … Parasti gan cilvēki no žurkām Joti baidās, it sevišķi pēc visām šīm baumām… Džounss taču nevilcinājās ne mirkli. Manuprāt, viņš patiešām ir drosmīgs. Citi vīrieši tikai stāvēja un neko nedarīja. Kādam taču bija kaut kas jādara. To žurku taču nevarēja tur atstāt. Kādam tā bija jānogalina.

—   Nu protams. — Vienu mirkli man niezēja mēle pajautāt: «Kāpēc?» Bet tas radītu aizdomas. Tāpēc es tikai piebildu: — Tomēr nebija nekāda vajadzība to tik sadistiski noslepkavot.

—   Man gan šķiet, ka, no vīriešu viedokļa, tur nekāda sa- disma nebija, — viņa atbildēja. — Jūs vienkārši esat jūtīgāks nekā citi. Viņš rīkojās kā vīrietis, tas arī viss.

Ja tevi nosauc par jūtīgāku, tad tas, protams, nav nekāds kompliments. Varu derēt, ka Džounsa brutālais vīrišķīgums meiteni trakoti pievelk. Tas viņu iekārdina. Viņa iztēlojas sevi brutālā Džounsa skāvienos . . .

Nekas, reiz es arī būšu tikpat brutāls kā varonīgais Džounss. Redzēsim, kā viņam patiks brutalitāte, kad vajadzēs to izbaudīt pašam uz savas ādas. Tā viņam nepavisam nepatiks, tikai viņš to nevienam vairs nevarēs pastāstīt.

Drīz es atkal palikšu bez naudas. Vistuvākajā laikā ne, bet pēc četriem mēnešiem vai pusgada. Nojaušu, ka tā būs. Mašīna rij naudu ar rīšanu, bet tur nekas nav līdzams. Man tā vajadzīga, citādi ar žurkām nekur netieku. Un žurku barība arī maksā dārgi. Vajadzēs atkal pastrādāt, lai dabūtu naudu. Nav nekādas jēgas nodzīvoties līdz pēdējam pensam. Man jāgādā par to, lai nauda nemitīgi nāktu klāt, lai man vienmēr būtu līdzekļi, ar ko rīkoties. Sajā sakarā esmu izdomājis jaunu variantu. Manuprāt, tas ir gaužām vienkāršs. Vienīgais, par ko jāraizējas — lai policija man nenāktu uz pēdām. Arī attiecība uz Džounsu man kaut kas jau ir padomā.

šodien (svētdienā) es meklēju stieplīti, ar ko salabot pār- degušo drošinātāju. Stieplītes ritulis tēvam vienmēr atradās kastē, kurā viņš glabāja visādus saimniecībā derīgus sīkumus. Nevarēju saprast, kur tā kaste palikusi, tāpēc nolēmu uzkāpt bēniņos un pārbaudīt vecos koferus. Kasti es beidzot atradu, taču krāmēdamies uzdūros vēl vienam, visai dīvainam priekšmetam. Pirmajā brīdī nemaz nesapratu, ka tas tāds ir. Tā ir maska, līdzīga kaķu un lapsu purniem, ar kuriem bērni aizsedz seju karnevālos, tikai šī apsedz visu galvu un šķiet rūpīgāk darināta.

Es uzvilku to un piegāju pie spoguļa. Maskai ir acu spraugas, tā ka es varēju uz sevi paskatīties. Labu laiku skatījos, vēl neapjēgdams, ko šī maska attēlo. Tā ir liela un ķēmīga, un ar to galvā es liekos garāks, nekā īstenībā esmu. Tai ir uzkrāsotas acis, bet ne jau tur, kur īsto acu spraugas — tās visai asprātīgi nomaskētas. Uzkrāsoto acu vidū ir stikliņi, kas mirguļodami. rada patiešām spocīgu iespaidu. Purns ir diezgan smails un pavērsts uz augšu. Ir arī ūsas — katra no tātm piestiprināta atsevišķi — un ausis, kas taisītas no īstas kažokādas. Beigu beigās es sapratu, kas tā par masku: žurka, milzīga žurkas galva. Patiesībā tā izskatās gluži dabiska, ja neņem vērā, ka tā ir daudzkārt lielāka par parastu žurkas galvu. Palūkojoties uz to otrādi apgrieztā tālskatī, varētu nodomāt, ka tā pieder īstai žurkai. Ja es to uzreiz nepazinu, tad vienīgi tāpēc, ka tā ir tik liela.

Brīnos tikai, kā tā vispār šeit nokļuvusi. Varbūt palikusi no kādas masku balles? Taču es neatceros, ka pie mums jebkad būtu rīkota masku balle. Vēl iespējams, ka tā tikusi lietota pašdarbības teātra izrādē. Man ir tāda miglaina nojausma, it kā es reiz būtu dzirdējis stāstām par pašdarbības teātra grupu, kura darbojusies mūsu draudzē … varbūt tas viss noticis pirms manas dzimšanas. Arī manam tētim un manai mammai ar šo grupu laikam bijis kāds sakars. Varbūt viņi uzveduši «Vējš. vītolos», kas tajā laikā varēja būt visai moderni.

Esmu nonesis žurkas masku lejā un nolicis guļamistabā uz krēsla. Manā galvā pamazām briest kāda ideja. Līdz šim es allaž esmu riskējis ar to, ka reiz kādā no maniem uzbrukumiem kāds mani ieraudzīs un vēlāk pēc sejas pazīs. Kāpēc gan lai es nevalkātu masku? Un kur es atradīšu labāku masku neka šī? Tā lieliski papildinās hipotēzi par žurkcilvēka esamību. Policiju tā galīgi samulsinās. Inspektori nesapratīs — ticēt žurkciivēkarn vai neticēt? Vai aculiecinieku stāstītais ir murgi vai patiesība? Jo fantastiskāk es izskatīšos, jo lielāku apjukumu radīšu.

Protams, ja es kādreiz nokļūtu aizdomās un mājā tiktu izdarīta kratīšana, žurkas maska būtu vislabākais lietiskais pierādījums (ja es to būtu nēsājis). Bet māja jau tikpat ir pilna ar lietiskiem pierādījumiem. Nemaz nerunājot par pagrabu — nez ko viņi teiktu, to ieraudzījuši?

Maskas izmantošana manu stāvokli nekādi nevar pasliktināt, tieši otrādi, var izrādīties, ka tas ir vērtīgs atradums.

Pēc Sokrāta nāves es kādu bridi domāju, ka Bens varētu viņu man daļēji aizstāt. Zināju, ka uzreiz neiemīlēšu viņu tā, ka Sokrātu, taču biju viņam savā zinā pieķēries un cerēju, ka ar laiku arī viņš varētu man pieķerties.

Pagaidām nekas tamlīdzīgs nav manāms. Bens gan neturas pretī, kad es viņu glāstu, un, pats par sevi saprotams, turpina nakšņot manā gultā, it kā viņam uz to būtu dabiskas tiesības. Mans bojā gājušais draudziņš bija demokrāts — viņa dēj kaut viss pagraba žurku bars būtu varējis ierīkoties man uz segas, taču esmu pārliecināts, ka Bens neko tādu nepieļautu. Mana gulta ir viņa tronis vai karaļpils — īsti nezinu, kas. Un es esmu tikai centrālapkure. Tīri jocīgi paliek ap dūšu, iedomājoties, ka Bens, ja vien gribētu, bez lielām pūlēm varētu izdzīt mani no gultas. Un arī^ no mājas, ja viņam tā iepatiktos, — izdzīt no mājas, varbūt pat nogalināt.. .

Dažreiz man gribas zināt, ko viņš īsti domā. Par to, ka viņš domā, turklāt domā daudz, es nemaz nešaubos. Reizēm pamanu, ka viņa mazā, brūnā actiņa pievērsta man. Uz mani viņš allaž noraugās iesāņus, ar vienu aci. Es jūtos gluži kā augsta ranga valstsvīrs Staļina laiku Krievijā. Laikam gan nebija diez cik patīkami pēkšņi sajust sev pievērstu Staļina skatienu un minēt, kas vadonim šoreiz prātā.

Varbūt Bens mani vaino Sokrāta bojāejā. Es varēju Sokrātu glābt. Bens varbūt domā, ka es negribēju to darīt, ka es gribēju, lai nogalina viņus abus. Vai arī, ka esmu gribējis, lai nogalina tieši viņu, Benu, bet Sokrāts gājis bojā aiz pārpratuma. Džounss taču bakstīja Sokrātu tieši tāpat, kā es biju bakstījis Benu, dzīdams viņu nost no gultas. Protams, pat tad, ja Bens būtu pretojies, es būtu sargājies viņu ievainot. Taču Bens to nezina. Varbūt, viņa izpratnē, viņam gluži vienkārši pieticis prāta vai veiksmes, lai aizbēgtu projām. Sokrātam neveicās …

Skaidrs ir vienīgi tas, ka Bens man neuzticas un arī es nevaru viņam uzticēties.

Tuvākajā laikā man atkal jāplāno kāds jauns pasākums. Žurkas patērē barību neticamos daudzumos. Un nemitīgi vairojas. Es jau vairs nezinu, cik man ir apgādājamo. Protams, jebkurā kaujas operācijā žurkas ir mani kareivji, un Bens ir to komandieris. Vai viņš mani klausīs? Kā gan lai es viņam ieskaidroju, kāds ir šo uzbrukumu mērķis? Kas ir barība, to viņš labi zina. Ja mēs ik nakti dotos kādā pasākumā un, atgriežoties mājās, mašīna būtu piekrauta pilna ar pārtikas produktiem, Bens saprastu, kāda jēga ir šādai rīcībai. Bet kā lai es iedvešu viņam nojausmu par to, ka nauda ir tas pats, kas barība, — ka vajag tikai dabūt labi daudz naudas, tad arī barības būs papilnam?

Es pat nezinu, vai viņš vispār būs ar mieru doties man līdzi. Ja viņš iedomāsies, ka gribu vest viņu uz kantori, tad nu gan mašīna iekšā neies, tas ir pilnīgi skaidrs. Starp citu, es nemaz nedomāju viņu turp vest. Bena sabiedrībā es nejūtos omulīgi. Dažu labu vakaru, palicis darbā viens pats, esmu nodomājis — paldies Dievam, ka viņa te nav. Pietiek jau ar to, ka mājās man visu laiku jāpacieš viņa drūmi ļaunīgo ačeļu skatiens.

Šodien es piedalījos tiesā kā zvērinātais. Vai nav joki — es tiesāju citus! Tas tāpēc, ka esmu namīpašnieks. Mammai nelika to darīt — vai nu vecuma, vai cita iemesla dēļ, — nezinu.

Izrādījās, ka tas viss ir ļoti interesanti un arī pamācoši. Es uzmanīgi klausījos policistu liecību atreferējumu un daudz ko uzzināju par policijas darbu. Nākotnē tas var noderēt. Tas tips bija apsūdzēts bruņotā laupīšanā. Mēs, zvērinātie, aizgājuši apspriesties, visi kā viens nolēmām, ka viņš ir vainīgs. Tas mums gāja tik ātri, ka mūsu vecākais teica — labāk vēl pakavēsimies, citādi tiesnesis domās, ka neesam visu pietiekami labi apsvēruši. Kādu laiku vēl nosēdējām pļāpādami, līdz atnesa pusdienas. Tās bija patiešām labas — zupa un sautēta vēršgaļa ar kartupeļu biezeni un zirnīšiem. Saldajā bija rīsu sacepums — to es pat neaiztiku, jo man negaršo rozīnes, bet citādi tās bija labākās pusdienas, kādas es kopš mammas nāves esmu ēdis.

Pēc tam mēs devāmies atpakaļ uz tiesas zāli un zvērināto vecākais paziņoja mūsu spriedumu. Tipu aizsūtīja uz vienu gadu labošanas darbos. Nekāds dižais strādātājs jau no tā vārguļa nebūs. Es viņam būtu piespriedis mūža ieslodzījumu, lai tup aiz restēm un ēd kroņa maizi. Tāds taču nav spējīgs pats sevi apgādāt. īsts apkaunojums noziedznieku sabiedrībai. Tomēr, šādus neprašas tvarstot, policijai ir darba pilnas rokas, tā ka mums pārējiem īstenībā vajadzētu justies pateicīgiem.

«Rīkodamies atbilstoši saņemtajai informācijai», kā teiktu likuma sargi (tieši tā, starp citu, meitene vakar teica kantorī), es vakar vakarā (sestdien) devos uz vienu no mūsu «skaistās pilsētas» (Džounss) trūcīgākajiem rajoniem, lai pētītu turienes iedzīvotāju pirktspēju. Veikali strādāja pilnā sparā. Nauda plūda iekšā ar straumi. Mani interesēja, kur visa šī nauda paliek pēc veikalu slēgšanas. Protams, daudzos gadījumos es to nekādi nevarēju noskaidrot; jādomā, ka naudu turpat uz vietas ieslēdza seifā, un tā vairs nav mana darbības sfēra. Iespējams, ka tikpat daudzos gadījumos veikala īpašnieks, braukdams mājup ar mašīnu, aizveda naudu līdzi; kādreiz derētu painterese- ties par šo variantu. Varbūt viņš visu nedēļas nogali glabā naudu mājās.

Vienā no lielākajiem veikaliem kāds logs palika gaišs vēl ilgi pēc tam, kad visi citi jau bija satumsuši. «Tas ir pats vecais,» es sev teicu, «sēž un skaita savu nelietīgi sarausto peļņu — simt procenti no visām precēm plus deviņpadsmit procenti'gadā no tām, kas pārdotas uz nomaksu.»

Beidzot gaisma nodzisa, un pēc brīža pa ārdurvīm tik tiešām iznāca pavecs, salīcis vīrs, nesdams ādas portfeli, kas viņam izskatījās daudz par smagu. Šļūcošā gaitā viņš aizvilkās pa ieliņu, kura veda starp daudzām noliktavu ēkām, līdz iznāca uz krietni gaišākas ielas. Tai viņš tūdaļ pārgāja pāri un apstājās pie bankas durvīm. Atsprādzējis portfeli, vecais sāka celt ārā daudzas lielas aploksnes vai bandroles un citu pēc citas bāzt kādā spraugā. Kad viņš bija aizšļūcis prom, es piegāju klāt un paskatījos. Izrādījās, ka bankas sienā ierīkota tāda kā pastkastīte, tā saucamais nakts seifs. «Vecīt, tu man esi īstais,» es domās noteicu un braucu uz mājām, lai liktos gulēt.

Varbūt no manas puses bijis muļķīgi tik ļauni domāt par Benu. Varbūt viņš pat būtu ar mieru kavēt man laiku kantorī, ja es tā vēlētos. Katrā ziņā šovakar viņš labprāt ielēca mašīnā, lai dotos man līdzi. Jāpiebilst, ka mašīna burtiski ēd manu naudu. Tā ēd naudu un dzer naudu, un smēķē naudu, un elpo naudu.

Mūsu šīvakara izbrauciens bija domāts sīkāku ziņu ievākšanai un daļēji arī kā ģenerālmēģinājums. Kā teiktu majors, man vajadzēja iepazīstināt Benu ar operācijas norises vietu.

Es iegriezu mašīnu šķērsielā un atstāju netālu no krustojuma ar priekšgalu uz to pusi, uz kuru bija jāiet manam vecim, veikala īpašniekam. Izkāpu ārā un ar soļiem izmērīju attālumu līdz vienam un otram ielas stūrim. Tad, izcēlis Benu no kabatas, noliku to uz ietves tajā stūrī, kas ir tuvāk bankai. Modri uzmanīdams, vai ielā neparādās kāds suns vai kaķis, es liku Benam skriet atpakaļ uz mašīnu, turklāt uzņēmu laiku. Pēc tam es nogāju attālumu no ielas viņa gala līdz tai pašai vietai, atkal uzņemdams laiku. Tad pabraucu mašīnu nedaudz uz priekšu un visu atkārtoju. Centos soļot lēni, kājas vilkdams, lai noietu šo attālumu apmēram tādā pašā tempā kā vecais veikala īpašnieks.

Beidzot iekāpu atpakaļ mašīnā un sataisījos uz gaidīšanu. Gaidīt vajadzēja ļoti ilgi. Tikai pēc divpadsmitiem naktī veikala durvis atvērās un vecais iznāca ārā. Visu laiku kopš manas atbraukšanas ieliņā nebija parādījies neviens cits cilvēks. Apstākļi tādi, ka labākus nevar vēlēties. Es uzņēmu laiku no tā mirkļa, kad veikala logā bija nodzisusi gaisma, līdz tam mirklim, kad vecais iznāca pa durvīm, — viena minūte piecas sekundes. Un arī to laiku, kas viņam bija vajadzīgs, lai no veikala durvīm atnāktu līdz manai mašīnai. So ceļu viņš nogāja daudz ātrāk, nekā es biju gaidījis. Iedams viņš meta pār plecu bailīgus skatienus, laikam gan apzinājās, kādām briesmām sevi pakļauj, nakts vidū nesdams tik lielu naudas summu pa tumšu, vientuļu ieliņu. Tā jau mēdz būt — cilvēks riskē vienreiz, otrreiz, trešoreiz, līdz desmitajā reizē iekrīt. Dīvaini — viņš nepievērsa ne mazāko uzmanību mašīnai, kas ar izslēgtām ugunīm stāvēja ielas malā. Viņu biedēja tikai uzbrukums no aizmugures. Kad viņš bija nozudis, es pabraucu vēl jardus septiņus uz priekšu, izkāpu un vietā, pret kuru bija apstājies priekšējais ritenis, uz noliktavas sienas ar krītu uzvilku treknu svītru. Gadījumam, ja svītra būtu izdzisusi, es šo vietu labi ielāgoju.

Nu atkal esam abi mājās;-ieturējām vēlas vakariņas. Man vēl jāpabeidz šīs piezīmes. Uzbrukumā došos ar žurkas masku. Tā būs pirmā reize, bet ceru, ka ne pēdējā. Es ēdu maizi ar pienu, un arī Bens to pašu. Viņš neapšaubāmi izturas arvien draudzīgāk.

Šodien mazliet patrenējāmies, lai sagatavotos sestdienas vakaram un varbūt arī turpmākiem pasākumiem. Trīsdesmit piecās līdz trīsdesmit astoņās sekundēs varu dabūt visas žurkas ārā no mašīnas. Lai dabūtu viņas atpakaļ, vajadzīgas četrdesmit līdz četrdesmit piecas sekundes.

Dzīve ir lieliska, vai ne, Džouns? Sefte iet no rokas un itin viss tev veicas, vai ne, Džouns? Tavas mašīnas riepas neviens vairs neaiztiek. Cik tu biji vīrišķīgs, nogalēdams to žurku dāmu istabā! Visas meičas tevi par to apbrīno. Viņām ļimst ceļgali, atceroties tavu vīrišķību. Bet nedomā, Džouns, ka žurkas tevi ir aizmirsušas. Viņas tev vēl atriebsies.

Īstenībā Džounss tik tiešām par to nedomā. Tas, ka arī žurkām varētu būt kādas jūtas, viņam nenāk ne prātā. Viņš taču soļo pa dzīvi kā varonis, pat nemanīdams, ka savā ceļā samin citus cilvēkus, katrā ziņā nerēķinādamies ar to. Tad kāpēc uztraukties par žurkām? Bet pagaidi! Es tev vēl likšu uztraukties, un visai drīz. Neesmu vēl izlēmis, kurā datumā tas notiks, bet zinu, kurā dienā. Tā būs piektdiena. Piektdienas vakars. Pie reizes uzzināšu, ko viņš vakaros kantorī viens pats dara.

Atkal sestdiena, pusdivpadsmitos vakarā. Visas žurkas bija iedabūtas mašīnā, Bens priekšā uz sēdekļa man blakus. Izbraucām cauri pilsētas centram. Daudz cilvēku vēl klaiņoja apkārt, redzēju arī piedzērušus. Krodziņi vaļā. Sasniedzām tumšo šķērsielu. Manis novilktā svītra vēl bija redzama. Es to atradu uzreiz, bet mašīnu pie tās nenovietoju. Apstājos tālāk pie stūra, nepareizajā pusē. Sānu ugunis atstāju ieslēgtas. Cerēju, ka negadīsies neviens trakais, kurš, lielā ātrumā griezdams ap stūri, uztriektos man virsū.

Izrādījās, ka, atrazdamies tajā pašā pusē, kur veikals, taču visai tālu no ta, es nevaru īsti saskatīt, vai gaisma logā deg vai nedeg. Tāpēc izkāpu «ārā. — Palikt vietā! — es pavēlēju žurkām. — Klusu!

