Vinters Rolfs

Amerikas biedi

Rolfs Vinters

Amerikas biedi

PASAULES LIELVALSTS: SALDĀS RUNAS UN LIELĀ RUNGA

Greznās Vašingtonas viesnīcas «Hilton» milzīgajā deju zālē Konektikutas avēnijā 2500 cilvēku piecēlās no savām vietām; godbijīgi klusēdami, viņi vērsa savus skatienus uz durvīm, pa kurām zālē ienāca prezidents.

Smaidīdams un pa paradumam mazliet noliecis galva pa kreisi, Ričards Milhauzs Niksons sasveicinājās ar klātesošajiem un apsēdās; sākās tipiski amerikāniska ceremonija: gadskārtējās brokastis pie prezidenta sakarā ar Lūgšanas dienu.

Prezidents bija atnācis ar savu dzīvesbiedri; zālē atradās aizsardzības ministrs, citi kabineta locekļi, daudzi senāta un pārstāvju palātas locekļi, augsti ministriju ierēdņi, kā arī Vašingtonas augstāko aprindu pārstāvji; vispār tas bija liels notikums.

Tika teiktas dievbijīgas runas, bet atšķirībā no Eiropas, kur par dievu un ticību mēdz runāt svētulīgi retoriskos izteicienos, šīs runas bija dzīvas un mundras, šeit nesalika rokas lūgšanai. Aizsardzības ministrs, prezbiteriešu garīdznieka dēls, savā īsajā runā izteica vairākas labas idejas, pēc tam nāca prezidenta kārta.

Niksons pastāstīja divarpus tūkstošiem klātesošo, ka viņš pašlaik Baltajā namā gatavo vēstījumu par valsts stāvokli, kuru prezidents nolasa, katra gadu janvārī, un ka viņam, studējot vēstījumus, ko nolasījuši viņa priekšgājēji šajā visaugstākajā amatā Savienotajās Valstīs, ienākusi prātā šāda doma. Bez izņēmuma visi ASV prezidenti lūdza, lai viņus vadītu dievs, bet amerikāņu tauta vienmēr ir uzskatījusi sevi par tautu, kuru vada dievs. Tāpēc, teica prezidents, «mūsu valsts var dot pasaulei vairāk nekā citas tautas. Mēs varam nodrošināt pasaules garīgo vadīšanu un tās ideālu realizēšanu.»

Tajā dienā, kad notika brokastis pie prezidenta, valstī vairākas universitātes bija uz laiku slēgtas studentu nemieru dēļ. Dažās skolās skolotāji konstatēja, ka arī iepriekšējā naktī atkal ārdījušies vandaji: izsisti logi, salauztas mēbeles, notrieptas sienas, vairākās vietās pielaista uguns.

No lielām amerikāņu karaspēka mācību nometnēm tajā dienā atkal bija izbēguši karavīri; kopumā jau bija dezertējušas vairākas divīzijas.

Kad prezidents Niksons, beidzis runu, apsēdās savā vietā viesnīcas «Hilton» deju zālē, ASV policijas iecirkņos dežuranti pašlaik beidza rakstīt ziņojumus par pagājušajā naktī notikušajām ielaušanās zādzībām un uzbrukumiem aplaupīšanas nolūkā un konstatēja, ka «nekas jauns» nav noticis, lai gan kriminālnoziegumu skaits droši vien atkal būs sasniedzis rekordu.

Miljoniem amerikāņu tajā dienā cieta badu, miljoniem sala, bet saujiņa amerikāņu tajās nedaudzajās sekundēs, kuras Ričardam Niksonam bija vajadzīgas, lai no tribīnes aizietu uz savu vietu, kļuva bagātāki par dažiem tūkstošiem dolāru, pat nepakustinādami šajā nolūkā pirkstu.

Kad prezidents sēdās savā vietā, visā valstī kriminālpolicijas ierēdņi un oficiālie tiesu medicīnas eksperti noliecās pār pagājušajā naktī nogalināto cilvēku līķiem; pie tam upuru bija tik daudz, cik Anglijā nemēdz būt pusgada laikā. Austrumu piekrastes un Dienvidkalifornijas lielajās pilsētās cilvēki elpoja rūpniecības uzņēmumu un automobiļu saindēto gaisu, kas jau sen bojā viņu elpošanas ceļus un plaušas.

Kad prezidents no jauna piecēlās, lai ar vieglu palocīšanos pateiktos 2500 cilvēkiem par draudzīgajiem aplausiem, ar kādiem tika uzņemta viņa izjustā runa, Amerikas Savienotajās Valstīs, pēc Izglītības pārvaldes datiem, bija 24 miljoni pieaugušo, kas neprata ne lasīt, ne rakstīt, kā arī 8—12 miljoni bērnu, kuri laikam gan nekad netiks iemācīti lasīt un rakstīt. Čikāgā šajā brīdī ārsti atteicās izdarīt kādai sievietei operāciju, no kuras bija atkarīga viņas dzīvība, tāpēc vien, ka viņa nebija spējīga samaksāt rēķinu par agrāk izdarīto asinspārliešanu. Savienotajās Valstīs tolaik bija vairāk dzīvojamo namu bez ūdens, elektrības un atejām nekā visā Ziemeļeiropā. Tur bija šausmīgāki grausti un vēl briesmīgāka nabadzība nekā jebkurā citā valstī, varbūt vienīgi ja neskaita kolonijas. Un tur bija naids.

Baltie neieredzēja melnos, melnie — baltos. Dienvidnieki neieredzēja jenkijus no Ziemejiem, studenti — profesorus, pilsētnieki — dumpīgos studentus. Valsts bija slima, un visur bija redzami slimības simptomi. Kā izteicās Ņujorkas mērs, valsts bija tik smagi slima, ka bija apdraudēta tās pastāvēšana.

Un tomēr, kad prezidents Niksons kriminālpolicijas ierēdņu pavadībā atstāja viesnīcas «Hilton» deju zāli un gāja uz savu ērto un ložu necaurlaidīgo automobili garām cilvēkiem, kas stāvēja špalerās un aplaudēja, viņš ticēja, ka Amerikas Savienotās Valstis spēj nodrošināt garīgo pasaules vadīšanu un tās ideālu realizēšanu.

Viņš vienmēr tam bija ticējis. 1968. gadā, kad Niksons balotējās prezidenta amatam, viņš visās savās runās apsolīja, ka beidzot pienāks tas lolotais brīdis un Savienotās Valstis uzņemsies pasaules vadīšanas misiju, pēc kuras ilgojas visas pasaules cilvēki. Viņš pastāvīgi apgalvoja saviem klausītājiem, ka pasaule uzskata Savienotās Valstis par zemi, kur patiešām var dzīvot laimīgi. Viņš apelēja pie nacionālā lepnuma, dažkārt sludināja atklātu šovinismu un, protams, amerikāņu «sevišķo misiju» uz zemeslodes.

Ričards Niksons nebija oriģināls: arī pirms viņa tā vai citādi par to runāja visi ASV prezidenti. Jebkurš amerikāņu prezidents sevi uzskatīja par misionāru, kas aicināts vadīt pasauli, lai to pilnveidotu. Prezidents Teodors Rūzvelts runāja par pasaules amerikanizāciju kā par pienākumu, kuru viņš uzskatīja ne tikai par nenovēršamu, bet arī par patīkamu un nepieciešamu. Prezidents Harijs Trumens nosprieda, ka haosā, kas valdīja pasaulē pēc otrā pasaules kara, Savienotajām Valstīm ir vadošā loma, un, ne mirkli nedomādams, paziņoja, ka šo lomu tām uzticējis pats visvarenais dievs. Arī Roberts Kenedijs, uzsākot ceļu, pa kuru ejot viņam vajadzēja nokļūt prezidenta krēslā, bet kurš traģiski beidzās Losandželosas viesnīcas «Ambassador» virtuvē, solīja amerikāņu tautai, ka viņš kopā ar to garīgi vadīs visu planētu.

— Mēs esam pārliecināti, — ne bez ironijas teica pazīstamais amerikāņu teologs Reinholds Niburs, — ka, izņemot satricinājumu periodus, mēs esam ja ne cilvēces valdnieki, tad vismaz tās aizbildņi ceļā uz pilnību.

Taču Savienotās Valstis arī satricinājumu periodos sevi uzskatījušas par visas cilvēces aizbildņiem. Pēc visiem objektīviem datiem, tajā rītā, kad Ričards Niksons rīkoja brokastis sakarā ar Lūgšanas dienu, Savienotās Valstis taču pārdzīvoja satricinājumus un dziļu krīzi, un vēl dziļāka krīze tām draudēja. Savienoto Valstu reputācija pasaulē bija aptraipīta: morāle šajā zemē bija pagrimusi; daudzas valstis, kuras agrāk brīvprātīgi pakļāvās amerikāņu aizbildnībai un uzskatīja Ameriku par pasaku zemi, sāka šaubīties, vai tā spēj vadīt vai ieviest kārtību.

Pasaule ir nesaprašanā. No vienas puses, tā jūsmo par amerikāņu tautas apbrīnojamām spējām radīt un uzkrāt bagātības, bet, no otras puses, tā ir ārkārtīgi pārsteigta par to, ka amerikāņi savās mājās nespēj darīt galu kaut vai drausmīgajai nabadzībai un likvidēt pastāvīgā pilsoņu kara cēloņus, kas sakņojas pretrunās starp Amerikā dzīvojošām rasēm.

Nabadzības pastāvēšana saistīta ar vienu no galvenajām amerikāņu filozofijas tēzēm, kura skan: «Dariet katrs savu darbu,» — un kura saucas arī par «brīvību».

Amerikāņu nācija vienmēr ir uzskatījusi sevi galvenokārt par lietišķu cilvēku sabiedrību. Nacionālisms, dažkārt aplams un tīši uzpūsts, tai bija vajadzīgs tikai tāpēc, lai sev iestāstītu, cik ļoti tikumiski un pareizi dzīvo brīvā, lietišķā nācija. Šajā sabiedrībā vienmēr ir valdījis princips: ņem visu, ko var paņemt, bet, ja iespējams, tad paņem vēl nedaudz. Tas ir bargā pirmo ieceļotāju laikmeta likums (tieši viņiem Amerika ir pateicību parādā par savu šīsdienas varenību), un tas palika nemainīgs un nepieļāva kaut cik dziļāku tautas lomas sociālo tulkojumu. Biežāk, nekā to prasīja valsts intereses, brīvība pārvērtās par cietsirdību. Brīvība nozīmēja iespēju gūt panākumus ar prātu un muskuļiem, bet, ja vajadzēja, tad ari ar varu. Jebkuram trauku mazgātājam vai cīsiņu pārdevējam, apavu tīrītājam vai sētniekam brīvība solīja izredzes kļūt par multimiljonāru.

Jo straujāk valsts attīstījās uz «mežonīgo Rietumu» principu pamata, jo ātrāk tā apsteidza citas valstis ražošanas līmeņa un bagātību uzkrājumu ziņā, toties nošķirtāks kļuva Olimps, uz kura dzīvoja daudzi amerikāņu pilsoņi, kas bija pārliecināti, ka viņu sistēma ir ne vien brīva, bet arī kalpo par paraugu pārejai pasaulei, kurai galu galā vajadzēs piemēroties amerikāņu dzīvesveidam, lai atrisinātu visas mūsu planētas problēmas.

Amerikāņu brīvības apstākļos vienmēr ir bijuši cilvēki, kuriem maz kas atkrita cīņā par eksistenci. Agrāk neveiksminieki klusēja, jo uzskatīja kā pašu par sevi saprotamu to, ka brīvība vispār ietver sevī arī brīvību ciest neveiksmi. Tagad tā vairs nav. Nemieri, kas tagad notiek amerikāņu geto, studentu un profesoru dumpji, tautā briestošā neapmierinātība — tie visi ir mēģinājumi darīt galu neiedomājamam brīvības jēdziena izkropļojumam Amerikā. Pret sabiedrību, kur plaukst mantrausība, vēršas moralizējošā jaunatne, kuras vidū divas trešdaļas studentu, par pārsteigumu saviem tēviem, atsakās piedalīties neapvaldāmajā bagātības raušanā. Viņiem un dumpīgajiem nēģeriem, kas dzīvo geto, 632 910 reklāmas sludinājumi, ar kuriem katru amerikāni gadā bombardē radio, televīzija un prese, simbolizē nevis brīvību un labklājību, bet gan morāli, kas orientē tikai uz dolāru un turklāt atļauj pat kāpt pāri līķiem.

Savienotajās Valstīs rūpniecība un valsts noslēgušas saskaņas pilnu savienību. Kad prezidenta Dvaita D. Eizenhauera laikā kāds no viņa tuvākajiem darbiniekiem ieminējās, ka tas, kas ir labs firmai «General Motors», ir labs arī Savienotajām Valstīm, Eiropā izteica izbrīnu par tik atklātu kapitālisma nekaunību. Bet Eizenhauera valsts aparāta darbinieks skaļi pateica tikai to, kas Savienotajās Valstīs jau sen tiek uzskatīts par visiem zināmu patiesību.

Rūpniecība un valdība kopīgiem spēkiem, pastāvīgi rūpīgi koordinētā sadarbībā uzcēla gigantisku impēriju, ar kuras palīdzību Savienotās Valstis mēģina pakļaut savai kundzībai visu pasauli. «Privātās iniciatīvas gars,» raksta amerikāņu vēsturnieks Makss Lerners, «ietekmē Savienoto Valstu ārpolitiku, kā arī valsts politisko aparātu, tiesas orgānu darbību, konstitūcijas iztulkošanu, presi, baznīcu un pat arodbiedrības.»

Aiz savas zemes robežām amerikāņi centās sagrābt visu, ko vien varēja; viņi nekad nav sevišķi kautrējušies, jo, tāpat kā viņu prezidenti, ticēja, ka taisnība ir viņu pusē un ka viņu aktivitāte veicina cilvēces pilnveidošanos.

Amerikas pārziņā citās zemēs ir lielāka daļa naftas atradņu, vara raktuvju, boksīta, hroma, niķeļa, volframa un mangāna iegulu nekā visai pārējai pasaulei. Tā izveidojusi tur, arī Vācijas Federatīvajā Republikā, vairāk ekonomisko koloniju nekā jebkura cita tauta cilvēces vēsturē. Amerikāņi guva panākumus, rīkojoties pēc prezidenta Teodora Rūzvelta devīzes — «Sakiet saldas runas, bet vienmēr nēsājiet līdzi lielo rungu — un tad jūs gūsit panākumus».

Arī lielā runga tika izgatavota, valdībai sadarbojoties ar rūpniecību, un tā pastāvīgi tika pilnveidota. Vudro Vilsons, kas valdīja Amerikā no 1913. līdz 1921. gadam un nezin kāpēc iegājis vēsturē kā «miera nesējs», sūtīja «amerikāņu interešu aizstāvēšanai» uz Meksiku, Dominikas Republiku, Gvatemalu, Panamu, Nikaragvu, Kubu, Haiti un Hondurasu kareivjus, kas bija apbruņoti ar amerikāņu uzņēmumos izgatavotām šautenēm un lielgabaliem.

Tagad valdība divas trešdaļas no sava milzīgā kara budžeta pārsūknē ar to cieši saistītajā rūpniecībā, kura apmaiņai pret to radījusi varenu militāro potenciālu, kas savukārt garantē amerikāņu tirdzniecības tālāku, netraucētu attīstību un tās peļņu.

Amerika vienmēr ir centusies ar saldu runu un lielās rungas palīdzību pievērst pasauli «īstajai ticībai», bet kopš tā laika, kad visā pasaulē sāka izplatīties komunisms, Amerika pastiprināja savu misionāres darbību apmēram tā, kā pastiprinās garīdznieka reliģiskā degsme, kad viņam kaimiņos kāds gatavojas dibināt ateistu pulciņu.

Maskējoties ar «aizsardzību pret komunismu», Amerika izdarīja daudzās zemēs ļoti izdevīgus kapitālieguldījumus. Dažās no tām amerikāņi ar mākslotu draudzību pa parādes durvīm piegādāja nožēlojamas ubagu dāvanas, bet pa virtuves durvīm iespraucās, lai «brīvās tirdzniecības un miera vārdā» gāztu tiem nevēlamas valdības un dažkārt veicinātu politiskas slepkavības. Latīņamerika kļuva amerikāņiem nevis vienkārši par interešu sfēru, bet «brīvās tirdzniecības un miera vārdā» arī it kā par pašu mājas pagrabu, lai gan viņi neanektēja šā kontinenta zemes, kā savā laikā bija rīkojušies ar Kaliforniju, Teksasu, Ņūmeksiku un Arizonu. Tagad ASV tikai tirgojās, dažreiz ieveda savu karaspēku, ja tirdzniecībai, likās, kaut kas draudēja, un apgalvoja, ka tirdzniecība tās partneriem esot tikpat izdevīga kā pašām ASV.

Tomēr partneri sāka manīt, ka Amerika nevis tirgojas vien, bet arī diktē savus tirdzniecības likumus. Kolumbija, kas 1950. gadā par vienu amerikāņu džipu maksāja 17 maisus kafijas, 1967. gadā par tādu pašu automobili jau bija spiesta maksāt 57 maisus kafijas. Brazīlijai amerikāņi gluži vienkārši aizliedza būvēt šķīstošās kafijas fabriku. Gvatemalas, Kostarikas, Hondurasas un Panamas tautas pamazām konstatēja, ka viņu valstīs valda nevis nacionālās valdības, bet gan amerikāņu sabiedrība «United Fruit».

«Lielās labdares» — Amerikas kapitālieguldījumi «trešās pasaules» valstīs dod divas reizes lielāku peļņu nekā amerikāņu investīcijas industriālajās valstīs.

Amerika kļuva bagātāka, pareizāk sakot, bagātāki kļuva tie amerikāņi, kas. bagātības raušanā bija veiklāki un kas rīkojās bez sirdsapziņas pārmetumiem. Tajā pašā laikā, kad Eiropas politiķi lauzīja galvas par to, vai vajadzētu atļaut ievest no Itālijas tomātus vairākās Eiropas ekonomiskās asociācijas valstīs bez muitas, ar atvieglotiem noteikumiem vai vispār neatjaut ievest, Savienotās Valstis izvērsa tādu ekonomisko aktivitāti, ka šķita, vairs nav tālu tas laiks, kad piepildīsies Teodora Rūzvelta pareģojums par Eiropas pilnīgu amerikanizāciju.

Eiropa arvien vairāk kjūst par ASV provinci, turklāt ne tikai sakarā ar amerikāņu dinamisko politiku Vecajā pasaulē, bet arī sakarā ar prātu aizplūšanu no Eiropas uz Savienotajām Valstīm.

Pirms simt gadiem ikviens amerikāņu skolēns zināja, ka Amerika no dieva žēlastības ir valsts, kuras misija ir pievērst pasauli «īstajai» ticībai. Taču mūsdienu jaunatne atšķiras no tās jaunatnes, kas dzīvoja pagājušā gadsimtā. Katrs trešais amerikāņu students ir piedalījies protesta demonstrācijās pret ASV intervenci Vjetnamā,' lai gan agrāk ASV valdības darīja gandrīz to pašu daudzās citās zemēs.

Miljoniem vidusmēra amerikāņu pārņēmušas šaubas. Viņi redz, ka amerikāņu sabiedrība krakšķ un brakšķ visos pakšķos, ka iedzīvošanās kāre un brīvība radījušas tādu atmosfēru, kurā grūti dzīvot; viņi ir pārliecināti, ka ar Ameriku kaut kas nav kārtībā.

Daudziem cilvēkiem Latīņamerikā, Āzijā un Eiropā cerības uz Ameriku kā pasaules glābēju nomainījušas bailes no drūmās perspektīvas, ka rungas un brīvības likums, kas simbolizē džungļu likumus, var kļūt par visas pasaules likumu.

Amerika šodien ir slima, un visdrausmīgākais ir tas, ka šī slimība ir lipīga.

VAŠINGTONA, KOLUMBIJAS APGABALS: IEKŠĒJI SATRUNĒJUSI PILSĒTA

Šausmīga svelme, bet mitrais gaiss to padara galīgi nepanesamu. Nav ne mazākās atsvaidzinoša vēja pūsmas, ne mazākās ēnas. Saule, kas stāv zenītā, nežēlīgi svilina, lai gan pilsētu pastāvīgi klāj dūmaka. Katrs solis jāsper ar grūtībām. Savienoto Valstu galvaspilsēta tvīkst šajā svelmē, bet ir spiesta to paciest.

Vasarā Vašingtonā ir īsta elle. Kam ir nauda, tam ir gaisa kondicionēšanas iekārtas kantorī, dzīvoklī un automobilī. Un tomēr pavisam patverties no nogurdinošā karstuma nav iespējams, tāpat kā nav iespējama novērst daudz lielākas briesmas nekā karstums: sākoties vasarai, galvaspilsētas ielās kļūst nemierīgi.

Agrāk ķiršu ziedēšanas laikā uz Vašingtonu devās pirmās tūristu grupas un fotografējās uz Baltā nama vai Kapitolija fona. Lepni plīvoja zvaigžņotais karogs. Vašingtona bija skaista, skaista bija Potomaka, patīkami bija apzināties, ka tu atrodies šādā vēsturiskā vietā.

Bet tūristu jau sen vairs nav tik daudz kā agrāk. Toties tur arvien vairāk pieaug noziedznieku skaits. Varenās valsts galvaspilsētai veļas pāri kriminālnoziegumu vilnis. Katru nakti pilsētu pārņem šausmas, bet tā ir spiesta to paciest, jo nav iespējams apkarot noziedzību.

Protams, tūristu plūsma nav pilnīgi apsīkusi. Lielajās automobiļu stāvvietās pie pilsētas ievērojamākām vietām redzami autobusi no Karolīnas un Mičiganas, Masačūsetsas un Ņujorkas. Par spīti svelmei un smacīgumam, garas tūristu rindas stāv pie Baltā nama, gaidot ekskursiju pa prezidenta rezidenci. Viņi apstaigās Baltā nama istabas, jūsmos par to greznību, pēc tam sapirks suvenīrus, visādus bezjēdzīgus akmens, auduma, papīra un koka nieciņus, kuru uzdevums ir ieaudzināt patriotismu, un atkal steigsies uz saviem autobusiem, lai pirms tumsas pagūtu izkļūt no Vašingtonas. Viņi gluži vienkārši baidās no tās.

Vakarā Vašingtona kļūst tukša. Desmitiem tūkstošu strādnieku no šejienes aizbrauc uz piepilsētām, uz Merilendas un Virdžīnijas štatu. Protams, katru dienu kulties ar automobili pa ielām un ceļiem, kas pieblīvēti transporta līdzekļiem, ir tīrās mokas, bet vēl lielākas mokas ir dzīvot galvaspilsētā. Ātrāk izkļūt no Vašingtonas, jo vakarā pilsēta ir baismīga! Tā ir slima!

Kad beidzas automobiļu plūsma, Vašingtonas ielas kļūst tukšas: lai gan šī valsts pretendē uz «kārtības» nodibināšanu visā pasaulē, vakaros arī tās galvaspilsētas ielas ir bīstamas, tikpat bīstamas kā čūsku midzeņi.

Vašingtonas viesnīcu īpašnieku stāvoklis arvien vairāk pasliktinās: cilvēki vairās apmesties šajā pilsētā. Kinoteātri ir tukši, jo to apkaimē uzturēties ir bīstami, tāpat kā ir bīstami visā pilsētā; neglābj ne trīskārša atslēga, ne nikns sargsuns, ne elektroniskā signālaparatūra, kas uzstādīta bagātnieku mājās pilsētas labākajos kvartālos.

Virs valdības ēkām paceltos karogus vakaros nolaiž. Iekārta, kuru tie simbolizē, atkāpjas. Velti pa pilsētu traucas policijas patruļu automobiļi, ar savu sirēnu rēkoņu graizīdami tveicīgās nakts klusumu, veltīgi policijas operatīvās grupas steidzas uz arvien jaunu aplaupīšanu un slepkavību vietām. Šajā naktī tik un tā notiks apmēram 60 aplaupīšanas gadījumu, vairāk nekā 100 ielaušanās zādzību, bet gandrīz puse aplaupīto un apzagto par to neziņos policijai, tāpēc ka nav nekādas jēgas to darīt, jo policija jau sen ir bezspēcīga.

Var ar absolūtu precizitāti pareģot, ka šajā naktī viens cilvēks tiks nogalināts, vismaz viena sieviete, lai kā viņa pretotos, tiks izvarota. Būs ievainotie, kuru nogādāšana slimnīcā nevienu nesatrauks, jo slimnīcu personāls pie tā ir pieradis un ir pilnīgi pārliecināts, ka ievainotos atvedīs. Un šajā naktī viens otrs policists neapšaubāmi sāks domāt, vai viņam nevajadzētu mainīt profesiju.

Vašingtonas policijas priekšnieks Džerijs Vilsons zina, ka viņam pakļauto policistu morālais stāvoklis ir slikts. Viņš dara visu, kas viņa spēkos, — ir panācis algas paaugstināšanu, rūpējies par to, lai virsstundas tiktu labi apmaksātas. Tomēr tas nav uzlabojis noskaņojumu iecirkņos. Policisti ir pārliecināti, ka viņi nevar uzvarēt karā, kurā viņus sūta katru nakti.

Pārsvars joprojām ir pretinieka pusē. Vašingtonai vajadzētu vismaz 20 tūkstošus policistu, lai ar visu tiktu galā, taču to algošanai trūkst naudas. Bet katru gadu kriminālnoziegumu nodarītie -zaudējumi visā valstī pārsniedz 5 miljardus dolāru un noziegumu skaits nemitīgi aug. Vašingtonai vajadzīgi arī enerģiski tiesneši, kas slodzītu noziedzniekus cietumos, nevis tūlīt pat izlaistu viņus brīvībā. Taču nebūs ne 20 tūkstoši policistu, ne enerģisku tiesnešu; policisti to zina, bet Vašingtona kļūst līdzīga ellei.

Policisti Vašingtonā jau sen jūtas nevis kā noziegumu apkarotāji, bet kā to reģistrētāji. Taču arī reģistrācija vedas slikti, jo daudzi laupīšanas un uzbrukumu upuri pat nezvana uz policiju.

No tiem noziegumiem, kuri kļūst zināmi policijai, tikai 12 procentiem seko aresti, tikai 6 procentiem apcietināto izvirza apsūdzību, un tikai 1 procents no tiem tiek ieslodzīts cietumā. Vašingtonā atrodas brīvībā tūkstošiem cilvēku, kas ir laupījuši vai pat izdarījuši slepkavību, jo tiesas nespēj izskatīt lietas par noziegumiem, kuru skaits nemitīgi aug. Un, tā kā noziedznieki atrodas brīvībā un turklāt viņiem nav darba un tātad nav arī eksistences līdzekļu, viņi laupa atkal, vēl jo vairāk tāpēc, ka sakarā ar policijas nevarību risks nav sevišķi liels.

Kriminālnoziegumu skaits Vašingtonā palielinās par 20 procentiem gadā. Līdz ar noziegumu skaita pieaugumu arvien vairāk vašingtoniešu pamet savu pilsētu, protams, tie vašingtonieši, kas to var atļauties.

Vašingtonā jau ir izputējis desmitiem nelielo tirdzniecības uzņēmumu īpašnieku. Viņus tik bieži aplaupīja, ka apdrošināšanas sabiedrības galu galā atteicās viņus turpmāk ņemt savā aizsardzībā. Izmisumā tirgotāji lūdza policijas palīdzību; daudzi no viņiem taču visu mūžu bija strādājuši, lai tiktu pie sava uzņēmuma. Turklāt — velns lai parauj! — tā taču ir galvaspilsēta, nevis «mežonīgie Rietumi», vai tiešām kaut kas tāds ir iespējams pašā Vašingtonas centrā?

Jā, ar nožēlu paziņoja policija, Vašingtonā viss ir iespējams.

Vašingtonā, piemēram, jūras kājnieku korpusa — ASV bruņoto spēku izlases karaspēka pavēlniecība aizliegusi personālam uzturēties Džordžtaunas rajonā, kur visu laiku ir nemierīgi. Kādā alus bārā netālu no nama, kur 60. gadu sākumā Džons F. Kenedijs, kas tikko bija ievēlēts par ASV prezidentu, sastādīja savu valdību, tika nošauti divi jauni virsnieki. Jūras kājnieku kazarmās pastāvīgi atskan jautājums: kas tā īsti ir par valsti, kur karavīriem aizliedz brīvi pārvietoties pa savas valsts galvaspilsētu?

Kā baltos, tā arī melnos Vašingtonas iedzīvotājus pārņem bailes, ja viņi naktī dzird kaut vismazāko troksni pie savas mājas durvīm. «Vašingtona ir pilsēta, kur valda terors,» viņi saka. «Tas taču ir kauns! Kādēļ gan mēs maksājam nodokļus? Kāpēc prezidents mierīgi noraugās uz to, kas notiek galvaspilsētā?»

Bet prezidents tikai atrunājas. Viņš sola pārvērst galvaspilsētu par nācijas vitrīnu, kur valdīs likumi un kārtība. Viņam tiek sarakstītas skaistas runas, viņš tās efektīgi nolasa, bet noziedzība aug. «Cik ilgi to visu var paciest?» ar rūgtumu jautā policisti.

Katru gadu Savienotajās Valstīs notiek uzbrukumi 33 600 policistiem, no kuriem apmēram 80 iet bojā. Arī Vašingtona te dod savu artavu. Vašingtonā viss ir iespējams, un tie iedzīvotāji, kas pametuši šo smacīgo pilsētu, zināja, ko viņi dara.

Bet Vaiomingas avēnijas iedzīvotāji negribēja padoties, lai gan noziegumi arī viņiem negāja secen: vienā vietā kādu nogalināja, otrā — notika apšaudīšanās, vairākās mājās — ielaušanās zādzības. Policija, protams, viņiem nevarēja palīdzēt, un dzīve kļuva nepanesama. Cilvēki aizslēdza savus dzīvokļus kā cietumu kameras, viņu nervi bija galā. Vai gan ilgi var izturēt, ja katrs mazākais troksnītis liek nodrebēt un domāt par laupītājiem? Un Vaiomingas avēnijas iedzīvotāji nolēma rīkoties. Viņi par saviem līdzekļiem uzstādīja prožektorus, burtiski, pārplūdinot savu ielu ar gaismu.

Iespējams, ka viņi dažus gadus agrāk ir izdarījuši to, ko vēlāk būs spiesta darīt visa Vašingtona un pat visa valsts; katrā ziņā prožektori palīdzēja: noziedznieki vairs neparādījās šajā rajonā, un iedzīvotāji guva mieru, kaut arī trauksmainu, jo īsta miera šodien Vašingtonā nav nevienam.

Vašingtonā viss iespējams, jo pilsēta, kur pieņem lēmumus, kam ir ietekme pat visattālākajos zemeslodes nostūros, kļuvusi par «iekšēji satrunējušu pilsētu». Tā to saviem vēlētājiem adresētajā vēstulē nosauca Džons P. Hemeršmits — kongresa loceklis no Arkanzasas štata. «Vašingtona,» viņš rakstīja, «ir šausmīga pilsēta, kur, tumsai iestājoties, sāk valdīt anarhija un haoss.» Bet drīz vien viņš pārliecinājās, ka tur cilvēkus māc bailes arī dienā, pat ēkās, kur tiek taisīta pasaules politika: Valsts departaments, saņēmis sūdzības no saviem darbiniekiem, kuri dažkārt kļuva par uzbrukuma upuriem savas iestādes koridoros, veica radikālākus drošības pasākumus un ieviesa visu apmeklētāju stingru pārbaudi.

Tam, kas spiests dzīvot vai strādāt Vašingtonā, jārēķinās ar to, ka noziedzība pastāv, un kaut kā jāpielāgojas. Taksometru šoferi, piemēram, nosūta ieņemto naudu uz mājām pa pastu, tikko summa sasniedz 10 dolārus. Ja nu gadās kļūt par uzbrukuma upuri, tad vismaz lai nauda neiet zudumā, spriež šoferi. Ja vakarā taksometru izsauc uz nomaļiem pilsētas rajoniem, šoferi atsakās braukt, jo pārāk bieži viņu kolēģi no turienes atvesti ar pārsistu galvu. Vašingtonā trūkst taksometru šoferu, jo šī profesija kļuvusi bīstama.

Pielāgoties spiesti ne tikai taksometru šoferi vien. Veikalu īpašnieki algo privātus policistus, namīpašnieki iegādājas niknus suņus, dzīvokļu īrnieki pierīko arvien pilnīgākas un drošākas atslēgas. Cilvēki iet iepirkties pēc iespējas nevis ar skaidru naudu, bet ar čekiem. Taču dažkārt nauda ir jāpārvadā, turklāt lielas summas, bet tas ir ļoti bīstami. Ir zināms, piemēram, ka ne visai sen dažus kvartālus no Baltā nama laupītāji uzbruka pasta automobilim un nolaupīja 382 000 dolāru, bet dažas dienas vēlāk trīs vīrieši iegāja Tirdzniecības ministrijas ēkā, izvilka no mēteļa apakšās šautenes ar nogrieztiem stobriem un, piedraudējuši ar tām klātesošajiem, paņēma no kases 100 000 dolāru.

ASV galvaspilsētā ir sevišķi bīstami rajoni, bet pilnīgi drošs nav neviens rajons. Rajonā, kas ir pirmā policijas iecirkņa pārziņā un kur atrodas Baltais nams un Kapitolijs, sievietes pārņem šausmas, ja viņas dzird aiz sevis soļus. Sis rajons, kas visas pasaules acīs personificē Savienotās Valstis, noziegumu skaita ziņā ieņem trešo vietu Vašingtonā.

Kāds amerikāņu žurnālists, kas dzīvoja tikai kilometra attālumā no Kapitolija, vienā gadā tika trīs reizes aplaupīts. Trīs reizes viņš lūdza policijas palīdzību, un trīs reizes policija nespēja viņam palīdzēt. Tagad šis žurnālists ir pārcēlies uz citu dzīvokli un nopircis šaujamo ieroci, jo tur, kur nevar palīdzēt varas orgāni, jātiek galā pašam; un, ja jau ir jālīst asinīm, tad vismaz lai tās būtu svešas asinis; ja nu reiz Vašingtona ir kļuvusi par «mežonīgajiem Rietumiem», tad vajag arī šaut.

Vašingtonas iedzīvotājiem ir 100 tūkstošu šaujamo ieroču, nemaz jau neskaitot dunčus, nūjas, sitamās bumbas un riņķus. Šaujamie ieroči ir arī bērniem, turklāt daudziem. Policijai nācies aizturēt trīspadsmitgadīgus pusaudžus, kas, uzbrūkot garāmgājējiem, rīkojušies ārkārtīgi lietpratīgi, turklāt neticami cietsirdīgi un aukstasinīgi, tā, kā viņus mācīja pa televizoru. Dažreiz viņi šāva uz saviem upuriem tāpēc, ka tiem bija līdzi mazāk naudas, nekā būtu gribējuši jaunie laupītaji. Kam nav sava ieroča, tas var to nomāt, bet par to jamaksā daļa no laupījuma.

Kādā purvā stieg šī pilsēta, šī valsts, kuru tā personificē?

Desmitiem tūkstošu bērnu Vašingtonā kļuvuši par narkotiķiem, daudzi no tiem vairs nav ārstējami. Kad viņiem vajadzīga kārtējā narkotisko vielu deva, viņi kļūst neprātīgi un šajā brīdī ir gatavi uz visu.

ASV galvaspilsētas skolās pastāvīgi dežurē policisti un detektīvi, jo arī tur tiek pastrādāti noziegumi. Gandrīz katru reizi, kad policijai izdodas notvert kādu mazgadīgu noziedznieku, izrādās, ka viņu līdz noziegumam tieši vai netieši novedusi narkotisko vielu lietošana. Fotogrāfam, kas kādā skolā fotografēja izlaiduma klases, skolēni divas reizes nolaupīja naudu. Vietējais laikraksts šim notikumam veltīja trīs rindiņas. Liela muiža, kaut kāds nenozīmīgs incidents — vai ir vērts tam pievērst uzmanību? Toties laikraksti sīki raksta par lielo politiku, stāsta par diplomātu rautiem un kongresa komisiju sēdēm Kapitolijā. Un rodas iespaids, ka Vašingtonā viss kārtībā, lai gan būtībā pilsētā ir ārkārtējs stāvoklis.

«Merberry Plazza» ir viens no greznajiem galvaspilsētas namiem ar mēbelētiem dzīvokļiem. Art šeit valda ārkārtējs stāvoklis, un to pasludinājuši paši iemītnieki. Ja kāds grib ieiet šajā namā, viņam jāuzrāda caurlaide, kuru parakstījis tas, pie kā viņš iet viesos. Pēc tam viņam jāreģistrējas pie durvju sarga, jāuzrāda personas apliecība un jāparakstās speciālā giāmatā. Un tikai tad, kad durvju sargs ir salīdzinājis viņa parakstu grāmatā ar parakstu personas apliecībā un pajautājis nama iemītniekam, vai viņš tiešām gaida šo viesi, pēdējam tiek atļauts ieiet namā. «Merberry Plazza» iemītnieki atzīst, ka tas ir skandāls, bet ko lai dara: Vašingtona ir slima — jāgādā par savu drošību.

«Merberry Plazza» namā, kurā ir 670 dzīvokļu, tiek algoti četri durvju sargi: diviem no tiem ir sargsuņi. Nama ārdurvis vienmēr ir aizslēgtas. Šajā namā, kas pārvērsts, burtiski, par cietoksni, iemītnieki, protams, jūtas drošībā. Un tomēr viņi vēlētos aizbraukt no Vašingtonas, jo nevar taču pat bērnus izlaist ārā parotaļāties.

.. . Naktīs neredz nevienu cilvēku pie Linkolna pieminekļa, tukšas ir Potomakas upes krastmalas un ielas ap Balto namu. Mikla tveice smagi nolaižas pār pilsētu, kas alkst miera, bet nevar to iegūt. Nakts klusums ir maldinošs, īstenībā Savienoto Valstu galvaspilsētā plosās karš.

Arī šis karš, protams, vienam otram dod iespēju nopelnīt. Plaukst aģentūras, kas iedzīvotāju rīcībā nodod bruņotus nakts eskortus. Nopelna veikli biznesmeņi, kas specializējušies niknu vācu aitu suņu dresēšanā; šo suņu cenas pēdējos gados cēlušās par 250 procentiem. Iedzīvojas tie, kas ražo dzelzs režģus, signalizācijas iekārtas, visādas jaunas ierīces aizsardzībai pret laupītājiem. Rauš-bagātību arī ieroču tirgotāji.

Rūpnieku nacionālā asociācija izdevusi drošības rokasgrāmatu, kas zināmā mērā atgādina pamācības, kuras kādreiz bija izstrādājis Klauzevics. «Miera laikā ienaidnieks gatavojas jauniem uzbrukumiem,» teikts rokasgrāmatā, bet ar vārdu «ienaidnieks» te domāti zagļi un bandīti.

Iebiedētie uzņēmēji ir iztērējuši veselu bagātību, lai palielinātu savu uzņēmumu drošību. Steigā nodibinātās «drošības garantēšanas firmas» gūst milzīgu peļņu. Kāds žurnālists atteicās no savas profesijas un nodibināja šādu firmu; tagad viņš pelna tik daudz, ka kādreiz varēs nopirkt laikrakstu, kurā viņš agrāk publicēja savas korespondences. Privātā detektīvu biroja «Pinkerton» peļņa palielinās proporcionāli noziedzības pieaugumam — par 20 procentiem gadā.

Taču «drošības pārdevēji» ir bezspēcīgi kaut ko izdarīt Vašingtonā, ja vien viņi nav krāpnieki. Tāpēc, kaut arī nesekmīgi, ar noziegumiem tomēr jācīnās policijai.

Policisti nav gļēvuļi, viņi tikai ir vīlušies un noguruši. Minēsim, piemēram, policistus no ASV galvaspilsētas 4. iecirkņa. Viņi pilda dienestu atkarībā no kriminālnoziegumu skaita rajonā, taču viņiem vienā naktī ienāk daudz vairāk lietu nekā Hamburgas un Minhenes policistiem. Viņiem ne vienu reizi vien ir gadījies aizturēt noziedzniekus, bet viņi vēl nebija paguvuši aizpildīt visus bezgala daudzos formulārus, kad tiesu orgāni jau atlaida aizturētos pret drošības naudu. Vašingtonā ir daudz biznesmeņu, kuri labprāt izsniedz aizdevumu drošības naudas iemaksai, un šādu aizdevumu var saņemt jebkurš; šiem biznesmeņiem ir pilnīgi vienalga, kādā veidā noziedznieks iegūs naudu parāda samaksai.

Vairāk nekā trešdaļa noziedznieku, kurus aizturēja 4. policijas iecirkņa ierēdņi un kuri pēc tam tika atbrīvoti pret drošības naudu, tūlīt pat izdarīja jaunus noziegumus. Turklāt viņi vēl ņirgājās par policistiem, apvainoja viņus, jo tas taču nav aizliegts.

Tāpēc nav nekāds brīnums, ka policisti ir saniknoti. Pienācis laiks, saka 4. iecirkņa ierēdņi, lai valsts vadību pārņemtu stiprs cilvēks, citādi viss saies grīstē. Prezidenta vēlēšanās 1968. gadā policisti atbalstīja galēji labējo kandidātu Vollesu; nākamajās vēlēšanās tie atkal balsos par viņu. Džordžam Vollesam jākļūst par prezidentu, saka policisti, viņš katrā ziņā ieviesīs kārtību, gan jūs redzēsit!

Tātad sirgstošā Vašingtona gaida savu «lielo dziedinātāju», stipro cilvēku, kurš atjaunotu «vecos labos laikus», un pilsētas policija labprāt nodos viņa rīcībā savas nūjas. Viņu sveiks gan baltie, gan melnie, jo tieši melnie terora un noziedzības apstākļos cieš vēl vairāk nekā baltie. «Stiprā cilvēka diena» pienāks — tāda ir Vašingtonas policistu drūmā pārliecība, un, ja viņi tam neticētu, viņi nekavējoties pamestu savu dienestu.

KORUPCIJA

Automātiskā mašīnu mazgātava Ņujorkas pilsētas Kvīnsas rajonā zeļ un plaukst. Šodien ir svētdiena un klientiem ir laiks. Automobiļi ielā sastājušies garā rindā, un, kaut gan darbs sokas ātri, rinda nemazinās.

Ik pēc pusstundas garām lēni pabrauc policijas automobilis. Policijas ierēdņi pavirši paraugās uz rindu, pārlaiž skatienu mazgāšanas ceham un kantorītim, kur saimnieks saņem maksu no klientiem.

Mazgātavas īpašnieks zina, ka policisti atgriezīsies. Viņi atbrauks pēc kukuļa, kā vienmēr, mēneša beigās, bet varbūt arī agrāk — lai bez maksas iepildītu benzīnu personiskajos automobiļos, izdarītu kaut kādu remontu vai varbūt apmainītu eļļu.

Ko lai dara! Svētdienās mazgātavai jābūt slēgtai. Bet klienti atbrauc tieši svētdien, un tad saimnieks ir spiests to atvērt; šajā dienā darbs rit pilnā sparā, tāpēc jāgatavo kukulis policistiem.

Tā tas notiek visā apkaimē — jebkurā garāžā, jebkurā remontdarbnīcā, jebkurā automobiļu mazgātavā. Automobiļu mazgātavas un benzīna uzpildīšanas stacijas īpašnieks savu uzņēmumu bija nopircis nesen, un sākumā viņam nebija priekšstata par šeit iesakņojušos kārtību. Bet kolēģi no kaimiņos esošajiem uzņēmumiem un policisti viņu ātri «izglītoja», un tagad viņš dara to pašu, ko pārējie, — maksā katru mēnesi, bet decembrī maksā trīs reizes, jo šajā mēnesī ir ziemsvētki, kopumā maksā 2 tūkstošus dolāru gadā, toties viņš var būt mierīgs.

Netālu no automobiļu mazgātavas atrodas bārs. Taisnību sakot, tas nav īsts bārs, bet gan vāji apgaismota un ne visai tīra alus zāle; strādnieki, kas šeit nāk dzert alu, neatstāj daudz naudas. Apkaimē ir daudz šādu bāru, tāpēc to īpašnieku ienākumi nav lieli, labi ja pietiek iztikai, jo pastāvīgi aug nodokji, dzīvokļu īre un dažādi citi izdevumi. Un te nu vēl policisti!

Alus zāles saimnieks jau ir pieradis pie tā, ka laiku pa laikam pie viņa atnāk policisti un pieprasa «platmali», tas ir, 20 dolārus, «uzvalku» — 100 dolārus vai tikai «paciņu cigarešu» — 5 dolārus. Viņš bez ierunām tiem maksā jau daudzus gadus: policistiem nedrīkst neko iebilst, jo tie var izrēķināties ar jebkuru. Uz ziemsvētkiem viņš tiem iedeva prāvif summu; viņš bija devīgs pat tad, kad policisti atnāca civiltērpā, lai paņemtu alu veselai nedēļai, protams, bez maksas. Dažreiz viņi tam pateicās.

Bet tie «labie» laiki ir pagājuši. Tagad alus zāles īpašnieks spiests maksāt policistiem 4 tūkstošus dolāru gadā. Tā ir milzīga summa, bet policisti kļūst arvien nekaunīgāki.

Nesen bija ienākuši četri policisti. Saimnieks viņiem iedeva 15 dolārus, bet viņi lamādamies iesvieda tam naudu sejā: 15 dolārus uz četriem nevar sadalīt. Saimnieks pielika vēl 5 dolārus klāt. Viņi aizgāja acīm redzami neapmierināti, jo bija cerējuši dabūt vairāk,

Pēc tam policisti atgriezās, vezdami līdzi sešpadsmit gadus vecu meiteni. Viņi apgalvoja, ka meitene esot šeit dzērusi alu, bet tas ir aizliegts, un saimniekam par to var atņemt tiesības turēt šo dzertuvi. Viens no policistiem piedāvājās «nokārtot lietu» par 1200 dolāriem, un alus zāles īpašnieks, protams, bija spiests maksāt.

Reiz alus zālē notika kautiņš. īpašnieks bez panākumiem mēģināja izšķirt un izmest no zāles kaušļus: viņš zināja, ka šādi kautiņi izmaksā dārgi, ja policija par tiem uzzina. Un, protams, policisti nebija ilgi jāgaida.

— Man ļoti žēl, — teica policists, kam no klātesošajiem bija augstāka dienesta pakāpe, — bet bāru vajadzēs slēgt; tādas iestādes, kur notiek kautiņi, nekādi nav ciešamas.

īpašnieks bija spiests atdarīt maku: par 250 dolāriem incidents tika likvidēts.

Policijai maksā arī apbedīšanas biroju īpašnieki, un par to viņu automobiļi apbedīšanas ceremoniju laikā var stāvēt divās rindās ielās, kur stāvēšana aizliegta.

Maksā ari netiklības perēkļi, kur satiekas homoseksuālisti, toties policija ižliekas, ka neko nemana. Un tā tas ir bijis vienmēr. Daudzi vēl atceras Hariju Grosu, spēļu namu karali Bruklinā, kurš samaksāja policijai miljonu dolāru par slepenu atļauju rīkot aizliegtas azarta spēles. Tas notika pirms gadiem desmit, bet arī tagad stāvoklis nav uzlabojies, drīzāk otrādi. Visos Ņujorkas rajonos ir desmitiem nakts klubu, restorānu un bāru, kur notiek šādas spēles, bet no policijas tie atpērkas ar kukuļiem.

Neviens nezina, cik plašā mērogā izvērsusies korupcija Ņujorkā un vēl jo vairāk visā valstī. Tomēr visi zina, ka korupcija zeļ un plaukst, turklāt ne tikai policijā vien. Kad 1970. gada rudenī jaunais Ņujorkas policijas komisārs Patriks Merfijs pieteica karu kukuļņemšanai viņam pakļauto 32 tūkstošu policijas ierēdņu vidū, policijas iecirkņos visi sāka smieties.

— Kas tad īsti ir šis Merfijs? — jautāja kāds policists. — Vai viņš no debesīm nokritis?

Korupcija ir kļuvusi par daļu no amerikāņu dzīvesveida. Cilvēki vairs nebrīnās, ja viņiem gadās ar to sastapties. Korupcija ir sportā un visos politiskās dzīves līmeņos: justīcijā un ekonomikā, presē un lielajās televīzijas sabiedrībās; tā ir kļuvusi par tādu pašu tipiski amerikānisku parādību kā varmācība un ābolkūka.

Ņūorleānā sevišķi bija «izcēlušies» vienpadsmit policisti ar kapteini priekšgalā. Viņi neapmierinājās ar diendienā saņemtiem nelieliem kukuļiem, bet sarausa veselu bagātību. Tāpēc nav nekāds brīnums, ka policijas komisārs Džozefs Džiaruso un kriminālpolicijas priekšnieks Henrijs Moriss daudzus gadus nesekmīgi medīja noziedznieku bandu; tā ik reizes paguva nozust pirms policijas ierašanās.

Leksingtonā (Ņujorkas štats) korupcijā tika pieķerts tiesnesis Viljams Romanss. Viņš bija saņēmis 16 kukuļus kopsummā par 138 890 dolāriem. Neveiksme piemeklēja Ņujorkas štata Augstākās tiesas tiesnesi Džeimsu Roju. Viņš, kā pašam likās, labi zināja amerikāņu policijas tikumus, tāpēc reiz, kad divi policisti viņu aizturēja par pārāk ātru braukšanu ar automobili, Rojs, ne mirkli nešaubīdamies, mēģināja no viņiem atpirkties ar 20 dolāriem. Bet policisti par to ziņoja priekšniecībai — to tiesnesis nekādi nebija gaidījis.

Dažos ASV štatos tiesnešus iecel gubernatori, citos viņus ievēlē tauta. Advokāts Stenlijs Rozenblats savā grāmatā «Korupcija laulības šķiršanas prāvās» šajā sakarā rakstīja: «Tiesnesis nopelna daudz mazāk nekā labs advokāts. Tāpēc tiesnešu amatus pie mums loti bieži ieņem nevis jurisprudences krējums, bet gan politisko partiju darbazirgi.» Un tālāk viņš raksta: «Politiskā tiesnešu vēlēšanu sistēma tieši veicina korupciju, jo tā balstās uz savstarpējiem pakalpojumiem. Kas grib gūt panākumus politikā, tas nenovēršami kļūst par kāda parādnieku. Iedomājieties, ka lietu iztiesā tiesnesis, kuram advokāts, kas piedalās prāvā, ir palīdzējis dabūt šo amatu. Ja advokāts A. uzstājas pret advokātu B. tiesas sēdē, kur par priekšsēdētāju ir tiesnesis Smits, bet advokāts B. savā laikā šim tiesnesim vēlēšanu kampaņā ir sniedzis lielu finansiālu atbalstu, turpretim advokāts A. ne tikai nav palīdzējis tiesnesim, bet, gluži otrādi, ir atbalstījis Smita konkurentus, tad kurš gan šajā gadījumā uzvarēs prāvā?»

Jāšaubās, vai atbilde uz šo jautājumu radīs sensāciju Amerikā, tāpat kā nevienu nepārsteidza Misisipi štata likumdošanas sapulces locekļa Straidera atzīšanās. Viņš bija klāt, kad štata senātā tika apspriests jautājums par vēlēšanām pa pastu. Senators Fols Džonss paziņoja, ka šajās vēlēšanās daudzos gadījumos pieļautas ļaunprātības, jo vēlētāji ņēmuši biļetenus un neaizpildītus pārdevuši kandidātiem. Straiders atzinās, ka viņš esot pircis ne tikai atsevišķas balsis, bet savā laikā par 30 tūkstošiem dolāru nopircis visas balsis Talahasi apgabalā un kļuvis par tā šerifu.

Teodors Vaits, viens no ļoti pieredzējušiem politiskās dzīves novērotājiem Savienotajās Valstīs, reiz televīzijas pārraidē paziņoja, ka Amerikā vēlētāju balsis vienmēr var nopirkt vairumā. Vēl nav bijušas nevienas prezidenta vēlēšanas, viņš teica, kurās nebūtu notikusi krāpniecība.

Ralfs Salerno, viens no vecākajiem Ņujorkas policijas pārvaldes ierēdņiem, ir pārliecināts, ka nauda, kuru ziedo vēlēšanu kampaņai dažādi aizkulišu darboņi, ir galvenais amerikāņu politikas korumpēšanas līdzeklis.

Vispirms dod naudu, pēc tam šantažē, un izrādās, ka aprēķins ir bijis pareizs, teica Salerno.

Taču ne vienmēr. Kad nēģeris Ričards Hatčers balotējās Indiānas štata rūpniecības pilsētas — Herijas mēra amatam un viņam trūka naudas vēlēšanu kampaņai, vietējo spēļu namu īpašnieki viņam paziņoja, ka viņi ir ar mieru tam izpalīdzēt ar 100 tūkstošiem dolāru. Hatčers priekšlikumu noraidīja, lai gan viņam šie 100 tūkstoši dolāru bija ļoti vajadzīgi, un, par spīti visam, vēlēšanās uzvarēja.

Pārstāvju palātas Valūtas un banku jautājumu komisijas priekšsēdētājs Raits Patmens apgalvoja, ka «bankas piedāvā deputātiem lielas naudas summas, akcijas, direktoru posteņus, aizdevumus un naudu vēlēšanu kampaņu vajadzībām», ja «tautas pārstāvji» par to balso banku interešu labā.

«Kopš pirmajām republikas pastāvēšanas dienām deputātu balsis tika pirktas un pārdotas par lielām un mazām žēlastības dāvanām,» rakstīja Drjū Pīrsons un Džeks Andersons savā grāmatā «Fakti pret kongresu». «Daudz ir bijis tādu kongresa locekļu kā Viktors Vikershems. Kad 1940. gadā viņu ievēlēja par deputātu no Oklahomas, viņš sūrojās: «Es esmu nabaga cilvēks.» 1966. gadā viņš paziņoja finansu orgāniem, ka viņa kapitāls jau sasniedzis 1579 789 dolārus. Vikershemam izdevās saraust šo bagātību gan kongresā, gan ārpus tā.»

Šajā jomā neparasti veikls ir bijis arī senators no Luiziānas — Rasels Longs, kas senātā vada Finansu jautājumu komisiju. Luiziānā viņš aktīvi piedalās naftas rūpniecības uzņēmumu darījumos, kas dod lielus ienākumus, un vienlaikus Vašingtonā seko, lai neviens nemēģinātu grozīt naftas koncerniem izdevīgos peļņas atskaitījumu noteikumus, kuri pat multimiljonāriem ļauj izvairīties no nodokļu maksāšanas. Senātā un Luiziānā neviens nebrīnītos, ja Longam ar šādu dubultspēli izdotos saraust pirmo miljonu un viņu uzņemtu slēgtajā senāta pulciņā, kurā ir gandrīz tikai miljonāri.

Bijušajam senatoram no Konektikutas štata — Tomasam Dodam ceļā uz viņa pirmo miljonu ne viss gāja gludi. Dods saņēma no saviem piekritējiem apmēram pusmiljonu dolāru, lai izvērstu politisko darbību kā «tautas pārstāvis». Tomēr Dods izrīkojās ar šo naudu citādi: daļu viņš izlietoja savas villas kapitālremontam un ienākumu nodokļa samaksai, bet pārējo iztērēja izpriecām atvaļinājuma laikā. Tas nepatika dažiem ziedotājiem un kolēģiem senātā, un senāts izteica viņam nopēlumu.

Starp citu, tolaik, kad Dodam tika atvēlēts šis pusmiljons dolāru, viņš bez «niecīgā» senatora atalgojuma — 33 tūkstošiem dolāru gadā — saņēma vēl 160 tūkstošus dolāru par savu «daudzpusīga kalpošanu tautai», it īpaši par savām runām.

Roberts Kers, senators no Oklahomas štata, ārkārtīgi bagāts cilvēks, ne vienu reizi vien teica, ka viņš darbojas kongresā tikai tāpēc, lai aizstāvētu savas finansiālās intereses. Taču dzimtajā Oklahomā diezin vai jel kāds pārmeta Ķeram viņa atklāto atzīšanos: Kers līdz pat savai nāves stundai vienmēr tika ievēlēts senātā. Droši vien turpmāk tāpat tiks ievēlēti senātā arī tie 28 senāta locekļi, kuri, kā kļuva zināms 1970. gada beigās, bija saņēmuši kukuļus no apšaubāmas reputācijas organizācijām.

—    Balsij ASV senātā ir tāda ietekme, — izteicās senators Alberts Gors, — ka ikviens, kas gribēs pārdot savu dvēseli, varēs saņemt veselu kaudzi naudas. Pie tam ne visi senatori spēj pretoties kārdinājumam.

—    Tauta vairs neuzticas parlamentam, — sūdzējās senators Trastens Mortons no Kentuki štata. — Cik atceros, tautas pārstāvja autoritāte nekad nav bijusi tik zema kā pašlaik.

Iespējams, ka tas tā ir. Bet vienkāršā tauta taču vienmēr ir zinājusi, ka tas, kurš sevi veltīja politiskai darbībai, sapņoja par bagātību — mērs, šerifs, tiesnesis, gubernators, senators, prezidents, ja vien viņam jau nebija miljoni kā, piemēram, Džonam F. Kenedijam, Herbertam Hūveram un Franklinam Delano Rūzveltam.

—     Pastāv triju veidu politika, — teica Hjūberts Horācijs Hemfrijs, kad viņš 1960. gadā balotējās Rietumvirdžīnijas štatā prezidenta starpvēlēšanās pret Džonu F. Kenediju, — Lielā Biznesa politika, Lielā Bosa politika un Lielās Naudas politika. Es nepārstāvu nevienu no tām, es pārstāvu tautu.

Un viņš, protams, zaudēja, jo viņa pretinieks bija kandidāts, kura tēvs bez-jebkādām grūtībām varēja ziedot kāda laikraksta izdevējam 500 tūkstošus dolāru, lai atvieglotu presē aģitāciju par dēlu.

Lindons B. Džonsons ienāca politikā bez naudas. Tiesa gan, viņa sieva saņēma pūrā nelielu summu, par kuru viņi nopirka mazjaudas radiostaciju Ostinā, Teksasas štatā. Un Lindons Džonsons izvērsa politisko darbību. Viņš kļuva par kongresa locekli, pēc tam par demokrātu līderi senātā, par viceprezidentu, bet pēc slepkavības Dalasā — par prezidentu. Un, kad viņš kādā aukstā 1969. gada janvāra dienā atgriezās savā Teksasā, viņam jau piederēja ne vien grezns rančo Pedernalesas upes krastā, bet arī 30 miljoni dolāru.

Neviens Amerikā viņam nepārmeta tik galvu reibinošu pārvēršanos no ierindas partijas biedra, kurš parlamentā sēdēja pēdējās rindās un kuram nebija nekādas sevišķas ietekmes, par īstu nabobu. Labākajā gadījumā viens otrs ar smīnu runāja par «veiklo zēnu no Teksasas» vai arī minēja šo gadījumu kā vēl vienu apliecinājumu politiķu vidū valdošajiem tikumiem. Amerikāņi vēroja apbrīnojamo metamorfozi, kas notika ar Lindonu B. Džonsonu, tāpat kā viņi seko kāda sportista karjerai, jo šī sportista vietā labprāt gribētu būt paši. Pilnīgi dabiski, ka viņš ņēma tikai to, ko varēja ņemt; varētu strīdēties par Džonsona politiku Vjetnamā, bet nekādā ziņā nevar strīdēties par to, ka viņš ir pratis gūt personisku labumu no politikas.

Analogi reaģēja amerikāņi, kad pēc Rūzvelta nāves Harijs Š. 'I*umens aiz pārpratuma nokļuva Baltajā namā.

