Milts Augusts

Morāles struktūra

Augusts Milts

Morāles struktūra

Mūsu laikmeta sabiedriskās dzīves sarežģītība, dinamiskums, diferencētība izvirza nepieciešamību tvert katru parādību noteiktā sistēmā, kurā atklātos tās elementu strukturāli funkcionālā mijiedarbība.

Ētika kā zinātne par morāli šai ziņā nav izņēmums; tieši morālē, kura uzskatāma par vienu no sarežģītākajām sabiedrības dzīves pusēm, šis jautājums ir ļoti aktuāls. PSRS ētikas pētniecības lielākajos centros Maskavā, Ļeningradā, Sverdlovskā u.c, parādījušies morāles sistēmas un struktūras problēmām veltīti pētījumi, sevišķi pēdējos gados. Taču līdzās relatīvi labi noskaidrotiem jautājumiem spilgtāk atklājas gan ētikas pētniecības "baltie plankumi", gan tās problēmas, kas prasa papildus pētījumus .

Morāles struktūras metodoloģija

Morāles struktūras Izpēte neatklāj visu morāles un tikumības bagāto saturu, jo, vērtējot vienīgi struktūru, zināma mērā nākas Izolētles no vēsturiskās attīstības un satura bagātības ikvienā laikmetā. No morāles struktūras viedokļa var aplūkot: 1) morāles elementu funkcionālo vienību to savstarpējā mijiedarbībā (atklājot morāles komponentu iekšējo sakarību) ; 2 ) parādīt morāles ārējo saistību ar citām sabiedriskās dzīves sfērām

- о.Г.Дробницкий. Моральное сознание. Диссертация

на соискание ученой степени доктора философских наук. М*, Т969Структура и взаимосвязь этического и эстетического. В кн. : Этическое и эстетическое. Л. , Изд~во Ленинградское ?ол е™итета, 1971, стр.73-99; С Г Т Г морали. Ученые записки Уральского гос. ун-та, » "°vJ |e PļЈJ™oc< ^f * вып. 2. Свердловск, 1970; Л.М.Архангельский. Лекции но КксистскоЙ этике, чЛ.Методологически проблемы. Свердловск, изд. Уральского гос. ун-та, 19ВУ*

(ekonomiku, politiku, tiesībām, estetiku, reliģiju utt); 3) atklāt Iekšējās un ārējās saistības vienību.

Sajā īsajā darbā iezīmētas tikai pētnieciskā darba kontūras, norādot uz dažiem svarīgiem problemātiskiem jautājumiem, kas nozīmīgi tālākajā pētnieciskajā darbā. Ari teorētisko pētījumu nepilnības citas radnieciskās zinātnes nozarēs (neskaidrības jautājumā par visas sabiedrības struktūru, sabiedriskās un Individuālās apziņas, personības un dažādu sabiedriskās apziņas formu struktūru)[1] daudzus morāles pētījumus pagaidām ļauj paveikt vienīgi hipotētiskā līmenī. Jāņem vērā ari, ka dažādos sabiedriskās apziņas līmeņos Ir dažāda morāles saistība ar citām sabiedriskas apziņas formām, nerunājot jau nemaz par morālo attiecību saistību ar bāzes, virsbūves, nacionālām, ģimenes u.c. attiecībām un to īpatnībām noteiktos vēsturiskos sabiedrības attīstības laikmetos. Pirmo saistību varētu attēlot sekojošā vienkāršotā shēmā:

Teorētiskās apzigaņ 1īmeniB

Ikdienas apai^aa liibenie (sinkrētumg)

Katrs sabiedrisko attiecību tips, katra sabiedriskās apziņas forma specifiski atbilst sabiedrības attīstības pakāpei, sociālajām vajadzībām, interesēm, mērķiem, dažādi kalpo sabiedrības un indivīda labumam, progresam, sabiedrības un indivīda savstarpējo attiecību regulēšanai.

Raksturojot morāles komponentu iekšējo un ārējo sals tību, mēs vēl līdz šim neesam pilnībā pārvarējuši veco me hāniatlsko pieeju. Parasti, izanalizējam atsevišķas izolētas parādības un cenšamies tās saistīt summatīvā vienībā aizmirsdami, ka ūdens (H20) īpašības ir pavisam citādas nekā tā atsevišķo elementu skābekļa un ūdeņraža īpašības. Personības raksturojumā tas izpaužas daudz krasāk. Šāda summatīva pieeja Iezīmējas V.Bļumhlna pētījumos, kur ir uzskaitīti ap 1500 krievu valodas vārdu, kas apzīmē personības īpašības, no tiem ap 600 tieši morāliskās. Atlases rezultātā tiek veidots Ideālo tikumisko īpašību modelis, Iedalot šīs īpašības atsevišķās grupās, tipos. Nereti aizmirstam, ka parādību mij Iedarbības rezultātā Izveidojas kvalitatīvi citas īpašības nekā tad, kad raksturojam šīs parādības izolēti. Labais bez cīņas pret ļauno zaudē savu jēgu. Ir atšķirība, pat vienas un tās pašas personības rīcībā dažādos kolektīvos un dažādās situācijās. Bieži Ikdienas dzīvē un iestādēs skolēnu un pieaugušo raksturojumā vienīgi uzskaita labos un sliktos darbus vai īpašības, kaut gan tas neraksturo personību kā sistēmu un tās būtību.

Morāles elementu mijiedarbībā veidojas morāla struktūra, kam ir sava relatīva "autonomija" un savi pašattīstlbas likumi. Jebkura elementa ignorēšana šajā sistēmā traucē veselā, sistēmas normālu funkcionēšanu.

Morāles struktūru varētu salīdzināt ar karti, kur noteiktā mērogā un kārtībā iezīmētas pilsētas, kalni, ļū-

I В . А. Блшкин. Формирование нравственных кахеств

личности. В кн. : Нравственное развитие личности. И«9 Московский рабочий", 1969, стр.172, 173.

ras, upes, ceļi. Izpētījuši šādu "karti", mēs gan nebūsim iepazinušies ar morāli tas daudzveidībā, taču bez šāda līdzekļa jebkuram pētniekam grūti doties ceļā. Morāles "karte" gan mums bieži atgādinās "melno kasti", kur Iekšējo procesu noskaidrošanai vel nepieciešams zināt dažādu zinātņu pētījumu rezultātus. Morāles problēmu risināšanā maz līdzēs vārdu izpēte (rīcība bieži no tiem atšķiras) . Ari rīcības rezultāti vēl neliecina, ka motīvi bijuši tikumīgi . Mums vēl nav īstas skaidrības par morāles Izcelšanos , specifiku, kategorijām utt. Esam nonākuši zināmā burvju lokā: lai Izpētītu morāles struktūru, labi jāpazīst morāles elementi un to attiecības. Taču daļu Iespējams zināt, vienīgi noskaidrojot katra elementa vietu un lomu noteiktā sistēmā. Tāpēc pēdējos gados gan morāles atsevišķos elementus, gan visu morāles sistēmu pēta vienlaicīgi. Morā rāles struktūra raksturo morāles kā sistēmas iekšējo organizāciju, "Iekšējo formu".