Aizvēru mašīnas durvis un pārgāju ielas otrā pusē. Gaisma logā vēl dega. Mani pārņēma dīvaina sajūta — likās, ka tā tur degs mūžīgi. Es skatījos uz to un gaidīju. Viss pārējais izkūpēja man no prāta. Redzēju tikai gaismu. Šķita, ka tā mani pievelk, kā naktstauriņu pievelk sveces liesma. Taču es nekustējos no vietas. Manas pēdas bija gluži kā pielipušas ietvei, kā magnetizētas.

Tad atskanēja bļāviens, pamodinādams mani no transa. Kāds bija noliecies pie manas mašīnas — kāds vīrietis, kurš tikko laikam bija izvilcis galvu un vienu plecu no mašīnas priekšējā loga; es vēl paguvu ievērot, kā viņš grīļodamies atkāpjas. Vai es būtu atstājis logu vaļā? Durvis gan biju pametis neaizslēgtas — tīšām, lai izšķirošajā mirklī nevajadzētu lieki kavēties. Vīrietis pāris reizes nolamājās, neskaidri veldams vārdus, tad iespēra pa riteni un, kaut ko murdēdams, grīļīgi vilkās prom. Dzērājs, bez šaubām, droši vien grābstījās mašīnas iekšienē, cerēdams atrast ko vērtīgu, un Bens viņam iekoda pirkstā. Tā viņam arī vajag. Es mazliet pakāpos atpakaļ, kur noliktavas ēna bija melnāka. Neviens nedrīkstēja mani redzēt, ne skaidrā, ne piedzēris. Bažīgi vēroju šo tipu, kā viņš tenterēja prom pa ieliņu. Ik pa brīdim viņš apstājās; likās, ka šajos brīžos viņš iebāztu pirkstu mutē, taču ieliņā bija tik tumšs, ka neko īsti nevarēja saskatīt. Nonācis pie veikala, viņš apstājās zem vienīgā gaišā loga un ilgi nostāvēja, pētīdams sakosto pirkstu. Es raudzījos uz viņu un briesmīgi nervozēju. Ja nu veikala īpašnieks tieši tagad iznāk ārā un šis dzērājs pastāsta, kas viņam atgadījies? Tas varētu mainīt notikumu gaitu. Tomēr es cerēju, ka mans godājamais veikalnieks daudz neklausīsies, kā tāds nožēlojams dzērājs klāsta savus piedzīvojumus. Diez vai viņi spēs atrast kopīgu valodu.

Dzērājs aizgrīļojās tālāk. Vienu brīdi šķita, ka nogriešanās ap stūri rada viņam nepārvaramas grūtības. Tad viņš tās pārvarēja. Pēdējā mirklī, jo gaisma veikala logā bija nodzisusi.

Metos pāri ielai un atrāvu vaļā mašīnas durvis — tās, kuras bija ietves pusē. — Nāciet ārā! — es uzsaucu žurkām. Tās vēlās ārā kā vilnis. Mašīnas griestu gaismā es to varēju labi redzēt. Kā brūns ūdenskritums. Cita pēc citas lēca lejā uz ietves, saceldamas tikko dzirdamu mīkstu troksni, kas atgādināja tālu pērkona ducināšanu. — Stop! — es uzsaucu. 2urkas sastinga. Nu jau Benam bija pietiekami daudz kaujinieču, vismaz divsimt piecdesmit vai trīssimt. Pārējās bija vajadzīgas man pa

šam. Ieslīdēju mašīnā un aizcirtu durvis. — Paliec tur! — es sacīju Benam. — Kad es svilpšu, nāc!

Iedarbināju motoru un atpakaļgaitā pa diagonāli šķērsoju ielu, apstādamies pie baltās krita atzīmes. Tur izslēdzu motoru, izkāpu un atvēru durvis uz ietves pusi. — Ārā! — es pavēlēju atlikušajām žurkām. — Zem mašīnas! Gaidīt!

Nostājies mūru ēnā, atkal pievērsos veikalam. Ne gaismas stara. Ne skaņas. Šovakar vecais krāmējās ilgāk nekā parasti. Tad saklausīju kaut ko tikko jaušamu, varbūt durvju iečīkstē- šanos. Pēc tam īsu, čerkstošu troksnīti. Ārdurvis laikam bija nosēdušās. Viņam vajadzēja krietni paraut, lai dabūtu tās vaļā. Es iesvilpos — spalgi un griezīgi, bet ne pārāk skaļi. Veikala īpašnieks iznāca ārā, aizcirzdams durvis. Slēdzene laikam pati aizkrita, jo es nedzirdēju, ka viņš to slēgtu. Turēdams rokā portfeli, vecais savā parastajā šļūcošajā gaitā nāca šurp.

Pametu skatienu atpakaļ, uz ielas pretējo galu. Bena karaspēks jau bija sakustējies. Šķita, ka ietve pacēlusies un kā gausa, ņudzoša upe plūst pretī vecajam vīram. Es palūkojos uz viņu. Viņš nāca, neko nemanīdams.

Ieslīdēju atpakaļ mašīnā, sataustīju žurkas masku un, pieliecies pie paša sēdekļa, uzmaucu galvā. Laika vēl diezgan. Iegrozīju masku tā, lai pa acu spraugām varētu labi redzēt. Tad notupos zemē pie mašīnas un vēroju, kā vecais un Bena vadītais žurku bars nāk viens otram pretī. Negribēju, lai viņš pamanītu mani uzreiz, tikai tad, kad gandrīz jau būs žurku vidū. Tas mirklis tuvojās. Es iesmējos — protams, pavisam klusi. Nu tik viņš dabūs trūkties! Tuvāk un tuvāk … Kad vecais jau bija netālu no mašīnas, es aizlīdu otrā pusē. Viņš pagāja garām. — Surp! — es uzsaucu tām žurkām, kuras gaidīja mašīnas apakšā. — Sekot man! — Uz pirkstgaliem lavījos pāri ielai, žurkas man nopakaļ; viņu ķepiņas skrējienā sacēla visvieglāko no trokšņiem, klusu šalkoņu, ko vecs, pakurls vīrs nemaz nevarēja sadzirdēt.

Vecais apstājās. Brīnīdamies noņurdēja; — Mm … Kas tad tas? — Bena karapulku viņš bija ieraudzījis, taču nelikās pārāk izbijies. Tad viņš ieskatījās vērīgāk. Noņurdēja: — Būs jāiet atpakaļ… — Pagriezās un tādā pašā šļūcošā gaitā devās uz veikala pusi — varbūt nedaudz ātrāk, taču bez sevišķas steigas. Viņš bija ievērojis, ka žurkas virzās uz priekšu diezgan gausi.

Es biju pārskrējis tajā ielas pusē, pa kuru gāja vecais vīrs; tagad nostājos pie sienas un sastingu. Mani viņš neredzēja, toties uzreiz ieraudzīja otru žurku baru. Dzirdēju viņu iesaucamies: — Vai dieniņ! — trīsošā, vecīgā balsī. Manuprāt, tajā skanēja neliels satraukums, nekas vairāk. Vecais sāka skriet. Nekāds ātrais skrējējs viņš nebija, bet žurkas tik un tā atstāja aiz muguras. Viņa aplenkšana nemaz nebija paredzēta. Otru žurku baru es biju vadijis tā, ka tas pārvietojās nevis pa ietvi, bet gar ietves malu, pa noteku, nogriezdams vecajam ce|u. Cereju, ka bailēs no žurkām viņš skries, turēdamies sienas pusē, līdz atdursies pret mani.

Tieši tā arī notika. Vecais tuvojās vārgā riksī, skatīdamies uz ietvi. Vispirms viņš ieraudzīja manas kājas, tad vidukli… Cilvēks! Tas viņam palīdzēs! Celdams galvu augšup, viņš beidzot pamanīja žurkas purnu ņirdzam sev tieši sejā ..'. Viņš izdvesa kaut kādu skaņu, tā kā īsi iekunkstējās — un šajā mirklī es izrāvu viņam portfeli. «Izrāvu» gan nav īstais vārds, drīzāk varētu sacīt — es viņu no tā atbrīvoju. Viņš nemaz nepretojās, portfelis pats izš|uka viņam no rokas. Likās, viņš tūdaļ paģībs. Vienu mirkli man jau kļuva bail, ka tik viņš beigts nenokrīt man pie kājām. Taču viņš nenokrita. Aizgrīļojās tālāk. Tādi veci tirgoņi ir sīkstāki, nekā varētu domāt. Un paldies Dievam! Man uz viņu nav nekāda naida. Viņš man neko ļaunu nav darījis, vienīgi labu.

— Atpakaļ! Mašīnā! — es pavēlēju žurkām. Pats vēl paliku ārpusē — noskatīties, ko darīs vecais. Viņš skrēja. Es domāju, ka viņš varbūt atgriezīsies veikalā, lai piezvanītu policijai, taču viņš to nedarīja. Varbūt baidījās, ka nevarēs uzreiz atslēgt durvis. Viņš skrēja tālāk un nogriezās ap to pašu stūri, pie kura pēdējo reizi biju redzējis dzērāju. Es steigšus devos atpakaļ uz mašīnu. Gandrīz visas žurkas jau bija iekšā, pēdējām es vēl sniedzu palīdzīgu roku. Noņēmis masku, nosviedu portfeli uz sēdekļa, iekāpu un braucu projām. Nekā sarežģīta. Jebkurā laikā varu to atkārtot.

Lielākais ķēriens, kāds man līdz šim gadījies! 845 mārciņas.

Avīzes pilnas ar ziņām par manu uzbrukumu. Kantorī neviens ne par ko citu vairs nerunā. Laikam gan daudzos kantoros tagad šādi nopļāpā darba laiku. Pēc piedzīvotajiem uztraukumiem veikala īpašnieks atrodas slimnīcā, bet viņa stāvoklis nav bīstams. Mani tas iepriecina. Nekādā ziņā negribētos, lai viņš manis dēļ noliek karoti. Varbūt beigu beigās viss notikušais nāks vecītim par labu.

Džounss tēlo ekspertu, kā vienmēr. Stāvēdams gaitenī, viņš pārsprieda notikušo ar grāmatvedi, bet tik skaļi, lai arī visi citi varētu dzirdēt. Par žurkām viņš zina itin visu. Drīz viņš zinās visu un vēl mazliet.

Ļaudis ir tā kā satraukušies. Līdz šim neviens žurkciivēkarn īsti neticēja. Tagad tic gandrīz visi. Šovakar paņēmu kioskā vakara avīzi, lai gan parasti nemēdzu to darīt. Pa ceļam uz māju autobusā lasīju rakstu: ŽURKCILVĒKS — KAS VIŅŠ IR? Tam pievienots mākslinieka zīmēts attēls. Tanī es neizskatos slikti, vienīgi roku vietā esmu apveltīts ar nagainām žurkas

ķepām. Maska uzzīmēta gluži pareizi. Es paskatījos apkārt. Gandrīz ikviens autobusā lasīja to pašu rakstu. Es klusiņām sarkastiski pasmējos. Ja viņi- zinātu, ka žurkcilvēks sēž tepat viņiem blakus!

Vecais iznācis no slimnīcas un sniedzis interviju žurnālistiem. Viņš sīki attēlo žurkcilvēka izskatu, un viņa apraksts gandrīz pilnīgi atbilst mākslinieka zīmējumam. Briesmoņa kājas un rumpis ir kā cilvēkam, bet galva, purns un nagi — kā milzu žurkai.

Šovakar nenocietos un atkal nopirku avīzi. Tajā ir raksts par bērniem, kas piedzimuši ar visādām novirzēm.

Starp citu, šovakar, pārradies mājās, es ieraudzīju vakardienas avīzi, vaļā atvērtu, guļam viesistabā uz grīdas. Saprotiet, es to patiešām biju atstājis viesistabā, bet ne jau šādi. Cik man zināms, nevienam citam mūsu mājas atslēgu nav, un es neatradu arī nekādas pazīmes, kas liecinātu, ka te kāds ielauzies. Atliek secināt, ka vainīgas žurkas — tās ķērušās avīzei klāt un kopīgiem spēkiem izklājušas to uz grīdas. Bet kāpēc? Es tam neredzu nekādu jēgu.

Raksti par uzbrukumu vēl arvien pirmajās lappusēs, lieliem burtiem. Visas valsts ievērojamākās avīzes ziņo par veikala īpašnieka nelaimi. Divās lasāmas arī intervijas ar dzērāju. Vienā no avīzēm šī intervija aizņem veselu ceturtdaļsleju, tās nosaukums: VAI ŽURKCILVĒKS BRAUC AR MAšīNU? Veikala īpašnieks, no savas puses, nez kādēļ kategoriski noliedz, ka ielā būtu bijusi jel kāda mašīna. Avīzēs ievietota arī dzērāja fotogrāfija, kurā viņš redzams ar visu pārsieto pirkstu. Interesanti, kā abi autori pratuši smalkā veidā paust, ka aprakstīto notikumu liecinieks bijis piedzēries. Viņi to nenorada vārdiem, bet aplinkus, atstāstīdami viņa izteicienus no jocīgās puses.

Man tas viss, protams, ir ļoti izdevīgi. Juceklis kļūst arvien lielāks. Jo nenoteiktāks priekšstats par žurkciivēku būs citiem, jo labāk man. Ik dienu es un meitene pusdienas pārtraukumā studējam avīzes. Viņa pasākusi nest uz darbu termoskatliņu ar zupu un pusi no tās piedāvāt man. Par samaksu negrib ne dzirdēt.

Vakardienas avīze atkal izklāta uz grīdas. Neko nesaprotu.

Cenšos izgudrot, kā varētu atlīdzināt meitenei par zupu. Man neērti diendienā pieņemt viņas laipnību, neko nedodot pretī. Turklāt zupa ir garšīga, es nemaz negribētu no tās atteikties.

Šodien beidzot sadūšojos un lūdzu padomu grāmatvedim. Pastāstīju, ka labprāt meitenei kaut ko uzdāvinātu, kādu nieciņu reizi nedeļa vai divas reizes mēnesī, bet nespēju izdomāt pat pirmo davanu, nemaz_ nerunājot par veselu dāvanu virkni. Cik labi, ka viņam uzticējos! Viņš pilnīgi atrunāja mani no šīs idejas. Tas jau butu tikpat kā bildinājums, viņš teica. Viņš pazīstot paris puišu, kuri iekrituši tieši tādā veidā. Pirmajam nepieticis dušas atkāpties, un viņš turpinājis šo spēlīti līdz loģiskam noslēgumam. Otram piedraudējuši meičas advokāti, un viņš dabūjis maksāt, lai tie viņu nevazā pa tiesām. Nekad nevar zināt, kas no tā sanāks. — Atceries, — grāmatvedis teica, — ik karote zupas ir tikpat kā solis pa cieši nostieptu virvi. Viena neuzmanīga kustība — un kritiens! Zupā iekšā! — Viņš pats bija milzu sajūsmā par savu joku un smējās locīdamies. Mana jautrība bija atturīgāka. Lieta tāda, ka zupa man garšo." Tā rada patīkamu pārmaiņu manā parastajā ēdienkartē. Es pat esmu nedaudz uzbarojies, bet tas varētu būt arī tāpēc, ka man tagad vairāk naudas.

Jau ievērots, ka žurkcilvēks allaž nolaupa naudu. Saskaņā ar pēdējo teoriju viņš ir atavistisks kroplis, kas piedzimis parastiem vecākiem, tik briesmīgs, ka visu laiku turēts slepenībā; nu viņš izlauzies un nav vairs valdāms. Lielās līnijās visi tam piekrīt, lai gan žurkcilvēka biogrāfijai ir varianti. Man patīk tas, kurā viņa māte ir titulēta dāma.

Vietējās apdrošināšanas aģentūras uzsākušas kampaņu ar lozungu: «Apdrošiniet savu naudu pret žurkām!» Pat vissolīdākās firmas sākušas apdrošināties. Manuprāt, tas ir visai izdevīgi. Naudu un vērtspapīrus apdrošina pret žurku vai žurkcilvēka uzbrukumu un ar to saistītiem zaudējumiem. Lai apdrošinātos par tūkstoš mārciņām, jāiemaksā desmit. Polise par mazāku summu sanāk relatīvi dārgāka. Gari un plaši pārspriedis šo lietu ar grāmatvedi, Džounss nolēmis apdrošināt mūsu kasi par tūkstoš mārciņām, lai gan parasti mums nemaz tik daudz skaidras naudas nav. Tāpat rīkojas arī vairums citu iestāžu, kurās apgrozās nauda, un arī viena otra privātpersona. Pirms dažām dienām majors Robinsons atklāja man, ka esot apdrošinājies, un apvaicājās, vai es arī grasoties to darīt. Atteicu, ka esmu par to domājis. Es tiešām esmu domājis, ka maskēšanās nolūkā tas būtu visai noderīgi; vienīgā nelaime, ka apdrošināšanas aģenti ir no tādas sugas ļaudīm, kuri visur bāž savu degunu. Iespējams, ka viņi gribētu apskatīt māju, «lai novērtētu riska pakāpi». Gatavie ložņas.

Vēl viens komercpasākums, ko ierosinājusi mana darbošanās, ir tirdzniecība ar žurkcilvēka maskām.Visi bērni skraida apkārt ar žurku purniem. Dažas no maskām ir gluži tadas pašas kā manējā. Jo labāk.

Džounsa diena tuvojas.

Nākamnedēļ man ieplānots vēl viens uzbrukums, bet tas nenozīmē, ka esmu aizmirsis Džounsu. Ik rītu un ik vakaru es atceros savu draudzību ar Sokrātu. Bens viņu nekad neaizstās. Šis žurktēviņš man īstenībā vēl arvien ir nedaudz pretīgs. Kopš Sokrāta nāves žurkas man vispār kļuvušas vienaldzīgas. Dažreiz es vēlos, kaut savā mūžā nebūtu sastapis nevienu žurku.

Uzbrukums, kas man padomā, no finansiālā viedokļa šobrīd nav nepieciešams. Naudas vēl pietiks ilgam laikam, kaut gan žurku uzturēšana izmaksā ar katru dienu dārgāk, jo pašu žurku kļūst ar katru dienu vairāk. Tomēr esmu nodomājis savas finanses plānveidīgi papildināt. Nebūtu pareizi nodzīvoties līdz pēdējam, lai pēc tam bezizejas apstākļos mestos kādā nepārdomātā pasākumā. Turklāt es uzskatu, ka nenāk par Jaunu pastāvīgi atsvaidzināt praktiskās iemaņas un morālo gatavību. Taisnību sakot, reizēm es vēl ļoti nervozēju. Toties cik lieliski ir klausīties, kā ļaudis spriedelē par žurkcilvēku, minēdami, kādi varētu būt viņa nākamie briesmu darbi! Par to es klusītēm smeju vienā smiešanā. Esmu kļuvis slavens, tikai ar pseidonīmu.

Ikreiz, kad pārnāku mājās, iepriekšējās dienas avīze ir izklāta uz grīdas. Turpmāk es to vairs nepieminēšu, bet tas nudien ir savādi. Augšup vienmēr pavērstas tieši tās lappuses, kurās ir raksti vai kādas ziņas par žurkām. Varētu domāt, ka manā viesistabā ik dienu kāds ierodas, lai, apsēdies uz grīdas, iepazītos ar jaunumiem par žurku tēmu. Taču es droši zinu, ka neviens te nevar tikt iekšā, vienīgi žurkas.

Džounsa diena tuvojas.

Nupat esmu atgriezies no izlūkošanas. Cilvēks, kuram pieder mašīna, ir brīvs kā putns gaisā. Kādēļ gan savā darbībā man vajadzētu aprobežoties tikai ar vienu pilsētu? Jo plašaka bus manu uzbrukumu teritorija, jo grūtāk būs policijai tikt man uz pēdām. KUR ŽURKCILVĒKS IERADĪSIES NĀKAMREIZ? Tā viņi sev jautas. Vismaz tads bija viena avīžraksta nosaukums. Es nedomāju, ka policijai līdz šim būtu kaut balāka nojausma par to, kas es īstenībā ēsmu. Tomēr man pietiktu vienreiz kļūdīties, lai viņiem būtu gals rokā. Izrēķinoties ar Džounsu, es nekādas kļūdas'nepieļaušu, taču Džounsa nave var uzvedināt viņus uz domām par zināmu sakarību. Maniaks, riepas, nāve. Vai viņi ticēs, ka tas viss gluži nejauši atgadījies ar vienu cilvēku? Mani darbabiedri var pļedevam pastastīt par žurku, ko Džounss nobeidza dāmu istabā. Visi šie fakti kopā jau bus reāls izejas punkts vainīgā meklēšanai. Džounsa nogalinašana būs saistīta ar vislielāko risku, kādu līdz šim esmu uzņēmies. Tomēr Sokrātu es atriebšu, vienalga, par kādu cenu.