Iekams Trumens nebija iesaistījies valsts darbā un galu galā devis pavēli nomest atombumbas uz Hirosimu un Nagasaki, viņš velti mēģināja gūt panākumus ārpus politikas. Naftas koncesija, ar kuras palīdzību viņš cerēja saraust bagātību, viņam neko nedeva, Kaklasaišu veikals, kuru viņš atvēra 12. ielā Kanzassitijā, divus gadus nīkuļoja un beigās tika pārdots ūtrupē par 25 tūkstošiem dolāru. Trumenam jau bija 35 gadi, bija laiks atrast savu vietu dzīvē, un viņš sāka nodarboties ar politiku.

Tolaik Kanzassitijas politiskajā dzīvē noteicējs bija

Toms Pendergasts, kas bija īstenais pilsētas saimnieks. Viņš iedvesa bailes visiem apkārtējiem ne tikai ar savu ārieni. Toms Pendergasts izskatījās pēc boksera, kas vienmēr cīnās ar spēcīgāku pretinieku, jo viņa seja allaž bija izķēmota. Taču īstenībā uzvarētājs vienmēr bija viņš. Ja kāds iekāroja viņa troni, tad līdz kārtējām vēlēšanām pretendenta vairs nebija starp dzīvajiem; ar balsu vairākumu, kuru viņš pats noteica, Pendergasts no jauna tika ievēlēts par pilsētas bosu. Toms Pendergasts, kura ciešie sakari ar liela mēroga gangsteriem bija tikpat plaši zināmi kā viņa apšaubāmie darījumi, kurus viņš kā uzņēmējs slēdza pats ar sevi kā pilsētas politisko bosu, parūpējās par Hariju Trumenu, kas līdz tam laikam bija neveiksmīgs iesācējs politikā. Viņš iecēla Trumenu par tiesnesi, un ar to arī sākās Trumena politiskā karjera.

Tā kā Trumens, būdams tiesnesis, aizstāvēja sava labvēļa intereses, viņam drīz vien radās jauna izdevība un viņš kļuva par ASV kongresa locekli. Pie tam viņš nekad neaizmirsa savu labdari. Ar asarām acīs Savienoto Valstu viceprezidents Trumens 1945. gadā gāja aiz Toma Pendergasta zārka, parādīdams viņa rangam neatbilstošu godu. Tas apstāklis, ka Trumens savas karjeras sākumā bija politiska gangstera ieliktenis, turpmāk viņam neradīja nekādus šķēršļus.

Dvaits D. Eizenhauers nebija bagāts cilvēks un, arī būdams par prezidentu, nesarausa lielu bagātību. Viņš nebija arī intelektuālis, viņa mīļākās grāmatas vienmēr bija detektīvu romāni un «vesterni». Viņam piemita provinciāla zēna lētticīgais naivums, bet viņš bija godīgs, neuzpērkams cilvēks, kurš svēti pildīja savu pienākumu kā ģenerālis un prezidents, kā nācijas vectēvs, un ļoti mīlēja savu fermu Gētisbergā. Taču, lai to uzturētu pienācīgā kārtībā, vajadzēja daudz naudas. Vai nu Eizenhaueram naudas nebija, vai arī viņš bija skops, bet atradās labdari, kas bez atlīdzības to pārvērta par priekšzīmīgu fermu ar teicamām šķirnes govīm, skaistiem zirgiem un ponijiem, ar moderniem traktoriem, labi koptiem tīrumiem, jaunām klētīm un izremontētu māju; vispār šeit itin nekā netrūka, un Eizenhauers bija laimīgs.

Fermas atjaunošana izmaksāja pusmiljonu dolāru.

Izdevumus sedza trīs ļoti bagāti cilvēki no naftas rūpniecības, kuras uzplaukumam un interešu aizstāvībai godīgais un naivais Dvaits D. Eizenhauers, astoņus gadus būdams prezidenta amatā, izdarīja vairāk nekā jebkurš cits prezidents pirms un pēc viņa.

Ričards Milhauzs Niksons arī piedzima ne visai bagātā ģimenē, un viņš labprāt mēdz stāstīt, kā bērnībā naktīs ieklausījies garām braucošo vilcienu troksnī un sapņojis doties plašajā pasaulē, lai par kaut ko kļūtu. Un viņš kļuva par valsts prezidentu. Cilvēks, kas atbrauca uz Vašingtonu bez līdzekļiem, tagad var par dažiem simtiem tūkstošu dolāru nopirkt mājas savas valsts skaistākajā piekrastē.

Kādam skrupulozam žurnālistam izdevās noskaidrot, ka Vašingtonā 17 pārstāvju palātas locekļi saņēma 40 tūkstošus dolāru lielu kukuli, jo viņi panāca, ka kongress pieņem likumu, kurš bija ļoti izdevīgs kravas pārvadāšanas sabiedrībām. Šis atmaskojums nesamulsināja kongresmeņus. Viņi iemaksāja saņemto naudu savu vēlēšanu kampaņu fondos. Tādējādi šī lieta ieguva likumīgu nokrāsu un nevienam no viņiem nevajadzēja bīties, ka tos varētu neievēlēt no jauna, katrā ziņā saņemtie kukuļi viņus nesakompromitēja.

Ikviens kongresa loceklis, kas, tāpat kā senators Kers no Oklahomas, atrodas Vašingtonā, lai aizstāvētu savas finansiālās intereses, var nebaidīties par savu mandātu. Atklāti sakot, neviens neko citu no viņiem arī negaida. Vašingtona taču nav upuraltāris, un senators īstlends no Misisipi būtu muļķis, ja viņš atteiktos no 156 tūkstošiem dolāru, kurus viņam samaksāja par to, ka viņš beidza audzēt kokvilnu savā fermā. Bet kongresa loceklis Lendrams, kuram pieder putnu ferma dzimtajā Džordžijā, nebūtu gudrāks par viņu, ja pārstāvju palātā neprotestētu pret aizdevumu piešķiršanu jaunu putnu fermu celtniecībai.

Un tomēr amerikāņu korupcijas purvā pērkamie parlamentārieši izskatās vēl daudzmaz pieklājīgi, jo viņi ir radījuši zināmu korupcijas «kultūru», ievēro kaut kādu ārējo pieklājību un, ja viņi nav tik dumji kā Tomass Dods, tad nepārkāpj tos ietvarus, kas kļuvuši parasti un neizraisa sabiedrības protestu.

Provincē tas viss notiek daudz rupjākā veidā. Batonružā, Luiziānas štata galvaspilsētā, kas ir viens no naftas ķīmiskās rūpniecības centriem, korupcija turklāt vēl balstījās uz spēka un varas lietošanu un tik ļoti apgrūtināja jaunu uzņēmumu celtniecību, ka tā uz laiku tika vispār pārtraukta, jo bija pārāk daudz ļaužu, kas gribēja iedzīvoties no šīs celtniecības, tāpēc tā ārkārtīgi sadārdzinājās.

Šerifs, piemēram, neļāva ieiet būvlaukumā, ja viņam nedeva to, kas, pēc viņa domām, tam pienācās. Vietējie politiskie darbinieki piespieda būyuzņēmējus nomāt no policijas kravas mašīnas par ļoti augstu maksu. Amerikāņu ekonomiskais žurnāls «Fortune» ar sašutumu rakstīja, ka korupcija Batonružā izskaidrojama ar «politisko darbinieku bezcerīgi zemo morāli un lielo rūpniecības apvienību gatavību turpināt šo darbinieku uzpirkšanu».

Rūpniecība, kā izteicās senators Rasels Longs, samaksā 95 procentus politisko darbinieku izdevumu, kas saistīti ar viņu vēlēšanu kampaņu; tas ir rūpniecības ieguldījums lielajā spēlē, kuras likme ir peļņa un vara. Naftas rūpniecībai — vienai no lielākajām nozarēm, kas finansē ASV valsts aparātu, — šie izdevumi vienmēr ir atmaksājušies; tā izmanto nodokļu atvieglojumus, kurus tai piešķīruši pateicīgie politiskie darbinieki, un gūst milzīgu peļņu. Industriālais gigants «International Telephone and Telegraph Corporation», kā pastāstīja viens no tā bijušajiem darbiniekiem, vienmēr centās «dot kukuļus vienādos apmēros abu lielo partiju darbiniekiem, tāpēc mums, atklāti sakot, bija vienalga, kas uzvarēja vēlēšanās».

Senators no Pensilvānijas štata — Džozefs Klārks neņēma kukuļus. Viņš bija godīgāks par dažiem saviem kolēģiem, kuriem vienmēr trūka nauda». Klārks teica: — Esmu pārliecināts, ka mūsu zemē parlamentārieši jebkurā līmenī — vietējā, štatu un nacionālajā līmenī — visvairāk apdraud demokrātiju.

Taču, lai ko arī teiktu Klārks, viņš neko nevar grozīt. Pārāk daudzi ir saistīti ar korupciju, un pārāk daudziem tā patīk.

Topekas (Kanzasas štats) aptiekas īpašnieks Džeikobs Millers atzinās:

— Jebkurš aptiekas īpašnieks dod kukuļus slimnīcu administrācijai vai sociālās nodrošināšanas iestāžu darbiniekiem, lai viņi pirktu medikamentus viņa aptiekā vai arī sūtītu pie viņa savus pacientus. Tā ir pieņemts jebkurā štatā, jebkurā pilsētā. Protams, zāles tāpēc kļūst dārgākas, bet, tā kā visi tā dara, tad nav nekādas jēgas protestēt.

Nepaiet neviena diena, kad kaut kur Savienotajās Valstīs laikrakstos, žurnālos, radio vai televīzijas pārraidēs neziņotu par kādu jaunu korupcijas gadījumu. Radiodiktoriem, kuri vada skaņu ierakstu programmu, dod kukuļus, lai viņi pēc iespējas biežāk iekļautu pārraidē noteiktas skaņuplates un tādējādi veicinātu to pārdošanu. Daži arodbiedrību līderi ņem no uzņēmējiem kukuļus un tikai tad paraksta vienošanos par darba algas tarifiem. Pilsētas komunālo iestāžu ierēdņi saņem kukuļus par to, ka viņi nedaudz «kļūdās», izrakstot rēķinus par patērēto elektroenerģiju. Ņujorkas municipalitātes padomnieki ņem kukuļus par to, ka viņi piešķir attiecīgām firmām lielus, izdevīgus pasūtījumus. Kukuļus ņem tiesneši un taisa spriedumus pēc pasūtījuma. Pat ASV Augstākās tiesas tiesneši dažkārt ir iejaukti skandālos, kā tas, piemēram, notika ar tiesnesi Eibu Fortasu, kurš bija spiests iesniegt atlūgumos, jo atklājās, ka viņš ir kukuļņēmējs, lai gan viņam, miljonāram, nezin vai tāda nauda bija vajadzīga.

Kukuļus nenoniecina arī žurnālisti. Harijs Krefins daudzus gadus bija laikraksta «Philadelphia Inquirer» reportieris. Viņš labi pazina pilsētu, tās ļaudis un zināja visu, kas tur notiek. Tas bija viņa «lielais laimests», un viņš to izmantoja. Krefins paziņoja četrdesmit pazīstamiem Filadelfijas biznesmeņiem, ka viņa rīcībā ir tāda informācija, kuras publicēšana laikrakstā «Philadelphia Inquirer» nezin vai dotu viņiem kādu labumu. Biznesmeņi, kuri nebija gluži bez vainas, atzina par labāku iedot Krefinam 200 tūkstošus dolāru lielu kukuli, lai viņš klusētu. Taču šī afēra kļuva zināma atklātībai — un Krefins nokļuva aiz restēm,

Korupcijai Savienotajās Valstīs ir tik senas tradīcijas, ka šajā zemē to neuzskata par skandalozu parādību. Korupciju pacieš tāpat kā iesnas. Kad laikraksti vai radio ziņo par kārtējo skandālu, kurā iejaukti ievērojami cilvēki, to uztver kā iespēju ielūkoties sava kaimiņa guļamistabā vai viņa bankas kontā, bet tas nediskreditē šos cilvēkus.

Vairāk nekā 300 no 535 ASV kongresa locekļiem ir advokāti. Daži no viņiem, kļuvuši par parlamentāriešiem, ir pārtraukuši vai ierobežojuši darbību savā profesijā un negrib pat likt manīt, ka viņi pārstāv kāda intereses, Bet daļa no viņu kolēģiem nav tik kautrīgi. Kongresmeņu vidū ir advokāti, kuru kantori pārstāv lielu koncernu intereses, bet šiem koncerniem savukārt ir svarīgas intereses Vašingtonā.

Senators Tomass Makintairs teica kongresā iespaidīgas runas, aizstāvot amerikāņu apavu rūpniecību. Viņš sūrojās par apavu fabriku strādnieku likteni un lūdza savus kolēģus aizstāvēt tos pret apavu importu, jo, lūk, šis imports varot izraisīt bezdarbu pašu zemē. Izrādījās, ka šis senators bija advokātu firmas līdzīpašnieks un šīs firmas klientu vidū bija arī apavu fabrika.

Dažreiz senators mainīja savu efektīgo runu priekšmetu un pievērsās savas zemes tekstilrūpniecības vajadzībām, aicinot parlamentu sniegt tai palīdzību. Viņa advokātu firmas klientūras vidū bija arī tekstilrūpniecības uzņēmums.

Senatoram Alenam Baiblam bija paradums loti aizkustinošiem izteicieniem vērst savu kolēģu uzmanību uz to, ka viņa dzimtajā Nevadā ir ne vien pilsētas ar izpriecu iestādēm, tādas kā Rino un Lasvegasa, bet arī ogju šahtas. Viņš aicināja atbalstīt ogļrūpniecību, lai nodrošinātu pilnīgu nodarbinātību, un neaizmirst ogļračus, kuru darbs ir loti smags. Dažreiz senatora retoriskās pūles vainagojās panākumiem, un tad viņš bija divtik priecīgs, jo, pirmkārt, viņa advokātu firmas klientu vidū Nevadā bija vairākas šahtas un, otrkārt, pašam kongresmenim piederēja dažu šo šahtu akcijas,

Starp senatoriem, kuri izcīna tikpat grūtu, cik nesekmīgu cīņu pret visaptverošo korupciju, ir Ābrahams Ribikovs — tas pats Ribikovs, kuru viņa biedri no demokrātu partijas nosauca par «nacistu», jo viņš protestēja pret rupju izrēķināšanos ar jaunajiem demonstrantiem Čikāgā demokrātu kongresa laikā. Taču viņa mēģinājumiem darīt galu tumšajām mahinācijām, draugu būšanai un kukuļņemšanai kara rūpniecībā tāpat nebija panākumu ka viņa protestam pret varmācību Čikāgā.

Senatoram izdevās atklāt faktus, kas liecināja par valsts līdzekļu plašu izšķērdēšanu un izlietošanu ne tām vajadzībām, kurām tie bija atvēlēti. Viņš pierādīja, ka pastāvīgi samazinās bruņojuma pasūtījumi, kuri tiek nodoti saskaņā ar noteikto kārtību, turpretim bez konkursa nodoto pasūtījumu īpatnējais svars nemitīgi aug. Kara rūpniecības koncerni uz valsts rēķina iedzīvojušies daudzos miljonos dolāru.

VARMACĪBA

Stiklinieki, kas tika ataicināti uz kādu Baltiiņoras skolu iestiklot skolēnu izsistos logus, ar sašutumu atteicās izpildīt šo pasūtījumu. Viņi nebija paguvuši izņemt savus darbarīkus un izsaiņot atvestos stiklus, kad bērni viņus apmētāja ar akmeņiem.

Pasta ierēdņi, kas reizi mēnesī piegādā pensijas Ņujorkas pilsētas Bronksas un Bruklinas rajona iedzīvotājiem, kategoriski paziņoja, ka turpmāk viņi to vieni nedarīs. Viņiem jau desmitiem reižu ir uzbrukuši, turklāt pa lielākai daļai pusaudži un pat bērni. Pasta resors nolēma dot viņiem pavadoņus.

Losandželosas pilsētas Votsas rajona ugunsdzēsēju komanda ieradās dzēst bīstamu ugunsgrēku, bet, tikko ugunsdzēsēji ķērās pie šļūtenēm, uz viņiem sāka birt akmeņi. Bērni ne tikai bija aizdedzinājuši ēku, bet arī paši izsaukuši ugunsdzēsējus, jau iepriekš priecādamies par uzjautrinošo izrādi.

Ņujorkā pēdējais ugunsdzēsēju komandu maldinošo izsaukumu rekordskaitlis gadā bija 61 024, bet ugunsdzēsēju skaits, kurus ievainojuši bērni un pusaudži, sasniedza 3414.

Kad ugunsdzēsēju daļās atskan trauksmes signāls, ugunsdzēsēji gandrīz nešaubās, ka tas ir maldinošs izsaukums. Reiz komanda izbrauca pēc maldinoša izsaukuma, bet tajā laikā citā vietā tās apkalpojamā rajonā izcēlās ļoti liels ugunsgrēks, kurā gāja bojā daudz cilvēku. Kad ugunsdzēsēji ieradās maldinošā izsaukuma vietā, viņus ar smiekliem un akmeņu krusu sagaidīja bērnu bars.

Ņujorkas štata nelielajā pilsētiņā — Pikskilā bērni pēc stundām iekļuva skolā un sadauzīja 200 dažādu mūzikas instrumentu, nodarot zaudējumus par 55 tūkstošiem dolāru. Kad Sanfrancisko streikoja četru skolu skolotāji, bez uzraudzības atstātie bērni kā siseņu bars iebrāzās skolu ēkās, sagraujot visu, kas tiem pagadījās ceļā. Ņūdžersijā pusaudži aizbrauca vairākas automašīnas, ar kurām pēc tam tīši taranēja 250 citus automobiļus, kas atradās stāvvietā. Neviens no pieaugušajiem, kas vēroja šo ainu, neuzdrošinājās iejaukties. Kad ieradās policija, bērni jau bija izklīduši.

Elizabetas pilsētā (Ņūdžersijas štats) skolēni apmētāja ar paštaisītām degbumbām Lafajeta vidusskolu. Kādā Vašingtonas priekšpilsētā viņu vienaudži iebruka savā skolā un to izdemolēja. Durvju sargs, kas mēģināja atturēt satracinātos pusaudžus, tik tikko paguva aizmukt. Bet Griničā, Konektikutas štata bagātā miestiņā, kuru nekad nebija skāruši valstī notiekošie nemieri un kurš nepazina ne sociālos konfliktus, ne rasu antagonisma problēmas, skolotāji kādu ritu atrada skolu izdemolētu: zaudējumi sasniedza 10 tūkstošus dolāru.

Ņujorkā bērnu vandalisms skolās izmaksā vairāk nekā 6 miljonus dolāru gadā. Viena gada laikā 932 Ņujorkas skolās tika izsisti 274 506 logi, 143 skolu ēkas tika aizdedzinātas, un postīšanas tendence progresē. Valdības Izglītības pārvalde domā, ka visā valstī zaudējumi, ko skolām nodara jaunie varmākas, sasniedz 100 miljonus dolāru.

Taču bērni jau sen vairs neaprobežojas tikai ar logu sišanu, klavieru un skapju laušanu un sienu bojāšanu. Čikāgā katru gadu skolēni uzbrūk apmēram 1000 skolotājiem. Filadelfijā vairāk nekā 100 skolotāji ik gadu spiesti griezties pie ārsta pēc palīdzības, jo bērni viņus piekauj, uzbrūk ar nažiem vai pat šauj uz viņiem. Sanfrancisko katru gadu apmēram 200 skolotāji dabū miesas bojājumus par labo nodomu iemācīt bērniem lasīt un rakstīt un ieaudzināt viņiem kaut vai minimālu disciplīnu un prasmi dzīvot sabiedrībā.

Arvien lielāks skaits amerikāņu bērnu, kuri tiek audzināti tradicionālajā pārliecībā, ka vecāku autoritātei nav nekādas nozīmes, ka vispār nav vajadzīgas nekādas autoritātes un ka pret tām jācīnās, bandītiski uzvedas skolās. Istsentluisā (Ilinoisas štats) katri trīs no četriem pedagogiem atzinās skolu padomniekam Čārlzam Meritsam, ka viņi baidās no saviem skolēniem, tāpēc jau sen nēsā līdzi kaut kādu auksto ieroci.

—    Un kas gan var viņus par to nosodīt? — jautā Meritss.

—    Kad es no rītiem eju uz skolu, — stāstīja kāds jauns skolotājs Sietlā, — es dažkārt jūtos kā kareivis, kas dodas izlūkošanā uz ienaidnieka teritoriju.

Šis skolotājs labi izturējās pret bērniem, zināma mērā bija liberālis, ideālists, kas labprātīgi pieteicies strādāt šajā nabadzīgajā pilsētas rajonā. Viņš uzskatīja, ka arī trūcīgajiem bērniem ir tiesības mācīties pie laba skolotāja, iegūt labu audzināšanu, bet bērni it nemaz nebija viņam pateicīgi par to. Kas tad īsti notiek ar viņiem?

Franklina K. Leina vidusskolā Ņujorkā trīs skolnieki aplēja savu skolotāju ar benzīnu un aizdedzināja. Visa klase ar saucieniem uzmundrināja trīs varmākas, un neviens neaizstāvēja skolotāju. Triju nedēļu laikā tas bija četrpadsmitais gadījums, kad skolēni uzbruka saviem skolotājiem, apdraudot viņu dzīvību.

Starp citu, tajā laikā, kad Franklina K. Leina skolā notika uzbrukums skolotājam, skolas ēkā dežurēja formas tērpā ģērbies policists un septiņi policijas ierēdņi civiltērpā. Tikpat solīda apsardze ieviesta arī citās skolās, taču drošāk tur nav kļuvis.

Kriminālstatistikā, kas satrauc visu valsti, visšausmīgākie ir dati par pastāvīgi augošajiem ļaunprātīgajiem noziegumiem, kurus izdara bērni un pusaudži. Gandrīz katra ceturtā notvertā noziedznieka vecums ir ap 15 gadu, bet daudzus noziedzniekus taču nemaz neizdodas notvert. Daudzās lielajās pilsētās policija vairs nespēj kontrolēt ielas. Tur saimnieko bērni un pusaudži, kas ar rūdītu noziedznieku aukstasinību izvelk nažus un, ne sekundi nešaubīdamies, laiž tos darbā.

Savienotajās Valstīs ir tādi policijas iecirkņi, kur ierēdņi vairs nebrīnās, kad pie viņiem atved noziedzniekus, kas nav sasnieguši 15 gadu večumu un ir apcietināti par laupīšanu vai izvarošanu. Ņujorkā Bruklinas rajonā vien gada laikā tika apcietināti 220 bērni un pusaudži par izvarošanas mēģinājumu vai izvarošanu.

Ņujorkā policija ik gadu fiksē vairāk nekā 17 tūkstošus uzbrukumu ielās. Apmēram trešdaļa no cietušajiem stāsta, ka viņiem uzbrukuši bērni vai pusaudži. Policija domā, ka apmēram tāds pats skaits cietušo, kuriem uzbrukts, par notikušo neziņo. Bet lielākā dala no tiem, kuriem uzbrukts ar nazi vai pistoli un kuriem pēc tam bija jādod liecība tiesā, izvairās to darīt, jo baidās, ka apsūdzētie bērni un pusaudži var viņiem atriebties. Liecinieki zina, ka pilsētā ir daudz jauniešu, kas nodoti tiesai par bandītismu. Taču pārslogotās tiesas ir spiestas tos atlaist brīvībā, un jaunie noziedznieki atriebjas, ja kāds tos atmasko tiesnešu priekšā.

Nepilngadīgo bandas daudzās ASV pilsētās terorizē veselus kvartālus, un neviens neuzdrošinās rādīties tur, kur viņi pulcējas. Filadelfijā policija inkriminē nepilngadīgajiem bandītiem 30 slepkavību gadā, bet to nav iespējams pierādīt, jo jāšaubās, vai kāds gribēs dot liecību: tikai pašnāvnieki ņemas liecināt pret bandītiem.

Kādā iecirknī kriminālpolicijas ierēdņi konstatēja, ka viņu pārzināmajā pilsētas rajonā dažu gadu laikā izdarīts par 5000 noziegumiem vairāk, nekā tika ziņots. So noziegumu upuri klusēja, jo baidījās no bandītiem.

— Ja man kāds varētu pateikt, kā darīt galu bezjēdzīgajām slepkavībām, es būtu vislaimīgākais cilvēks pasaulē, — teica Filadelfijas policijas komisārs Rico.

Savienotajās Valstīs katru minūti notiek viens ļaunprātīgs noziegums, katrās divarpus minūtēs — uzbrukums laupīšanas nolūkā, katrās deviņpadsmit minūtēs — izvarošana. 1969. gadā tika reģistrēti 5 miljoni noziegumu — par 12 procentiem vairāk nekā iepriekšējā gadā. Ņujorkā vien 1969. gadā tika izdarīti 60 tūkstoši uzbrukumu laupīšanas nolūkā un 1043 slepkavības; tas bija jauns rekords, bet Ņujorkā neviens neticēja, ka tas netiks pārspēts 1970. gadā. 420 tūkstoši amerikāņu policijas ierēdņu, kas iesaistīti cīņā pret šo varmācības vilni, paši cietuši smagus zaudējumus: 1969. gadā uzbruka 33 604 policistiem un 73 no viņiem tika nogalināti.

20 tūkstoši noslepkavoto gadā, vairāk nekā 100 tūkstoši cilvēku, kas ievainoti ar šaujamiem ieročiem un nažiem, masveida aplaupīšana — tādi ir fakti. Lielajās pilsētās pa vakariem gandrīz nemaz nav iespējams iziet uz ielām. Šajās ielās nozog tik daudz automašīnu, cik gadā ražo vesela automobiļu rūpnīca; «Corvette» markas sporta automobilis, pirms to nozog, nostāv uz ielas vidēji ne vairāk kā pusotras stundas.

Mašīnu var nopirkt jaunu, bet cilvēku nenopirksi, taču cilvēkus nogalina tikpat aukstasinīgi, kā zog automobiļus. Kopš gadsimta sākuma no noziedznieku rokas gājuši bojā 800 tūkstoši amerikāņu — par 250 tūkstošiem vairāk, nekā Amerikas Savienotās Valstis zaudējušas visos karos, kuros tās piedalījušās kopš sava pilsoņu kara.

Varmācīgā nāvē savos dzīvokļos vai ielās ir miruši daudz vairāk Vašingtonas iedzīvotāju, nekā krituši visā Vjetnamas kara laikā. Taču šāds stāvoklis izveidojies ne tikai federālajā galvaspilsētā, un viens no cēloņiem ir tas, ka politiskie darbinieki, garīdznieki un vecāki koltam liek pretī tikai tukšas pamācības.

Kas noticis ar Savienotajām Valstīm? Tas pats, kas vienmēr ir bijis. Savienotajām Valstīm varmācība ir tikpat tipiska kā teksasietim platmale ar platām malām. «Tas taču ir fakts,» savā grāmatā «Varmācības vēsture Amerikā» raksta profesors Ričards M. Brauns, «ka kopš kolonizācijas laikiem mūsu pilsētas lielākā vai mazākā mērā bijušas nemieru pārņemtas.»

Un ne tikai pilsētas vien. Jāšaubās, vai cilvēces vēsturē var atrast vēl nežēlīgāku karu par to, kas sākās 1607. gadā, turpinājās 300 gadus un beidzās ar šīs valsts pamatiedzīvotāju — indiāņu pakļaušanu un viņu īpašumu atsavināšanu. 1864. gadā notika slaktiņš Sandkrikā, kur baltie nežēlīgi iznīcināja visus sarkanādainos vīriešus, sievietes un bērnus.

Neskaitāmi varmācības akti tika pastrādāti leģendārajā pirmo pārceļotāju laikmetā arī ārpus pilsētām; «mežonīgie Rietumi» ir parādība, kas bija raksturīga ne tikai pilsētām vien. Divarpus gadsimtus, kamēr turpinājās pārceļošana uz Rietumiem, prērijās šāva un valdīja pēc rupja spēka likumiem, apmēram tāpat, ka šauj un dzīvo pēc džungļu likumiem amerikāņu pilsētās mūsu dienās. Mūslaiku haoss nav nejaušība, tas izsenis bijis šajā valstī.

No 1882. līdz 1930. gadam Amerikā nolinčoti vismaz 4500 cilvēki. Nebūs pārspīlēts, ja šo skaitli palielinātu desmit reižu, lai gūtu priekšstatu, cik nēģeru īstenībā nolinčots. Linčoja ne tikai lielajās pilsētās, bet it visur, kur nēģeris ar iekāri paskatījās uz balto sievieti, bija nepaklausīgs, strādājot kokvilnas plantācijā, vai — vēl jo vairāk — mēģināja bēgt. Varmācība tika uzskatīta par normālu parādību attieksmē pret vergiem nēģeriem. Tā bija pat «nepieciešama», jo nēģeriem vajadzēja just kārtības «cieto dūri».

Amerikā vienmēr ir valdījusi varmācība. Tas ir viens no visstabilākajiem nācijas mantojumiem, tāpēc amerikāņiem neklājas pārmest saviem bērniem to, ko viņi paši tiem ir ieaudzinājuši.

«Varmācība,» apgalvo R. M. Brauns, «ir saistīta ne tikai ar mūsu vēstures negatīvajām parādībām, ar kriminālnoziegumiem, piemēram, ar linčošanu vai naidu starp ģimenēm. Gluži otrādi, varmācība cieši saistīta ar dažām cildenām un konstruktīvām amerikāņu vēstures lappusēm: ar nācijas izveidošanos (revolucionārā kara nežēlība), ar valsts iekarošanu (karš pret indiāņiem), ar vergu atbrīvošanu un savienības saglabāšanu (vardarbība pilsoņu karā), ar stabilizāciju rajonos, kurus ieņēma pirmie pārcelotāji (pārceļotāju pašaizsardzības vienību darbība), ar fermeru un strādnieku stāvokļa uzlabošanu (vardarbības lietošana, izšķirot darba konfliktus), ar tiesību un kārtības saglabāšanu (policijas vardarbība). Patrioti, humānisti, nacionālisti, zemes īpašnieki, fermeri, strādnieki un kapitālisti — visi ir lietojuši vardarbību augstāko interešu vārdā.»

Nācija, kas bez vardarbības nebūtu varējusi sasniegt savu tagadējo varenību, neatteiksies no vardarbības. Valsts, kas tur godā «mežonīgo Rietumu» vardarbības brīvību, nekļūs miermīlīga. Tauta, kas ar patīkamu saviļņojumu skatās pa televizoru, kā «labie baltie» nogalina «ļaunos sarkanādainos», galu galā no 20 tūkstošiem nogalināto gadā nonāks tieši līdz Songmi ciemam Vjetnamā.

Kopš 1947. gada streiku un citu darbaļaužu akciju laikā Savienotajās Valstīs nogalināti vairāk nekā 40 cilvēki. Vidēji tur notiek no 600 līdz 800 streiku gadā — un gandrīz nekad neiztiek bez vardarbības un pat šaujamo ieroču lietošanas. Uz katru tūkstoti strādnieku Amerikā daudz vairāk dienu streikots nekā pat Itālijā, kurai Eiropā ir rekords streiku skaita ziņā, un, protams, Amerikas Savienotajās Valstīs uz darbaļaužu streiku cīņu atbild ar lielāku vardarbību nekā jebkur Eiropā.

«Savienotajām Valstīm,» rakstīja Ņujorkas universitātes profesors Bufalo pilsētā Filips Tafts, «ir visasiņainākā un ar vardarbību visvairāk piesātinātā vēsture no visām attīstītajām pasaules valstīm.»

Arī asiņainie notikumi, kas pēdējos desmit gados risinājušies Amerikas nēģeru geto, kur gāja bojā 200 un tika ievainoti 9000 cilvēku, kur dega nami un līdz zobiem apbruņoti kareivji šāva uz cilvēkiem, nav nekas jauns Savienotajās Valstīs. Ari tas~ir mantojums.

Vardarbība kļuvusi par amerikāņu politikas sastāvdaļu kopš pašiem Amerikas pirmsākumiem. Seit nogalināts daudz vairāk politisko darbinieku, nekā Rietumvācijas bundestāgā ir deputātu, bet Ņūmeksikas štatā līdz pat mūsu gadsimtam slepkavība tika uzskatīta par tikpat dabisku politiskās cīņas elementu kā krāpniecība vēlēšanu laikā.

Kad tika nogalināts Džons F. Kenedijs, tikai televīzija, kas tolaik jau bija plaši izplatīta, palīdzēja izprast notikušās traģēdijas vērienu. Bet līdz tam laikam no slepkavu rokas taču bija krituši prezidenti Liņkoļns, Gārfīlds un Makinlijs, atentāti tika izdarīti pret prezidentiem Džeksonu, Teodoru Rūzveltu, Franklinu D. Rūzveltu un Hariju Trumenu.

Slepkavības un varmācība, vīrietis, kas, aci nepamirkšķinājis, spēj šaut uz cilvēku, laba acs un ātršāvējs kolts — par to visu Amerikā jūsmoja jau tad, kad vēl nebija attīstījusies amerikāņu televīzija, kas ir visnežēlīgākais institūts pasaulē.

Ir zināms šāds gadījums. 1872. gadā, tradicionālā gadatirgus laikā Kanzassitijā, trīs jātnieki piejāja pie gadatirgus kases un ne mazāk kā 10 tūkstošu cilvēku acu priekšā nošāva kasieri, paņēma visu naudu un mierīgi aizjāja. Nākamajā dienā laikraksta «Kansas City Times» līdzstrādnieks Džons Edvardss ar sajūsmu rakstīja: «Viņi mums parādīja piemēru, kā veicami darbi, kurus apdzied dzejnieki.» Neviens nenosodīja šo skribentu, gluži otrādi, cilvēki jūsmoja par «īstu» puišu aukstasinību un pienācīgi novērtēja Džonu Edvardsu, kurš ar lepnumu piezīmēja: «Kaut kas tāds nevar notikt nekur citur pasaulē.»

Amerikā jūsmoja ne tikai par šiem trim laupītājiem no Kanzassitijas, bet arī, piemēram, par tādiem gangsteriem kā Mazais Bills, Džesijs un Frenks Džeimsi, «Skaistulis» Floids, Džons Dilingers vai Bets Mastersons, kuri padarīja «mežonīgos Rietumus» vēl mežonīgākus, bet banku kases un inkasentus, kas pārvadā naudu, vēl mazāk aizsargātus. Viņi vēl šodien ir un paliek «nacionālie varoņi», viņu vārdus atcerēsies pat vēl tad, kad jau būs aizmirsts, kā sauca amerikāni, kurš pirmais izkāpa uz Mēness.

Ja šīs jūsmošanas nebūtu bijis, tad amerikāņu televīzija to būtu radījusi. Amerikāņiem, kas pie televizoru ekrāniem pavada vairāk laika nekā darbā, televīzija māca, ka varmācība ir normāla parādība, ka īstu varoni nekad nemoka sirdsapziņas pārmetumi. Skolēni kāri tver šīs pamācības 54 stundas nedēļā.

Kad pēc prezidenta Džona Kenedija tika nogalināts viņa brālis Roberts un valsti bija pārņēmušas bailes, kad daži pilsoņi tūlīt nolēma nodot savus ieročus un visur atskanēja aicinājumi izvērst «nacionālo paškontroli», Losandželosas televīzija veselu nedēļu tajās stundās, kad pārraides noskatās arī mazi bērni, parādīja 452 slepkavības, 390 slepkavību mēģinājumus un simtiem citu noziegumu, 20 stundas rādīja karu un vēl 30 stundas visāda veida varmācības.

Izpētot Bostonas televīzijas pārraižu programmas, kas bija paredzētas speciāli bērniem vai tika translētas tajās stundās, kad tās var noskatīties bērni, tika konstatēts, ka 85 stundās uz televizoru ekrāniem nomira 84 cilvēki un 372 cilvēki kļuva par smagas varmācības upuriem.

Novakarēs, kad bērni visbiežāk sēž pie televizoriem, kārtējais līķis uz televizoru ekrāniem parādās ik pēc 16,3 minūtēm. Bet 1970. gada ziemsvētku priekšvakarā tika demonstrēta televīzijas filma, kurā nogalināja 13 cilvēkus.

Amerikāņu sociologs Herberts Oto aprēķinājis, ka «Savienotajās Valstīs vidēji katrs bērns vecumā no 6 līdz 15 gadiem redz, kā atņem dzīvību 13 tūkstošiem cilvēku». Viņa kolēģe Dr. Klāra Epele secina, ka «no 100 amerikāņu ģimenēm 78 ģimenes televizoru izmanto aukles vietā bērnu uzraudzīšanai», lai gan vecāki zina, ka viņu bērni noteikti ieslēgs tieši to programmu, kurā rādīs visvairāk slepkavību, kautiņu un apšaudīšanos.

Dr. Alfrēds Blumstains, kas darbojās ASV prezidenta ieceltajā Noziedzības jautājumu komisijā, teica, ka nežēlīgā valstī nežēlīgas televīzijas ietekmē aug paaudze, kurā katram otram desmit gadus vecam zēnam ir izredzes vismaz vienu reizi stāties tiesas priekšā, turklāt ne tikai par ielu satiksmes noteikumu pārkāpumiem vien.

Sēklas uzdīgušas. Skolotājiem un policistiem, vecākiem-un ugunsdzēsējiem nav ko brīnīties par bērniem; bērni dara tikai to, kas šajā zemē darīts vienmēr un kas ar vispārēju piekrišanu tiek slavināts televīzijas pārraidēs, komiksos un kinoteātros. Bērni ir tikpat nežēlīgi kā viņu tēvi, bet tie savukārt bija tikpat nežēlīgi kā viņu vectēvi, kuru stāstos par izrēķināšanos ar indiāņiem viņi alkaini klausījās stundām ilgi.

Amerikā vienmēr ir slepkavojuši, kad gadījās politiskas un, protams, arī personiskas sadursmes. 45 mm kalibra kolts ilgu laiku noteica brīvības un autoritātes pakāpi. To laiku tradīcijas vēl ir dzīvas, piemēram, Teksasā. Kā izteicās Dalasas pilsētas apgabala prokurors Henrijs Veids, kurš veselu gadu viens pats uzturēja apsūdzību pret daudz vairāk slepkavām nekā kādas Rietumvācijas federālās zemes prokuratūra, apsūdzētie, ar kuriem viņam ir darīšana, pārliecināti, ka viņiem ir tiesības šaut, ja kāds viņus, teiksim, nosauc par meļiem. Parklendas hospitālī Dalasā, kur tika nogādāts mirstošais Džons F. Kenedijs, katru gadu atved vairāk nekā 1000 cilvēku, kas ievainoti ar lodēm. Ārsti un medicīnas māsas pie tā jau ir pieraduši un jokodamies sauc savu iestādi par «Dalasas naža un šautenes biedrību».

Teksasā ik gadu nogalina vairāk cilvēku nekā Ņujorkas štatā, lai gan pēdējā ir divas reizes vairāk iedzīvotāju. Pistole visos laikos Teksasā ir bijusi lielā cieņā, bet vīrietis, kam nav pistoles, netika uzskatīts par vīrieti. Ja vīrs pārsteidza pie savas sievas svešu vīrieti, viņam bija tiesības to nošaut.

Hjūstonā (Teksasa) nogalina vidēji vienu cilvēku dienā. Pistoles laiž darbā pat tad, ja rodas strīds par automobiļa stāvvietu. Šāviens — tas ir arguments, arī politisks arguments.

Freds Brods bija priekšsēdētājs Hjūstonas komitejā par Vjetnamas kara izbeigšanu. Viņa māju divas reizes apšaudīja nezināmi noziedznieki maskās. Hjūstonas gleznotāja Mārgareta Dreijere ļāva izmantot savu studiju sieviešu organizācijām, kuras cīnās par mieru visā pasaulē. Reiz viņas studijas siena tika sagrauta ar lielkalibra šāviņu. Kad Mārgareta Dreijere nolēma drošības labad aizbraukt pie draugiem, viņa konstatēja, ka tās automobilis arī ir sadauzīts.

Dr. Edgars Kreins, Hjūstonas universitātes profesors, cīnījās par nēģeru pilsoņtiesībām un aizstāvēja personas, kas atteicās dienēt armijā. Kādu vakaru viņa māja tika aizdedzināta.

Varmācība visās tās izpausmēs ir raksturīga Amerikai kopš senseniem laikiem, visiem tās paveidiem ir dziļas saknes, arī policistu lietotajai vardarbībai. Amerikāņu policistu vidū vardarbības piekritēji bija jau ilgi pirms tām drūmajām dienām, kad demokrātu partijas kongresa laikā Čikāgā policija atklāja uguni uz jauniešu demonstrācijas dalībniekiem.

Viens no šiem policistiem — Vaiets Erps no Tombstounas (Arizonas štats) bija Amerikas nacionālais varonis. Tombstounā vienmēr ir daudz tūristu, ar tiem pilni arī kovboju krogi, kur «lielais» Vaiets Erps, pa pusei šerifs un pa pusei gangsteris, nogalināja savus pretiniekus. Tūristi pērk suvenīrus atmiņai par Tombstounu un Vaietu Erpu, tāpat kā katoļi pērk suvenīrus, kad apmeklē Romu.

Iebraucot Tombstounā no Tusonas puses, pie pašas pilsētas robežas ir kapsēta, kas vienmēr saista tūristu uzmanību. Viņi sirsnīgi smejas, lasot, piemēram, šādu uzrakstu uz kapa plāksnes: «Šeit dus Bills Smits. Viņš nosauca Džimu Dženkinsu par meli.» Vai arī: «Šeit apglabāts Toms Millers. Pakārts aiz pārpratuma.» To ir vērts iemūžināt fotogrāfijā. Bet apbedīto radinieki stāv pie kapu kopiņām, smaida un labprāt pozē. «Ir nu gan drosmīgi zēni šeit kādreiz dzīvojuši!» domā tūristi.

Daudzi tūristi, kas dodas uz Tombstounu, pa ceļam uzkavējas Tusonā. Ne jau tāpēc, protams, lai apmeklētu amerikāņu mafijas bosus, kuri izvēlējušies par atpūtas vietu šo pilsētu tuksnesī ar silto un sauso klimatu. Tusona ir «mežonīgo Rietumu» kinopilsēta, kur aktieri vairākas reizes dienā demonstrē sajūsminātajai publikai to, ko tā grib redzēt.

Viens no uzņemamās filmas varoņiem ir Džims. Viņš izskatās vareni un lieliski savā kovboja tērpā un ar platmali galvā, no kuras apakšas izspraukušās gaišas matu cirtas. Džims labāk nekā jebkurš cits prot rīkoties ar savu koltu, tomēr viņu nežēlīgi piekauj un pēc tam nošauj. Sevišķi efektīgi aktierim izdodas notēlot nāves ainu. Viņš zibenīgi izrauj savu koltu, bet pretinieks pagūst to pašu izdarīt par kādu sekundes desmitdaļu ātrāk. Atskan šāviens, Džims vaidēdams piespiež rokas pie krūtīm, sagrīļojas, pārbola acis, no viņa lūpām atskan pēdējie lāsti, un, beidzot, viņš smagi nokrīt uz putekļainā bruģa un izstiepj kājas.

Uz kinopilsētas kulišu fona notiek trokšņaina kauja, publika sajūsmināta, bērni skatās kā apburti, tēvi knipsē notiekošo ar saviem fotoaparātiem, un pat mātēm tas viss ļoti patīk.

Bet Džims nav pēdējais no nogalinātajiem, Tajā laikā, kad viņš guļ ielas putekļos, apšaudīšanās un kautiņš vēl tikko vēršas plašumā: šauj no namu jumtiem un logiem, kaut kādi baismīgi tipi uzbrūk saviem pretiniekiem un tos nogalina. Skatītāji nespēj izsekot visam notiekošajam, kāds bērnelis kliedz:

— Sauj taču, šauj, tur vēl viens ir dzīvs!

Tie, kas palikuši dzīvi, iepūš koltu kūpošajos stobros, ar savām līkajām jātnieku kājām pārkāpj pār līķiem, atsien savus zirgus, ātri uzlec tiem mugurā un, aplausiem, sajūsmas saucieniem un svilpieniem skanot, aizauļo tālāk.

Apmierinātie tēvi ieliek futrāļos savus fotoaparātus, bērni turpat uzsāk rotaļu ar šaudīšanos un «slepkavībām», pa jokam «nošauj» arī vairākus tēvus. Pēc tam viņi sāk lūgties vecākus palikt uz nākamo izrādi, bet tie arī paši labprāt grib vēlreiz noskatīties to, ko «apdzied dzejnieki».

Savienotajās Valstīs ir daudz tādu vietu, kur kultivē «mežonīgo Rietumu» tradīcijas, un, jo baismīgāk tas tiek darīts, jo labprātāk šīs vietas tiek apmeklētas. Uzcelt pilsētu «mežonīgo Rietumu» stilā un tādējādi nodrošināt tūristu pieplūdumu ir izdevīgs bizness. Gandrīz tikpat izdevīgs kā tirgošanās ar ieročiem.

Savienoto Valstu iedzīvotājiem pieder 100 miljoni šaujamo ieroču, pa vienam uz katriem diviem iedzīvotājiem, ieskaitot večiņas, mazus bērnus un 17 miljonus garīgi slimo. Katru gadu tiek pārdoti 3 miljoni ieroču: sakarā ar noziedzības pieaugumu tautā nostiprinās doma, ka nepieciešams pašiem sevi aizstāvēt «pēc vecajām amerikāņu paražām», jo policija to nav spējīga izdarīt. Jebkurš amerikānis var nopirkt ieroci — tā nav problēma. Kas grib, var nopirkt pat smago haubici vai ātršāvēju automātisko šauteni, tādu, ar kādām apbruņoti amerikāņu armijas kareivji. Visi mēģinājumi noorganizēt vismaz personiskajā īpašumā esošo ieroču kontroli, piespiežot amerikāņus tos reģistrēt, bija nesekmīgi. Kāds senators, kas ierosināja ieviest ieroču efektīvu kontroli, saņēma draudu vēstules. Ietekmīgas organizācijas, it īpaši Nacionālā strēlnieku asociācija, kuras rezidence ir Vašingtonā, sargā apšaubāmās tiesības jebkuram brīvajam pilsonim turēt ieročus.

Daudzos Savienoto Valstu rajonos, burtiski, nav neviena vīrieša, kurš neprastu rīkoties ar revolveri un šauteni un kurš nevalkātu kovboja zābakus un platmali. No viņiem neatpaliek arī sievietes, un posts tam politiskajam darbiniekam, kurš iedrošinātos apdraudēt viņu tiesības nēsāt ieročus. Tas, kurš grib ieviest ieroču kontroli, mēdz teikt šajos rajonos, nav īsts amerikānis. Valdībai jārūpējas, lai nebūtu noziegumu, nevis jākontrolē ieroči. Amerikāņi ir brīva tauta, arī viņu tēviem un vectēviem bija ieroči, un viņi prata ar tiem rīkoties.

Amerikā katru gadu iet bojā 5000 cilvēku aiz pārpratuma: vai nu kāds ir noturējis kādu citu par noziedznieku, vai kāds netīši nospiedis gaili, tīrot ieroci, vai arī bērni gluži vienkārši ir atdarinājuši to, ko ne vienu reizi vien redzējuši pa televizoru.

— Šī zeme, — teica advokāts nēģeris Miltons Henrijs no Pontiakas, kas atrodas Detroitas tuvumā, — vienmēr ir sējusi varmācības sēklas. Vairākas ražas tā jau ir novākusi. Bet vislielākā raža vēl tikai ienāksies.

Bet pagaidām apbruņotā tauta šauj Pontiakā un Ņuarkā, no vienas piekrastes līdz otrai, un varmācības dzimtenē plūst asinis.

BIZNESS

ASV ir valsts, kas, šķita, ir sasniegusi pilnīgu kapitālisma triumfu, taču tagad to nopietni, varbūt pat galīgi diskreditējusi. Tā ir valsts, kurai par saviem panākumiem jāpateicas «ekonomiskās brīvības» principam, bet tagad tā jau sāk domāt, vai šo principu nevajadzētu aizstāt ar regulēšanu. Daudzi, pat ļoti daudzi taču vienmēr ir izpratuši šo brīvību tikai kā brīvību nerēķināties ne ar ko cīņā par dolāru.

Ja arī pastāv «godīgais» kapitālisms, tad tas saprotams tikai tādējādi, ka brīvajam uzņēmējam ir dotas iespējas parādīt sevi, bet strādniekiem un patērētājiem — tiesības izmantot efektīvus līdzekļus cīņā pret ļaunprātībām, ekspluatāciju un krāpšanu. No šā viedokļa Savienotajās Valstīs godīgā kapitālisma nav, tur ir kapitālistiskie džungļi. Savienotajās Valstīs nav arī demokrātijas, tur ir plutokrātija. Tāpēc miljoniem cilvēku, kas dzīvo Eiropā, jābūt pateicīgiem saviem senčiem par to, ka viņi nav emigrējuši uz Ameriku.

Laikam gan nekur citur pasaulē tā neaplaupa darbatautu kā Amerikā, nekur citur tik bezkaunīgi nedzenas pēc peļņas un nekur citur uzņēmēji tik nekautrīgi neiegūst tādus labumus no apzinātas viņu preču nepilnvērtības. Tā tas notiek varbūt vienīgi zemēs, kur amerikāņu rūpnieki pamatīgi iekārtojušies, lai šīs zemes pakļautu «svētīgajiem» amerikāņu ekonomiskajiem principiem.

Jaunais advokāts Ralfs Neiders, kas Savienotajās Valstīs uzsāka patērētāju interešu aizstāvēšanu, jo neviens cits ar to negribēja nodarboties, konstatēja, ka «brīvās ekonomikas» valstī notiek bezgalīgi daudz noziedzīgu mahināciju un izvērsusies nekaunīga un atklāta dzīšanās pēc peļņas. Rūpniecības dūži mēģināja

3 2520 49 aizbāzt muti pārāk ziņkārīgajam advokātam: kad Neiders, sīki iepazinies ar automobiļu un kara rūpniecības gigantu «General Motors», paziņoja, ka šā koncerna uzņēmumos ražotais «Corvair» markas automobilis ir nedrošs un pat bīstams, advokātu kantoris, kas pārstāvēja «General Motors» intereses, nevarēja izdomāt nekā labāka kā uzdot privātam detektīvu birojam kompromitēt jauno advokātu, atmaskojot viņu kaut kādā neglītā rīcībā. Taču mēģinājums piespiest Neideru klusēt neizdevās. Privātdetektīvi ne tikai nevarēja atrast neko kompromitējošu, bet arī paši sevi atmaskoja, un «General Motors» prezidents bija spiests atvainoties Neideram un vēlāk arī pārtraukt «Corvair» ražošanu.

Amerikāņu automobiļi vienmēr ir bijuši viens no šīs ļoti bagātās valsts simboliem. Miljonos cilvēku tie radīja skaudību, spilgti liecināja par amerikāņu labklājību, tie bija amerikāņu ekonomiskās sistēmas «pārākuma» iemiesojums. Turpretim īstenībā amerikāņu automobiļu kvalitāte vienmēr ir bijusi apšaubāma, bet to cenas absolūti neatbilda pašizmaksai.

Senators Heilords Nelsons atklāja vienu no Savienoto Valstu visstingrāk glabātajiem noslēpumiem, paziņodams pārsteigtajai sabiedrībai, kāda ir Forda automobiļu pašizmaksa un cik šis koncerns nopelna, tos pārdodot.

Pēc senatora datiem, viens vidējās klases «Galaxy» markas automobilis Fordam izmaksā 1360,38 dolārus, pie tam, protams, daudzas detaļas Fords pērk no citām firmām, kas ir viņa koncerna meitas uzņēmumi. No tirdzniecības uzņēmumiem Fords par šo automobili ņem 1872,37 dolārus, bet tā pārdošanas cena jau ir 2676,82 dolāri. Taču arī šī cena vēl ne tuvu nav tā, kura automobiļa pircējam būs faktiski jāsamaksā, jo par 2676,82 dolāriem viņš saņem tikai automobiļa karkasu, tiesa gan, braukšanas kārtībā, bet bez nepieciešamā iekšējā iekārtojuma. Tā kā ražotāji zina, ka pieprasījums pēc tā vienmēr ir liels, nosakot cenu, viņi rīkojas vēl patvaļīgāk. Kā izteicās Nelsons, iekārtas cena pārsniedz tās pašizmaksu par 57,8 — 293 procentiem,

Transporta ministrija 1970. gada oktobrī publicēja

Vašingtonā brīdinājumu, ka četriem miljoniem automobiļu «Ford» pie lielas slodzes var lūzt priekšējā ass. Drīz pēc tam ministrija ierosināja tiesā prāvu pret sabiedrību «General Motors» tāpēc, ka tā nav paziņojusi 200 tūkstošiem šoferu, kuri brauc ar sabiedrības ražotajām mašīnām, ka, pēc varas orgānu domām, tās nav drošas.

Neiders konstatēja, ka dažas bremžu eļļas, kuras lieto trīs automobiļu rūpniecības giganti — «General Motors», «Ford» un «Chrysler» —, neatbilst absolūtas drošības prasībām. Kā izteicās Neiders, buferi konstruēti tā, ka tie jau iziet no ierindas, ja sadursmes laikā ātrums bijis pat tikai 5 kilometri. Autoriepas, kuras ražo firma «B.F. Goodrich, Goodyear, Firestone, Uni-Royal and General Tyre», neizturēja pārbaudi, tomēr tās joprojām tiek pārdotas.

Nacionālais produkcijas kvalitātes kontroles birojs bija spiests apliecināt Neidera izvirzīto apsūdzību pareizību. Tas konstatēja, ka katra desmitā automobiļa detaļa neatbilst izvirzāmām prasībām. Pārbaudot tika konstatēts, ka sevišķi sliktas kvalitātes ir benzīna tvertnes: no 7644 pārbaudītajām jaunajām benzīna tvertnēm vairāk nekā ceturtajai daļai bija defekti.

Laikraksts «The Wall-Street Journal», kuru nekādi nevar turēt aizdomās par antipātijām pret kapitālismu, atzina, ka pārbaudē, kas tika izdarīta amerikāņu automobiļu rūpniecībā 1970. gadā, atklājās nepievilcīga aina. Laikraksts konstatēja: kad amerikānis pērk jaunu automobili, pēdējam jau ir tādi defekti, kuri labākajā gadījumā rada sašutumu, bet pa lielākajai daļai ir bīstami.

Amerikā jebkurš zina, ka nopirktā automobiļa mūžs nebūs ilgs. Nekā mūžīga, protams, nav, bet nekad vēl automobiļi nav bijuši tik neizturīgi kā tagad. Agrāk pirka vienkārši automobili, bet tagad pērk modernu automobili. Modi nosaka Detroita, bet, tā kā mode mainās, tad arī automobilim nav jābūt sevišķi izturīgam. Ja kādam tas nepatīk, tad viņš jāietekmē ar reklāmu.

Un reklāma nav jāgaida. Tā vel pāri valstij vulgāras retorikas lavīnu. Uz katru amerikāni iznāk 1734 reklāmas sludinājumi dienā jeb 632 910 sludinājumi gadā. Reklāma nemitīgi griežas pie patērētājiem 6000 radiostaciju un apmēram 700 televīzijas staciju pārraidēs, no žurnālu lappusēm, no lielajiem reklāmstabiem, no namu fasādēm, autobusiem un no milzīgajiem ekrāniem, kas kopā ar autošosejām padara apkārtni neglītu.

Neviens Savienotajās Valstīs nekur nevar patverties no trokšņainās reklāmas plūsmas. Bet arī tā nespēj pārvērst amerikāņu automobiļus par pasakainām ekipāžām, par kādām tos vēl šur tur pasaulē uzskata. Ar automobiļiem Amerikā ir tāds pats stāvoklis kā ar daudz ko citu šajā zemē — tiem ir tikai skaista āriene.

Amerikāņu komerciālā reklāma pārvērtusi miljoniem cilvēku par patēriņa vergiem, tāpēc viņi bija pārsteigti, kad Ralfs Neiders aicināja doties uzbrukumā šim svētumam. Neiders izmantoja visiem saprotamus argumentus. Viņš pierādīja, ka rūpniecība, kura ražo higiēnas un kosmētikas līdzekļus un kuras apgrozījums ir 2,5 miljardi dolāru gadā, pārdod mutes skalošanas līdzekļus, kuri, kā apgalvo zobārsti, var izraisīt mutes dobuma slimības. Neiders konstatēja, ka mazgāšanas līdzekļi satur vielas, kas rada ādas iekaisumus. Zobu pastām un dažiem iecienītiem dzērieniem ir kaitīgi piemaisījumi, kas var kļūt par iekšējo orgānu slimību cēloņiem.

Taču atmaskojumi, ar kuriem nāca klajā Neiders, neietekmēja reklāmas milžus. Viņi vēl enerģiskāk centās iestāstīt patērētājiem, cik ļoti tiem nepieciešamas sausas paduses un sniegbalti krekli. Nelāga smaka no mutes ir gandrīz vai tāds pats ļaunums kā spitālība, vecs automobilis liecina par mazturību, ja jūs pats gatavojat ēdienu, tad tā ir vecuma pazīme, sviedru traips kreklā vai blūzē ir kauns un negods.

Dažus mazgāšanas un kosmētikas līdzekļus, kurus patērētājiem uzbāzīgi ieteic nejēdzīgā, bet neapšaubāmi efektīvā reklāma, pārdod par cenām, kas 5—20 reizes pārsniedz to pašizmaksu. Katru dienu pie neona lampu gaismas pielieto milzīgo pašapkalpošanās veikalu (supermārketu) kasēm patērētāji apzināti tiek apkrāpti par miljardiem dolāru. Toties Amerikā ir «brīvā ekonomika», tai ir dota brīvība aplaupīt visus, kurus vien var aplaupīt, un jo sevišķi nēģeru geto iemītniekus, ja viņiem vēl ir kaut daži centi.

Reklāma trokšņo, un, jo uzbāzīgāka tā ir, jo izdevīgāka tā ir reklāmas devējiem.

Daudzi izstrādājumi tiek pārdoti ar krāpnieciskas reklāmas palīdzību, un tā izmaksā pusi no izstrādājumu cenas. Dažiem izstrādājumiem ir tik zema kvalitāte, ka pat laikraksts «The Wall-Street Journal» reiz kādu rakstu par izdarīto preču kvalitātes pārbaudi sāka ar šādiem vārdiem: «Jumti tek, krekli saraujas, rotaļlietas ievaino bērnus, tosteri neapgrauzdē maizi, pļaujmašīnas nepļauj zāli, papīra pūķi nepaceļas gaisā, radiouztvērēji klusē, televizori un kinoprojektori nedod attēlu. Vai tiešām Amerikā nekas vairs nedarbojas?»

Bojātie sildaparāti katru gadu ievaino vairāk nekā 125 tūkstošus amerikāņu. Zāles pļaujmašīnas un veļas mazgājamās mašīnas, ko izgatavo ar defektiem, rada traumas 100 tūkstošiem amerikāņu, 30 tūkstoši amerikāņu dabūja ievainojumus, jo bija nopirkuši elektriskās auklas ar defektiem. No katriem simt pārdotajiem krāsu televizoriem 74 nepieciešams lielāks vai mazāks remonts jau pirmajos trijos gados pēc nopirkšanas. Pēc Nacionālā produkcijas kvalitātes kontroles biroja domām, Amerikas Savienotajās Valstīs ražo 122 marku krāsu televizorus, kuri var jebkurā brīdī aizdegties. Firma «Electrodyne» iemānīja ārstiem un slimniekiem sirdsdarbību stimulējošus aparātus, kas izrādījās ļoti nepilnīgi. Inplantēti sirds slimnieku ķermenī, tie apsolīto 18 mēnešu vietā darbojās ne vairāk kā 3 mēnešus. Daudzos gadījumos bija jāizdara steidzama operācija, lai apmainītu stimulatoru, bet arī otrs inplantētais aparāts tūlīt pat sabojājās. Un atkal slimniekam bija jāiet uz operāciju, jāmaksā vēl 4 tūkstoši dolāru un ar bailēm nepārtraukti jāieklausās savas sirds pukstos.