Pagaidām vēl nav īstas vienprātības arī ētikas terminu skaidrojumā. Vārds "morāle" cēlies no latīņu vārda "mos (daudzskaitlī "mores") un apzīmēja tikumus. Tikumi savukārt apzīmēja cilvēku dzīves veidu no morāles viedokļa. Vārdu "mos" lietoja arī likuma, noteikuma nozīmē, lai regulētu cilvēku uzvedību. Visplašākā nozīmē ar1 mos" tika apzīmēts paradums, dzīves veids, uzvedība, mode, raksturs, īpašības, kartība. Šī jēdziena nenoteiktība, lietošana daudzējādās nozīmēs saglabājusies ne tikai visā ētikas vēsturē, bet arī mūsdienās. Dažkārt ar morāli saprot pat garīgo vispār. Plašākā nozīmē sakām: "morālais gars", "materiālie un morālie stimuli", "morāli politiskā vienība".

Daļa pētnieku jēdzienus "morāle" un "tikumība" lieto gan Identiskā, gan atšķirīgā nozīmē, Autori, kuri nozīmes šķir, ar "tikumību" saprot morāles praksi, tikumisko rīcību, ar "morāli" sabiedrisko un Individuālo morāles apzinu (V.Ivanovs, K.Rlbakova) . Šo jēdzienu konsekventa nošķiršana rada grūtības, jo morālas attiecības reizē Ietver gan morālo apziņu, gan arī tikumisko uzvedību. Tajā pašā

laiki morālās dzīves sfēras daudzveidīgums un dažu struktūras pamatkomponentu zināma autonomija apgrūtina lietot šos jēdzienus ka sinonīmus.

Ētikas un morāles strukturu savstarpej ās attiecības

Vispirms jāatzīmē, ka pati ē t i ka kā zinātne par morāli aizvien vairāk diferencējas un to Iedala vairākos strukturālos posmosl:

metaētika ar to raksturo galvenokārt ētikas kā zinātnes priekšnosacījumus, morāles filozofiskas, semantiskās, ontoloģiskās problēmas, ētisko metodoloģiju;

morāles ģenealoģija morāles izcelšanās pētīšana;

vēsturlskā ētika tikumu un ētisko

mācību vēsture;

teorētiskā ētika morāles vispārējās teorijas morāles specifikas, būtības, sociālo funkciju, ētikas jēdzienu aparāta utt. pētīšana;

normatīvā ētika morāles normu, priekšrakstu, uzvedības analīze;

deontoloģija mācība par pienākumu; ētiskā aksloloģlja mācība par morāles vērtībām;

deskriptīvā ētika nodarbojas ar

tās vai citas sabiedrības konkrēti socioloģisku un vēsturisku analīzi. Tā pēta praktizējamos paradumus, tikumus, tradīcijas, sabiedrībā realizējamās normas, apraksta morālās uzvedības aktu, pēta tā sociāli psiholoģisko saturu. Zināmā mērā deskrlptīvajai ētikai piemīt empīrisks rak-

1 В.Момов. Нравствената норма и нейната реализация. СоФия, "Натка и искусство", 1969, стр.84, 85; ХМ. Архангельский . Лекция по марксистской этике, ч Л , Свердловск, изд. Уральского ун-та, 1969, cip.-20-28» и др.

stūra;

profesionālā ētika pēta spacifiskās tikumības prasības, kas saistītas ar dažādu profesiju īpatnībām (ārsta, zinātnieka, skolotāja utt. ētika).

Šis uzskaitījums neaptver visus iespējamos ētikas kā zinātnes strukturālos elementus. Dažkārt ētiku mēdz iedalīt arī morāles filozofijā, morāles socioloģijā un morāles psiholoģij ā . Kādā subordinācijā atrodas visi šie strukturālie posmi, lielā mērā vēl ir atklāts jautājums. Skaidrs vienīgi tas, ka ētika ka zinātne cenšas savu pētījumu objektu morāli tvert visā tās pilnībā, daudzveidībā un dziļumā. Tāpēc ētikas zinātne vienlaikus attīstās it kā divos pretējos diferenciācijas un integrācijas virzienos. Sistēmiskā pieeja izteic integrējošo virzienu. Kā daudzās citās zinātnes nozarēs, tā arī ētikā diferenciācijas process pašreiz ievērojami dominē pār integrējošo, gatavojot priekšnosacījumus pēdējā attīstībai nākotnē.

Morāles struktūras pētīšana vai

rāk vai mazāk saistīta ar visām ētikas nozarēm, it sevišķi ar t.s. metaētiku un teorētisko ētiku, mazāk ar vēsturisko ētiku. Vienkāršojot varam teikt, ka morāles izziņa notiek divos virzienos: strukturālajā un vēsturiskajā. Metodoloģiskajā ziņa šīs pieejas balstās uz diviem galvenajiem dialektikas pamatprincipiem savstarpējo sakaru principu un attīstības (vēsturiskuma) principu.

Morālās at tiecības un morāles specifika

Morāle vienlaicīgi ir gan viena no sabiedriskās apziņas formām, gan arī sociālās darbības būtiska izpausme, tāpēc jāatšķir morālā apziņa no morālas prakses (uzvedība , tikumi, paradumi ). Morālās attiecības ir pats plašākais morāles struktūras jēdziens. Tas ietver sevī morālo apziņu un tikumisko uzvedību -

Varam teikt, ka morālās attiecības ir ētikas galvenais pētniecības objekts. Noskaidrojuši morālo attiecību specifiku, mēs pamatos zinām arī morāles specifiku. Morālās attiecības ir sabiedrisko attiecību īpašs veids, kas pieder pie virsbūves attiecībām un rodas tikumiskās darbības un morālās apziņas mijiedarbības rezultātā. Vienlaicīgi tās ir arī ideoloģisko attiecību veids. Tās ir sekundāras, kaut arī pastarpināti atspoguļo ekonomiskas attiecības un ir cieši saistītas ar politiskajām, tiesiskajām, reliģiskajām, estētiskajām, ģimenes, sadzīves, nacionālajām attiecībām. Svarīgi ir noskaidrot, kāds ir mehānisms, kurš sociāli vēsturiskās vajadzības pārveido īpašā morālajā nepieciešamībā, un kāda ir morāles loma daudzveidīgajā sabiedrisko attiecību sistēmā.3 Dažkārt morāli raksturo tikai kā regulējošu un normatīvu sabiedrisku parādību, kaut gan tāda ir arī tiesību sfēra. Morāles specifikas precizēšana palīdz noteikt morāles strūktū-

1    Morāles struktūras tālākais shematiskais attēlojums ar zināmām izmaiņām un papildinājumiem dots, pamatos vadoties no grāmatasr Этическое и эстетическое. JI., Изд-во Ленинградского ун-та, 1971, стр .74-89.

2    Dažkārt ētiskajā literatūrā jēdzienu "morāles attiecības" lieto arī vārda šaurākajā nozīmē kā tikumiskā© uzvedības, darbības fenomenu pretstatā morālai apziņai.

šos divus relatīvi patstavigos morales komponentus.

3   Ievērojamu ieguldījumu Šai ziņā dod O.Drobņicka. jau minētā disertācija "Morāles apziņa".

ras ietvarus; savukārt morāles struktūras pētījumi dod Iespēju labāk izprast morāles specifiku.

Kādas pamatiezīmes raksturo morālās attiecības?