Jo lielāks risks, jo lielākai jābūt manai piesardzībai. Ļaužu uzmanība janovirza citur — līdz pienāks Džounsa diena, kas liks visiem nodrebēt.

Vakar notika pirmais uzbrukums ārpus dzimtās pilsētas robežām. Tas noritēja apmēram pēc tāda paša parauga kā gadījumā ar veco veikala īpašnieku, tikai šoreiz es aizturēju savu upuri pie viņa paša majas. Viņš izkāpa no mašīnas, lai atvērtu vārtus, bet portfeli ar naudu atstāja uz sēdekļa. Bens gādāja par to, lai viņš uzreiz netiek atpakaļ, bet es tikmēr savācu naudu. Uzbrukuma laikā man galvā bija žurkas maska, taču es ceru, ka viņš mani neredzēja. Šķiet, ka man tomēr vajadzētu rādīties pēc iespējas mazāk. Protams, līdz šim maska man ir labi noderējusi, bet, ja ļaušu to vairākkārt ieraudzīt, kāds taču beidzot aptvers, ka tā ir tikai maska. Pagaidām ļautiņi vēl tic, ka esmu dzimis briesmonis.

Policija izplatījusi paziņojumu, kurā aicina iedzīvotājus vērst uzmanību uz personām ar pēdas deformāciju. Kāpēc tā? Nevaru vien nobrīnīties, lai gan tas viss, protams, atkal nāk man par labu.

Vēl viens uzbrukums kaimiņpilsētā. Pārvedu mājās glītu summiņu, lai gan tā nav ne salīdzināma ar to kušķi, ko nokampu no vecā. Šķiet, ka mani neredzēja.

Džounsa diena uz pāris mēnešiem atlikta. Gribu, lai dzimtās pilsētas iedzīvotāji noticētu, ka pie mums atkal valda miers un drošība.

Mana taktika bijusi pareiza. Avīzes ziņo, ka apdrošināšanās pret'žurkām pie mums iet mazumā, bet kaimiņpilsētā kļūst arvien populārāka. Rakstu autori to izskaidro dažādi. «Vai notikusi žurku migrācija?» jautā vieni. Citiem ir savi varianti, taču joprojām vēl daudz atbalstītāju ir versijai par to, ka žurkcilvēks pārvietojas ar mašīnu.

Šovakar jau gandrīz iekritu. Biju devies uz kaimiņpilsētu mazā inspekcijas braucienā. Ne jau darīt darbu, tikai izlūkot apstākļus turpmākiem pasākumiem. Un še tev — uz šosejas policijas patruļa! Man līdzi bija Bens. Steigšus iegrūdu viņu vienā no dokumentu nodalījumiem un to aizslēdzu. Tad atzve- los sēdeklī un sagatavojos visļaunākajam.

Pienāca policists — varēja redzēt, ka viņš jūtas neērti, — un atvainojies vaicāja: — Vai jums nebūtu iebildumu, ja mēs apskatītu jūsu mašīnu?

—   Prota ms, ne, — es atbildēju, — dariet, kas jums jadara! Bet ko jus meklējat? — Runādams biju viscaur nosvīdis.

Policists samulsa vēl vairāk. — Žurkas, — viņš teica ar kaunīgu sinaidiņu. — Vai jums mašīnā nav žurkas?

—   Ceru, ka nav, — es atteicu. — Ja jūs kādu atradīsiet, ieka- sešu no tas braukšanas maksu.

—   Kas jums tā par savādu ietaisi bagāžniekā? — viņš jautāja no aizmugures.

—   Jā, tā ir patiešām savāda, — es piekritu. — Man nav ne jausmas, kam tā domāta. Kad mašīnu nopirku, tā jau tur bija. Pirms manis šī mašīna laikam piederējusi kādam mūrniekam vai krāsotājam. Iespējams, ka viņš pārvadājis kāpnes vai ko citu.

Bagāžnieks aizcirtās. Policists atkal pienāca pie priekšējām durvīm un atvēra dokumentu nodalījumu — to, kurš ir pretī pasažiera sēdeklim. Tas nebija aizslēgts. Tajā atradās tikai cimdu pāris — gumijas cimdu pāris.

Pieliecies man tuvāk, policists norādīja uz otru dokumentu nodalījumu. — Un kas tur?

—   Nudien nezinu, — es atbildēju. — Kad mašīnu nopirku, izrādījās, ka šis nodalījums aizslēgts, un man līdz šim nav izdevies dabūt to vaļā. Varbūt tur iekšā vesels bars žurku — bet tās gan pa šo laiku būs krietni izbadējušās!

Policists iesmējās un aizvēra mašīnas durvis. — Piedodiet, ka jūs aizkavējām, bet ko var līdzēt, ja visus pārņēmis žurku trakums! Mēs meklējam žurkas, kuras ceļo ar personisko automašīnu, vēlams — ar žurkcilvēku pie stūres. Man gan tas nešķiet īsti prātīgi, bet, ko priekšniecība liek, tas jādara.

—   Nekas, nekas, es pilnīgi saprotu! Katram jāpilda savs pienākums, un, galu galā, ja nebūtu policijas, kas ar mums notiktu? Varbūt mēs visi gulētu gultā ar pārgrauztu rīkli!

Tas man izdevās, vai ne? Bet, pie velna, sviedri gan lija aumaļām! Tīrais brīnums, ka viņš neko nesaoda.

Visi pasākumi pagaidām atcelti. Džounsa diena atlikta uz nenoteiktu laiku. Policija pārlieku sarosījusies. Vajadzēs mazliet nogaidīt. Ar naudu vēl varu iztikt krietni ilgi.

Sestdiena. Ap pusdienlaiku pārbraucu no pilsētas. Pirms durvju atslēgšanas man nez kādēļ iešāvās prātā paskatīties pa logu viesistabā. Avīze, kā vienmēr, bija izklāta uz grīdas,_ un uz tās piešķiebtu galvu tupēja Bens. Izskatījās gandrīz ta, it kā ar labo aci viņš lasītu avīzi. Tikpat iespējams, ka ar kreiso viņš vēroja griestos kādu mušu. Kad iegāju iekšā, viņa tur vairs nebija. Līdz pašam vakaram viņš vairs nerādījās.

Avīzēs raksta, ka cilvēkiem, kuriem ir klāt lielas naudas summas, vajadzētu nesāt ieroci. Vienā lasāms šāds virsraksts: 2URKCILVEKU — DZĪVU VAI MIRUŠU! No ieroču veikaliem ziņo, ka nemitīgi augot pieprasījums pec revolveriem un automātiskajam pistolēm.

Manā dzīvē atgadījies kaut kas gluži neticams. Pēc visiem šiem gadiem nudien nespēju tam ticēt. Tēvocis beidzot nomiris. Un atstājis lielu mantojumu. Man. Pēc Kanādas dolāra pašreizējā kursa — ap četrdesmit pieciem tūkstošiem mārciņu. Kaut kas traks! Es pārnāku mājās, kā vienmēr, te uzreiz skatos — vēstule! Nodomāju — nez kas tas varētu būt — un bez sevišķas intereses plēšu vaļā. Lasu un neticu pats savām acīm. Vispirms man šķiet, ka sapņoju, tad nospriežu, ka mani kāds gribējis izjokot. Taču Karaliskā Notariātu Sabiedrība (Kanādā, Albertas provincē, Edmontonā 10039, Džāspera avēnijā) laikam gan jokus nedzen. Lasu vēstuli piekto, sesto, desmito reizi. Pamazām sāku ticēt. Esmu bagāts.

Domāju, ka nevienam to nestāstīšu.

Nu jau vairāk nekā divdesmit četras stundas dzīvoju ar apziņu, ka esmu bagātnieks. Pagaidām man no tā nav nekāda labuma; tiesa gan, kļūt atkal par nabagu arī negribētos. Visu nakti aizvadīju nomodā, jo aiz satraukuma nekādi nevarēju aizmigt. Tas nebija tīkams satraukums. Mani māc raizes, lai cik dīvaini tas izklausītos. Raizējos līdz pat šim brīdim. Es nezinu, ko ar šo naudu īsti iesākt. Šodien kantorī nekādi nespēju koncentrēties darbam un ielaidu vairākas muļķīgas kļūdas.

Protams, īstenībā šīs naudas man vēl nav. Vēl jānokārto dažādas formalitātes. Karaliskā Notariātu Sabiedrība man ieteic izmantot advokāta pakalpojumus, bet es jau nu zinu, kas advokāti īstenībā ir, — dēles.

Meitenei beidzot pastāstīju, un pastāstīšu arī Džounsam. Kāda jēga no bagātības, ja ar to nevar palielīties? Lai man tiek kaut šāda izprieca, ja citas, labākas, pagaidām nav.

Meitene ir sajūsmā. Es to viņai pastāstīju pusdienlaika, kad bijām kantorī vieni paši. Viņa tā kā ievaidējās, tā kā iesmējās un abām rokām saspieda manu plecu. — Ak, cik es esmu priecīga! — viņa izsaucās. — Nu jūs varēsiet dzīvot, kā gribēsiet, un darīt visu, ko gribēsiet!

Džounsam to stāstīšu tikai tādēļ, lai viņu pakaitinātu. Viņš uzskata, ka visam, kas pieder man, beigu beigās jānokļūst viņa rokās. Jau gadiem ilgi viņš met acis uz mūsu maju. Džounss nespēj aizmirst, ka agrāk bijis tēva padotais. Viņš gribētu būt tikpat cienījams cilvēks, kāds bija tēvs, bet laikam gan nespēj tāds justies, kamēr nedzīvo tēva mājā. Tieši tāpat viņš tīkos pec manas naudas.

Viss norimis. Kur tas laiks, kopš avīzēs vairs nav neviena raksta par žurkām vai žurkcilvēku. Gandrīz kļūst skumīgi. Man patika klausīties, kā ļaudis par mani runā. Varētu sacīt, ka jūtos vientuļš.

Šodien kantorī ieminējos meitenei — tā starp citu: — Vai nav dīvaini, ka neko vairs nedzird par žurkcilvēku?

Vienu mirkli viņa izskatījās pavisam apjukusi. Tad atteica:

—   Ak, jūs runājat par to noziedznieku, kas klaiņo kopā ar žurkām? Viņam laikam bija kādas novirzes, viņš bija dzimis kroplis vai kas tamlīdzīgs.

—  Jā, par to pašu, — es atbildēju, juzdamies gandarīts, ka mani varoņdarbi vēl nav pagaisuši no tautas atmiņas.

Nākamajā mirklī viņa gandrīz visu sabojāja.

—   Zināt, es tam žurkcilvēkam nekad neesmu ticējusi, — viņa sacīja. — Manuprāt, tāda nemaz nav bijis. Avīžu pīle, vairāk nekas. Vai arī, ja tur kas bija, tad milzīgi pārspīlēts.

Paldies Dievam, laikus atcerējos, ka klusēšana ir zelts.

—  Sīc transit gloria raundi[2] — es sevī nomurmināju. neko vairāk no latīņu valodas es arī nezinu. So un vēl «Dulce et deco- rum est pro patria mori»[3]. pašlaik gan mūsu valsts brašā Dulcineja nīkst bezdarbībā, bet gan jau viņa vēl sasparosies.

No tā visa esmu secinājis, ka Džounsa dienu varu sarīkot kaut rīt. Protams, es nezinu, vai policijai žurkcilvēks vēl ir aktuāls vai nav un vai tā šajā lietā vēl kaut ko dara. Taču nekādus īpaši labākus apstākļus, manuprāt, tikpat nesagaidīšu. Atlikt nav nozīmes, jo, lai kad es pie tā ķertos, risks būs tik un tā.

Tagad es pa vakariem daudz braukāju apkārt. Citreiz viens, citreiz ar meiteni. Bez žurkām, protams. Starp citu, pāris reizes esam pasēdējuši gluži pieklājīgos restorānos. Bet ne jau tas ir manu braucienu mērķis. Mērķis ir — pārliecināties, ka uz ceļiem vairs nav policijas patruļu, ka mašīnas netiek pārbaudītas. Tagad man visu laiku jābūt par to pilnīgi drošam — līdz pašai Džounsa dienai vai, pareizāk sakot, līdz Džounsa dienas priekšvakaram.

Esmu jau nolēmis, kad Džounsa diena būs — aiznākamajā piektdienā. Lai cik dīvaini tas skanētu, pats Džounss man ir palīdzējis par to izšķirties. Šodien arī ir piektdiena. Kad šovakar gribēju noslēgt kasi, lai dotos projām, piepeši aptvēru, ka man makā ir par maz naudas. Vispār man naudas ir diezgan, mājās dažādās vietās noslēpts apmēram tūkstotis, taču es biju apsolījis meitenei vizināšanos mašīnā un zināju, ka viņa, dabiski, gaida ari vakariņas. Tādēļ es izņēmu no seifa piecas mārciņas un, uzrakstījis zīmīti, ka aizņemos šo summu, ieliku seifā.

Grāmatvedis bija turpat blakus un visu redzēja.

—   Es jūsu vietā gan tā nedarītu, — viņš teica. — Misters Džounss taču piektdienās vienmēr pārbauda kasi. Es nebrīnītos, ja viņš jūsu papīriņu iznīcinātu un paziņotu, ka jums ir piecu mārciņu iztrūkums. Viņš jūs nāvīgi neieredz, jūs taču zināt.

—   Nu tad jūs būsiet mans liecinieks. Tā rīkodamies, viņš tikai apkaunos pats sevi.

—   Tomēr labak tā nedariet! Misteram Džounsam tas nepatiks. Viņš teiks, ka jums nav nekādu tiesību ņemt naudu no kases, un taisnība būs viņa pusē.

Gribot negribot vajadzēja likt piecnieku atpakaļ. Vispār sanāca gaužām nelāgi. Biju spiests iegriezties mājās pēc naudas, un skaidrs, ka meitene gribēja iet līdzi. Es viņai to neļāvu. Sacīju, ka māja nav tādā stāvoklī, lai es tur vestu iekšā dāmu, — un nav jau arī. Strupi noteicu, lai sēž vien mašīnā un gaida mani. Viņa diezgan stipri sapūtās, bet es to neņēmu vērā.

—  Tad lūk, ko Džounss piektdienas vakaros dara, — es vēlāk piezīmēju.

—   Ko tad? — vaicāja meitene.

Es paskaidroju.

—   Pēc visiem šiem gadiem, ko jūs pie viņa esat nostrādājis, viņš gan varētu jums uzticēties, — meitene sacīja.

—  Misters Džounss neuzticas nevienam.

—  Tas tāpēc, ka viņš spriež par citiem pēc sevis. — Meitene tagad ir gluži tādās pašās domās par Džounsu kā es.

—   It kā man vajadzētu zagt firmas naudu! It kā man pašam tās nebūtu!

Un tieši tad es pieņēmu lēmumu. Es iztēlojos, ka Džounss sēž viens pats, skaitīdams lielas naudaszīmes, un šī aina man palīdzēja izšķirties. Kāpēc gan es nevarētu izrēķināties ar Džounsu piektdienas vakarā un pie reizes savākt arī naudu? Līdz tam brīdim domas par naudu man nebija nākušas ne prāta, biju gribējis tikai atriebties.

Pašķielēju uz meiteni, baidīdamies, ka viņa mani varbūt vēro, taču viņa raudzījās ārā pa logu. Dažreiz man ir tada sajūta, ka, ja sarunu biedrs uz mani skatās, viņš var uzminēt manas domas.

Algu pie mums vienmēr maksā mēneša pēdējā darbdienā un tikai skaidrā naudā. Šomēnes pēdējā darbdiena iekrīt sestdien. Sestdienās mēs darbu beidzam agrāk, tādēļ šādos gadījumos naudu no bankas es izņemu jau piektdien. Tātad aiznākamās piektdienas vakarā Džounsam būs sevišķi daudz naudas, ko skaitīt. Varbūt es pat kļūdīšos un izņemšu no bankas vairāk, nekā vajadzīgs.

Šodien pavēstīju Džounsam, ka man gaidāms mantojums. Tas atstāja uz viņu milzīgu iespaidu. Acis viņam iepletās, pēc tam viltīgi samiedzās. Esmu pārliecināts, viņš tūdaļ sāka gudrot, kā daļu no šīs naudas pievākt sev. Vismaz daļu pirmajā gājienā. Skaidrs, ka viņš to gribētu visu. Pagaidām viņš izliekas, ka apbrīno manu bagātību, bet pats smīn ūsās. Ta viņš izliksies tik ilgi, līdz visu naudu dabūs savās rokās vai arī es pats to kaut kā zaudēšu. Taču es to nezaudēšu. Neesmu tāds muļķis, kā viņš domā. Un, lai kas arī notiktu, Džounsu savai naudai nelaidīšu ne tuvumā. Džounsam pret naudu ir īpaša attieksme. Katrs, kurš ir par viņu bagātāks, iedveš viņam cieņu, un, saņēmis mantojumu, es būšu daudz bagātāks nekā viņš.

Viens gan jāsaka Džounsam par godu: viņš darbojas ātri. Ap divpadsmitiem viņš atsūtīja uz grāmatvedību vienu no mašīnrakstītājām — to, kuru dēvē par sekretāri, — ar paziņojumu, ka man jāierodas pie viņa. Grāmatvedis un meitene likās tīri vai izbijušies. Acīmredzot domāja, ka Džounss taisās mani atlaist. Es gan tā nedomāju. Pa pusei jau zināju, kas gaidāms. Ja mani atlaistu, finansiālā ziņā tas man neko vairs nenozīmētu, taču varētu izjaukt manus nodomus attiecībā uz Džounsa dienu.

Par manas dzīves pārmaiņām grāmatvedis neko nezina. Kad es piecēlos, lai dotos'pie Džounsa, viņš pienāca klāt un pačukstēja:

—   Ar mani tam nav nekāda sakara … Es vienmēr esmu centies aizlikt par jums labu vardu …

Es pateicos viņam, taču nodomāju: kas zina, kā tu mani aiz muguras aprunā.

Laipni uzsmaidījis, Džounss norādīja uz mīksto krēslu. Cigareti viņš man tomēr nepiedāvāja, lai gan pats smēķēja. Protams, es esmu nesmēķētājs. Džounss kūpina nepārtraukti. Viņš nogaidīja, kamēr es ērti apsēdos krēslā, tad iesāka:

—   Es esmu pārdomājis jūsu problēmu.

Protams, es lieliski zināju, par ko ir runa, taču izlikos nesaprotam. Izbrīnā pacēlis uzacis, pārjautāju: — Problēmu?

Ma na izlikšanas Džounsu nedaudz aizkaitinaja, taču viņš savaldījās; agrāk, kad man nebija naudas, viņam nebūtu nācis ne prata manis dēļ valdīties.

—   Finansiālo ieguldījumu problēmu, kas jums tagad stāv priekšā. Sakara ar gaidāmo mantojumu.

Vai es biju lūdzis viņa padomu? Es tikai biju viņam pastāstījis. Taču šis vīrs bija tik viltīgs, ka es izdzirdēju sevi sakām, ko nemaz nebiju gribējis teikt:

—  Jā, patiešām. Nezinu, kur to varētu ieguldīt.

Skaidrs, ka es to nezinu. Līdz šim man nekad nav piederējusi tik liela nauda, ko būtu vērts kaut kur ieguldīt. Taču Džounsam padomu lūgt es nebiju domājis.

Džounss dziļi ievilka plaušās cigaretes dūmus un izpūta lielu mākoni. — Protams, jūs to varat ieguldīt rūpniecībā, kārtīgos, drošos vērtspapīros. Atkarībā no tā, ko būsiet izvēlējies, jūs saņemsiet četrus vai piecus procentus gadā.

—   Tas nav nekāds augstais ienākums.

—   Tas ir nožēlojami zems ienākums, un par to pašu jūs īstenībā nemaz nevarat būt tik drošs. Sīs dārgās akcijas reizēm piepeši krītas cenā tāpat kā visas citas.

—   Mjā… — es nenoteikti novilku, juzdams, ka jauniegūtā bagātība man nozīmēs jaunus sarežģījumus, vienalga, vai pieņemšu Džounsa padomu vai nepieņemšu.

—   Vēl jau ir valdības akcijas, — viņš turpināja. — Tur jums sešu procentu ienākums nodrošināts, bet, ja kādreiz mēģināsiet pārvērst tās naudā, var gadīties, ka jūs vairs nesaņemat tik, cik esat ieguldījis; katrā ziņā īsto vērtību jūs vairs atpakaļ nedabūsiet. — Džounss vēlreiz gari ievilka no cigaretes; nojautu, ka viņš tuvojas savas runas mērķim.

—   Tā tik tiešām ir preblēma, — es piezīmēju. Likās, ka ari man kas jāsaka, lai viņš turpinātu sarunu. Man gribējās noskaidrot, kādas nelietības viņš perina.