ASV prezidenta padomnieks pārtikas jautājumos Dr. Zans Meijers atzina, ka konservi, kurus pārtikas rūpniecība ražo suņiem, kvalitātes ziņā ir daudz labāki nekā cilvēkiem paredzētie konservi. Pārbaudījis dārgos konservus, kas iepildīti krāšņās kārbās, Meijers secināja, ka cilvēki daudz vairāk iegūtu, ja ēstu ceptus tārpus, jo tajos vismaz ir kaut nedaudz olbaltumvielu. Meijers konstatēja arī, ka daži dārzeņi speciāli tiek izaudzēti ar biezu mizu, lai tos būtu vieglāk iesaiņot un pārvadāt, kaut gan dārzeņu barības vērtība stipri samazinās. Uz šādu faktu fona nav nekāds brīnums, ka Savienotās Valstis jau 1949. gadā atradās 11. vietā pasaulē cilvēku mūža ilguma ziņā un kopš tā laika ir noslīdējušas vēl zemāk.

Amerikāņiem nekad nav bijušas nekādas izredzes te kaut ko grozīt, jo viņi ir pakļauti ekonomikas haizivju patvaļai. Amerikāņi ir ļāvuši, ka rūpniecības giganti viņiem iestāsta: tas, kurš nelieto mutes skalošanas līdzekļus, aizvaino cilvēku sabiedrību. Kaut gan valdības Pārtikas un medikamentu kvalitātes jautājumu pārvalde bija spiesta atzīt, ka Ralfam Neideram ir taisnība un ka pārdodamie mutes skalošanas līdzekļi nespēj novērst mutes smakošanu, — mutes skalošanas līdzekļu bizness joprojām zeļ un plaukst, un dod 212 miljonu dolāru ienākumu gadā, jo simpātiski ļaudis no televizoru ekrāniem apgalvo, ka viņi lieto mutes skalošanas līdzekļus un no viņu mutes plūst tikai aromāts.

Lai gan daudzi ārsti un ķīmiķi atbalstīja Ralfu Neideru, kurš atmaskoja arī citus nesamērīgi dārgus higiēnas līdzekļu rūpniecības izstrādājumus, tirdzniecība ar tiem turpinās, reklāma kļūst arvien skaļāka, arvien uzbāzīgāka un arvien grūtāk ir vērsties pret lielajām firmām, kas valda tirgū un manipulē ar cilvēku domāšanas veidu.

Neiders ir vīrišķīgs, kompetents un enerģisks cilvēks, bet viņa balss ir pārāk vāja salīdzinājumā ar vareno kori, kādā runā noteicēji tirgū. Neviens amerikāņu laikraksts neriskēja publicēt rakstus, kuros tika atmaskoti mazgāšanas līdzekļu rūpniecības milži. Šādiem reklāmas devējiem neviens neuzbrūk: ja tas līdzinās pašnāvībai, vēlēšanās izmantot preses brīvību atkrīt.

Kā ziņoja Pārtikas un medikamentu kvalitātes jautājumu pārvalde, vairāk nekā 300 no Savienotajās Valstīs pārdodamām dažādām tabletēm pret visādām kaitēm un slimībām, pret aptaukošanos un noliesēšanu, pret sliktiem sapņiem un grēmām ir absolūti neefektīvas. Un tomēr tās glītā iesaiņojumā kaudzēm sakrautas uz supermārketu un aptieku letēm, tās pārdod un pērk, jo reklāma izrādījās skaļāka nekā brīdinājumi, tirdzniecība zeļ un plaukst, cilvēkiem jādod iespēja pirkt to, ko viņi grib, bet viņi grib tabletes.

Amerikāņi, atbraukuši pāri okeānam, bez mitas sūrojas par šejienes «skandalozajiem» sanitārajiem apstākļiem. Viņi ir cieši pārliecināti, ka dzīvo vistīrīgākā valstī pasaulē, un neviens viņiem nespēj iegalvot, ka tā nav taisnība. To nespēj izdarīt pat Patērētāju savienība, kura pārbaudot konstatēja, ka katrā astotajā gaļas konservu kārbā bija kukaiņi un to kūniņas, žurku un peļu spalvas un citi svešķermeņi. ASV pilsētās ir tādas lopkautuves un gaļas pārstrādāšanas uzņēmumi, kas jebkurā Eiropas valstī tiktu slēgti antisanitārā stāvokļa dēļ. Lai gan tur ik uz soļa ir netīrība, taču šie uzņēmumi netiek slēgti: nepieciešamības gadījumā inspektoram iedod kukuli — un viss paliek pa vecam. Peļņa nemazinās. Rezultātā šajā valstī katru gadu tiek reģistrēti divi miljoni zarnu saslimšanas gadījumu.

Longailendas salā, kas ir sava veida Ņujorkas guļamistaba un kur dzīvo vairāk cilvēku nekā Hamburgā, Minhenē, Rietumberlīnē un Frankfurtē pie Mainas kopā, Patērētāju savienība konstatēja, ka no 40 pārbaudītajiem veikaliem 34 veikalos safasētā gaļa tika pārdota par paaugstinātu cenu. Šī krāpšana katrai ģimenei vidēji izmaksāja 6 dolārus nedēļā.

Pēdējos 25 gados Savienoto Valstu augstākais ekonomikas kontroles orgāns — Federālā tirdzniecības komisija slēgusi apmēram 5 tūkstošus uzņēmumu, kas sistemātiski krāpa patērētājus, pārdeva sliktas kvalitātes preces, pārkāpa lēmumus par monopoltirdzniecību. Taču nopietni tas nevienu nav skāris.

Trīs ASV lielākie farmaceitiskās rūpniecības uzņēmumi — «American Cyanamide Company», «BristolMayers and Co» un «Charles Pfeiser and Co» savā starpā vienojās par antibiotiskā preparāta petraciklīna cenu. Šā medikamenta 100 ampulu izgatavošana firmām vidēji izmaksāja 2,5 dolārus, bet no slimniekiem, kam petraciklīns bija ļoti nepieciešams, tās iekasēja 51 dolāru; un tā tas turpinājās 8 gadus, līdz šī afēra beidzot tika atklāta.

Kā izteicās prokurors Harijs Sklarskis, minētās trīs firmas, pārdodot petraciklīnu, kopš savstarpējās vienošanās par cenu nopelnījušas vairāk nekā miljardu dolāru. Taču tiesa nevarēja piedzīt no katras firmas vairāk par 150 tūkstošiem dolāru, jo Amerikas Savienotajās Valstīs tas ir augstākais naudas sods. Un farmaceitiskās rūpniecības giganti bez jebkādām grūtībām samaksāja šo naudas sodu, jo tas bija to vērts.

Šāda veida nolīgumi atklājas reti, jo to dalībnieki ir tikpat veikli, cik viņu upuri ir bezpalīdzīgi. Federālās tirdzniecības komisijas uzdevums ir raudzīties, lai tirgū tiktu ievēroti godīgas tirdzniecības noteikumi. Taču komisijas ierēdņi nav spējīgi šo uzdevumu izpildīt; viņi atrodas tādā pašā stāvoklī, kādā nokļūtu rota kareivju, kurai pavēlētu «izķemmēt» džungļus Amazones krastos.

Kā izteicās koncerna «General Electric» bijušais viceprezidents Kvīns, apmēram viena trešdaļa visu amerikāņu sabiedrību savā starpā vienojas par cenām; tā saucamais «Kleitona akts», kas aizliedz ierobežot brīvo konkurenci, pārvērties par tukšu papīrīti. Likumu neievērošanu sākuši uzskatīt par sīkiem pārkāpumiem, naudas sodus — par ordeņiem, kurus iegūst kaujās, bet korektu uzvešanos — par vājuma izpausmi.

Pēc Ralfa Neidera izteikumiem, Savienotajās Valstīs bārdas skujamo aparātu asmeņus tīši izgatavo tā, lai tie momentāni kļūtu neasi un lai vajadzētu pirkt jaunus. Sieviešu zeķēm valdziņi noirst, tās pirmo reizi uzvelkot kājās. Dārgs uzvalks, kuru kāds pircējs iegādājās labākās amerikāņu firmas «Brooks Brothers» veikalā, saplīsa tieši pēc divām nedēļām. Losandželosā kāda dāma, kas nopirka svārkus veikalā «Magine», vienā no labākajiem tirdzniecības uzņēmumiem, kurš paredzēts snobiem, par savu dārgo pirkumu priecājās vēl īsāku laiku: svārki neizprotamu iemeslu dēļ pārvērtās par lupatu tieši divas stundas pēc tam, kad viņa tos bija uzvilkusi.

Nēģeru kvartālos itin viss — mēbeles, apģērbi, pārtika — ir dārgāks nekā rajonos, kur dzīvo baltie amerikāņi. Tas, ko Ņujorkas priekšpilsētās baltajiem pārdod par 1 dolāru, Hārlemā maksā vismaz 1,2 dolārus. Tas, kas Bostonas aristokrātu rajonā maksā 5 dolārus, nēģeru apdzīvotajā Roksberijā maksā 6 dolārus. Bet tas, ko Vašingtonas priekšpilsētās var nopirkt par 100 dolāriem, galvaspilsētas nēģeru kvartālos maksā 150 dolārus un vēl vairāk. Tādējādi nēģeri, trūcīgie baltie no Kentuki, indiāņi pilsētās, kas atrodas ap viņu rezervātiem, un meksikāņi no apelsīnu plantācijām Kalifornijā maksā «nabadzības nodokli».

Laikraksta «Washington Post» reportieris Roberts Meinards, kas apmeklēja Vašingtonas nēģeru kvartālus, bija pārsteigts par šā «nabadzības nodokļa» milzīgajiem apmēriem. Piemēram, Louriju "laulātais pāris pastāstīja, ka viņi nopirkuši tirdzniecības namā «Walter and Thomas» lietotu kombinēto radiouztvērēju un televizoru par 400 dolāriem. Firmai «Walter and Thomas» šis aparāts izmaksāja 90 dolārus. Gvendolaine Selmena, kuras vīrs pelnīja 80 dolārus nedēļā, nopirka mēbeļu veikalā «Tops Furniture» dīvānu un atpūtas krēslu par 313 dolāriem, bet Vašingtonas pilsētas Džordžtaunas rajonā, kur dzīvo baltie, šīs mēbeles maksāja 199 dolārus.

Meinards bija sašutis, bet Federālajai tirdzniecības komisijai tas nebija nekas jauns, jo tā jau agrāk daudzās pārbaudēs bija konstatējusi, ka trūcīgajiem ļaudīm par tādas pašas un pat sliktākas kvalitātes precēm jāmaksā dārgāk. Ja viņi nokavē maksājumus par precēm, kas pirktas uz nomaksu, viņiem šīs preces atņem. Ja viņi pirkuši uz kredīta vienlaikus vairākus priekšmetus, daļu no tiem jau samaksājuši, bet par pārējiem vēl nav paguvuši to izdarīt, tad viņiem atņem arī jau samaksātos priekšmetus. Dažkārt tirgotājs viņiem dod vēl šādu iespēju: ja klients pērk vēl kaut ko, tad viņam samaksas termiņu uz pāris mēnešiem pagarina.

Rezultātā aug parādi. Un arī naids. Kad pēc Martina Lutera Kinga noslepkavošanas nēģeru rajonos sākās nemieri, pirmām kārtām tika aizdedzināti tie veikali, kuru īpašnieki sevišķi nekaunīgi aplaupīja melnos pircējus. Studenti, kas palīdzēja Neideram izdarīt pētījumus, aptaujājot nēģeru kvartālu iedzīvotājus, konstatēja, ka baltie tirgotāji visnekaunīgākā kārtā aplaupa vismaz katru ceturto nēģeru ģimeni. Tie ir tipiski rīkļurāvēji, viena no visnejēdzīgākām parādībām Amerikā.

_ No tirgotājiem Amerikā neatpaliek ari daži ārsti. Ārstu arodorganizācijas izlietoja plašai propagandas akcijai 50 miljonus dolāru, lai novērstu to, ko viņi nosauca par «medicīnas socializāciju», bet kas īstenībā bija tikai minimāla veselības aizsardzība, kuru finansēja valsts. Bagātākajā valstī pasaulē mirstība trūcīgo iedzīvotāju vidū vecumā līdz 35 gadiem ir četras reizes lielāka nekā turīgo amerikāņu vidū, jo trūcīgos apkalpo ārkārtīgi maz ārstu. Misisipi štatā nēģerietei sešas reizes vairāk draud nāve dzemdību laikā nekā jebkurai baltajai amerikāņu sievietei. Daudzos Amerikas nēģeru graustos katrs desmitais bērns mirst jau zīdaiņa vecumā; viņš var kliegt, cik vien grib, tik un tā neviens ārsts pie viņa nenāks, jo tas nav izdevīgi. Dr. Džeks Geigers no Tafta medicīnas centra Jaunanglijā trūcīgo cilvēku medicīnisko apkalpošanu Savienotajās Valstīs nosauca par «nacionālo katastrofu».

Dr. Maikls Debeikijs, viens no pasaulē pazīstamajiem speciālistiem sirds un asinsvadu ķirurģijā, teica, ka «kvalificēta medicīniskā apkalpošana ir pieejama tikai tiem cilvēkiem, kam ir nauda». Debeikijs nav izteicies gluži precīzi: daudzi cilvēki, kuriem nav naudas, vispār nesaņem nekādu medicīnisko palīdzību.

Apsekošana, kas tika izdarīta 11 600 trūcīgās ģimenēs Ziemeļkarolīnā, parādīja, ka 64 procenti ģimeņu nekad nav griezušies medicīnas iestādēs. Šā štata 15 apgabalos bija, lielākais, 3 ārsti katrā, 5 apgabalos — pa vienam ārstam, bet vienā apgabalā vispār nebija ārsta.

Ziemeļkarolīna ir trūcīgs štats, bet Amerikā ir daudz trūcīgu štatu, kur medicīniskā apkalpošana atrodas vāji attīstīto zemju līmenī un pat vēl sliktākā stāvoklī, turpretim lielajās pilsētās desmitiem tūkstošu ārstu rauš lielu naudu.

Ņujorkā rentgenologs, kura rīcībā ir valsts algotais medicīnas palīgpersonāls, pelna vairāk nekā 100 tūkstošus dolāru gadā, bet savam vecākajam tehniķim viņš maksā tikai 185 dolārus nedēļā.

Kādā medicīnas darbinieku kongresā ārsts, kas vēl nebija zaudējis ticību tam, ka ārstu uzdevums ir palīdzēt cilvēcei, sūdzējās, ka arvien lielāks skaits viņa kolēģu, cenšoties nopelnīt pēc iespējas vairāk, liek saviem pacientiem arvien no jauna ierasties uz izmeklēšanu. Pacienti, nezinādami ārstu slepenos nodomus, tiem uzticas un maksā lielus honorārus. Lai gan pastāv valsts atbalstīta medicīniskā apkalpošana, jebkurš vidusmēra amerikānis zina, ka viņš uz ilgu laiku nonāks ļoti lielās materiālās grūtībās, ja pats vai kāds no viņa ģimenes locekļiem saslims ar slimību, kas prasa ilgstošu ārstēšanos vai operāciju. Tā kā valsts sedz tikai niecīgu daļu no ārstēšanās izdevumiem, bet ārsti prasa nesamērīgi lielus honorārus, slimnieki spiesti paši piemaksāt daudz naudas. Tādējādi šie cilvēki, iestiguši parādos un sarūgtināti par savu bezizejas stāvokli, pēkšņi ierauga alkatīgo amerikāņu sabiedrību tādu, kāda tā ir; viņi pat nevarēja iedomāties, ka šī sabiedrība var tik nežēlīgi ar viņiem apieties.

Divas trešdaļas no ārstēšanās izdevumiem Savienotajās Valstīs maksā paši slimnieki. Sociālās nodrošināšanas iestādes sedz tikai 40 procentus no gados vecāku cilvēku ārstēšanās izdevumiem. Tas ir ļoti maz. Kad gados vecāki cilvēki saslimst, viņu ietaupījumi ātri izsīkst, viņi iestieg parādos un drīz vien nonāk nabadzībā, bet ārsti, no kuriem daudziem pieder liels skaits akciju un kuri ir miljonāri vai gluži vienkārši bagāti cilvēki, vienaldzīgi izraksta rēķinus. Konjunktūra ir labvēlīga, un nav nekādas jēgas to ignorēt.

Kāds ārsts Ņujorkas pilsētas Bruklinas rajonā sarausa solīdu kapitālu, strādājot organizācijā «Medicare», kas nodarbojas ar sirmgalvju aizgādniecību. Pēc tam viņš pārcēlās uz Maiami Florīdā, kur iekārtojās analoģiskā organizācijā un trīskāršoja savu bagātību.

Viņa kolēģis «nopelnīja» tik daudz naudas, ka varēja uzcelt savu klīniku. Pusotra gada laikā viņš saņēma no sociālās nodrošināšanas iestāžu kases apmēram 300 tūkstošus dolāru, nemaz jau nerunājot par summu, kuru viņam samaksāja paši slimnieki un kura bija vismaz par divām trešdaļām lielāka.

Kāds cits ārsts saņēma no sociālās nodrošināšanas iestādēm 42 tūkstošus dolāru par 8275 injekcijām, ko viņš izdarīja 149 slimniekiem; un vēl kāds cits ārsts par 48 pacientu apmeklēšanu mājās saņēma 58 tūkstošus dolāru, bet viņa kolēģis līdzīgā kārtā gada laikā iebāza sev kabatā 146 tūkstošus dolāru.

Veselības aizsardzības jomā Savienotajās Valstīs pašlaik vērojams kaut kas līdzīgs tam, kas notika senāk, kad pirmie pārceļotāji valsts rietumos atrada zeltu: ādere jāiztukšo, kamēr nav ieradies kāds cits, kas to var atņemt. Turklāt vērīgi jāapskatās, vai nevar atrast vēl solīdāku avotu.

Apmēram 500 amerikāņu ārstu pilnīgi un desmitiem tūkstošu ārstu līdztekus savai parastajai praksei specializējas aptaukošanās ārstēšanā. Būt «slaidam» ir loti svarīgi. To simtiem reižu dienā atgādina pa televizoru un radio. «Slaidums» ir jauneklīga svaiguma, vitāla spēka, aktivitātes un veselīga dinamiskuma pazīme.

Pēc slaiduma propagandētāju domām, 40 miljoniem amerikāņu ir lieks svars. Tas ir lielisks tirgus. Amerikāņi, kas aptaukojas, tērē apmēram 400 miljonus dolāru gadā, lai viņi atbilstu pa televizoru demonstrējamiem ideālajiem apmēriem, un ārsti viņiem šajā jomā labprāt palīdz.

Pārtikas un medikamentu kvalitātes pārvalde vienas vienīgas operācijas laikā konfiscēja 20 miljonus tablešu, kuras it kā palīdzot to lietotājiem kļūt slaidiem, bet faktiski ir īsti surogāti. Visas šīs tabletes nokļuva pie patērētājiem tāpat caur ārstu rokām.

Speciāla ASV senāta iecelta izmeklēšanas komisija pētīja krāpniecības problēmu pretaptaukošanās zāļu ražošanā. Komisijas priekšsēdētājs Filips Hārts, rezumējot tās darba rezultātus, paziņoja, ka farmaceitiskā rūpniecība un ārsti acīmredzot «pārkāpj ētiku». Taču, kas ir ētisks un kas nav ētisks, to nosaka nevis senators, bet gan reklāma. Un reklāma apgalvo, ka tautai jābūt «slaidai», un ārsti tai piebalso, vēl jo vairāk tāpēc, ka galvenais šajā lietā ir izdevīgais bizness, vienalga, ar kādām metodēm.

Amerikas medicīnas asociācija, kas daudzējādā ziņā palīdzēja sabotēt pat minimālo valsts medicīnisko apkalpošanu, bez mitas skandina, ka «attiecības starp ārstu un pacientu ir svētas», bet šis «svētums» jau sen neskaitāmos gadījumos aprobežojas ar čeka izrakstīšanu uz ārsta vārda. Kas nevar izrakstīt čeku, tas pats ir vainīgs, kam vispār nav čeku grāmatiņas — vēl jo vairāk.

Katru gadu 100 tūkstoši ārstu tiek atmaskoti negodīgas prakses piekopšanā. Taču Amerikā medicīna ir nevis sociāla problēma, bet gan bizness, un bizness necieš sentimentalitāti. Tas attiecas arī uz kalnrūpniecību, kas tāpat grib gūt peļņu."

Savienotajās Valstīs, kur daudzās nozarēs tiek ieviesta moderna tehnoloģija, lielākā daļa ogļraktuvju ir līdzīga ellei. Katrs divpadsmitais amerikāņu kalnracis mirst šahtā. Kopš 1930. gada pusotra miljona kalnraču kļuvuši par invalīdiem nelaimes gadījumu vai slimību rezultātā un noslīdējuši uz zemākā pakāpiena iedzīvošanās kārās sabiedrības hierarhijā; visu aizmirsti, viņi nīkuļo kaut kur drūmajos Tenesī, Kentuki vai Montānas rajonos. Kas viņus redzējis, runājis ar viņiem un sapratis viņu stāvokļa bezcerīgumu, tas vairs nevar cienīt cilvēkus, kuri atbild par šīs zemes morāli, ko mēro ar dolāriem.

Apmēram simt gados amerikāņu šahtās sprādzienu, nogruvumu un plūdu rezultātā gājuši bojā 120 tūkstoši kalnraču. Vidēji 100 cilvēku mēnesī. Neviens nezina, cik kalnraču šajā laikā miris no nelaimes gadījumu un slimību sekām, kuras sevišķi izplatītas šīs profesijas cilvēku vidū. Ir zināms tikai tas, ka katrs amerikāņu kalnracis, ja viņš paliek dzī^rs, nostrādāto gadu laikā dabū 3—4 vairāk vai mazāk smagas traumas. Ir zināms arī tas, ka katrs astotais kalnracis mirst ar plaušu slimībām. Pneimokonioze pastāvīgi ir blakus kalnracim, tāpat kā ūdens -tjūrniekam.

Firma «Consolidation Coal Company», kuras šahtā Nr. 9 Farmingtonā (Rietumvirdžīnijā) tikai dažos 1969. gada mēnešos gāja bojā 78 cilvēki, kopš 1963. gada saņēmusi no valdības orgāniem 25 nopēlumus par elementārās darba aizsardzības trūkumu. Taču nopēlums un peļņa ir divas dažādas lietas. Galu galā peļņa ir galvenais, bet, kas attiecas uz upuriem, tad tie ir nenovēršami; šahtās tie vienmēr esot bijuši un būs, un nav ko izplūst sentimentalitātē.

Iedzīvošanās kāre pārņēmusi arī privāto dzelzceļu sabiedrību bosus un akcionārus. Arī viņi grib gūt peļņu. Bet šis naudas raušanas ceļš nav bez ērkšķiem: 30 tūkstoši reižu gadā notiek vilcienu katastrofas, iet bojā vidēji 2300 cilvēku, tiek ievainoti apmēram 24 600 cilvēku; katru dienu no sliedēm noskrien 15 vilcieni.

Laurelā, mazā Misisipi štata pilsētiņā, tas notika tā.

Preču vilciens Nr. 159, kuram bija 139 vagoni, iebrauca pilsētā, ar savu garo, griezīgo kaucienu iztraucēdams agrā rīta klusumu. Laurelas iedzīvotājiem šie nejēdzīgie kaucieni bija tikpat parasta parādība kā karstums vasarā vai nabadzība nēģeru dēju būdās. Pie pilsētas robežas mašīnists samazināja ātrumu līdz 30 jūdzēm stundā, un vilciens dārdēdams brauca pa nēģeru kvartālu. Pēkšņi vienai no cisternām, kurā bija 30 tūkstoši mārciņu propāna gāzes, sašķīda ritenis. Cisterna apgāzās uz sāniem un vilka sev līdzi četrpadsmit citas cisternas. Spēcīgs sprādziens satricināja visu apkārtni, tam sekoja vairāki vēl spēcīgāki sprādzieni. Liesmu lavīna vienā mirklī satvēra savos drausmīgajos apkampienos koka barakas ar vēl guļošiem melnajiem pilsētas iedzīvotājiem. Sprādzieni turpinājās veselu stundu, cisternu un vagonu lauskas aizlidoja puskilometra un vēl lielākā rādiusā. Kad viss apklusa, Laurela izskatījās pēc karā izpostītas pilsētas; visur raudāja un vaimanāja cilvēki, 33 cilvēki bija ievainoti un 2 nogalināti (tiešām brīnums, ka cieta tik maz cilvēku!), 54 mājas bija pilnīgi sagrautas, 1350 mājas bojātas, no divām rūpnīcām bija palikušas tikai drupas, stipri cietušas bija sešas skolas un piecas baznīcas.

Laurelas iedzīvotājiem tā bija katastrofa, laikrakstiem — informācija, dzelzceļa sabiedrības īpašniekiem — viens no daudzajiem nelaimes gadījumiem, kuri «nav novēršami».

20 dienas pēc šīs katastrofas Kritā (Nebraskas štats) vilciens ietriecās divās uz sliedēm stāvošās cisternās ar šķidro amonjaku — un tās uzsprāga. 8 cilvēki gāja bojā un 35 tika ievainoti.

Nevienā tehniski attīstītā valstī dzelzceļu saimniecība nav tik katastrofālā stāvoklī kā Savienotajās Valstīs. Tur ir tādi sliežu ceļi, kur no sliedēm noiet pat stāvoši vilcieni, tie iegrimst, salaužot gulšņus, vagonu asis saliecas. īstdžermentaunā, kur no sliedēm nogāja vilciens ar cisternām, kas bija pildītas ar butānu, izmeklēšanas komisija konstatēja, ka katastrofas vietā bijis ceļš, kas būvēts 1907. gadā, un sliedes kopš tā laika nav mainītas. Dažkārt pa šādām sliedēm brauc vilcieni, kas ved indīgas vielas vai slāpekli. ASV Transporta ministrijas Kustības drošības nodaļas priekšnieks Viljams Dženings uzskata: ja nelabvēlīgu apstākļu sagadīšanās dēļ kāds no šādiem sastāviem noies no sliedēm, tas var maksāt dzīvību vismaz 100 tūkstošiem cilvēku.

Viljams Bleks no Vašingtonas Federālās dzelzceļu pārvaldes pastāstīja, ka ik dienas ceļā atrodas tūkstošiem dzelzceļa sastāvu ar indīgām vai radioaktīvām vielām un vismaz tūkstoš vagonu ar munīciju. Viņš izteicās, ka jebkurā dienā var notikt ļoti liela nelaime, jo prāva daļa ekspluatējamā ritošā sastāva ir sliktā stāvoklī un sliežu ceļi netiek pienācīgi uzraudzīti. Taču Bleks maz ko var darīt, jo dzelzceļi pieder privātām sabiedrībām, bet tām «neklājas visai spoži». Bez tam, viņš teica, federālo varas orgānu rīkojumi par drošību uz dzelzceļiem ir acīm redzami nepilnīgi, tāpēc šīs sabiedrības var darīt, ko grib.

Zaudējumi, kurus katru gadu nodara šīs sabiedrības, sasniedz pusi no tīrajiem ienākumiem. Tām piederošie vilcieni daudz vairāk apdraud sabiedrības drošību nekā, teiksim, automobilis, kuru vada pusaudzis, kas nav mācījies braukt. Kā izteicās kāds Vidusrietumu dzelzceļu sabiedrības ierēdnis, var pienākt tāda diena, kad kāds vilciens, uzsprāgdams gaisā, noslaucīs no zemes virsas veselu pilsētu, tomēr šīs sabiedrības vilcieni joprojām kursē pa valsti, piepildot ar savu dārdoņu un kaucieniem pilsētas, kurās cilvēki šajā laikā sastingst no bailēm.

Paretam Amerikas Savienotajās Valstīs atskan balsis, kas aicina nacionalizēt dzelzceļus: tā tas bija 1970. gadā, kad bankrotēja sabiedrība «Pennsylvania Central Company», taču privātās ekonomikas koris apslāpēja šīs balsis. Dzelzceļu sabiedrību bosi bāž savās kabatās pasakainu peļņu un sūta mašīnistus reisos, kuri jau sen kļuvuši bīstamāki nekā lidošana ar lidmašīnu. Bet kas gan cits mašīnistiem atliek, tas taču ir viņu darbs; viņiem jāpriecājas par iespēju strādāt, jo Savienotajās Valstīs jau tā ir daudz bezdarbnieku. Tāda ir «brīvā» ekonomika, kuras apstākļos jācīnās par savu eksistenci.

Dzīšanās pēc dolāra padarīja Ameriku varenu, bet tagad tā tiek morāli deģenerēta, un varbūt nav tālu tā diena, kad šī valsts ies bojā arī fiziski, jo cīņā par dolāru nav iecietības pret konkurentu, nav sirdsapziņas pārmetumu, nav žēluma pret tiem, kas krituši šajā kaujā, bet ir tikai iedzīvošanās kāre un cerība uz kaut kādu «lielo izdevību», — tas viss lielā mērā pārvērtis ASV par valsts karikatūru, par bīstamu dzimteni.

SABIEDRĪBA

Amerikāņu sievietes sēž tronī. Viņu varai pakļauti ne tikai Amerikas vīrieši vien; tām pieder vairāk nekā 70 procentu tautas bagātību, 70 procentu dzīvības apdrošināšanas polišu, 60 procentu noguldījumu, 50 procentu akciju un 50 procentu no visiem namiem. Un viņām ne tikai tas viss pieder, bet viņas arī prot labāk par vīriešiem ar to visu rīkoties. Pētījumi rāda, ka sievietes daudz vairāk nekā vīrieši lasa komplicētos pārskatus par akciju sabiedrību stāvokli.

Amerikāņu vīrieša mūža ilgums ir 66,7 gadi, mazāks nekā 24 citās zemēs, lai gan Amerikā vērojams liels progress medicīnas jomā. Amerikāņu sievietes mūža ilgums ir 74 gadi.

Tas, ka vīriešu mūža ilgums Savienotajās Valstīs ir relatīvi mazāks, bez šaubām, izskaidrojams tādējādi, ka amerikāņu vīrietis ir visnenogurstošākais darbarūķis pasaulē. Bet, kā savā ļoti gudrajā grāmatā «Amerikāņi» raksta antropologs un sociologs Džofrijs Gorers, cēloņi te meklējami arī tajā apstāklī, ka tikai nedaudzās zemēs tēvam ģimenē ir vēl niecīgāka loma nekā Amerikas Savienotajās Valstīs.

Čaks, kuru patiesībā sauc par Čārlzu, ir 44 gadus vecs, viņš ir precējies, un viņam ir 2 bērni. Tas ir simpātisks sportiska izskata vīrietis ar veselīgu sejas krāsu, kurš jebkurā kovboju filmā varētu tēlot «brašu zēnu» ar baltu platmali galvā. Netālu no Losandželosas, Sanfernandovelijā, viņam ir personiskā māja ar peldbaseinu un divas mašīnas garāžā, kā arī sava jahta Marinadelrejas līcī.

Katru rītu Čaks sēžas pie sava «Faierberda» stūres. Viņš brauc ar šādu automobili, tāpēc ka tas viņam piešķir jauneklīgu un sportisku izskatu. Viņš brauc pa šoseju gar Holivudu, Santamoniku un Losandželosas lidostu uz uzņēmumu, kur strādā par inženieri konstruktoru. Šis uzņēmums ražo mākslīgos Zemes pavadoņus, elektroniskās skaitļošanas mašīnas, kā arī dažādu elektronisku aparatūru bruņotajiem spēkiem.

Caks ir centīgs inženieris. Viņš bieži vien strādā līdz vēlam vakaram, bet dažreiz arī visu nakti, ja projektēšanas birojā, kuru viņš vada, rodas kādas grūtības; ļoti svarīgi ir vienmēr būt savu uzdevumu augstumos, nedrīkst pieļaut, lai kāds no viņa grupas darbiniekiem varētu viņam kaut ko pārmest.

Čaks no visas sirds mīl savu darbu un to nemainītu ne pret kādu citu. Pat mājās viņš nevar to aizmirst: viņš lasa tehniskos žurnālus, jo vienmēr taču rodas kas jauns un jābūt pēc iespējas vairāk informētam par visiem jaunumiem. Viņam patīk pastāvīgie strīdi, kas saistīti ar viņa darbu, patīk viņa firmas drosmīgie jauninājumi. Bez tam viņa darbs tiek labi atalgots: viņš saņem 36 000 dolāru gadā; viņam nav par ko sūdzēties, viņam dzīvē ir veicies.

Čaks ir teicamā formā. Katru rītu viņš 20 minūtes peldas savā baseinā, pēc tam brokasto, ievērojot stingru diētu. Sestdienās un svētdienās Čaks spēlē golfu; hobijam paredzētajā pagrabā viņš dažkārt nomoca sevi, izdarīdams vingrojumus ar rīkiem, kas nostiprina muskulatūru un uzlabo asinsriti. Viņš dažkārt prāto, vai nevajadzētu uzcelt savu somu pirti, jo vienmer taču jābūt formā, kaut kas taču jādara šajā nolūkā, it īpaši tad, ja tev jau ir 44 gadi. Universitātēs, gar kurām Čaks brauc no rītiem, taču mācās jauni ļaudis, tiek gatavota viņam maiņa.

Pagaidām šādas briesmas vēl nedraud. Viņš nav vecs un ne tik drīz novecos. Pagaidām viņš vēl maz atšķiras no jaunajiem cilvēkiem, kas strādā viņa projektēšanas birojā: viņa matos nav sirmu šķipsnu, viņš izdara 50 vingrinājumus balstā guļus, viņam nav ne grama lieka svara.

Viņš var būt mierīgs, var pat lepoties ar sevi. Viņš ir dzimis kādā Vidējo Rietumu nomalē. Protams, koledžā nevar iegūt gluži to pašu, ko, mācoties slavenajās universitātēs, tomēr viņš ir daudz ko sasniedzis.

Kādu rītu Čaks, kā parasti, brauca ar savu «Faierberdu» uz darbu. Un pēkšņi notikumi sāka risināties tik strauji, ka viņš pat nespēja uzreiz visu apjēgt. Viņu atlaida, izmeta uz ielas, izskaidrojot to ar nepieciešamību apvienot vairākus projektēšanas birojus un taupīt līdzekļus: valdība atsaukusi dažus pasūtījumus, uz kuriem cerēja firma. Viņam izteica līdzjūtību un novēlēja laimi.

Notikumu ar Čaku pastāstīja kāds Losandželosas psihiatrs, piebilzdams, ka šādu gadījumn ir daudz. Čaks galu galā nokļuva pie psihiatra, jo šās straujās krišanas laikā viņš bez visa pārējā vēl saprata arī to, cik maz viņš nozīmēja savai ģimenei. Sieva nicinoši nosauca viņu par neveiksminieku, meita pieprasīja nodrošināt viņai iespēju arī turpmāk braukāt ar savu mašīnu, ko viņa tagad vairs nevarēja atļauties, dēls vēsi deva padomu pameklēt jaunu darbu un tūlīt pat aizgāja, jo kaut kur netālu no mājas viņu gaidīja draudzene.

Bēdas salauza Čaku. Sieva viņu aizveda pie psihiatra, jo baidījās, ka viņš varētu izdarīt pašnāvību. Bet viņš neizdarīja pašnāvību, jo vēl taču vajadzēja samaksāt par māju. Un tagad viņš skraida no vienas firmas uz otru, nesekmīgi meklējot darbu, bet Losandželosā šādu inženieru — bezdarbnieku ir pārpārēm. Tagad Čakam ir sirmi deniņi, jo viņš vairs nekrāso sirmās šķipsnas, kā to darīja agrāk, kad viņš vēl bija jauneklīgs un viņam smaidīja veiksme, un no rītiem viņš brauca uz darbu ar savu mašīnu.

Čaks bija zaudējis kauju — «mežonīgo Rietumu» kauju mūsdienu gaumē. Agrāko cīņu par zemes gabalu tagad nomainījusi cīņa par izdevīgu vietu, cīņa, kurā gan nešauj, bet tomēr nogalina.

Neviens cits nav spiests tik neatlaidīgi cīnīties par labu darbu un tā trīcēt par to, neviens cits tā necieš no pastāvīgās nepieciešamības uzturēt augstu darba ražīgumu kā amerikāņu vīrietis. Neviens cits tik bieži nesasniedz savu fizisko iespēju galējo robežu, un nekad vēl neviens cits tik dārgi nav maksājis par to, ka ir pilnīgi atdevies darbam.

Jo vairāk amerikāņu vīrietis «mežonīgajos Rietumos» bija spiests neatpalikt no citiem cīņā par labu darbu un stāvokli sabiedrībā — jo vairāk mazinājās viņa kā vīra un tēva loma, viņa prestižs ģimenē, jo spēcīgāk pieauga sievietes loma mājās. Vīrietis tikai pelnīja naudu. Lai neciestu pilnīgu fiasko, viņam vajadzēja kaut vai labi nopelnīt, vajadzēja gūt panākumus vismaz ārpus mājām, ja jau viņš nevarēja nostabilizēt savu stāvokli ģimenē.

Bet to izdarīt ir ļoti grūti un kļūst arvien grūtāk. Straujā tehnikas attīstība padara nevajadzīgas daudzas profes'jas. Tuvākajos gadu desmitos tas skars 60 miljonus amerikāņu.

NeaJaidīgi un spējīgi konkurenti gaida jebkuru vairāk vai mazāk izdevīgu un pat neizdevīgu darbavietu, piemēram, nēģeri, meksikāņi vai baltie no milzīgās bezdarbnieku armijas. Jāiet kopsolī ar progresu, enerģiski jāstrādā, jo neviens nav drošs par savu rītdienu pat tad, ja šefs šodien uzsit uz pleca un atļauj sevi saukt vārdā. Arī Čaks sauca savu šefu vārdā, tomēr viņu atlaida.

Savienotās Valstis vienmēr ir mācījušas savus jaunos pilsoņus, ka viņiem ne tikai jācenšas gūt panākumus, bet arī pašiem jābūt šo panākumu personificējumam; kas ir guvis panākumus, tas un tikai tas ir vērtīgs cilvēks. Bet, ja kāds nav pratis neko sasniegt, tad ar viņu kaut kas nav kārtībā. Konkurence ir pārāk nežēlīga, daudzi vīrieši to nespēja izturēt un tika salauzti, Slimnīcās ir daudz vairāk vīriešu ar novājinātu nervu sistēmu nekā sieviešu; arvien vairāk vīriešu ir spiesti griezties pēc palīdzības pie psihiatriem; daudz vairāk vīriešu nekā sieviešu meklē izeju pašnāvībā.

Psihiatrs Džons Makaivers, kuram kāds liels metalurģiskais koncerns uzdeva novērot vairākus pārāk nežēlīgus administratīvā aparāta darbiniekus, secināja, ka apmēram puse no šiem cilvēkiem aiz nežēlības maskas slēpj bailes par savu darbu, bailes, ka viņi var palaist garām labu izdevību, iespēju gūt sekmes. Makaivera kolēģis Oskars Rabinovičs, kas praktizē Ņujorkā, paziņoja, ka trīs ceturtdaļas no viņa pacientiem ir vīrieši. Daļa no tiem vairs nevar strādāt, bet citi vairs negrib strādāt. Pie psihiatra viņi raud, nolād nežēlīgo cīņu par panākumiem, kurā viņi cietuši sakāvi.

Dr. L. Tompsons, kādas Teksasas apdrošināšanas sabiedrības ārsts, savā darbā sastapies ar tik daudziem morāli un fiziski novārgušiem cilvēkiem, ka viņam ienākusi prātā analoģija ar karu. Medicīnas darbinieku kongresos ārsti brīdina no vīriešu pārmērīgas noslogošanas, jo ap 55 gadu vecumu viņi kļūst par graustiem. Bet ārstu brīdinājumi ir nesekmīgi, jo dzīve prasa gūt panākumus.

Šādos apstākļos vīrieši nav spējīgi pildīt tēvu pienākumus. Kad viņi vakarā atgriežas no darba mājās, viņi krīt vai no kājām aiz noguruma, un tad viņiem vairs nav nekādas patikas rotājāties ar bērniem vai parunāt ar viņiem par skolu, nav spēka palīdzēt viņiem atrisināt matemātikas uzdevumu. Turklāt bērni zina, ka viņu tēvs, taisnību sakot, dzīvo tikai tāpēc, lai agri vai vēlu atdotu savu vietu jaunatnei. Savienotās Valstis ir zeme, kur dievina jaunatni, tēvs tajā ir pagātnes simbols, tēvs nevar iemācīt neko prātīgu, jo viss, ko viņš māca, ir novecojis. Izdarot aptauju Luiziānas štatā, lielum lielais vairums jauniešu izteica domu, ka tēvu nevar uzskatīt par ģimenes galvu.

Amerikāņu vīrietis diendienā strādā, neatliecot muguru, dzīdamies pēc dolāra. Viņš pastāvīgi cer uz jaunu — labāku darbavietu un trīc aiz bailēm no reāliem vai pat tikai iedomātiem konkurentiem cīņā par šo vietu. Arvien vairāk ceļas dzīves dārdzība, arvien vairāk aug parādi, arvien straujāks kļūst dzīves ritms, arvien augstāks — kalns, no kura var nokrist. Amerikānis savas profesionālās karjeras laikā vidēji 14 reizes pārceļas uz citu dzīvesvietu, jo tas ir nepieciešams cīņā par panākumiem. Nomaksājis pusi savas mājiņas, viņš to pamet, pērk citu, ņem bankā jaunu aizdevumu, jo nedrīkst taču atpalikt no kaimiņiem. To prasa sieva. Kas nevar sagādāt savai sievai to, ko kaimiņš sagādā savai sievai, tas ir neveiksminieks, un to drīz vien uzzina visi kaimiņi.

Astoņi miljoni amerikāņu, kas negrib būt neveiksminieki, līdztekus savam pamatdarbam sameklējuši blakusnodarbošanos; tagad viņi strādā par policistiem un vēl papildus par taksometru šoferiem, par iestāžu ierēdņiem un vēl papildus par naktssargiem, par automobiļu pārdevējiem un vēl papildus par abonēšanas aģentiem.

— Es nešaubos, — teica Dr, Persijs Meisons, — ka šāda slodze maksā amerikānim vairākus mūža gadus.

Tā, protams, ir taisnība, bet amerikānim nav tiesības priekšlaikus aiziet no šīs pasaules, vismaz tik ilgi ne, kamēr viņš nav samaksājis savus parādus, kamēr viņš vēl ir vajadzīgs, lai nopelnītu naudu. Un tāpēc žurnāls «Family Circle», kas iznāk miljons eksemplāru lielā metienā, publicēja pamācošu rakstu «Kas jādara, lai papiņš dzīvotu ilgāk». Rakstā starp citu teikts: «Tāpat kā automobilim, kas vēl nav pilnīgi nomaksāts, arī papiņam vajadzīga pastāvīga un uzmanīga aprūpēšana, lai viņš varētu strādāt.»

Katrā ziņā aprūpēšana viņam ir nodrošināta: tiek ievērota diēta, uzmanīts svars kā zīdainim, sagādāts stimulējošu tablešu komplekts, bet pats galvenais — mutvārdu uzmundrinājumi, jo amerikāņu sieviete nepielūdzami seko, lai vīrietis vismaz materiāli izpildītu to, ko viņa uzskata par tā pienākumu, ja jau viņam nav pietiekamas autoritātes kā tēvam un laulātajam draugam un mājās viņš ir pārvērties par nožēlojamu apsmieklu.

Psihologs Dr. Deivids Meiss izskaidro «visas amerikāņu ģimeņu nelaimes ar vīriešu lomas iedragāšanu». Tā kā vīrietis dažkārt nespēj uzvarēt cīņā par panākumiem, viņš bēg no laulības dzīves, no sievas — raganas, kuru viņš nezin kāpēc, šķiet, tomēr kādreiz ir mīlējis.

Katra ceturtā laulība Amerikā tiek šķirta tiesas ceļā un šķirto laulību skaits nemitīgi aug. Pēc sociologa Harolda Kristensena domām, vismaz tikpat daudz laulību izirst bez oficiālas šķiršanas noformēšanas. Šķiet, ka nav tālu tas laiks, kad laulība, kuru līdz šim uzskatīja par savienību uz visu mūžu, Savienotajās Valstīs tiks upurēta uz pazudinošā biznesa altāra.

Savienotajās Valstīs valda dolārs, tas ir šīs valsts dievs, viss atkarīgs no izpeļņas, kura nosaka visu. Amerikāņi padarīja savu zemi par varenu ekonomisko gigantu nevis ar ciešu sadarbību, ar draudzīgu kooperēšanos un gatavību cits citam palīdzēt, bet tikai ar karojošu sacensību, nežēlīgu konkurenci un varmācību. Ārpus savas mājas amerikāņu vīrietis vienmēr ir bijis cīnītājs — nelokāms, vīrišķīgs, rosīgs, bet tagad šī visu mūžu ilgstošā cīņa par panākumiem viņam dārgi maksā; kā apgalvo antropologs Dr. G. Hiass, šo pūlu rezultātā viņš ir pārvērties par vāju cilvēku ar iedragātu nervu sistēmu. Bet par šādu vāju cilvēku nav grēks pasmieties, tāpēc Amerika ņirgājas par saviem vīriešiem.

INDIĀŅI

Ļoti izdevīgs bizness ir atvērt kaut vai mazu bāru Flagstāfā (Arizona), Blafā (Jūta), Kortesā (Kolorādo) vai Galapā (Ņūmeksika). Pilnīgi pietiek, ja tā sortimentā ir lēts fūzelšņabis, lēts portvīns un rūgtais vermuts. Un, protams, alus, daudz alus.

Apmeklētāju būs cik uziet pat tad, ja pie šīs dzertuves durvīm parādīsies tikai pavisam neuzkrītoša plāksnīte ar uzrakstu «Bārs». Klienti šeit ir mazliet bailīgi, viņi nemīl bārus, kas mirdz neona gaismā, un neuzticas greznumam. Viņi grib tikai pasēdēt pustumsā un iedzert. Diemžēl viņi ļoti ātri reibst. Izdzēruši divas trīs porcijas vislētākā degvīna, viņi turpat pie galda aizmieg. Taču nevar ļaut viņiem gulēt, ātrāk jādabū no viņiem nauda un viņi jāizvada ārā: te taču nav naktspatversme, bet gan bārs.

Un viņi aizies, jo nav ietiepīgi. Kaut kur Flagstāfā vai Blafā, Kortesā vai Galapā viņi apgulsies ceļmalā, uz uzbēruma vai pie kādas mājas sliekšņa un mierīgi gulēs. Un, kad būs izgulējušies, aizies savu ceļu. Viņu vietā rīt atnāks citi, bet parīt atkal citi; neliels bārs patiešām ir laba lieta.

Flagstāfa, Blafa, Kortesā un Galapa taču atrodas pie Savienoto Valstu lielākajiem indiāņu rezervātiem, bet rezervātos aizliegts pārdot alkoholiskos dzērienus.

Amerikas indiāņi ir klusi, pieticīgi un ļoti trūcīgi cilvēki. Daži atdod pēdējo centu par porciju vislētākā šņabja; to iedzēruši, viņi var aizmirsties kaut vai uz dažām stundām.

Amerikas pamatiedzīvotāji, kuriem kādreiz piederēja visa šī milzīgā zeme, dzīvo tādā nabadzībā un tādā bezizejas stāvoklī, ka viņu vidū ir izplatīts ne vien alkoholisms, šis dabiskais nabadzības pavadonis, bet arī pašnāvības. Relatīvi desmit reižu vairāk indiāņu beidz savu dzīvi pašnāvībā nekā citas tautības, kuras dzīvo Amerikā. Valsts ziemeļos, siksiku («melnkājainie indiāņi») cilts rezervātā pie Brauningas (Montāna), kur tagad dzīvo tikai 6 tūkstoši indiāņu, viena gada laikā no dzīves brīvprātīgi aizgāja 50 cilvēku; tie visi bija gados jauni cilvēki, kādreiz slavenas cilts pēcteči — tā izcēlās ar drošsirdību un prasmi medīt bifeļus. Bet pēc tam baltie iznīcināja bifeļus, kurr siksikiem bija tas pats, kas augiem ūdens, indiāņi kļuva atkarīgi no baltajiem un tika sadzīti rezervātā. Tur viņi dzīvo jau apmēram 120 gadu gandrīz bez jebkādām iespējām dabūt darbu, tikko vilkdami dzīvību un saņemdami žēlastības dāvanas no labdarības organizācijām; lielākā daļa indiāņu ir analfabēti, daudzi nodzer saņemto pabalstu, daži izdara pašnāvību. Tāda izeja nav sliktāka par dzīvi rezervātā, kur gandrīz viss, kas var nodrošināt izpeļņu, ir balto rokās.

Rezervātā, kas atrodas Arizonas štatā, pašnāvības notiek retāk nekā Montānā, bet nabadzība tur ir tāda pati kā visur, kur dzīvo indiāņi. Indiāņi ir vēl nabadzīgāki nekā nēģeri, kas dzīvo lielo pilsētu geto.

Dažkārt atsevišķi indiāņi, it īpaši jaunie, izsaka protestu; gados vecākajiem indiāņiem vairs nav spēka to darīt. No 650 tūkstošiem indiāņu, kas vēl dzīvo Amerikas Savienotajās Valstīs, protestē apmēram 3 tūkstoši, kuri apvienojušies dažādās organizācijās. Taču neviens viņus neņem nopietni, jo 200 miljonu lielās tautas vidū viņi gandrīz nav manāmi un politiskajā ziņā nav bīstami.

300 indiāņu rezervāti, kuros dzīvo 440 tūkstoši cilvēku, atrodas tādās attālās nomalēs, ka lielākā daļa balto neko par tiem nav dzirdējuši. Pēc Vašingtonas veselības aizsardzības orgānu datiem, indiāņi ir ne vien visnabadzīgākā, bet arī visvairāk slimību piemeklētā rasu grupa ASV iedzīvotāju vidū.

Baltie tiem ierādījuši 200 tūkstošu kvadrātkilometru lielu teritoriju. Bet lielākā daļa no šīs zemes ir neauglīga vai nav iekopta; tikai 7 procenti no tās ir apstrādājama aramzeme, bet lielākas platības iekopšanai nekad nav atradusies nauda: Amerikas Savienotajām

Valstīm vienmēr ir bijušas svarīgākas darīšanas nekā rūpes par «smieklīgi mazo minoritāti» — indiāņiem, kuri pat nesūdzas.

Valdība, protams, ir rūpējusies par indiāņiem. Pastāv Indiāņu lietu pārvalde, kurai ir vietējie biroji gandrīz visos rezervātos. Šajos birojos strādā baltie ierēdņi, kas cenšas «tuvināt» indiāņus valsts progresam. Bet Vašingtona asignēja rezervātiem tik maz līdzekļu, ka par šo naudu neko nevarēja izdarīt. Tādējādi rezervātu lielākajā daļā arvien vēl ir tādi paši apstākļi, kādi bija XVII gadsimtā, tikai ar to starpību, ka zeme vairs nepieder indiāņiem un viņi tagad atrodas balto ierēdņu aizbildnībā. Viņiem vairs nav agrākā lepnuma, tāpat kā nav arī cerību uz to, ka viņu liktenis kādreiz var mainīties.

Milzīgajā rezervātā Arizonas štatā bez darba ir 40 procenti iedzīvotāju, lai gan birojam, kas nodarbojas ar indiāņu iekārtošanu darbā, ir izdevies pierunāt dažus koncernus uzcelt šeit savu uzņēmumu filiāles. Taču lielu daļu labi atalgotā darba šajos uzņēmumos indiāņi nevar strādāt, jo viņiem trūkst nepieciešamās sagatavotības, tāpēc šo darbu veic baltie. Indiāņi strādā nekvalificētu darbu, un viņiem jābūt priecīgiem, ka viņiem ir kaut vai šāds darbs, jo aiz uzņēmumu vārtiem vienmēr ir pārpārēm ciltsbrāļu, kuri gatavi nomainīt neapmierinātos.

No 60 procentiem indiāņu, kuriem ir darbs, lielākā daļa strādā nepilnu darbadienu; viņu izpeļņa nav pietiekama, lai izkļūtu no nabadzības. Bet viņi priecīgi arī par šādu izpeļņu, jo citiem indiāņiem, kuriem nemaz nav darba, klājas vēl ļaunāk. Labi, ja izdodas saņemt kaut kādu palīdzību no labdarības organizācijām. Taču daudzi indiāņi dzīvo tikpat tālu no šīm organizācijām kā no tuvākā ārsta vai tuvākās skolas — vismaz 20—30 jūdzes; viņi taču dzīvo rezervātā, un viņiem nav pieejams daudz kas no tā, kas pārējiem valsts iedzīvotājiem ir pats par sevi saprotams.

Patiesību sakot, Arizonas rezervāts ir tuksnešains un mežonīgs kalnains apvidus, kur vasarā ir nepanesami karsts un ziemā ļoti auksts. Pirms dažiem gadiem šeit sasniga ārkārtīgi daudz sniega. Tā bija šausmīga ziema, un, ja rezervāta iemītniekiem netiktu nomests no helikopteriem pats nepieciešamakais, tad būtu aizgajis bojā ļoti daudz cilvēku.

Tuksnesi cilvēki nepagūst novecot. Indiāņiem ir visīsākais mūžs Amerikā. Pēc statistikas datiem, indiāņu vīriešu vidējais mūžs ir 43 gadi. Paši indiāņi zina, ka viņi nedzīvos ilgi, jo novads, kur viņi apmetināti, ir bargs pret cilvēkiem un balto valdība nav daudz labāka.

Rezervātos ir ļoti liela bērnu mirstība, tur ir izplatīta tuberkuloze un zarnū slimības, visur mudž kukaiņi. Ūdensvada nav, un tikai šur tur, dažreiz vairāku jūdžu attālumā, ir aka, kurā ūdens ne vienmēr ir tīrs, daudzas akas piegānījušas aitas, kas turpat tuvumā ganās.

Navahu cilts indiāņi, kuru kopā ar nelielo hopu cilti ir 120 tūkstoši, dzīvo rezervātā ļoti nabadzīgi, mazos, zemnīcām līdzīgos mitekļos, kurus viņi sauc par hogāniem. Baltajiem tūristiem tie liekas «amizanti».

Navahu cilts nosaukums tiek lietots tikai sarunās ar baltajiem, turpretim savā starpā navahi sevi sauc par «dene», kas tulkojumā nozīmē «cilvēki». Kādreiz viņi, tāpat kā siksiki, nodarbojās ar medniecību un zemkopību. Tie bija lepni, drošsirdīgi un dzīvotspējīgi ļaudis. Bet šīsdienas navahi, kurus vēsture bezcerīgi atsviedusi tālu atpakaļ, ļoti maz līdzinās saviem senčiem, viņi ir rudimenti, atliekas no cilts, kuru ilgajā cīņā par tai piederošo zemi uzvarēja baltie, atņemdami tai tiesības uz dzimteni, tāpat kā siksikiem Montānā, šošoniem Vaiomingā, pauniem Oklahomā, siu Dakotā, apačiem Ņūmeksikā un daudzām citām ciltīm, un tagad viņi ir atkarīgi no okupantiem.

Indiāņiem ir palikuši tikai viņu dievi: labā dieviete Luna, «neuzticīgā sieviete», kā viņi to mēdz dēvēt, un viņas vīrs — Saules dievs. Nakts rituālos un noslēpumainās dejās uz figūrām, kas uzzīmētas tuksneša smiltīs, viņi slavina savus dievus un iesvēta ticībā bērnus, jo vismaz to viņiem neviens nav atņēmis.

Hogāni, kuros dzīvo indiāņi, ir būvēti no māliem, logu tiem nav, to ieeja ir vērsta precīzi pret austrumiem. Vīrietis guļ hogāna dienvidu daļā, sieviete — ziemeļu daļā, bet, ja kāds nomirst, tad sienā, kas atrodas pret ziemeļiem, izsit caurumu un caur to iznes mironi. Pēc viņu parašām apbedīšanai jānotiek pēc iespējas drīzāk.

Indiāņi nekad nenogalina čūskas un neēd zivis; viņi nekad nekāpj pāri guļošam un nesukā matus naktī, jo tas nepatīk Jaunajiem gariem, bet šo Jauno garu ir daudz, un viņi ir vēl briesmīgāki pat par baltajiem cilvēkiem ar viņu mūžīgo izsmieklu.

Ceļš Nr. 64, kas iet no Lielā kanjona gar Kokonino plato uz rezervātu, un ceļš Nr. 1, kas šķērso visu rezervātu no rietumiem uz austrumiem, ir tūristu iecienīti maršruti. Baltie nokļūst pavisam citā pasaulē. Viņi caur automobiļu logiem fotografē hogānus, mazu indiāņu meitenīti ar lielu vēderu, kas uzpūties no nenormālas barības, fantastiski skaisto kanjonu virsotnes. Pēc tam viņi ātri aiztaisa logus, jo ārā ir nepanesams karstums, bet automobilī, kur iemontēta gaisa kondicionēšanas ierīce, ir patīkami vēss, un brauc tālāk, atcerēdamies šeit dzīvojošos «dīvainos» cilvēkus ar krunkainām sejām, šos ļoti atpalikušos cilvēkus ar smieklīgiem aizspriedumiem.

Kalnos, kas atrodas ap Nāves kanjonu, tūristi nebrauc, jo tur ir slikti ceļi. Un nezin vai kāds no baltajiem tūristiem redzēs hogānos valdošo nabadzību. Viņi neredzēs arī to būdeli, kura atrodas netālu no Greisvūdas un no kuras nesen aizgājis kāds vīrietis, pamezdams savu lielo ģimeni likteņa varā. Velti gaidīja sieva un bērni savu maizes devēju; viņu atrada kanjona dibenā, kur viņš acīmredzot bija pats nolēcis.

Tūristi redz tikai to, kas atrodas gar labiekārtotajiem ceļiem; iespējams, ka viņi nemaz negrib neko vairāk redzēt; iespējams, ka viņus mazliet moka sirdsapziņa, kad viņi aplūko «amizantos» indiāņus, un nezin vai vērts padziļināt šīs izjūtas.

Tūristi nezina, ka meitene, kas stāv šoseju Nr. 64 un 89 krustojumā, ir ģimenes vienīgā apgādniece. Viņa pozē tūristiem, kas viņu fotografē, un pēc tam izstiepj rociņu, lūgdama ubagu dāvanu. Viņas tēvs ir miris, mātei ir vēl vairāki mazi bērni. Dažreiz šai meitenei, kas veselu dienu nostāvējusi saules svelmē, gaidot tūristus, izdodas pārnest mājās divus un dažkārt pat trīs dolārus. Tā ir liela nauda, ar to var iet pie bodnieka un nopirkt miltus un putraimus.

Bodnieks ir baltais, tāpat kā visi bodnieki rezervāta Bodnieks — tas nav tikai veikals vien, tas ir ari lombards, gan ari banka, gan mainītājs, gan tas, kas raksta vēstules. Bodniekiem viņu koka faktorijās seifos glabājas rotas lietas, ko atstājuši indiāņi, kuriem nebija naudas, lai samaksātu par saņemtajiem produktiem. Tās ir senlaicīgas, paštaisītas rotas lietas, un dažiem faktoriju īpašniekiem to ir sakrājies par simtiem tūkstošiem dolāru.