1.  Morālās attiecības Ir dažāda veida j ā b ū t īb a s (долженствование) tikumiskās prasības, ko sabiedrība kā normatīvu devējs adresē personībai kā aktīvam subjektam. Morālo situāciju vērtē atkarībā no tā, kā tā atbilst tikumiskajām prasībām (normām, principiem) . Jābūtība izsaka tikumisko nepieciešamību un paredz plašāku vai šaurāku, laika ziņā tuvāku vai tālāku to realizācijas Iespēju. Morāle Izvirza augstākas prasības nekā statistiskais vidējais, radīdama zināmu pretrunīgumu starp esošo un jābūtību. Šī pretrunīguma dažādi risinājumi paver ceļu gan morālam progresam, gan degradācijai (samierināšanās ar īstenību vai protests pret to labākas nākotnes vārdā var izpausties ļoti daudzveidīgi nihilismā, skepticismā, revolucionār1smā, konformismā utt, ) . Jābūtība morāles struktūrai dod perspektīvu (reliģisko, utopisko, reālistisko utt, ) . Jābūtības un esamības mijiedarbība paver Iespējas padziļināti skatīt daudzas morāles problēmas, morāles struktūras un funkcionēšanas mehānismu (piemēram, morālās apziņas un tikumiskās rīcības pretrunīguma gnozeoloģiskās saknes) .

2.  Morālajām attiecībām ir aksloloģlska daba. Visas morālās attiecības ir pakļautas noteiktam vērtējumam (pozitīvam vai negatīvam) . Šajā vērtējumā izpaužas morālo subjektu ieinteresētība, atspoguļojas morālo attiecību nozīmīgums. Morālajam vērtējumam pamatos Ir ideālā orientācija (cilvēciskuma, goda, pašcieņas utt. jautājumi) pretstatā šauram utilitārismam. Morālās vērtības ir viens no augstāko garīgo vērtību veidiem. Visplašākajā nozīmē morālo vērtējumu Izsakām ar ētikas jēdzienu (labais un ļaunais, tikumiskais un netikumiskais) pa-

1īdzību.

3. Morālajās attiecībās Ir nepieciešama morālā subjek ta izvēles brīvība, kā arī personības suverenltāte un autonomija. Šī tikumiskās darbības, motīvu, dzīves veida, rakstura, uzvedības brīvība nav patvaļa, bet Ir saistīta ar personības atbildību par savu Izvēli. Absolūtā determlnāoljа, cilvēka fatālā atkarība no ārējās vides, sadzīves paradumu un tradīciju fet1š1zācljа, pārmērīga darba un sadzīves administrēšana un blгокгat1zāclja Izslēdz vai līdz minimumam samazina tikumiskās rīcības Iespēju. Otra galējība ar sabiedrības, šķiras, kolektīvu Interesēm, sabiedriskās attīstības nepieciešamību nesaistītā brīvība (brīvība rīkoties tā, kā pašam patīk) Ir Iluzorlska brīvība, jo tā rada apstākļus nebrīvībai (voluntārlsmam, anarhlsmam) ,

4. Morālās attiecības Ir nelnstltuclon ā 1 a, neoficiāla uzvedības regulēšanas forma. Cilvēks rīkojas morāli ne tāpēc, ka to prasa skolotājs, uzņēmuma vadītājs, ne tāpēc, ka viņu kāds vēro. Kā uzsver O.Brobņlckls, nedrīkst saprast morāli kā vienkāršu līdzekli Iestādes vai organizācijas kārtības uzturēšanai.1 Fašistiskajai audzināšanas sistēmai bija tieksme morāles problemātiku saistīt ar aklu paklausību, Instrukciju, pavēļu un uzdevumu Izpildi. Tā rezultātā darītāji dažkārt nejuta atbildību par pastrādātajiem noziegumiem, centās novelt atbildību uz pavēļu devējiem; personība degradējās.2 Normāli attīstīta personība par savu tikumisko darbību atbild sabiedrībai, šķirai, kolektīvam, savai sirdsapziņai nevis sagaidāmo apbalvojumu vai sodu dēļ, bet gan tādēļ, ka savu rīcību saskaņo (dažkārt neapzināti) ar dziļāku cilvēku esamības objektīvo loģiku, vēstures likumiem, ar vispārcilvēciska, humānā, progresīvi šķlrlskā īstenošanu

1   0.Г.Дробницкий. Моральное сознание. Диссертация на соискание ученой степени доктора философских наук. М.,1969. стр.135.

2    В В.Заринып. Идеология восточной экспансии германского .империализма в период фашизма (1933-1945) и ее проявления в Латвии. Автореферат диссертации на соискание ученой степени кандидата философских наук. Р.,изд. ЛГУ им.П. Стучки, 1971.

šai esamībā 1

5 . Morālajām attiecībām Ir raksturīgs vispārcilvēciskais ,humānals moments, kas visspilgtāk Izpaužas progresīvās šķiras darbībā un bezšķlrlskā komunistiskā sabiedrībā ar programmlsko lozungu "Viss cilvēkam."

No vienas puses, morālas attiecības veido sabiedrība, no otras Indivīds, subjekts, atsevišķā situācija savā visintīmākajā veidā. Tādēļ mēs saskaramies ar pastāvīgām pretrunām morālajās attiecībās. Tās prasa risinājumu un, savukārt, Ir morāles dzīvīguma cēlonis. Pati morāles struktūra, varētu teikt, Ir pretrunīgu elementu sakārtojums noteiktā sistēmā. Ieslēgdami morālo pretrunu kompleksus Struktūrā, mēs tuvinām modeli īstenībai, dodam procesuālo, strukturāli funkcionālo morālo attiecību Izpratni.

Apskatīsim tipiskākās pretrunas, kas Izpaužas morālē visā tās attīstības vēsturē, katrā laikmetā rodot īpatnēju risinājumu,

1. Pretruna starp personības un sabiedrības vajadzībām un Interesēm. Šo Interešu Identitāte nav Iespējama, jo atsevišķais (personība) tikai daļēji spēj Izteikt vispārējo (sabiedrību visā tās vēsturiskajā attīstībā un nākotnes prasībās) , un vispārējais pilnībā neatspoguļojas atsevišķajā. Vairāki mūsu ētikas zinātnieki cenšas parādīt šo divu pretstatu tuvināšanas tendenci, neņemot vērā to ka tajā pašā laikā parādās arī pretēja tendence, kas pa-

1 Protams, morālās attiecības nav Izolētas no Institucionāliem sakariem ar politiskam, juridiskām un audzināšanas Iestādēm un organizācijām, kuras tās vai nu atbalsta, vai noliedz. Nevaram neatzīt arī vienkāršo elementāro normu vingrinājumu un "dresūras' ' nepieciešamību. Bet >Irējā pieklājība, punktuāla uzdevumu Izpilde nebūt vēl neatklāj cilvēka morāles būtību, dažkārt tieši otrādi to slēpj. Morālo attiecību un Institucionālo uzvedības regulēšanas formu sakari vl Ispllgtāk Izpaužas morāles un tiesību saistībā*

sargā morāli no pilnīga pretrunu atrisinājuma. Lielā mērā šo otro, pretrunu atjaunināšanas tendenci, noteic nākamais pretrunu komplekss.