—   Protams, ir jau vēl mazās privātās firmas, — viņš teica, uz brītiņu pārtraukdams kūpināt un uzmezdams man ašu, viltīgu skatienu, kas lika atcerēties Benu.

Jā, tāds nu viņš ir, mans vecais draugs Džounss, — ārēji pati labvēlība un izpalīdzība, bet dziļi sirdī — vismelnākais savtīgums. Varbūt arī ne tik dziļi. Man pietiek viena acu skatiena, lai viss kļūtu skaidrs.

—   Nu, ar mazajām firmām ir tā — dažreiz vieglāk iesaistīties nekā tikt no tām vaļā, — es piezīmēju, atcerēdamies, kā Džounss par smiekla naudu bija nopircis tēva akcijas. Viņš tolaik bija vienīgais pircējs, lai gan vēlāk mēs uzzinājām, ka tās būtu varējušas interesēt arī citus.

—   Ak tā, — viņš atteica, — jūs laikam domājat mani — ka es esmu iepircies nevērtīgās akcijās. Bet es taču nevarēju atstāt jūs un jūsu māti pilnīgi bez līdzekļiem.

Man mute palika vaļā no tādas nekaunības, taču Džounss, ne aci nepamirkšķinādams, turpināja: — Es vienmēr ļoti cienīju jūsu tēvu. Pēdējos gados mēs bijām tuvi draugi. Man ir patīkami apzināties, ka varēju palīdzēt viņam darbā, kaut cik atvieglot viņa nastu.

Trūkst vārdu, lai aprakstītu manas izjūtas! Esmu pārliecināts, ka tēvs drīzāk būtu uzticējies kabatzaglim nekā Džounsam. Taču-man gribējās zināt, kas šim tipam padomā.

—   Mans piedāvājums attiecas uz mūsu pašu firmu. — Runādams Džounss pacēla roku, it kā lai atturētu mani no iejaukšanās. — Nē, nē! Es neaicinu jūs atpirkt akcijas. Skaidrs, ka tas jums nebūtu izdevīgi. Es piedāvāju sadarbību. Kopš es pārņēmu firmu savās rokās, tās stāvoklis, kā jau zināt, ir krietni uzlabojies, tomēr man ne vienreiz vien ir nācies nožēlot, ka manā rīcībā nav lielāka kapitāla. Ja jūs man palīdzētu, peļņu būtu iespējams divkāršot. Iesākumam pietiktu ar divdesmit tūkstošiem. — Viņš apklusa, vērodams, kā es uz to reaģēšu.

Es domās pasmējos. Nu protams! Iesākumam … Gaidi vien!

—   Ko es no tā iegūtu? — es apvaicājos.

Džounss paberzēja zodu un aizdedza nākamo cigareti. — Es domāju, ka mēs varētu vienoties par divpadsmit procentiem gadā.

Juzdamies visai muļķīgi, es jautāju: — Divpadsmit procentiem — no kā?

Viņš pasmīnēja. — Mēs noslēgtu līgumu, saskaņā ar ko jums būtu garantēta peļņas daļa līdz divpadsmit procentiem no ieguldītā kapitāla, tātad, ja ieguldāt divdesmit tūkstošus, — divtūkstoš piecsimt mārciņu gadā.

Taisnību sakot, tas šķiet ārkārtīgi vilinoši; vēl tagad nevaru izprātot, kur te ir lamatas. Labi, ka nauda vēl nav pārskaitīta, ja man tā būtu bijusi.es to nekavējoties būtu atdevis Džounsam.

Tad man iešāvās prātā labs iebildums. — Un kāda man būtu garantija, ka nauda nepazudīs?

—   Labākā garantija pasaulē. Ta nevarēs nekur pazust, jo būs tepat uz vietas.

—   Vai tad jūs to neizmantosiet? Kāds jums no tās labums, ja jūs to neizmantojat?

—   Protams, mēs to izmantosim; tā būs tepat, tikai citā formā — precēs un tais summās, ko mūsu pircēji būs mums parādā.

Kas attiecas uz precēm, tur Džounsam tiešām var uzticēties — preču iepirkšana ir viņa stiprā puse, bet par pircējiem es neesmu tik pārliecināts. Daži no tiem man šķiet ļoti šaubīgi.

—   Un kas notiek, ja viņi šos parādus nenomaksā? Ja pircējs bankrotē un k|ūst maksātnespējīgs, tad taču es savu naudu zaudēju, vai ne?

Džounss atkal tā kā sapīka. «Āre, varbūt te ir tas āķis,» es nodomāju.

—   Protams, parādu nemaksātāji rada zināmu risku, bet risks taču ir viemner. Pēdējos desmit gados mums nesamaksātās summas sasniedz tikai ceturtdaļprocentu no visa apgrozījuma. Pašlaik peļņa no apgrozījuma — ja neņem vērā nodokļus — ir apmēram pieci procenti, tātad gadā nedaudz pāri par piecpadsmit procentiem no visa kapitāla. Manuprāt, es jums piedāvāju ļoti ienesīgu pasākumu.

Arī man tā likās, taču, no otras puses, es zināju, ka runa ir par to pašu tēva firmu, kura viņam pēdējos mūža gados nebūt nebija tik ienesīga. Man netikās to pieminēt; dažbrīd Džounss iedveš man bailes. Tomēr saņēmu dūšu un teicu: — Tēvs šajā ienesīgajā pasākumā gandrīz bankrotēja.

—   Līdzekļu apgrozījums jūsu tēva laikā noritēja pārāk lēni. Iepirktās preces reizēm nogulēja noliktavā ilgāk par gadu, un beigās viņš tik tikko spēja tās pārdot. Ne vienreiz vien viņš tās atdeva lētāk par iepirkšanas cenu. Tā peļņa gāja zudumā. — Pēkšņi Džounss piecēlās. — Labi, jūs to visu vēl varat apdomāt. Kad saņemsiet naudu, paziņojiet man. Tagad ejiet atpakaļ, ķerieties pie sava darba!

Es piecēlos un ātri izgāju ārā, jo jutu, ka pjepeši esmu Džounsam apnicis līdz kaklam. Nav šaubu, ka Džounss ir sekmīgs biznesmenis, turklāt viņš, varētu sacīt, necieš muļķus, tādēļ arī nevēlas zaudēt laiku, pļāpādams ar tādiem kā es Varbūt no viņa viedokļa es patiešām esmu muļķis. Katrā ziņā tieši tāds es jutos, iziedams pa viņa kabineta durvīm. Salīcis, sarāvies es ielavījos grāmatvedībā, kaut kā aizslīdēju līdz savam galdam un, galvu zemu noliecis, sāku rakstīt.

Protams, meitene tūliņ bija kājās un man klāt.

—   Viņš taču jūs neatlaida, ko?

—   Nē, nē! Nekā tamlīdzīga.

—   Nu labi, ka tā, — atsaucās grāmatvedis. Ausis viņam tik plānas kā medību sunim.

—   Ko tad viņš gribēja? — meitene noprasīja. Dažreiz viņa ir visai nekautrīga. — Jūs tur bijāt tik ilgi!

—   Viņš gribēja tikai aprunāties, — es nevērīgi izmetu.

—  Par kādu finansiālu problēmu.

Redzēju, ka viņa pārskaišas.

—   Labi, varat nestāstīt, ja esat tik iedomīgs! — viņa atcirta.

—   Un, ja viņš arī jūs atlaiž, man par to ne silts, ne auksts!

Mani viņas dusmu izvirdums nemaz nesatrauktu, ja nebijis grāmatveža; redzēju, ka viņš piepūtis vaigus un sakniebis lūpas, lai nesāktu ska]i smieties. Tomēr viņš savaldījās un neiz- dvesa ne skaņu, bet meitene, stāvēdama pret grāmatvedi ar muguru, ir nenojauta, ka kritusi apsmieklā. Muļķīgākais ir tas, ka es tik un tā viņai būtu visu izstāstījis. Tikai grāmatveža dēļ es to nedarīju, lai nebūtu jāatklāj viņam, ka esmu saņēmis mantojumu. Nolēmu aprunāties ar meiteni pusdienas pārtraukumā, bet tas rnan neizdevās. Viņa laikam aizgāja ēst uz dāmu istabu. Arī zupu man nepiedāvāja, lai gan ar šo zupas porciju es pēdējā laikā esmu sācis rēķināties. Gribu sacīt, ka neņemu vairs līdzi tik daudz sviestmaižu. Tā nu es paliku pusēdis, un visu pēcpusdienu man rūca vēders. Man vienmēr rūc vēders, ja nedabūju paēst laikus vai arī tik, cik vajag. Un zupa ir ļoti barojoša. Ja esi rēķinājies ar to, ka ēdīsi zupu, un to nedabū, kuņģī paliek tukšuma sajūta. Nezinu, vai meitene dzirdēja mana vēdera rūkoņu vai nedzirdēja, bet vēlāk viņai bija tāds izskats, it kā viņa gribētu lūgt piedošanu, un viņas atvadu sveiciens, vakarā šķiroties, skanēja pavisam draudzīgi.

Šovakar mēs abi ar meiteni atkal braukājām ar mašīnu un es atstāstīju viņai sarunu ar Džounsu. Meitene sacīja, ka jūtoties ļoti vainīga. Viņa domājusi, ka man ir noslēpumi, ko negribu viņai atklāt. Viņa neesot sapratusi, ka man ir noslēpumi tikai no grāmatveža.

Meitene uzskata, ka es nedrīkstu laist Džounsu klāt pie naudas. Neko es no tās vairs neredzēšot, ne kapitālu, ne procentus.

—  Vēl jau paliek otra puse, — es teicu. — Viņš taču ierosināja, lai es iestājos firmā tikai ar divdesmit tūkstošiem. Otri divdesmit paliek man.

—   Ne gads nepaies, kad tie jau būs viņa kabatā! Nesaprotu, kāpēc viņš pēkšņi kļuvis tev tik mīļš. Pietiek ar to, ka viņš desmit, piecpadsmit minūtes ar tevi daudz maz pieklājīgi paruna, un tu jau izkūsti viņa priekšā!

īstenībā biju sacījis meitenei vienīgi to, ka Džounss izlikās labvēlīgi noskaņots un piedāvāja man savu palīdzību. Un tas ir tiesa. Nevis bija, bet izlikās. Es taču neteicu, ka būtu sajūsmā par Džounsu un viņa palīdzību.

Meitenes sašutums mani uzjautrina. Džounss esot kļuvis man mīļš! Ja viņa zinātu … Līdz Džounsa dienai atlikusi nedēļa. Tomēr šķita, ka nav nekādas vajadzības atklāt viņai savu īsto noskaņojumu.

—  Varbūt viņš nemaz nav tik slikts cilvēks. Man palika tāds iespaids, ka viņš tiešām grib palīdzēt, — es atbildēju medaini sirsnīgā balsī. — Varbūt viņš domā, ka pēc tēva nāves man un mammai tika nodarīts pāri. Tagad viņam radusies izdevība man atlīdzināt.

— Jā, viņam radusies izdevība! Tas ir tieši īstais izteiciens. Tu uzmanies, neļauj sev atņemt ne pensa!

Protams, es to neļaušu. Viņš to nemaz nepaspēs.

Džounsa dienas priekšvakars. Tuvojas pusnakts. Man viss jau sagatavots. Rīt ap_ šādu laiku Džounsam jābūt mirušam.

Šķiet, ka tas īstenībā būs ļoti vienkārši. Es ieiešu Džounsa kabineta un ieraudzīšu viņu pie rakstāmgalda, ieraudzīšu, kā viņš skaita naudu, cenzdamies mani pieķert, pārliecinādamies, vai neesmu kādu mazumiņu ievilcis nāsīs, cerēdams, ka tā ir noticis… Es izlikšos, ka esmu nācis aprunāties par naudas ieguldīšanu, bet roka man būs stienis, ar kuru viņš nogalināja Sokrātu. «Nez kādēļ viņam tas stienis rokā,» domās Džounss.

Un tagad patiešām jau iestājusies Džounsa diena. Krēslā sēdēdams, laikam biju mazliet iesnaudies; nervi man tik saspringti, nemaz neticēju, ka varēšu aizmigt. Būs vien jāiet augšā. Taču zinu — apgūlies gultā, nogrozīšos bez miega līdz pašam rītam. Tomēr jānovelk drēbes un nedaudz jāatlaižas. Rītvakar, pareizāk sakot, šovakar, man jābūt spirgtam, lai paveiktu nodomāto.

Tas izdarīts. Ak Dievs!

Gulēt tikpat nevarēšu. Mēģināšu to visu uzrakstīt. Varbūt tad pāries drebuļi…

Sākšu uzreiz no … Sākšu uzreiz … Gribu sākt ar to, ka …

Ja varētu iedzert kādu glāzi viskija … Stāsta, ka tad … Mums bija vesela pudele, bet es to pārdevu, pat ne reizi nepamēģināju … Tolaik nebija naudas …

Jocīgi, ka nav žurku, atstāju visas tur.

Es vienmēr biju domājis, ka mamma savā skapī kaut ko slēpj. Laime, ka atcerējos. Pudelīte gan maza un tās dibenā bija atlikuši tikai pāris malki, bet tie man lieti noderēja.

Visvairāk es lauzīju galvu par mašīnu. Domāju — ja tā stāvēs ārpusē pie kantora durvīm, to var ievērot. Vakaros šis rajons ir patukšs, cilvēki nemaz nestaigā un arī mašīnas tikpat kā neredz; kāds policists, garām iedams, varētu pierakstīt manas mašīnas numuru — tāpat vien, katram gadījumam. Protams, par Džounsa mašīnu es pat nebiju iedomājies. Kad to ieraudzīju, man piepeši radās spoža ideja — varētu sacīt, tas bija radošas iedvesmas mirklis. Pataustīju visas durvis — un vienas patiešām bija vaļā. Lieliski! Es gluži vienkārši liku visām žurkām pārvietoties uz Džounsa mašīnu un pats ar savējo aizbraucu prom, atstāju to netālu parkā. Pēc tam kājām atnacu atpakaļ, izlaidu žurkas no mašīnas, un mēs devāmies iekšā kantorī. Visu šo laiku ceļā nesastapu nevienu dzīvu dvēseli. Džounss, jādomā, neko nedzirdēja — ne durvju atvēršanos, ne

aizvēršanos. Viņa kabinetā dega gaisma. Viegliem soļiem es aizlavījos pa gaiteni, lai paņemtu stieni. Tas allaž stāv kaktā aiz elektrības skaitītāja, kāpēc — nezinu. Džounss joprojām neko nevarēja dzirdēt.

Un tad es pēkšņi atrāvu vaļā viņa kabineta durvis. Viņš pacēla galvu. Nelikās nemaz pārsteigts, lai gan varēja būt. Viss tēva lielais galds Džounsa priekšā bija pilns ar naudu — glītām monētu kaudzītēm, banknošu paciņām … tās palika tur. Es neko neņēmu. Uz tām varēja būt asinis.

Es stāvēju un skatījos uz viņu, stieni sažņaudzis paceltā rokā. Gluži, kā Mozus.

—   Labvakar! — Džounss mani uzrunāja. — Ko jūs gribējāt? —i Šķiet, viņš bija noturējis mani par piedzērušu.

—  Gribēju jautāt, ko lai daru ar naudu. Tā pienākusi. — Tas ir taisnība. Šorīt banka man izmaksāja pirmo summu no jaunā rēķina.

—  Varbūt atstāsim šo jautājumu uz rītdienu? Es šobrīd esmu aizņemts, — viņš teica.

—   Es gribēju aprunāties ar jums divatā. Rīt te būs daudz cilvēku. — Ienākdams biju atstājis durvis pavērtas, un, kamēr runājām, žurkas man gar kājām cita aiz citas lēca iekšā istabā.

—  Vai tas tik svarīgi? — Džounss vaicāja.

—  Man tas ir ļoti svarīgi, — es atbildēju. — Gribu parunāt ar jums divatā. — Turklāt es nekādi nevarēju apspiest smaidu; Džounss taču nemaz nenojauta, kāpēc man vajadzīgs runāt ar viņu divatā. — Esmu nācis jums atriebties, — es paskaidroju.

—  Atriebties? Par ko tad? — Pēc balss intonācijas likās, ka viņš ir aizkaitināts, varbūt mazliet satrūcies.

—   Par Sokrātu.

—  Pie velna, kas par Sokrātu? — Protams, viņš to nezināja, taču satrūcies bija gan. — Sokrāts dzīvoja senos laikos. Viņš bija liels gudrinieks, vai ne? — (Ar dzērājiem pa labam.)

—  Viņam lika dzert indi.

Tajā brīdī Džounss paraudzījās lejup. —Ak Dievs! Žurkas! — viņš iesaucās.

—  Jā, — es apstiprināju. — Tās ir žurkas. Daudz žurku. Nevis viena pati. Skatieties uzmanīgi! Žurkas! — Es paceļu pret viņu stieni un taisīju ar to izklupienus kā paukotājs.

Džounss lūkojās manī nenovērsdamies; piepeši viņa seja parādījās tāda kā atskārsme. — Vai jūs gadījumā neesat žurk- cilvēks? — viņš apvaicājās.

Es skaļi iesmējos.

—   Jā gan! Es esmu žurkcilvēks! Jūs taču viņam neticējāt, vai ne? — es kliedzu. — Bet es vienmēr esmu bijis žurkcilvēks! No paša sākuma! Un Sokrāts bija žurka, bet jūs viņu nogalinājāt — lūk, ar šo stieni.

Džounss tā kā nosmīkņāja.

—   Ak tas bija Sokrāts! Skaisti, nu vismaz es to zinu.

—   Jā, ļoti skaisti, — es ironiski atteicu. — Un tas bija ļoti skaisti, kā jūs viņu nobakstijāt līdz nāvei ar šo stieni. Starp citu, viņš bija mans draugs. Labākais draugs manā mūžā … Vienīgais draugs, jo manu suni noindēja . . .

Es runāju ironiski, taču pats biju briesmīgi uzbudināts. Viss gadiem krātais rūgtums, viss naids, ko jutu pret šo cilvēku, bija uzmutuļojis un lauzās uz āru. Iebikstīju viņam vienreiz ar stieni. Tas nebija stiprs dūriens, taču laikam sāpīgs. Tādam tam arī bija jābūt. Džounss izdvesa savādu skaņu, tā kā suniski ieķiukstējās. Viņš gribēja piecelties no krēsla, bet nevarēja, krēsla kājas laikam bija aizķērušās paklājā. Viņa ķiukstiens nevis izraisīja manī līdzjūtību, bet vēl vairāk atbrivoja uzkrājušos niknumu. Atcerējos Sokrātu un kā Džounss bija bikstījis viņu ar stieni. Tagad bikstītājs pats bija manā varā. No krēsla ārā viņš netika: ikreiz, kad viņš paliecās sānis, es uzcienāju viņu ar zibenīgu paukotāja dūrienu. Protams, drēbes viņu pasargāja. Es nevarēju izdurt tām cauri līdz miesai, bet durt sejā vai kaklā neieprātojos. Aiz uzbudinājuma un piepūles es smagi elsoju. Darbs nebija no vieglajiem.

Pa tam lāgam nemaz nebiju ievērojis, kā Džounsa labā roka ieslīdējusi kabatā. Pēkšņi atskanēja skaļš blīkšķis un paplaik- snīgās uguns; pareizāk sakot, laikam bija otrādi. Man aizmugurē nošķindēja stikli. Satrūcies atkāpos. Dusmu karstums man uzreiz noplaka. Kļuva baigi. Sapratu, kas te notiek. Džounss bija ņēmis vērā policijas ieteikumu, ko sludināja visas avīzes, — proti, ka ikvienam, kam darīšana ar lielām naudas summām, jānēsā revolveris. Tikai tā laikam bija kaut kāda automātiskā pistole, ko viņš patlaban vilka ārā no kabatas. Šaudams caur kabatu, viņš kļūdījies, bet, tiklīdz varēs kārtīgi notēmēt, nošaus mani kā likts … Es biju stīvs no bailēm. Neapjēgdams, ko lai daru, pakāpos soli atpakaļ. Redzēju pistoli ceļamies augšup. Spuldzes gaismā tās stobrs zilgani spīguļoja. Džounsam drebēja roka.

—   Metiet to cauruli zemē! — viņš pavēlēja.

Tas tika izteikts nervozā, trīsošā balsī, taču es paklausīju. Sajutu savu mēli aplaizām lūpas. Tās bija sāļas.

—   Rokas augšā!

Manas rokas pacēlās. Visu laiku nespēju novērst skatienu no zilganā stobra gala. Tas mani it kā hipnotizēja.