Dažreiz bodnieki pārdod šīs rotas lietas, jo rezervātā pastāv noteikums, ka rotas lietas, kas pusgada laikā nav izpirktas, pāriet bodnieka īpašumā. Bet, ja indiāņi mēģina izvirzīt pretenzijas, viņiem aukstasinīgi norāda uz īkšķa nospiedumu, kuru tie atstāj kā apliecinājumu, ka apņemas pusgada laikā rotas lietas izpirkt. Tiesības ir tiesības, vienošanās ir vienošanās. Ja neesi vārdu turējis, tad nav ko gausties.

Indiāņi nes uz veikalu skaistus paklājus, ko ar rokām darinājušas indiāņu sievietes un meitenes. Bodnieks, kam viņi vienmēr ir parādā, maksā par paklāju, kura izgatavošana prasījusi veselu nedēju darba, tikai 10 dolārus. Viņš šo paklāju kādā no pilsētām, kas atrodas ārpus rezervāta, pārdod uzpircējam par 20 un dažreiz pat par 30 dolāriem, bet uzpircējs paaugstina cenu vēl par 10—20 dolāriem un pārdod paklāju tūristiem. Tūristiem patīk indiāņu paklāji, un viņi ir gatavi maksāt pat vairāk.

Indiāņi izgatavo arī keramikas izstrādājumus un rotas lietas no sudraba un tirkīza, ko viņi iegūst rezervāta teritorijā. Auskarus, gredzenus, kaklarotas un aproču pogas — visu, ko viņi izgatavo, — viņi tāpat pārdod bodniekam, kurš arī ar šīm lietiņām taisa labu biznesu. Lai gan navahi nodibinājuši savu daiļamatniecības meistaru ģildi, daudzi no viņiem nevar tur nodot savus izstrādājumus, jo ir parādā bodniekam, bet ar viņu nedrīkst nonākt konfliktā. Tāpēc indiāņi joprojām nes sava darba augļus uz faktoriju, bet tās saimnieks ļoti labi nopelna, tos pārdodot.

Bērni, protams, arī strādā. Dažās ģimenēs bērnu palīdzība ir tik nepieciešama, ka vecāki viņus paslēpj, kad vietējā Indiāņu lietu biroja ierēdņi atbrauc ar autobusiem, lai aizvestu bērnus uz skolām. Skolas atrodas tālu, dažviet pat ārpus rezervāta robežām vai citā štatā; dažās skolās mācību gads ilgst 9 mēnešus, bet nevienam nav tik daudz naudas, lai bērni varētu uz svētkiem atbraukt mājās. Tāpēc daudzi vecāki slēpj savus bērnus: nav liela nelaime, ka viņi neiemācīsies lasīt un rakstīt, kaut kā taču ir jādzīvo, bet, lai varētu dzīvot, ir jāstrādā.

— Navahi ir kā bērni, — sūdzas Indiāņu lietu biroja ierēdņi, — tīrais posts ar viņiem. Viņi visu apjēdz tikai ar lielām grūtībām, un turklāt viņi nevienam neuzticas.

Par šo pēdējo apstākli ierēdņi sašutuši visvairāk. Bet navahi tādi kļuva tikai pēc tam, kad viņi sastapās ar pirmajiem baltajiem. Baltie viņus vienmēr krāpa. Baltie lauza līgumus, nepildīja savus svinīgos solījumus. Protams, baltie krāpj arī tagad, šajā ziņā viņi nav mainījušies. Tāpēc tiem nevar ticēt, pat ja atnāk draudzīgi noskaņots baltais, lai aizvestu bērnus uz skolu.

Sevišķi nedrīkst uzticēties baltajiem misionāriem, kuru šeit vienmēr ir ļoti daudz, tāpat kā kukaiņu hogānos, un tikt no viņiem vaļā nav iespējams. Misionāri nāk ar «labiem» nodomiem, viņi runā par dvēseles glābšanu, bet navahi vienmēr ir ticējuši un tic tikai savai labajai dievietei Lunai un viņas vīram — Saules dievam. Lai padzītu sliktos sapņus un ļaunos garus, viņi dejo ndaa deju. Ziemā viņi dejo eibiči deju, kas slavina viņu dievus, un šķīstīšanās nolūkā per viens otru ar degošiem zariņiem, jo tas padarot dievus labvēlīgākus. So deju laikā augi dažās minūtēs izaug un sāk ziedēt — tie ir dievu brīnumdarbi, un ikviens par tiem var pārliecināties. Kāpēc gan viņiem būtu vajadzīgs balto dievs, tam nevajag uzticēties, jo tas nevar būt daudz labāks kā paši baltie, bet viņi vienmēr ir bijuši slikti.

Kopš pastāv balto kundzība, navahu bērni mirst no bada, ne no slimībām, kuru cēlonis ir nepietiekams vai nepareizs uzturs, bet tieši no bada. Ārsti, kas bija ieradušies rezervātā, lai pārbaudītu baumas par to, ka navahi cieš badu, konstatēja, ka Tubasitijā vien, kas atrodas pie šosejas Nr. 1 — tūristu iemīļotā maršruta, gada laikā no bada nomiruši 16 bērni.

Arī citos rezervāta rajonos stāvoklis nav labāks kā Tubasitijā, lai gan precīzu datu nav, jo nekādas mediciniskās apkalpošanas tur būtībā nav; rezervāts ir liels, apdzīvotās vietas atrodas tālu cita no citas, bet visā rezervātā ir tikai viens navahu tautības ārsts. Un kur gan lai rodas šie navahu ārsti, ja lielum lielais vairums bērnu pamet skolu pirms laika un tikai atsevišķi navahu bērni nokļūst koledžās?

Kad navahi saslimst, viņi visas cerības liek nevis uz balto ārstu, bet uz pūšļotāju, jo, tāpat kā kristīgajiem misionāriem nav izdevies pievērst navahus savai ticībai, tā ari baltie ārsti nevar viņus pārliecināt, ka ar balto cilvēku medicīnas palīdzību var izveseļoties; tā arī_radās neuzticēšanās baltajiem ārstiem.

Ārsti aizliedz slimajiem indiāņiem griezties pie pūšļotājiem, tāpat kā kristīgo misionāri, draudēdami ar šausmīgām mokām ellē, aizliedza indiāņu bērniem piedalīties vecāku rituālos par godu viņu dievietei. Un ko lai viņi dara? Ļoti grūti izvēlēties starp dievieti Lunu un šausmīgajām mokām ellē, bet no balto ņirgāšanās taču labāk nekļūst.

Galu galā no baltajiem vispār nevar gaidīt nekā laba; kopš 1924. gada, kad viņi uzspieda navahiem ASV pavalstniecību, stāvoklis rezervātā nav uzlabojies. Visu savu īso mūžu navahi nesekmīgi mēģina izkļūt no nabadzības; visu mūžu viņi auž paklājus, bet nekādi nevar nomaksāt parādus bodniekam.

Ieraugot navahu, kas dzen aitas pāri tuksnesim, meklēdams kaut jel kādas ganības, baltie tūristi vienmēr aptur savus automobiļus. Viņiem tā šķiet patiešām idilliska aina, viņi gandrīz vai apskauž šos indiāņus, kuri ir pasargāti no pilsētas trokšņa; šeit ir tik daudz romantikas, bet indiāņi laikam gan paši neapjēdz, cik viņiem ir labi, cik eksotiska ir viņu dzimtenes daba,— gandrīz vai gribas mainīties ar viņiem.

Bet navahs tikai meklē zāli savām aitām, jo zāle — tā ir dzīvība; taču labas zāles rezervātā ir maz, un nekādas romantikas šeit nav. Rezervāta robežu veido divas lielas upes: rietumos — Kolorādo un ziemeļos — Sanhuanas upe. Izmantojot šīs upes, varētu ierīkot apūdeņošanu, izaudzēt vairāk lopbarības un darīt galu badam. Taču nekādi apūdeņošanas darbi netiek veikti. Puse zemes, kas iedalīta dažādām indiāņu ciltīm kā rezervāti un pārvērsta par brīvdabas muzeju ar dzīviem eksponātiem,, kurus apbrīno baltie tūristi, erozijas rezultātā kļuvusi pilnīgi vai daļēji nederīga. Arī otra puse zemes ir kritiskā stāvoklī. Baltie vairs nešauj uz sarkanādainiem, viņi gluži vienkārši ļauj tiem iet bojā sausuma dēļ. Navahu rezervātā ir vairāk pārmērīgi sausās zemes nekā jebkur citur Amerikā, varbūt vienīgi izņemot Nāves ieleju.

Eksotiskajā apvidū, kur baltie tūristi no saviem automobiļiem, kas apgādāti ar gaisa kondicionēšanas ierīcēm, fotografē visu, kas tiem šķiet romantisks, katrs ceturtais bērns mirst pirmajā dzīvības gadā no slimībām, kuras varētu novērst, ja būtu attiecīga medicīniskā apkalpošana. Rezervātos indiāņi par 10000 procentiem biežāk saslimst ar dizentēriju nekā vidēji valstī iedzīvotāji, kuri dzīvo normālos higiēniskos apstākļos, par 300 procentiem biežāk saslimst ar tuberkulozi, par 800 procentiem — ar aknu slimībām un par 2000 procentiem — ar meningītu. Daudzas slimības navahi vispār nepazina, kamēr nebija atnākuši baltie un nebija atnesuši sev līdzi degvīnu un bez visa pārējā vēl arī veneriskās slimības.

Indiāņu sievietēm un meitenēm acis vienmēr ir iekaisušas no sīkajiem smilšu graudiņiem, kurus vējš pastāvīgi saceļ gaisā. Bet indiānietes tikai paretam atļaujas noslaucīt asarojošās acis; viņām nav laika to darīt, jo ātrāk jāpabeidz kārtējais paklājs, tāpēc ka bodnieks nemīl gaidīt.

Bet vīrieši klaiņo pa tuksnesi, meklējot kaut kādu darbu: stāsta, ka kaut kur esot atrasta nafta un urāns; iespējams, ka tur būs vajadzīgs darbaspēks. Tiesa gan, nezin vai indiāņus kāds pieņems darbā, jo viņi ir pārāk nespēcīgi. Daudzas firmas, kas eksperimenta veidā izvietoja savus uzņēmumus rezervātā un saņēma šim nolūkam no valsts dotāciju, jau ir slēgušas tos; mēģinājums neizdevās. Bet naftas ieguves uzņēmumos ir vajadzīgs kvalificēts darbaspēks.

Laikrakstā «Denver Post» tika publicēta vēstule, ko bija atsūtījis kāds lasītājs indiānis: «Pie mums ir kalns. Savā valodā mēs to saucam par «Bēdu kalnu». Seit katru nedēju nomirst kāds bērns. Mātes aiziet no dzīves pārāk jaunas. Vīrietis 30 gadu vecumā jau ir nespēcīgs sirmgalvis. Un pie mums ir ļoti daudz slimu

cilvēku. Bēru dziesmas skan tik bieži, ka vīrieši bēg no saviem hogāniem, no savām ģimenēm, lai vairs nedzirdētu šīs dziesmas. Bez tam viņi dzer, lai vispār nekā nedzirdētu.»

Laikraksts aizsūtīja savu reportieri uz «Bēdu kalnu». Viņš atrada ne vienu vien šādu kalnu un uzrakstīja vairākus aizkustinošus stāstus. Taču ar stāstiem vien neko nevar grozīt: «Bēdu kalnā» vēl arvien mirst daudz bērnu, indiāņi vispār ir «tuvos draugos» ar priekšlaicīgu nāvi; navahi mirst tāda vecumā, kad citās vietās vīrieši viņu gados vēl tikko sasniedz savu briedumu. Navahi to zina jau sen, tāpēc par to sevišķi neuztraucas, jo viņi ir iemācījušies pakļauties liktenim.

Navahs Frensiss Sandovals arī vairs neuztraucas par to kā agrāk. Tagad viņģ strādā Indiāņu rajonu attīstības birojā Farmingtonā, rezervāta ziemeļaustrumu daļā. Viņš domāja, ka apzinīgs darbs birojā dos vairāk labuma viņa tautai nekā sašutums.

Sandovals sūrojas vienīgi par to, ka birojs tik maz dara rezervāta labā. Viņš neņem ļaunā to, ka ir spiests strādāt pagraba telpās, kaut gan baltie ierēdņi sēž augšējos stāvos, kur istabās uzstādītas gaisa kondicionēšanas ierīces. Sandovals nav sīkumains. Bet viņu skumdina tas, ka visus viņa birojā izstrādātos skaistos plānus, kas paredz apūdeņošanas sistēmu izveidošanu, jaunu zemju apgūšanu, ceļu būvi un tuksneša atdzīvināšanu, Vašingtona noraida. Taisnību sakot, vajadzētu veikt daudz plašākus pasākumus, nekā birojs ieteica galvaspilsētas ierēdņiem, taču pat minimālās programmas netiek akceptētas, tāpēc rezervātos nav nekāda progresa.

Tagad Frensiss Sandovals ir tuvu izmisumam: ar savu darbu viņš neko nevar panākt. Kad viņš atbrauc uz rezervātu, viņa ciltsbrāļi to izsmej. Sirmgalvji viņu nosoda par to, ka viņš ir aizmirsis navahu seno ticību, kas māca, ka daba ir spēcīgāka par visu pasaulē; viņi ir pārliecināti, ka daba var atriebties par jebkuriem mēģinājumiem to pārveidot, kaut vai apūdeņojot zemi. Sākumā Sandovals cerēja, ka viņam izdosies pārliecināt sirmgalvjus ar konkrētiem darbiem

un ka viņi kļūs par šā brīnuma aculieciniekiem. Bet kā lai to izdara, ja Vašingtonas ierēdņi joprojām noraida visus plānus?

Reiz Sandovalam radās daudzmaz reāla cerība. Tas bija tad, kad Roberts Kenedijs gatavojās kļūt par prezidentu. Viņš bija atbraucis uz rezervātu, lai gan nedaudzās balsis, kuras viņš tur būtu varējis iegūt, nezin vai vēlēšanās viņam ko līdzētu. Bet Kenedijs solīja palīdzēt, navahi viņam ticēja un sāka viņu apveltīt labiem vārdiem. Kenedijs bija sašutis par to, ka Indiāņu lietu pārvalde bērnu ēdināšanai skolās atvēlēja smieklīgi mazu summu — tikai 23 centus uz katru bērnu. Kenedijs atsūtīja uz rezervātu savu meitu, kas tur strādāja slimo bērnu patversmē. Indiāņi saka, ka Robertam Kenedijam varēja ticēt. Kad Baltajā namā sēdēja Ričards Niksons, ko gan no viņa varēja gaidīt? Sandovals neko negaidīja no Ričarda Niksona. Droši vien prezidentam bija daudz svarīgākas lietas nekā rūpes par badacietējiem indiāņiem.

Arī uz senatoriem un pārstāvju palātas locekļiem Sandovals necer. Indiāņi ir ļoti niecīga minoritāte, un viņu balsīm vēlēšanās nav nekādas nozīmes. Atsevišķi kongresa locekļi šad tad izteica indiāņiem savu līdzjūtību, bet no viņu līdzjūtības ir tikpat daudz labuma kā no aizkustinošiem rakstiem laikrakstā «Denver Post».

Jau Lindona B. Džonsona valdīšanas laikā tika izstrādāts plāns, pēc kura bija paredzēts celt lielu pilsētu ar lidostu un moderniem rūpniecības uzņēmumiem tajā vietā, kur saiet kopā Jūtas, Kolorādo, Ņūmeksikas un Arizonas štatu robežas. Šajā pilsētā bija paredzēts apgādāt ar dzīvokļiem un darbu 250 tūkstošus indiāņu. Bet Sandovals zina, ka tas ir neprātīgs plāns. Vindriverā (Vaiomingas štatā) baltie par 225 tūkstošiem dolāru uzbūvēja vairākus 20 dzīvokļu namus indiāņiem — šošoniem un arapahiem. Kad nami bija gatavi, baltie velti gaidīja, ka indiāņi plēstin plēsīsies uz lētajiem dzīvokļiem; tikai viena ģimene izteica vēlēšanos tur pārcelties.

Navahi nebrauks uz lielo pilsētu, kas tiks uzcelta uz četru štatu robežas, par to Sandovals ir pilnīgi

pārliecināts. Viņi grib palikt savā zemē, lai kā par to smietos baltie. Navahiem ir citādi uzskati par dzimteni nekā baltajiem. Baltie amerikāņi vidēji ik pēc pieciem gadiem maina savu dzīvesvietu. Navahi tā nevar darīt, tuksnesis ir viņu dzimtene, ar to viņiem ir saistīts viss — gan dzīvība, gan ticība —, un viņi grib tur palikt.

Protams, viens otrs navahs ir aizbraucis no rezervāta. Losandželosā, piemēram, viņu ir Joti daudz. Bet viņi visi ilgojas pēc dzimtenes, pat ja lielajā pilsētā viņiem materiāli klājas daudz labāk. Daži no viņiem dzīvoja lielajās pilsētās un labi nopelnīja, tomēr viņi atgriezās savā rezervātā, atzina par labāku dzīvot nabadzībā, bet dzimtajā vietā. Mohavki ir dzimuši ekvilibristi: viņi vienmēr var dabūt labi atalgotu darbu Ņujorkā debesskrāpju celtniecībā. Bet, kad viņi nomirst, viņus ved apbedīt uz dzimteni — uz štata ziemeļiem. Navahu dzimtenē, tuksnesī, pienāk vēstules, kurās aizbraukušie raksta par ilgām pēc mājām.

— Navahus nedrīkst pārcelt uz citu vietu, — saka Sandovals, — jo tad viņi ies bojā. Vai gan viņi varēs dzīvot lielā pilsētā, ja līdz šim ir dzīvojuši hogānos? Jāpadara ciešama viņu dzīve rezervātā, un to var izdarīt, turklāt tam vajadzīgs pavisam maz naudas.

Navahi, kas dzīvo Vindourokā, saka to pašu. Vindouroka, kas atrodas kalnos rezervāta dienvidrietumu daļā, ir navahu galvaspilsēta. Šeit viņiem ir kaut kas līdzīgs pašpārvaldei, ko kontrolē ierēdņi no Indiāņu lietu biroja. Šeit atrodas arī policijas iecirknis, kuru vada baltais. Policijai nav daudz darba, jo īstu noziegumu rezervātā nemēdz būt: navahi nedz laupa, nedz slepkavo.

Vindourokā ir pat Cilts padome, navahu parlaments, kuru vada priekšsēdētājs un vicepriekšsēdētājs un kurā ir 74 deputāti. Padome centīgi dara visu, kas no tās atkarīgs. Tā finansē skolas no līdzekļiem, kuri rezervātos tiek saņemti no baltajiem naftas un urāna ieguvējiem, palīdz radīt jaunus uzņēmumus un šo to jau ir panākusi. Ja nebūtu šā parlamenta, stāvoklis rezervātā būtu vēl bēdīgāks. Cilts padome uztur radiostaciju, izdod laikrakstu, un, ja baltie tūristi apmeklētu

tikai Vindouroku, tad viņiem liktos, ka te daudz kas ir pilnīgā kārtībā.

Vindourokā ir uzbūvēts stadions kovboju sacensībām, tur ir gadatirgus paviljoni, šautuves, skaturats un pat balagāns, kur rāda striptīzu. Gadatirgū sapulcējas daudz navahu, un baltie te labi nopelna.

Gadatirgus notiek vienu reizi gadā, bet gads rezervāta hogānos ir ļoti garš. Un tas sākas jau nākamajā rītā pēc gadatirgus. Gar ceļu no Vindourokas līdz Galapai gan šur, gan tur gul piedzērušies. Viens no tiem, gadus divdesmit vecs puisis, jau pamodies un nopurina netīrumus no sava apģērba. Tad viņš saķer ar rokām galvu, stīvi raugās uz zāli, uz kuras viņš tikko bija gulējis. Kādēļ viņš dzīvo?

— Ko gan nozīmē dzīvot? — viņš jautā. — Es taču nemaz nedzīvoju.

Aira Heijess arī šeit nedzīvoja. Viņš bija viens no tiem indiāņiem, kuri dienējuši amerikāņu armijā otrā pasaules kara laikā. Mājās, rezervātā, viņa ciltsbrāļi pa naktīm rīkoja rituāla dejas un skaitīja burvju vārdus, lūdzot labos garus, lai viņi aizstāv karavīrus un palīdz tiem.

Indiāņi bija labi karavīri. Daži no tiem, kas dienēja par radistiem karadarbības rajonā Klusajā okeānā, paveica ne vienu vien slavējamu darbu. Viņi, piemēram, pārraidīja un pieņēma radiogrammas savā valodā, un japāņu atšifrētājiem ne reizi nebija izdevies uzzināt šo radiogrammu saturu.

Taču viens no indiāņiem — Aira Heijess, kas bija cēlies no pimas cilts, apēnoja radistu slavu. Viņš bija piedalījies asiņainajās kaujās par Aivodžaimes salas cietoksni, kuru sīvi aizstāvēja japāņi. Savienotajās Valstīs bieži sastopami monumenti, kas uzcelti par godu Aivodžaimes ieņemšanai. Tajos attēlota drosmīgu karavīru grupa, kuri paceļ uz salas zvaigžņoto karogu. Viņu vidū ir arī Aira Heijess.

Par piedalīšanos šajā operācijā Aira saņēma amerikāņu augstāko militāro apbalvojumu — Goda medaļu, viņš bija nacionālais varonis. Airu godināja pats prezidents, laikraksti par viņu rakstīja kā par dzīvu pierādījumu tam, ka indiāņi ir kļuvuši par «īstiem amerikāņiem», par savas jaunās nācijas patriotiem, rezervātā viņu sagaidīja ar lielu godu. Taču pēc tam viņa slava izgaisa, bet dzīve rezervātā kļuva bezcerīga: vienā laidā skanēja bēru dziesmas, piemērota darba nebija, visur nabadzība, bet ar Goda medaļu izdzīvot nevar, un vispār rezervātā dzīvot nav iespējams. Un nacionālais varonis Aira Heijess aiz izmisuma sāka dzert. Viņš dzēra arvien vairāk un vairāk un beidzot nomira ar delīriju. Laikraksti, kas viņu agrāk bija slavinājuši, par šo notikumu ziņoja tikai dažās rindiņās.

RELIĢIJA

Lēzens, ar kokiem un sulīgu zāli apaudzis uzkalns. Zaļajās noriņās paceļas skaistas baznīclņas un sniegbaltas statujas, kas pa lielākai dajai attēlo jaunas, kailas sievietes. Tās tur rokās palmu zarus, uz lūpām sastindzis nevainīgs smaids, bet viņu krūtis ir tik mazas, ka tikai samaitātam cilvēkam var ienākt prātā grēcīgas domas.

Zajās nogāzes sadalītas ar kārtīgi apcirptiem dzīvžogiem. Labi koptās puķu dobes harmoniski papildina skaisto ainavu. Visur jūtama daiļdārznieka roka. Klusi stūrīši ar vilinošiem soliņiem zem varenu koku smagiem, nokareniem zariem. Kad šeit skūpstās pārīši, kailās statujas it kā kaunīgi novērš skatienu uz ielejas pusi, kur tālumā redzama liela, trokšņaina pilsēta, vai uz tuvējo uzkalnu.

Celiņi ir nevainojami tīri. Tie ved gar kailiem, sniegbaltiem, akmenī kaltiem mīlas vēstnešiem, gar tikpat sniegbaltu, kailu Herkulesu ar apskaužamu muskulatūru un laipnu skatienu. Šajā uzkalnā viss ir tīkams.

Ar puķēm apstādītie celiņi jūs aizved pie smaidoša Kristus, pie pasaulē vienīgā smaidošā Kristus. Nospiežot pogu, var noklausīties viņa aizkustinošo dzīves stāstu. Smaidošais, drēbēs tērptais Kristus ir izcirsts no akmens. Tas ir kolosāls monuments.

Šķelmīgi smaidoši ķerubi stāv gar celiņiem, kas ved uz Paradīzes dārzu, kur jūs sagaida krāšņi saplaukušas puķes. Tālāk celiņi ved uz Brīvības rotondu un gar labvēlīgi vai šķelmīgi smaidošām, kailām balta marmora statujām uz Ticības triumfu. Dārzā visur valda dziļš miers, gaiss piepildīts ar saldu, reibinošu puķu aromātu, visur redzami klasicisma atdarinājumi akmenī un marmorā, šķiet, te vienkopus savākti vai visi Mikelandželo darbi. Pēc tam skaistie celiņi jūs aizved uz Brīvības mauzoleju, no kurienes atnācējus sveicina Džordžs Vašingtons, lieliskais Vašingtons, protams, drēbēs tērpts, un tālāk Gaismas dieviete — skaista, kaila, sniegbalta dieviete — mazliet par daudz kuplām krūtīm, bet tomēr skaista.

Kailās statujas redzamas visur gar celiņu, kas ved pie karavīra formā tērpta akmens žurnālista: viņam galvā ķivere, jo viņš taču ir kara korespondents. Arī viņš ir labs cilvēks, tas ir pilnīgi skaidrs, jo tieši tādi izskatās kārtīgi ļaudis. Un tālāk stāv precīza Mikelandželo darinātā Mozus tēla kopija, kurai mērs ar precizitāti līdz milimetram tika noņemts Romā ar pāvesta laipnu atļauju. Ap Mozus statuju ir puķes.

Un, beidzot, ziedos slīgstošā namā glezna, vislielākā glezna pasaulē. Ieeja maksā pusdolāru. Telpā skan klusināta, mierīga, svinīga mūzika. Nodziest gaisma, saviļņoto ļaužu barā iestājas klusums, atveras aizkars, mūzika kļūst stiprāka, un nu jau vareni akordi pilda zāli. Uz kādu brīdi viss nogrimst tumsā, un publikas skatieniem paveras gleznotāja Stikija 60 kvadrātmetrus lielā glezna, kura, kā apgalvo, esot atrasta Čikagas atkritumu izgāztuvē un izglābta.

Šī pasaulē vislielākā glezna attēlo Kristus krustā sišanu. Tā pakārta namā, kas speciāli uzcelts šim savā ziņā vienīgajam mākslas paraugam un izmaksāja 1,5 miljonus dolāru. Apstulbušo publiku uzaicina ar klusuma brīdi godināt krustā sistā piemiņu, un tā sastingst.

No ēkas, kur atrodas maksiglezna, atkal atskan klusa atvadu muziķa, bet saules apmirdzētie celiņi jūs aicina tālāk, uz jauniem atklājumiem. Te var apskatīt vēl daudz sniegbaltu statuju, vēlreiz var aplūkot Brīvības dārzu, puķēm apstādīto, ļoti patriotisko monumentu, kas uzcelts par godu Amerikas neatkarības deklarācijas parakstīšanai, akmens skulptūras, kuras attēlo labus, krietnus cilvēkus ar enerģiskām sejām, un atšķirībā no kailajiem ķerubiem, kuri arī šeit šķelmīgi smaida, tiem mugurā ir drānas. Cik patīkama vieta!

Tā ir Forestlonas kapsēta. Tūristi, kurus līdz sirds dziļumiem saviļņojusi šī Losandželosas ievērojamā vieta, kas pilnīgi var konkurēt ar Disnejlendu, sapulcējas pie vienas no lielā parka ieejām. Viņi ir sajūsmināti. Viņi jau daudz ko ir apskatījuši, bet nav redzējuši neko skaistāku. Paslepus viņiem iespiež saujā uzaicinājumu: vai viņi nevēlētos, lai viņus apbedī Forestlonā; tikai mērena iemaksā un nelieli kārtējie maksājumi garantē labu vietu.

Šo kapsētu, kura pārpilna ar pasaulē visjaukākajiem smaidiem, radījis Hjūberts ītons, kurš sevi uzskatīja nevis vienkārši par kapraci, bet par cilvēku, kuru aicinājis pildīt šo misiju «pats visvarenais».

Itons dzirdēja šo aicinājumu kādā Jaungada dienā, kad viņš, tik tikko atžirdzis no neveiksmīga biznesa kaimiņu štata — Nevadas raktuvēs, bet pirms tam — zelta atradnēs, stāvēja uz viena no Losandželosas uzkalniem un domāja par dzīves likstām.

Hjūberts Itons laikam īsti nepārzināja kalnrūpniecību Nevadas štatā, toties viņš labi pazina amerikāņus. Viņa memoriālais parks guva milzīgus panākumus. Viņš, tā teikt, izcirta ceļu revolūcijai nāves industrijā Savienotajās Valstīs. Pēc Forestlonas atklāšanas šajā sfērā sāka zelt un plaukt bizness, kas mērojams miljardos dolāru. Agrāk cilvēkus gluži vienkārši apbedīja; tas bija lēts, necils un skumjš bizness. Bet tagad ar garīdznieku svētību aizgājējus sāka grimēt un pūderēt, lika viņiem rokās pīpes vai adīkļus, sāka rotāt zārkus ar zīdu un samtu; pie pēdējās atdusas vietas spēlēja Bēthovena Devīto simfoniju, kapu kopiņām neļāva aizaugt, tām garantēja mūžīgu apkopšanu.

Hjūberts Itons beidza savu dzīves ceļu kā pasakaini bagāts cilvēks, parādīdams saviem tautiešiem labu priekšzīmi. Tagad ir kapsētas pat suņiem un kaķiem, kanārijputniņiem un pērtiķīšiem, arī viņu bēres ir kļuvušas par ļoti ienesīgu biznesu, jo tas, kas ir dzirdējis «visvarenā aicinājumu», Amerikā gandrīz vienmēr gūst panākumus.

Neviens precīzi nezina, cik Savienotajās Valstīs ir dažādu baznīcu un reliģisku virzienu, katrā ziņā to ir tūkstošiem. Šeit uz katru iedzīvotāju laikam gan ir vairāk bīskapu un dažādu reliģiju dibinātāju nekā jebkurā citā valstī.

Džozefs Smits, kā viņš pats apgalvoja, savā mūžā vienmēr ir dzirdējis «aicinājumus no augšas». Pirmo šādu «atklāsmi no augšas» viņš esot saņēmis četrpadsmit gadu vecumā no eņģeļa Moronija — erceņģeļa Mormoņa dēla. Eņģelis Moronijs paziņojis Ņujorkas štata fermera dēlam Džozefam Smitam, ka «Mormoņa grāmata» — patiesības grāmata, kas sastāv no zelta plāksnēm, ir paglabāta aiz mājas starp kokiem. Viņš atrada «Mormoņa grāmatu», jo «aicinājums no augšas» nekad neviļ. 1830. gadā Smits iespieda šo grāmatu Ņujorkā 5000 eksemplāros, samaksāja par to 3000 dolārus un pārdeva par 12 500 dolāriem; pēc šāda veida literatūras jau toreiz bija liels pieprasījums. Ap Džozefu Smitu sāka pulcēties ticīgie, kurus it nemaz nemulsināja tas, ka kritiķi «Mormoņa grāmatā» bija atraduši burtiskus citātus no bībeles un pat no Šekspīra darbiem.

Džozefs Smits, kam piemita suģestēšanas spējas un liela enerģija, veda savu draudzi — Pastarās dienas svētos — uz rietumiem, kur, pēc viņa domām, atradās Ciona; viņš nešaubījās, ka tieši tur bija jāiet. Ceļā uz turieni viņš reizēm prātoja par Savienoto Valstu prezidenta posteni, reizēm parādījās greznā, gaiši zilā karavīra formas tērpā, jo sevi bija paaugstinājis par ģenerāli. Taču pirmām kārtām viņš uzskatīja, ka savu sekotāju vidū jāievieš poligāmija, un viņš to ieviesa. Vīriešiem bija tik daudz sievu, cik viņi varēja uzturēt. Par to Džozefs Smits tika ieslodzīts cietumā. Cietuma kamerā Kartidžā (Misūri štats) Džozefs Smits tika nošauts mīklainos apstākļos, kuri tā arī netika noskaidroti. Tādējādi sērojošā draudze ieguva to, kā tai sevišķi pietrūka, — tā ieguva mocekli.

Draudzes vadību pārņēma Brigems Jangs, uzņēmīgs cilvēks, kura iedzimtais prāts lika viņam pavēlēt draudzei pamest naidīgos Amerikas Vidējos Rietumus un doties uz rietumiem — Cionas virzienā.

Protams, Brigemam Jangam visvienkāršāk būtu bijis šķērsot visu valsti un doties uz Kaliforniju, kur zem mūžīgi karstās saules biežāk nekā jebkurā citā vietā dzirdami «visvarenā aicinājumi» un kur zeļ un plaukst dažādas baznīcas. Taču Brigems Jangs aizveda savu draudzi nevis uz mūžam zaļo Kalifornijas dienvidu daļu, bet gan uz tuksnesi. Un šeit uz kādas augstienes, no kuras pavērās skats uz grandiozo, bet cilvēkam naidīgo klajumu, uz nedzīvajiem sāls ezeriem, Brigems Jangs ar svinīgu sejas izteiksmi teica: «Šī ir tā vieta!»

Tātad Ciona bija atrasta. Enerģiskais Brigems Jangs, kuram bija 17 sievas un kurš laida pasaulē 47 bērnus, lai palielinātu savu draudzi, neuzklausīja garajā pārgājienā nogurušos ticīgos, kuri baidījās, ka viņus šajā tuksnesī gaida drausmīga nabadzība. Tā bija Ciona. Jangs to zināja, un visi palika.

Draudze ieguva savā īpašumā daļu tuksneša, kuru tagad sauc par Soltleiksitiju. Tāds ir tikai šīs lielās pilsētas oficiālais nosaukums, bet pati draudze to sauc par Cionu. Draudze šeit uzcēla mājas un padarīja zemi auglīgu. Tā dzīvoja, ievērojot stingros ticības noteikumus un piekopjot daudzsievību.

No Soltleiksitijas draudzes locekļi virzījās arvien tālāk Jūtas štatā un galu galā, pakļaujot savai kontrolei visu šo bezgalīgi plašo štatu, iesniedza lūgumu uzņemt to Savienoto Valstu sastāvā. Viņu lūgums vairākkārt tika noraidīts, atsaucoties uz poligāmiju, turklāt «neticīgie» pat draudēja darīt galu šai sektantu izlaidībai ar varu. Šo draudu ietekmē,, bet nebūt ne aiz iekšējas pārliecības, Pastarās dienas svētie, kurus mēdz arī saukt par mormoņiem, formāli atcēla daudzsievību, un Jūtas štats 1896. gadā tika uzņemts Savienoto Valstu sastāvā.

Pēc tam kad «aicinājumu no augšas» bija dzirdējis Džozefs Smits, draudze ne vienu reizi vien uzklausīja «aicinājumus» un nekavējoties tos īstenoja — tā nodibināja «Utah Bank», ļoti plaukstošu uzņēmumu, nodibināja apdrošināšanas sabiedrību, kas dod miljoniem lielu peļņu, sāka izdot dienas laikrakstu «Desert News», kas ieguva plašu auditoriju. Lai ko uzsāka draudzes locekļi, Mormons viņiem vienmēr palīdzēja.

Šodien Jūtas štatā nezin vai gūs panākumus cilvēks, kas nepieder pie mormoņu baznīcas, pat valdībā Vašingtonā kopš kāda laika ir mormoņi. Viņi stingri tur savās rokās Jūtas štatu, viņu politisko varu pastiprina tiem piederošie īpašumi, kuru vērtība sniedzas miljardos. Plašās darbības rezultātā, kuru izvērsuši visfanātiskākie misionāri, kādus vien var iedomāties, draudzes locekļu skaits nemitīgi aug. Draudze regulāri maksā desmito daļu, un milzīgas naudas summas plūst uz dievnamu, kas paceļas pilsētas centrā. Pilsēta zeļ un plaukst, tagad netālu no mormoņiem būvē pat raķetes. Mormoņi kļuvuši bagāti. Viņi parādīja visai pasaulei, cik labi un izdevīgi ir sekot tam, kas dzirdējis «atklāsmi no'augšas».

Arī Gārners Teds Ārmstrongs dzirdēja «visvarenā aicinājumu». Viņš mīl valkāt sporta tērpu un izskatās jaunāks par saviem četrdesmit gadiem. Tas ir veikls, dinamisks un veiksmīgs cilvēks, jo tiem, kas dzirdējuši «atklāsmi no augšas», nebūt nav jākaisa sev pelni uz galvas. Viņš uzstājas 230 amerikāņu radiostacijās, piedalās 40 amerikāņu un kanādiešu televīzijas staciju programmās. Viņa vārdos klausās ap 40 miljonu cilvēku liela auditorija. Viņa vārdi nokļūst vēl līdz daudziem miljoniem cilvēku ar brošūru un traktātu starpniecību; tos viņš izdod milzīgos metienos un izplata Savienotajās Valstīs un aiz to robežām. Viņš vada «Ambassador college» Pasadenā, Losandželosas tuvumā, kur 700 jauniešu gatavojas kļūt par garīdzniekiem. Viņš vada arī analoģisku institūtu Bigsandijā (Teksasā), kur mācās vēl 700 nākamo garīdznieku. Un, beidzot, kopā ar savu tēvu Herbertu Armstrongu viņš vada vienu no daudzajām ASV baznīcām, kura sevi dēvē par «dieva baznīcu».

Pasadenas pilsēta, no kuras savā laikā kāds jauns cilvēks devās uz netālo Losandželosu, lai vienā no viesnīcām nošautu prezidenta amata kandidātu Robertu Kenediju, Armstrongam ir reliģijas industrijas bāze, un šī reliģija, kā tas bieži tiek praktizēts Amerikā, balstās uz privātīpašuma principa. Armstronga oficiālā rezidence ir ēku komplekss, kura vērtība sniedzas daudzos miljonos dolāru. Turklāt tiek plānots celt vēl jaunas ēkas. Ko lai dara: lai saglabātu konkurences spējas, jāiet kopsolī ar laikmetu. Konkurenti nesnauž.

Un jaunais Ārmstrongs iet kopsolī ar laikmetu. Viņš runā tautai saprotamā valodā, viņš saka to, ko tauta grib dzirdēt. Viņš runā par pilsētu bēdīgo stāvokli un par morāles pagrimumu, kam par cēloni ir dieva noliegšana. Viņš runā par daudziem praktiskiem jautājumiem, un tas dod rezultātus: viņš jau ir palīdzējis nodibināt 167 savas baznīcas draudzes, un tagad šai baznīcā ir 55 tūkstoši draudzes locekju un 400 sludinātāju.

«Rītdienas pasaule» — tā saucas programmas, ar kurām viņš uzstājas pa radio un televīzijas pārraidēs. Par šo tematu var iztēlot vilinošas ainas, var modināt cilvēkos dedzīgu tiekšanos uz labāku dzīvi, var pretstatīt šīm tieksmēm nežēlīgo īstenību un norādīt izeju, Joti vienkāršu izeju, kas ir pieejama ikvienam: ikviens var pieņemt ticību^ ko sludina viņa baznīca, un kļūt laimīgs. Vērojot Armstronga starojošo seju televizora ekrānā, var spriest, ka viņš ir laimīgs. Pat viņa balss pa radio dveš apmierinātību un pārliecību, jo «ticība» viņu droši sargā no visām dzīves likstām.

Arī «Ambassador college» studenti ir laimīgi. Pretstatā citu Pasadenas un Losandželosas koledžu audzēkņiem viņi neaudzē garus matus, rūpējas par savu ārieni, viņi izskatās kā Amerikas 50. gadu jaunatnes ideāli. Būdami kārtīgi, pieklājīgi, laimīgi, viņi it kā rāda piemēru, kāda kļūs Amerika, ja tikai visi pievērsīsies «dieva baznīcai». Tad atkal viss būs labi, visas problēmas atrisināsies pavisam vienkārši, vajag tikai iestāties šajā baznīcā, visādi to atbalstīt un palīdzēt tai ar ziedojumiem.

Ziedojumiem ir svarīga nozīme, jo «īstās ticības» izplatīšana maksā naudu, skurstenim jākūp, baznīcas atbalstīšanas kampaņa izmaksā dārgi. No savas Pasadenas rezidences, kuras dažas ēkas agrāk piederēja ieroču rūpnīcai, Gārners Teds Ārmstrongs vada aparātu, kas aprij 35 miljonus dolāru gadā. Un arī viņam pašam galu galā ir jādzīvo, viņš taču nevar ciest trūkumu. Tāpēc viņš sev noteicis solīdu algu, kas līdzinās veiksmīga menedžera algai, un viņš taču galu galā ir veiksmīgs menedžers: nav nekādas jēgas aprakt savus talantus.

Taisnību sakot, Gārners Teds Ārmstrongs grasījās kļūt par dziedoni, bet vēlāk viņam apnika ar to saistītā kņada un viņš dzirdēja «aicinājumu no augšas». Turklāt bija vajadzīgs pēctecis viņa tēvam, kas bija saņēmis «atklāsmi no augšas» jau 1934. gadā un nu jau kļuvis vecs. Baznīcai bija vajadzīgs cita vēriena cilvēks, tāpat kā tāds cilvēks laiku pa laikam nepieciešams jebkuram uzņēmumam, turklāt dinamisks cilvēks, kura darbības rezultātā baznīca varētu ieņemt cienīgu vietu strauji mainīgajā pasaulē. Gārners Teds Ārmstrongs bija tieši tāds cilvēks.

Tagad viņš ir viens no veiksmīgākajiem sludinātājiem Savienotajās Valstīs. Viņš nodrošināja sev panākumus praktisko cilvēku zemē tāpēc, ka prata sevišķi pārliecinoši stāstīt par Jēzus Kristus jitgriešanos uz zemes. Tas notiks Jeruzalemē, saka Ārmstrongs, tieši Jeruzalemē, kur Gārnera Teda Armstronga vadītā «Ambassador college» sadarbībā ar Ebreju universitāti jau ir nodibinājusi savu filiāli: jābūt taču gatavam sagaidīt dieva atnākšanu, un, kad viņš atnāks, tad apstiprināsies tas, ko Gārners Teds Ārmstrongs sludina jau daudzus gadus, proti, ka izredzētā tauta ir angloamerikāņl, Efraima dēli.

Amerika ir «brīva valsts», un, ja tur cilvēkam ir tiesības dibināt kaut kādu uzņēmumu, tad viņam ir tiesības dibināt arī baznīcu. Jebkurš var pasludināt sevi par bīskapu un izvairīties no nodokļu maksāšanas. Kas grib, tas var par 10 dolāriem iegādāties teoloģijas doktora diplomu un uzsākt praksi. Vienmēr var atrast kādu jaunu reliģisku triku, dzirdēt «atklāsmi no augšas», katrā ziņā var mēģināt to darīt. Daudzi jau ir to mēģinājuši darīt un nenožēlo.

Amerikā ir simtiem šarlatānu, kuriem pats galvenais ir vākt ziedojumus, kā arī simtiem bīskapu, kuriem svarīgākais ir viņu draudžu gatavība ziedot līdzekļus.

Privātās radiostacijas iedala pārraides laiku jebkuram, kas var pienācīgi samaksāt, un ne jau tikai Gārners Teds Ārmstrongs saka sprediķus šo radiostaciju raidījumos. Visās ASV malās ir sludinātāji, kas saka sprediķus pa radio, un lielākā daļa no viņiem ir gluži vienkārši šarlatāni, mutes bajāri un krāpnieki.

— Ar tevi runā pats dievs, un viņš saka, lai tu nekavējoties atsūtītu man savu ziedojumu, — saka tāds sludinātājs un drošības pēc vairākas reizes atkārto savu adresi.

Un daudzi sūta ziedojumus, jo, kas zina, varbūt tieši šis dīvainais saviļņojums, ko izjūt, dzirdot šā mutes bajara vārdus, ir visvarenā aicinājums ziedot. Dievs dažkārt dara dīvainas, lietas, tāpēc nevajag viņu kaitināt, bet sludinātājs pa radio draud, draud pilnīgi atklāti. Viņš saka: to, kas neuzklausīs viņa vārdus, gaida elles ugunis un mūžīgas mokas, bet tos, kuri viņu uzklausīs un atbalstīs ar naudas ziedojumiem cīņā par īsto ticību, sagaida mūžīga svētlaime.

Ziedojumi baznīcai Savienotajās Valstīs sasniedz 10 miljardus dolāru gadā. Lielāko da]u no šīs summas, protams, saņem atzītās baznīcas — baptistu un metodistu, bīskapiešu un luterāņu, prezbiteriešu un katoļu baznīcas. Amerikāņu baznīcu kapitālus vērtē ap 70— 100 miljardu dolāru; baznīcas nemaksā nodokļus. Kas grib, tas var uzskatīt reliģiju par biznesu, un daudzi to grib.

Nevienā citā valstī pasaulē tik atklāti nespekulē uz cilvēka slieksmi ticēt, uz viņa gatavību ziedot un viņa bailēm neizprotamā priekšā.

Sajā dievticīgajā zemē viss ir iespējams. Tur ir baznīcas homoseksuālistiem, kurās garīdznieks homoseksuālists izdara laulības ceremoniju; ir baznīcas Lasvegasā un Rino (Nevadas štatā), kur tie, kas dzirdējuši «aicinājumu no augšas», par dažiem dolāriem uz ātru roku salaulā; dievbijīgi vārdi plūst no viņu mutes kā no pilnības raga; mūzika ir ieskaitīta šajā cenā, bet par ziediem jāmaksā atsevišķi.

Ir ari rozenkreiciešu baznīca». To galvenais kantoris atrodas Kalifornijas dienvidos, tie izdara «brīnišķīgu izdziedināšanu» pa pastu un ar telepātijas palīdzību. Amerikā ir sekta — «Soka gakkai», kas apgalvo, ka to ietekmējis budisms. Kalnos ap Holivudu vien ir dučiem dažāda veida sektu. Pasaulē nav tāda reliģiskā strāvojuma, kas nebūtu pārstāvēts Amerikā, bez tam vēl ir daudz dažādu vietējo ticību, jo šajā zemē vienmēr ir vajadzīgs kaut kas jauns visās dzīves jomās, ari reliģijā. Viss taču ir pārejošs, ari okultisms — un tieši tas it sevišķi. Divdesmitajos gados Ameriku pāršalca okultisma vilnis. Tas bija kaut kas jauns, bet tas, kas ir jauns, vienmēr saista. Pēc tam šis vilnis norima. Tiesa gan, pilnīgi tas nekad nav apsīcis, vienmēr ir bijušas praktizējošas raganas: labas un ļaunas, un viņām vienmēr ir bijuši savi piekritēji. Bet tagad Ameriku ir pārņēmis jauns un daudz spēcīgāks okultisma vilnis, un to izraisīja jaunatne Ņujorkas rajonā Griničvilidžā, Sanseta bulvārī Holivudā un daudzās citās pilsētās.

Māja, kas atrodas kādā ielā turpat blakus Sanseta bulvārim, nav izskatīga, un to nemaz nevar salīdzināt ar namu pretējā pusē, kur neona lampas apgaismo iespaidīgu fasādi un skatlogus ar tajos izlikto pornogrāfisko literatūru. Taču jaunie ļaudis, kas no Sanseta bulvāra iegriežas šajā šķērsielā, iet nevis uz pornogrāfiskās literatūras bodīti, viņi pat neielūkojas tās skatlogos, bet dodas uz ielas otrā pusē esošo neizskatīgo, nolaisto un netīro māju ar slikti apgaismotām kāpnēm.

Pirmajā stāvā jau sapulcējies daudz garmatainu un džinsos tērptu jauniešu. Viņi apstājas pie okultisma simboliem — galvaskausiem, brīnumzālēm un spirtā preparēta embrija. Pēc tam viņi pieiet pie kases un tad dodas noskatīties seansu. Sā uzņēmuma saimniekam mugurā garš, melns tērps, arī viņa palīgi ir melnās drānās. Nodziest gaisma, jaunie ļaudis sasēžas aplī, saķeras rokās un sāk dziedāt. Savā dziesmā viņi lūdz, lai parādās gars. Pēc tam atkal iestājas pilnīgs klusums, nāves klusums melnā naktī. Un pēkšņi kada meitene iekliedzas: varbūt tas arī bija gars?

Tas ilgst vairākas stundas, un tā tas notiek diendienā. Šis uzņēmums, kas atrodas šķērsielā blakus Sanseta bulvārim, zel un plaukst. Šodien to apmeklēja vairāk jauniešu nekā vakar, bet rīt atnāks vēl vairāk nekā šodien. Rīt viņi šurp atvedīs savus draugus, jo tas ir kaut kas jauns, bet tas, kas ir jauns, vienmēr ir interesants.

Sātana baznīca nav nekas jauns. Bet kopš 1969. gada tai pievērsies daudz lielāks skaits cilvēku nekā jebkad agrāk. Tās centrs atrodas kādā greznā namā vienā no Sanfrancisko lepnākajām ielām; tās filiāles izkaisītas pa visu valsti. Tā vēl vairāk paplašinās savus mērogus, jo Antons Šandors Lavejs, kas kādreiz bija policijas fotogrāfs, ir veikls vīrs.

Viņam ir plika galva, bargas acis un melna bārda, jo viņš taču ir sātana kalps. Viņa izskatā ir kaut kas dēmonisks, un viņš mīl novietot visās malās ap sevi galvaskausus. Kad viņš pielūdz sātanu, viņam par altāri ir kaila meitene, bet ticīgie izsaucas: «Slava sātanam!» Sludinātājs novēl ticīgajiem, lai viņu naids un saldkaisle pienācīgi tiktu apmierināta. Pie sienas karājas sātana attēls ar āža galvu un sievietes krūtīm, ir arī attēli, kuros redzami velni ar eņģeļu spārniem, visapkārt daudz galvaskausu. Šī sekta pielūdz sātanu kā gudrības iemiesojumu. Taču nekādas orģijas šeit nenotiek, tās notiek citā baznīcā — luciferiešu baznīcā. Tā atrodas Pasadenā, tieši Pasadenā, netālu no lielā kompleksa, no kura Gārners Teds Ārmstrongs izplata savu mācību par angloamerikāņiem kā izredzēto tautu.

Jauno sātana sekotāju kristīšanas ceremoniju izdara pats Šandors Lavejs. Viņi pieiet kristīties kaili, un viņš ar šķēpa galu pieskaras viņu galvai, krūtīm, vēderam un cirksnim. Klātesošie izdveš prieka pilnu vaidu. Pēc tam katram jaunkristītajam jāsamaksā 20 dolāru.

Okultisms un sātanisms ir Amerikai tikpat raksturīga parādība kā sludinātāji, kas saka sprediķus pa radio un tirgojas ar dievu tā, it kā viņi tirgotos ar ledusskapjiem. Amerikāņu žurnāls «Time» rakstīja par okultisma masveida izplatīšanos valstī, bet Baznīcu asociācija atgādināja par 400 reliģiskajām savienībām, kas izveidotas, nevis pamatojoties uz ticību dievam, bet gan tikai uz tieksmi pēc kaut kā jauna. Tas ir acīm redzami samazināts skaitlis, taču neatkarīgi no tā, vai runa ir par 400 vai par 1000 apvienībām, to vadoņus saista viena tieksme — tieksme nopelnīt dolārus no «ticībai pievērstajiem».

Analizējot pašreizējo haosu reliģijas jomā Amerikā, daži uzskata, ka tas atspoguļo to nekārtību, kura pārņēmusi visu sabiedrību kopumā, citi domā, ka masveida iekļaušanās sektās izskaidrojama ar to, ka daudzi amerikāņi ir vīlušies sakarā ar tradicionālās baznīcas nepietiekamo autoritāti, vēl citi uzskata, ka reliģiskais ekstrēmisms ir aizkavējusies reakcija uz pārmērīgo centību un bardzību, ar kādu puritāņi agrāk izvērsa savu darbību Amerikā.

Galu galā amerikāņu neprātīgo reliģisko sistēmu sagaida tāds pats liktenis, kāds piemeklējis daudz ko citu šajā zemē. Tai būs jāsamaksā par to, ka vecās baznīcas šajā zemē nekad nav bijušas kopīgas baltajiem un melnajiem un ka šeit vienmēr ir bijusi segregācija, ka vienmēr baltajiem ir bijis savs dievs un melnajiem — savs, ka ir bijušas baznīcas bagātajiem un baznīcas vienkāršajai tautai.

Dievs gādāja par viņiem visiem, tāpat kā viņš gādāja gan par Hjūbertu Itonu, gan par naudas dūžiem radiostacijās, gan par greznajā, gaiši zilajā formas tērpā ģērbušos viltus ģenerāli Džozefu Smitu. Dievs pārāk bieži atbalstīja apšaubāmus pasākumus, viņš palīdzēja raust naudu, bet dažreiz pat nonāca šantažētāja lomā. Tas kļuvis par visu veidu un lielumu ejošu preci, kuru piedāvā arvien pārdrošākos variantos. Lai nu kā, bet ar viņu var izmēģināt laimi!

… Viljams Franklins Grehems visā pasaulē tiek uzskatīts par savdabīgu amerikāņu reliģijas «kvalitātes zīmi». Tas ir Savienotajās Valstīs vispopulārākais sludinātājs, pat Gārners Teds Ārmstrongs zināmā mērā atpaliek no Bili ja Grehema.

Grehems cīnās par labo. Šodien viņš saka sprediķi Medisonskvērgārdenā Ņujorkā, kur vēl vakar sniedza viesizrādes cirks. Gaisā vēl jūtama zvērnīcas smaka. Milzīgā zāle ir pārpildīta, tajā sapulcējušies 20 tūkstoši cilvēku, galvenokārt sievietes. Vairums klātesošo ir aktīvi baznīcas darbinieki kaut kur no Manhetenas, no citiem pilsētas rajoniem vai priekšpilsētām. Viņi šurp atvesti ar autobusiem.

Ņujorkas bagāto komersantu asociācija atbalsta un finansē šo Grehema kampaņu, bet grupa mācītāju to boikotē. Ap Grehemu notiek strīdi. Daži viņu dēvē par mutes bajāru, vientiesi, citi to uzskata par apdāvinātu cilvēku, par vienu no nedaudzajiem, kuri patiešām prot runāt ar tautu.

Un tomēr tautas zemākie slāņi nav pārstāvēti Medisonskvērgārdenā. Šeit sapulcējušies galvenokārt vidējie slāņi, gandrīz nemaz nav nēģeru.

Ar precizitāti līdz vienai minūtei sāk dziedāt koris, kurā ir divi tūkstoši balsu. «Krusta karš», kura dēļ Grehems un viņa lielais štābs atbrauca uz pilsētu, būs organizētības un tālredzības paraugs. Bili ja Grehema Evaņģēliskā asociācija, kurā darbojas 300 pastāvīgu kalpotaju, sagatavoja Ņujorkas «krusta karu» kopā ar kristīgajiem no pilsētas dažādajām evaņģēliskajām baznīcām.

Asociācijas rezidence atrodas Mineapolisā. Tā ne vien organizē «krusta karus» ar precizitāti, kuru varētu apskaust jebkura prūšu grāmatvežu palāta, ne vien izmanto elektronisko skaitjošanas mašīnu, kas uztur pilnīgā kārtībā sarakstus, kuros ir vairāk nekā 3 miljoni adrešu, bet tas ir arī plašs uzņēmums, kas popularizē Grehema radioprogrammu ar nosaukumu «Izlemšanas stunda», kuru pārraida 900 radiostacijas uz visiem zemeslodes nostūriem. Ar tādu pašu nosaukumu — «Izlemšanas stunda» — tiek sagatavotas arī televīzijas programmas Grehema «krusta karu» laikā. Pēc tam tās demonstrē visās Amerikas malās visdārgākajās vakara stundās, maksājot vairāk nekā 5 miljonus dolāru.

Grehema aparāts piecās valodās izdod žurnālu «Decision», kuru abonē 3,5 miljoni cilvēku, gatavo jaunus izdevumus, katru gadu izlietojot šim nolūkam 2 miljonus dolāru. Pastāv arī «Grayson Company», kura pārdod Grehema grāmatas, brošūras, skaņuplates un kuras apgrozījums ir ap 300 tūkstoši dolāru gadā.

Berbankā (Kalifornijaš štatā) atrodas šā uzņēmuma filiāle, Mineapolisā darbojas kino rūpniecības sabiedrība «World Wide Pieturēs Corporation», kas uzņēmusi vairāk nekā 100 dramatiski reliģiska satura kinofilmu. Ik pēc 35 minūtēm kaut kur pasaulē tiek demonstrēta viena no Bilija Grehema filmām.

Grehema komerciālās organizācijas izdevumi sasniedz ap 16 miljonu dolāru gadā, bet bilance ir laba. Pats Grehems saņem pieticīgu atalgojumu — 24 tūkstošus dolāru gadā, kā ari honorārus par savām grāmatām, kuras iznāk lielos metienos.

Grehema organizācija pirmām kārtām nodarbojas ar «krusta kariem». Sešas reizes gadā Grehems pats dodas ceļā, lai pulcinātu tautu stadionos un milzīgās zālēs. Sešas reizes gadā viņš demonstrē savu daiļrunību saviļņotajiem cilvēkiem, aicina viņus atzīt dievu un pievērsties viņa ticībai. Bez tam katru gadu tiek organizēti vēl apmēram 125 mazāka mēroga «krusta kari», kuri notiek tikai Grehema vārdā, bet bez viņa tiešas piedalīšanās.

Bilijs Grehems ir labs kristietis un pilsonis. Viņš ne vienu reizi vien ir kristietību pielīdzinājis kapitālismam; šodien Medisonskvērgārdenā viņš no tā atsakās; varbūt viņš to pateiks nākamajā reizē, kad auditorija liksies vairāk piemērota. Viņš bija prezidenta Niksona uzticams draugs, viņš bija arī prezidenta Džonsona uzticams draugs, bet šodien viņš to nepiemin, jo viņš runā kā kristietis, kas ir lojāls pret pastāvošo iekārtu, kā konservatīvais.

Dažreiz viņš precīzi iztēlo, kāda izskatās elle: tā ir 1600 jūdzes gara un 1600 jūdzes plata, Šodien viņš no tā atturas, tāpat kā viņš atturas arī no standartfrāzes, ka debesis tomēr ir, ka tās varbūt tikai atrodas kaut kur ārpus mūsu Saules sistēmas robežām.

Šodien viņš runā par lielās pilsētas likteni. Viņš, tāpat kā Gārners Teds Ārmstrongs, runā par briesmām, kas draud gājējiem ielās, par pornogrāfiju, par vienaldzīgu izturēšanos pret savu tuvāko, par vientulību pūļa vidū. Viņš runā par katra cilvēka tieksmi iegūt kaut kādu atbalsta punktu mūsdienu haotiskajā pasaulē, kaut ko tādu, uz kā tiešām var balstīties, kaut ko nesatricināmu un stabilu šajā nedrošajā, neprātīgajā pasaulē.

Un pēc tam atskan aicinājums: pievērsieties dievam, tūlīt, nekavējoties izlemiet to! Pie televīzijas kamerām mirgo signālspuldzītes — tas nozīmē, ka Grehemam jābeidz runāt. Un viņš beidz runu precīzi paredzētajā laikā, tikpat nevainojami, cik nevainojams bija viss viņa sprediķis. Lai Kristus ved jūs pa dzīves ceļu! Uzticiet viņam savas raizes!

Atkal sāk dziedāt koris, pēc tam ticībai pievērstie dodas pie tribīnes, sākumā kāds simts, pēc tam daudzi simti, un galu galā viņu jau Ir divi tūkstoši, divi tūkstoši no divdesmit tūkstošiem — bērni, vīrieši un galvenokārt sievietes.