2. Pretruna starp j ābūtību un esamību . Visa morāles vēsture Ir sava veida esošā kritikas un jābūtības postulēšanas vēsture, jo morāle nekad nesamierinās ar sasniegto. Ne vienmēr Ir nobrieduši visi apstākļi, lai realizētu tās vai citas prasības, ko Izvirzījusi morāle. Pašiem morāles subjektiem (personībai, kolektīvam, šķirai, sabiedrībai nepieciešams pilnveidoties, lai "Iespējamo sasniegtu un neiespējamo Iedrošinātos sasniegt". Ar to ari Izskaidrojamas Ilgas pēc morālās varonības, pēc sava veida morālā donklhot1sma, kas būtu pretstats sausajam,esošo apstākļu un realizācijas Iespēju precīzam aprēķinam, kāds dominē Ikdienā. Šāds veselīgais saprāts, kas orientējas tikai uz esošo, ar morāli saprot vienkāršu situāciju kalponi, līdzekli utilitāru mērķu sasniegšanai. Protams, bīstama Ir arī Ideālu galīga atraušana no īstenības. Esamības un jābūtības pretstats katrā morālā subjektā rada pozitīvo morālās pilnveidošanās nemieru. Morālo harmoniju līdz ar to veido esamības un jābūtības pretstati.

3. Obligāts morālo attiecību nosacījums Ir Izvēles brīvība un rīcības novērtējums. Tie neizbēgami noved pie pretrunām un to risinājuma arī personības Iekš ē j ā, motivācijas pasaulē. Šo pretrunu risinājuma saturs pamatos Ietverts divos Iepriekšējos pretrunu kompleksos. Personība Izvēlas vienu no daudzajiem rīcības variantiem, paredz šīs Izvēles tuvākās vai tālākās sekas, vērtē un salīdzina tās. Tāpēc morālā attīstība neizbēgami saistīta ar personības Iekšējās pasaules pilnveidošanos.

Apskatījuši morālo attiecību specifiku^ tālāk pievērsīsimies šo attiecību paveidiem. Visa šķiru sabiedrības morāles vēsture liecina par divu veidu parādībām: morālo apziņu un tikumisko uzvedību. Samērā dziļi Izpētītas šī pretrunīguma sociālās saknes antagonistisko šķiru sa

biedrībās. Nereti mēs šo parādību tēlaini izsakām ar divsei ainu Janusu liekulības dievu. Socioloģiskie pētījumi rāda, ka arī sociālistiskajā sabiedrībā, gan būtiski izmainītā veidā, nav noliedzama So divu fenomenu zināma relatīva autonomija. Tāpēc nepieciešami padziļināti šīs problēmas pētījumi, vispusīgā): atklājot arī gnozeoloģiskas dabas cēloņus.

Morālās apziņas struktūra

Morālo apziņu galvenos vilcienos varētu attēlot Šādā shēmā:

Vairāku autoru darbos aplūkots galvenokārt tas mehānisms, kādā veidā personība apgūst sabiedriskās morāles saturu. Ja mēs visu uzmanību veltīsim tikai morālās adaptācijas jautājumiem, drīz iestlgsim vienpusībā un nespēsim novērtēt personību kā morālo subjektu, kā sevis un apkārtējās vides veidotāju.

Vēl nav atrisināts jautājuma arī par to, cik lielā mērā sabiedrības morālā apziņa savā rašanās un attīstības loģikā (filoģenēze) īpatnēji atkārtojas individuālajā morālajā apziņā (ontoģenēze) .

Sabiedrības morālās apzinās loģisko raksturojumu centīšos, apvienot ar ieskatu tās vēsturiskajā attīstībā.

1 subjekta aktivitātes problēmas parādītas S.Rimšas disertācijā "Raiņa uzskati par personības attīstības dialektiku". R.,1969*

Kā zināms, līdz Šķiru sabiedrības sākumam bija sasniegts tikai Sīs apziņas zemākais līmenis i k d lēnas ap z i ņ a . Vērtējuma, izvēles aktivitātes momenti tajā bija izteikti spdlgti emocionālā formā un vēl neiekļāvās stingrā jēdzienu sistēmā. Pētot morāles attiecības ikdienas apziņas līmenī, grūti atšķirt priekšrakstu emocionālo un racionālo saturu. Uzvedības plāns, programma gandrīz saplūst ar praktiskā iemiesojuma formu. Sīs apziņas ele rnentārajā, pirmatnējā veidā nebija atšķirības starp» morāl apziņu un rīcību. Pirmatnējās apziņas sinkrētlsms liedz Izdalīt specifiski morālus elementus. Drīz gan pārliecināmies, ka arī Sai specifikai neatbilstoši elenien tl iekļaujas morālajā struktūrā un Iezīmē specifiski morā lo apziņu (morāles ģenealoģija).

Tikai rodoties šķiru sabiedrībai, līdz ar garīgā un fiziskā darba dalīšanu morālā apziņa iegūst jaunu dimensiju , kas Ievērojami Izmaina arī ikdienas apziņu, teorē tisko morālo apziņa. Tātad sabiedrības morālo apziņu varē tu attēlot sekosi:

I k cl lēnas m o r ā 1 ā s a p z i ņ a s s 1 n -

krātais raksturs sarežģī jautājumu par tādiem tās komponentiem kā a i z 1 i e g u m s jeb t a b u un pa ra 2 a. Daži autori cenšas noliegt to morālisko Iedabu (Ī.Kants, 0.Drobņlckis) , citi paražas pielīdzina morālei. Manuprāt , paraža un aizliegums mijiedarbībā ar citiem elementiem kļūst par ikdienas morālās apziņas neatņema-

1 Ir arī mēģinājumi Iedalīt sabiedrisko apziņu sabiedriskās psiholoģijas un ideoloģijas līmenī, tikumības sabiedriskas psiholoģijas līmeni savukārt dalot ikdienas morālē un tikumiskajās jūtās.

miem komponentiem, iegūst citu kvalitāti un zaudē savu absolutizējošo vai ari dominējošo nozīmi. Tā, piemēram, mūsdienās aizliegumi un paražas modernizētā formā sastopami bērna sociālizācijas sistēmā, elementāro pieklājības normu ieaudzināšanā ("dresūrā").

Paraža ( обычай ) kā īpašs sociālās pieredzes un cilvēku attiecību regulēšanas veids skaidrojama ar pagātnes darbības standartu. Galvenais paradumā tieša kopija, noteiktu attiecību atveidošana, sekošana vispārpieņemtajam paraugam. Paražai ir kolektīva, ieradumam individuāla daba. Paraža ir tāds stereotiplsks noteikums, ko atzīst grupa un kas Iegūst normas īpašības. Ar paražu palīdzību pagātne Izvirza tagadnei stereotipas uzvedības paraugu. Paražām ir raksturīga jutekliska konkrētība, darbības parauga uzskatāmība, sīki izstrādāta reglamentācija, tāpēc tās ātri un viegli apgūstamas. Paraža kā viena no vienkāršākajām sinkrētajām regulējošām formām pamazām dlferencējas tradīclj ās (stabilas, noturīgas normas, kas Ilgstoši, paliek nemainīgas) , v i e nkāršos noteikumos, disciplīnas prasībās , vēlāk arī modē. Vienkāršie noteikumi , tradīcijas, rituāli iegūst verbālu formu, saietās ar simbolisku un maģisku darbību. Vēlākā laikā izveidojas mitoloģija, kas dod pastāvošajām paražām, tradīcijām, rituāliem utt. "ideoloģisku pamatojumu".