—   Pagriezieties ar seju pret…

Es jau taisījos pagriezties, kad pēkšņi — blaukt! krākt!

Uz Džounsa rokas bija parādījies kaut kas brūns. Pistole atkal bija izšāvusi un lode ieurbusies durvju panelī man pa labi.

Nākamajā mirklī pistole nokrita uz paklāja un Džounss pielēca kājās.

— Velns parāvis! — Viņš sapurināja roku, un Bens nokrita. Taču citas žurkas jau bija viņam uz muguras un pleciem. Gan ar vienu, gan ar otru roku viņš grūda tās nost no skausta. No labās pilēja asinis, atstādamas uz uzvalka sarkanas svītras.

Ticis apkārt ap galdu, Džounss grīļīgā gaitā nāca uz durvīm; es, raudzīdamies uz viņu, atkāpos gaitenī. Viņš izskatījās atbaidošs. Es apstājos pusceļā starp Džounsa kabineta durvīm un ārdurvīm. Biju nedaudz nomierinājies un novērtējis radušos stāvokli. Šķita, ka Džounss gribēs tikt ārā uz ielas — tādā gadījumā man vajadzētu viņu aizturēt. Nekādu naidu pret Džounsu vairs nejutu, nedz arī vajadzību viņu nogalināt. Likās, ka nu jau Sokrāts ir pietiekami atriebts. Nu jau man gandrīz gribējās aizstāvēt cilvēku pret žurku uzbrukumu.

Izgrīļojies ārā pa kabineta durvīm, Džounss ieraudzīja mani. Viņa sejā parādījās šausmu un pretīguma izteiksme. Laikam gan, mani atkal ieraugot, viņam sametās nelabi. Viņš pagriezās un devās pa gaiteni uz otrām, sētas puses durvīm. Trīs vai četras žurkas bija pieķērušās viņam pie muguras; svārkus tās jau bija saplosījušas, caur drēbes lēveriem redzēju spīdam kreklu. Zināju, ka pēc mirkļa tās iecirtīs zobus viņam miesā.

Džounss sāka steberēt ātrāk; īsti paskriet viņš laikam nespēja. Un tad es ieraudzīju, ka ceļu uz izeju viņam aizšķērso vēl viens žurku bars. Tās nāca ārā kaut kur no pagraba durvju apakšas. Manas tās nevarēja būt, tik daudz žurku es nemaz nebiju atvedis līdzi. Arī Džounss tās ieraudzīja. Viņš pagriezās pa labi un metās uz kāpnēm, kuras ved augšup noliktavās. Ar lēcienu pārvarējis vairākus pakāpienus uzreiz, viņš apstājās, norāva svārkus un nosvieda tos lejā, kāpņu pakājē, kur jau pulcējās žurkas. Tad pieliecās, lai notrauktu žurkas no biksēm; to bija divas vai trīs, kādu brīdi viņš tās nikni spārdīja un laikam beidzot nosita. Pēc tam viņš sāka ceļu augšup. Krekls viņam bija saplosīts un mugura vienās asinīs.

Varbūt viņš bija izdomājis kādu veidu, kā glābties. Viņš nedrīkstēja man izsprukt. Tomēr viņam bija vairākas iespējas. Viņš varēja atvērt kādu otrā stāva logu un saukt pēc palīdzības. Varbūt viņu kāds dzirdētu, varbūt nedzirdetiu Vakaros šis rajons ir gandrīz pilnīgi tukšs, tikai retumis jela parādās kāds vēlīns gājējs — kantorists, kas palicis strādāt pēc darba laika beigām, vai policists apgaitā. Un ko šis cilvēks viens pats varētu līdzēt? Izsaukt ugunsdzēsējus? Džounsu tas neglābtu — žurkas ierastos pirmās. Bet man tas kļūtu liktenīgi. Kliegdams pēc pālīdzības, Džounss varētu nosaukt manu vardu, paziņot, ka žurkcilvēks esmu es.

Tas viss izšāvās man caur smadzenēm dažās sekundēs. Bena žurku karaspēks jau bija izk|uvis no Džounsa kabineta un vēlās pa gaiteni šurp. — Ātrāk! Ātrāk! — es kliedzu. — Sekot man! — Devos uz kāpnēm, uzmanīdamies, lai neuzkāptu virsū žurkām, kuras Džounss bija nokratījis. Divas bija pagalam, trešā pīkstēdama locījās uz apakšējā pakāpiena. Pārkāpu tai pāri un metos augšup, lēkdams pār trim pakāpieniem uzreiz.

Sasniedzis pirmo noliktavas telpu, es ieraudzīju Džounsu — viņš atradās par vienu kāpņu posmu augstāk. Ceļā viņš visur ieslēdza apgaismojumu. Kad nonācu otrajā noliktavā, kas atrodas virs pirmās, Džounss vēl arvien bija par vienu kāpņu posmu man priekšā, atstatums likās pat nedaudz palielinājies. Džounss tomēr spēja kustēties veiklāk, nekā man bija šķitis. Sasniedzis trešo noliktavu, es izdzirdēju viņa soļus — ne vairs uz kāpnēm, bet ceturtajā noliktavā man virs galvas. Ceturtā ir pēdējā, tai nav logu, kas izietu uz ielu. Ugunsdzēsēju kāpnītes? Pa tām viņš nokļūtu vienīgi pagalmā, un tur viņu sagaidītu žurkas. Dzirdēju viņu velkam pa grīdu kaut kādu smagumu. Ticis augšā, ieraudzīju, ka Džounss atvilcis pieslienamās kāpnes un cenšas atbalstīt tās pret šķērsbaļķi blakus vienai no griestu lūkām. Tas viņam nudien varēja būt vislabākais glābiņš. Viņš varēja aizskriet prom pa jumtiem, varbūt pat atrast kādu citu vaļēju lūku, nokļūt citā mājā un no turienes — ārā.

Kaut gan, skriedams augšup, biju stipri aizelsies, galva man darbojās ļoti skaidri. Zināju, ka ielaisties kautiņā ar Džounsu nedrīkstu. Ja viņš mani kaut kā ievainotu — piemēram, uzsistu man zilu aci, es būtu tikpat kā iezīmēts. Otrā rītā, kad šis notikums kļūtu zināms, kāds noteikti uzrādītu mani policijai. Gan jau policija visu noskaidrotu. Taču es negribēju, lai uz mani kristu pat vismazākās aizdomas.

Tā nu es brītiņu vilcinājos. Noskatījos, kā Džounss uzslien kāpnes un sāk rāpties augšup. Viņš atradās ar muguru pret mani. Sāku lavīties uz viņa pusi, taču viņš sadzirdēja.

—   Nenāc klāt! Vai arī es speršu pa ģīmi! — viņš iekliedzās.

Es satvēru kāpņu apakšgalu, bet viņš parāpās zemāk, spēra

un gandrīz trāpīja. Es atkāpos. Džounss atkal uzrāpās augšā un sāka raustīt lūkas rokturi. Šķiet, ka lūka bija iesprūdusi. Varēju dzirdēt viņa smago elpu. Es vēlreiz pieskrēju klāt un sāku riņķot ap kāpnītēm, turēdamies drošā atstatumā no Džounsa kājām. Mani ieraudzījis, viņš atkal parāpās lejup. Varbūt viņš gribēja vispirms pieveikt mani un tad ķerties pie lūkas. Es vēlreiz atkāpos.

—   Žurkas tūliņ būs šeit, — es teicu. — Tās jau ir trešajā stāvā. — īstenībā es nezināju, kur tās ir.

Mirkli vilcinājies, Džounss uzrāpās atpakaļ, lai atkal cīnītos ar lūku. Šoreiz viņam veicās labāk. Viņš dabūja to vaļā un nedaudz pacēla uz augšu.

Es pieskrēju klāt. Jādomā, ka Džounss to redzēja vai vismaz dzirdēja, taču nepievērsa tam uzmanību. Neriskēju kāpnītes satvert, labi zinādams, ka nākamajā mirklī saņemšu spērienu pa galvu, tādēļ tikai spēcīgi iespēru pa vienu balstu un atlēcu atpakaļ. Kāpnes paslīdēja nedaudz sāņus. Džounss sagrīļojās un abām rokām pieķērās pie šķērsbaļķa; lūka ar blīkšķi aizkrita. Es paskrējos un iespēru vēlreiz. Kāpnes sāka slīdēt. Džounsam bija jāturas, viņš vairs nevarēja man spert. Tad es sagrābu kāpņu apakšgalu un parāvu, pats tūdaļ veikli palēkdams atpakaļ. Augšgals noslīdēja no griestu šķērsbaļķa, pret kuru bija atbalstīts, un kāpnes kopā ar Džounsu dārdēdamas nogāzās.

Stāvēju un gaidīju, kas notiks. Ja Džounss dzītos man pakaļ, es skrietu pa kāpnēm lejup, līdz satiktu žurkas. Taču Džounss uzreiz nepiecēlās. Labu brīdi tikai gulēja un vaidēja. Tad mēģināja celties — vispirms atbalstījās uz vienas rokas, ar īsu kliedzienu atkrita atpakaļ un atkal brītiņu nekustīgi gulēja. Tad cēlās vēlreiz. Nu viņam izdevās uzslieties kājās. Viņš stāvēja līgodamies un raudzījās manī.

—        Vai jau nepietiks? — viņš vaicāja. — Ko ļaunu es jums esmu nodarījis?

—        Nepietiks. Ja palaidīšu jūs vaļā, jūs mani nodosiet policijai. Mani ieliks cietumā.

—   Varu jums apsolīt, ka nevienam to nestāstīšu.

—        Savu solījumu jūs neturēsiet. Jūs jau agrāk esat lauzis solījumus. Jūs uzskatīsiet, ka solījums dots piespiedu kārtā, lai paglābtos no ārprātīgā, tādēļ tas neskaitās. -»

—   Es nevienam nestāstīšu, goda vārds!

Taču es zināju, ka viņš stāstīs. Kurš gan viņa vieta to nedarītu?

Tad es izdzirdēju klusu, vieglu troksni, ko labi pazinu, — pa kāpnēm tuvojās žurku bars. Paraudzījos lejup. Tur jau tās nāca — vesela žurku kolonna, pa piecām, sešām uz katra pakāpiena. Tās jau bija sasniegušas trešā stāva kāpņu laukumiņu.

—   Kas tur nāk? — Džounss iekliedzās.

Man bija viņa žēl, taču nevarēju nociesties nepajokojis. — Mūsu draudzenes, — es atbildēju.

—   Ak Dievs! Vai tās jau šeit?

—   Tūliņ būs.

—        Laidiet mani vaļā, lūdzu, lūdzu! Jūs taču esat cilvēks… Es vienmēr esmu jums darījis tikai labu. Es jūs turēju, maksāju jums algu …

—   Nē.

—  Apžēlojieties!

—   Nē.

1:53

Tad Džounss mēģināja vēlreiz uzsliet kāpnes. Es skatījos, kā viņš nopūlas. Ar vienu roku tas nebija izdarāms. Pakāpos sāņus, lai nestāvētu žurkām ceļā. — Plēst! — es klusi pavēlēju. Tas nudien bija vienīgais atrisinājums. Džounss vēl arvien noliecies grābstījās ap kāpnēm — un tad pirmā žurka uzlēca viņām uz muguras. Viņš izslējās cerībā to nokratīt.

Es pagriezos un sāku uzmanīgi kāpt lejup. Man vairs negribējās skatīties. Kāpu ļoti lēni, jo zem kājām ņudzēja žurkas — nebeidzams žurku bars, kas lēca augšup pa pakāpieniem.

Nezinu, cik ilgs-laiks pagāja, līdz sasniedzu apakšējo noliktavu. Džounss tikmēr jau kliedza īsti skaļi. Katrā noliktavu stāvā ir lūkas, pa kurām laiž lejup preču saiņus. Es nostājos pie vienas no tām, paredzēdams, kas notiks.

Augšstāvā atskanēja soļu troksnis, tad vēl spalgāks kliedziens. Džounss bija izlēcis ārā. Tikai mirkli redzēju viņu pazibam garām; krizdams viņš visu laiku kliedza. Šķiet, ka viņš krita kopā ar visām žurkām, kas viņam bija pieķērušās. Viņa augumam nobūkšķot pret pagalma akmeņiem, kliedziens pārtrūka gluži kā pārcirsts ar nazi.

Es ieslēdzu starmeti, kas apgaismo platformu, un paraudzījos lejup. Pagalms bija pilns ar žurkām. Džounss krizdams iaikain bija daudzas nositis. Pirmo reizi pa visiem šiem laikiem man tās uzdzina vieglus drebuļus. Kāpēc to te tik daudz?

2urkas, kuras bija Džounsam tuvāk, uz brīdi sastinga. Viņa pēkšņā ierašanās bija tās gaužām pārsteigusi. Tālākās skraidelēja tāpat kā iepriekš. Piepeši viss žurku bars bija Džounsam apkārt un virsū. Tumšajā murskulī viņu vairs nevarēja saskatīt. 2urkas viņu plēsa. Taču viņš vēl nebija miris. Viņš kustējās. Skaidri redzēju, ka vienu mirkli viņš pat it kā mēģināja pieslieties sēdus.

Pēc tam es vairs neskatījos. Gribēju ātrāk tikt prom. Nokāpu lejā kantorī. Likās, ka žurku tur vairs nav, ja neņem vērā dažas beigtās, kas gulēja kāpņu galā. Man gribējās drīzāk tikt mājās. Tomēr Benu es nebiju aizmirsis — ne Benu, ne arī pārējās, ko biju atvedis līdzi. Ja es viņas pasauktu, vai viņas nāktu vai arī būtu pārāk aizrāvušās ar Džounsa plosišanu? Vispirms es tās iedabūtu Džounsa mašīnā. Tad atbrauktu ar savējo un liktu žurkām pāriet no vienas mašīnas otrā. Taču, ja manas žurkas būs paklausīgas un atskries šurp, vai kopā ar tām neatskries arī citas? Ko gan es darīšu, ja tās visas sagribēs doties pie manis?

Un tad es iedomājos: kam man tās vispār vajadzīgas? Nākamajā mirklī jau biju izlēmis. Neņemšu līdzi nevienu. Tik un tā viņas man jau apriebušās līdz kaklam. Iziešu pa kantora durvīm, sēdīšos savā mašīnā un braukšu mājās — un beidzot būšu ticis no viņām visām vaļā. Pašas saviem spēkiem viņas nerr\ūžam nenokļūs atpakaļ. No kantora līdz manai mājai ir piecas jūdzes.

Sī doma mani tā iejūsmoja, ka es jau biju gatavs skriet ārā pa durvīm — bet tad atcerējos, ka jāaizslēdz telpas. Agrāk tā būtu bijusi diezgan gara procedūra, taču pēdējos gados tas vairs nav tik sarežģīti. Pietiek aizslēgt seifus, izslēgt kabinetos gaismu un izejot kārtīgi aizcirst ārdurvis. No seifiem bija vaļā tikai viens. Tas, kurā glabājas nauda. Piegājis pie tā, es iedomājos naudas paciņas, kas atradās uz Džounsa rakstāmgalda. Likās dīvaini slēgt seifu ciet, ja tas viss paliek ārpusē. Piepeši es sapratu, ka seifs man nav jāaizslēdz, jo manis šeit vispār it kā nemaz nav. Tādēļ atstāju seifu vaļā. Tomēr aiz ieraduma piegāju pie elektrības sadales dēļa un visā kantorī izslēdzu elektrību. Tikai otrreiz nonācis pie ārdurvīm, apjēdzu, ka gaisma jāatstāj degam. Nudien biju kā transā, bet tad piespiedu sevi saņemties un domāt sakarīgi. Telpas vajadzēja atstāt tādā izskatā, it kā neviens cits te šonakt nebūtu uzturējies, tikai Džounss un žurkas. Tādēļ gāju vien atpakaļ un ieslēdzu elektrību. Lai uz Džounsa kabineta durvju rokturiem nepaliktu manu pirkstu nospiedumi, noberzu tos ar kabatlakatu. Sameklējis garo metāla cauruli, ieslēju to atpakaļ kaktā. Noslaucīju arī sadales dēļa galveno slēdzi, kam biju pieskāries, izslēdzot un ieslēdzot elektrību. Seifu neslaucīju. Manu pirkstu nospiedumi uz tā drīkstēja būt, jo biju to aizticis dienā, darba laikā. Tas pat varēja likties dīvaini, ja uz tā vispār nebūtu pirkstu nospiedumu.

Mirkli pastāvēju, likdams sev visu ar vēsu prātu apdomāt. Nekas cits te vairs nebija darāms. Vēlreiz piegāju pie ārdurvīm un uz brīdi aizturēju elpu, lai ieklausītos. Soļi nekur neskanēja. Piesardzīgi pavēru durvis un, paskatījies uz visām pusēm, izslīdēju ārā. Visapkārt — neviena. Aizgāju uz parku, sameklēju savu mašīnu un pārbraucu mājās. Dīvaini — tikai tad, kad jau biju savā mājā, drošībā, mani sagrāba drebuļi.

Kā mēdz teikt — laiks visu dziedē! Ne diennakts vēl nav pagājusi kopš notikušā, bet es jau atkal jūtos kā cilvēks. Vakar, kad' uzkāpu guļamistabā, man sametās nelabi. Tomēr, lai cik savādi, šis nelabums man nāca par svētību. Novērsa domas… Ak Dievs, tikai ne to! Ja neuzmanīšos, dabūšu atkal laist pār lūpu. Jācenšas aizmirst. Aizmirst, ka man bijusi darīšana ar jelkādām žurkām.

Visgrūtāko bridi piedzīvoju, ieiedams kantorī. Šodien ir sestdiena, un sestdienās mūsu meičas nestrādā. Mana laime! Sievietes ievēro daudz vairāk nekā vīrieši. Es vēl arvien jutos kā gaļas mašīnā samalts, bet nedrīkstēju to izrādīt. Man bija jāierodas darbavietā gluži tā, it kā par notikušo es neko nezinātu.

Rita avīzi es parasti neperku; mūsu firma vienu abonē, un pusdienas pārtraukumā es to izlasu. Taču šīrīta virsrakstus es jau biju redzejis, braukdams autobusā.

ŽURKAS APĒD CILVĒKU

un

CILVEKEDAJAS ŽURKAS

Es baidījos, ka mana sejas izteiksme darbabiedriem liksies dīvaina un viņi domas — kādēļ tā, ja jau es neko nezinu? Taču man piemīt ievērojamas savaldīšanās spējas; ar gribasspēku piespiedu sevi izlikties mierīgam un bezrūpīgam. Taisnību sakot, visi bija pārāk satraukti, lai pievērstu man īpašu uzmanību, un, tiklīdz man bija pastāstīts, kas noticis, es drīkstēju kaut vai apvemties. Tas būtu bijis gluži normāli.

Izrādās, ka no Džounsa tik vien bija palicis pāri kā galvaskauss. Apgrauzts pa tīro, ja neņem vērā ādas strēmeli ar matu šķipsniņu, kas vēl karājusies pie paura. To man pastāstīja grāmatvedis. Misis Džounsa, nesagaidījusi vīru mājās, pieteikusi viņa pazušanu policijā, un policisti izcēluši grāmatvedi no gultas, lai viņš atslēgtu kantora durvis. Jocīgi, ka palikuši tieši mati. To viņam bija vismazāk. Policistiem ierodoties, žurkas laikam vēl bijušas pagalmā, bet tūliņ aizbēgušas, nemēģinādamas uzbrukt. Varētu domāt, ka šim pasākumam Bens bija izstrādājis pats savu kaujas plānu. Visās kritušās cīnītājas bijušas aizvāktas prom. Pat Džounsa asinis visur uzlaizītas. Vienīgi tur ne, kur pie galvaskausa vēl karājusies tā ādas strēmele ar matiem. Man nekas tāds ne prātā nebija nācis. Biju vēlējies tikai to, lai žurkas Džounsu nogalina, neko vairāk. Protams, labi vien ir. Zurkcilvēku šoreiz neviens nepiemin.

Pirmdiena. Skuķes bija ieradušās visas līdz pēdējai. Taisni brīnums. Laikam nespēja vien sagaidīt, kad varēs šo sensāciju savā starpā pārrunāt. Vāvuļoja visu dienu. Ap mājāsiešanas laiku sacēlās mērena panika. Neviens negribēja palikt kantorī pēdējais. Beidzot gluži neviļus iznāca, ka pēdējais paliku es. Izgājis ārā, ieraudzīju, ka visi stāv pie durvīm, mani gaidīdami. Meitene sacīja, ka es esot ļoti drosmīgs. Vēl viņa teica, ka, ja firma nepārvietošot kantori uz citām telpām, visas sievietes iešot prom no darba. Vakaros šeit noteikti neviens vairs nestrādās. Jādomā, ne tikai mūsu kantorī, bet arī visos pārējos.