Grehema darbiniekiem nav laika noņemties ar cēlām domām šā lielā laužu bara priekšā, jo aparātam jāfunkcionē precīzi, it īpaši pašlaik. Visur jaunajai ticībai pievērsto vidū stāv «dieva kalpi» ar gaiši zilām nozīmītēm pie krūtīm, lai viņi varētu cits citu pazīt un aiz pārpratuma neierakstītu savus ļaudis ticībai pievērsto sarakstā. Viņi nodarbojas ar jaunpievērstajiem, ar rokām signalizē, kāds konsultants vajadzīgs: ja augstu pacelta labā roka, tad tas nozīmē, ka konsultācijai vajadzīgs vīrietis, bet, ja pacelta kreisā roka,— tad sieviete; ja pacelta izstiepta plauksta, tad gados pavecākam jaunpievērstajam nepieciešams vecāks konsultants, bet pacelts pirksts nozīmē, ka nepieciešams gados jauns konsultants.

Arī šī signalizācija darbojas nevainojami, šeit viss funkcionē precīzi. Tiek pierakstītas adreses, divi tūkstoši adrešu, viss labi noorganizēts. Tiek izdalītas brošūras, katrs saņem Bilija Grehema brošūru.

Viņi visi ir pierakstīti, tāpat kā tika pierakstīti iepriekšējā dienā pievērstie, bet ziņas par tiem, kas tika pievērsti jaunajai ticībai aizvakar, jau ir ierakstītas «General Electric» elektroniskajā skaitļošanas mašīnā Nr. 425, kura atrodas Mineapolisā. Tādējādi aparāts tos ir uzņēmis kristīgo draudzē.

Bilijs Grehems guvis jaunu uzvaru; viņš vienmēr gūst uzvaras, jau kopš 1939. gada, kad viņš bija baptistu draudzes mācītājs mazajā Vesternspringsā (Ilinoisas štats). Kopš 1949. gada viņš jau gūst lielas uzvaras. Toreiz viņam izdevās pievērst jaunajai ticībai kādu gangsteri — un tā viņam bija laba reklāma. Kopš tā laika viņš kļuva par neprātīgās pasaules lielo apsūdzētāju un par īstenās pasaules, īstenās tautas un īstenās baznīcas lielo pravieti. Taču, par spīti visām uzvarām, pasaule, tāpat kā tauta un baznīca, arvien vairāk nomaldās no īstā ceļa. Visas viņa uzvaras, kas gūtas kaismīgās retorikas iespaidā, bieži vien izgaist jau nākamajā dienā. Tikai nedaudzi no viņa ticībai pievērstajiem to ir darījuši visā nopietnībā, viens otrs garīdznieks pat apgalvo, ka no tiem, kurus Bilijs Grehems pievērsis savai ticībai, gandrīz neviens nepaliek baznīcas klēpī.

Viņu nevar uzskatīt par nācijas glābēju, jā, pat viņu. Arī protestantiskā virziena valsts baznīca, kuras vārdā runā Grehems, nespēj glābt nāciju, kuru pārņēmis reliģiskais haoss; to nevar izdarīt arī katoļu baznīca. Tās necīnās pret šarlatāniem, tās nevar aizkavēt panākumus, ko gūst Džozefa Smita fanātiķi no Cionas, kuriem pēdējos gados ir izdevies pievērst savai ticībai vairāk cilvēku nekā jebkurai citai baznīcai, tās nespēj arī aizkavēt jaunu sektu dibināšanu, kuras aug tikpat strauji kā vizbulītes pavasarī, jo tām nav ar ko apmierināt jaunatnes tieksmi pēc kaut kā jauna.

Divi sociologi no Kalifornijas universitātes secināja, ka nekur citur balto amerikāņu sabiedrībā nav tik lielu aizspriedumu pret melnajiem līdzpilsoņiem kā ticīgo vidū. Pēc izdarītajiem pētījumiem sociologi konstatēja, ka pašreizējā balto amerikāņu baznīca nonākusi nopietnās grūtībās tāpēc, ka tā neko negrib zināt par nēģeru, kā arī ebreju bēdīgo stāvokli, jo antisemītisko noskaņojumu mērogi balto amērikāņu baznīcās nav mazāki par rasistiskajiem noskaņojumiem.

BRUŅOTIE SPĒKI

Viņš stāvēja ceļa malā netālu no Sietlas lidostas, pacēlis roku un ar neslēptu lūgumu acīs nolūkodamies nepārtrauktajā automobiļu plūsmā. Viņš bija jauns, ne vairāk kā 17—18 gadus vecs. Aukstais lietus, kas jau daudzas stundas lija no zemajiem mākoņiem, viņu bija izmērcējis, burtiski, līdz ādai. Jauneklim nebija ne mēteļa, ņe cepures, slapjie, garie mati bija pielipuši pie pieres. Kad beidzot kāds iežēlojās un apturēja automobili un jauneklis ierausās tā kabīnē, viņam tik tikko pietika spēka izdvest:

— Pēc iespējas tālāk uz ziemeļiem!

Jauneklis bija atbraucis no Kalifornijas un steidzās uz Kanādu: vispirms uz Vankūveru, kur viņš cerēja satikt draugus, un pēc tam tālāk, uz jebkuru vietu Kanādā, kaut tikai ātrāk izkultos no Savienotajām Valstīm! Viņš bija dezertieris!

Kalifornijā viņu droši vien jau meklēja. Viņš zināja, kur viņu iespundētu, ja notvertu, — Pendltonas nometnē, kur dezertierus sit, spīdzina, kur par viņiem ņirgājas un turklāt liek saukt patriotiskus lozungus, kur viņiem liek septiņi tūkstoši reižu atkārtot vingrinājumu «balsts guļus» un atkal sit, ja viņi to nevar izdarīt un zaudē samaņu.

Bet viņu nenotvers. Līdz robežai vairs nav tālu, rīt viņš jau būs Kanādā, nevis Indoķīnā, kur viņu gribēja nosūtīt. Tiesa gan, viņš tagad kļūs par cilvēku bez dzimtenes, toties viņš būs izvairījies no piedalīšanās karā, kuru tas neieredz.

Viņš, protams, nav pret jebkuru karu. Savu dzimteni viņš aizstāvētu, bet vai tad tas ir jādara Indoķīnā? Kamēr viņa valsts tur karo, viņš labāk aizbrauks no ASV, lai nebūtu līdzvainīgs netaisnībā, ko pastrādā

ASV valdība. Viņš nolēma rīkoties tā, kā to daudzi jau bija darījuši pirms viņa. Kanādā atrodas tūkstošiem jauno amerikāņu, kas aizbēguši no ASV, lai nebūtu jāpiedalās netaisnīgajā karā.

Cilvēki karavīra formā ir pastrādājuši pārāk daudz noziegumu. Protams, viņi izpildīja pavēli. Bet vai gan otrā pasaules kara uzvarētāji kara noziedznieku tiesas prāvā Nirnbergā kategoriski nepaziņoja, ka noziegumu nevar attaisnot ne ar kādu pavēli? Vai gan vācieši nav sēdējuši cietumos un netika sodīti ar nāvi par to, ka viņi pastrādāja noziegumus, kaut arī izpildot pavēli?

Jauneklis, kas steidzās uz Kanādas robežu, negribēja piedalīties noziegumos. Viņš negribēja, lai ar viņu notiktu tas pats, kas notika ar seržantu Viljamsu. Viljamss, kas pildīja karadienestu kara cietumā, saņēma pavēli piespiest «laboties» piecus «nedisciplinētus» kareivjus. Pavēle ir pavēle, un viņš nebija radis domāt par pavēļu jēgu. Seržants piekāva vainīgos līdz nesamaņai. Vēlāk viņš par to tika nodots kara tribunālam, bet tiesneši viņu attaisnoja, jo viņš bija «rīkojies saskaņā ar pavēli».

Tā tas ir ar morāli un tiesībām amerikāņu armijā. Starp citu, tas viss notika Dahavā, netālu no bijušās vācu koncentrācijas nometnes, kur cilvēkus pēc pavēles piekāva un nogalināja.

Kad jauneklis izkāpa no mašīnas, lietus vēl arvien stipri lija, bet tagad līdz Kanādas robežai jau bija pavisam tuvu. Viņš atkal stāvēja ceļa malā un ar pirkstu rādīja garāmbraucošo automobiļu šoferiem uz Kanādas pusi; par vienu amerikāņu kareivi tagad bija kļuvis mazāk.

Vairāk nekā 160 tūkstošu amerikāņu karavīru katru gadu bez atļaujas aiziet no savām daļām, vairāk nekā 70 tūkstošu dezertē. Katras trīs minūtes viens karavīrs nolemj bēgt no kazarmas dresūras, katras desmit minūtes viens karavīrs sadūšojas reizi par visām reizēm nomest karavīra tērpu un dezertēt. To cilvēku skaits, kuri slēpjas kaut vai īslaicīgi, atbilst desmit kaujas divīzijām, bet to cilvēku skaits, kaz vispār vairs negrib dienēt amerikāņu armijā, līdzinās trīsarpus divīzijām.

Jauno cilvēku skaits,. kuri izvairās no karadienesta, nemitīgi aug. 1967. gadā no savām daļām patvaļīgi aizgāja 134 668 karavīri, 1968. gadā — 155536, 1969. gadā — 162 632, bet 1970. gadā, kā domāja Aizsardzības ministrijā Vašingtonā, tika uzstādīts jauns rekords.

1967. gadā dezertēja 40 227 amerikāņu karavīri, 1968. gadā — 53 357, bet 1969. gadā — 73 623, tas ir, vesela armija, kas skaita ziņā pārsniedza dažu valstu bruņotos spēkus. 1970. gadā šis skaitlis bija vēl krietni lielāks.

Aug arī virsnieku skaits, kuri atvaļinās no armijas. Pašlaik ik gadus no sauszemes karaspēka atvaļinās apmēram 2500, no gaisa kara spēkiem — apmēram 6000 un no jūras kara flotes — 2100 virsnieku. Pentagons nobažījies, jo visos trijos bruņoto spēku veidos trūkst virsnieku.

Ka no savām daļām patvaļīgi aiziet un dezertē arvien vairāk kareivju un ka arī aizvien vairāk virsnieku demobilizējas no armijas — tās ir savstarpēji saistītas parādības, jo virsnieku vilšanās atspoguļo karaspēka morālā stāvokļa pasliktināšanos. Tur, kur agrāk valdīja stingra disciplīna, amerikāņu bruņoto spēku virsnieki tagad arvien biežāk sastopas ar nepaklausību, ar pretīrunāšanas garu, ar organizētu pretestību. Savienoto Valstu bruņotajos spēkos atspoguļojas krīze, kas pārņēmusi ASV civiliedzīvotājus. Arī bruņotie spēki sasirguši ar tām kaitēm, ar kurām sirgst tauta, un pirmām kārtām tas ir saspīlējums rasu savstarpējās attiecībās.

1970. gada vasarā Heidelbergā (Rietumvācija) sapulcējās mītiņā vairāki simti melnādaino amerikāņu karavīru; viņi dziedāja savas nēģeru dziesmas, prasīja, lai nēģeriem tiktu piešķirtas lielākas tiesības bruņotajos spēkos un dzimtenē, apsūdzēja baltos amerikāņus rasismā. Vācu televīzijas skatītāji to visu vēroja ar izbrīnu; viņi bija pārsteigti, ka kaut kas tāds ir iespējams bruņotajos spēkos, un jautāja: vai armija, kuru plosa šādi konflikti, ir kaujasspējīga?

Taču karavīru mītiņš Heidelbergā un kautiņi starp baltajiem un melnajiem amerikāņu karavīriem Hanavas un Frīdbergas, Kaizerslauternas un Minhenes bāros ir tikai aisberga virsotne, tā precīzus izmērus nav iespējams konstatēt, jo amerikāņu karaspēkā, lai arī kur pasaulē tas būtu izvietots, visur notiek rūgšana, izraisās kautiņi, bet dažkārt pat īsti dumpji.

Armijas mācību nometnē Kempledžonā, Ziemeļkarolīnas štata dienvidos, atrodas 33 tūkstoši karavīru, no tiem apmēram 4 tūkstoši — nēģeru. Milzīgā mācību nometne Atlantijas okeāna piekrastē pieder jūras kājnieku korpusam, ko izsenis uzskata par ASV bruņoto spēku eliti. Jūras kājnieki lepojās ar savu vēsturi, tur vienmēr karavīru vidū valdīja biedriskas attiecības.

Bet tagad no šī karavīru biedriskuma vairs nav ne vēsts. Kempledžonā tagad ir pavisam nemierīgi, tāpat kā citās jūras kājnieku mācību nometnēs un bāzēs. Liktenīgais rasu konflikts pārņēmis arī jūras kājniekus; ir arī pirmie nogalinātie. Mācību nometnes pavēlniecība bija spiesta pastiprināt un apgādāt ar kaujas patronām armijas policiju, kura agrāk pildīja patruļas dienestu un kurai bija tikai mācību patronas. Tika uzlabots nometnes ārējais apgaismojums. Pavēlniecība lūdza tuvējās Džeksonvilas policiju pastiprināt savas patruļas. Virsnieki nemitīgi apelē pie karavīru biedriskuma jūtām, taču šie aicinājumi nelīdz. Rūgšana nometnē turpinās, baltie un melnie jūras kājnieki neslēpj savstarpējo naidu.

6. jūras kājnieku pulka 1. bataljonā savstarpējais naids, kas jau ilgi bija apslēpti krājies, izlauzās uz āru un izvērtās asiņainā sadursmē. Grupa balto un melno karavīru faktiski bez jebkāda iegansta sāka sist cits citu ar dūrēm un metāla ķēdēm, spārdīt ar kājām. Kautiņa laikā tika nogalināts baltais kaprālis Edvards Benkstons, kas bija tikai 21 gadu vecs. Viņu apbedīja dzimtenē, mazā Misisipi štata pilsētiņā, un viņa vecāki pēc tradīcijas saņēma karogu, ar kuru bija pārklāts zārks.

Daudzi šīs sadursmes dalībnieki tika ievainoti. Lai asiņainais incidents Kempledžonā netiktu pārāk plaši izbazūnēts, jo nometnē pēkšņi bija sabraukuši ļoti daudzi žurnālisti, 1. bataljona karavīrus steidzīgi iesēdināja kuģos un nosūtīja mācībās uz tālo Vidusjūru. Taču, lai kā nometnes pavēlniecība centās iztēlot notikušo par «sīku, nožēlojamu gadījumu», žurnālisti redzēja un dzirdēja pietiekami daudz un par jūras kājniekiem kārtējo reizi izplatījās neslava.

… Dienas otrajā pusē, kad nometnē beidzas nodarbības, automobiļu straume plūst uz Džeksonvilu. Šī panīkusi pilsētiņa atdzīvojas tikai vakaros, kad ielas pieplūst ar neona reklāmu gaismu. Džeksonvilas iedzīvotāji jau sen ir sapratuši, kādai jābūt garnizona pilsētai.

No Kempledžonas līdz Džeksonvilai parasti kursē autobusi, bet kopš kāda laika sabiedrībai, kurai tie pieder, radušās grūtības ar šoferiem. Šajos autobusos sistemātiski notiek jūras kājnieku nežēlīgi, asiņaini kautiņi, un šoferi, baidīdamies par savu dzīvību, atsakās strādāt uz šīs līnijas.

Atšķirībā no lielākās daļas ASV autostrādu uz šosejas starp nometni un Džeksonvilu neviens neizmanto garāmbraucošās mašīnas. Ikvienam, kas ierodas Kempledžonā, tiek kategoriski ieteikts nekad neapturēt garāmbraucošos automobiļus un pašiem neuzņemt savā mašīnā «balsojošos», lai izvairītos no kautiņiem un aplaupīšanas.

Džeksonvilā nēģeri dodas uz saviem alus bāriem, baltie — uz saviem. Ir bāri, kur nemaz neielaiž karavīrus ar dažādu ādas krāsu, bet arī kopīgajās dzertuvēs baltie jūras kājnieki sēž atsevišķi no melnajiem. Kad viņu skatieni sastopas, tajos redzams neslēpts naids, bet, ja viņi arī runā viens ar otru, tad tie nekādā ziņā neapmainās ar laipnībām.

Džeksonvilas bāros pārdod tikai alu, turklāt tas nav stiprs, jo nav iespējams iedomāties, kas tur notiktu, ja pārdotu arī stipros alkoholiskos dzērienus. Taču pat vēsais, vājais alus spēj uzjundīt jūras kājniekos kareivīgumu.

Visur patrulē armijas policija, vietējie policisti un detektīvi, jo jebkurā bārā ik brīdi var sākties nežēlīgs kautiņš.

Un tā tas ir ne tikai Džeksonvilā, bet arī pašā nometnē. Kempledžonas teritorijā vakaros ir tikpat bīstami kā lielo pilsētu ielās. Nometnē ir klubi, kurus pavēlniecība bija nodomājusi slēgt, jo tur pastāvīgi notika kautiņi. Kempledžonā ir arī tādas kazarmas, kur gandrīz visi iemītnieki, ejot gulēt, noliek sev blakus auksto ieroci, jo jebkurā nakti var sākties slaktiņš, kā tas jau bieži vien ir noticis.

Zem Kempledžonā plandošajiem zvaigžņotajiem karogiem kvēlo drausmīgs naids. Tas ir savstarpējs, jo nīst kā baltie, tā arī melnie. Jau ilgi pirms tam, kad melnie pulka biedri kautiņā nogalināja balto kaprāli Benkstonu, baltie kareivji nāvīgi ievainoja melno kareivi Džeimsu Bērdu. Taču laikraksti par to neziņoja: pat nāvē ejot, jūras kājnieki nav līdztiesīgi.

Apakšvirsnieku vidū melnie ne tuvu nav pārstāvēti proporcionāli viņu skaitam, bet par virsnieku korpusu nemaz nav vērts runāt. Tikai vienā ziņā melnie jūras kājnieki ir procentuāli pārspējuši baltos — Vjetnamā kritušo skaita ziņā. Jūras kājnieki, saka nēģeri, ir rasistiska organizācija, melnajiem tajā nav nekādu izredžu.

Faktiski nav nevienas lielas kara mācību nometnes pašās Savienotajās Valstīs un droši vien arī nevienas ASV bāzes ārzemēs, kur nenotiktu sadursmes uz rasu pamata. Saskaņā ar ziņojumiem, kurus ASV Aizsardzības ministrija gribēja noslēpt sabiedrībai, bet kuri tomēr ieraudzīja dienas gaismu, vairāk vai mazāk nopietni incidenti ir bijuši mācību nometnēs Fortbelvuārā, Fortkarsonā, Fortdiksā, Fortgordonā, Fortgudā, Fortdžeksonā, Fortnoksā, Fortlī, Fortšerldanā un Fortsilā.

Fortbragā, kas, tāpat kā Kempledžonā, atrodas Ziemeļkarolīnas štatā, balto un melno karavīru savstarpējais naids izraisīja masveida slaktiņu, un armijas policijai tikai ar lielām grūtībām izdevās izšķirt kautiņa dalībniekus, kad vairāki desmiti cilvēku jau bija ievainoti, turklāt daži no viņiem smagi. Taču kautiņš nav mazinājis sasprindzinājumu Fortbragā, un katru dienu var gaidīt jaunu uzliesmojumu.

Okinavas salā, vienā no lielākajām amerikāņu bruņoto spēku aizokeāna bāzēm, kur atrodas 55 tūkstoši karavīru, visu laiku notiek apslēpts karš. Seit baltie un melnie cits pret citu noskaņoti vēl kareivīgāk nekā jebkur citur. Seši tūkstoši melno valda bāzes kvartālā, kuru viņi sauc par «bušu», bet sevi viņi dēvē par «bušmeistariem». Bāzes pavēlniecība kategoriski ieteica baltajiem nerādīties «bušā». Taisnību sakot, tāds padoms bija pilnīgi lieks: tik un tā neviens baltais neuzdrošinātos iet uz «bušu», tāpat kā neviens melnais neuzdrošinās parādīties tur, kur saimnieko baltie.

Vjetnamā līdz ar Amerikas Savienotajām Valstīm bezcerīgā kara ieilgšanu uzliesmoja arvien nopietnāki konflikti starp baltajiem un melnajiem karavīriem. Tiesa gan, kamēr viņi atradās kaujā un bija atkarīgi cits no cita, kamēr viņus saistīja cenšanās palikt dzīviem, viņi turējās kopā. Bet, kad karavīrus aizveda uz aizmuguri atpūtā un papildināšanas nolūkā, kad viņi atkal kļuva tikai baltie un melnie, tad reizē ar apkārtējo situāciju mainījās arī viņu morāle un savstarpējās attiecības. Aizmugurē viņi smēķē marihuanu un iešļircina sev narkotiskās vielas. Pēc speciālistu vērtējuma, 1970. gada beigās katrs otrais amerikāņu karavīrs Vjetnamā vismaz periodiski lietoja narkotiskās vielas. Viens no CIP ierēdņiem, atgriezies Vašingtonā pēc kāda rasu konflikta izmeklēšanas Vjetnamā izvietotajā karaspēkā, ar sašutumu atzina, ka viņš no jauna ienaidnieka uzbrukuma baidās daudz mazāk nekā no amerikāņu bruņoto spēku morālā kraha.

Vispār cilvēki, kas vēro rasu konfliktus bruņotajos spēkos, ir ļoti mazrunīgi. Kad vien iespējams, viņi aizkavē ziņojumu publicēšanu par nemieriem mācību nometnēs. Ja šādas iespējas nav, viņi cenšas vismaz notušēt to mērogus, bet, ja arī tas neizdodas, tad viņi runā par «nožēlojamu izņēmuma gadījumu». Tas sevišķi sakāms par Kempledžonu, kur viena gada laikā notikuši tieši 300 nopietni incidenti.

Jādomā, ka izlases karaspēka nometne Kempledžonā ar šādu apkaunojošu skaitli izvirzījusies pirmajā vietā starp visām Savienoto Valstu mācību nometnēm, un tam var atrast izskaidrojumu: jūras kājnieku raksturīgas īpašības, kuras tiem ieaudzina, ir cietsirdība, nežēlība, rupjš spēks.

Jūras kājniekus apmāca Parisas salā. Seit, kā zobgalīgi mēdz izteikties seržanti, kas viņus dresē, «no bērniem taisa vīriešus», šeit viņus «audzina».

Viņi ierodas naktī, tie visi ir jauni cilvēki — brīvprātīgie un iesauktie; pirms dažiem gadiem jūras kājnieki, sev par nožēlošanu, bija spiesti sākt papildināt savas rindas ari ar iesauktajiem. Neiedomājami piekusuši, pusaizmiguši viņi klupdami krizdami izkāpj no autobusiem, jo diena bija ļoti gara un ceļš uz Parisu nogurdinošs. Viņiem gribas gulēt, bet viņi negulēs, jo autobusu priekšā jau stāv seržanti instruktori savā iespaidīgajā formā ar platmalēm galvā, ar ordeņu lentītēm pie krūtīm un ļaunu smīnu uz lūpām. Seržanti uzklūp apjukušajiem jaunekļiem, kliedz uz viņiem, dzenot barakā, kuras priekšā apstājušies autobusi.

Daži no atbraukušajiem nekādi nevar saprast, kas ar viņiem notiek, taču viņi to vēl pagūs saprast, bet pagaidām seržanti aizsmakušā balsī izkliedz komandas, kā plēsīgi zvēri metas virsū jaunajiem «stulbeņiem». Vairākus jauniešus, kuri nez kāpēc bija modinājuši antipātiju, seržanti jau bija paguvuši piekaut. Viņi rupji lamājas, saukā jauniesauktos par homoseksuālistiem un baltročiem. Mēmi un sastinguši jaunieši stāv pie garajiem galdiem barakā, kur viņi sadzīti; viņi nedrīkst pat elpot, jo neviens muskulis nedrīkst ietrīsēties, kad jūras kājnieks ieņēmis miera stāju, drīkst pukstēt tikai sirds.

Barakas baltās sienas nokārtas ar patriotiskiem lozungiem, ar patriotiskām gleznām, patriotiskiem simboliem. Parisas salā jauniešiem iepotēs patriotismu lielās devās. Viņi, starp citu, mācīsies amerikāņu bruņoto spēku lūgšanu, kura skan šādi: «Dievs, tu esi visspēcīgs, tavs vārds ir augstāks par visiem vārdiem debesīs un uz zemes. Dod savu svētību mūsu valsts bruņotajiem spēkiem! Palīdzi tiem uz zemes, uz jūras un gaisā, lai tie būtu droši savas tēvijas aizstāvji! Miera dienās pasargi tos no visa ļauna, bet, ja sāksies karš, dod tiem vīrišķību, lai tie varētu nosargāt amerikāņu mantojumu no naidnieka, kas tīko atņemt mūsu tautai tiesību uz patstāvību, un lai tie mūžam saglabātu dieva svētību.»

Viņi bez gala atkārtos arī bausli «Mans ierocis»: «Tas ir mans ierocis. Ieroču ir daudz, bet tas ir mans. Mans ierocis ir mans labākais draugs. Ierocis — tā ir mana dzīvība. Man jāprot rīkoties ar ieroci tāpat kā ar savu dzīvību. Bez manis mans ierocis nav nekas, bez ieroča nekas neesmu es. Man jāprot trāpīgi šaut ar savu ieroci. Man jāšauj labāk, nekā šauj mans ienaidnieks, kas grib mani nogalināt. Man jānogalina mans ienaidnieks ātrāk, nekā viņš nogalinās mani, un es to izdarīšu.

Mans ierocis un es zinām, kas ir galvenais karā. Galvenais nav izdarīto šāvienu skaits, ne to troksnis, ne dūmu mutulītis, kas izveidojas šāviena brīdī. Mēs zinām, ka ieskaita tikai trāpījumus mērķī, un mēs neaizšausim garām.

Mans ierocis ir tāda pati dzīva būtne kā es, jo ierocis — tā ir mana dzīvība. Tāpēc es izturēšos pret savu ieroci kā pret brāli. Es izpētīšu tā vājās un stiprās puses, tā detaļas un piederumus, tēmēšanas ierīci un stobru. Es turēšu savu ieroci tīru un kaujas gatavībā, tāpat kā es pats vienmēr būšu kārtīgs un kaujasspējīgs. Mēs būsim cieši saistīti viens ar otru.

Zvēru: mans ierocis un es — mēs esam savas valsts aizstāvji. Mēs uzvarēsim mūsu ienaidnieku. Mēs esam visa dzīvā glābēji. Un tā tas būs, kamēr Amerika uzvarēs, kamēr vairs nepaliks neviena ienaidnieka un kamēr iestāsies miers.»

Bet patriotisms šajos jauniešos, kas nostājušies pie garajiem galdiem, modīsies vēlāk, mācību laikā, nevis šajā naktī, kad viņiem neatļauj gulēt. Tagad viņiem jāiztukšo savas kabatas, jānoliek uz galda viss, turklāt pēc iespējas ātrāk, nekas nedrīkst palikt kabatās; šeit nav nekādu noslēpumu, nav nekā personiska un intīma. Pēkšņi kāds jau sāk raudāt, viņš grib nokļūt atpakaļ pie mammas.

—    Mēs no tevis to visu izdzīsim, te tu kļūsi par cilvēku, mēslu maiss tāds! — kliedz kāds instruktors.

Jāiesaiņo personiskās mantas.

—    Ātrāk, mēs jums iemācīsim veiklību!

Trīcošām rokām jaunieši steidzīgi bāž maisos savas

mantas. Viņu acīs ir paniskas bailes; kaut tikai nepievērstu sev uzmanību, kaut tikai nepaliktu pēdējais!

Ak dievs, ko viņi dara ar to, kas paliek pēdējais!

Personiskās mantas, izņemot kaut kādus nieciņus, nosūta uz mājām, jo jūras kājniekam nedrīkst būt nekas personisks, viņš kļūst par pavisam citu cilvēku — gan iekšēji, gan ārēji.

Pirmām kārtām, protams, ārēji, tāpēc — marš uz dušām! Jaunieši izģērbjas, trīcēdami aiz bailēm; dažiem ir tāds izskats, it kā viņi nekā nesaprastu, citi apjukuši skatās visapkārt, it kā gaidīdami, ka tūlīt kāds atnāks un izbeigs šo drausmīgo sapni. Bet neviens nenāk, ļaunais sapnis turpinās, kļūst arvien drausmīgāks.

Pēc dušas visus nostāda ierindā. Jaunkareivjiem jānostājas tā, lai aizmugurē stāvošā deguns pieskartos priekšā stāvošā pakausim; viņiem jāpierod pie domas, ka viņi ir viens veselais, ka šeit nav indivīdu, ka viņi visi ir Savienoto Valstu pašas galvenā» ieroču šķiras karaspēka jaunkareivji un viņiem ar to jālepojas.

Jau sen ir pāri pusnaktij, jaunieši aiz noguruma tik tikko turas kājās. Bet viņi to nedrīkst izrādīt, jo visapkārt ir seržanti; kaut tikai nepakustētos, pat acīm jābūt nekustīgām, nedrīkst skatīties uz seržantiem, drīkst pukstēt tikai sirds, kad jūras kājnieki stāv miera stājā.

Viņiem matus nogriež līdz ādai. Tas ilgst tikai dažas sekundes, bet nakts viņiem būs vēl ļoti gara. Viņus ietērps, bet pirms tam viņi veselu mūžību stāvēs ar priekšā izstieptām rokām, rādīdami pārbaudītājiem seržantiem saņemtā ietērpa atsevišķus priekšmetus; un vai tam, kam ietrīcēsies rokas, tam, kas pacels acis uz seržantu! Arvien vairāk aizsmok kliedzošo seržantu balsis, daži no tiem jau ir pilnīgi izklieguši balsi un var runāt tikai čukstus, bet viņu čuksti ir tikpat bīstami kā kliedzieni, tie ir draudu un nicināšanas pilni, un tie sola tikai postu.

Pēc tam jauniešus fotografē, reģistrē, ar resnu ķīmisko zīmuli uzraksta uz plaukstas virspuses vada numuru, jo šie stulbeņi var vēl to aizmirst.

Uz jauniesauktajiem kliedz visu nakti, viņiem ne brīdi neļauj miera, viņi nedrīkst gulēt, viņi jānoved līdz šokam, lai saprastu, kur atro.das.

No rīta — jau darba tērpiem mugurā, ar dziļi iekritušām acīm, gluži bezspēcīgi — viņi stāv pie galdiem, uz kuriem saliktas ar dažādiem priekšmetiem piebāztas mugursomas; dažiem acis ir aizvērtas, dažs grīļojas, citi izskatās tā, it kā tie tūlīt paģībs. Bet aiz muguras viņi jūt visur esošo seržantu karsto elpu, seržanti kā suņi uzklūp jebkuram pat tad, ja viņš tikai izšņauc degunu.

Tagad sākas «iepazīšanās», jaunkareivjus pieņem viņu seržanti instruktori. Taisnību sakot, tikai tagad sākas pats šausmīgākais; garā, mocošā nakts, kurā nepārtraukti skanēja lamas, bija mierīga salīdzinājumā ar šo «iepazīšanos».

Uz ielas barakas priekšā stāv seržanti instruktori. Viņi smaida, ik pa brītiņam paskatīdamies cits uz citu un jau iepriekš tīksminādamies par gaidāmo uzjautrinājumu: viņiem jauniesaukto ierašanās vienmēr ir izprieca. No uzņemšanas barakas iznāk jaunkareivji, un jandāliņš sākas. Pār jauniešiem gāžas jauna lamu plūsma, viņi grīļojas zem mugursomu smaguma. Atskan saucieni:

—    Ātrāk, ātrāk, vēl ātrāk!

Kāds pakrīt. Viņam kā vanagi uzklūp seržanti.

Sākas skriešana; visapkārt bez mitas kliedz seržanti, bet jaunkareivjiem jānogādā savas mugursomas uz kazarmām. Jau pēc dažiem metriem ierinda izjūk, pārvēršas par panikas pārņemtu baru; seržanti kliedz arvien skaļāk, kļūst arvien niknāki. Daži jaunkareivji jau guļ zemē, viņi zaudējuši pēdējos spēkus, patiešām vairs nevar paiet; uz viņu lūpām parādās putas, viņi smagi elpo, skatiens kļūst nedzīvs, sejas bālas. Bet tūdaļ pieskrien seržanti un bez žēlastības spārda ar kājām guļošo jaunekli; viņš ar lielām pūlēm pieceļas un grīļodamies iet tālāk, vilkdams pa zemi mugursomu. Taču viņam tā ir jānes, viņš uzceļ mugursomu plecā, bet zem tās smaguma atkal noveļas zemē.

—   Ātrāk, ātrāk! Vēl ātrāk! — mudinādami kliedz seržanti.

Tā tas Parisas salā turpināsies astoņas nedēļas, šeit jaunkareivjus pataisīs par «vīriešiem» un «patriotiem».

Pat tad, kad jaunkareivjiem šķitīs, ka sliktāk vairs nevar būt, tomēr būs vēl sliktāk. Ja viņi jutīs, ka vairs nav spēka, blakus parādīsies nežēlīgais seržants, kas nedos nekādu atlaidi. Bet, ja kāds tiešām neizturēs, viņš to nožēlos, jo viņu nosūtīs uz soda rotu, kur viņš uzzinās, kas īsti ir elle. Dienu un nakti viņu dzenās forsētos pārgājienos, lietos visādus audzināšanas līdzekļus, viņam aizliegs skatīties uz zvaigžņo

tajiem karogiem, kas plīvo virs nometnes, viņu mocīs, pazemos un atkal mocīs.

Viņi kļūs vīrišķīgi un nežēlīgi, šie jaunkareivji. Bet varbūt viņiem sašļuks dūša. Tādi jaunkareivji naktīs dezertē vai arī nokļūst pie garnizona psihiatra vai hospitālī. Daži izdara pašnāvību, citi sevi smagi sakropļo, lai tiktu prom no šīs elles. Bet vairums paliek, jo nežēlīgā sistēma Parisas salā funkcionē nevainojami.

Pēc astoņām nedēļām, kad Parisas -salas šausmas jau būs aiz muguras, jaunkareivjus nosūtīs uz Kempledžonu, un tad viņi sapratīs, ka starp Parisas salā valdošo režīmu un jūras kājnieku ikdienu nometnē ir starpība, ka nežēlība vēršas pret viņiem pašiem, ka no zvērētās ieroču brālības nekas nav iznācis un ka karavīru biedriskums ir pagaisis.

Parisas salā valdošais necilvēciskums tagad vairs nedod tādu efektu kā agrāk. Pat amerikāņu bruņoto spēku izlases karaspēks sācis sirgt ar dažādām kaitēm, turklāt ar tādām, kas saistītas ne tikai ar rasu konfliktu. Vairāk nekā 25 tūkstoši jūras kājnieku karavīru katru gadu patvaļīgi atstāj savas karaspēka dajas, apmēram 10 tūkstoši dezertē. Nekad agrāk tas nebija noticis tik plašos apmēros. Seržanti instruktori Parisas salā skeptiski šūpo galvas, viņi ar niknumu runā par «liberāliem», kas grūž postā lielo valsti, par nepaklausības garu, kas pārņem jūras kājnieku nometnes, un visas seržantu pūles te ir veltas. Kas gan īsti noticis ar nācijas skolu?

Tā ir briesmās. Briesmas rada ne tikai permanentie rasu konflikti, kas notiek amerikāņu bruņotajos spēkos un kas vājina to kaujasspējas un iekšējo saliedētību, lai gan arī tie ir pietiekami nopietni un var iedragāt pasaules lielvalsts autoritāti. So valsti satrauc gan līdz ādai izmirkušais jauneklis, kas stāvēja ceļa malā pie Sietlas, gan citi dezertieri, gan tie, kas, kaut arī dien bruņotajos spēkos, taču uzskata, ka viņi, uz zināmu laiku uzvilkuši karavīra tērpu, nevis pilda pienākumu pret savu valsti, bet ka valsts viņiem šo laiku nozog.

Fortdžeksonā (Dienvidkarolīnas štats) gandrīz vai izcēlās dumpis. 270 karavīri sapulcējās un pieprasīja, lai virsnieki viņiem izskaidro Vjetnamas kara morālos

un tiesiskos aspektus, , kā ari amerikāņu pilsoņu, to skaitā amerikāņu karavīru pamattiesības. Viņi izplatīja skrejlapas, kurās tika izteikts protests pret karu Indoķīnā, nodibināja Apvienoto karavīru organizāciju pret karu Vjetnamā, piedalījās demonstrācijās, kas notika netālajā Kolumbijas pilsētā, un nosūtīja delegāciju uz masu demonstrāciju Vašingtonā.

Galvaspilsētā Fortdžeksonas karavīri apvienojās ar saviem domubiedriem no citiem garnizoniem, kopskaitā viņu bija ap 400. Viņi nostājās ierindā Konstitūcijas avēnijā un seržanta vadībā kolonnā soļoja pa ielu. Kad viņi apstājās, seržants izsaucās:

—    Mēs gribam, lai mūsu brāļi atgrieztos no Vjetnamas dzīvi, nevis polietilēna maisos! Mēs gribam, lai viņi atgrieztos mājās tūlīt!

—   Tūlīt! Tūlīt! Tūlīt! — viņam piebiedrojās četri simti balsu.

Pēc tam demonstranti devās tālāk, marša ritmā skandējot: — Miers! Miers! — Kareivis, kas gāja kolonnas priekšgalā, attina transparentu ar uzrakstu «Karavīri — par mieru!».

Demonstrācija Vašingtonā nebija vienīgā šāda veida akcija, tā tikai bija pati iespaidīgākā demonstrācija nīstās valdības rezidences priekšā. Notika arī citas, daudz citu demonstrāciju, un nebija gandrīz nevienas demonstrācijas, kurā nebūtu piedalījušās karavīru delegācijas. Karavīru demonstrācijas notika arī Vjetnamā.

Kuangči provincē karavīri sarīkoja kauju starplaikā pretkara mītiņu. Pleikā amerikāņu karavīri soļoja pa pilsētas ielām, nesdami transparentus un skandēdami prasību sūtīt viņus atpakaļ uz dzimteni. Saigonā amerikāņu bruņoto spēku karavīri sapulcējās pie Dienvidvjetnamas galvaspilsētas katedrāles un pieprasīja izbeigt slepkavošanu. Karavīru vidū tika izplatītas nelegālas avīzes. Pavisam Dienvidvjetnamā izdeva 50 nelegālus karavīru laikrakstus vairāk nekā 200 tūkstošu eksemplāru metienā.

ASV bruņoto spēku pavēlniecība nespēja tikt galā ar protestu lavīnu, tāpat kā tā nespēj darīt galu masveida sadursmēm, kuras izraisa rasu naids, un nespēj apturēt narkomānijas vilni. Nav iespējams sodīt visus tos, kas «neizpilda karavīra pienākumu», lai gan kara tiesas iztiesā līdz 93 tūkstošiem lietu gadā. Tas, kurš ir sodīts un nokļūst cietumā, alkst atriebības. Kārtība, kas valda pārpildītajos kara cietumos, savukārt deva jaunus impulsus daudzu jauno amerikāņu cīņai pret militāro administrāciju, jo cietumi ir barbariskās sistēmas tipiska parādība.

Un patiešām, kara cietumos barbarisma un sadisma ir pāri mēram. Kādā jūras kara spēku cietumā uzraugi kāra ieslodzītos pie sienām un piekāva tā, ka viņi vairākas nedēļas izskatījās kā smagu automobiļu katastrofu upuri. Fortdiksas cietumā ieslodzītos aplēja ar ledainu ūdeni un izdzina salā. Citos cietumos ieslodzītajiem lika ēst vēmekļus.

Presidio kara cietumā (Kalifornija) uzraugu nežēlība noveda pie tā, ka viena gada laikā 52 ieslodzītie mēģināja izdarīt pašnāvību. Vairums no tiem šajā cietumā sēdēja par patvaļīgu aiziešanu no savām daļām. Tā kā pašnāvības mēģinājumi neradīja nekādas pārmaiņas, ieslodzītie sarīkoja dumpi: viņi apsēdās cietuma pagalmā un pieprasīja, lai ierastos virsnieki, kuriem viņi gribēja izklāstīt savas sūdzības. Visi dumpinieki tika sodīti, daudziem ieslodzījuma laiku pagarināja par vairākiem gadiem.

Ieslodzīto dumpis notika ari Portordā, tajā pašā Kalifornijas štatā. Tur 300 karavīri bija gatavi riskēt saņemt jaunu sodu nekā ciest arī turpmāk uzraugu ņirgāšanos. Fortdiksā ieslodzītie aizdedzināja matračus, lai pievērstu apkārtējās pasaules uzmanību šausmīgajiem apstākļiem, kas valdīja vietējā kara cietumā. Fortbragā 238 izmisumā nonākuši ieslodzītie padzina savus mocītājus un aizbarikādējās uz vairākām dienām.

Dienvidvjetnamas pilsētā Danangā apcietinātie karavīri nodedzināja cietuma bloku pēc tam, kad viņu sūdzības par nežēlīgu apiešanos bija palikušas bez atbildes; Longbinā, ziemeļos no Saigonas, ieslodzītie aizdedzināja vairākas cietuma ēkas un turējās, cik vien varēja, jo cietuma administrācija viņiem nebija devusi ēst.

Tiesneši zina, ka sodi nepalīdz un var tikai vēl vairāk saniknot sodāmos, vēl vairāk pastiprināt viņu

naidu un izmisīgo apņēmību; izlaisti brīvībā, viņi vēl biežāk lietos vardarbību, ar kuru viņi sastapās cietumos, un nevar pat paredzēt galu vardarbības un varmācības eskalācijai.

Pasaules lielvalsts ir slima, tāpēc caurcaurēm izmirkušais jauneklis, kas stāvēja ceļmalā pie Sietlas, gribēja pēc iespējas ātrāk nokļūt Kanādā. Sirgst arī pasaules lielvalsts bruņotie spēki, lai cik vareni tie liktos ar savu moderno tehniku, kura sevī ietver vairāk nāves, nekā ir dzīvības šajā pasaulē. Tāpēc jauneklis ar miklajiem matiem pār pieri jautāja: vai Eiropā dzīvo drošībā tie cilvēki, kuri piekrituši, lai tos aizstāvētu sirgstošie ASV bruņotie spēki?

MILITĀRI RŪPNIECISKAIS KOMPLEKSS

Amerikāņu tauta bija vienprātīga savā pateicībā izcilajam cilvēkam, kad tas atstāja visaugstāko amatu Savienotajās Valstīs. Viņa atrašanās laiks prezidenta amatā bija pagājis, Vašingtonā notika paaudžu maiņa. Ģenerālis Dvaits D. Eizenhauers nodeva prezidenta funkcijas Džonam F. Kenedijam.

Tauta gaidīja no Kenedija atklātus paziņojumus, bet jau ilgi pirms tam, kad jaunais prezidents sāka pildīt savus pienākumus, šādu paziņojumu sniedza Eizenhauers. Tieši atvaļinātais ģenerālis, profesionālais karavīrs, karavīrs no galvas līdz kājām, Vestpointas karaskolas absolvents brīdināja savu valsti no fenomena, ar kuru viņš bija sadūries, būdams civilajā amatā, no fenomena, kura varenības pieaugumu viņš nebija spējīgs aizkavēt un kurš pēc viņa aiziešanas kļuva vēl spēcīgāks; viņš brīdināja no Savienoto Valstu militāri rūpnieciskā kompleksa — bruņoto spēku, kara rūpniecības un zinātnes savienības.

Kenedijs, kaut gan viņš jau iepriekš tika brīdināts, nespēja mazināt šā kompleksa pastāvīgi augošo ietekmi, vēl jo mazāk to spēja izdarīt Lindons Džonsons, kas veicināja kara eskalāciju Vjetnamā, to nedarīja arī Ričards Niksons. Gigantiskais komplekss kā dēle piezīdies tautas ķermenim un alkatīgi sūc tās asinis. Tas ir uzurpējis milzīgus tautas saimniecības sektorus, kļuvis par lielāko naudas apgrozības faktoru, no tā atkarīgi miljoniem cilvēku, tas apgroza kolosālas summas.

Militāri rūpnieciskais komplekss izmaksā Savienotajām Valstīm 80 miljardus dolāru gadā. Ar to saistīts katrs desmitais ASV pilsonis. Kopš beidzās Korejas karš, šis molohs aprijis 1000 miljardu dolāru, līdz 1970. gada beigām tas Vjetnamā vien izlietoja 77 miljonus dolāru dienā.

Militāri rūpnieciskā kompleksa mērogi, ietekme un spēja panākt savu ir tik lieli, ka deva pamatu bijušajam jūras kājnieku korpusa komandierim ģenerālim Deividam Šoupam paziņot: «Amerika kļuvusi par militāristisku un agresīvu valsti.»

Kad ģenerālis Šoups atvaļinājās no armijas un vairs nebija pakļauts bruņoto spēku pavēlniecībai, kad viņš novilka karavīra tērpu un sāka no malas vērot savu armijā palikušo biedru darbību, viņu pārņēma bailes ne vien no milzīgā ASV militāri rūpnieciskā kompleksa, bet arī no virsnieku domāšanas veida, jo viņu rokās taču atrodas ASV bruņojuma rūpniecības produkcija — neskaitāmo raķešu un bumbu milzīgais, graujošais spēks. Šie jaunie virsnieki, kā izteicās Šoups, «ir godkārīgi un ilgojas pēc kara, pēc iespējas izcelties kaujā un saņemt apbalvojumus — vēl jo vairāk tāpēc, ka miera laikā viņiem nav nekādu izredžu taisīt karjeru». Ģenerāļa Šoupa vārdiem runājot, amerikāņu tauta «arvien vairāk un vairāk pierod pie ASV militārisma, pie ieroču ņn vardarbības kulta, kas nav atdalāmi no kara».

Bet Šoupa brīdinājumi bija veltīgi, tāpat kā veltīgi izrādījās arī ģenerāļa Eizenhauera brīdinājumi. Militāri rūpnieciskais komplekss tos ignorēja, un tagad tā ietekme ir daudz lielāka, nekā tas būtu lietderīgi pašai Amerikai un mieram visā pasaulē.

80 miljardus dolāru gadā Savienotās Valstis izlieto militārām vajadzībām. Tas nozīmē, ka 40 centi no katra federālās valdības budžetā atvēlētā dolāra aizplūst neproduktīvajos, kā arī nekontrolējamos kompleksa kanālos.

1970. gadā federālā valdība atvēlēja amerikāņu bērnu pamatskolas un nepilnai vidējai izglītībai mazāk naudas, nekā tika izlietots, lai saformētu tikai vienu no esošajām piecpadsmit lidmašīnu bāzes kuģu kaujas grupām. Tā ieplānoja izlietot apšaubāmās pretraķešu sistēmas «Saferguard» vajadzībām daudz vairāk naudas nekā bērnu mācībām vidusskolās. Bet ķīmisko un bioloģisko ieroču izstrādāšanai un ražošanai tā ir iztērējuši četras reizes vairāk līdzekļu nekā vēža apkarošanai valstī.

Lai gan ASV arsenālā ir daudz vairāk ieroču, nekā vajadzīgs dzīvības iznīcināšanai, uz Zemes, militāri rūpnieciskais komplekss nav apmierināts: tas meklē arvien jaunus — tehniski pilnīgākus masveida iznīcināšanas līdzekļus.

Bumbvedējs «B-70», kas paredzēts vairāku atombumbu transportēšanai, izmaksāja amerikāņu tautai 1,5 miljardus dolāru un deva iespēju dažām sabiedrībām krietni palielināt savus kapitālus, pirms vēl attiecīgas instances militāri rūpnieciskajā kompleksā saprata, ka izdarījušas milzīgu kļūdu, jo izrādījās, ka bumbvedējs jau ir morāli novecojis; tā būve tika pārtraukta.

Izstrādājot projektu triecienlidmašīnai ar atomdzinēju, tika izlietots 51 miljons dolāru, pirms no šī projekta atteicās. 678 miljonus dolāru ASV Aizsardzības ministrija izkaisīja vējā sakarā ar bezpilota bumbvedēja projekta izstrādāšanu; to bija paredzēts apbruņot ar raķetēm «Snark». Projekta izstrādāšanā piedalījās militārie darbinieki un bruņojuma ražošanas uzņēmumi, kas guva labu peļņu.

Lai būtu gatavi raķešu karam, militārie darbinieki un bruņojuma rūpniecība uzskatīja, ka nevar atteikties no raķetes «Navaho» izstrādāšanas un būves. Bez «Navaho» valsts drošība būšot apdraudēta. Aizsardzības ministrija, daudz nedomādama, asignēja 680 miljonu dolāru, bet arī šoreiz, tēlaini izsakoties, gaisā uzlidoja tikai nauda, nevis raķete. Tās radīšanas projekts piedzīvoja kaunpilnu izgāšanos.

Kad ASV gaisa kara' spēki nolēma, ka varbūtēja kara gadījumā tiem būs nepieciešama jauna «gaisa — zemes» klases raķete, šajās lietās pieredzējusī rūpniecība ātri iesniedza daudz dažādu projektu. Raķetes «Skybolt» radīšanai tika asignēti 440 miljoni dolāru. Taču arī šī nauda bija velti izšķiesta.

Starp citu, ne gluži velti, jo neprāta virpulī tie, kuru rokās ir ekonomika, saņēma atpakaļ milzīgas summas, kas tika izlietotas agrāk izputējušu projektu finansēšanai. Viņi saņēma pat ļoti daudz, jo papildus tiem vairāk nekā 3 miljoniem cilvēku, kas dien amerikāņu bruņotajos spēkos, Aizsardzības ministrijā — bēdīgi slavenajā Pentagonā strādā vēl 1,3 miljoni civilpersonu. Bez tam ar milzīgo kompleksu vairāk vai mazāk saistīti visi amerikāņu rūpniecības giganti, kā arī ap 100 tūkstošu vidēju un mazu uzņēmumu, kas piedalās bruņojuma ražošanā kā piegādātāji.

Dažādās militāri rūpnieciskā kompleksa nozarēs nodarbināto personu un viņu ģimenes locekļu kopskaits pārsniedz vienu piekto daļu no ASV iedzīvotāju skaita; bruņojuma rūpniecība ir vislielākais darba devējs valstī, katrs devītais strādājošais ir saistīts ar nāves ieroču izgatavošanu, un nevar pat iedomāties, kas notiktu ar Savienotajām Valstīm, ja kara rūpniecībā kādreiz iestātos sastingums.

Tomēr kompleksa varasvīri ir mierīgi; viņi ir pārliecināti, ka dara «labu darbu», un neviens nedrīkst apšaubīt viņu «patriotismu», jo alternatīva tam, ko viņi dara, lai nodrošinātu savas valsts aizsardzības spējas un tās gatavību uzvarēt jebkurā jaunā karā, protams, ir «sirpis un āmurs». Tāpēc jebkuru, kas uzbrūk šim kompleksam, vismaz tur aizdomās, ka viņš simpatizē «sirpim un āmuram». Tiesa gan, tā ir ļoti vienkārša, toties ļoti efektīva filozofija. Tā it īpaši palīdz cīņā pret radikāli noskaņotajiem studentiem.

Un patiešām, studenti aktīvāk nekā jebkura cita paaudze pirms viņiem vēršas pret kompleksu. Laikraksti, arī vācu, rakstīja par kareivīgi noskaņoto amerikāņu studentu masveida demonstrācijām. Taču vācu laikrakstu lielākā daļa aizmirsa ielūkoties šīs medaļas otrajā pusē, kur meklējams amerikāņu studentu niknā kareivīguma cēlonis.

Daudzas ASV universitātes jau vairākus gadu desmitus cieši saistītas ar militāri rūpniecisko kompleksu. Slavenais Masačūsetsas Tehnoloģiskais institūts, kas ir viens no tehnikas revolūcijas balstiem, ietilpst Aizsardzības ministrijas simt lielāko uzņēmēju skaitā.

Arī Džona Hopkinsa universitātei ir vadošā vieta augstāko mācību iestāžu galvenajā grupā, kas ieguvusi slavu zinātnes jomā, pie tam krietna nozīme te bijusi pasūtījumu izpildīšanai un patstāvīgu pētījumu veikšanai kara rūpniecības vajadzībām. Harvarda universitātē tika izstrādāts un pirmo reizi aizdedzināts sātaniskais napalms, kura uguns jau iznīcinājusi vai sakropļojusi vairākus simtus tūkstošus cilvēku. Tas ir daudzu studentu demonstrāciju, arī Stenftirdas universitātes (Kalifornija) studentu demonstrāciju cēlonis.

… Stenfordas universitātes aktu zālē nebija nevienas brīvas vietas; bez tam milzīgs studentu pūlis bija sapulcējies pie universitātes ēkas ieejas. Visi lielā sasprindzinājumā kaut ko gaidīja, bet bija disciplinēti. Uz skatuves apsēdās universitātes Aizgādnības padomes locekļi. Viņu izskats, kā vienmēr,* bija aizbildniecisks un nekaunīgi neatkarīgs.

Studenti kategoriski bija pieprasījuši sasaukt šo sapulci, jo gribēja uzzināt, kādi pētniecības darbi bruņojuma jomā tiek izdarīti viņu universitātē, kādu kara rūpniecības nozaru vajadzībām tas tiek darīts, kādi universitātes institūti ar to nodarbojas un par kādiem līdzekļiem tas viss tiek veikts.

Starp aizgādņiem, kuri faktiski bija universitātes saimnieki un kuri visu zināja, bet maz ko stāstīja, starp citu, bija Viljams Hjūlets no «Hewlett and Packard Company», kura ražo bruņojumu par 34 miljoniem dolāru gadā, un Čārlzs Dakomens no sabiedrības «Lockheed», kuras apgrozījums tikai kara rūpniecības produkcijas ražošanā vien sasniedz 1,4 miljardus dolāru gadā.

Studentu jautājumi bija pilnīgi skaidri, bet aizgādņi izvairījās no atbildes. Jo neatlaidīgāki kļuva studenti, jo atturīgāk tiem atbildēja aizgādņi. Studenti sāka nervozēt un trokšņot, kas acīm redzami nokaitināja aizgādņus. Kad sapulce beidzās, Stenfordas universitāte vairs nebija tāda kā agrāk, tā bija kļuvusi kreisāka. Studenti, kas līdz šim drīzāk bija noskaņoti izvairīties no politiskām diskusijām, redzēja, ka no viņiem kaut kas tiek slēpts, ja jau aizgādņi tik izvairīgi atbildēja uz jautājumiem par universitātes līdzdalību bruņojuma ražošanā. Arvien biežāk notika stihiski studentu mītiņi, kur skāra tos pašus jautājumus, uz kuriem netika dota atbilde studentu sapulcē. Taču aizgādņi joprojām klusēja.

Patiešām, viņiem bija pietiekami daudz svarīgu iemeslu, kāpēc tie negribēja apmierināt jauno ļaužu uzbāzīgo ziņkārību. Daži no universitātes Aizgādnības padomes locekļiem ne vien personiski bija saistīti ar kara rūpniecību, bet bijā arī pazīstamā Stenfordas Zinātniskās pētniecības institūta dibinātāji. Šis institūts tika nodibināts 1946. gadā, lai izstrādātu pasaules iedzīvotāju dzīves līmeņa celšanas un tikko izcīnītā miera nostiprināšanas problēmas. Taču puse no šā «miera institūta» izdevumiem, proti, 29,7 miljoni dolāru gadā, tiek izlietota pētījumiem bruņojuma jomā un 6,2 miljoni dolāru paredzēti pētniecības darbiem, kuri saistīti ar karu Dienvidaustrumu Āzijā. Beidzot, šis institūts, kura uzdevums bija «veicināt miera nostiprināšanu», izstrādāja rekomendācijas, kā ātri un atbilstoši ASV interesēm apspiest varbūtējās iekšējās akcijas Taizemē, Hondurasā un Peru.

Starp Stenfordas Zinātniskās pētniecības institūta valdes locekļiem, kurus iecēla Stenfordas universitātes aizgādņi, bija Edgars Kaizers, sabiedrības «Kaiser Aluminium» vadītājs (šai sabiedrībai pilnībā piederēja uzņēmumi, kas ieguva fosfātus Sečūras tuksnesī Peru), kā arī Freds Hārtlijs, sabiedrības «Union Oil Company of California» prezidents, kuram vajadzēja būt ļoti ieinteresētam, lai tiktu apspiesti varbūtējie nemieri Taizemē, jo viņa firmai piederēja tiesības izdarīt izlūkošanas urbumus Taizemes piekrastē un firma cerēja gūt lielu peļņu.

Tas, ko studentiem, par spīti aizgādņu klusēšanai, tomēr izdevās noskaidrot par militārajiem pētījumiem dažos Stenfordas universitātes institūtos, viņus ārkārtīgi satrauca. Taču Stenfordas universitāte ir pavisam nenozīmīga to zinātnisko iestāžu vidū, kuras strādā militāri rūpnieciskā kompleksa vajadzībām. Šī universitāte ar tās niecīgajiem izdevumiem militāro pētījumu vajadzībām — 29,7 miljoniem dolāru — pilnīgi nobāl blakus, piemēram, Masačūsetsas Tehnoloģiskajam institūtam Bostonā, kas ik gadus saņem no Vašingtonas 120 miljonu dolāru par kompleksa apgādāšanu ar jaunām idejām un jauniem ieroču paraugiem.

Arī Kalifornijas Tehnoloģiskais institūts strādā visu valsti aptverošā kompleksa vajadzībām, it īpaši kopš tā laika, kad par institūta prezidentu kļuva Harolds Brauns, kurš teicami orientējas bruņošanās problēmās, jo pirms tam viņš ieņēma aviācijas ministra posteni

Vašingtonā. Kompleksa vajadzībām strādā arī Kalifornijas universitāte, kura nodarbojas ar raķešu sistēmu izstrādāšanu un izmēģināšanu un kuras rīcībā ir attiecīgas izbūves Livermorā un Losandželosā. To uzturēšana izmaksā 250 miljonu dolāru gadā, bet nauda tiek saņemta regulāri: universitātes prezidents zina, pie kādām durvīm Vašingtonā vajadzības gadījumā jāklauvē, jo pirms atnākšanas uz universitāti viņš ieņēma ASV aizsardzības ministra palīga amatu.

Savienotajās Valstīs nav nevienas daudzmaz lielākas augstākās mācību iestādes, kas nebūtu cieši saistīta ar militāri rūpniecisko kompleksu; vairākos desmitos institūtu aizgādnības padomju locekļi vai rektori dod uzdevumus izstrādāt problēmas, kuru atrisināšanā viņi ir ļoti ieinteresēti pavisam citā kvalitātē, proti, kā to uzņēmumu īpašnieki vai pārvaldnieki, kuri ražo bruņojumu.

Lai gan tagad neviens vairs nopietni netic, ka ir iespējams liels militārs konflikts, kurā piedalītos abas pasaules lielvalstis — ASV un PSRS, tomēr militāri rūpnieciskajam kompleksam Amerikas kontinentā ir 6500 militāro objektu. Tā rīcībā ir 45 tūkstoši kvadrātjūdžu zemes, tas uztur 3400 karabāzes Havajas salās, Aļaskā un trīsdesmit aizokeāna zemēs, kas tam izmaksā 8 miljardus dolāru gadā. Komplekss ik gadus iepērk par 44 miljardiem dolāru ieročus un kara materiālus, par 7 miljardiem dolāru lidmašīnas, par 2,9 miljardiem dolāru munīciju un par 1 miljardu dolāru karakuģus.

Kaut gan abu superlielvalstu attiecībās vērojams zināms saspīlējuma .atslābums, militāri rūpnieciskais komplekss ar Vašingtonas augstākās ģeneralitātes starpniecību pieprasa, lai militārais budžets ne tikai netiktu samazināts, bet gan lai to palielinātu no 80 miljardiem līdz 105 miljardiem dolāru.