Šķiet, ka nebūtu arī īsti pareizi paražu raksturojumā pilnīgi izslēgt morālisko jābūtību un vērtējumu. Sākotnēji paražām piemita pārāk izolēts, lokāls raksturs. Katrs atzina vietējās, nonicināja svešās paražas. Sociāli ekonomiskiem sakariem pastiprinoties, paražas tiek salīdzinātas, rodas prasība cienīt citu paražas un tradīcijas, sākas labāku paražu, tradīciju meklējumi. Mūsdienās runā-

I В*А*Двш%.,в* Общественное бшш • ж общественное сознание» механизм их взакмосвя?, .тше* йзд-во Ж КП Шощавт, 1970, стрЛ12 . . *

jam par revolucionārām tradīcijām. Sajās tradīcijās mēs nokopējam pagātni, bet pārņemam mūsdienu apstākļos to radošo garu un nesamierinātību ar trūkumiem, kas sajās tradīcijās izpaužas sevišķi spilgti.

Pagātnes varonības labākie paraugi veicina revolucionāra gara audzināšanu Šodienā, drīzāku jābūtības īstenošanu. Tas ir sava veida atkārtojums, kas neatkārtojas. Ikdienas morālo apziņu var attēlot šādā shēmā:

Ikdienas morālā apziņa kļūst arvien diferencētāka, arvien vairāk zaudē savu primitīvo sinkrēto viengabalainību. Līdz ar to tajā arvien vairāk iekļaujas morālā jābūtība, morāliskais vērtējums, kas izteikts daudzveidīgāka apstiprinājuma vai nolieguma formā, atklājas plašāka izvēles brīvība. Jau Hērodots salīdzināja dažādus svešzemju tikumus ar savējiem, meklēdams pareizākos, taisnīgākos. Sofisti, iztirzādami daudzu tautu tikumus un netikumus, atzina, ka, ja netikumus samestu vienā kaudzē, katrs atrastu sev ko derīgu. Viņi ari raksturoja maķedoniešu paražas, kas atzina meiteņu sakarus ar vairākiem vīriešiem pirms kazām, bet nosodīja pēc kazām. Persieši atbalstīja dzimumdzīvi ar meitu, māsu, māti utt. Skaidrs, ka šādi tikumi aizvien vairāk tautas apziņā pamatoti ieguva netikumu nokrāsu, un šādas nostājas pamatā ir noteikti objektīvi vērojumi tuvā radniecība negatīvi ietekmē pēcnācēju at t i st ību.

Ikdienas morālā apziņa, kas dod bagātīgu materiālu, teorētiskajai apziņai, nezaudē savu nozīmi arī tad, kad šķiru sabiedrībā parādās teorētiskās apžiņaa līmenis. Divu, līmeņu mijiedarbībā bagātinās abas pretrunīgās puses.

Pāreju no ikdienas uz teorētisko morālo apziņu zināmā mērā ievirza vienkāršie uzvedības noteikumi , kuros atspoguļojas dažādu sociālo grupu pieredze visdažādāko attiecību organizēšanā: darbā, sadzīvē, ģimenes-laulības sfērā. Morālā reglamentācija vienkāršo uzvedības noteikumu līmenī jau iegūst vispārējo jābūtības un vērtējošo dabu. Šie noteikumi aptver visas cilvēku savstarpējo attiecību sfēras, prasa savienot atdarināšanu ar spēju pārnest darbību citā situācijā. Arī folklora iegūst vairāk tipizētu, pārnestā nozīmē izteiktu (pasaku varoņu, zvēru utt. rīcības atspoguļojums) audzināšanas paraugu raksturu. Vienkāršie morāles noteikumi veidojas stihiski, savijoties ar paražām, tradīcijām. Tos ietekmē arī citas sabiedriskās apziņas formas.

Ikdienas apziņa raksturo morāli praktiskās dzīves daudzveidīgajās situācijās, kur cilvēks iegūst empīrisku morālo pieredzi. Tajā pašā laikā jau šajā līmenī sākas domu lidojumi, taisnīguma meklējumi, parasti gan utopiskā, fantastiskā formā. Milzīgas ētiskās vērtības slēpjas folklorā, simtu paaudžu un miljardu cilvēku uzkrātajā tikumiskajā pieredzē. Šķietamajā padomu pretrunīgumā slēpjas arī morālās apziņas pretrunīgums un noteiktas morālās dzīves likumības. Turpmāk vēl lielāka uzmanība jāveltī ideoloģisko un sociāli psiholoģisko mehānismu noskaidrošanai ikdienas apziņas līmenī.

Teorētiskā morālā apziņa bez ikdienas (empīriski psiholoģiskās) morālās apziņas nav praktiski dzīvotspējīga un pārvēršas Kanta sludinātajā tīrajā morālē,_ kas izslēdz empīriski grēcīgo dzīvi.

Teorētiskās mo r ā 1 es apziņas līmenī vispirms izdalām tos normatīvos priekšrakstus, kuri iemieso noteikta vēsturiska laikmeta visbūtiskākās morālās iezīmes no noteiktu šķiru, sabiedrisko slāņu viedokļa morāles principus. Tajos izpaužas morāles ideoloģiskais aspekts, morāles saistība ar politiku. Morāles principi pauž atsevišķas šķiras tikumisko

programmu, noteiktu prasību maksimumu. Ētikas vēsturē sastopamies ar galvenā morāles principa meklējumiem, tāda, kuram būtu sava veida morāla likuma spēks un kurš reizē nodrošinātu zināmu tikumiskās rīcības iniciatīvu un izvēles brīvību. Apgaismības filozofi izvirzīja "saprātīgā egoisma", utilitāristi (Bentams u . c ) derīguma principus , Kants kategorisko imperatīvu, 0.Konts altruisma, Luters, Peierbahs u.c. mīlestības, hedonisti baudas, eidemonisti laimes principu.

Atšķirībā no morāles normām principi nedod gatavu uzvedības modeli, bet pamato morāles normas un īpašības, izsaka to lietojuma kritērijus.

Morāles kodekss savā vēsturiski vienkāršā veidā ir normu kopums, summārs priekšstats par sabiedrības pašreizējo dzīvi jābūtības formā. Savā tālākajā attīstībā morāles kodekss reglamentē morālās attiecības, loģiski saista principus un iegūst morālā likuma spēku. Tā kā vienlaikus var pastāvēt un funkcionēt dažādu šķiru morāles tipi, notiek ideoloģiskā cīņa arī ētisko uzskatu sfērā. Katra šķira savu ideologu personā izstrādā savu morālo principu sistēmu. Pie tam valdošā šķira cenšas pakļaut savai ietekmei citu sabiedrības slāņu morālo apziņu..

Morāles principi, kas sistematizēti kodeksā un izsaka pašus vispārīgākos šķiru uzvedības noteikumus, savukārt detalizējas atsevišķās normās. Tā, piemēram, apzinīgaattieksme pret darbu konkretizējas veselā rindā atsevišķu norādījumu (rūpes par darba ražīguma paaugstināšanu, atbildība par izpildāmā darba kvalitāti, cīņā par darba kultūru u 11 . ) .