Kā mūsu firmai tagad klāsies bez Džounsa, nudien nezinu. Droši vien kāds gribēs viņa iesākto turpināt. Dīvaini — tagad man tīri vai žēl, ka viņa vairs nav starp dzīvajiem. Man viņa tā kā pietrūkst. īstenībā es jau nemaz negribēju viņu tieši nogalināt. Taču man nebija citas izejas. Vai tad bija?

Diez kur tagad Bens. Laikam ceļo uz mājām. Tas bus garš ceļojums. Ceru, ka viņš nenonāks galā.

Iepriekšējo nakti aizvadīju vienos vienīgos murgos. Rādījās gan Džounss, gan Bens …

Tagad, visu apdomājot, dusmas pašam uz sevi: ja es būtu jau sākumā noslīcinājis žurku māti ar visu ģimeni, kā mamma vēlējās, tad nu varētu baudīt jauniegūto bagātību, ne par ko nelauzīdams galvu. Mammai bija taisnība. Toties tagad es izdarīšu līdz galam to, ko neizdarīju toreiz.

Pieaugušie tēviņi ir projām — es viņus visus aizvedu, kad gājām uzbrukuma Džounsam, tāpat arī pieaugušās mātītes (vienīgi tās ne, kuras taisījās tūliņ apbērnoties vai jau bija apbērnojušās) un pusaugu žurkulēni. Pagrabā palikušas tikai kādas piecas vai sešas mātes ar bērniem un vēl trīs, kuras šonedēļ dzemdēs. Sestdien pēcpusdienā tikšu no viņam visām vaļā. Pašlaik apdomāju rīcības plānu. Šķiet, ka tas nebūs sarežģīti.

Drīz sāksies lielākās žurku medības pasaules vēsturē. Valdība nodibinājusi jaunu — Grauzēju Apkarošanas departamentu, un tā darbības lauks būs pirmkārt mūsu pilsēta. Iesākumam visur izlīmēti skaidrojoši plakāti- un uzsaukumi. Kopš Džounsa nāves vēl nav aizritējusi pat nedēļa, tā ka man jāatzīst — viņi darbojas ātri. «Slavējama operativitāte», kā par to izsakās laikraksti. Protams, bija arī pats pēdējais laiks, lai valdība sāktu kustēties. Daži sakosti bērneļi trūcīgo rajonos^ — nu, liela muiža, toties veiksmīgs tirgotājs, ko žurkas nonāvējušās paša noliktavu pagalmā, — tas ir pavisam kas cits. Notikums, kas satriec sabiedrību līdz sirds dziļumiem. Skaidrs, ka operācijai «Žurka» (tā šis pasākums nodēvēts) jāsākas mūsu pilsēta.

Cilvēkiem patīk spēlēt karu.

Meitene padzirdējusi, ka operācjja sākšoties tieši pie mums — mūsu kantorī un pārējās telpās. Ēkai noslēgšot visas izejas un tad laidīšot iekšā gāzi. Tam jānotiek nākamsestdien. Tajā pašā laikā arī es piedalīšos tautas svētajā žurku iznīdēšanas karā. Savās mājās, dziļā slepenībā; es būšu slepenā dienesta aģents. Darīšu savu kluso, neredzamo darbu, par ko nesaņem ordeņus.

Biju domājis, ka nāksies pirkt stiepļu pinumu; par laimi, atcerējos, ka mājas priekšā, dzīvžogā, tas vēl nedaudz saglabājies. Tēva laikos žogs bija visapkārt, lai suņi netiktu iekšā. Manas agrākās rūpes tagad atmaksājas. Pa šiem gadiem esmu uztaisījis daudzus žurku namiņus, lai katrai mātītei, kas apbēr- nojusies, būtu atsevišķs miteklis. Namiņi ir viegli paceļami un pārnēsājami. Nu man vajadzēs tikai aizklāt tiem priekšu ar stiepju pinumu, vienu stūri atstājot vaļā, lai žurkas varētu skraidelēt iekšā un ārā. To es varu izdarīt, mātītes īpaši nesatraukdams. Viņas ir pieradušas, ka es darbojos ap namiņiem.

Šorīt apbērējām Džounsa galvaskausu. Es piedalījos ceremonijā līdz ar visiem citiem. Zārks bija parasta lieluma, it kā tajā būtu ievietots viss Džounss, ne tikai galvaskauss ar ādas strēmeli un matu šķipsnu.

Pēc tam misis Džounsa ielūdza vecāko tirdzniecības aģentu un grāmatvedi pie sevis. Mani, protams, neaicināja. Taisni jāsmejas! Ja viņi zinātu, cik svarīga loma man bijusi visā šajā notikumā! Ja nebūtu manis, nebūtu arī nekādu bēru. Iespējams, ka misis Džounsa jūt pret mani kaut kādas antipātijas. Cik nesaprātīgi no viņas puses! Un cik pareizi!

Sestdiena. Meitenei gribējās, lai pavizinu viņu ar mašīnu. Arī man to būtu gribējies, taču pienākums — pirmajā vietā. Pateicu viņai, ka man ir neatliekami darbi dārzā. «Un ko tu darīsi svētdien?» To viņa nejautāja, šis jautājums bija rakstīts viņai sejā. Taču es neko vairāk nepaskaidroju. Galu galā nebiju viņai melojis. Ja gribi kādu piemānīt, vislabākais ir — cik vien iespējams, turēties pie patiesības. Meitene gan ir nedaudz sapūtusies, bet tādēļ vien mani nepametīs. Kad būsim precējušies, viņai būs pietiekami daudz izdevību man atriebties. Un to viņa darīs, ja var ticēt tam, ko stāsta par laulības dzīvi.

Pusdienlaikā krietni ieturējos. Tagad es sestdienās un svētdienās kārtīgi paēdu. Galu gala visu nedēļu man jāpārtiek no sviestmaizēm, un tas nav veselīgi. Izsutināju gaļu kopā ar kartupeļiem un dārzeņiem. Man ir spiediena katliņš, ar to varu visu ātri pagatavot. Saldajam biju nopircis rīsu sacepumu; pārlēju to ar pienu, uzbēru labi daudz cukura un apēdu nesteigdamies, ar baudu. Fizisku darbu tūliņ pēc maltītes nevaru strādāt^ tad man vienmēr sāk sāpēt galva. Tāpēc atlaidos šūpuļkrēsla un palasīju grāmatu, un tikai pēc tam nomazgāju traukus. Tad es pārģērbos un devos ārā.

Biju nolēmis tās aprakt ļoti dziļi. Ej nu sazini, kas meitenei iešausies prātā, kad būsim apprecējušies, kādus dārza darbus viņa izgudros; negribu, lai, tur rakņādamās, viņa uzdurtos žurku kapsētai. Viņa varētu izbrīnīties, kā tāda radusies. Man nav ne mazākā priekšstata par to, cik ilgs laiks paies, kamēr žurkas satrūdēs. Tāpēc biju noņēmies aprakt tās krietni dziļi, tādā dziļumā, līdz kuram ne dārznieks, ne meitene nemūžam neaizraktos. Izracis apmēram divu pēdu dziļuma iedobi, es uzdūros rupjas grants slānim; tas bija tik blīvs, ka knapi varēju iecirst lāpstu. Beidzot dabūju iet pēc laužņa. Kad tiku cauri grantij, sākās mālzemes slānis ar lieliem akmeņiem. Nudien

būtu atteicies no šīm mocībām un mēģinājis rakt citā vietā, taču zināju, ka citur var būt tas pats. Tā nu es sūri grūti nostrādājos līdz pašam vakaram; metās jau krēsla, kad beidzot biju izracis vajadzīgā dziļuma bedri. Man gribējās ēst, tomēr nolēmu, ka darbs japadara līdz galam, lai pēc tam varētu mierīgi ieturēt vakariņas.

Devos uz pagrabu pēc žurkām, taču ceļā atcerējos, ko biju piemirsis. Gāju atpakaļ un sameklēju apmēram trīs mārciņas smagu akmeni. Ieliku to pirmajā namiņā, kur dzīvoja māte ar deviņiem maziem žurkulēniem. Stiepļu pinuma stūri noliecu uz leju, lai neviens neizlēktu ārā. Pie viena no virsējiem dēlīšiem piesēju gabalu vecas auklas un pacēlu namiņu augšup. Ne māte, ne bērni par to nesatraucās. Visi ar mani bija saraduši. Iznesu namiņu no pagraba un iegremdēju lietusūdens mucā. Akmens to tūdaļ novilka lejup. Es neskatījos. Auklas galu, ko biju turējis rokā, pārliku pār mucas malu un pats aizgāju projām. Pēc minūtēm piecām atgriezos un izcēlu namiņu ārā. Ielūkojos tanī, pienesis pie virtuves loga. Visi bija pagalam, vismaz man tā likās. Taču īsti pārliecināts nebiju. Viens žurkulēns reizi tā kā sakustējās. Tāpēc iegremdēju namiņu vēlreiz. Atnācu pēc desmit minūtēm. Tagad nekustējās neviens. Pienesu namiņu pie bedres, atliecu pinuma stūri un viņus visus izkratīju ārā. Akmens arī iekrita bedrē. Biju domājis izmantot šo akmeni vairākkārt, tomēr man nebija dūšas kāpt iekšā un rakņāties pa līķiem, lai to sadabūtu. Tādēļ nākamajam namiņam sameklēju citu akmeni. Šoreiz nogaidīju pietiekami ilgi.

Pavisam deviņi namiņi. Katram savs akmens. Devītajā reizē dabūju krietni pameklēt, līdz atradu piemērotu. Citādi viss noritēja gludi. Bija jau ļoti vēls, kad aizbēru bedri ciet. Namiņus sanesu virtuvē, lai izžūst. Rīt sakuršu lielu ugunskuru un tos visus sadedzināšu.

Tagad man žurku vairs nav.

Vakariņām novārīju vienu olu. Parasti vāru divas, bet šoreiz • man nez kādēļ bija zudusi ēstgriba.

Atkal sapņoju. Tikai visādas drausmas.

Namiņi šorīt bija pilnīgi izžuvuši. Sakrāvu tos dārza vidū kaudzē, arī visu citu, kam kāds sakars ar žurkām. Krāvumu piebāzelēju pilnu ar saņurcītām avīzēm un aizdedzināju no trim pusēm. Dega ar varenu liesmu, taču ņe ilgi. Tad es izstaigāju visu māju no augšas līdz apakšai un uzlasīju žurku spiras visas līdz pēdējai. Necik daudz to neatradu. Dzīvojamās telpās ir skraidījuši tikai Sokrāts un Bens, un abi bijuši visai tīrīgi. Pēc tam viscaur izsmidzināju aromātisku dezinfekcijas līdzekli. Es pats gan neko nesaožu, bet kāds cits varētu saost.

Gulētiešanas laiks gandrīz klāt. Cik labi! Žurku vairs nav.

Ne miņas vairs no žurkām. Dzīvoju tāpat kā jebkurš. Neprecējies vīrietis. Vel pajauns. Pēc mīļotās mātes nāves gluži viens šajā pasaule. Nesen saņēmis mantojumu. Tagad domā par stašanos laulība. Jebkurai meičai viņš būtu lielisks ķēriens. Protams, runa var būt vienīgi par… Nu, jūs jau zināt, par kuru. Man tikai atlicis to viņai pajautāt. Par atbildi nemaz nešaubos.

Šorīt ap vienpadsmitiem grāmatvedis un vecākais tirdzniecības aģents ļoti ceremoniāli uzrunāja mani, lūgdami ieiet bijušajā Džounsa, pareizāk sakot — bijušajā tēva kabinetā. (Kāds viņiem ar šo telpu sakars, to es nudien nesaprotu.) Pēc garas runāšanas riņķī un apkārt beidzot izrādījās — viņi vēlētos, lai es pērku firmas akciju kontrolpaketi, kas piederēja Džounsam. Laikam padzirdējuši par mantojumu. Varbūt Džounss pastāstījis sievai un viņa savukārt pēc bērēm izstāstījusi šiem. īstenībā tas nav svarīgi. Man taču tagad nav nekāda iemesla savu bagātību slēpt.

Vārdu sakot, kad misis Džounsa viņus pēc bērēm ielūgusi pie sevis mājās, ir runāts par naudu. Misis Džounsa gribējusi no vīra mantoto akciju daļu pārdot. Un tad viņi atcerējušies mani. Ne grāmatvedim, ne aģentam tik lielas naudas nav. Protams, viņi man to neteica tādiem vārdiem.

Skaidrs, ka es esmu tieši īstais cilvēks, kas viņiem šobrīd vajadzīgs. Darījumu pasaulē es sevišķi neorientējos. Esmu viegli pierunājams. Misis Džounsa varbūt domā, ka esmu gatavs maksāt pat vairāk, nekā šis akcijas vērtas, lai tikai dabūtu atpakaļ tēva firmu. Un tie abi droši vien cer, ka būšu vasks viņu rokās; tas nekas, ka man piederēs akciju kontrolpakete, viņi tik un tā varēs darīt, kā pašiem izdevīgāk. Viņuprāt, es esmu mīkstpēdiņš. Nekas, gan jau ar laiku aptvers, kāds esmu īstenībā. Misis Džounsa lai necer dabūt vairāk, nekā viņai pienākas. Un, ja runājam par grāmatvedi un aģentu, — es viņiem vēl parādīšu, kurš te ir saimnieks.

Šovakar mēs ar meiteni bijām restorānā. Gribēju mazliet paspīdēt, tomēr rēķins (4 mārc. 2 šil. 6 pensi) mani satrieca. Nekas, tagad reizēm varu atļauties būt izšķērdīgs^ Protams, tas nenozīmē, ka regulāri šķiedīšos ar naudu; esmu pārliecināts, ka ari meitenei tas nemaz nepatiktu. Ja viņa būtu citāda, nevis tāda, kāda ir, es šovakar nebūtu viņai neko teicis.

Pēc vakariņām sēdāmies atkal mašīnā. Gabaliņu pabraucis, iegriezu mašīnu klusā sānielā un apstādināju; starmešus izslēdzu, bet aizmugures ugunis atstāju degam, lai kads neuztriek- tos mums virsū. Tad es jautāju meitenei:

—  Vai tu gribētu ar mani precēties?

—   Jā, — viņa atbildēja.

Pec tam es nebūtu zinājis, ko darīt, bet meitene tūliņ noskūpstīja mani uz mutes._ Protams, mēs sākām skūpstīties." Kolosāla sajuta! Pavisam citādi, nekā bija tad, kad bučoju mammu uz vaiga, vēlēdams labunakti. Kādu brītiņu mēs skūpstījāmies, saskaroties vienīgi lūpām, pēc tam es attapos apskaut meiteni un pievilkt viņu sev klāt. Izrādījās, ka tā ir vēl jaukāk, un man vai galva noreiba, iedomājoties visus turpmākos priekus, ko baudīsim, kad būsim precējušies. Mēs abi esam vienisprātis, ka tam jānotiek pēc iespējas drīzāk. Kāzu dienas izvēli atstāju meitenes ziņā.

Biju atvedis meiteni šurp. Zināju taču, ka viņa jau krietni sen — kopš tā laika, kad sākām draudzēties, — ir gribējusi apskatīt manu māju. Varu derēt, ka 110 ārpuses viņa uz to nolūkojusies jau vismaz simt reižu, bet ko nu daudz no ceļa var redzēt!

Vispirms es, protams, mazliet atvainojos par to, ka nekad agrāk netiku viņu šeit aicinājis. Teicu: «Neņem ļaunā, man te ir liela nekārtība un mēbeles — tad jau redzēsi — galīgi vecas un sabrukušas.» Lai gan biju ļoti centīgi visu uzkopis un nospodrinājis, un mēbeles ir… nu, kā jau mēbeles. Galu galā, ja tētis un mamma varēja tās lietot (dažas saglabājušās vēl no vectētiņa un vecmāmiņas laikiem), kāpēc lai viņa nevarētu? Taisnību sakot, biju pat gaidījis, ka viņa tās apbrīnos, taču viņa neko neteica. Beidzot es izmetu: — Tu droši vien gribēsi pilnīgi visu iegādāt jaunu. — Un, sirdij drebot, gaidīju atbildi; tā man bija ļoti svarīga.

—   Ai nē, mīļais, kur nu! — viņa atteica. — Tas izmaksātu briesmīgi dārgi. Turklāt šīs vecās, labās mēbeles tev droši vien ir ļoti mīļas. Ar tām tev saistās daudz jauku atmiņu.

Ir gan neizdibināms tas cilvēka prāts! Kolīdz meitene bija tā pateikusi, man uzreiz gribējās tikt no visām vecajām grabažām vaļā. Arī no pašas mājas.

—   Lai velns rauj visas atmiņas!—es atbildēju. — Pēc kāzām gribu sākt jaunu dzīvi. Varam pārdot šo māju, ja vēlies, un nopirkt sev citu.

—   Nē, nē! — viņa iesaucās. — Māja ir tik jauka! Es nekādā ziņā nevēlos, lai tu to pārdod. To tikai vajadzētu izremontēt un mazliet citādi iekārtot.

Mūsu mājai piemīt kaut kāda īpaša burvestība. Katrs, kas te kaut reizi uzturējies, nonāk tās varā. Visus daudzos gadus pēc tēva nāves Džounss centās māju iegūt. Mēs ar māti, dzīvodami gandrīz uz nabadzības robežas, negribējām no tās atteikties, un, palicis viens, es drīzāk biju ar mieru badoties nekā pieļaut, ka tā krīt Džounsa nagos. Meitenei taisnība. Ar māju saistītās atmiņas man gan uzdzen nelabumu, taču šķirties no tās negribas. Ja te visu izremontētu un par jaunu iekārtotu, es droši vien spētu viņus visus aizmirst — despotisko tēvu, apnicīgo māti ar viņas mūžīgajām pamācībām un prašņāšanu, kur es iešu un ko darīšu, Sokrātu, ko es tik gļēvulīgi nodevu, Benu, kurš man uzkundzējās… Krāsas, tapetes un jaunas mēbeles aizbaidītu vecos rēgus.

—   Ļauju tev rīkoties, kā pašai patīk, — es sacīju meitenei. — Tikai neizputini mani — tas ir vienīgais noteikums.

—   Cik daudz es drīkstu tērēt? — meitene tūliņ apvaicājās. Viņa ir ļoti praktiska.

—   Kādu tūkstoti, — es minēju.

—   Tūkstoti? … — Meitene tā kā šaubījās.

Vispirms es paraudzījos uz viņu ar neizpratni, bet tad atcerējos, ka mūsdienās viss patiešām kļuvis ārprātīgi dārgs. Negribējās, lai viņa mani notur par skopuli.

—   Divus tūkstošus, — es sacīju.

Meitene brīdi padomāja. Tad metās man ap kaklu.

—   Mīļais, tu esi burvīgs! Ceru, ka mums tas izmaksās pat lētāk. Un par vecajām mēbelēm mēs arī kaut ko dabūsim.

Mana laime ir tik liela, ka nevaru izteikt to vārdos. Man paveras jauna dzīve, neatkarība, mīlestība … Pagātne izdzēsta, it kā tās nemaz nebūtu bijis.

Dedzinādams dārzā namiņus un citus vecos krāmus, biju aizmirsis žurkas masku. Šīsnedēļas beigās jātiek no tās vaļā.

Meitene ir apbrīnojami izdarīga. Nokārto visu, ko vien vajag. Viņa sameklēja tirgotāju, kas organizē izsoles, un uzaicināja to apskatīt manas mēbeles. Šodien pusdienas pārtraukumā aizbraucu uz mājām, lai ar viņu satiktos. Meitene viņu bija atvedusi. Mēs nebraucām reizē, jo mūsu saderināšanās vēl joprojām ir noslēpums. Pēc meitenes domām, ir labāk, ja darbabiedri to pagaidām nezina — vismaz tik ilgi, līdz akciju pirkšana būs oficiāli noformēta. Ka akciju pircējs esmu es, to gan neesmu no viņiem slēpis — un viņu attieksme pret mani ir būtiski mainījusies. Tagad viņi pret mani izturas ar milzīgu cieņu. Ja es atgriežos no pusdienas pārtraukuma ar pusstundas nokavēšanos, neviens vairs neprašņā, kur esmu bijis.

Tirgotājs par mēbelēm bija sajūsmā. Tādā sajūsmā, ka es jau sāku šaubīties, vai, tās pārdodams, neizdarīšu briesmīgu kļūdu. Bet tad es paskatījos uz meiteni un iedomājos brīnišķīgo jauno dzīvi, kāda mums būs abiem kopā, — jaunu dzīvi jaunā mājā. Sapratu, ka man pašam gribas, lai viss būtu mirdzošs, tīrs un svaigs. Iztikšu bez sarkana, putekļaina plīša un bārkšainiem krēsliem, un, kad mes ar meiteni mīlēsimies, nevēlos, lai tas notiktu grabošā dzelzs gultā, kas rotāta ar zeltītiem bumbuļiem.