Vašingtonā neviens nevar dot pilnīgu un kritisku vērtējumu par gigantisko, strauji augošo kompleksu, tā ietekmi un varenību. Taču visi zina, ka tur bija cilvēks, kas jebkurā laikā bija gatavs nodot kompleksa rīcībā visu, ko tas pieprasītu. So cilvēku, kas nomira 1970. gada beigās, sauca Mendels Riverss. Viņš vadīja palātas Bruņoto spēku lietu komisiju, bija

Vašingtonā visietekmīgākais kompleksa cilvēks, daudz ietekmīgāks nekā visa Štābu priekšnieku komiteja, aizsardzības ministrs vai kāds cits no tiem, kuri, Baltajā namā būdami tuvi prezidentam, domā, ka viņi ir arī tuvu pie varas.

Mendels Riverss ieguva tādu ietekmi ne jau tāpēc, ka viņam būtu kādas iedzimtas dotības, bet gan ar savu pacietību. 30 gadu viņš pārstāvēja Čarlstonas apgabalu (Dienvidkarolīna) ASV kongresā, bet par Bruņoto spēku lietu komisijas priekšsēdētāju viņš kļuva tikai 1965. gadā; kad iepriekšējais komisijas priekšsēdētājs bija spiests atstāt savu amatu, izrādījās, ka Riverss ir visvecākais komisijas loceklis, tāpēc viņš kļuva par tās vadītāju. Beidzot Mendelam Riversam bija pavērusies «lielā iespēja», un viņš nekavējoties to izmantoja.

Jāšaubās, vai Savienoto Valstu militāri rūpnieciskais komplekss varētu vēlēties vēl lielāku veiksmi nekā Mendela Riversa paaugstināšana, jo Riverss, kā izrādījās, bija ļoti devīgs asignējumu piešķiršanā, īsts aukstā kara bruņinieks.

1950. gadā Riverss pieprasīja, lai toreizējais prezidents Trumens piedraud Ziemejkorejai ar atombumbu, 1960. gadā viņš aicināja prezidentu Eizenhaueru uzsākt iebrukumu Kubā. 1965. gadā viņš pieprasīja dot preventīvu kodoltriecienu Ķīnas atombāzēm. Viņu neatlaidīgi vajāja doma, ka nepieciešams ievērojami pastiprināt karadarbību Vjetnamā, lai izcīnītu galīgu uzvaru. Bet, kad Ziemeļkorejas karavīri sagūstīja ASV spiegošanas kuģi «Pueblo» un kāds jautāja Riversam, ko viņš iesaka darīt sakarā ar šo nepatīkamo gadījumu, viņš, ne mirkli nedomādams, atbildēja: «Pieteikt karu.» Karš netika pieteikts, toties militāri rūpnieciskais komplekss sāka saņemt no Riversa visu, ko tas pieprasīja, un dažreiz pat vēl vairāk. Mendels Riverss vienmēr bija devīgs, kad viņam vajadzēja balstīties uz ASV konstitūcijas astotā panta astoto paragrāfu, kas kongresam dod tiesību formēt un apgādāt bruņotos spēkus. Bet militārajos jautājumos Vašingtonā kongress bija pats Riverss: viņa rokās bija vara, un nekas netika darīts bez viņa ziņas.

Riverss virtuozi rīkojās ar viņa rokās esošo varu un turklāt neaizmirsa savus novadniekus Carlstonā. Riversa vēlēšanu apgabalā atrodas Čarlstonas armijas noliktava, tur ir ari jūras karabāze, kuģu būves uzņēmums, Čarlstonas jūras kara hospitālis, Bofortas jūras kara hospitālis, jūras kara spēku ieroču noliktava, Čarlstonas zemūdeņu flotile, kas apbruņota ar ballistiskajām raķetēm, mācību centrs un Atlantijas okeāna Čarlstonas bāze, kas apkalpo ar raķetēm «Polaris» apbruņotos kuģus, Bofortas jūras kājnieku aviācijas bāze, jūras kājnieku mācību nometne Parisas salā un Čarlstonas gaisa kara spēku bāze.

Mendela Riversa vēlēšanu apgabals ir tik ļoti pieblīvēts ar karavīriem un visāda veida kara tehniku, ka viņš mierīgi būtu varējis riskēt patstāvīgi uzsākt bruņotu konfliktu ar dažām valstīm. Kara rūpniecību vienmēr ir stipri vilinājis un joprojām vilina Čarlstonas apgabals. Sabiedrības «General Electric», «Avco», «Lockheed», «McDonnel-Douglas» un «United Aircraft» jau nodibinājušas vai plāno nodibināt tur savus uzņēmumus. Čarlstonas iedzīvotāji jokodamies saka: ja viņu apgabalā izvietos vēl kaut vienu uzņēmumu, tad viss apgabals nogrims Atlantijas okeānā.

Zīmīgi, ka vairākus gadu desmitus neviens republikānis neuzdrošinājās balotēties pārstāvju palātas vēlēšanās pret arhireakcionāro demokrātu Mendelu Riversu. Viņš Čarlstonā bija noteicējs, tāpat kā vēlāk viņš kļuva kongresā par noteicēju militārajos jautājumos, un militāri rūpnieciskais komplekss varēja būt pavisam mierīgs.

Tikai vienu reizi kompleksa varasvīri jutās neveikli, lai gan pavisam neilgu laiku. Tas notika tad, kad pazīstamie žurnālisti Drjū Pīrsons un Džeks Andersons laida klajā atmaskojošo grāmatu «Fakti pret kongresu», kur viņi kādā vietā tik nikni uzbruka Riversam, ka pat visvarenajam Mendelam uz kādu brīdi kļuva nelabi ap dūšu. Cilvēku, kura galva glabāja tikpat daudz noslēpumu, cik matemātiķa galvā mēdz būt skaitļu un formulu, Pīrsons un Andersons apsūdzēja, ka viņš esot… dzērājs.

«Pirmdienas rītā,» rakstīja Pīrsons un Andersons savā grāmatā, kas jebkurā citā valstī būtu satricinājusi oficiālās varas pamatus, «Mendels Riverss savā kabinetā Kapitolija pakalnā gulēja uz grīdas, un viņam visapkārt bija tukšas pudeles. Seifa durvis kabinetā bija plaši atvērtas. Riversa krekls notriepts ar lūpu krāsu, bet viņš pats bija tā piedzēries, ka neapjēdza, ko dara. Bija jāizsauc «ātrā palīdzība» no Betesdas jūras kara hospitāļa, lai pievāktu līdz nesamaņai piedzērušo noslēpumu glabātāju un bruņojuma rūpniecības aizgādni. Šajā dienā paredzētā Bruņoto spēku lietu komisijas sēde, kurā vajadzēja apspriest jautājumu par 18 miljardu dolāru lielu militāro pasūtījumu izvietošanu, bija jāatliek, jo Mendelam Riversam vajadzēja atskurbt un atpūsties …»

Mendels Riverss bija laimīgs atradums ASV militāri rūpnieciskajam kompleksam. Otrs tāds atradums bija Džons Stenniss, kas, tāpat kā Riverss, ir dienvidnieks — no Misisipi štata. Atšķirībā no Riversa Stenniss ir pasaulē vissavrupākā kluba — ASV senāta loceklis un vēl joprojām vada Bruņoto spēku lietu komisiju.

Stennisa valdīšanas laikā komplekss ir drošās rokās: viņš pieskaitāms pie tiem dienvidniekiem, kuri novirzījušies tik tālu pa labi, ka vēl tālāk pa labi ir vieta tikai fašistam Džordžam Vollesam. Stenniss ļoti augstsirdīgi un ar lielām simpātijām izturas pret militārajiem darbiniekiem, tāpēc ne viņi, ne bruņojuma rūpniecība nevar nebūt viņam pateicīga.

Kad, piemēram, Stenniss svin savu dzimšanas dienu, pie viņa uz dzimto Misisipi no Vašingtonas atlido visa Pentagona virsotne, arī ģenerāļi, kas ieņem augstus posteņus, no Florīdas ar virsskaņas lidmašīnu ierodas jūras kājnieku koris, no Alabamas ar tādu pašu lidmašīnu šurp tiek atvests kara orķestris, bet no Vašingtonas — gaisa kara spēku simfoniskais orķestris. Gaviļnieks ir apmierināts, nekas neaptumšo viņa prieku, un, protams, viņam ne prātā nenāk doma, ka par līdzekļiem, kas iztērēti «viņa gaišības» godināšanai, būtu varēts sniegt it prāvu palīdzību kaut vai nelielai Misisipi štata — visnabadzīgākā un visvairāk atpalikušā Amerikas Savienoto Valstu štata daļai.

ASV militāri rūpnieciskais komplekss būtu drausmīgs ierocis pat piesardzīgu cilvēku rokās, bet kareivīgo dienvidnieku Ietekme uz to rada draudus ne vien

Savienotajām Valstīm, bet arī jebkurai valstij, kas noslēgusi politisko un militāro savienību ar ASV. Tikai pavisam nedaudzi var justies mierīgi, zinādami, ka komandējošās virsotnes Vašingtonā ieņem tādi darbinieki kā Džons Stenniss. Tas var patikt tikai tādiem ļaudīm kā Franko. Ne velti Mendels Riverss uzskatīja, ka fašistiskā kaudiljo armija ir «labākais sabiedrotais, kādu jebkad esam izvēlējušies».

Riversa personība, viņa politika un rīcība (savu vēlēšanu apgabalu viņš bija pārvērtis par kara nometni) skaidri rāda, uz ko bija tēmējis ģenerālis Šoups, kad viņš runāja par amerikāņu militārismu. Bet, protams, militāri rūpniecisko kompleksu kongresā atbalstīja ne tikai deputāts no Čarlstonas. 61 kongresa loceklim ir finansiālas intereses sabiedrībās, kuras piedalās bruņojuma ražošanā. Bet tam, kas personiski nav ieinteresēts kara rūpniecības uzplaukumā, jābūt vismaz ieinteresētam, lai šī rūpniecība dibinātu savas filiāles arī viņa vēlēšanu apgabalā, jo bezdarbnieki ir visur. Pie tam kongresmeņiem ir pilnīgi vienalga, vai militārie objekti, kurus ceļ vai paplašina viņu vēlēšanu apgabalos, ir vai nav lietderīgi, nepieciešami un svarīgi. Viņus interesē tikai tas, lai vēlēšanu apgabals saņemtu kumosu, bet vēl labāk — vairākus kumosus no lielā pīrāga.

Starp citu, kara rūpniecības vai bruņoto spēku objekti ir 363 kongresa vēlēšanu apgabalos, un militāri rūpnieciskais komplekss ir pārstāvēts 42 no 50 ASV štatiem. Tāpēc visiem pārstāvju palātas locekļiem un senatoriem, kas ievēlēti šajos apgabalos un štatos, jācenšas panākt, lai šie militārie objekti ne vien tiktu saglabāti, bet arī pēc iespējas paplašināti, jo katrs no tiem nodrošina nodarbinātību un vēlētāju balsis, bet to likvidācija būtu īsta katastrofa.

Tāpēc, kad Aizsardzības ministrija paziņo, ka tiks likvidēti kādi militārie objekti, attiecīgo pārstāvju palātas locekļu un senatoru vidū atskan vaimanas. Un tad notiek pilnīgi pretējais tam, pie kā jau ir pierasts, — parlamentārieši lūdz Aizsardzības ministrijas žēlastību.

Parasti pārstāvju palātā un senātā to dara 399

Aizsardzības ministrijas darbinieki, kas ir visietekmīgākie lobiji Vašingtonā. Turklāt viņu ir daudz. Uz katriem trim kongresa locekļiem ir pa diviem šādiem cilvēkiem, ar kuru palīdzību Pentagons uztur sakarus ar parlamentu; kongresmeņu ietekmēšanai Pentagons izlieto 4,1 miljonu dolāru gadā, lai gan daudzus no tiem nemaz nevajag ietekmēt, jo viņi jau tā ir gatavi dot Pentagonam visu, kas tam nepieciešams.

32 senatori un 107 pārstāvju palātas locekļi ir rezerves virsnieki, un uz tiem Pentagons var paļauties. Kritiski noskaņotiem kongresmeņiem dažkārt jāpaskaidro, ka viņi balsojot nedrīkst vērsties pret karavīru formās tērptajiem puišiem, kuri «pilda savu pienākumu». Ļaunākajā gadījumā kritizētājiem var uzrīdīt lobijus no Amerikāņu leģiona, kas ir viena no lielākajām organizācijām Savienotajās Valstīs ar rezidenci Vašingtonā. Tā ir kara veterānu apvienība, un tā vērīgi seko, lai bruņotie spēki saņemtu visu, kas tiem, pēc labēji noskaņoto veterānu domām, ir nepieciešams.

Pret pārstāvju palātas locekli no Florīdas — Robertu Saiksu Amerikāņu leģionam būtībā nekādu pretenziju nav. Saikss atbild par asignējumiem jaunu objektu celtniecībai, kuri patiešām vai šķietami vajadzīgi ASV bruņotajiem spēkiem, lai Savienotās Valstis arvien būtu «stipras un neuzvaramas». Parasti šis atvaļinātais ģenerālmajors, apstiprinot asignējumus, ir devīgs.

Lai gan pastāv likums, kas nosaka, ka rūpniecības apvienību pārstāvjiem kongresā jāreģistrējas, tomēr tikai aptuveni var noteikt, cik pārstāvju Vašingtonā ir rūpniecības sabiedrībām, kuras kaut kādā mērā piedalās bruņojuma ražošanā. Gluži tāpat, tikai vispārīgos vilcienos var raksturot sakarus, kādi ir militāri rūpnieciskajam kompleksam, kurš patiešām kļuvis gigantisks, visaptverošs un neizdibināms. Apmēram divi tūkstoši cilvēku oficiāli un neoficiāli darbojas Vašingtonā šā kompleksa vārdā un uzdevumā, cenšas dabūt pasūtījumus, informē par jaunumiem bruņošanās jomā un vēl pilnīgāk apgūst plaukstošo mākslu piedalīties pārrunās pie kokteiļa glāzes.

Daudzi kara rūpniecības sabiedrību pārstāvji ir bijušie virsnieki, kuriem kopš karadienesta laikiem Pentagonā zināmas visas spraugas un spraudziņas, visas kara resora vājās vietas un iespējas dabūt izdevīgu militāro pasūtījumu; viņi zina, kādu palīdzību viņiem var sniegt vecie biedri. Un viņi lieliski tiek galā ar savu uzdevumu.

Daudzi Pentagona ierēdņi un virsnieki faktiski uzskata kara rūpniecības uzņēmumus par savas ministrijas filiālēm, tāpat kā rūpniecības uzņēmumu vadītāji uzskata Pentagonu par daļu no kompleksa, kura uzdevumā viņi visi strādā. Viņi turas kopā, saglabā draudzīgas attiecības, jo, ko var zināt, varbūt pašam kādreiz būs jāstrādā kompleksa otrā pusē.

Pentagons un kara rūpniecība pastāvīgi apmainās ar kadriem. Vairāk nekā divi tūkstoši visu ieroču šķiru virsnieku pulkveža un vēl augstākās dienesta pakāpēs ieņem ievērojamus posteņus kara rūpniecībā, galvenokārt tur, kur labi sakari ar pasūtītāju — Pentagonu var nodrošināt pelņu. Un otrādi — virsnieki, kas izmēģinājuši laimi kara rūpniecībā, ja rodas iespēja, atgriežas Pentagonā, lai gan šāda atgriešanās viņiem ne vienmēr ir izdevīga, jo rūpniecībā tiem maksā vairāk.

Ģenerālmajors Harijs Evanss, būdams armijā, pelnīja ne visai daudz. Kad sāka attīstīties kosmonautika un tajā iesaistījās arī bruņotie spēki, ģenerālis Evanss tika iecelts par vicedirektoru gaisa kara spēkiem pakļautajā laboratorijā, kas realizēja pilotējamo orbitālo lidojumu programmas. Šeit ģenerālmajoram kļuva zināmi lieli noslēpumi. Viņš bija informēts par kosmiskās tehnikas attīstību, visos sīkumos zināja, kāds stāvoklis ir dažādos rūpniecības uzņēmumos, kuri centās piedalīties šīs tehnikas radīšanā, un pilnīgi dabiski, ka viņš bija ļoti vērtīgs cilvēks ikvienai sabiedrībai, kurai bija intereses šajā nozarē. Ģenerālmajors novilka formas tērpu, likdams saprast, ka viņš grib taisīt karjeru rūpniecībā. Kara rūpniecības uzņēmumi, burtiski, uzklupa viņam. Tagad atvaļinātais ģenerālmajors Evanss strādā kompleksa otrā pusē un droši vien ir piekļuvis daudz tuvāk «lielajam dolāram».

Tāpat kā Evanss rīkojās tūkstošiem bijušo militāro darbinieku. Kara rūpniecības koncernā «Lockheed» vien strādā vairāk nekā 20 bijušo ģenerāļu un admirāļu, kā arī daudz pulkvežu, majoru un kapteiņu, bet kara rūpniecības giganta «General Dynamics» dienestā ir vēl vairāk eksģenerāļu, un tas maksā daudz lielākas algas. Jebkurš militārais darbinieks cenšas izmantot ikkatru izdevību, un pie tam neviens no tiem nejūtas neveikli. Daudzi bijušie karavīri ieņem labi atalgotus direktoru amatus sabiedrībās, kuras jau gadiem ilgi izpilda lielus militāros pasūtījumus, — sabiedrībās «General Dynamics», «Lockheed», «General Electric», «United Aircraft», «McDonnel-Douglas», «American Telephone and Telegraph Company», «Boeing», «Ling-Temco-Vote», «North American Rockwell» un «General Motors».

Neviens no virsniekiem, kas pārgājis strādāt rūpniecībā, nav zaudējis. Rūpniecība neskopojas, tā nežēlo līdzekļus, ja runa ir par to, lai piespiestu strādāt savā labā cilvēkus, kuri ar savu veco biedru palīdzību var veicināt jaunu pasūtījumu saņemšanu. Viens vienīgs militārais pasutījums var kļūt par «zelta āderi». Sada «zelta ādere» gadījās koncernam «International Business Machines» (IBM). Valsts finansētie pētījumi bruņojuma jomā, kurus IBM veica ciešā kontaktā ar valdības speciālistiem, galu galā nodrošināja šim koncernam sevišķu stāvokli elektroniskās skaitļošanas tehnikas nozarē. Tagad peļņu iegūst IBM, lai gan sākotnējos pētījumus finansēja visi nodokļu maksātāji. Taču šādā veidā rauš bagātību ne tikai IBM; 1970. gadā vien valdība asignēja 15 miljardus dolāru pētniecības un konstruktoru darbiem un līdz ar to deva iespēju solīdi nopelnīt daudziem uzņēmumiem, kas ietilpst militāri rūpnieciskajā kompleksā. Bet amerikāņu nodokļu maksātāji, par kuru līdzekļiem tika nodrošināts tik sekmīgs starts, nav saņēmuši atpakaļ ne graša.

Gigantiskais aviācijas un raķešu rūpniecības koncerns «North American Aviation», kura pamatkapitāls ir 669 miljoni dolāru, saņēma pasūtījumu ražot vadīšanas sistēmas «Minuteman» tipa raķetēm, Kad sākās darbi, uzņēmumā, kā parasti, ieradās divi gaisa kara spēku vecākie virsnieki, lai kontrolētu un uzturētu kontaktu ar uzņēmēju. Acīmredzot viņiem tur ļoti iepatikās, jo drīz vien viņi pameta dienestu gaisa kara spēkos un kļuva par «North American Aviation» darbiniekiem. Starp citu, jāatzīmē, ka vēlāk, kad pienāca laiks izmēģināt raķetes «Minuteman», atklājās visādi trūkumi: raķetes vai nu nemaz nepacēlās gaisā, vai arī nesasniedza aprēķināto attālumu.

Ģenerāli Hamiltonu Hauzu, kas agrāk bija sauszemes karaspēka aviācijas pavēlnieks un savā sfērā bija vismaz tikpat labi informēts cilvēks kā ģenerālmajors Harijs Evanss pilotējamo kosmosa kuģu jomā, pārvilināja pie sevis sabiedrība «Bell Aerospace Corporation», kas aktīvi nodarbojas ar bruņojuma ražošanu. Bet ģenerālleitnants Ostins Deiviss, kura vadībā gaisa kara spēki izstrādāja raķešu «Minuteman» vadīšanas sistēmu projektu, pārgāja tieši uz koncernu «North American Aviation», kas bija saņēmis milzīgu dotāciju šo sistēmu radīšanai un bez tam vēl abus iepriekš minētos virsniekus, kuriem, taisnību sakot, bija jāpārstāv šajā koncernā gaisa kara spēku intereses.

ASV jūras kara flotes pavēlniecība, kas savā laikā loloja godkārīgu ideju par debesu iekarošanu ar lidmašīnas «F-III» palīdzību, noslēdza ar aviācijas motoru firmu «Pratt and Whitney» līgumu par divu tūkstošu reaktīvo dzinēju būvi, maksājot par katru 270 tūkstošus dolāru. Pēc tam cena sāka celties un viena dzinēja izmaksa sasniedza 700 tūkstošus dolāru. Firmas «Pratt and Whitney» pārstāvjiem bija pilnīgs pamats būt apmierinātiem, Nevarēja būt neapmierināts arī jūras kara flotes kapteinis Petriks Kigens. Tiklīdz viņš bija parakstījis jūras kara flotes vārdā vienošanos par reaktīvo dzinēju jauno — neiedomājami uzskrūvēto cenu, pēkšņi viņam iegribējās pāriet firmas «Pratt and Whitney» dienestā. Viņš aizgāja no bruņotajiem spēkiem, bet palika militāri rūpnieciskajā kompleksā.

Kapteinis Kigens bija sakarnieks starp bruņotajiem spēkiem, kas izvieto pasūtījumus, un firmu, kas šos pasūtījumus izpilda. Tādi sakarnieki ir visos kara rūpniecības koncernos, viņi uztur sirsnīgas attiecības ar uzņēmumu direktoriem un paši dzīvo ar plašu vērienu. Viņu pienākums ir ne vien sekot ražoto kara materiālu kvalitātei, bet arī kontrolēt, kā tiek ievērotas saskaņotās cenas. Kas attiecas uz pēdējo, tad šajā jomā viņi neko nevar darīt.

Saskaņotās cenas jau sen netiek ievērotas. Rekords cenu jomā līdz šim piederēja jūras kara flotes projektētajiem aparātiem, kuri paredzēti avarējušo zemūdeņu glābšanai. Sākotnējā cena šiem aparātiem bija noteikta 3 miljoni dolāru par katru, bet ap to laiku, kad tika pabeigta šo aparātu izstrādāšana, to cena jau bija cēlusies līdz 80 miljoniem'dolāru.

Raksturīgi, ka līdz ar cenu paaugstināšanos ražošanas gaitā pasliktinās izstrādājumu kvalitāte. Pēc speciālistu domām, augstākais, viena trešdaļa no kara rūpniecības ražotās elektroniskās aparatūras atbilst pasūtītāju izvirzītām prasībām. Gordons Ruls, virsnieks, kas vadīja lidmašīnas «F-III» projekta izstrādāšanu, teica:

— Lai cik slikts ir izstrādājums, lai ar kādu nokavēšanos tas tiktu izgatavots, lai cik lieli izrādītos izdevumi, rūpniecības darbinieki zina, ka viņiem par to nekas nebūs.

Protams, viņiem par to nekas nebūs. Kad senators Ābrahams Ribikovs mēģināja sākt izmeklēšanu sakarā ar nesaimnieciskumu, izšķērdību un korupciju bruņojuma rūpniecībā, viņš izsūtīja vairākām attiecīgām sabiedrībām uzaicinājumus sūtīt savus pārstāvjus uz lietas izskatīšanu. Taču kara rūpniecības giganti — «General Dynamics», «Lockheed», «Boeing», «North American Rockvvell» un «Litton» — ignorēja uzbāzīgā senatora uzaicinājumus un ar šīm sabiedrībām nekas nenotika. Tām joprojām ir privileģēts stāvoklis to sabiedrību vidū, kuras ražo bruņojumu.

Sentluisā Vašingtona universitātes profesors Mirējs Veidenbaums aprēķināja, ka bruņojuma rūpniecības uzņēmumu peļņa vidēji ir 17,5 procenti, ja tiem ir darīšana ar Pentagonu kā pasūtītāju, turpretim tirdzniecība ar miera laika vajadzībām paredzētām precēm dod tikai 10,6 procentus lielu peļņu. Saskaņā ar citiem pētījumiem dažos gadījumos kara rūpniecības koncernu peļņa sasniedz 70 procentu. Taču šie koncerni vienmēr ir kategoriski apstrīdējuši tādus skaitļus un apgalvojuši, ka faktiski tie pelna mazāk nekā sabiedrības, kurām nav nekā kopīga ar bruņojuma ražošanu. Ja tas tā būtu, jāšaubās, vai tie tik ļoti pūlētos, lai paliktu kara rūpniecības sfērā.

Savienotajās Valstīs, bez šaubām, ir daudz cilvēku, kam jābaidās no vispārēja miera iestāšanās. Militāri rūpnieciskajam kompleksam saspīlējuma mazināšanās pasaulē ir tikpat katastrofāla kā futbolistam kājas lūzums finālsacensību priekšvakarā.

MAFIJA

Saldējuma fabrikas strādnieki sapulcējās garāžā ap automobiļiem, ar kuriem viņi parasti izvadāja savu produkciju pārdevējiem Ņujorkas ielās. Šodien strādnieki nekur nebrauca, nebrauks ari rit un parit, kaut arī vasaras tveicē smokošajā debesskrāpju pilsētā dzīvo pasaulē visfanātiskākie saldējuma patērētāji.

Tas notika tādēļ, ka pirms trim dienām uzsprāga kravas mašīna ar saldējumu. Aizvakar mīna sašķaidīja vēl vienu mašīnu. Vakar pašā pēdējā mirklī izdevās novērst atentātu pret trešo automašīnu. Bet pagājušajā naktī vairāku šoferu dzīvokļos atskanēja telefona zvani: kāds rupji piedraudēja izrēķināties un solīja, ka tiks uzspridzinātas arī citas automašīnas, ja šoferi būs tādi muļķi un turpinās darbu.

Cilvēki, kas stāvēja tumšajā garāžā, bija nomākti: nerunājot par visu pārējo, viņiem bija žēl arī saimnieka. Godīgi sakot, viņš taču vienmēr bija taisnīgs, kārtīgs, labs saimnieks, bieži vien arī pats strādāja smagu darbu, nekas viņam nenāca viegli, pat sieva bija spiesta strādāt. Un tomēr tagad acīmredzot vajadzēs viņu pamest grūtā brīdī.

Vairums strādnieku no darba aizgāja. Saimnieks viņus velti lūdza palikt, apsolīdams mobilizēt policiju, panākt, lai ikvienam strādniekam, kas to vēlētos, tiktu nodrošināta policijas aizsardzība visu diennakti. Strādnieki tikai rūgti pavīpsnāja: viņi gan zināja, ko vērta policijas aizsardzība Ņujorkā, kur no slepkavu rokas katru gadu iet bojā vairāk nekā tūkstotis cilvēku. Saimnieks apjukumā noskatījās, kā, strādniekiem aizejot, aizkrīt garāžas durvis; tikai tagad viņš saprata, ka vismaz pagaidām ir zaudējis cīņu par saldējuma pārdošanu pilsētas rajonā, uz kuru pretendēja cits — cilvēks ar spēcīgākiem muskuļiem un bez goda.

Gadus piecdesmit vecs dīvaina izskata kungs bija ieradies Vašingtonā uz kādu no senāta izmeklēšanas komisijām: viņa seju klāja melna maska ar diviem nelieliem izgriezumiem acu vietās; viņš izskatījās pēc gangstera. Sēžu zālē visi smīkņāja.

Taču šis cilvēks nebūt nebija gangsteris un nebija nekā smieklīga tajā, ko viņš gatavojās pastāstīt senatoriem. Viņš bija ieradies, lai tautas pārstāvjiem darītu zināmu, ka zaudējis vietu, kurā viņš, mazs, vienkāršs cilvēciņš, bija mēģinājis ar godīgu darbu nopelnīt nedaudz dolāru. Viņš senatoriem nenosauca savu vārdu, neielaidās sīkumos, pēc kuriem viņu varētu sazīmēt; viņš nevienam nerādīja savu seju, jo baidījās no saviem ienaidniekiem vairāk, nekā uzticējās tiem, kuru rokās ir vara un kuru priekšā tagad stāvēja tik dīvainā izskatā. Tātad viņš runāja anonīmi, stāstīja, kādā veidā viņš, piena veikala īpašnieks, bijis spiests aizņemties naudu, lai varētu saglabāt savā īpašumā šo veikalu, kā viņu šantažējuši kreditori, kā piedraudējuši ar nāvi un briesmīgu spīdzināšanu, kā viņš bijis spiests bezgalīgi maksāt. Viņš jau sen esot izmaksājis par tūkstoš procentiem vairāk, nekā aizņēmies, taču kreditori bijuši nepielūdzami.

Kad viņš zaudējis dēlu, kreditori pieprasījuši, lai tiem atdod apdrošināšanas naudu, kura viņam pienācās, un, kad viņš galīgi izputējis, kad patiesi nav vairs palicis neviena dolāra un viņš nav zinājis tāda cilvēka, kas varētu aizdot naudu, viens no kreditoriem aukstasinīgi pavaicājis:

—   Vai tu esi dzirdējis par puisi, kura līķis pirms dažām dienām izvilkts no upes?

Jā, viņš to bija dzirdējis.

—    Labi, — teicis aizdevējs. — Vari izvēlēties: vai nu tu maksāsi, vai arī tavu līķi izvilks no upes, vēlākais, parīt.

Viņš turpinājis maksāt, un gals tam visam nav bijis saredzams. Nē, kreditoru vārdus viņš nenosaukšot, neesot taču pašnāvnieks. Senatori, kas mulsi viņu uzklausīja, tiešām nespētu viņu pasargāt un darīt galu izspiešanai. Viņi varēja tikai izrādīt sašutumu, prasīt, lai štatā nodibina kārtību, teikt runas, taču īstā vare tur piederēja izspiedējiem.

Tad šis cilvēks aizgāja, kādā no bezgalīgajiem Vašingtonas kongresa ēkas gaiteņiem noņēma masku un brauca mājās, atkal palikdams viens ar savām rūpēm, bet sēžu zālē, kur viņš bija runājis, neviens vairs nesmējās, jo senatori saprata, ka džungļu likums, kas valda aiz kongresa sienām, ir stiprāks par viņu likumu, un, redzēdami savā priekšā rūpju nomāktu cilvēku maskā, jau vairs nevarēja lepoties ar pašu radīto kārtību.

Cilvēks maskā bija kļuvis par amerikāņu organizētās noziedzīgās pasaules, noziedzību sindikāta — mafijas upuri. Tās upuris bija arī saldējuma fabrikas saimnieks. Mafijas upuri sastopami visā valstī. Un visur ir cilvēki, kas sadarbojas ar mafiju.

Cilvēks, par kuru būs runa, strādā Džona Kenedija lidostā Ņujorkā. Viņš tērpies tumšzilās darba drēbēs, viņam ir cietas rokas, un jāstrādā viņam ir astoņas, bet reizēm arī desmit smagas darba stundas. Tas ir smagās automašīnas šoferis, viņš pārvadā aviācijas kravas; darbs labs, sūdzēties nevar.

Viss viņam te labi zināms. Viņš pazīst cilvēkus, kas dažādās aviosabiedrībās noformē kravas, pazīst policistus, kuri apsargā milzīgo lidostu, pazīst arī detektīvus, kas seko kārtībai telpās, kur glabājas vērtīgas kravas. Attiecības ar visiem ir biedriskas, strādā viņš cītīgi, jo lidlauka darba ritms nepieļauj vilcināšanos; notiek iekraušana un izkraušana, tiek izdotas kvītis, izpildītas pavadzīmes, nemitīgi rēc reaktīvās lidmašīnas, kas ar dažu minūšu starplaiku te nosēžas, te paceļas. Viss noris normāli.

Taču tāds iespaids ir maldīgs, un cilvēks tumšzilajā darba tērpā to zina tikpat labi kā policisti, detektīvi un aviosabiedrības administrācija, jo Džona Kenedija lidosta Ņujorkā nokļuvusi noziedznieku pasaules kontrolē.

Uz cilvēku tumšzilajā darba tērpā tas neattiecas. Darbs viņam patīk. Protams, jāmaksā liela biedru nauda arodbiedrībā, bet galu galā tieši arodbiedrība taču rūpējas, lai viņš labi nopelnītu. Bet viss pārējais viņu neinteresē.

Viņu neinteresē arī tas, ko dara viņa saimnieks, lai tiktu vaļā no nevēlamajiem konkurentiem. Protams, reizēm gadās šo to dzirdēt, šis tas zināms, pārējo var nojaust. Kad viņš reiz izlasīja avīzē, ka tieslietu ministrs Vašingtonā žēlojies par organizētās noziedznieku pasaules nemitīgi pieaugošo ietekmi uz aviācijas pārvadājumiem, par tās visspēcību, viņš tikai pasmējās. Bet ko gan citu lai viņš dara?

Viņš zina un visi zina, ka Džona Kenedija lidostā gadā bez vēsts pazūd aviācijas kravas vidēji 8 miljonu dolāru vērtībā, taču ziņkārība te ir lieka, tā var maksāt dzīvību. Tāpat kā visiem, viņam ir zināms, ka ekspedīcijas kantori, kas piedalās aviācijas pārvadājumos, sevis aizsargāšanai maksā noziedznieku pasaulei naudu vai arī paši pieder pie šīs pasaules. Un viņš zina: ja noziedznieku pasaule gribēs, Džona Kenedija lidosta rīt pat būs spiesta pārtraukt darbu. Taču noziedznieku pasaulei tas nav vajadzīgs, tā pietiekami daudz tur nopelna.

Tas viss, protams, ir slikti, taču acīmredzot tam tā lemts būt; mazajam cilvēkam jāsamierinās ar notiekošo. Ja gribi noturēties savā vietā, reizēm vajag izlikties šo to neredzam; kad runa ir par noziedznieku pasauli, tikai pašnāvnieki var tēlot morālistus. Pat bagātās aviosabiedrības bija spiestas piekāpties, kad lidostas saimnieki pieprasīja, lai izdevīgajā aviācijas pārvadājumu biznesā piedalītos tikai noteikti ekspedīcijas kantori.

Noziedznieku pasaule ielauzusies arī Longailendas salas mazajā pilsētiņā, kas atrodas turpat blakus milzīgajai Ņujorkai. Noziedznieki nodibināja kontaktus ar komersantiem, ar pašapkalpošanās veikalu administratoriem, ar sīko uzņēmumu īpašniekiem. No tā laika šie uzņēmumi maksā noteiktu summu dolāru, lai pasargātu sevi no mafijas tīkojumiem.

Daži Federālā izmeklēšanas biroja aģenti ir pārliecināti, ka Longailendas salā jau vairs nevar neko nopirkt, nedodot mafijai iespēju nopelnīt dažus dolārus. Šis kādreiz tik nevainojamais rajons, priekšpilsēta, kas bija slavena ar savu pilsoņu augsto morāli un godprātību, bija spiesta piekāpties mafijai.

Firmas «A and P» pašapkalpošanās veikalā 40 gadu vecais pārvaldnieks bija Joti apzinīgs darbinieks. Viņam bija uzlikta liela atbildība, un viņam bija daudz rūpju, jo vienmēr kāds kāroja ieņemt viņa vietu. Šis cilvēks bija apmierināts ar dzīvi, darbs nodrošināja labu peļņu. Un pēkšņi viņš nomira, pareizāk sakot, tika nošauts, un neviens nezināja, kāpēc. Pēc tam tika nogalināts tās pašas firmas «A and P» kāda cita pašapkalpošanās veikala administrators, bet vēlāk nodega 16 firmas veikali un noliktavas.

Prokurors Tomass Makels pazina mafijas roku darbu un nekļūdījās: kāda realizācijas organizācija bija pieprasījusi, lai «A and P» savu veikalu sortimentā pieņem mazgāšanas līdzekli. Firma «A and P» to pārbaudījusi un atzinusi par nekvalitatīvu. «A and P» laboranti realizācijas organizācijai paziņojuši, ka darījums nevar notikt; un tad «A and P» veikalos sāka skanēt šāvieni, liesmot ugunsgrēki. Prokurors Makels noskaidroja, ka realizācijas organizācijas saimnieks ir cieši saistīts ar mafiju.

Cilvēks, kas nesen bija kļuvis par kādas Ņūdžersijas štata pilsētiņas mēru, kā jau to prasīja pastāvošie noteikumi, izsludināja konkursu, lai noskaidrotu, kam pilsētā uzticēt atkritumu izvešanu no pilsētas. Pēc viņa domām, jebkuram uzņēmējam bija tiesības tikt pie šī izdevīgā darba. Taču izrādījās, ka uz to pretendē tikai viena firma, kura šo darbu jau bija veikusi vairākus gadus un kurai nebija konkurentu.

Būdams pārliecināts brīvās konkurences aizstāvis, mērs lika noskaidrot, kāpēc izveidojies šāds stāvoklis. Viņš uzzināja, ka viens no atkritumu izvešanas uzņēmuma īpašniekiem ir mafijas loceklis. Bez tam mērs noskaidroja, ka šis uzņēmums iepriekšējos gados regulāri maldinājis savus konkurentus. Tas notika tā: visas firmas, kas interesējās par šo biznesu, dabiski, griezās pie vietējās arodbiedrības vadītāja ar jautājumu, cik cilvēku vajag atkritumu izvešanai. Arodbiedrības boss, kas pats atradās mafijas apgādībā, konkurentiem pateica lielāku skaitu, bet uzņēmumam, kura direkcijā sēdēja mafijas loceklis, — pareizo skaitu. Tādējādi pēdējais, apvedis ap stūri savus konkurentus, regulāri varēja saņemt no pilsētas administrācijas pasūtījumu un iebāzt sev kabatā krietnu žūksni naudas.

Mērs nolēma darīt tam galu. Viņš piedraudēja, ka nodos atkritumu izvešanu pilsētas instanču pārziņā, un gangsteru uzņēmums bija spiests samazināt darbu izmaksu par 500 tūkstošiem dolāru gadā. Drīz vien bez vēsts pazuda arodbiedrības vadītājs, kas tagad mafijai vairs nebija vajadzīgs. Vēlāk, kad mērs uzsāka kampaņu par savu ievēlēšanu no jauna, noziedznieku pasaule organizēja tādu opozīciju, ka mērs zaudēja, tādējādi samaksādams ar savu posteni par pārmērīgo ziņkārību un ielaušanos svešā sfērā.

Mafijas noziedznieku pasaule Amerikā taisa biznesu, kas, pēc kriminālpolicijas aģentu aprēķiniem, sasniedz apmēram 100 miljardus dolāru gadā. Jo vairāk naudas — jo mazāki sirdsapziņas pārmetumi, jo lielākas izredzes nopelnīt — jo vairāk vardarbības, jo vājāks konkurents — jo labāk.

Kopš mūsu gadsimta sākuma, kad Savienotajās Valstīs itāliešu imigranti izveidoja noziedznieku pasaules organizāciju — mafiju, Vašingtonā nav bijusi neviena tāda valdība, kas skaļi un pārliecinoši nebūtu solījusi darīt galu mafijai. Taču mafija tagad kļuvusi bagātāka nekā jebkad agrāk, tā ir daudz ietekmīgāka, daudz nepieejamāka nekā iepriekš; ar katru dienu tā arvien tālāk izstiepj savus taustekļus, legāli vai nelegāli — kā nu izdodas. Tā ielaužas pat Vašingtonā, pat Volstrītā, kur notiek lieli naudas darījumi, kuros mafija jau sen tiecas piedalīties.

Valstī, kur plaši izplatīti tirdzniecības automāti, nav neviena cigarešu pārdošanas automāta, spēļu vai mūzikas automāta, no kura negūtu peļņu mafija; tai pieder tūkstošiem dārgo automašīnu stāvvietu un garāžu; milzīgās strādnieku masas pat nevar iedomāties, ka strādā mafijas labā.

Kompetenti cilvēki apgalvo (un neviens viņus neatspēko), ka 15 Ilinoisas štata likumdošanas sapulces locekļi drīzāk paklausot mafijas rīkojumiem nekā savas partijas vadītāju norādījumiem, ka arī Vašingtonā kongresā 25 tautas pārstāvjiem esot sakari ar mafiju un katru dienu kādā valsts nostūrī pieklājīgi ģērbti gangsteri ar smalkām manierēm pusdienojot kopā ar ietekmīgiem politiskiem darbiniekiem un tiesnešiem un starp desertu un kafiju noslēdzot izdevīgus darījumus.

Sentluisas pilsētā saimnieko mērs Alfonso Huans Servantess, kuru ietekmīgais amerikāņu žurnāls «Life», pamatodamies uz daudziem pierādījumiem, apsūdzēja par ciešiem sakariem ar noziedznieku pasauli. Kā ziņo tas pats žurnāls, vēl ciešākus sakarus ar mafiju uztur nākamais augstākais ierēdnis aiz mēra Moriss Šenkers, kas ir atbildīgs par cīņu pret noziedzību.

Žurnāls «Look» apsūdzēja Sanfrancisko mēru Alioto, kas pretendēja uz politiska darbinieka posteni nacionālā mērogā, ka tas mafijas locekļiem piešķīris bankas aizdevumus un izdevīgus pasūtījumus. Bet Ņujorkā mēra tuvākais draugs, viņa dēla krusttēvs municipālpadomnieks Markuss, kas bija saistīts ar mafiju, slēdza ar to izdevīgus darbuzņēmuma līgumus.

Dažās mazākās pilsētās nav labāk. Ņūdžersijas štata Longbrančas pilsētā mafijas loceklis Antonijs Ruso vaļsirdības brīdī lielījās, ka municipalitātes locekļi dancojot pēc viņa stabules.

Savienotās Valstis ir iemācījušās līdzāspastāvēt ar organizēto noziedznieku pasauli. Viens no mafijas niknākajiem ienaidniekiem Ņujorkā prokurors Roberts Morgentaus, kas, par prieku noziedznieku pasaulei, tika atcelts no amata, velti bija brīdinājis: «Mafijas ielaušanās rūpniecībā un Volstrītā ir ārkārtīgi nopietna problēma.» Velti pirms viņa Roberts Kenedijs sūrojās par to, ka vairāk nekā 50 rūpniecības uzņēmumu, kā viņam kļuvis zināms, darbojas uz vienu roku ar organizēto noziedznieku pasauli. Ne uz vienu tas neatstāja nekādu īpašu iespaidu.

Volstrītā rajonā mafijas kontrolētas bandas katru gadu nolaupa vērtspapīrus par vairāk nekā 40 miljoniem dolāru. Tā ir kļuvusi tik parasta parādība, ka komersanti par šādām zādzībām iemācījušies runāt kā, piemēram, par lietusgāzēm, ar kurām jāsamierinās. Kad izplatījās vēsts par pirmo slepkavību, kas bija saistīta ar mafijas darbību Volstrītā, komersanti un mākleri izbijās tikai uz īsu brīdi un arī tad vienīgi tādēļ, ka slepkavība tiešām bija briesmīga. Jaunais izsūtāmais, kas bija policijai ziņojis par noziedznieku pasaules darbību, kā noskaidroja tiesu medicīnas eksperts, bija saņēmis vismaz 125 naža dūrienus.

Pensilvānijas universitātes juridisko zinātņu profesors Henrijs Ruts, kas agrāk bija vadījis vienu no prezidenta izveidotajām komisijām cīņai pret noziedzību Savienotajās Valstīs, runādams kā eksperts kādā senāta komisijā Vašingtonā, paziņoja: «Ir visai skumji, ka politiskie darbinieki, komersanti un arodbiedrību līderi pārāk bieži ne tikai ir gatavi sadarboties ar organizēto noziedznieku pasauli, bet tieši deg nepacietībā to izdarīt.» Pret šo paziņojumu skali protestēja vairāki senatori, atsaukdamies uz savas valsts augsto morāli un civilizāciju. Taču, atgriezušies mājās, šie senatori laikrakstos izlasīja, ka federālajā galvaspilsētā atklāts liels, nelegāls azartspēļu koncerns, kura pavedieni, starp citu, ved uz Kapitolija pakalna dienesta telpām, no kurienes senatori un pārstāvju palātas locekli pārvalda valsti. Bet azartspēļu koncerni ir mafijas tradicionālā darbības sfēra.

Mafija nenoniecina arī sīkus ienākumus un saņem tos ļoti daudz. Savienotajās Valstīs nav tādas pilsētas, kur mafija nepelnītu milzīgu naudu ar aizliegtiem sporta totalizatoriem un loterijām. Ņujorkas štata varas iestādes velti pūlējās ar pašu organizētu loteriju ievadīt azartspēles normālākā gultnē — loterijai nebija panākumu, bet mafijas rīkotās loterijas zeļ un plaukst vēl arvien, un jebkurš amerikānis nekautrēdamies tajās piedalās, jo līdzāspastāvēšana ar gangsteriem kļuvusi par pilnīgi dabisku parādību.

25 mafijas «ģimenes» kā milzu zirneklis izpletušas savus taustekļus pa visu valsti un regulāri gūst pasakainu laupījumu. Mafijas princips allaž ir viens un tas pats: ar draudiem vai spēka lietošanu tā sagrābj savās rokās jebkuru ienākumu avotu, kāds tik iekrīt acīs. Šī principa iedarbīgums tiek panākts ar to, ka valstī visi zina: mafija ir gatava lietot spēku jebkurā brīdī. Tagad tieši mafija, nevis policija diktē savus likumus. FIB gūst uzvaras tikai televīzijas detektīvos, reālajā dzīvē vienmēr uzvar mafija.

Mafija uzvar arī cīņā pret pārāk centīgiem prokuroriem. Lai arī cik pārliecinoši materiāli pret ievērojamiem mafijas locekļiem būtu prokuroru rīcībā, tiesa apbrīnojami daudz gangsteru vai nu attaisno, vai ari piespriež tiem nenozīmīgu sodu.

Sešdesmitajos gados amerikāņu prokuratūra nodeva tiesai 328 mafijas locekļus (pavisam mafijā ir apmēram 5 tūkstoši cilvēku). Prokurori labi sagatavoja apsūdzību, atmaskojošais materiāls likās pārliecinošs, radās iespaids, ka gangsteru dziesmiņa būs nodziedāta. Taču notiesāja tikai 182 apsūdzētos, turklāt lielākajai daļai piesprieda ieslodzījumu cietumā uz neilgu laiku, bet pat šo laiku daudzi gangsteri nenosēdēja, jo ap sūdzēto veiklie aizstāvji ar juridisku triku palīdzību vairākkārt panāca, ka sprieduma izpildīšana tiek at likta.

Kā pārliecinošu piemēru gangsteru augsti attīstītajai mākslai padarīt likumu par izsmieklu var minēt Karmini Lombardoci, ko uzskata par vienu no Ņujorkas štata ģimenes mafijas sīkajiem vadītājiem. Viņu arestēja vairākas reizes pēc kārtas — par slepkavību, par ielaušanās zādzību, par cilvēka nolaupīšanu, par izvarošanu un nelikumīgu ieroču glabāšanu. Bet nosēdēja viņš tikai nepilnus piecus mēnešus.

Un Tomass Lučēze, kas daudzus gadus bija šīs ģimenes galva un viens no visvarenākajiem valsts gangsteriem, parādīja augsti attīstītu noziedznieka mākslu uzturēt. ciešus kontaktus arī ar justīcijas pārstāvjiem. Lučēzem bija paradums sapirkt desmitiem ielūgumu uz labdarības pusdienām; tādējādi šis pazīstamais gangsteris sēdēja pie viena galda ar desmitiem juristu, kuru vidū bija arī daudzi tiesneši, kas pēc pusdienām laipni pateicās Lučēzem un nepalaida garām izdevību paslavēt rūdītā gangstera «labo» sirdi.

Bet tieši šī «labā» sirds aizraidīja uz viņpasauli Albertu Agueči, kas patstāvīgi tirgojās ar narkotiskajām vielām un acīmredzot nezināja veco patiesību, pie kuras mafija turas nu jau vairāk nekā 70 gadu,— «Baidies vairāk no mafijas nekā no likuma». Agueči tika nogalināts, pirms vēl bija izpratis šī aforisma jēgu.

Viņa bizness — tirdzniecība ar narkotiskām vielām — ietilpa ari mafijas darbības sfērā. Tā kā viņš to neņēma vērā un turpināja uz savu galvu pārvadāt narkotikas un realizēt tās Savienotajās Valstīs un Kanādā, mafija nolēma tam darīt galu. Bufalo (Ņujorkas štats) policijas sastādītajā protokolā starp citu bija rakstīts:

«Skarboro pilsētā dzīvojošā Alberta Agueči līķis tika atrasts uz lauka netālu no Ročesteras Ņujorkas štatā. Viņa rokas bija atlauztas uz muguras, kājas cieši sasietas ar resnu virvi. Viņš bija nožņaugts, galvaskauss sadragāts, puse zobu izsisti. Noziedznieki bija nogriezuši lielus gabalus kāju ikru, līķi aplējuši ar benzīnu un aizdedzinājuši.»

Bufalo policija ne brīdi nešaubījās, ka Agueči briesmīgajā nāvē ir vainojama mafija, kas nekad nekur necieta konkurentus. Tomēr Stefano Magadīno, kas vadīja ģimenes mafiju, kura kontrolēja Bufalo, it kā nekas nebūtu noticis, turpināja dzīvot savā villā Luistonā. Šis ārēji neizskatīgais, bet patīkamais vecais kungs neskopojās ar naudu, ja tika vākti līdzekļi trūkumcietēju atbalstīšanai. Viņš aktīvi līdzdarbojās pilsētas dzīvē, laipni sasveicinājās ar saviem kaimiņiem, kuri uzskatīja par labāku nejaukties viņa lietās, jo pārmērīga ziņkārība par tādu kaimiņu varēja būt liktenīga.

Kad nedaudz vēlāk Bufalo detektīvs Maikls Emiko nodeva liecību vienā no senāta komisijām Vašingtonā un paziņoja, ka Magadīno ir Bufalo un Niagāras rajonā organizēto noziegumu vadītājs un bez viņa ziņas nenotiek neviens noziegums, Luistonas villā nekas nemainījās. Laipnais vecais kungs, kā iepriekš, turpināja nodarboties ar savām lietām. Gluži kā parasts komersants viņš ir firmu «Magadino Memorial Chapel», «Power Distributing Company» un «Camelia Linen Supply Company» īpašnieks.

Starp citu, mafijas sindikāta noziedznieki nemēdz ielauzties tajās sfērās, kur bagātība parasti tiek klaji parādīta. Lai radītu šķietamu likumīgumu, viņiem pietiek ar sīkiem uzņēmumiem, bet nelikumīgām operācijām viņiem ir rēķini Šveices bankās, kurās ieplūst arī peļņa, ko sindikāta locekļi gūst no kontrabandas ar cigaretēm.

Ziemeļkarolīnas štatā, vienā no Amerikas štatiem, kur audzē tabaku, netiek iekasēti nodokļi par cigaretēm, bet Ņujorkas štatā, gluži otrādi, tiek uzlikti lieli nodokļi. Tāpēc mafijas locekļi kontrabandas ceļā pārvadā miljoniem cigarešu no štata uz štatu, iegūstot tīru pelņu 60 procentu apmērā no cigarešu vērtības. Laiku pa laikam kādu no kontrabandistiem notver, reizēm pat tiesā, bet gadās, ka policijai pat izdodas atklāt plašu afēru. Taču vēl nekad neviens no notvertajiem kontrabandistiem nav atzinies, ka nodarbojies ar kontrabandu mafijas vārdā un tās uzdevumā.

Daudzus gadus Providensā, nelielajā Rodailendas štatā, varena cilvēka neaizskaramību bija iemantojis Raimonds Patriarka, kuru uzskatīja par klana galvu. Rodailendas štata policijas priekšnieks Volters Stouns izteicās, ka Patriarka vada visas Jaunās Anglijas organizēto noziedznieku pasauli. Stouns pierādīja, ka Patriarkam bijusi liela ietekme uz arodbiedrībām, ka viņš rausis milzīgu naudu ar daudzajiem spēju uzņēmumiem. Spriežot pēc policijas priekšnieka vārdiem, Patriarka un viņa ļaudis, kam bijusi laba nojausma par pelņas darījumiem, reizēm nodarbojušies arī ar narkotikas LSD izgatavošanu, jo pamatoti uzskatījuši, ka to izdevīgi realizēt studentu vidū Bostonā un tās apkaimē. Stouns izvirzīja apsūdzību pēc apsūdzības, bet Patriarka, lai cik dīvaini tas ari būtu, daudzus gadus atradās brīvībā.

Viņš palika brīvībā ne tikai tāpēc, ka liecinieki, kas varētu viņu atmaskot, par nepatiku prokuroriem, bieži vien bija pilnīgi zaudējuši atmiņu. Viņš palika brīvībā arī tāpēc, ka amerikāņu likumdošana ir Joti elastīga un valstī turklāt papilnam advokātu, kas uzskata par savu uzdevumu pasargāt no soda pat savus vainīgos klientus. Bet dažos gadījumos mafijas neaizskaramība un nepieejamība izskaidrojama af to, ka politiskie darbipieki, tiesneši un policisti sadarbojas ar gangsteriem uz savstarpēji izdevīgiem pamatiem, dalot pejņu uz pusēm.

Tā tas, piemēram, notika Detroitā. Visiem bija zināms, ka nēģeru kvartāla centrā vienā no viesnīcām mafijai ir aizliegto azartspēļu nams. Uzņēmums plauka no gada gadā. Mafija te jutās kā dieva ausī, bet pats nams bija kļuvis par neatņemamu pilsētas sastāvdaļu, gluži kā rūpnīcu «Ford», «General Motors» un «Chrysler» ražotās automašīnas.

Bet tad uzradās jauns policijas komisārs, kas deva rīkojumu likvidēt šo pretlikumīgo iestādi. Rezultāts bija iespaidīgs. Iepriekšējais mērs bija rīkojies uz vienu roku ar mafiju, tāpat kā galvenais prokurors, šerifs un 250 policisti, kas bija patiesi pārsteigti par jaunā policijas komisāra tik pārdrošu rīcību.

Visi bija ņēmuši kukuļus, un visiem tagad vajadzēja izciest sodu, kaut arī vieglu. Tikai ne mafijas vadītājiem. Viņus bija pasargājusi pasaulē visviltīgākā noziedznieku organizācija un liecinieki, kas «neko nezināja», un viņi nekavējoties sāka atjaunot-vecajā vietā veco biznesu, jo tā gribēja klienti, un bez tam spēļu nams viņiem gadā ienesa vairāk nekā 20 miljonus dolāru.

Kā liecināja policijas komisārs Edvardss, šī nauda mafijai bija tikai tāds mazumiņš no Detroitas rajonā gūtajiem ienākumiem, kas, pēc aptuveniem aprēķiniem, sasniedza 150 miljonus dolāru gadā. Papildus tik rupjiem iedzīvošanās veidiem kā zagšana ar ielaušanos, šantāža, prostitūcija un laupīšana ienākumus deva arī peļņa no augļošanas, apšaubāmiem darījumiem Detroitas hipodromā Heizlparkā un atskaitījumi no likumīgajiem uzņēmumiem, kuros mafijas noziedzniekiem ir paradums ieguldīt kapitālu, kad viņi, ne jau gluži bez bailēm no nodokļu instancēm, grib tēlot cienījamus buržuā.

Maiami pilsēta tikai ārēji atšķiras no Detroitas. Pasaules lielākajā automobiļu centrā noziedznieki spiesti darboties rūpniecības atkritumu saindētā atmosfērā, netīri pelēkajā, drūmajā pilsētā, kas ir tikpat bagāta, cik kroplīga. Bet dienvidos, Atlantijas okeāna krastā, gangsteri arī ziemu staigā vieglos uzvalkos, pilnu krūti ieelpo veselīgo jūras gaisu. Saule te karsta pat ziemā. Tā parasti pievilina daudz amerikāņu, kas dzīvo vēsākos platuma grādos un par baudu padzīvot burvīgajā Maiami labprāt atdara savus naudas makus.

Maiami pilsētā grūti iztērēt naudu tā, lai dolāri neieplūstu arī mafijas nepiepildāmajās kasēs. Pēc policijas domām, mafijai pieder vai tās ietekmē atrodas 45 viesnīcas un 25 restorāni. Pārējās viesnīcās, restorānos, kabarejos, kur rāda striptīzu, un nakts klubos viņi it bieži vismaz nosmeļ krējumu. Bet, tā kā bagātajiem amerikāņiem kļuvis par modes lietu īrēt

apartamentus lepnajā Kolinza avēnijā Maiamibīčā, Atlantijas okeāna krastā, gangsteri centīgi apguvuši šo ienesīgo nozari — viesnīcu saimniecību, kas dod visai ievērojamu peļņu.

Laiku pa laikam mafija likvidē tos, kas pārkāpuši pavēles un noteikumus. Arī te viņiem parasti viss norit gludi. Tiesa gan, Florīdas dienvidu daļas policija var atsaukties uz to, ka tai izdodas atklāt 97 procentus slepkavību, ja runa ir par slepkavām un noslepkavotajiem no vienkāršo ļaužu vidus. Taču, izmeklējot slepkavības, kur skaidri saskatāms mafijas rokraksts vai arī acīm redzama tās līdzdalība, policija rīkojas lēni. No pēdējām 23 slepkavībām, kuras piedēvē mafijai, policija spējusi atklāt tikai vienu.

«Saulainā» Florīdas štata gubernators Klods Ķērks, ko ļoti satrauca policijas pasivitāte un ziņas par organizētās noziedznieku pasaules plašo darbību viņam pakļautajā štatā, nolēma doties uzbrukumā mafijai un pieteica tai karu. Tā kā vietējā policija acīm redzami nespēja aizmēzt netīrumus, kas bija sakrājušies zem Florīdas zilajām debesīm, Ķērks tai palīgos nolīga spēcīgo Vekenhata organizāciju — privātpoliciju, kas nosaukta bijušā FIB aģenta vārdā (Vekenhats uzskatīja par labāku pelnīt lielu naudu neatkarīgi no federālās kriminālpolicijas).

Gubernators gaidīja ziņojumus par panākumiem, godīgie pilsoņi loloja cerības, bet mafija ļaunā priekā ņirdza zobus. Un patiešām — drīz vien gubernatoram izsīka nauda, Vekenhata detektīvi, neko nepanākuši, aizbrauca. Mafijas cietokšņa sturmēšana Florīdā cieta neveiksmi, bet Ķērks drīz vien aizgāja no gubernatora posteņa.

Daudz kas liecina par to, ka Karloss Marčello paredzējis, kā beigsies cīņa Florīdā. Marčello, kas ar augstu papēžu palīdzību cenšas noslēpt savu mazo augumu (tikai 160 cm), tiek uzskatīts par Jaunorleānas mafijas galvu, bet kā ģimenes galva Luiziānas štatā, ko no Florīdas atdala tikai Meksikas līcis, viņš visai saprotamu iemeslu dēļ bija ieinteresēts saglabāt biznesu arī Florīdā. Vēl jo vairāk tāpēc, ka arī viņš metis acis uz tūrismu un, starp citu, tūristu izdaudzinātās Jaunorleā-

nas priekšpilsētā viņam pieder burvīgs motelis «Town and Country».