Normas vairāk pakļautas izmaiņām nekā principi, tās ir elastīgākas, tuvākas situāciju daudzveidībai, ātrāk atspoguļo jauno. Tā, piemēram, mūsdienu zinātnes un tehnikas revolūcijas rezultātā veidojas jaunas morāles normas (strādnieku attieksme pret izglītību, garīgo kultūru, izmaiņas sadzīvē, lielāka nepastāvība modē utt) .

Tikumisko principu saistība ar atsevišķām uzvedības normām, ar empīrisko, situatīvo dzīvi vēl līdz šim nav

pietiekami dziļi novērtēta. No vienas puses, atsevišķas normas saistībā ar tikumiskiem principiem iegūst sociālu konkrētību, noteiktību, jo dažādas šķiras un iedzīvotāju slāņi dažādi izprot vienus un tos pašus morāles jēdzienus un prasības (prasība nemelot reliģiskajās un ateistiskajās mācībās, avantūrista un revolucionāra drošsirdība). No otras puses, sevišķi audzināšanas darbā daži apmierinās ar nepārtrauktu tikumisko principu «skandināāanu, atsaucoties uz tiem pat nenozīmīgās dzīves situācijās, veltīgi cenšoties tikumiskos principus, šo visplašāko morāle vi spārināj umu, iemiesot dzīvē tieši, bez to konkre t i z ēj uma, bez normu starpniecības.

Komunisma cēlāju morāles kodekss iemieso sevī cilvēces vēsturē ilgi lolotos principus, kas piemēroti sociālistiskās un komunistiskās celtniecības uzdevumiem (uzticība progresam komunismam, darba, kolektīvisma, patriotisma un internacionālisma, humānisma un taisnīguma principi ) . Tādi principi kā, piemēram, savstarpējās palīdzības, uzticības, draudzības u.c. prasības ir iepriekš minēto principu konkretizējums.

Reāli eksistējošo morālo attiecību vispārinājuma visaugstākais līmenis un reizē arī morālās apziņas izteiksmes pati vispārīgākā forma ir ētikas kategorij a s . Kategorijas atspoguļo vi sbū t i skāko morālaj ās īpašībās un attiecībās. Par kategorijām mēs runājam tikai zinātniskās apziņas līmenī. Empīriskā apziņa parādās priekšstatos, jēdzienos, normās, jūtās, vērtējumos un citos komponentos. Katru no šiem komponentiem var aplūkot kā specifisku kategoriju, bet tikai teorētiskās analīzes līmenī. Ētiskās kategorijas ir paši vispārīgākie "mezglu jēdzieni" zinātnē par morāli, tajā koncentrējas milzīga vēsturiska pieredze, tās iemieso sevī visu morāles normu, noteikumu, principu, satura kopumu, vispilnīgāk atklāj tikumiskās prasības un uzvedības motīvus visdažādākajās att i e čības.

Ētiskajām kategorijām ir dažāda vispārinājumā pakāре, starp tam veidojas noteikta savstarpējas saistības loģika, subordinācijа, korelācija.

Ētikas kategoriju iedalījums, strukturālais veidojums , definējumi, vēsture pašreizējā ētiskajā literatūrā ir plašas diskusijas objekts. Tas bija vērojams arī simpozijā , kas 1969.gadā notika Novosibirskā un bija veltīts ētikas kategoriju problēmām. Ētikas kategoriju izpētē daudz varētu līdzēt pedagoģijas zinātne, jo tās abas Ir cieši saistītas.

Ētikas kategorijas mēdz iedalīt strukturālajās, substancionālajās un funkcionālajās. Vistradicionālākās kategorijas , piemēram, labais un ļaunais, labums, taisnīgums, pienākums, gods, cieņa, sirdsapziņa, laime, dzīves jēga, pieder pie substancionālajām kategorijām.

Par nākošajiem sabiedriskās morālās apziņas teorētiskā līmeņa strukturālajiem elementiem Ļeņingradas filozofi (N.Ribakova u.c.) atzīst morālo ideālu un

morālās īpašības. Par morālo ideālu pēdējos gados parādījusies bagātīgā literatūra.3

Morālais ideāls ir sabiedriskā ideāla daļa, un tajā visasāk izpaužas pretruna starp esošo un jābUtību. Tas arī visspilgtāk iezīmē morāles perspektīvu.

Morāles attīstībai raksturīgi divi galvenie procesi. No vienas puses, tikumisko normu, principu. ideālu, īpašību tuvināšana ikdienas attiecību, situāciju, apziņas līmenim, no otras reālās īstenības tuvināšana ideālam, nākotnes tikumības programmai, jābutībai. Ja vienu no šiem

1    Проблемы категорий марксистско-ленинской этики. Материалы симпозиума. Новосибирск,Ин~т филос. АН СССР,1969.

Ir mēģinājumi dot arī ētikas kategoriju shematisku attēlojumu Skat,, pienu, В.А.Ребшн. Общественное благо и обществешшй долг. М. /шсль", 1971, стр. 112, 113.

2    JLivI/рхангельский* Лекции по марксистской атаке, чЛ , Свердловск, изд. Уральского гос. ун-та, 1969, стр. 43-45* * ~ Л ,

3    О.П.Целикова. Коммунистически! вдеан и нравственное развитие ЛИЧНОСТИ . ?Л "Наука" ,1970; Л.М.Архангельский, 0.EL жемаков, К);П.Петров. К вопросу о природе, структуре и функ— щшх нравственного идеала. В кн.: Структура морали Л ченне записки Уральского гос.ун-та, J6 ПО , Серия йилософиж, вши2 * Свердловск, 1970.

diviem pretrunīgajiem procesiem ignorējam, tad tā rezultātā morāles ideāls var atsvešināties no īstenības, bet īstenība no ideāla. Vēlējumi, ideāls uzskatāmi konkrētajā izteiksmē sastopams jau ikdienas apziņas līmenī (bārenītes un trešā tēva dēla tikumi) , piemērojams noteiktam situācijām. Prometejs ir viens no pirmajiem morālā ideāla paraugiem, kas izteic šo ideālu maksimāli vispārinātā, vispārcilvēciskā formā. Jo tālāku perspektīvu paver tikumiskais ideāls, jo vairāk tas saistīts ar ikdienas morālo vērtību pārvērtēšanu, bet reizē arī slēpj sevī atsvešinātības, utopijas un morālās ilūzijas briesmas. Tālākā perspektīva dod mums iespēju savlaicīgi pamanīt to attīstības robežlīniju, aiz kuras labais šaurā laika un telpas skatījumā pārvēršas par ļauno plašākā tvērumā un otrādi. Daudziem šodienas audzināšanas pasākumiem trūkst viengabala pakļautības tālākai nākotnes perspektīvai. Līdz ar to daudzpusīgas personības vietā nereti notiek

personības daudzpusīga sadrumstalotība, tikumības vietā audzina "morālo diletantismu" un tā rezultātā norisinās "morālo ideju erozija". Dzīve ir bagāta paradoksiem, pamāte, ienīzdama bārenīti, izaudzina to par krietnu cilvēku, bet,akli mīlēdama savu īsto meitu, sagandē tās dzīvi.