Visa iekārtā esot no karalienes Viktorijas laika [4] — victo- riana, kā tirgotājs smalki izsakās. Viņš katrā ziņā grib, lai izsole notiktu šeit, mūsu mājā. Mēbele esot jāparāda pienācīgajā interjērā, tikai tad par to varot dabūt īsto cenu. Viena istaba būs aizslēgta — tajā novietosim visu to, kas netiks pārdots, piemēram, manas drēbes. «Personiskās mantas», kā saka tirgotājs. Man tā vien šķiet, ka viņam tūliņ paspruks: «Nelaiķa personiskas mantas.»

Sarunas ar Džounsa mantiniecēm norit gludi. Viņas nolīgušas advokātu; ari es, klausīdams meitenei, rīkojos tāpat. Saskaņā ar meitenes padomu pirkšu tikai piecdesmit vienu procentu akciju, paturot sev tiesības četru gadu laikā par to pašu cenu nopirkt atlikušās. Kā meitene pareizi aizrādīja, piecdesmit viens procents dos man rīcības brīvību, lai es varētu pats noteikt sev algu. Ja firmai klāsies labi, akciju vērtība daudzkārt palielināsies, tomēr es drīkstēšu izpirkt tās, kuras man vēl pienākas, par veco cenu. Ja firmai neveiksies, es tās vienkārši nepirkšu vai arī vienošos ar misis Džounsu par zemāku cenu. Jebkurā gadījumā man paliks pietiekami daudz brīvu līdzekļu, lai nodrošinātu sev un ģimenei pārticīgu dzīvi.

Izsolei bija milzu panākumi. Es nemūžam nebūtu domājis, ka par šīm vecajām mantām cilvēki gatavi tik daudz maksāt — bet pirms pāris gadiem viņi to arī nemaz nebūtu darījuši. Lieta tāda, ka visas šīs vecās drazas tagad ir modē. Piemēram, porcelāna komplekts, kas rotāja viesu guļamistabu, — divas mutes- bļodas, divas krūzes, divi zobu suku turētāji, divi ziepju trauciņi un divi naktspodi; to visu nopirka par septiņām mārciņām desmit šiliņiem. Solīja kā traki. Pats savām ausīm dzirdēju vienu elegantu jaunu dāmu sakām — tie naktspodi viņai noderēšot par boles traukiem. Zināms, pašlaik podiņi ir tīri, bet kādreiz tie tika lietoti, lai arī ne pārāk bieži, bet tomēr … Es nudien nespēju iedomāties, ka varētu no tiem dzert.

Pašlaik rakstu, sēdēdams viesnīcas istabā. Tikko aizveda pēdējo pārdoto priekšmetu, es aizslēdzu māju un devos uz šejieni. Tas notika apmēram pirms pusstundas. Būtu jau agrāk pārvācies, taču negribējās atstāt māju bez uzraudzības. Kopš vietējā avīzē parādījās pirmie sludinājumi, es visu laiku dzīvoju vienās bailēs. Tāds sludinājums ir tikpat kā ielūgums zagļiem — un es taču piedevām visu dienu esmu darbā. Seit es uzturēšos tik ilgi (šeit vai kādā citā viesnīcā, ja šī mani neapmierinās), līdz remonts mājā būs pilnīgi pabeigts; atgriezīšos, lai sagaidītu jaunās mēbeles. Precīzāk izsakoties, bus tā: mēs vispirms iekārtosim viesu guļamistabu un es apmetīšos tur, kamēr tiks sagādātas mēbeles visām pārējām istabām. Kāzu dienā pie mums ieradīsies meitenes mātesmāsa; viņa paliks, lai mūsu medusmēneša laikā, kamēr paši būsim projām, sargātu māju. Tagad, kad noziedzība jo dienas, jo vēršas plašumā, personisko māju īpašniekiem jābūt ļoti uzmanīgiem. Protams, kad atgriezīsimies, viņai jāvācas projām.

Vēl arvien neesmu iznīcinājis žurkas masku. Gandrīz viss brīvais laiks paiet kopā ar meiteni, tā ka pie šī darba nekādi netieku klāt. Maska atrodas vienā no aizslēgtajiem koferiem, kuri stāv aizslēgtajā istabā. Pagaidām varu uzskatīt, ka tā ir drošībā, bet, ja pēc kazām mūsu mājā vēl kaut kur stāvēs kāds aizslēgts koferis, tad manas jaunās sievas pirmais darbs acīmredzot būs — noskaidrot, kas tajā glabājas. Gan jau viņa kaut kā dabūs to vaļā.

Šorīt Džounsa advokātu kantorī notika akciju pārdošanas un pirkšanas galīgā ceremonija. Arī mans advokāts tajā piedalījās. Mēs pasniedzām čeku un pretī saņēmām akciju īpašuma apliecību. Mani ievēlēja par firmas direktoru padomes locekli un vienlaikus arī par vadošo direktoru. Arī grāmatvedis un vecākais tirdzniecības aģents tagad ir direktoru padomē, grāmatvedis piedevām vēl kā padomes sekretārs. Misis Džounsa un viņas meita parakstījās par to, ka atsakās no savām direktoru vietām.

Atgriezies kantorī, es tūliņ ar visām mantām pārvācos uz. vadošā direktora kabinetu, t. i., uz tēva veco kabinetu, kurā zināmu laiku saimniekoja Džounss. Kad biju iekārtojies pēc savas patikas, liku, lai pie manis ierodas grāmatvedis. Pavēstīju, ka kasiera pienākumus pagaidām uzņemsies meitene, bet viņam, grāmatvedim, jāmeklē cits cilvēks, kurš turpmāk varētu šo darbu darīt.

—  Vai tad jūs uzskatāt, ka viņa turpmāk nevarēs šo darbu darīt? — grāmatvedis apvaicājās.

—   Nē, — es atbildēju. — Tas nebūtu lietderīgi.

Neko vairāk nepaskaidroju. Grāmatvedis izgāja pa durvīm galīgi apjucis. Protams, mēs ar meiteni bijām visu jau iepriekš norunājuši. Kādu laiku viņa vēl strādās un pieskatīs, lai visas kases operācijas tiktu kārtīgi izpildītas, līdz jaunais kasieris būs tiktāl iemanījies, ka varēs strādāt patstāvīgi. Tad meitene iesniegs atlūgumu. Viņas pēdējā darba dienā kolēģi, kā jau tas parasts, sarīkos mazu pasēdēšanu pie tējas tases un pasniegs

viņai atvadu dāvanu; necik dārga tā nebūs, jo meitene pie mums ir nostrādājusi samērā neilgu laiku. Un tad nu šīs tējas dzeršanas reizē mēs paziņosim, ka esam saderinājušies. Uzreiz milzu pārsteigums, apsveikumi… Manuprāt, līdz šim nevienam par to vēl nav ne jausmas.

Būt vadošajam direktoram ne vienmēr ir patīkami. Šovakar neilgi pirms darba laika beigām pie manām durvīm pieklauvēja vecākais tirdzniecības aģents. Durvis vēl nebija īsti pavērušās, kad es jau zināju, kurš tur nāk un kas sekos; savilcis darbā noguruša cilvēka seju, es pacēlu galvu un paskatījos uz viņu.

—   Ar ko varu jums palīdzēt? — es laipni jautāju, it kā nolaizdamies no saviem augstumiem.

—   Nācu apvaicāties par to direktora būšanu, — viņš sacīja. — Kas man no tā tiks?

Es nemaz nebiju domājis, ka viņam no tā kaut kas tiks. Gan meitene, gan advokāts bija ieteikuši man pieņemt grāmatvedi un aģentu par direktoriem, taču es pats par šo ideju nebiju sajūsmā. Zināju, kātas mēdz notikt. Tiklīdz kādu no darbiniekiem ieceļ par direktoru, viņam piemetas lieluma mānija un viņš prasa algas pielikumu, kas viņam esot vajadzīgs sabiedriskā stāvokļa uzturēšanai. Ar mani ir citādi. Ieņemdams Džounsa vietu, es, gluži dabiski, saņemu arī viņa algu, bet no grāmatveža un vecākā aģenta nekas vairāk taču netiek prasīts kā vien līdzšinējo pienākumu izpilde. Tomēr jāteic, ka mūsu klientu vidū vecākais tirdzniecības aģents ir ļoti iecienīts, tāpēc man negribējās ar viņu sanīsties.

—  Vispirms sēdieties! — es sacīju itin kā pāri plūstošā sirsnībā, bet īstenībā tikai tādēļ, lai iegūtu laiku.

Viņš apsēdās un turpināja: — Es tikai vēlētos zināt, kāds man no tā būs labums.

Mani dīdīja mazs velniņš — gribējās atbildēt viņam: «Nekāds,» — taču es savaldījos.

—   Tas cels jūsu autoritāti, — es atteicu. — Jūsu stāvoklis firmā kļūs vēl drošāks.

—   Strunts par drošību, mani interesē, cik naudas jūs man par to maksāsiet! — Viņš iecirta galvu kā ērzelis un urbās manī ar acīm. Bieži biju dzirdējis viņu stāstām, ka viņš nelaižot pircējus vaļā, iekāms tie neesot kaut ko pasūtījuši, un tagad pats gluži vai jutos šāda pircēja lomā. Sī loma man nemaz nepatika.

Aģents vēl arvien blenza uz mani. Tad piepeši es atcerējos. Galvenais ir — vilkt garumā.

—   Mēs par to padomāsim, — es sacīju.

—   Cik ilgi jūs taisāties domāt?

—   A, nu … varbūt kādu nedēļu.

— Labi. Tieši pēc nedēļas ceru saņemt atbildi. — Viņš piecēlās un, vairs ne vārda neteicis, izgāja.

Nav nekāda prieka būt «šefam», ja ar tevi tā apietas. Gan es to viņam vēl pieminēšu …

Māja pamazām iegūst ļoti glītu izskatu. īstenībā nekādas lielas pārmaiņas nav notikušas, vienīgi izbūvēta otra vannas istaba un ierīkotas durvis, kas no virtuves ved tieši ēdamistabā. Galvenais, viss ir atjaunots un modernizēts, vecajā vannas istabā ielikti jauna vanna un jauns klozetpods un virtuvē — jauna izlietne, viss par jaunu iztapsēts un nokrāsots gaišās krāsās. Māja izskatās tik saulaina un priecīga, ka vairs nevar ne pazīt.

Esam iegādājuši jaunas mēbeles, un jāteic, ka tās nebija lētas, taču daļu naudas mēs tik un tā dabūjām atpakaļ, pārdodami vecās. Kopā iztērēts ne vairāk par 1400 mārciņām; es biju rēķinājies ar lielāku summu. Meitene prot taupīt.

Viņa domā, ka vēlāk, ja mums būtu bērni, vajadzētu ierīkot arī trešo vannas istabu, bet pagaidām tas nav nepieciešams. Bērnus mēs ļoti vēlamies, taču aiz tīrās māņticības negribam viņiem te neko ierīkot, vismaz tik ilgi, līdz skaidri zināsim, ka pirmais bērns jau ceļā.

Pagājušā naktī es sapnī redzēju Džounsu. Viņš teica, ka firma tomēr piederot viņam. Vēl iigi pēc tam, kad biju pamodies, viņš rēgojās man acu priekšā.

Biju spiests paaugstināt algas — vecākajam tirdzniecības aģentam par simt mārciņām gadā un grāmatvedim — par piecdesmit, turklāt vēl apsolīt prēmijas. Ja arī pārējie darbinieki izspiedīs no manis algas pielikumu, mana peļņa ievērojami samazināsies. Nesaprotu, kāpēc viņi nevarētu iztikt ar tādām pašām algām kā Džounsa laikā.

Sestdien atgriežos no viesnīcas uz māju. Tieši pēc mēneša rīkosim kāzas. Ka neaizmirstu — pirmajā brīvajā brīdī jāsadedzina maska.

Atkal esmu mājās. Cik te brīnum jauki! Piedevām pie visa mums ir arī ūdens sildītājs. Karsts ūdens dienu un nakti! Meitene vēl arvien gudro, kā visu omulīgāk iekārtot, tā ka man allaž šāds vai tāds darbiņš darāms un piezīmēm nemaz neatliek laika. Turklāt es vairs neesmu viens. Ir jau tuvu pusnaktij, kad aizvedu meiteni atpakaļ uz viņas mājām un parbraucis nudien neko citu vairs nespēju kā tikai iekrist gultā. Pirmdien meitene brauks uz Londonu; taisnību sakot, es gaidu šo brīdi, kad varēšu atvilkt elpu. Londonā viņa uzturēsies veselu nedēļu, dzīvos pie draudzenes un skraidīs pa veikaliem iepirkdamas.

Aiznākamās nedēļas piektdiena ir viņas pēdējā darba diena mūsu firmā. Pirms dienām desmit viņa iesniedza grāmatvedim atlūgumu. Kad grāmatvedis ienāca ar to pie manis, es, protams, izlikos pārsteigts.

—   Man šķita, ka viņa pie mums gluži labi iejutusies, — es teicu.

—   Viņa laikam gan taisās precēties, — grāmatvedis atbildēja.

—   Ko jūs sakāt? — es, labsirdīgi smaidīdams, nogrozīju galvu.

Tagad, kad esmu vadošais direktors, man gribot negribot nākas izturēties pret firmas darbiniekiem pavisam citādi nekā agrāk. Tas attiecas arī uz meiteni. Nevaru taču pusdienās ēst zupu 110 viņas terinoskatliņa! Ir jādomā par savu prestižu. Tagad es ieturu maltītes labā restorānā, bet, kad būsim apprecējušies, pusdienošu mājās. Katru dienu ēst restorānā — tas tomēr izmaksā diezgan dārgi, lai gan jāatzīst, ka braukāšana uz māju nesanāks daudz lētāk.

Vēl arvien briesmīgi murgoju. Vienu nakti man rādās Džounss. Citu nakti — žurkas. Dažreiz gan Džounss, gan žurkas — viss kopā.

Šovakar esmu mājās viens pats. Cik gan patīkami ir tā sēdēt pie kamīna un netraucēti rakstīt… Protams, es negribu teikt, ka meitene man traucē. Ar ilgošanos gaidu, kad viņa sēdēs man iepretī, varbūt ar adīkli … Uguns klusi rūc kamīnā, ir silti un mājīgi, un mēs divi vien… Taču iespējams, ka viņa vēl būs virtuvē, noņemsies ar pannām un kastroļiem, varbūt mazgās traukus — nē, tiem ap šo laiku jau vajadzētu būt nomazgātiem.

Nepatīkami ir vienīgi tas, ka man vairs nebūs iespējams turpināt šīs piezīmes. Tikko apsēdīšos un sākšu rakstīt, viņa būs klāt, nenovēršama kā liktenis.

«Ko tu tur raksti, mīlulīt?»

«Mīļais! Tu raksti dienasgrāmatu?! Un man par to neesi teicis ne vārda!»

«Kāds tu esi nelabs, dārgumiņ! Tev man visu, visu vajadzēs parādīt — no paša sākuma!»

Un viņa piespiedīs mani parādīt visu no paša sākuma. Meitenei ir dzelžains raksturs. Pieveikt viņu var tikai ar viltību. Skaidrs, ka manās piezīmēs viņa bāzīs degunu vienīgi tāpēc, lai izlasītu, kas tur rakstīts par viņu pašu. Vai es, piemēram, rakstu, ka viņa ir skaista. «Mana mīļā ir kā sārta roze,» un tamlīdzīgas glupības. Neko tādu viņa neatradīs, toties atradīs ko citu, ne mazāk interesantu.

Nez kas notiktu, ja viņa uzzinātu? Kā viņa rīkotos? Nemaz nespēju to iztēloties. Labāk neriskēšu. Esmu nolēmis iegādāties aizslēdzamu kastīti; salikšu tajā visas piezīmju burtnīcas, kas pa šiem gadiem sakrājušās, un glabāšu to bankā, savā seifā. Kad nomiršu, seifu atvērs, bet tad jau man viss būs vienalga. Bērni manas piezīmes droši vien sadedzinās, lai neizceltos skandāls. «Padomā tikai — briesmīgais žurkcilvēks bijis mūsu tēvs! Tikai māmiņai neko nestāsti! Nabadzīte, varu derēt, ka viņai par to nav ne jausmas.» Protams, viņai par to nebūs ne jausmas. Es jau nu viņai to nestāstīšu.

Skaidrs, ka būtu prātīgāk sadedzināt šīs burtnīcas jau tagad. Taču uzrakstītajam piemīt dīvaina vara; tas ir kā daļiņa no tevis paša. Un var gadīties arī tā, ka bērni, manas dienasgrāmatas atraduši, tās nemaz nesadedzinās. Varbūt viņiem tās šķitīs pārāk interesantas, lai iznīcinātu. Varbūt viņi tās atkal ieslegs drošā vietā, sacīdami: «Lai ļaudis kādreiz izlasa — pēc simt gadiem, kad mēs visi būsim miruši! Tad tas mūs neskars.» Pēc simt gadiem manas dienasgrāmatas varbūt ievietos muzejā kā vēstures liecību. Atsevišķus fragmentus varbūt pat publicēs.

DIVDESMITA GADSIMTA LIELAIS NOSLĒPUMS BEIDZOT ATKLATS!

Tagad mēs pastāstīsim jums par zurkcilvēku, kas turēja

savā varā visu …

Kaut kā tamlīdzīgi. Iespējams, kopā ar manu fotogrāfiju. Būs jānofotografējas un jāatstāj bildīte kādā kastē. Varbūt noder. Varbūt ģimenei mana fotogrāfija nebūs saglabājusies. Atceros, kā pēc tēva nāves mamma izsvieda ārā visas viņa radu fotogrāfijas.

Rīt nopirkšu glītu kastīti.

Ārprāts… Nezinu, kas tagad būs. Bens ir dzīvs. Vēl vairāk. Patlaban viņš ir šai istabā un mani vēro. Viņš nav ieradies viens. Pagrabs atkal pilns ar žurkām. Ne jau ar tām, ko aizvedu uz kantori, kad devāmies galēt Džounsu. No manām spalvastēm atgriezušās tikai dažas, toties tur ir vesels bars svešu žurku, kuras es nekad agrāk neesmu redzējis. Kaut kādas mežonīgas, plikastainas salašņas, ar kurām Bens sadraudzējies mājupceļā. Bens šķiet pilnīgi nolaidies līdz viņu līmenim, aizmirsis savu pārākumu, — varētu sacīt, pilnīgi zaudējis šķiras apziņu. Gluži tā, it kā būtu nospriedis: «Žurkā svarīgākais ir pati žurka, nevis tās aste.»

Protams, ironizēt varu, cik patīk, tas neko nemaina. Esmu lielā ķezā un nemaz īsti nezinu, kā no tās izkulšos. Meitene ieradīsies tikai pirmdien.

Šovakar pārbraucu no darba, juzdamies priecīgs un bezrūpīgs kā putns gaisā. Novietojis mašīnu garāžā, paņēmu savu pirkumu — kasti — un devos uz mājas durvīm. Pa ceļam iemetu aci viesistaba — un ieraudzīju Benu tupam uz dīvāna atzveltnes. Paliku stavam gluži kā pārakmeņojies. Arī Bens mani, protams, tūliņ ieraudzīja. Kādu brīdi abi nekustīgi blenzām viens otra. Bens ir briesmīgi noliesējis — kauli un āda, un pārējās žurkas neizskatās labāk. Tobrīd jau es vēl nezināju par tām… pārējām. Domāju, ka te ir tikai Bens. Nav ne mazāko šaubu, kādēļ viņas visas ieradušās. Barības dēļ. Bens un citas spalvastes izskatās tā, it kā Džounss būtu bijis viņu pēdējā sātīgā maltīte. Un tās nožēlojamās klaidones, ko viņš atvilcis līdzi, varbūt ne reizi mūžā nav pieēdušas pilnu vēderu.

Šādas un vēl daudzas citas domas pazibēja man galvā, kamēr es tā stāvēju un skatījos uz Benu. Pa šo laiku esmu no žurkām tik ļoti atradis, ka reizēm šķiet — man to nekad nav bijis. Es jutos gluži kā jebkurš parasts pilsonis, kas pārnācis mājās un ieraudzījis savā viesistabā žurku. Tomēr šis pilsonis nav bezpalīdzīgs; neskaitāmi plakāti, kuri izlīmēti visā pilsētā, pastāvīgi māca viņam, kas darāms:

JA JŪS IERAUGĀT ŽURKAS, ZVANIET POLICIJAI UN IZSAUCIET GRAUZĒJU APKAROSANAS BRIGĀDI! NEMĒĢINIET PATS AR TĀM CĪNĪTIES! PAT TAD NE, JA REDZAT SAVĀ PRIEKŠA TIKAI VIENU ŽURKU, — TAI VAR SEKOT VESELS BARS! " ATCERIETIES — ŽURKAS APDRAUD DZĪVĪBU!