Motelī darbi šķiras labi, taču mazajam Marčello tā ir kā bērnu spēlīte. Patiesi, pēc FIB aģentu ziņām, Marčello ienākumi no dažādām operācijām sasniedz fenomenālu skaitli — 400 miljonus dolāru gadā. Kopā ar naftas magnātiem viņš tiek pieskaitīts pie štata lielākajiem naudas dūžiem. Marčello un viņa ļaudis tikpat aktīvi piedalās darījumos ostā, cik organizētajā prostitūcijā, azartspēļu namos, plašā tirdzniecībā ar narkotiskajām vielām.

Tikai reiz pār Marčello un viņa līdzdalībniekiem savilkās nopietni draudi, un cilvēks, kas vērsās pret viņu, šāva ar patiešām milzīga kalibra lielgabalu. Tas bija Roberts Kenedijs. Būdams tieslietu ministrs sava brāļa Džona kabinetā, viņš sprauda par savu mērķi iznīcināt mafiju un līdz ar to arī mazo cilvēku no Jaunorleānas, kurš varēja atļauties kriminālpolicijas darbiniekam mest acīs šādus vārdus:

— Tu acīmredzot nezini, kurš te ir saimnieks!

Roberts Kenedijs nesasniedza sprausto mērķi. Viņa brāli prezidentu nogalināja cilvēks, kas bieži bija uzturējies Jaunorleānā (kopš tā laika pilsētā paklīda valodas, ka Kenedija slepkavu nolīgusi mafija Jaunorleānā). Prezidenta pēcteča Džonsona kabinetā Robertam Kenedijam drīz vien vairs neatradās vieta, bet pret mafiju izvērstā cīņa, kurai ne pirms tam, ne arī pēc tam nebija izredžu uz panākumiem, aprima, iestigusi amerikāņu politikas ikdienas dumbrājā.

Pirms dažiem gadiem Lasvegasas kriminālpolicijas policistiem un ierēdņiem radās cerība, ka mafija tiks likvidēta. Kādu nakti trakulīgais miljardieris Houards Hjūzs ieradās šajā kazino un hoteļu pilsētā un sāka desmitiem vien tos pirkt. Šis milzīgo bagātību īpašnieks izdarīja to, kas līdz šim šķita neiespējams: gangsteri saprata, ka viņu sfērā ielauzies cilvēks, ko pat viņi nespētu uzveikt, un viņi atkāpās.

Bet ne uz ilgu laiku. Viņi atkal atgriezās, vismaz daudzi no viņiem. Lasvegasa, kur Hjūzs mēdz tikai palaikam iebraukt, atkal kļuvusi par mafijas apsolīto zemi: mafijas klaniem no visām valsts malām pieder

sava dala uzņēmumos, kas dod milzīgu pejņu; Holivudas zvaigznes, kad tās aicina viesizrādēs uz Lasvegasu, nevaicā, kam kas pieder, tās interesē tikai honorāri, kas ir pietiekami augsti. Tāpēc tās uz turieni brauc; brauc arī tūristi: mafija viņiem bijusi nebijusi, Lasvegasā taču vienmēr iet jautri.

Frenks Sinatra ir nevis tikai Lasvegasas, bet gan starptautiskas klases zvaigzne. Tas ir neliela auguma vīrietis, ne pārāk izskatīgs, viņam ir patīkama, kaut arī ne visai spēcīga balss. Reiz viņa karjera bija tuvu norietam un viņš bija tikpat kā nolemts aizmirstībai, taču pēkšņi atkal nokjuva uzmanības centrā; tā bija pārsteidzoša atgriešanās. Viņš kļuva leģendārs, dzīvs, būdams, bagāts pat amerikāņu izpratnē.

Tai laikā avīze «Wall-Street Journal» publicēja apgalvojumu (un neviens to neatspēkoja), ka daži no Sinatras vistuvākajiem draugiem ir mafijas locekli. Starp tiem nedaudzajiem, kuriem dziedātājs Frenks Sinatra, kas stingri seko savam ārējam izskatam, atļauj palikt istabā, kad viņš no savas jau nedaudz iekailās galvas noņem parūku, ir diezgan pazīstamais Džozefs Fisketi. Fisketi ir leģendārā Alkapohes radinieks, pēc detektīvu domām, vecs noziedznieku pasaules darbonis. Dziedātājam tikpat tuvs līdz pat savai nāvei bija bēdīgi slavenais mafijas loceklis Kvariko Moreti. Nevadā, Taho ezera krastā, atrodas burvīga viesnīca tūristiem un azartspēju cienītājiem «Kel Nueve Lod», kuras līdzīpašnieks bija tas pats Sinatra un kurā ilgu laiku slēpās ievērojamais Čikāgas mafijas loceklis Sems Džankana.

Pēc tam kad pret Sinatru bija sākta tiesas izmeklēšana, viņš ar manāmu nepatiku atteicās no savas daļas viesnīcā «Kel Nueve Lod», kas viņam bija īsta zelta bedre, tāpat kā pirms tam bija nācies atteikties no ienākumiem, ko deva rikšošanas sacīkstes Masačūsetsas štata Beršīrdaunsas hipodromā. Policija konstatēja, ka kopā ar Sinatru un itāliešu dziedoni Dinu Martīni šajā biznesā piedalījās Jaunās Anglijas mafijas boss Raimonds Patriarka.

Jebkurā citā valstī pēc tādiem atmaskojumiem Sinatra būtu «norakstīts» cilvēks. Taču Amerikā ir citādāk. Frenks Sinatra ne tikai arī turpmāk varēja būt pārliecināts par saviem skaļajiem panākumiem, bet pat atbalstīja liela mēroga pirmsvēlēšanu kampaņas.

1960. gadā Ričarda Niksona un Džona Kenedija pirmsvēlēšanu cīņā par prezidenta krēslu dziedonis centīgi un sekmīgi aģitēja par Kenediju, taču pēdējais tikai vēlāk no sava brāļa Roberta uzzināja par Sinatras pagātni, un tad viņu draudzība krietni vien paira. Pēc astoņiem gadiem, kad jau patiesi vairs neviens neloloja ilūzijas par Frenka Sinatras tumšajiem darījumiem, Hjūberts Hemfrijs uzskatījapar goda lietu izmantot mazo Sinatru par savu palīgu pirmsvēlēšanu cīņā par prezidenta krēslu. 1970. gadā Kalifornijā Sinatra aktīvi aģitēja, lai bijusī ekrāna zvaigzne Ronalds Reigans tiktu no jauna ievēlēts par gubernatoru.

Ņūdžersijas štata federālais prokurors Frederiks Leiši js, kas reiz nesekmīgi bija aicinājis Frenku Sinatru uz nopratināšanu noziedznieku pasaules lietā, zina šā dziedoņa dzīves gaitas. Leiši js pēc savas dabas bija cīnītājs, viņš nebūt necentās noslēgt mieru ar mafiju, viņš gribēja nodibināt kārtību. Pēc tam kad vairākus mēnešus Leisijs bija saņēmis dokumentus, kas atmaskoja noziedznieku pasaules darbību Sinatras dzimtajā štatā, viņš nolēma sniegt paziņojumu.

— Organizētā noziedznieku pasaule, — viņš sacīja, — vārda tiešā nozīmē nodomājusi mūsu štatā sagrābt varu. Gangsteri uzpirkuši visu rangu valsts ierēdņus. Viņi izvērš savu darbību pat jaunajās pilsētās un draudzēs, jau iepriekš ar naudu nodrošinoties pret vajāšanu un arestu.

Tā bija drosmīga runa, bet, ja ņemam vērā Ņūdžersijas štata vēsturi, tad pat ļoti drosmīga. Jau pirms Leisija federālie prokurori Džons Vinberijs un Nelsons Stemlers bija izdarījuši analogu secinājumu par stāvokli Ņūdžersijā, taču šis štats viņiem atmaksāja ar Jaunu: apsūdzētāji tika atbrīvoti no saviem pienākumiem. Ne noziedznieki, ne ar tiem cieši saistītie ierēdņi un politiskie darbinieki negribēja, lai godkārīgi, pārāk ziņkārīgi okšķeri traucētu kārtību, un, kad prokurori bija samierinājušies ar likteni, mafija vēl vairāk nostiprināja savas pozīcijas, līdz Ņūdžersijā korupcija sazēla kā nevienā citā ASV štatā un tas kļuva par mafijas neierobežotas darbības sfēru.

Frederiks Leisijs ķērās pie darba ar visnopietnākajiem nodomiem. Plašais atmaskojošais materiāls, ko viņš darīja zināmu sabiedrībai, bija tik iespaidīgs, ka neatstāja vienaldzīgus pat noziedzniekus. Proti, federālais prokurors nolēma publicēt lietu «NK-2251-S» — izvilkumus no noklausītām sarunām starp pazīstamiem gangsteriem, kas regulāri satikās kādā nepievilcīgā ēkā Mauntensaidā, kur viņi kopā ar Andželo de Karlo — vienu no klana vadītājiem kritiski rezumēja līdzšinējo darbību un sprieda par turpmāko.

So materiālu publicēšana satrieca pat Ņūdžersijas štatu, kas jau bija saradis ar mafiju. Tagad vārds vārdā varēja izlasīt to, ko savās slepenajās sanāksmēs bija stāstījuši Andželo de Karlo un viņa līdzdalībnieki, — par ievērojamu politisko darbinieku un tiesasvīru uzpirkšanu šajā štatā u. tml. Atklājās, ka viņi sev pakļāvuši trīs visievērojamākos demokrātu partijas darbiniekus (pēc tradīcijas Ņūdžersijas štatā tā ir visietekmīgākā partija), kā arī policijas priekšnieku Dominiku Kapello un Ņuarkas (štata lielākās pilsētas) tajā laikā jau atcelto mēru Hjū Adonicio. Bez tam, kā izrietēja no sarunas ieraksta, viņi bija garantējuši sev drošību, panākot vairāku tiesnešu un policistu ilgstošu un līdzjūtīgu klusēšanu. Savās sarunās viņi minēja pat štata gubernatoru, un varēja secināt, ka arī tas pieder pie tumšo spēku savienības. Visbeidzot, bandīti pieminēja arī Frenku Sinatru, kas pēc tam uzskatīja par labāku nerādīties Ņūdžersijas štatā un pat neieradās tiesā, kaut gan bija saņēmis pavēsti.

Savā cīņā pret mafiju prokurors Leisijs bija izraudzījies pareizu mērķi, taču šāviņš tajā netrāpīja. Tiesas neatzina atmaskojošo materiālu: saskaņā ar pastāvošajiem likumiem noklausītās sarunas nevarēja izmantot pret de Karlo sarunas biedriem. Bez tam sarunās nedaudz apšaubāmā sakarā figurēja republikāņu partijas locekļu uzvārdi, tā ka abas partijas bija vienlīdz nobažījušās par savu reputāciju, un tas nebūt nevarēja veicināt enerģisku izmeklēšanu štata parlamentā.

Sājos apstākļos prokurora Leisija sabangotajiem ūdeņiem neizbēgami vajadzēja norimt — un tie norima. Azartspēles turpinās un nes lielu peļņu. Mafija koriģēja savu darbību tiktāl, ciktāl bija pamats reorganizācijai un balasta nosviešanai, bet augļotāji, kurus cilvēki, kam jāaizņemas nauda, visur sauc par «doktoriem», tāpat kā agrāk, laipni piedāvā aizdevumus, bet pēc tam kļūst par alkatīgām hiēnām.

Ļoti reti — un arī tad tikai kādas kļūmes dēļ un pret savu gribu — mafija ļauj sabiedrībai iepazīties ar «doktoru» praksi. Tāda nepatīkama kļūme mafijas bosam Džozefam Kolombo gadījās vienā no Ņujorkas rajoniem — Bruklinā. Tajā laikā Kolombo stāvoklis jau tā bija sarežģījies. Vašingtonā kongresmeņi viņu pratināja par līdzdalību mafijas darbībā, bet Kolombo kategoriski to apstrīdēja. Bet, kad viņi ar saviem jautājumiem kļuva arvien neatlaidīgāki, Kolombo gluži vienkārši atteicās atbildēt, pamatodamies uz amerikāņu Konstitūcijas piekto korekciju.

Taču Džozefs Kolombo nepaspēja tikt vaļā no sākumā ziņkārīgajiem, bet vēlāk saniknotajiem parlamentāriešiem un atgriezties dzimtajā Bruklinā, kad viņam uzbruka jaunas — vēl lielākas nepatikšanas: policija izdarīja kratīšanu un ielauzās 18. avēnijas mājā Nr. 8648.

Šajā mājā atradās «Bensonhearst Social Club», kuram, tiesa, nebija nekā kopīga ar sociālām problēmām. Kad policija iegāja kluba telpās, tā ieraudzīja šādu ainu: sienas asinīm aptraipītas, uz grīdas asins peļķes, asinis pat uz griestiem — tās bija visur. Skats bija tik pretīgs, ka viens no policistiem salīdzināja klubu ar lopkautuvi. Taču tā nepavisam nebija lopkautuve. Te «praktizējās» «doktori». Sajā telpā mafijas augļotāju maksātnespējīgie vai maksātnegribīgie parādnieki atkal kļuva par maksātspējīgiem un maksātgribētājiem. Tā bija spīdzināšanas kamera.

Neviens no šeit spīdzinātajiem parādniekiem neziņoja policijai. Neviens 18. avēnijas kaimiņš, kad no spīdzināšanas kameras dzirdēja mocekļu šausmīgos kliedzienus, nedarīja to zināmu policijai. Ja jau tev tādi kaimiņi, tad nebāz degunu viņu lietās. Turklāt ziņojumi policijai diez vai dotu kādus rezultātus, jo policisti, kuru pārziņā bija 18. avēnijas māja Nr. 8648, kā drīz vien kļuva zināms viņu kolēģiem, bija augļotāju uzpirkti.

Pēc policijas domām, Džozefs Kolombo bija «Bensonhearst Social Club» īpašnieks (jau nākamajā dienā pēc policijas pēkšņās kratīšanas tika izkārts paziņojums par kluba telpu izīrēšanu). Viņa agrāk gludajā pierē parādījās vairākas krunciņas. Protams, ne jau tāpēc, ka viņu būtu sagrābušas bailes no amerikāņu taisnās tiesas, viņa vaina taču nemaz netika pierādīta, un vispār stipri apšaubāms, ka to jelkad izdotos pierādīt, jo nebija liecinieku, kas būtu ar mieru liecināt. Kolombo bija satraukts tāpēc, ka gangsteris nedrīkst pieļaut muļķīgas kļūdas, kas rada nepatikšanas. Mafija taču nav mākslinieciskās pašdarbības pulciņš, kļūdas te nav paredzētas, sistēmai jāfunkcionē nevaino-» jami. Un tāpēc Džozefs Kolombo trīcēja no bailēm, gaidīdams kārtējo tikšanos ar mafijas bosiem, jo varēja taču gadīties, ka viņi, spēlējot golfu vai laistot šampanieti dzimtajā Maiami vai sirdij tikpat tuvajā Lasvegasā, it kā starp citu pieņem lēmumu ātri un bez trokšņa tikt vaļā no neveiksmīgā Kolombo.

Ja tas tā notiktu, Džozefam Kolombo drīz vien atrastu cienīgu pēcteci, nekāda pārtraukuma mafijas darbībā nebūtu. Pārāk dziļas un sīkstas ir «Cosa nuestra» saknes, pārāk nevarīgi ir valdības mēģinājumi uzsākt enerģisku uzbrukumu mafijai (vēl pirms desmit gadiem FIB direktors Edgars Hūvers kategoriski apstrīdēja mafijas esamību), un iedzīvotāji pārāk viegli samierinājušies ar šī noziedznieku sindikāta bandītisko darbību, kāda nav pieredzēta nevienā citā civilizētā valstī.

Rakstā par mafijas organizāciju un darbību žurnāls «Time» starp citu rakstīja: «Ja iedzīvotāju vidū neuzliesmos' nemieri, mafija droši vien pastāvēs arī turpmāk.» Žurnāls neloloja sevišķas cerības par tādiem nemieriem, jo «amerikāņu nesaliedētā, neviendabīgā un pakļāvīgā sabiedrība uzņēmīgiem un attapīgiem noziedzniekiem paver patiešām ārkārtīgi lielas iespējas. Bet vēl svarīgāk ir tas, ka amerikāņu sabiedrība palīdz gangsteriem, izturas pret tiem iecietīgi, reizēm pat jūsmo par noziedzniekiem.»

Patiesi ticamāk, ka Amerika paliks bez Baltā nama Vašingtonā nekā bez mafijas. Finansiālā ziņā mafija šodien ir varenāka nekā vairāki vislielākie Amerikas koncerni kopā, bet šie koncerni savukārt ir tālu priekšā visam, ko uzskata par lielu un varenu Eiropā. Viena no prezidenta nodibinātajām komisijām noziedznieku pasaules darbības pētīšanai ekonomikā, lai ari kā centās, tai nosprausto uzdevumu izpildīja tikai daļēji un ar nožēlu konstatēja: «Kopējie dati par mafijas līdzdalību Savienoto Valstu rūpnieciskajā ražošana nepakļaujas uzskaitei.»

Un tā tas tiešām ir. Uzskaitei pakļaujas tikai sīkumi, sava veida aisbergu virsotnes, kas reizēm parādās virs ūdens. Mafijai tās visas ir otršķirīgas, nenozīmīgas, kaut arī acīs krītošas detaļas, kas amerikāņu mietpilsoni drīzāk uzjautrina nekā šausmina.

Kad Tieslietu ministrija Vašingtonā, piemēram, informēja Čikāgas administrāciju par to, ka šajā pilsētā, ko uzskata par mafijas cietoksni, 29 pilsētas policisti kalpo mafijai un ka viņus acīmredzot vajadzētu saukt pie atbildības, pilsētas mērs sākumā ignorēja šo Vašingtonas padomu, bet pēc neilga laika reaģēja nebūt ne tā, kā to varēja iedomāties likumības sargi Vašingtonā, — vairāki no minētajiem 29 policistiem tika paaugstināti dienestā.

Ričards Keins — šerifa palīgs Kūkas apgabalā, kura ietilpst arī Čikāga, — ar melu detektora palīdzību intensīvi pārbaudīja vairākus cilvēkus, kas bija aplaupījuši banku, kā arī tos, kas zināja par šo laupīšanu. Taču Keins, kā noskaidrojās vēlāk, pats sadarbojās ar mafiju, tāpēc viņu interesēja nevis bankas aplaupīšanas sīkumi, bet gan cilvēks, kas bija laupītājus nodevis. Ziņotāju atrada, un pēc kāda laika tas jau bija nogalināts.

Kolumbusā, Ohaijo štatā, ieradās trīs FIB aģenti, kuriem šajā pilsētā vajadzēja atrast nelegālu spēļu namu. Taču viņi nepaguva neko daudz izdarīt. Vietējie policisti arestēja savus Vašingtonas kolēģus, apsūdzot viņus par parādīšanos sabiedriskā vietā iereibušā stāvoklī. Izrādījās, ka Kolumbusas policistus algoja vietējā mafijas grupa un katru mēnesi viņi saņēma 8 tūkstošus dolāru, tādēļ viņiem bija 8 tūkstoši iemeslu turēt «miera traucētājus» no FIB aiz atslēgas vismaz tik ilgi, kamēr nebija nojauktas pēdas uz spēļu midzeni.

Ari Vašingtona — valsts galvaspilsēta nav mafijai aizliegtā zona. Par to liecina ne tikai spēļu nams, kas rauša naudu pat Kapitolija pakalnā, šīs pasaules lielvalsts pašā sirdī. Kad FIB aģenti pēc rūpīga un bīstama darba savāca pierādījumus, kas liecināja par finansu mahinācijām Lasvegasas spēļu namos, un nosūtīja tos Tieslietu ministrijai Vašingtonā, viņi par savu uzvaru varēja priecāties tikai kādas pāris dienas. Viņi vēl nebija paguvuši izbraukt no Lasvegasas, kad viss savākto pierādījumu saraksts jau bija Lasvegasas mafijas rokās. Personām, kas bija minētas sarakstā, pietika laika parūpēties par savu drošību, iznīcināt pierādījumus un izvairīties no kriminālpolicijas.

CIETUMI

Viens no ieslodzītajiem trieca roku pret sienu, iekliedzās, vēl un vēl dauzīja ar rokām pa sienu, tad raudādams sabruka uz akmens grīdas, no savainotās rokas sāka tecēt asinis.

Viņa paraugam sekoja pārējie — četrpadsmit cilvēku vienā naktī. Viņi dauzīja pret akmens sienu savas rokas un kājas, ar nazi pārgrieza Ahilleja cīpslu, sirdi plosoši vaidi satricināja sienas, visapkārt raudāja un kliedza vīrieši, visapkārt bija asinis; neko pielikt, neko atņemt — aina no trešās šķiras filmas.

Bet tā nebija kinofilma. Tas notika Kanzasas štata cietumā. Pret rītu sevi bija sakropļojuši jau 300 ieslodzīto. Agrāk šajā pašā cietumā bija reģistrēti 15 ļaunprātīgas dedzināšanas gadījumi un vairāki dumpji, kā arī bezgala daudz slepkavību kamerās un izvarošanu. Tas viss notika nevis pirms gadsimta, bet gan 1969. gada vasaras beigās.

Amerikāņu laikraksti lieliem virsrakstiem ievietoja ziņojumus par notikumiem Kanzasas štata cietumos. Bet, lai cik dramatiski šie notikumi arī būtu, analogi gadījumi ir bijuši un būs vēl ilgi, iespējams, vienmēr, tāpēc ka Savienotajās Valstīs ir visprimitīvākie un briesmīgākie cietumi, kādus vien var atrast pasaules civilizētajās zemēs.

Dumpi Kanzasas štata cietumā izraisīja vairāki apstākļi, kuri lielākā vai mazākā mērā raksturīgi simtiem amerikāņu cietumu. Tikai formāli cietuma priekšgalā bija priekšnieks, patiesībā te noteicēja bija noziedznieku banda, kas pieprasīja pārējiem ieslodzītajiem maksāt noteiktu summu par to, lai viņus neaiztiktu; bandas locekļi nežēlīgi sita ieslodzītos, terorizēja ne tikai viņus, bet arī uzraugus.

Kādā masveida kratīšanā cietumā atrada desmitiem nažu, nūju, narkotiskās vielas un pat pistoles. Pusotra gada laikā bija izdarītas sešas slepkavības; daži ieslodzītie bija tik stipri piekauti, ka kļuva par kropliem uz visu mūžu. Tomēr cietušie kategoriski atteicās nosaukt spīdzinātāju vārdus, atzina par labāku ciest, jo necerēja saņemt palīdzību nedz no apsardzes, nedz no cietuma priekšnieka, kuri tur būtībā nebija īstie saimnieki.

Vairums uzraugu darbojās uz vienu roku ar cietuma īstajiem saimniekiem no ieslodzīto vidus, piegādāja tiem narkotikas, slepeni nodeva zīmītes; viņi piemērojās, jo ieslodzītie taču kādreiz atkal nokļūs brīvībā, tāpēc nedrīkst viņos modināt naidu; turklāt tā bija pasākts Kanzasas štata cietumos no seniem laikiem — un ne tikai Kanzasā, bet visos valsts nostūros, kur ir vēl drausmīgāki cietumi.

Viens no uzraugiem gribēja spītēt cietumā valdošajai kārtībai. Viņš nelāvās sevi piekukuļot, ignorēja draudus. Un kādā dienā uzraugam uz galvas uzkrita seši ķieģeļi; viņš pārāk vēlu saprata, ka cietums nav vieta cildeniem principiem.

Luiziānas štata Angolas cietumā pagaidām dumpja vēl nav bijis, bet tas var uzliesmot kuru katru dienu, jo stāvoklis te nemaz nav labāks kā Kanzasā, un cietuma priekšnieks Merejs Hendersons to zina.

Hendersons pieder pie tiem cietumu kalpotājiem, kuri gribētu grozīt amerikāņu cietumu sistēmu. Viņš lolo sapni par cietumnieku pāraudzināšanu, par viņu labošanos, taču tas viss maksā naudu, bet štats to nedod. Tāpēc cietums joprojām ir nolaists, tajā valda netīrība, 60 procenti ieslodzīto ir analfabēti un paliks analfabēti, ieslodzītie apsargā ieslodzītos, jo trūkst līdzekļu cietumsargu algošanai. Arī šeit izveidojusies sava veida hierarhija: ieslodzītie terorizē ieslodzītos, tiek izdarīti slepeni noziegumi, bet par tiem klusē.

Hendersons pret paša gribu sūta ieslodzītos strādāt cietuma laukos, kur viņi ar nazi griež cukurniedres. Viņam, protams, gribētos, lai tie apgūst kādu labu amatu, kas noderētu, kad tie atkal būs brīvībā. Viņi neapgūst neko, kas varētu atvieglot dzīvi sabiedrībā, kad viņi būs brīvi, viņi mācās tikai rīkoties ar nazi, ja nav jau apguvuši to agrāk, un daudzi no viņiem acīmredzot ar nazi lauzīs sev ceļu arī dzīvē.

Lai gan noziedzība nepārtraukti aug, Amerikas Savienotajās Valstīs pēc otrā pasaules kara uzcelti tikai divi federālie cietumi. Vēl 1965. gadā daudzos vienīgā federālā sieviešu cietuma blokos nebija tualetes telpu. Kad 1968. gadā kongress pārskatīja budžetu no taupīšanas iespēju viedokļa, tas pilnīgi svītroja tikai vienu pantu — izdevumus, kas paredzēti ieslodzīto profesionālai sagatavošanai.

Tas neizbēgami ar rikošetu trāpa valsti: 80 procenti no tiem, kam izdodas izkļūt no nežēlīgās amerikāņu cietumu sistēmas elles, atriebjas sabiedrībai un kļūst par recidīvistiem.

Reizēm avīzes informē Ameriku par bīstamo stāvokli aiz cietumu sienām. Laiku pa laikam parlaments nodibina kādu izmeklēšanas komisiju, kas uzraksta ziņojumu un dod rekomendācijas. Un tomēr daudzos cietumos valda viduslaiku kārtība.

Speciālisti, kuri mēģinājuši uzzināt patiesību par amerikāņu cietumiem, bet pēc tam pētījuši, kāda ir pilsoņu reakcija uz šo patiesību, atklājuši, ka pilsoņi palikuši vienaldzīgi pret ieslodzīto sūdzībām, tāpat kā pret mēģinājumiem tos pāraudzināt. Vairums pilsoņu uzskata, ka pienācis laiks rūpēties par likumību un kārtību, jo valstī noziedzība ir pieaugusi neredzēti lielos apmēros, un, ja noziedzniekiem cietumos klājas grūti, tad tā viņiem arī vajag — lai dabū mācību!

Donalds Smits, piemēram, vairs nevar gūt nekādu mācību. Viņš sēdēja Kūkas apgabala Čikāgas cietumā. Reiz sarunā ar tiesnesi Smits pastāstīja par tur valdošo kārtību. Tiesnesis nenoticēja ieslodzītajam un nosūtīja viņu atpakaļ uz kameru. Nākamajā rītā Smitu atrada mirušu, acīmredzot kāds viņu bija pakāris, bet oficiālais medicīnas eksperts atzina par labāku konstatēt pašnāvību.

Astoņpadsmit gadus vecais Ismails Nivzs no tā paša Kūkas apgabala cietuma uzrakstīja mātei vēstuli, kurā sūdzējās, ka vairs nespēj izturēt citu ieslodzīto sitienus. Mate vēl nebija paguvusi neko uzsākt, kad Ismails jau bija nonāvēts: kāds naktī bija aizdedzinājis viņa matraci. Un arī šajā gadījumā oficiālais medicīnas eksperts uzskatīja par labāku atzīt, ka nāves cēlonis ir pašnāvība; tas atbrīvoja viņu no jebkādiem tālākiem birokrātiskiem sarežģījumiem.

Amerika par šīm ziņām no Kūkas apgabala Čikāgas cietuma var pateikties Billam Deividsonam, vienam no tiem amerikāņu žurnālistiem, kurus dēvē par bezbailīgiem. Viņš pastāstīja arī par citiem briesmu darbiem, kas notiek šajā cietumā.

Joprojām šajā Čikāgas dienvidrietumu nomales cietumā, kas atrodas turpat blakus Kriminālās tiesas ēkai, ieslodzītos sit, šantažē, izvaro, bet reizēm arī nogalina. Ilinoisas štata (tajā ietilpst Čikāga) Noziedzības jautājumu komisijas priekšsēdētājs apmulsis konstatēja: kaut kas tamlīdzīgs acīmredzot bijis iespējams tikai spāņu inkvizīcijas laikos.

Daudzi oficiāli pārstāvji inspicēja Kūkas apgabala cietumu dažādā laikā; viņi redzēja piekautus ieslodzītos, kuri nevēlējās runāt, un cietumsargus, kuri nebija daudz runīgāki. Čikāgai, kas sirgst ar hronisku korupciju, tādi inspektori nevarēja nekādi palīdzēt, lai gan apmeklēja cietumu ar labiem nodc>miem; viņi rakstīja detalizētus, atmaskojošus ziņojumus, taču tie tika kaut kur iereģistrēti un nolikti malā.

Daudzmiljonu pilsētu nekad nesatrauca tas, ka no 1929. gada, kad tika uzcelts šis cietums, nav bijis tāda gada, kad nebūtu spīdzināts un slepkavots, kad nebūtu terora aktu un dažkārt pat fantastisku uzpirkšanas gadījumu. Pirmajam cietuma priekšniekam Edvardam Fogartijam nebija nekādu izredžu šo trakonamu pārvērst respektablā cietumā, bet viņam vismaz bija sirdsapziņa, un viņš neizturēja. Fogartijs ieslēdzās savā kabinetā un izdarīja pašnāvību.

Viņa pēcteči to vairs nedarīja, viņi piemērojās apstākļiem. Amerika taču ir slavena ar to, ka tur piemērojas, varētu likties, neciešamam stāvoklim. Tas, ar ko sadūrās Fogartijs, bija, protams, briesmīgi, bet apstākļi bija stiprāki, un bez tam noziedznieku terors tomēr garantēja mieru. Piekautie cietumnieki ļoti reti runāja par to, un, ja arī viņi runāja, tad gandrīz vienmēr varēja parūpēties, lai viņu sūdzības neizkļūtu ārpus cietuma. Pie tam sūdzētājiem varēja iegalvot, ka sūdzēties neklājas.

Visos Kūkas apgabala cietuma blokos smēķē marihuanu, tur zel un plaukst melnais tirgus, ir savi bosi un noziedznieku bandas. Nevienam nav zināms, cik ieslodzītajiem ir ieroču, naudas, narkotiku. Neviens arī precīzi nezina, cik cilvēku īstenībā ir nogalinati, jo ne vienmēr var pajauties uz ārstu slēdzienu par nāves cēloni, ne vienmēr pašnāvība patiesi ir bijusi pašnāvība, bet miršanas apliecībā tā izskatās pārliecinoši.

Bet tajā pašā Kūkas apgabala cietumā sēd «cienījami» gangsteri, kas ir bagāti pat cietumā. Viņiem kamerās no dārgiem restorāniem piegādā visizmeklētākos ēdienus, viņi var zvanīt pa telefonu no cietuma kantora, reizēm viņiem atjauj iziet no cietuma, un viņi atgriežas piedzērušies. Viņu kamerās ir viskijs, atskaņotāji, skan jautra mūzika, sardze uz visu to raugās caur pirkstiem, līdzjūtīgi smaida, jo strīdēties ar šiem «cēlsirdīgajiem kungiem» taču nedrīkst. Viņi pēc kāda laika atkal būs brīvībā, kjūs vēl varenāki nekā tagad, varbūt kaut kad pat atlīdzinās-,

Čikāga klusē, tā vienmēr ir klusējusi. Pa tās ielām staigā tūkstošiem cilvēku, kuri var apliecināt, ka Čikāgā ir kaut kas no Dahavas, bet pilsēta neko nevēlas zināt — tai ir «citas rūpes».

Arī sievietes var apliecināt, ka Kūkas apgabala cietums ir gatavā elle. Arī sieviešu kameras vienmēr ir pārpildītas, visur netīrība, parazīti, žurkas. Tāpat kā starp vīriešiem, arī starp ieslodzītajām sievietēm uzliesmo naids, konkurence, tiek organizētas bandas un uzpirktas uzraudzes, sastopama perversitāte, ir upuri.

Citāds stāvoklis ir Kaminsas un Takeras cietumu fermās Arkanzasā. Šā cietuma lauki ir bezgalīgi, tuvākā pilsēta ir tālu, bet līdz štata galvenajai pilsētai Litlrokai — vairāk nekā simt kilometru.

Tikpat sliktu slavu kā Kūkas apgabala cietumam Arkanzasas štata cietumiem pirmām kārtām sagādāja kāds 40 gadus vecs vīrietis, kas devās uz šiem cietumiem, lai uzsāktu Savienoto Valstu Dienvidiem pilnīgi neparastu mēģinājumu. Viņš gribēja padarīt šos cietumus humānus, gribēja pārvaldīt cietumu, kurā bija nodomājis pāraudzināt noziedzniekus. Šo cilvēku sauc Toms Mertons.

Vārgulīgs, kluss, piesardzīgs, ar raga brillēm uz acīm un rūtotu krēklu mugurā — viņš nepavisam neizskatījās pēc cīnītāja, taču uzsāka Arkanzasas līdzenumā kauju, kuru galu galā zaudēja, jo pēc šī štata likumiem viņam bija lemts to zaudēt.

Kad jau ilgāku laiku bija klīdušas nepatīkamas baumas par stāvokli Kaminsas un Takeras cietumu fermās, Arkanzasas štata gubernators Vintrops Rokfellers iecēla Tomu Mertonu par šī štata cietumu priekšnieku. Rokfellera priekšgājēju gubernatora postenī — pazīstamo rasistu Orvalu Fobusu šīs baumas neuztrauca, un viņš necentās tajās iedziļināties, līdz viens no žurnālistiem piedraudēja, ka publicēs informāciju, ko ieguvis cietumos.

Šādā veidā piespiests pie sienas, Fobuss deva rīkojumu pārbaudīt stāvokli Kaminsā un Takerā. Rezultāti bija pārsteidzoši pat Dienvidu štatu mērogiem un draudēja pāraugt skandālā.

Daudzus gadus fermās bija valdījusi korupcija, spīdzināšana, pēršana, krāpšana un terors. Daudzus gadus uzraugi bija iedzīvojušies, rausuši bagātību, bet tie ieslodzītie, kuri izcēlās ar cietsirdību un tāpēc paši bija kļuvuši par uzraugiem, lietoja tādas metodes, kuras līdz tam bija zināmas tikai fašistu koncentrācijas nometnēs. Ja darba laikā tīrumā kādu pieķēra, ka tas apēdis gurķi, viņu nekavējoties sodīja ar desmit pletnes sitieniem, bet, ja sodāmais aizmirsa sitieniem pa starpu iesaukties: «Ak, kapteini!» — viņš dabūja vēl desmit sitienus. Pa kājām tecēja asinis, bet ieslodzītais turpināja darbu, žēlastības nebija — Kaminsā un Takerā žēlastību nepazina.

12 gadus cietuma priekšnieks Takerā bija Džims Brutens. Agrāk viņš pārstāvēja Arkanzasas iedzīvotājus šā štata parlamentā Litlrokā, mazliet vēlāk bija šerifa palīgs Konuejas apgabalā. Brutens dzīvoja Takerā kā karalis, viņam bija villa ar četrpadsmit istabām, katru gadu jauna automašīna, par brīvu pusdienas un vīns. Daudzi komersanti labprāt uzturēja komerciālus sakarus ar cietumu, jo tā bija milzīga ferma, kur varēja šo to audzēt arī savai kabatai.

Brutens Arkanzasā bija kaut kas līdzīgs koncentrācijas nometnes komandantam. Viņš bieži lietoja ādas pletni, kas ir atļauta Arkanzasas cietumos kā disciplinārs soda līdzeklis, laida darbā dūres; viņš spaidīja tomātus ieslodzītajiem acīs; nereti Brutens ķērās arī pie smagas nūjas, bet visvairāk viņš lepojās ar tā saucamo «Takeras telefonu». Šis viņa velnišķais izgudrojums bija elektriskais aparāts, ko Brutens pievienoja ieslodzīto kāju pirkstiem un dzimumorgāniem un tad ieslēdza strāvu. Vairums ieslodzīto pēc tādas spīdzināšanas, ko viņš dēvēja par «telefona sarunām», uz ilgāku laiku zaudēja samaņu.

Kad tika publicēts sīks pārskats par šo un citiem skandāliem Kaminsas un Takeras cietumos, Džims Brutens savu posteni zaudēja.

Brutena pēctecim pārvaldīt šo mežonīgo cietumu nebija pa spēkam, un viņš aizgāja pēc trim mēnešiem. Nākamais cietuma priekšnieks šajā amatā sabija tikai 30 dienu, ne uz mirkli nešķirdamies no automātiskās šautenes; no ieslodzītajiem viņam bija paniskas bailes.

Un tad uzradās Toms Mertons. Agrāk viņš bija bijis kriminālistikas profesora palīgs, kara cietuma priekšnieks, pārvaldījis vairākus civilos cietumus Aļaskā. Viņš bija iemantojis labu slavu.

Kad Toms Mertons ieradās Litlrokā pie gubernatora Rokfellera, tas atzinās, ka «stāvoklis mūsu cietumos ir neiedomājams», bet Mertons ticēja saviem spēkiem un bija pārliecināts, ka tiks galā ar doto uzdevumu.

Jaunatnākušajiem gūstekņiem vairs negrieza matus līdz ādai, tika izbeigtas tumšās mahinācijas virtuvēs. Mertons atlaida uzraugus, kuri neuzskatīja, ka pret ieslodzītajiem jāizturas humāni.

Mertons deva rīkojumu iztīrīt cietumus. Tika lauzts ilgtermiņa līgpms, pēc kura Dr. Ostins Stāvs ņēma no ieslodzītajiem asinis, pie tam ārsts maksāja katram donoram 5 dolārus, bet pārdeva asinis par 15 dolāriem. Tādējādi Stāvs pelnīja apmēram 130 tūkstošus dolāru gadā.

Pēc Toma Mertona norādījuma cietuma ārsts Dr. Edvīns Berens izpētīja vairāku Kaminsas un Takeras cietumnieku miršanas apliecības un atklāja savādas lietas. Viņš atrada izziņas par nāvi vai nu bez ārsta paraksta, vai arī ar gluži neprofesionāli formulētiem nāves cēloņiem, pie tam pārsteidzoši daudz gados jaunu cietumnieku mira ar «pēkšņām sirdslēkmēm». No medicīnas viedokļa tas tā nevarēja būt, un ārstā modās aizdomas par kaut ko nelāgu. Viņš aprunājās par to ar Tomu Mertonu, bet pēc tam ar Rubeņu Džonsonu, cietuma «veterānu», kas ar īsu pārtraukumu tur pavadījis 31 gadu.

Rubens Džonsons zināja daudz ko. Viņš pastāstīja, piemēram, ka 1947. gadā ziemsvētku naktī viens no uzraugiem ar lauzni nositis ieslodzīto Džeiku Džeksonu, bet Rubens Džonsons pēc viņa pavēles sanaglojis zārku un apglabājis Džeiku Džeksonu netālu no šķūņiem, kuros turēja cietuma suņus. Tur, kā izteicās Džeksons, apglabāti vēl daži cietumnieki.

Atradās liecinieki, kas pastāstīja par kādu ieslodzīto, kuram uzraugs aptinis ap kaklu dzeloņstiepli, tad piesējis viņu ar šo pašu stiepli pie zirga un dzinis rikšiem, kamēr dzeloņstieple pārgriezusi cietumniekam kaklu. Citi liecinieki pavēstīja, ka Kaminsā un Takerā uzraugi un sargi nosituši vismaz 21 ieslodzīto.

Toms Mertons pavēlēja atrakt kapus, sākumā tikai trīs, lai pārliecinātos, ka šajos stāstos ir kāda patiesība. Kapos patiesi tika atrasti līķi un starp tiem — viens ar pārsistu galvaskausu, divi ar sadragātām ekstremitātēm. Laikrakstu reportieri no visas Amerikas un pat ārzemju korespondenti, kas piedalījās ekshumācijā, jautāja, vai tiešām kaut kas tāds iespējams Amerikā.

Žurnālisti apstāja Mertonu, Mertons ļāva runāt viņiem ar Rubeņu Džonsonu-un citiem cietumniekiem, kuri jau sen šeit sēdēja un bija izgājuši caur šo elli; pārsteigtie žurnālisti izdarīja pierakstus savos bloknotos, un daudzās pasaules valodās parādījās ziņojumi par notikumiem, kas apkaunoja Arkanzasas iedzīvotājus.

Štata gubernators bija uztraukts, steidzami vajadzēja kaut ko darīt. Vai gan Arkanzasas iedzīvotāji viņu no jauna ievēlēs, ja viņš pieļāvis, ka līdz ar šo materiālu publicēšanu tiek grauta štata varas iestāžu autoritāte?

Pēc augstas amatpersonas norādījuma kapu atrakšana tika pārtraukta. Tomam Mertonam lika priekšā nekavējoties atstāt cietumu — viņš šeit nebija vēlams. Bet tie, kurus turēja aizdomās par slepkavībām Arkanzasas štata cietumos, par līdzdalību noziegumos vai pavēli nogalināt ievainotos, netika sodīti. Bet Arkanzasas iedzīvotāji uzskata, ka tas ir pats par sevi saprotams. Viņi būtībā nekad nav sapratuši, ko domāja Toms Mertons, kad teica, ka cietumi ir sava veida valsts termometri, ar kuriem var noteikt tautas slimību.

Gubernatoru Vintropu Rokfelleru," protams, atkal ievēlēja augstajā postenī, jo savā laikā viņš bija enerģiski norobežojies no Toma Mertona, un tikai 1970. gadā — pavisam citu iemeslu dēļ — Arkanzasas iedzīvotāji atvadījās no viņa. Atgadījums ar Tomu Mertonu tagad nodots aizmirstībai. Kaminsā un Takerā atkal valda «disciplīna un kārtība», bet Arkanzasā jau vairs nerunā par cietumiem.

SPORTS

— Lēdijas un džentlmeņi! Mūsu valsts himna!

Ļaudis — viņu te ir astoņdesmit tūkstoši — pieceļas, ieskanas harmonijs, sulīgs baritons dzied himnu, pūlispiebalso. Daži vēl košļā ceptus kukurūzas graudus, bet arī viņi dzied līdzi, un dziedāšana spēcīgi atbalsojas visā stadionā.

Līdzko himna nodziedāta, atskan vētraini aplausi. Karognesēji ar zvaigžņotajiem karogiem aiziet no stadiona. Cilvēks, kurš nupat skaļrunī svinīgi bija pieteicis himnu, tagad ierunājas dramatiskā balsī, un, lūk, sākas galvenais. Pūlis jau deg nepacietībā.

Tas ir regbijs, bizness, kurš gadā dod simt miljonu dolāru peļņas, vispopulārākais sporta veids Savienotajās Valstīs. Sešdesmit miljonu skatītāju sēž pie televizoriem, firmas maksā līdz 135 tūkstošiem dolāru par katru reklāmas iestarpinājuma minūti regbija maču translācijas laikā, skatītāji tāpat maksā ne mazumu par to, lai spēli varētu noskatīties stadionā.

Regbijs — tā ir vēršu cīņa, bet bez vēršiem, nežēlīga, strauja, dinamiska cīņa. Regbijā mēdz būt vairāk smagu traumu nekā jebkurā citā sporta veidā, izņemot, protams, boksu, visā pasaulē. Kopš tā laika, kad Savienotajās Valstīs sāka spēlēt šo spēli, regbija laukumos miruši simtiem sportistu. Bet tieši šī nežēlība padarīja regbiju tik populāru. Neviens cits sporta veids nevar lepoties kaut vai ar aptuveni tik lielu apmeklētāju skaitu, kādu pulcina regbijs. Neviena «zvaigzne» citā sporta veidā nevar būt populārāka par regbija «zvaigzni», un jaunam cilvēkam nav saldāka sapņa kā kļūt par regbija «zvaigzni».

Piedalīšanās regbija mačos kādas komandas sastāvā visnotaļ sekmē politisko karjeru. Savienotajās Valstīs

ir 50 tūkstoši vēlētu politisko posteņu, un tie, kas pretendē uz šiem posteņiem, labprāt palielās ar saviem kādreizējiem panākumiem regbijā, ja tādi tiem bijuši. Tas, kurš spēlējis «All Stars» komandā, kurš spēlējis koledžu izlasēs un var pastāstīt par to savās pirmsvēlēšanu runās, atrodas daudz izdevīgākā stāvoklī, tam ir lielākas izredzes tikt ievēlētam, jo tas, kurš kaut ko sasniedzis regbijā, nevar būt absolūts neveiksminieks politikā; tāds kandidāts katrā ziņā labāks par to, kurš koledžā sekmīgi apguvis tikai zinības un bijis bezpalīdzīgs sporta laukumā.

Visām koledžām un universitātēm ir savas regbija komandas, un visas tās lolo godkārus plānus. Amerikā regbijs ir profesionāls sports, amatieru klubu nav. Amatieri spēlē koledžu komandās, bet, taisnību sakot, tie jau vairs nav nekādi amatieri, jo viņus pērk, viņi saņem stipendijas, viņi tikai formāli ir studenti, bet īstenībā viņiem jāspēlē regbijs un jāizcīna uzvaras, lai vairotu savas koledžas slavu.

Regbija menedžeri no koledžām un universitātēm ar vērīgu aci izrauga jaunus talantus vidusskolās. Bērni, kas vidusskolās spēlē regbiju, to zina. Tāpēc viņi metas cīņā ar visu cietsirdību, uz kādu vien spējīgi, nikni uzklūp pretiniekam, jo cīņā par ovālo bumbu ir atļauts gandrīz viss. Kad bērni kādas vidusskolas sporta laukuma malā redz koledžas pārstāvi, viņi zina, ka šis brīdis var iezīmēt lielas karjeras sākumu, ka šeit slēpjas lielas, varbūt pat vienreizējas iespējas.

Koledžas savu regbija komandu atjaunināšanai ik gadus izlieto 20 miljonus dolāru. Par šo naudu pērk jaunus cilvēkus, kuriem turpmāk nāksies bez ierunām pakļauties trenera nesaudzīgajai pātagai. Pēc Arnolda Beisera vārdiem (Kalifornijas universitāte), trenerim ir tāda neapstrīdama autoritāte, kādas amerikāņu tēvam īstenībā nekad nav bijis. Jaunos cilvēkus māca nesaudzīgi uzbrukt pretiniekiem, nesaudzēt arī sevi, sakost zobus, kad sāp, būt nejūtīgam pret otra sāpēm. Viņi tiek bargi trenēti, viņus baro tā, lai viņu pleci kļūtu arvien platāki, bet muskulatūra arvien spēcīgāka un lai viņu svars sasniegtu 230 un vairāk mārciņu.

Tas ir labs īsti kaujinieciska sportista svars. Viņa ietērps, kaska ar sejsargu un speciālie piederumi,, kas aizsargā ķermeni, pārvērš viņu par atlēta karikatūru. Viņš šķiet kā murgains sapnis, kā bezpersoniska figūra, kas iemieso tikai nevaldāmu apņēmību un spēku. Kad šai ietērpā viņš iziet sporta laukumā, stadions sajūsmā rēc un līksmojošie skatītāji ar nepacietību gaida, lai viņš uzbruktu pretiniekiem un tos iznīcinātu, bet, ja viņš to neizdarīs, viņu izsvilps.

Pēc ārstu aprēķiniem, Savienotajās Valstīs katru dienu, kad notiek mači starp skolu, koledžu, universitāšu un profesionālajām regbija komandām, traumas dabū tik daudz sportistu, cik iedzīvotāju ir kādā mazā pilsētiņā. Eiropiešu futbols, kurā palaikam futbolistiem gadās kāju lūzumi, dzīslu sastiepumi, kontūzijas un smadzeņu satricinājumi, salīdzinājumā ar amerikāņu regbiju šķiet kā biljards. Amerikāņu regbijs — tas ir sava veida aicinājums uz cietsirdību.

Amerikai ir neremdināmas slāpes pēc regbija. Labdarības dienā, kas ir sezonas kulminācijas punkts, televīzijas stacijas translē regbiju dažkārt astoņas stundas. Dienā, kad valstī notiek profesionālu čempionāta finālspēle — to mēdz dēvēt par pasaules čempionātu —, visā zemē gandrīz katrā mājā skan televīzijas skatītāju sajūsmas kliedzieni. Amerikas televīzijas sabiedrības katru sezonu, kas ilgst tikai pusgadu, izdod gandrīz 40 miljonus dolāru par tiesībām translēt pa televīziju mačus starp koledžu un profesionālajām komandām.

Uz katru spēli, kurā piedalās Nacionālā līga (tajā apvienotas labākās profesionālās komandas), caurmērā ierodas ap 60 tūkstoši skatītāju. Daži no profesionālu klubiem savos stadionos pārdod bijetes uz visu sezonu jau labu laiku pirms tam, kad atskanēs tiesneša svilpe pirmajā mačā, bet, kad spēle sāksies, skatītāji degs nepacietībā, gaidot, kad beidzot, smagi traumēts, sabruks pirmais spēlētājs. Laukuma malā formas tērpos ģērbušās meitenes dejo ekstātiskas dejas, kaut ko līdzīgu rituālu dejām džungļos. Fanfaras aicina jaunā uzbrukumā, un, skatītāju uzmundrināti, milži nikni metas cits citam virsū; te dārgs ir katrs stadiona centimetrs, jo rit nežēlīgs cīniņš. Džo Neimets amerikāņu regbijā guva milzu panākumus, iekams viņu nesakaustīja tā, ka viņš nobijās, vai nepaliks par kropli. Viņš bija nacionālais varonis; ja viņš gribētu, viņa priekšā atvērtos Baltā nama durvis.

Džo Neimets bija dzimis nomaļā miestiņā Pensilvānijā. Viņš nekad neizcēlās ar panākumiem mācībās, turklāt nebija arī īpaši spēcīgs, bet skolu komandu mačos viņš fiziskā spēka trūkumu aizstāja ar drosmi. Jo vairāk par viņu smējās stiprinieki, jo niknāk viņš cīnījās, iekams neguva panākumus, sasniedzis jau 100 kg svaru. Tad viņu par 400 tūkstošiem dolāru nopirka Ņujorkas klubs «Jets», piedāvādams apaļus 100 tūkstošus dolāru algas gadā un turklāt reklāmu, ar kuras palīdzību var sekmīgi nokārtot visādus izdevīgus darījumus.

Džo Neimets panāca, ka viņa komanda, kurai, starp citu, nebija uz to nekādu izredžu, meistarsacīkstēs ieguva pirmo vietu, un tas pārsteidza Ameriku. Nedēļu visā zemē par Džo Neimetu vien runāja.

Taču nacionālajam varonim par to visu nācās dārgi samaksāt. Sākumā viņam operēja ceļgalu, un, kaut tas nekādi nedzija, Džo Neimetam bija jāspēlē, jo regbija entuziasti alka viņu redzēt. Pēc tam tika traumēts arī otrs ceļgals, bet Neimets, kā viņš allaž tika mācīts, sakoda zobus un turpināja spēlēt. Tagad ikviens ārsts viņu, vēl pavisam jaunu cilvēku, jau nosauktu par invalīdu.

Žurnāla «Playboy» korespondents uzdeva viņam jautājumu:

—   Vai jūs tiešām uzskatāt, ka pretinieki gribēja jūs ievainot?

—   Protams, — atbildēja Neimets, — mēs arī gribam to pašu.

—    Bet vai tas ir godīgi? — jautāja žurnālists.

—    Esmu pārliecināts, — teica Neimets, — ka neviens mūsu komandā nelieto netīrus paņēmienus, bet mēs cenšamies sagraut pretinieku.

Sports Amerikā vienmēr ir saistīts ar naudu, dažkārt ar lielu naudu, bet katrā ziņā — ar cerībām uz lielu naudu. Džo Neimets, kurš savainojumu dēļ mūžīgi cieta sāpes, klubam «Jets» (tas sastāv tikai no profesionāļiem) sešu gadu laikā pavēra iespēju kļūt par privātu uzņēmumu, kura tirgus cena no viena miljona dolāru pieauga līdz sešiem miljoniem.

Komanda «CIeveland Browns» 1961. gadā atrada sev pircēju, kurš par spēlētāju dzelzs muskuļiem un varenajiem torsiem samaksāja 4 miljonus dolāru, bet pēc desmit gadiem viņš jau varēja pārdot komandu par 14 miljoniem. Ieguldīt naudu sportā ir ļoti izdevīgi, jo sportā var it labi nopelnīt un, protams, ne jau regbijā vien.

Var nopelnīt, piemēram, sacensībās uz skrituļslidām, īpaši kad sacenšas sievietes. Uz mačiem starp sieviešu komandām «Sunderberds» (Losandželosa) un «Outlos» (Teksasa), «Bombers» (Ņujorka) un «Devils» (Detroita) visas biļetes mēdz būt izpārdotas iepriekš, jo sacensības uz skrituļslidām ir sevišķi nežēlīgas un publikai tās patīk.

Publikai patīk, kad šai sporta veidā sacenšas ari vīrieši, bet daudz lielāka popularitāte ir sieviešu mačiem. Ovālā dēļu grīdas slidotavā sacenšas divas komandas, katra piecu cilvēku sastāvā. Uzbrucējai komandai ar divu sportistu spēkiem jāpārrauj pretinieka aizsardzības kordons. Desmit sportistes joņo pa slidotavu ar vairāk nekā 50 km ātrumu stundā, un, lūk, uzbrucējas uzklūp pretiniecēm, nogāž tās zemē vai piespiež pie barjeras, bet dažas pat tiek nogrūstas no laukuma pie skatītājiem, kas sēd pirmajās rindās.

Sportistu mežonīgos kliedzienus noslāpē sajūsmas pārņemtās publikas auri, sportistes ar elkoņiem lauž sev ceļu, sit pretiniecēm pa ķermeņa mīkstajām vietām, pa krūtīm. Vairākas sportistes jau guļ uz cietās grīdas, bet citas vēl cīnās. Zāle pārvērtusies par īstu elli, desmit tūkstoši skatītāju ekstāzē rēc. Katrs kritiens, ikviens sitiens, katrs sāpju kliedziens slidotavā izraisa skatītājos jaunu sajūsmas vētru.

Dažām sportistēm jau nav vairs kreisās krūts. Viņām to amputēja, jo sacensībās krūts daudzas reizes savainota. Vienā komandā, piemēram, trijām sievietēm kreiso krūti aizstāj protēze. Kreisās krūts zaudējumu kompensē ar naudu, jo piedalīšanās sacensībās uz skrituļslidām dod iespēju labi nopelnīt.

Saraust naudu var arī speciālās sacensībās automobiļu laušanā — amerikāņu publika mīl arī šīs sacensības. Trīsdesmit vai četrdesmit vadītāju drāžas ar savām automašīnām cits citam pretī, un tas, kurš beigās vienīgais vēl spēj vadīt automobili, tiek pasludināts par uzvarētāju un saņem lielu godalgu.

Viņi nikni brāžas cits citam virsū, sajūsmā auro publika, liecas skārds, automašīnas apgāžas, dažkārt no šo lūžņu apakšas izlien ievainotais, bet citreiz neizlien neviens, palaikam aizdegas kāds automobilis, uzliesmojusī uguns allaž rada sajūsmas vētru, publika nepacietīgi gaida, vai vadītājs izglābsies vai notiks sprādziens, un, šādi gaidot, aizraujas elpa. Skatītāji atnāks arī uz nākamajām automobiļu" laušanas sacen sībām, noteikti atnāks, un kasēs ieplūdīs daudz naudas. Šinīs sacensībās var ne mazumu nopelnīt, jo tās taču pārraida pat pa televīziju, un tas dod papildu ienākumu. Nopelnīt var jebkurā sporta veidā, kāpēc tad nenopelnīt arī šinī?

Prāvus ienākumus dod arī beisbols, kaut šo sporta veidu arvien vairāk nostumj malā straujais regbijs. Var iedzīvoties arī no hokeja ar ripu, jo Savienotajās Valstīs hokeju spēlē ne mazāk nikni kā regbiju, hokejs vienmēr saistīts ar smagiem, bieži vien tīši izdarītiem savainojumiem, kas publikā rada neprātīgu sajūsmu, bet klubu īpašnieki labsajūtā rokas vien berzē.

Lielu naudu, protams, sola bokss. Astoņdesmit vīrieši Filadelfijā jau daudzus gadus iedzīvojas no boksa, kaut paši nekad nav uzvilkuši rokās boksa cimdus. Viņiem visiem pieder daudzkārtējais pasaules čempions smagajā svarā Džo Frēzers, kuram jārīkojas tā, kā to liek darīt šo astoņdesmit akcionāru pārstāvis Jensijs Derhems. Nēģeris Frēzers 1964. gada Olimpiskajās spēlēs izcīnīja zelta medaļu. Viņam laimējās divkārt, jo bokseris, kuram vajadzēja pārstāvēt Savienotās Valstis, lauza roku. Tiesa gan, Džo Frēzers vēlāk pusfināla cīņā arī pats lauza rokas īkšķi, bet viņa pretinieks vācietis Hanss Hūbers finālā šo priekšrocību neizmantoja, Frēzers uzvarēja un atgriezās mājās, Filadelfijā, kā varonis, kā vienīgais, amerikānis, kurš boksā izcīnījis zelta medaļu.

Taču piecu cilvēku ģimene no medaļas nevar pārtikt, turklāt arī Filadelfijas nēģeru kvartāla baznīcas kalpa alga acīmredzot bija dzīvei par mazu, un Frēzers nolēma kļūt par profesionālu bokseri.

Tiesa gan, profesionālo bokseru Amerikā ir leģioniem, un tikai nedaudziem no viņiem izdodas ar boksu labi nopelnīt. Vajag gudru menedžeru, vajadzīga nauda, jo paies vēl ne mazums laika, iekams sāks nākt peļņa. Frēzers to saprata, to saprata arī viņa melnais saimnieks un treneris Derhems, un viņi pēc pirmajām cīņām, kurās Frēzers vēl uzstājās kā vienīgais saimnieka Derhema īpašums, nolēma nodrošināt plašu bāzi patiešām lielai karjerai, kādai Frēzeram bija visas dotības, jo viņa sitieni bija nekļūdīgi, viņš nokautēja katru, kas ringā stājās viņam pretī.

Tāda solīda bāze tika atrasta bagātā Brūsa Boldvinsa personā. Viņš bija kādas firmas prezidents (tai pieder vairāki restorāni un alus bāri), un viņu vienmēr interesēja perspektīvas lietas. Boldvinss 1965. gadā nodibināja sabiedrību «Clowverly», kurā bija tikai astoņdesmit akcionāru; katras akcijas vērtība bija 250 dolāru, uzņēmuma vienīgais mērķis — Džo Frēzera karjeras nodrošināšana. Ar laiku katras akcijas cena pieauga līdz 15 tūkstošiem dolāru, Volstrītā šīs akcijas vienmēr kotējās ļoti augstu, melnais bokseris saviem akcionāriem kļuva par īstu zelta bedri. Sabiedrības «Clowverly» akcionāri nopelnīs vēl ne mazumu dolāru ar boksu, kurā sakropļots tiek relatīvi vairāk sportistu nekā regbijā.

Diez vai Savienotajās Valstīs atradīsies tāds bokseris, kuru nebūtu mēģinājuši uzpirkt; neviens nekad neuzzinās, cik bieži kārdinājums bijis pārāk liels, bet, lai arī kā tas būtu, biļetes Medisonskvērgārdenā allaž tiks izpārdotas uz visām sacensībām, kur līst asinis. Bokss taču ir izdevīgs bizness: televīzijas sabiedrības maksā milzu summas par tiesībām translēt sacensības pa televīziju, firmas maksā lielu naudu par tiesībām uz reklāmas iestarpinājumiem šajās pārraidēs, bet tur, kur ir runa par lielu naudu, neiztiek bez noziedzības.