Morālās īpašības ir vispārināts, vienots uzvedības veida un personības raksturojums. Tajās apvienojas vispārīgais sabiedriskās morāles prasības ar personisko individuālo tikumisko apziņu. Šīs īpašības ir sava veida tilts, kas savieno sabiedrisko ar individuālo. Morālās īpašības jau agrīnajās ētiskajās mācībās raksturotas gan kā tikumi, kas jāattīsta, gan kā netikumi, kas j āi z skauž.

Ir vairāki mēģinājumi klasificēt morālās īpašības, piemēram: 1) tieši morālas īpašības (cilvēkmīlestība /humānisms/, kolektīvisms, godīgums, laipnība) ; 2) idejiskās (idejiskums, principialitāte, patriotisms, uzticība) ; 3) morāli lietišķās (darba mīlestība, lietišķība) ; 4) morāli ekonomiskās (taupīgums, devīgums, saimnieka jūtas) ;

5) personības gribas īpašības (izturība, neatlaidība, vi . rišķība, drosme); 6) morālās jūtas izteicošās īpašības (mīlestība, cieņa, kauns, lepnums) utt

Morālās īpašības izsaka stabilas iezīmes cilvēka apziņā un uzvedībā. Tikumiskās audzināšanas gala rezultāts būtībā ir saistīts ar augstu, cildenu morālo īpašību izveidošanu un personības pārvēršanu par tikumiskās pašaudzināšanas subjektu. Teorētiskās morālās apziņas līmenī mēs pamatos pētām sociāli tipisko personībā. Sabiedriskās un individuālās morālās apziņas saistība izpaužas tipiskā

un individuālā personībā.2

Sabiedriskās morālās apziņas teorētisko līmeni varam

attēlot šādā shēmā:

Individuālā m о r ā 1 ā а p z i ņ а . Vairāku mūsu ētikas zinātnes pārstāvju vidū pēdējos gados vērojama tendence visu morāles sabiedrisko saturu raksturot

kā pienākumu sistēmu (pavēles, imperatīvi, morālās prasības jeb normas un uz to pamata veidotie uzvedības noteikumi) . Šādas nostājas rezultātā Individuālo morālo apziņu raksturo kā pienākuma jūtas, pienākuma zināšana, tlkumis kā pārliecība un sirdsapziņa. Šķiet, ka mēs vel nepie

1    ВЛ«Блшкин . Формирование нравственных качеств личности. В кн. : Нравственное развитие личности, М. , "Московский рабочий",1969; В.А.Ребрлн. Общественное благо и собственный долг. М.,"Мысль",1971, стр.76,77.

2    Типологические исследования по психологии личности. Пермь, изд. Пермского гос. педагоги*, ш-та, 1967.

3     Этическое и эстетическое. Л.,йзд-во Ленинградского ун-та, 1971, стр.86.

tiekami balstāmies uz vēstures eidemonisma tradīcijām, kas lielā mērā piemita materiālistiskajai ētikai. Laimi, individuālo "dabu" un tās prasības, situāciju lomu personības dzīvē gan neignorējam, bet pārāk sapludinām ar pienākumu, pasvītrodami laimes, pienākuma, atbildības un personības brīvības nepretrunīgo raksturu sociālisma un it īpaši komunistiskās sabiedrības apstākļos. Manuprāt, laime un pienākums ir pretstatu vienība, kas dažādos laikmetos un dažādās dzīves situācijās, dažādās personībās gūst atšķirīgu risinājumu, bet saglabā sevi pretrunīgu vienību kā nepieciešamu morālās pilnveidošanās nosacījumu.

Jāatzīmē arī, ka nav pietiekami izpētīts mehānisms, kā sabiedriskās apziņas saturs "pārvietojas" individuālajā apziņā.1

Individuālās morālās apziņas veidošana nav tikai vienkārša pielāgošanās apkārtējās sabiedrības (šķiras, slāņu, kolektīvu) prasībām. Vienlaicīgi notiek arī indivīda pašdeterminācijа , personības veidošanās par morālo subj ektu . Sirdsapziņa nav tikumības vienkārša izteiksme, bet, kā raksturo 0.Drobņickis, tā satur sevī priekšstatu par to, ka personība var būt apzinīga sabiedrības un laikmeta cilvēcības izteicēja un reizē ar to morālās regulēšanas autonoms subjekts. Nevar gan pilnībā pievienoties O.Drobņicka uzskatam par to, ka morālajai apziņai piemīt tendence saliedēt morālo prasību subjektu ("likumdevēju") un objektu ("izpildītāju") un ka vispilnīgāk tie saplūst sirdsapziņā.3 Vai tikpat likumsakarīgi morālajai apziņai blakus kā morāles dzīvīguma avots nav arī

. тттт лег ОЗЕтт

* 4 Ы 5 4 Структура общественного сознания, М. , Мысль , 1968, Daudz vērtīga šī mehānisma izprašanai ir devis padomju psihologs S.Hubinšteins (CJI. Рубинштейн/ Бытие и сознание. М. ,Изд-во АН СССР, 1957; ПринщпнТпути развития психологии. ?JI. ,Изд-во АН СССР,

3 О. Г. Дробяищшй, Моральное сознание. -Автореферат

с^ М ,т f9 5 9 ,К *" тр /3 4Г 1 °" °ЙС Т е °е Н Й Д°кто Ра Философа

3 ОЛ\Дробницкий. Моральное сознание. Диссертация на

с?р*769Ие 7 4 8 степени акТ(Э ра философскж наук. М /Д969,

tendence šo subjektu un objektu šķirt? Vai personības iekšējās morālās pasaules attīstība nav nepārtraukti saistīta ar veselu pretrunu kompleksu risinājumu, piemēram, pretrunām starp sabiedriskajām vajadzībām un interesēm, kas izteiktas morāles normās un principos, un pārāk utilitārām, ierobežotām indivīda vajadzībām un interesēm? Vai sirdsapziņai nepārtraukti neliek runāt sabiedrības augstās jābūtības prasības un situativā uzvedība, tūkstoš sadzīves un darba darījumos sadrumstalota dzīvē? Individuāla morālā apziņa nav iedomājama arī bez t.s. klasiskā psiholoģijas trīsstūra saskaņojuma un pārskaņojuma gan dažādos cilvēka dzīves vecuma posmos, gan situācijās:

Individuālajā apziņā atspoguļojas emocionālā un racio nālā mijiedarbība, iekļaujas morālā pieredze, pārliecība ar izteiktu personības tikumisko virzību, tikumiskā griba, bez kuras indivīda morāla apziņa nevar iemiesoties tikumiskajā rīcība. Koncentrētā formā Sī individuālā morālā apziņa izpaužas sirdsapziņā.

Individuālās morālās apminas shēma:

Individuālās morālās apminas komponentu daudzveidīguma un to dažādība nodrošina iespēju atspoguļot un aktīvi iedarboties uz apkārtējo dzīvi tās daudzveidībā un neatkārtojamībā. Tajā pažā laikā arī nepārtraukti jārisina pretrunas starp morāle rnortnu un principu apzināšanos un

Ierobežoto Indivīda morālo pieredzi , starp Iekšējo tikumisko pārliecību un vājo gribu, starp morāliem ideāliem un negatīviem ieradumiem, starp augstām tikumības z i nā š anāmUN vāji attīstītām morālajām jūtām utt.