Ja es piezvanītu un pateiktu, ka man mājā ir žurka, brigāde būtu klāt kā uz ugunsgrēku. Izložņātu visas malu malas. Atrastu manas piezīmju burtnīcas, masku …

Pēkšņi man atausa ideja. Kāpēc gan es nevarētu Benu noindēt? Sadabūt indi ir vieglāk par vieglu, grauzēju apkarošanas centrā to izsniedz bez maksas. Daudzi cilvēki, kuriem mājās nemaz nav žurku, ņem to tāpat vien, katram gadījumam. Sāda rīcība liecina par sabiedrības interešu apzināšanos. Majoram Robinsonam viss dārzs pilns ar saindētas ēsmas gabaliņiem, lai arī, kā viņš pats izsakās, no žurkām tur neesot ne smakas. Ir pat izdots likums, kas paredz sodīt personas, kuras neziņo par viņu īpašumos redzētām žurkām. Tas tāpēc, ka, par spīti briesmām, ļaudīm vēl arvien nepatīk atzīt, ka viņu mājā vai veikalā iemitinājušās žurkas. Viņiem šķiet — tas kaut kādā veidā grauj viņu reputāciju; kaimiņi varētu nodomāt, ka pie viņiem ir netīrs vai ko tamlīdzīgu.

Tā nu es nospriedu, ka šī nakts vēl jāpārlaiž kopā ar Benu. Ja jau tik daudzas reizes esmu pacietis viņa klātbūtni, vai nu šoreiz nepacietīšu. Slēdzu vaļā durvis un gāju iekšā.

— Sveiks, Ben! — es viņam uzsaucu. — Kur tu tik ilgi klaiņoji? — Un pastiepu roku, lai viņu paglāstītu. Viņš nošņakstināja pret mani zobus.

Devos atpakaļ priekšnamā pakārt mēteli un cepuri. Stāvoklis nerādījās nemaz tik ļauns. Skaidrs, ka ar vienu vienīgu Benu tikšu galā pats saviem spēkiem. Taču kaut kāda nelāga nojauta lika man atvērt pagraba durvis un pakāpties mazliet uz leju, lai palūkotos. Pagrabs bija pilns ar žurkām. Tās visas skatījās uz mani. Simtiem kārnu, badainu žurku, un visas skatījās uz mani gluži kā kanibālu cilts uz tikko ieradušos misionāru. Cik vien ātri spēdams, metos pa kāpnēm atpaka| un aizcirtu durvis. Viens gan būs jāieskaidro viņām no paša sākuma: ka es esmu tas, kurš apgādā viņas ar barību. Nevis tieši barība.

Izsprucis no pagraba, negāju vairs atpakaļ pie Bena. Izgājis ārpusē un aizslēdzis durvis, atkal sāku prātot. Varbūt tomēr labāk izsaukt grauzēju apkarošanas brigādi? Uzturēties mājā kļūst bīstami. Bet tad atkal atcerējos piezīmju burtnīcas, masku …

Aizbraucu uz pilsētas centru un apstaigāju pārtikas veikalus — tos, kuri vēl bija vaļā. Pirmajā tūliņ nopirku divus klaipus maizes. Taču man šķita, ka pārdevēja uz mani tā savādi noraugās, tādēļ nākamajā veikalā pirku tikai vienu un aiznākamajā — atkal vienu, pēc tam vēl vienu un vēl… Savācis krietni daudz maizes, devos mājup. Benam biju nopircis gabaliņu sautēta šķiņķa. Agrāk Benam ļoti garšoja sautēts šķiņķis, tikai es viņam to gandrīz nekad nedevu, vienīgi tad, ja tas vairs nelikās īsti svaigs. Tagad vissvarīgākais šķita panākt, lai Bens justos labi; gribēju ar šķiņķi viņu iepriecināt. Taču izrādījās, ka esmu lieki pūlējies. Bens jau izpriecājies manā pieliekamajā pēc sirds patikas, par salkstošo radu un draugu saimi ir nedomādams. Turklāt viņš kļuvis nekaunīgs. Visi trauki pilni ar žurku mēsliem. Varbūt ar to viņš grib parādīt, ka jūtas pilnīgi brīvi. Šķiņķa gabalu biju spiests pataupīt pats sev, tāpat ari vienu maizes klaipu, jo pieliekamajā viss apgrauzts un apķēzīts. Pārējos klaipus nosviedu lejā pagrabā, un žurkas tiem metās virsū trakāk par izsalkušu hiēnu baru.

Tā nu es te sēžu, lūrēdams uz Benu, un Bens lūr uz mani. Pastāv iespēja, ka naktī viņš varētu ķerties man pie rīkles, taču es nedomāju, ka tā notiks. Viņš paturēs mani, lai nodrošinātu sev ērtu dzīvi. Bens lieliski zina, ka tikai es spēju sagādāt daudz garšīgas barības, un, pēc viņa izskata spriežot, rensteles ēdienkarte viņu vairs nevilina. Rīt nopirkšu graudus un piejaukšu tiem indi. Ceru, ka līdz parītdienai visas žurkas gulēs ar vēderiem uz augšu. Ja kāda pussprāgusi vēl vazasies apkārt, es to piebeigšu ar lāpstu vai ko citu. Izmisums lieliski palīdz pret klīrību.

Rīt darbā jāpieteic, ka nākamajā diena nevarēšu ierasties. Ja viss ies gludi, parīt būs jārīko bēres, un man nevajag, lai kāds te iegrieztos apvaicāties panmanu veselību.

Tagad sēžu bēniņos. Esmu ieguvis nedaudz laika.

Cik ilgi? …

Nu, vēl jau tās neuzbrūk.

Ak, kaut es nebūtu teicis, ka rit neieradīšos darbā! Labāk būtu palūdzis, lai nāk mani meklēt, ja neierodos parastajā laikā … Bet arī tas mani neglābtu. īstenībā man nemaz nevajadzēja nākt mājās. Taču es pārnācu. Atnesu graudus un indi.

Iegājis pa durvīm, devos taisnā ce|ā uz viesistabu. Nezinu kāpēc. Benu ieraudzīju uz galda, viņam priekšā — savas piezīmes. Burtnīca bija atvērta, un Bens skatījās tanī ar vienu aci, galvu piešķiebis, ar otru aci glūnēdams uz mani. Tad viņš pašūpoja galvu — gluži tā, it kā teiktu: «Es visu izlasīju. Tagad zinu, kas tev prātā.»

Es pasniedzos un sagrābu burtnīcu. Bens nolēca no galda uz krēsla, no krēsla uz grīdas un paskrēja zem dīvāna. Es metos uz bēniņiem. Gribēju paķert masku un burtnīcu kasti un bēgt.

Taču par vēlu. Žurkas jau bija man uz pēdām. Redzēju veselu armiju parādāmies kāpņu augšgalā. Tikko paspēju aizcirst durvis.

Griestu lūkai netieku klāt. Par augstu. Sēdēšu te. Varbūt…

Prom no durvīm, nolādētās!!! _

Man jākliedz, citādi tās izgrauzīsies durvīm cauri. Varbūt kāds sadzirdēs …

Nodota salikšanai 29.09.92. Parakstīta iespiešanai 26.10.92. Reģistrācijas apliecība 2-0220. Formāts 60X84/16. Augstspiedes tehnika. Metiens 15 000eks. Pas. A» 1376. Iespiesta a/s «Preses nams», LV 1081, Rīgā, Balasta dambī 3.

Rīgas Balss

Ceturtdien, 1995. gada 28. decembrī

Žurkas - nerimstošu pārsteigumu avots

Apbrīnojamais žurku dzīvīgums

Māra DEDZINA fotoH

Dažadi žurku lamatu veidi.

Žurkas spej sagrauzt pat konservu kārbas.

Ne velti ķīnieši vienu no sava kalendāra 12 gadiem nodēvēja žurkas vārdā. Pašreizējie zinātnieku pētījumi liecina, ka žurkas ir viena no perspektīvākajām radībām zemes virsū un ka šīs sugas sasniegumi teju salīdzināmi ar cilvēku panākumiem.

Šokējošākais atklājums šajā gadsimta, kas saistīts ar žurkām, noticis sešdesmitajos gados, kad zinātnieki apmeklēja Endžibi salu Klusajā okeānā. Pēckara gados šajā Klusā okeāna saliņā tika veikti kodolizmēģinājumi, kas saliņā bija iznīcinājuši visu tās augu valsti, savukārt apkārtējo zivju organismus bija nopietni sagrāvusi radiācijas iznīcinošā darbība.

Zinātnieki uz saliņas uzstādīja lamatas,, un drīz vien tajās iekrita žurkas. Saliņa ar šiem grauzējiem bija burtiski pārpildīta. Tomēr pārsteidzošākais bija tas, ka salas žurkas nebūt nebija ģenētiski nīku|i kā pārējās apkārtnes dzīvās radības. Tieši otrādi, to organismi bija spēcīgi, un nekas neliecināja par radiācijas radītām slimībām.

Tādējādi loģisks ir jautājums, kuru uzdevuši pasaules biologi — vai žurkas mantos pasauli pēc iespējamas globālas kodolkatastrofas vai citas kataklizmas?

Žurku izcilākie sasniegumi

Par žurku lieliskajām fiziskajām potencēm liecina uzskaitījums, ko var vidēji attīstīta žurka:

attīstīta žurka:

♦     izlīst pa šķirbu, kura nav platāka par diviem centimetriem;

♦     rāpties pilnīgi stāvā sienā;

4- nopeldēt jūdzi lielu attālumu, turklāt pavadīt ūdenī trīs diennaktis;

♦       bez grūtībām ar priekšzobiem pārgrauzt svina loksnes, kā arī betona pārsegumu,

♦    klozetā iemesta un aizskalota, noteikti izdzīvot un, iespējams, tieši caur klozetu nok|ūt jūsu dzīvoklī,

4- vairoties apbrīnojamā ātrumā — vienai mātītei gada laikā var būt 15 000 pēcnācēju, jo žurkas dzimumgatavību sasniedz |oti ātri (savvaļas žurkas mūža ilgums ir apmēram viens gads),

4- izbūvēt milzīgus pazemes labirintus vairākos stāvos un bez pūlēm izvairīties no sekotājiem.

Nevienam nav noslēpums, ka žurku barā pastāv stingra hierarhija: Žurkas dzīvo atsevišķos baros, kuri ieņem noteiktu teritoriju. Vājākas žurkas nereti tiek izstumtas no savējo bara, taču arī kaimiņu bars nebūs'- tas, kurš vājnieci laipni uzņems. Tādējādi izraidīšana no bara gandrīž droši nozīmē, ka vārgulim būs jāaiziet bojā.

Kā žurkas ieriebj cilvēkam

Pēdējos gados Ķīnā žurkas ļoti strauji savairojušas, tomēr liecības, ka žurku skaits palielinājies 2 — 5 reizes^tā pa īstam k|ūst saprotams tikai tad, kad sauss un bezkaislīgs statistiķu aprēķins parāda, ka gadā- žurkas notiesā tādu daudzumu graudu, kura pietiktu, lai tā paša gada garumā pabarotu 40 miljonus cilvēku.

Tomēr ne jau kumosa atņemšana

cilvēkam ir vienīgā žurkas ļaundarība. Zinātnieki lēš, ka daudzu neizskaidrojamu ugunsnelaimju cēlonis ir žurka, kura, pārgraužot elektrības vadus, rada īssavienojumus. To radītās dzirksteles tad arī ir tiešās ugunsgrēka izraisītājas.

Tomēr ne vien elektrības vadu izolācija ir pa spēkam žurkas zobiem. Zināmi gadījumi, ka žurkas pārgrauzušas irigācijas sistēmu caurules, kā rezultātā aizgājušas bojā lielas kultūraugu platības. Savukārt pavisam kuriozi novērojumi bijuši kādam fore|u audzētājam, kura dīķos žurkas niru- šas un apēdušas forelēm domāto barību.

Lielāko ļaunumu pašam cilvēkam žurkas neapšaubāmi nodara, pārnēsājot infekcijas slimības. Tieši žurkas bija tās, kuras uz Eiropu atnesa lielo mēri.

Latvijas žurku ideālie apstākļi

Latvijas deratizācijas speciālists Viktors Straupmanis lēš, ka Rīgā pašlaik žurku ir apmēram tikpat,cik iedzīvotāju, un, runājot par jauno Žurkas gadu, droši saka: "Labs novēlējums jaunajā gadā cilvēkiem būtu — lai jums klājas tikpat labi kā pašlaik žurkām"

No tiesas — žurkām Latvijā vietumis radīti ideāli apstākļi, daudzos uzņēmumos (pārtikas atkritumi ir žurkām bez pūlēm (pieejami, turpretī ASV 'Zinātnieku pamatkoncepcija cīņai ar žurkām ir panākt to, lai žurkām būtu pēc eispējas grūtāk pieejama pārtika. Tiesa ir zināmas arī žurku populācijas, kuras lieliski pārtiek no kanalizācijas tīklos plūstošajām fekālijām. Pētnieki gan atklājuši, ka šo žurku organismiem pietrūkst olbaltumvielu, tomēr tās cenšas šo trūkumu kompensēt, laiku pa laikam "uzkožot-" kādu savu ciltsmāsu.

Cilvēka ieroči cīņai ar žurkām

Cīņai ar žurkām pasaulē ik gadus tērē milzīgas summas. Arī Latvija šai ziņā nav izņēmums, un katra namu pārvalde vai uzņēmums spiests slēgt līgumu arderati- zatoriem.

Latvijā pašlaik izveidojušies vairāk nekā desmit deratizācijas firmu. Tomēr vai šajā gadījumā konkurence sniedz vēlamo rezultātu? Nē, nākas konstatēt tieši pretēju ainu. Var gadīties, ka ar laiku, pastāvot veselīgai firmu konkurencei, žurkām arī Latvijā pienāks skarbāki laiki, tomēr pagaidām sadrumstalotā spēkošanās ar pelēko pārspēku ne vienmēr noved pie vēlamā rezultāta.

Gadās arī, ka namīpašnieks vai komersants nesteidzas slēgt līgumu par kaitnieču apkarošanu. Par to gan paredzēts administratīvs sods, tomēr tāpat kā daudzas likuma normas, arī šī Latvijā nedarbojas ideāli.

Žurkas gads teju, teju būs klāt, taču šo astaino pelēču dzīve zemes virsū nebūt nav īpaši mainījusies. Latvijas deratizācijas speciālists Viktors Straupmanis lēš, ka Rīgā pašlaik žurku, ir apmēram tikpat, cik iedzīvotāju: joprojām pilsētu kvartālu pagrabos un sanitārajās ierīcēs mīt žurku "bandas", starp kurām valda stingra bara kārtība un likumi. Citas gaida savu galu no laboranta š|irces dūriena, savukārt vēl atsevišķas sākušas pavisam netradicionālu dzīvi un kļuvušas par sava lielākā ienaidnieka — cilvēka mīlulēm.

Neapšaubāmi, ka populārākais līdzeklis pret žurkām ir indes, kuras gadu no gada nākas aizstāt ar citām žurku apbrīnojamās pielāgošanās spējas dē|. Šķietami labais palīgs kaķis arī nav žurku problēmas risinātājs — pētījumi liecina, ka kaķis gadā vidēji notiesā tikai 25 — 30 žurku. Dažkārt pats pe|u junkurs k|ūst par žurku upuri — tās izmanto skaitlisku pārsvaru un murrātāju sakož līdz nāvei.

Pastāv tautas gudrība par žurkas - vilka radīšanu. Tā ir žurka, kura mērdēta badā līdz ar citām žurkām un pārējās nokodusi. Tiek uzskatīts, ka šāda žurka, palaista brīvībā, apkož arī sawa|as žurkas. Tomēr izrādās, ka arī šāda žurka nebūt nav visu varena un var krist par upuri vietējā bara vadonim.

Cita tautas metode māca, ka slazdā notvertu žurku vajag apdedzināt un pēcāk palaist pie cilts māsām. Zināmi gadījumi, kad žurkas,, kas savā dzīvē piedzīvojušas ugunsgrēku, no apdegušas .ciltsmāsas mūk neatskatīdamās.

Žurkas cilvēka rokās

Tomēr lai arī kā, žurkai ir daudz līdzības ar cilvēku - kaut vai tas ka žurka, tāpat kā cilvēks, ir visēdājs un ir samērā sabiedriska būtne. Tieši tas rada cilveKa interesi par žurku kā izmēģinājumu objektu.

Vēl viena līdzība ar cilvēku žurkai ir tā, ka cilvēks un arī žurka ir vienas no tām nedaudzajām zemes dzīvajām radībām, kuras pabijušas kosmosā. Te gan jāpiebilst, ka šai rādītājā žurkas cilvēku apsteigušas un tīri spirgtas no kosmiskā ceļojuma atgriezušās vēl pirms Jurija Gagarina.

Tomēr baltās žurkas, kuras atgriezās no izmēģinājumu lidojumiem, neviens ar urravām nesagaidīja. Zinātnieki tās pat necentās nogādāt-institūtā un visbiežāk nožmiedza turpat lauka laboratorijā, netālu no biosputņika nosēšanās vietas. Pārlūkojot uzšķērsto "kosmonaušu" iekšas, zinātnieki nonāca pie secinājumiem, ka bezsvara stāvoklis iespaido kaulu sistēmu, sekmē musku|u atrofiju, vājina imūn- sistēmu. Savukārt 25 dienas pēc lidojuma nodzīvojušas žurkas izpētīšana |āva konstatēt, ka tās organisms spēj ātri atgūt lidojuma laikā zaudēto.

Arī Latvijā trīs tā saucamajos vivārijos tiek audzētas žurkas — ja ne sūtīšanai kosmosā, tad bioloģiskiem pētījumiem gan. Parasti šo gūstekņu mūžs apraujas pēc vairākiem mēnešiem, kaut arī ideālos apstākļos žurkas var nodzīvot līdz pat desmit gadiem.

Eksperimentu žurkas gan nav nepievilcīgi pelēkas kā to pagrabos mītošās māsas/bet baltas. Rietumeiropas laboratorijās gan pētījumiem izmanto pat zilās žurkas. Domājams, ka arī Latvijas zinātnieku rokās jau nākamgad nonāks šādas īpatnes, kuras kā eksperimentu objekts ir krietni izturīgākas.

Savlaik Latvijā bija arī vivārijs, kurā tika pētītas pelēkās žurkas, tomēr tas bija armijnieku rīcībā, un reti kurais spēris kāju pār šī mistiskā uzņēmuma slieksni. Cik zināms, tajā tomēr nav bijis nez kāds ķīmisko ieroču pētījumu centrs, bet gan veikti eksperimenti, kuri palīdzējuši noskaidrot cīņas metodes ar žurkām: šajā vivārijā izstrādātas žurku indes speciāli armijas vajadzībām.

Taču izrādās, ka cilvēks var būt arī labos draugos ar žurku — ne viens vien pašmāju dabas mīļotājs par savu draugu izvēlējies laboratorijas žurku. Zinātāji teic, ka žurkas šķietami mazajā galviņa ir gana saprātīgas smadzenes. Savukārt žurkas uzticība saimniekam salīdzināma ar suņa uzticību savam maizes devējam. Latvijas vivāriju darbinieki apgalvo, ka žurka lieliski atpazīst vienu vai otru kopēju un pat prot atšķirt labu cilvēku no sava pāridarītāja. Žurku audzētāji zina vēstīt, ka, salīdzinot ar savām mazākajām radiniecēm pelēm, tās ir nesalīdzināmi gudrākas.

Arturs MUCENIEKS Foto no FOCUS

[1] anglijā tradicionālais tējas dzeršanas laiks ir piecos pēcpusdienā. (Tulk. piez.)

[1] Anglijā ar dzīvžogiem norobežo arī tīrumus. (Tulk. piez.)

[2] tā paiet pasaules godība (lai.).

*' cēli un skaisti ir mirt par tēvzemi (lai.).

[4] karaliene viktorija valdīja Lielbritānijā no 1837.—1901. g. (Tulk. piez.)

Content

Gilberts Stīvens Žurkcilvēka piezīmes

Rīgas Balss Ceturtdien, 1995. gada 28. decembrī Žurkas - nerimstošu pārsteigumu avots Apbrīnojamais žurku dzīvīgums