Tikumiskas uzvedības struktura

Tikumiskā uzvedība aptver visu cilvēka tikumiskās rīcības kopumu (ieradumus, stihisko, apzinīgo, objektīvo un subjektīvo pusi, mērķu un līdzekļu savstarpējās attiecības utt.).

Tikumiskā rīcība, kas i r tikumiskās u zvedības "atoms", veidojas no trim galvenajiem momentiem:

a)  pati rīcība;

b)  pirmsrīcības morālā apziņa ar tās funkcionālajiem elementiem: vajadzībām, interesēm, motivāciju, Izvēli utt.;

c)  rīcībai sekojošais posms (savas rīcības pašnovērte, apkārtējo cilvēku reakcija).

Tātad tikumiskā rīcība (un tās komplekss tikumiskā uzvedība) ir nesaraujami saistīta ar morālās apziņas sfēru , ar sabiedriskās un Individuālās apziņas elementiem, ar morāles normām. Morālās apziņas pāreja tikumiskajā rīcībā ir izraisījusi daudzas pārdomas ētiskajā literatūrā. Ja paliekam tikai morālās apziņas sfērā, mēs saglabājam t,s. "tīras rokas", "bezspēcīgo morālo cildenumu". Vairākas ētiskas mācības tāpēc cenšas neiziet ārpus šīs "tīrās moralitātes"sfēras, cenšas izvairīties no grēcīgās dzīves empīrijas. Tā savā ziņā ir tikumības atsvešinātības izpausme , jābūtības atraušana no īstenības, aiziešana bezpretrunīgā moralltātē, sava veida ētiskā ziloņkaula tornī. Hēgells šos tīrās gribēšanas laurus pareizi salīdzina ar sausām lapām, kas nekad nav zaļojušas.

Atsevišķa tikumiska rīcība ir reta parādība. Parasti

komunikācijas procesā veidojas situāciju virknes, kompleksi, kas prasa novērtējumu, motivējumus, noteiktu lēmumu pieņemšanu un to realizāciju. Realizācija (pats rīcības akts) savukārt izraisa tikumiskās "ķēdes reakciju", kurai seko pretreakcija. Pateicoties rīcību virknei, mēs vairāk vai mazāk varam noģist morālo subjektu motivāciju pasauli, konstatēt to Ievirzi, gribas spēku, vērtēt to uzvedības līniju, dzīves stilu, likumsakarības.

Ētikas vēsturē ir sastopami nepārtraukti labāka tikumiskā uzvedības "modeļa" meklējumi. Ikviena šķira katrā sabiedriski ekonomiskajā formācijā, jebkura virziena pārstāvji savās mācībās izvirzījuši uzvedības "modeli" vai "modeļus". Ar savu uzvedības standartu uzstājas arī bitņiki, hipiji. Nereti šis modellsms izpaužas pat antlmodellsmā , tikumiskās uzvedības pluralizācljā līdz atsevišķam Indivīdam, kas meklē oriģinalitāti oriģinalitātes dēļ. Tikumiskās dzīves "modeļu" pētīšanai ir liela nozīme, jo ar to palīdzību šķietami netveramajā Individuālās uzvedības daudzveidībā mēs atklājam tikumiskās uzvedības tipus.

Līdzīgi morālajai apziņai tikumiskā uzvedība ir daudzpakāpju sistēma. Pamatos varam izdalīt divas pamatpakāpes: i) zināmas "autonomijas" raksturs Ir ieradumu, standarta, stereotipu pakāpei (rituālu, etiķešu, paražu, tradīciju Ievērošana) ; 2) pastāv apzinīgais, radošais uzvedības līmenis, kas visspilgtāk atklāj personības tikumisko individualitāti, personību ka tikumiskās darbības subjektu. Šo divu pakāpju savstarpējo attieksmju jautājums pašlaik Ir diskusijas objekts.i Dažkārt vērojamas divas galējības cenšanās visu tikumisko uzvedību pārvērst ieradumā vai arī mēģinājumi atteikties no tikumiskās uzvedības standartiem, automātisma, šabloniem. Bez tikumiskās uzvedības standartizācijas, bez noteiktu eti-

I T.C.JIaroraa. Сознательное и привычное в нравственном поведений, В кн. : Насущные вопросы этики* М., Институт философии АН СССР, 1971, стр.183-206.

ķešu obligātas ievērošanas mūsu morālā slodze kļūtu pārāk sarežģīta un nepanesama. Tikumiskās rīcības automātisms, ieradumu veidošana nav pašmērķis, bet nosacījums, lai morālā enerģija nebūtu jāvelta e 1 e m e n t ā r i e m jautājumiem, vienkāršām situācijām, bet gan radošajam. Pareizi izveidotais tikumisko standartu, ieradumu, automātisma līmenis palīdz atbrīvot tikumisko enerģiju. Bez tā mēs izšķiestu savu pedagoģisko enerģiju nevis patiesai personības tikumības pilnveidošanai, bet gan elementāro pieklājības normu "ierašanai" un " iepār1 iecināSanai".

Tikumiskajā uzvedībā iekļaujas vairāk vai mazāk visi morālās apziņas (gan sabiedriskās, gan individuālās) komponenti. Tikumiskās uzvedības strukturālos elementus varētu nosaukt arī par morālās apziņas funkcionālajiem elementiem. Shematiski tikumisko uzvedību varētu izteikt Šādi :

Katra tikumiskās uzvedības strukturālā elementa analīze, to mijiedarbības sistemātisks apskats ir plašs, atsevišķa pētījuma jautājums.

X

īsajā rakstā, kas aptver daudzas ētiskās problemātikas sfēras, nav Iespējams sniegt pilnīgu pārskatu par morāles sistēmu. Mācību līdzekļa uzdevums bija iezīmēt sistēmas galvenos elementus,un ar tiem saistītās problēmas, norādot arī attiecīgu literatūru, lai šajā jautājumā katrs varētu tālāk patstāvīgi pilnveidot zināšanas, meklējot pilnīgāko morāles struktūras variantu. Pie tam dažādos morāles pētījuma aspektos ievērojami atšķirsies ari strukturālā sistēma.

Милтс Август Антонович

СТРУКТУРА МОРАЛИ

Учебное пособие (на латышском языке)

Редактор Ск.Римша Технический редактор Д.Аспере Корректор В. Зари ныл

Редакщюнно-издательсккй отдел ЛГУ им. Петра Стучки

Рига .1972

Подписано к печати зз/УП 1972Я1 1242? 3aK.Jp 53 9 Ф/6 60x84/16. Бумага Ю. Физ.п.л. 2,3, Уч .-и( л. 1,4 Тираж 500 экз. -_______________________________ Цена 3 коя.

Отпечатано на ротапринте, Рига-50, ул.ВеДцекбаука.5 Латвийский государственный университет им. П.Стучки

Высшая школа", 196 9; М.Данилов, В.Малинин. Структтоно-

системные исследования педагогических явлений и процессов,

А РУКТУРНЫХ отношений. Л., Изд-во Ленинградского ун-та, 1970' «"'тп-'о"08 * *'"РУ*ч тура общественного сознания. М. ,

ьШСЛЬ , 19оо.-

[1] В.Келле, М.Ковальзоя. Исторический материализм. М.,

Content

Milts Augusts Morāles struktūra