Laikā no 1949. līdz 1951. gadam koledžu meistarsacīkstēs basketbolā, ap kurām, tāpat kā ap sacensībām boksā, beisbolā un regbijā, hokejā ar ripu un zirgu skriešanas sacensībām, vienmēr noris naudas spēle, 86 gadījumos spēles iznākums jau iepriekš bija negodīgi izlemts. Septiņu komandu 32 spēlētāji bija uzpirkti, saņemtie dolāri viņiem bija svarīgāki par savu komandu uzvaru. 1961. gadā tika atklāta vēl viena krāpšana tajā pašā basketbola līgā — šoreiz no 49 koledžu komandām 27 komandas bija iejauktas krāpšanā.

1968. gadā lielākajās jāšanas sporta sacensībās Kentuki štatā uzvara tika izcīnīta ar zirgu, kuram, kā konstatēja, bija iedots aizliegtais dopings. Precīzi tā arī nenoskaidroja, kas ielika zirgam mutē šo preparātu, lai laupītu uzvarētājam godalgu.

Tiesa gan, skandāls Kentuki štatā nepavisam nelīdzinājās tiem skaļajiem skandāliem, kuri iepriekšējā gadu desmitā pavadīja Džeimsu Norisu viņa gaitās. Noriss, kurš guva panākumus arī kā Starptautiskā bokseru kluba priekšsēdētājs, reiz izrīkoja tā, ka zirgs, kuram — likteņa ironija! — bija iesauka Salauztais spārns, zaudēja vairākās sacensībās pēc kārtas, un tas, dabiski, samazināja naudas likmes uz šo zirgu. Bet pēc tam Noriss dažādos valsts novados neuzkrītoši uzlika nelielas likmes uz Salauzto spārnu, un zirgs negaidīti uzvarēja. Noriss uzreiz laimēja 300 tūkstošus dolāru; viņš kļuva miljonārs, jo veiklība dod attiecīgus augļus. Tikai cilvēki, kas stāv tālu no īstenības, var domāt, ka amerikāņu sports ir tikai sports. Amerikā mēdz teikt, ka tikai muļķi tic totalizatora godīgumam, tikai muļķi ilgus gadus nomoka sevi ar treniņiem rekordu dēļ un necenšas izmantot savus sasniegumus iedzīvošanās nolūkā.

Neviens tik dedzīgi nesapņo par lielu karjeru sportā kā bērni nēģeru kvartālos. Astoņu deviņu gadu vecumā viņi jau saprot, ka balto cilvēku sabiedrībā viņiem ir pavisam mazas izredzes ar parastajām profesijām iegūt autoritāti un naudu, izkļūt no geto, no nabadzīgajām, žurku apsēstajām būdām. Bet viņi zina arī to, ka sports vismaz paver nēģeriem ceļu uz balto cilvēku sabiedrību. Sportā viņiem ir sava vieta, jo bez melno piedalīšanās nevar izcīnīt uzvaras Olimpiskajās spēlēs un pat nacionālajās komandu sacensībās vairākos vispopulārākajos sporta veidos. Ceturtā daļa no Nacionālās beisbola līgas spēletājiem ir nēģeri, trešā daļa no regbijistiem — nēģeri, vairāk nekā puse no Basketbola līgas profesionālo klubu spēlētājiem — arī nēģeri.

Spožākās vieglatlētikas zvaigznes vienmēr bijuši nēģeri: Savienotās Valstis sūtīja viņus pāri okeānam, lai nēģeri palīdzētu nostiprināt zvaigžņotā karoga slavu; viens otrs no melnajiem sportistiem taisījis lielu karjeru, tāpēc nēģeru bērni trenējas geto, sapņo daudz kaislīgāk nekā balto bērni par lielo karjeru, par publikas vētrainajiem aplausiem.

Taču šie sapņi reti kad kļūst par īstenību. Savienotajās Valstīs dažiem nēģeru bērniem, lai gan viņiem ir fantastiskas dotības, nav absolūti nekādu izredžu uz panākumiem, nekad viņi nesasniedz tādu rezultātu, kādu varētu sasniegt prasmīga trenera vadībā. Nēģeru geto vērojama vislielākā izšķērdība ar sporta talantiem, kāda jebkad pieredzēta sporta vēsturē, jo balto cilvēku sabiedrība negrib piedzīvot pilnīgu pazemojumu melno fiziskā pārākuma priekšā. Pietiek, ja iesaista nedaudz nēģeru, tieši tik daudz, cik nepieciešams, lai uzvarētu komanda vai valsts izcīnītu uzvaru Olimpiskajās spēlēs, bet nēģeru bērnu centību vajag nedaudz piebremzēt, lai viņiem nebūtu nekādu ilūziju.

Harijs Edvardss kādreiz loloja ilūzijas. Viņš ir dzimis 1942. gadā Istsentluisas nēģeru kvartālā; viņš izbaudījis visu, ko nākas izbaudīt geto iedzīvotājiem «amerikāniskā dzīvesveida» apstākļos, viņa dzīve bija tāda pati, kāda Amerikā nolemta vairākumam nēģeru bērnu.

Harijs mācījās skolā, kaut arī bija ne visai labs skolēns; skola taču bija vienīgā vieta, kur viņš varēja dažkārt nomazgāties zem karstas dušas un sagatavoties sportista karjerai. Būdams liela auguma jaunietis ar sportisku stāju, viņš pievērsa sev Kalifornijas štata Sanhosē koledžas pārstāvja uzmanību, un atklājās, ka Harijam ir tiešām liels talants diska mešanā. Radās iespaids, ka Harijs guvis panākumus, ka viņa bērnības sapnis piepildās.

Bet tai laikā, kad baltās rokas atzinīgi plaukšķināja viņam pa melno plecu, kad viņš meta disku arvien tālāk un tālāk, Harijs pirmoreiz īsti iepazina baltos. Septiņpadsmit gadu vecumā viņš beidzot saprata, ka balto cilvēku sabiedrība pieņem viņu savā vidū sporta laukumā, bet neatzīst ārpus sporta laukuma. Neviena studentu korporācija neuzņēma viņu savā pulkā, viņu dzina ārā no restorāniem, kas paredzēti baltajiem, jo tādiem kā viņš ir restorāni nēģeru kvartālos; velti viņš centās noīrēt dzīvokli koledžas tuvumā — viņš varēja to atrast tikai geto.

Tāds allaž ir bijis melno sportistu liktenis. Tas nebija nekas jauns. Diskriminācija, kurai viņus pakļauj, ir neatņemama karjeras sastāvdaļa, bet karjera viņam joprojām ir lolotais sapnis, jo tā sola slavu un naudu.

Neviens melnais sportists nebija pasargāts no diskriminācijas. Ja komandas devās izbraukumos, baltie sportisti viesnīcās dzīvoja savrup no melnajiem. Dažos restorānos, kur baltie vēlējās paēst pusdienas, melnos neapkalpoja. Pieņemšanās, ko rīkoja privātie klubi, nēģeri bija nevēlamas personas. Tāds gadu desmitiem bijis visu nēģeru liktenis — valsts čempionu, pasaules čempionu, Olimpisko spēļu uzvarētāju liktenis. Slava nodrošināja viņiem karjeru un uzvaras brīdī — skatītāju aplausus stadionos, bet sabiedrība atteicās viņus pieņemt; viņiem par godu tika uzvilkts mastā zvaigžņotais karogs un atskaņota ASV valsts himna, bet tas nebūt nenozīmēja, ka šādā veidā godinātais uzvarētājs var kļūt par Ņujorkas atlētu kluba biedru.

Pretstatā tiem nēģeriem, kuri gribēja tikai taisīt karjeru, Harijā Edvardsā šāda attieksme radīja sašutumu. Pēc pasniedzēju domām, viņam bija izcilas spējas socioloģijā un antropoloģijā. Kad Harijs diska mešanā uzstādīja ASV koledžu rekordu, viņš dzirdēja, ka viens no viņa baltajiem treneriem nosauca viņu par «lielisku zvēru». Edvardss to nespēja izturēt un pārtrauca nodarboties ar sportu.

H. Edvardss kļuva par sociologu un antropologu, par aktīvu nēģeru sabiedrisko darbinieku, kurš, par sarūgtinājumu Amerikas baltajiem iedzīvotājiem, cenšas pierunāt savas zemes melnos sportistus boikotēt Olimpiskās spēles.

Harijs Edvardss zina, piemēram, ka lielākie menedžeri dažādos Amerikas nostūros izmisīgi meklē baltos sportistus, uz kuriem varētu likt kādas cerības, bet tai pašā laikā viņi nevērīgi izturas pret talantīgiem nēģeru sportistiem. Edvardsam zināms, ka valsts profesionālajos klubos, izņemot vienu klubu, nav neviena prezidenta — nēģera, neviena trenera — nēģera un nav pat neviena nēģera, kurš ieņemtu kaut cik nozīmīgu posteni kluba administrācijā.

Viņam zināms, ka daudzas komandas pieņem tikai noteiktu kvotu nēģeru, ka daudzi klubi līdz šai dienai nepieļauj, ka izbraukumu laikā baltie un melnie sportisti viesnīcas istabās dzīvotu kopā. Viņš zina, ka melnos sportistus izmanto tikai uzvaras izcīņai, bet, līdzko atskan tiesneša svilpiens, kas vēstī sacensību beigas, nēģeriem jāiet «savā vietā» — uz nēģeru geto graustiem.

Edvardsam zināms par korupciju amerikāņu sportā. Sports Amerikā, viņš saka, ir tikpat satrunējis kā pati valsts, sports vienmēr atspoguļo patieso stāvokli valstī. Viņš, Edvardss, vairs nevēlas stāties nekādos sakaros ar sportu, viņš to boikotēs.

Dažs labs sekos viņa priekšzīmei. Bet daudziem nēģeru kvartālu iedzīvotājiem sporta karjera joprojām paliks lolots sapnis, vienīgā cerība, vienīgās izredzes.

NABADZĪBA

Džeksonas mērs Misisipi štatā Alens Tompsons neticēja savām acīm. Savā pilsētā viņš ieraudzīja kaut ko tādu, ko vispār uzskatīja par neiespējamu, — netīrību, nabadzību, bezcerīgumu, sabiedrības atkritumus, par kuru esamību viņam nebija ne jausmas. Tikai trīs kvartālus no mēra rezidences viņš ieraudzīja koka barakas, kurās mita izsalkuma mocīti nēģeri, klajus laukumus, kur bija sagāzti * atkritumi un žurku mēsli, šur tur no dēļiem saslietas tualetes, kuru tuvumā rotaļājās bērni.

—    Tas ir briesmīgi, nudien briesmīgi! — mērs murmināja. — Kaut kas ir jādaral Tas ir kauns — un vēl manā pilsētā!

Bet tikai pirms dažām dienām municipalitātes sēdē Tompsons bija lielījies ar panākumiem, kas gūti 20 gados, kopš viņš ieņem mēra amatu.

—    Es ar lepnumu varu apgalvot, — Tompsons teica, — ka Džeksonā nav graustu.

Nēģeri, kas dzirdēja Tompsona runu, viņu izsmēja un uzaicināja apskatīt tās pilsētas daļas, kur dzīvo melnie un kur baltie nelabprāt rādās. Mērs pieņēma uzaicinājumu, viņš bija pārliecināts par savu taisnību. Galu galā viņš jau 20 gadus vadīja pilsētas administrāciju un nevarēja nezināt faktisko stāvokli Džeksonā.

Diemžēl taisnība bija melnajiem. Tas, ko Tompsons ieraudzīja, satrieca viņu.

Taču daudziem amerikāņiem ir tieši tāds pats priekšstats par patieso stāvokli, kāds bija Tompsonam, kamēr viņš nebija apmeklējis savas pilsētas graustus. Miljoniem cilvēku dzīvo nepilnas jūdzes attālumā no graustiem, bet šī jūdze viņiem ir tikpat bezgalīga kā okeāns. Protams, avīzes paretam raksta par graustiem, bet neapšaubāmi pārspīlē, jo presei jau allaž ir tieksme pārspīlēt. Bez tam tur laikam dzīvo padibenes, kas gluži vienkārši negrib strādāt un to tik vien zina kā gaidīt no labdarības organizācijām naudu, bet, kad to saņem, tūliņ nodzer.

Tie paši baltie amerikāņi, kuros ierunājas sirdsapziņas balss, kad viņi dzird par nabadzību, aprobežojas ar nelieliem ziedojumiem labdarības fondos; nemaz taču nav obligāti pašam jāiet uz graustiem, vēl jo vairāk tāpēc, ka tur uz tevi skatās kā uz okupantu ienaidnieka zemē.

Tādējādi, lai arī kā prese pūlas, nabadzības mērogi vienā no pasaules bagātākajām valstīm vēl joprojām miljoniem tās pilsoņu nav zināmi: grausti viņiem nozīmē to pašu, ko balti plankumi ģeogrāfijas kartēs.

Ernests Hollings ir ASV senāta loceklis no Dienvidkarolīnas štata; pirms tam viņš bija pārstāvju palātas loceklis, gubernatora vietnieks un pat gubernators. Viņš pazina savu štatu, bija teicis simtiem runu partijas mītiņos, pazina daudzus cilvēkus. Reiz vina uzmanību pievērsa tam, ka štatā valda nabadzība un bads, it kā Dienvidkarolīna būtu kāda vāji attīstīta zeme.

Hollings bija pārliecināts, ka tie ir salti meli.

Bet pēc tam divi vietējie ārsti uzaicināja viņu kopā doties braucienā pa štatu. Kolumbijā, štata galvaspilsētā, pavisam tuvu gubernatora rezidencei Hollings redzēja badā nomirušu sievieti. Viņš runāja ar vīrieti, kurš pastāstīja, ka naktīs atstāj istabā degam uguni, citādi žurkas var sakost bērnus; šim vīrietim turklāt bija veicies, jo daudziem apkārtējiem vispār nav elektrības. Hollingam parādīja bērnu, kurš, kā ar šausmām konstatēja abi ārsti, mirst bada nāvē. Senators ieraudzīja nožēlojamas, sašķiebušās koka būdas, kurām vējš pūta cauri un kurās nebija nedz gaismas, nedz apkures, nedz tualetes; ikvienā būdā mita līdz sešpadsmit cilvēku; aka, no kuras viņi smēla ūdeni, bija piesārņota.

•— Viss, ko es redzēju, — senators atzinās, — mani pārliecināja, ka Dienvidkarolīnā ir cilvēki, kas cieš badu.

Vienu no ārstiem, kas pavadīja senatoru braucienā

pa šo Ameriku — bada un slimību Ameriku, sauca Donalds Gečs. Tas bija jauniņš ideālists. Viņš nerausa naudu kā daudzi viņa kolēģi. Viņš redzēja nabadzību un saprata, ka pret to kaut kā jācīnās.

Gečs praktizēja Bofortas apgabalā, Dienvidkarolīnas piekrastē, kur Hiltonas līča pludmalēs atvaļinājumu pavada «cienījami» pilsoņi no Savanas vai Kolumbijas. Bet ar šo Ameriku jaunajam ārstam nebija nekā kopīga, viņš strādāja citā Amerikā. Viņš bija tur, kur no nepietiekama uztura un parazītu kodieniem cits pēc cita nomira astoņi mazi nēģeru bērni. Viņš piedalījās nēģeru medicīniskajā izmeklēšanā Blaftonā, kur tika konstatēts, ka 70 procentiem pārbaudīto nēģeru ir cērmes, dažreiz pat vairāki cērmju veidi. Un viņš par to runāja skaļi un atklāti.

— Ja būtu nomiruši astoņi baltie bērni, — viņš ar rūgtumu teica, — valsts laikam gan būtu uz to reaģējusi.

Citas — bagātās Amerikas Bofortas apgabals par šādiem vārdiem apvainojās uz Geču. Vietējā avīze nosauca viņu par pļāpu, visi apkārtnes ārsti no viņa novērsās. Viņi apgalvoja, ka «ne reizi» nav sastapušies ar kaut cik nopietnu uztura nepietiekamību. Dusmīgas balsis pa telefonu Gečam draudēja, bet vairākas reizes, kad viņš naktīs bija aizbraucis, lai palīdzētu slimajam tur, kur neviens cits to nebūtu darījis, viņa mājai uzbruka, apgānīja to, salauza mēbeles. Baltie slimnieki viņu boikotēja, bet mājas saimnieks pastāvīgi paaugstināja maksu par istabām, kurās Gečs pieņēma slimniekus, līdz beidzot viņš vairs nespēja samaksāt un bija spiests pārtraukt praksi.

Tad doktors Gečs sāka ārstēt slimniekus Blaftonā, kur gan bērni, gan pieaugušie vienādā mērā slimo ar dažādām slimībām un cieš badu.

«Cienījamie» Savanas un Kolumbijas pilsoņi vasarā, bet svētdienās arī citā gadalaikā brauc pa Bofortas apgabala ceļiem uz Hiltonas līci. Caur automašīnu logiem viņi redz sašķiebušās, ar jumta papi klātas dēļu būdiņas, kuras saceltas purvāja malā un kurās dzīvo nabadzīgie ļaudis, taču cenšas pabraukt tām garām tikpat ātri, cik ātri parasti brauc garām leprozorijai. Protams, tā ir tīra sagadīšanās, ka viņiem ir tā pati

pavalstniecība, kas šo būdiņu iemītniekiem, bet viņi steidzas atpūtā uz Hiltonas līci, viņiem vajadzīga atslodze, viņi daudz strādājuši un pelnījuši atpūtu, bet par melnajiem, ja vajag, lai gādā valdība, tas ir valdības pienākums, bet viņiem ir gana savu rūpju.

Neviens precīzi nezina, cik liela ir šī otrā Amerika, cik daudz ir bada cietēju, to, kas dzīvo sagrabējušās būdiņās un žurku apsēstajos graustos lielpilsētās. Iespējams, ka tajā ir divdesmit vai trīsdesmit miljonu iedzīvotāju, bet varbūt arī vairāk. Ir zināms tikai tas, ka otrā Amerika atrodama ne tikai Bofortas apgabala jūras kājnieku korpusa lidlauka tuvumā, bet arī Alabamas štata galvaspilsētā Montgomerijā blakus gubernatora pilij, virs kuras plīvo zvaigžņotais karogs. Otrā Amerika sastopama arī Palmbīčas apgabalā Florīdā, kur arī ziemā ir silts un kur šajā laikā atpūšas ļoti bagātie amerikāņi; tā ir arī Roksberijā, Bostonā netālu no lieliskās Harvarda universitātes un arī Vašingtonā Baltā nama tuvumā.

Otro Ameriku var atrast arī Teksasā blakus naftas sūkņiem, kuri ar katru savu kustību izsviež ārā pa dolāram, un arī Arizonā indiāņu rezervātos, netālu no Lielā Kanjona, ko iecienījuši baltie tūristi; tā sastopama auglīgajās Kalifornijas ielejās, kur apelsīni bagātos fermerus padara vēl bagātākus; tā ir visur.

Šo otro Ameriku apdzīvo ne tikai melnie vien. Kentuki štata ielejās, Tenesī ziemeļos, Rietumvirdžīnijas un Virdžīnijas štatos ir otrā balto cilvēku Amerika, un tā nav pievilcīgāka par melno cilvēku Ameriku.

Pēc oficiālajiem datiem, Tenesī štatā ir miljons cilvēku, galvenokārt balto, kuru dzīves līmenis pat no federālās valdības viedokja ir daudz zemāks nekā minimāli nepieciešamais.

Pa šoseju Nr. 23 no Kingsportas tiešā ceļā var aizbraukt uz nabadzīgajām ielejām, kur mīt baltie cilvēki. Taču tūristi arī šeit steidzas. Viņi cenšas ātrāk pabraukt garām nožēlojamām mājelēm, viņiem nav nekā kopīga ar šeit dzīvojošiem cilvēkiem. Viņu automašīnās ierīkoti radiouztvērēji, viņi klausās mūziku, reklāmas sludinājumus, atkal mūziku un atkal reklāmu, pēdējās ziņas un atkal reklāmas sludinājumus, bet pēc tam dažādu «dzīvnieku aizsardzības biedrību» zi

ņojumus, ka tiek meklēti cilvēki, kuri mīl suņus un kaķus.

Rietumvirdžlnijas kalnos, Bjūkenenas apgabalā, baltie iedzīvotāji arī ir nabadzīgi. Puse šejienes bērnu slimo ar mazasinību, viņu vienas dienas uztura devā ir no0 kaloriju, kaut gan nepieciešams 2000 kaloriju, viņu organisms dienā saņem tikai 53 gramus olbaltumvielu, bet vajadzētu saņemt vismaz 100 gramu.

Kad šie bērni vakaros sēž pie televizoriem, kurus viņu vecāki nopirkuši jau lietotus, no trešajām rokām, skatās pārraides no dažādām Amerikas pilsētām un klausās par bagātajiem cilvēkiem, greznajiem debesskrāpjiem un skaistajām villām ar peldbaseiniem, viņiem liekas, ka šīs pārraides ir no kādas citas pasaules.

Daži šeit dzīvojošie vīrieši otrā pasaules kara laikā ir bijuši Eiropā. Viņi ar sajūsmu atceras to laiku, viņiem tik labi klājās Itālijā un Austrijā, Francijā un Vācijā, kara laikā viņu dzīve bija labāka. Bet tagad Bjūkenenas apgabalā viņi vairs nemaz īsti nezina, par ko galu galā karojuši. Daži viņu bērni, lai arī kā gribētu, nevarēs kļūt par kareivjiem, jo viņiem nav pietiekamas izglītības; viņi ātri pamet skolu, lai mēģinātu nopelnīt iztikai.

Pirms vairāk nekā desmit gadiem Džons F. Kenedijs apmeklēja Apalaču kalnu nabadzīgos rajonus, kur valda trūkums un no nepietiekama uztura cieš vairāk bērnu nekā dažās Eiropas zemēs kopā; viņu pārņēma šausmas, redzot, cik tur ir liela nabadzība.

Toreiz Kenedijs devās priekšvēlēšanu braucienā, gatavodamies kļūt par prezidentu. Viņš solīja palīdzēt trūcīgajiem, un tie viņam ticēja, jo viņš runāja ļoti pārliecinoši. Bet pēc tam viņu Dalasā nogalināja. Kenedija pēctecis Džonsons izstrādāja programmu, kā uzlabot stāvokli Apalaču kalnos. Taču Amerikā jau tā ir papilnam dažādu programmu, kuras nekā negroza, un trūcīgo stāvoklis labāks nav kļuvis. Daudzās nabadzīgo ļaužu mājās pie sienām karājas no avīzēm izgrieztas Džona F. Kenedija fotogrāfijas. Nabadzīgie ļaudis viņam ticēja, tie joprojām skumst par viņa nāvi.

Bet vispār viņi acīm redzami piedzimuši zem nelaimīgas zvaigznes, tādēļ visu mūžu cieš. Tikai

nedaudziem izdodas izrauties no šīm drausmīgajām ielejām. Gados vecāki cilvēki, protams, nespēj no šejienes aiziet, bet bads un nenormāls uzturs iedzen viņus ātrāk kapā; vīriešus sabeidz darba trūkums, sievietes — rūpes par to, kā paēdināt ģimeni.

Savienotajās Valstīs ir vairāk nekā 200 miljonu iedzīvotāju; tik lielā ļaužu masā var būt trūkumcietēji. Taču briesmīgi ir nabadzības mērogi un pārsteidz nabadzīgo cilvēku samierināšanās ar savu stāvokli.

Sakarā ar programmu, ko valdība bija iecerējusi īstenot, lai uzlabotu bērnu uzturu, kādā no nabadzīgo ļaužu rajoniem tika izdarīta bērnu medicīniskā pārbaude un konstatēts, ka 92 procentiem pārbaudīto bērnu draud aklums, jo organismā trūkst A vitamīna. Vēlāk valdība nosūtīja uz šo rajonu vājpienu, kurā diemžēl nebija nedz A, nedz D vitamīnu.

Baltimorā nēģeru geto bērnu asinīs hemoglobīna bija mazāk nekā bērniem, piemēram, tādā vāji attīstītā valstī kā Pakistāna. Palmbīčas apgabalā, pavisam tuvu Palmbīčas un Leikvērtas villām, kur periodiski tiek rīkoti rauti, kas izmaksā vairākus desmitus tūkstošus dolāru, kur pa ceļiem bezgalīgā virknē braukā dārgie rollroisi un kur numurs viesnīcā «Breaker» diennaktī maksā vairāk, nekā vajag trūkumcietējai ģimenei divu mēnešu uzturam, tika konstatēts, ka 97 procenti laukstrādnieku cieš no nepietiekama uztura. Daži no viņiem jau sirgst ar distrofiju, tomēr katru dienu dodas uz lauku, lai nopelnītu kaut vai dažus dolārus.

Nabadzība piemeklē katru otru gados vecāku cilvēku Savienotajās Valstīs; viņus pastāvīgi māc rūpes par iztiku. Un tajā pašā laikā amerikāņu fermeri, galvenokārt lielie zemes īpašnieki, katru gadu saņem apmēram trīs miljardus dolāru dotāciju, lai tikai viņi ražotu mazāk pārtikas.

No divdesmit vai trīsdesmit miljoniem trūkumcietēju tikai sešus miljonus kaut kādā veidā aptver programmas, ar kuru palīdzību valdība it kā grib darīt galu nabadzībai. Daudzi nabadzīgie ļaudis, it sevišķi baltie, kautrējas griezties labdarības organizācijās pēc pārtikas. Citiem gluži vienkārši nav naudas, lai izpirktu pārtiku, ko viņiem piešķir par pazeminātām cenām. Vēl citi vispār nekā nezina par palīdzības programmām. Bet liela daļa dzīvo apvidos, kur otrās — pārtikušās Amerikas vēlētie pārstāvji sabotē šīs palīdzības programmas: sak, varbūt nabagie paši pazudīs no šejienes, viņi te nepavisam nav vēlami.

Kasas apgabalā (Indiāna) vietējā administrācija nolēma nesniegt nekādu palīdzību tiem, kam mājās ir suns. Sterkas apgabalā, kas atrodas kaimiņos, tiesības saņemt palīdzību zaudē bērni, kuru vecāki lieto alkoholu. Kingsas apgabalā (Kalifornija) 25 tūkstošiem trūcīgo vispār tiek atņemtas tiesības uz palīdzību, tāpat kā to dara daudzos citos apgabalos, bet, ja viņiem tas nepatīk, — lai vacas projām!

Plašajos Dienvidu rajonos trūcīgie nesaņem nekādu pabalstu, ja ģimenē ir kaut viens darbaspējīgs cilvēks. Bet, ja viņš nevar atrast darbu, nekas cits neatliek kā pamest ģimeni: viņš dodas projām, kurp acis rāda, pa lielākajai daļai uz lielpilsētu graustiem; viņš ir spiests iet projām, lai ģimene iegūtu tiesības uz kaut kādu pabalstu.

Daudziem trūcīgajiem, it sevišķi gados veciem cilvēkiem, nav kurp iet, un viņi paliek, dzīvo klusi un mierīgi, pat nemēģina protestēt. Bet Imokalijā, mazajā Florīdas štata pilsētiņā, kuru tās iedzīvotāji dēvē par «vispasaules arbūzu galvaspilsētu», iespējams, kādreiz uzliesmos dumpis, jo šeit ir daudz gados jaunu trūkumcietēju.

Reizi gadā, kad nogatavojas arbūzi, Imokalijā apmēram četras nedēļas ir darbs. Ja arbūzi jānovāc ātri, fermeri maksā 4,5 dolārus stundā, un tad vismaz daļēji var nomaksāt parādus. Bet, kad raža novākta, lielākā daļa no 10 tūkstošiem laukstrādnieku paliek savās būdelēs bez darba. Gurķu, tomātu un piparu novākšanā darba ir maz, labi ja nedēļā izdodas pastrādāt divas dienas. Darbs ir smags, vakarpusē sāk sāpēt krusti, bet pat divās dienās var nopelnīt piecpadsmit, reizēm pat divdesmit dolārus.

Laukstrādnieki mitinās nožēlojamās būdiņās, daži — pamestos autobusos, daļa indiāņu — ar zāli klātās būdās. Bet tik un tā par šīm mītnēm nedēļā jāmaksā 10—15 dolāri. Viss, kas paliek pāri, ja vien kaut kas paliek, aiziet ēšanai, tāpēc viņi ēd maz un nepilnvērtīgi. Daudzi no šiem cilvēkiem ir migranti, laukstrādnieki, kas klejo pa visu Savienoto Valstu teritoriju. Viņi lasa mellenes Mičiganā, novāc kartupeļus Aidaho, tomātus — Ohaijo, gurķus — Indiānā, katru reizi cerēdami labi nopelnīt. Taču viņu cerības reti kad piepildās, jo migranti atrodas uz viszemākā pakāpiena sabiedrības hierarhijā, daudzi no viņiem būtībā ir dzimtcilvēki zemē, kura mīl lepoties ar vislielāko brīvību pasaulē.

Parasti viņus nolīgst vidutājs, un drīz vien viņi kļūst par tā parādniekiem. Vidutājs nomā autobusu un ved migrantus uz citu štatu kārtējās ražas novākšanai. Kad migranti nokļūst jaunajā vietā, viņi jau ir parādā vidutājam par atvešanu. Pēc tam viņiem jāmaksā par trūcīgo ēdienu, bet naudas nav, tā vēl jānopelna. Turklāt jāmaksā par apkuri, jo naktīs barakās ir auksts. Viņiem gribas arī smēķēt, bet reizēm arī iedzert glāzi lēta vīna vai alus, un vidutājs visu to ieraksta parādu grāmatā. Viņš ir priecīgs, ka parādi aug, jo tad ir mazāk iemesla baidīties par to, ka laukstrādnieki no viņa aizies.

Gadījumā, ja kāds laukstrādnieks sāks protestēt, ka viņu apkrāpj, vidutājam ir daži dūšīgi zeļļi, kas ātri vien nomierinās «dumpinieku». Bet, ja viņš mēģinās bēgt, vidutājs liks viņu nežēlīgi piekaut — citiem par biedinājumu.

Vidutājs pārdod migrantu darbaspēku fermerim, un viņi abi labi nopelna. Migranti reti kad uzzina, cik īstenībā fermeris maksā par viņu darbu, viņi saņem tikai to, ko apsolījis vidutājs, bet bieži vien viņš tiem nesamaksā pat apsolīto. Taču migranti nevar aiziet no vidutāja, viņiem jābrauc tālāk vākt jaunu ražu, un visur viņus gaida smags darbs.

Daži tūkstoši no tiem, kam izdevies izrauties no mūžīgās dzīves uz riteņiem, tagad dzīvo Imokalijā, un pilsētas baltajiem pamatiedzīvotājiem tas nepatīk. Koljēras apgabala administrācija (Imokalija ietilpst_ šajā apgabalā), piemēram, kategoriski aizliegusi dibināt organizāciju palīdzības sniegšanai trūcīgajiem laukstrādniekiem.

— Mēs negribam palīdzēt sliņķiem, — paziņoja apgabala varas iestāžu pārstāvis, — te nabags ir tikai tas, kurš negrib strādāt.

Tomēr 10 tūkstošiem cilvēku acīm redzami šeit darba nepietiek. Bērni cieš badu, ir ģimenes, kurās ir astoņi bērni un kuras spiestas iztikt ar 20 dolāriem nedēlā, kaut gan to ir par maz pat vienam cilvēkam. Imokalijas iedzīvotāju vidū plaši izplatītas dažādas kuņģa slimības un distrofija. Grausti, kuros dzīvo laukstrādnieki un kuros nav elementāru sanitāro apstākļu, ir pastāvīgs briesmu perēklis; turklāt tajos nav apkures, bet ziemā arī Florīdā reizēm ir ļoti auksts.

Viljams Dovs ir baltais, augstāko izglītību viņš ieguvis Džeilā un Kolumbijā. Viņš atbrauca uz Imokaliju, lai palīdzētu laukstrādniekiem. Pēc profesijas Dovs ir advokāts, pēc dabas — ideālists. Imokalijā viņš sastapās ar tādu badu, kādu viņam bija gadījies vērot tikai Dienvidamerikā. Dovs lūdza palīdzību apgabala administrācijai, bet tur viņam atteica un lika saprast, ka Koljēras apgabalā ir spēkā sena paruna: «Ja cūkas grib ēst, tām jārakņājas mēslos.»

Viljams Dovs paziņoja varas iestādēm par laukstrādnieku slimībām, taču Florīdas štata varas iestādes atsūtīja ārstu, kas secināja, ka stāvoklis «nemaz tik briesmīgs nav», ka «uztraukumam nav pamata» un ka jaunajam advokātam misteram Dovam ir «tieksme pārspīlēt». Tad Dovs nosūtīja 23 laukstrādnieku bērnus uz Maiami slimnīcu, un tur ārsti tiem konstatēja 38 smagas slimības. Slimnīcas galvenais ārsts Džeralds Frolijs bija satriekts par tik neticami augstu saslimstību bērnu vidū.

Viljama Dova cildenā cīņa par laukstrādnieku stāvokļa uzlabošanu neguva panākumus. Kopā ar laukstrādnieku nēģeri Albertu Lī viņš mēģināja nodibināt laukstrādnieku organizāciju, bet viņi atteicās tajā iestāties: tad taču neviens no viņiem vairs nedabūs darbu. Dovs un Lī mēģināja tikt par pilsētas administrācijas vadītājiem Imokalijā, jo laukstrādnieki veido pilsētas iedzīvotāju vairākumu, taču fermeri un baltie uzpirka laukstrādnieku balsis, un tagad mazākums valda pār lielum lielo vairākumu un dara ar laukstrādniekiem visu, ko grib. Laukstrādnieki zina, ka viņiem nav nekādu perspektīvu, bet, kam nav nekādu perspektīvu, tas nedrīkst arī protestēt.

Tomēr nav izslēgts, ka jaunatne Imokalijā kādreiz sacelsies; iespējams, ka tā nebūs tikpat padevīga kā vecāki, jaunatne vienmēr ir radikālāk noskaņota.

— Nekādas reformas, — saka jaunie cilvēki, — te vajadzīga revolūcija. Arī mēs gribam izmantot cilvēka tiesības. Bagātie pietiekami ilgi ir ņirgājušies par mūsu tēviem.

Belgleidas apkārtnē laukstrādnieku ģimenes dzīvo nometnēs, kas uzceltas līdzīgi cietumiem: barakas veido kvadrātu, kura vidū atrodas pirts un tualetes.

Sezonas strādnieki mitinās maziņās koka būdiņās bez logiem un ūdensvada, laukumiņš to priekšā ir līdzīgs smirdošai mēslu bedrei. Daudzi šo būdiņu iemītnieki slimo ar zarnu slimībām. Gan šur, gan tur var redzētpiedzērušos, kas par dolāru guvuši iespēju uz dažām stundām aizmirsties; notiek kautiņi, skan izmisuma pilni sieviešu lāsti, ar smagiem sitieniem neskopojas vīrieši; bērni uz to visu skatās tikpat vienaldzīgi, kā normālās ģimenēs vēro, kā māte gatavo ēdienu; daudziem bērniem ir vecīgas sejas.

Savienotajās Valstīs ir tikpat daudz dažādu komi siju, kas nodarbojas ar nabadzības problēmām, cik programmu cīņai ar nabadzību un politisko darbinieku, kas nenogurst solīt, ka bads tiks likvidēts. Viena no šīm komisijām, pārbaudot laukstrādnieku veselības stāvokli ASV kūrorta rajonā Florīdā, konstatēja mazasinību, nopietnus augšanas traucējumus, garīgo atpa licību un citas pastāvīga bada sekas.

Palmbīčas apgabalā, turpat blakus miljonāru un multimiljonāru atpūtas vietai, kur uz vienu kvadrātmetru platības iznāk vairāk miljonu dolāru nekā jebkur Amerikā, komisija atklāja, ka algādži, kas strādā apelsīnu un greipfrūtu plantācijās, saņem mazāk nekā pusi cilvēkam nepieciešamā C vitamīna. Viņi neēd ne apelsīnus, ne greipfrūtus, jo viņiem nav laika — ja nu reiz laimējies dabūt darbu plantācijā, tad ir jāstrādā. Gandrīz 90 procentiem laukstrādnieku ir apdrupuši, pūstoši zobi, un neviens tos neārstē.

Daudzi laukstrādnieki, palikuši bez darba, mēģināja dabūt pabalstu no sociālās nodrošināšanas orgāniem. Viņi lūdza ierēdņus uzrakstīt iesniegumus, jo paši neprot rakstīt, bet ierēdņi atbildēja, ka tiesības saņemt pabalstu ir tikai tam, kas apgabalā pastāvīgi nodzīvojis ne mazāk kā septiņus gadus. Bet kurš gan no laukstrādniekiem ir varējis nodzīvot septiņus gadus no vietas vienā apgabalā? Viņi klejojuši pa Ameriku no štata uz štatu, arvien uz jaunu darbu ražas novākšanā, pretim jaunām cerībām. Bet tajos apgabalos, kur laukstrādniekiem migrantiem ir tiesības uz pabalstu, vietējās administrācijas ierēdņi paskaidroja, ka no lūguma iesniegšanas laika līdz pabalsta saņemšanai paies apmēram 210 dienu. Bet ko lai šajās 210 dienās dara, ja nav darba?

Daudzas trūkumcietēju būdiņas Palmbīčas apgabalā atrodas blakus ceļam, kurš ved cauri Llonas apgabalam, kas ir viena no tūristu iemīļotākajām vietām Florīdā, uz Belgleidas apgabalu. Baltie spekulanti sākuši uzpirkt zemes gabalus šajā rajonā. Ik dienas reaktīvās lidmašīnas atved no Ziemeļiem cilvēkus, kuri grib iegūt zemes gabalu svētīgajā apvidū. Nabadzīgos ļaudis, protams, pamazām no šejienes padzīs, viņi nedrīkst «bojāt» Palmbīčas ainavu.

Trūcīgajiem vajadzēs pārcelties uz Belgleidas rajonu, kur tūristi nebrauc, bet, ja arī brauc, tad ļoti reti. Tur viņi dzīvos Florīdas paēnā. Tikai nedaudzi tūristi zina, ka arī šeit — un tieši šeit — ir otrā Amerika: 132 nometnes ar 20 tūkstošiem laukstrādnieku un viņu ģimenes locekļiem. Bet tie tūristi, kas to zina, negrib aptumšot savu atvaļinājumu, skatot drūmo nabadzības ainu.

Fortmaiersā (Florīdā) kāda fermera laukos strādāja liela grupa bērnu no Misisipi štata, lēts melnais darbaspēks. Galu galā ir taču jādomā par jauno strādnieku sagatavošanu, ne jau visus lauku darbus nākotnē izdosies mehanizēt, sprieda šis fermeris. Kāds paziņoja kriminālpolicijas pārvaldei par bērnu darba nelikumīgo izmantošanu, pārvaldes ierēdņi darīja to zināmu vietējai policijai, bet tā iztapīgi pateica fermerim, kura laukos šie bērni strādāja, un fermeris, lai izvairītos no nepatikšanām, centās ātrāk tikt no viņiem vaļā.

Florīdā ir divas milzīgas cukurfabrikas (pagaidām lielākos ienākumus štats gūst nevis no tūrisma, bet gan no lauksaimniecības). Šo cukurfabriku apgrozījums rēķināms miljardos dolāru. To saimnieki ir pilnīgi apmierināti, ka pārtraukta Kubas cukura piegāde un ka tepat pa rokai ir daudz laukstrādnieku, tāpēc, kamēr ir brīvs darbaspēks, saimnieki necietīs nekādas arodbiedrības un pieņems sev izdevīgus lēmumus bez strādnieku pārstāvju līdzdalības, turklāt neviens laukstrādnieks neuzdrīkstēsies protestēt, jo tos, kuri protestē, vispār izmet viņpus vārtiem.

Nabadzība lielpilsētu graustos ir parasta parādība. Tikai šeit tā ir sabiedrības redzeslokā, šeit ir organizācijas, kas aizstāv trūkumcietējus, šeit nabadzība, šķiet, lielākā mērā draud izraisīt eksploziju.

Ārpus lielpilsētām nabadzība ir rāma. Laukos to ir vieglāk kontrolēt, tur vēl izdodas uzturēt kārtību, tur nav nēģeru nemieru, protesta kustību, nabadzība tur ir pacietīga un nav iecirtīga. Svētdienās tā iet uz baznīcu, lūdz visaugstajam aizstāvību, dzied psalmus un aizlūdz par valsts vadītājiem. Lai arī baznīca nav nekas vairāk kā laika zoba sagrauzts šķūnis, dievs tiek piesaukts visā nopietnībā. «Aleluja! Lai gaisma atspīd naktī! Pestītājs nāks!» dzied baznīcas apmeklētāji. Bet pēc tam nabadzība atgriežas savās būdiņās, kas tāpat stāv nomaļus no bagātajām mājām, kā nabadzīgo baznīcas stāv nošķirti no bagātās Amerikas dievnamiem.

Pie nabadzības var pierast. Var pierast arī pie žurkām, jo nabadzīgo ļaužu mājās žurku ir vairāk nekā cilvēku. Nav neviena grausta, kur žurkas nebūtu sakodušas bērnus, it sevišķi zīdaiņus. Žurku kodumi ir tik parasta parādība, ka sakostos pat nerāda ārstam. Žurkas tiek pielīdzinātas gripai, ar kuru jāsamierinās. Žurkas ir visur. Tās metas virsū ēdienam, ja to uz kādu mirkli atstāj nenosegtu; katru rītu nākas nokopt žurku uzbrukuma pēdas. Bagāto amerikāņu mājās cīņai ar žurkām nedēļā izlieto vairāk naudas, nekā otrajā Amerikā vesela ģimene var atļauties izlietot uzturam.

Katru gadu janvārī Savienoto Valstu prezidents nolasa vēstījumu par stāvokli valstī, sniedz svarīgus ziņojumus par starptautiskās politikas problēmām. Politiskie darbinieki visās valstīs vērīgi lasa šos vēstījumus, prese tos cītīgi citē — un tieši tās nodaļas, kurās prezidents runā par cīņu pret nabadzību. Protams, prezidents grib darīt galu nabadzībai: valsts taču ir pietiekami bagāta, lai likvidētu nabadzību un nodrošinātu vienādas iespējas visiem, saka prezidents.

Taču Sautsaidā to nedzird. Sautsaida ir graustu rajons Reilijā, Ziemejkarolīnas štatā. To nedzird arī citos Amerikas graustos: koka būdiņās Imokalijā, Belgleidā, barakās, kas čum un mudž no žurkām. Sautsaidā lielākā daļa māju ir bez krāsnīm: pilsētas varas iestāžu lēmumos nekur nav teikts, ka namu īpašniekiem obligāti jāiemūrē krāsnis vai jāierīko cita veida apkure. Tāpēc, kad iestājas auksts laiks, cilvēki Reilijā salst. Tai laikā, kad prezidents Vašingtonā saka savu svarīgo runu, viņi aizbāž neiestiklotos logus ar drēbēm, daži sadedzina kaut ko no savām trūcīgajām mēbelēm, lai kaut nedaudz sasildītu mitekli.

Reilijas varas iestādes nevar palīdzēt tiem, kas salst. Pilsētas mērs Džonss izsaka nožēlu, taču viņam ir attiecīgas instrukcijas; formāli pilsētā nekāda posta nav, viņš varētu kaut ko darīt tikai tad, ja pilsētu būtu piemeklējis posts, tāpēc viņš izsaka nožēlu …

Vietējā labdarības organizācija arī neko nevar palidzēt. Tās vadītājai Kirka kundzei ir tiesības trūkumcietēju stāvokļa uzlabošanai izlietot tikai 2,5 tūkstošus dolāru mēnesī, niecīgus 2,5 tūkstošus, no kuriem mēneša beigās nepaliek pāri ne graša, un velti pie viņas griežas Sautsaidas iedzīvotāji, kuri salst savos mitekļos.

Un vispār Kirka kundzes vadītā organizācija pastāv ne jau tāpēc, lai sniegtu materiālu palīdzību. Tās uzdevums ir noorganizēt Sautsaidā pašpalīdzību. Kirka kundze liek cerības uz Reilijas «labsirdīgajiem», turīgajiem amerikāņiem — tas ir viss, ko viņa var darīt Sautsaidas iedzīvotāju labā. Protams, Reilijā ir arī labi cilvēki, viņi palīdz, taču efekts no šīs palīdzības ir apmēram tāds pats, kāds būtu, ja ar vienu sērkociņu mēģinātu sasildīt visu dzīvokli.

50 dolāru mēnesī namīpašnieki pieprasa par saviem žurku midzeņiem, kur ūdens sasalst, pirms vēl nav iestājies īstais aukstums, — 50 dolāru, par kuriem viņi nekā nedara — nelabo cauros jumtus, nemūrē krāsnis, neaizdrīvē šķirbainās sienas, neiznīdē žurkas.

Tai brīdī, kad prezidents saka savu runu, kas saista visas pasaules uzmanību, smagi slimi cilvēki salst neapkurināmos mitekļos, mātes velti pūlas kaut nedaudz sasildīt savus aukstumā stingstošos bērnus. Viņas lūdz tirgotāju vēl mazliet pagarināt kredītu, jo aukstā laikā taču vismaz kaut kas ir jāēd, bet naudas vairs nav, sociālās nodrošināšanas orgānu pabalsti atkal ir samazināti — uz trūcīgo rēķina vienmēr tiek taupīts.

Tajā 1971. gada janvāra dienā, kad prezidents Niksons ar savu runu saistīja visas pasaules uzmanību, neparasts aukstuma vilnis vēlās pāri ne tikai Reilijai, bet visai Amerikas ziemeļu daļai un iesniedzās tālu dienvidos. Miljoniem cilvēku šajās dienās sala, viņi lūdza pajumti kaimiņiem, jo nelaimē cilvēks vienmēr meklē otru cilvēku. Bet prezidents nerunāja ne par «trūkumcietējiem», kā bija pieņemts runāt dažus gadus iepriekš, ne par tiem, kas «atrodas neizdevīgā stāvoklī», kā to bija darījusi viena no ASV valdībām, viņš runāja par «cilvēkiem, kuriem ir mazāki ienākumi», un tas izklausījās labāk; «trūkumcietēji» taču skan pavisam nelāgi.

Gatavojot kārtējo vēstījumu par stāvokli valstī, prezidents izmantoja daudz dokumentu, protokolu un diplomātu ziņojumu, lai atspoguļotu pareizu ainu. Taču vienas mazas brošūras starp šiem dokumentiem nebija. To bija izdevusi Bostonas izdevniecība «Beacon» ar nosaukumu «Bads Amerikas Savienotajās Valstīs». Par 1,95 dolāriem prezidents to būtu varējis nopirkt — un viņš būtu uzzinājis, ko atklājuši 25 vīrieši un sievietes, kuri pēc pašu iniciatīvas apmeklējuši otro Ameriku — bada un nabadzības Ameriku. Tie bija ārsti, profesori, garīdznieki, sociologi. Viņi juta sirdsapziņas pārmetumus, iedomājoties drūmo ainu, bet tas, ko viņi ieraudzīja, pārspēja visļaunākos paredzējumus: tādā bagātā zemē, kāda ir Amerika, viņi sastapās ar masveidā izplatītu mazasinību, ar neskaitāmiem parazītiem, ar distrofiju un marasmu; viņi redzēja cilvēkus, kuri vāra un ēd koku mizu un kuriem parasta putra ir svētku maltīte.

Šie 25 cilvēki konstatēja, ka prezidents pārvalda slimu valsti, ka nevienā citā Rietumu valstī tik liela daļa iedzīvotāju nav nolemta nabadzībai, kā tas ir Amerikā.

To visu varēja uzzināt ikviens amerikānis, kad minētie 25 cilvēki bija publicējuši savu pētījumu. Taču daudziem, tāpat kā prezidentam, runas par nabadzību

Savienotajās Valstīs nepatīk, tas grauj nācijas autoritāti.

Miljoniem amerikāņu nemaz nelasīja to, kas bija rakstīts brošūrā «Bads Amerikas Savienotajās Valstīs», viņi negribēja zināt sīkumus, tāpat kā daudzi, piemēram, negrib zināt, ka viņi ir slimi. Gluži otrādi, viņiem radās pat naids pret brošūras autoriem, pret šiem «iznireļiem», kuri it kā nemitīgi apelē pie nācijas sirdsapziņas, taču paši nebūt nenoniecina kārtību, par kuru ir runa brošūrā. Grāmata «Bads Amerikas Savienotajās Valstīs» nekļuva par bestselleru, jo diezin vai kāds labprāt lasa savu slimības vēsturi, it sevišķi ja tajā rakstīts, ka cilvēks dzīvs satrūd.

Siem 25 lojālajiem amerikāņiem nebija reālu izredžu grozīt to, kas viņiem iedvesa šausmas. Ja viņi dotos vēl vienā braucienā uz otro Ameriku,, viņi Kentuki štata Hazardas apgabalā redzētu ar anēmiju sirgstošus bērnus, bet Sanantonio sabiedriskajā hospitālī, Teksasas štatā, — bērnus, kuri gada vecumā sver mazāk nekā piedzimstot. Doktors Natans Smits no Sietlas viņiem pastāstītu, ka vairāk nekā puse bērnu slimo ar slimībām, kuru cēlonis ir bads, un ka no tā viņi netiks vaļā visu mūžu. Bet doktors Dreiks no Hantsvilas (Alabamas štats) savukārt pastāstītu, ka daudzus bērnus novārdzina zarnu parazīti.

BAGĀTĪBA

Juvelieru firma «Bailey, Banks and Biddle» «sezonas naglu» reklamēja šādi: «16 karātu briljants Jūsu izredzētajai tiks nemanāmi iestrādāts kokosriekstā, ko viņai Nepālā, Everesta kalna pakājē, pasniegs brokastīs viesnīcā «Tīģeru virsotnes» pēc medībām, kurās Jūs būsit piedalījies. Cena par visu — 325000 dolāru, nodokļus ieskaitot.»

Filadelfijas, Vašingtonas, Pitsburgas un Atlantas juvelieru firmu ziemsvētku prospektos netika aizmirsti arī tie, kuri negrasījās tērēt tādu summu: «Mēs nogādāsim Jūs Parīzē ar lidmašīnu, tikai Jūs divus vien tieši uz pusdienām. Mēs parūpēsimies par visiem patīkamajiem sīkumiem, arī par to, lai Jūsu dāvana vajadzīgajā brīdī un piemērotā vietā tiktu nogādāta Jūsu sirdsdāmai.» Ar dāvanu bija domāts briljants 69950 dolāru vērtībā.

Losandželosā atrodas vairākas rūpnīcas, kas ražo automobiļus pēc individuāla pasūtījuma — greznus limuzīnus ar apzeltītiem buferiem, ar stikliem, caur kuriem no ārpuses nekas nav saredzams, ar sēdekļiem, kurus klāj persiešu tepiķi, ar ledusskapjiem un stereofoniskajiem radiouztvērējiem. Viena šāda automobiļa cena līdzinās solīda Rietumvācijas autotirgotāja automobiļu «Volkswagen» mēneša krājumam.

Pieņemšanās, ko kūrorta sezonas pašā plaukumā rīko Palmbīčā, viesiem mēdz būt tik daudz dārglietu un greznu tērpu, ka ar to vērtību varētu segt vienas otras aizokeāna valsts budžeta deficītu. Bet Teksasā atsevišķu personu īpašumā ir tik naftas bagāti zemes gabali, ka par ikkatru no tiem varētu nopirkt vairākas Rietumvācijas federālās zemes.

Savienotās Valstis ir bezgala bagātas, neiedomājami bagāti ir ari firmas «Bailey, Banks and Biddle» klienti, grezno limuzīnu pircēji un Palmbīčā rīkoto pieņemšanu viesi.

Daudz skait]u var liecināt par bagātību Savienotajās Valstīs, taču jau publicēšanas brīdī tie ir novecojuši. Tā, piemēram, Amerika vēl joprojām jūsmoja par jauno, ģeniālo Teksasas tirgoni Lingu, kurš īsā laika sprīdī «tukšā vietā» bija uzcēlis uzņēmumu ar miljardiem dolāru lielu apgrozījumu, kad pats Lings jau spēji slīdēja lejup un nulles pie skaitļiem, kas izteica viņa bagātību, strauji nozuda. Lings apstiprināja veco patiesību: Amerikā daudz vieglāk naudu iegūt neka saglabāt.

Amerika ir skarba pat pret mantīgajiem, vismaz pret tiem, kuri vēl nav ieguvuši patiešām lielu bagātību, ko personificē klani, dinastijas un pievārdi gluži kā karaļiem: Henrijs Fords II ir bagāts, un skaitlis, kas atrodas aiz viņa vārda, vairāk vērts nekā miljards dolāru, ar kuriem kāds jaunbagātnieks bruģē sev ceju uz bagātības Olimpu.

Tā kā precīzu ziņu par bagātību Savienotajās Valstīs nav, bet bagātnieku stāvoklis tur mainās tikpat strauji kā amerikāņu sieviešu garastāvoklis, var tikai pieņemt, ka Amerikas Savienotajās Valstīs ir 150 cilvēku, no kuriem ikviena rīcībā atrodas 150 miljonu dolāru vai vēl vairāk un kuri patiešām ir bagāti. Ja viņi apvienotos, tad visai valstij, arī kongresam un Baltajam namam, vajadzētu dancot pēc viņu stabules, jo viņi ir īstie valsts saimnieki, pat ja tā nekā nebūtu dzirdējusi, piemēram, par misteru Dānieļu Ludvigu, kurš sarausis apmēram miljardu dolāru dažādos darījumos jūras pārvadājumu jomā. Tiesa, šie darījumi ne vienmēr bijuši godīgi, taču ienesīgi gan. Un, tā kā Amerikā nozīme ir vienīgi panākumiem, tad Ludvigs, par spīti visam, tiek uzskatīts par kārtīgu cilvēku.

Ļoti bagātajiem amerikāņiem, kujri cel tādas pašas pilis, kādas ir Eiropā, kuri izveido ģimenes ģerboņus un turas pienācīgā attālumā no tautas, lai tādējādi iegūtu augstākās kārtas pārstāvju reputācju, droši vien nav patīkami, ka viņus vienmēr pārstāv trīs kungi, kuru uzvedība viņiem nav pa prātam, jo Pola Geti, Houarda Hjūza un G. L. Hanta personā patiešām milzīgo bagātību Olimpā atrodas cilvēki, kas jau ar savu esamību un izturēšanos vien demonstrē amerikāņu tautas būtību un raksturu tāpat kā to antipodi -rnabagie.

Visbagātākais no šīs «lielās trijotnes» — Pols Geti (viņa īpašumus vērtē parastam cilvēkam grūti aptveramā summā — pusotra miljarda dolāros) — dod priekšroku dzīvei Vecajā Anglijā, nevis Kalifornijā, kur viņa naftas sabiedrība kļūst aizvien* bagātāka arī šefa prombūtnē.

Otrs no «lielās trijotnes» — Houards Hjūzs — mazliet dīvainis. Astoņpadsmit gadu vecumā viņš no tēva mantoja darbgaldu un urbjmašīnu rūpnīcu, kas, pēc speciālistu izteikumiem, zēlusi un plaukusi tāpēc, ka Houards Hjūzs par rūpnīcas darbu nekad nav licies zinis.

Hjūzu interesēja nevis mašīnas, bet gan Holivuda. Viņš nopirka milzīgu kinostudiju, taču drīz vien to nogremdēja. Ar kinoaktrisēm viņš apgājās kā ar verdzenēm, likdams tām mēnešiem ilgi nīkt viesnīcās, kamēr pēkšņi, visbiežāk naktīs, tās atcerējās. Viņš padarīja par kinozvaigzni Džinu Hārlovu, vēlāk viņa vārds bija nesaraujami saistīts ar tādiem kinopasaulē pazīstamiem vārdiem kā Lana Ternere, Olīvija de Hevilenda un Ketrina Hepberna. Tikai viena vienīga simpātiska meitene, kura cerēja taisīt karjeru HoliVudā, negribēja sēdēt dīvaiņa Hjūza arestā Losandželosas viesnīcā «Town House». Viņa no tā aizbēga un izlauza sev ceļu pati; tā bija Džina Lolobridžida.

1938. gadā fanātiskais lidotājs Houards Hjūzs veica laika ziņā rekordlidojumu apkārt zemeslodei, izdarīdams nosēšanos arī Maskavā. Vēlāk Hjūzs kļuva par lielas aviosabiedrības galveno akcionāru, noveda to gandrīz līdz kraham, bija spiests pārdot savu daļu, taču uz rokas skaidrā naudā saņēma milzīgu summu — 546 549 771 dolāru. Nebūt neaprimis, viņš ieguldīja veselu bagātību lidmašīnas būvē (tā bija paredzēta 700 pasažieriem). Šis milzenis tikai vienu reizi uz mirkli atrāvās no skrejceļa, bet tūlīt pat nogāzās zemē un kopš tā laika stingrā slepenībā stāv Longbīčas angārā Kalifornijā; lidmašīnas noslēpumu nav iespējams nopirkt ne par kādiem miljoniem.

Multimiljonāra Houarda Hjūza dīvainībām nav robežu. Viņš, piemēram, ģenerāldirektorus saviem uzņēmumiem pieņem darbā pa telefonu, un tie savu šefu vaigā nekad nav redzējuši. Svarīgas telefona sarunas viņš vienmēr kārto no telefonu automātu būdiņām, jo baidās, ka viņa personiskos telefonus kontrolē nevēlami ļaudis. Reiz vada otrā galā vajadzēja sasaukt veselu sēdi, lai varētu Hjūzam dot atbildi, un viņš visu šo laiku gaidīja telefona būdā. Kad sēde beidzās, kāds neticīgā balsī Hjūzam pārjautāja, vai patiesi viņš pats līdz šim brīdim atrodoties pie aparāta.

Komerciālo sarunu partnerus Hjūzs mēdza uzaicināt pavizināties aizvēsturiskos automobiļos, dažkārt nobraukādams augu nakti, kāju no gāzes pedāļa nenoņēmis, kamēr tie apdulla un deva darījumam savu piekrišanu.

Ziņkārīgi žurnālisti daudzkārt pūlējušies nokļūt Hjūzam uz pēdām, taču kOpš tā laika, kad viņš 1956. gadā pieņēma lēmumu ļaudīs vairs nerādīties, nevienam no tiem ne reizi nav izdevies Hjūzu pamanīt pat pa gabalu. Kādam sevišķi uzmācīgam reportierim Hjūzs nosūtīja čeku par 5000 dolāriem, pievienodams zīmīti ar prasību uz visiem laikiem aizmirst vēlēšanos iegūt interviju. Dažu labu reportieri viņš ir nopircis uz visu mūžu.

Tagad jau vairs nav iespējams precīzi noteikt, kad tas īsti bija, bet reiz Houards Hjūzs nolēma nodibināt pasaulē labāko elektronisko firmu. Tagad viņam Losandželosā pieder ja ne vislabākā, tad viena no labākajām un perspektīvākajām firmām «Hughes' Aircraft», kurai ar aviāciju nav nekā kopīga, vienīgi nosaukums un kura nodarbojas ar mākslīgo Zemes pavadoņu būvi.

Firmas direktori Hjūzu vairākkārt lūguši pieņemt tos komerciālai sarunai, taču Hjūzs tos ne tikai nav pieņēmis, bet nav pat atbildējis uz vēstulēm.

1966. gada 1. decembra rītā Houards Hjūzs noīrēja plašus apartamentus par 250 dolāriem diennaktī Lasvegasas viesnīcā «Desert Inn», kur viņš ieradās ar personisko vilcienu no Bostonas. Viņš aizvilka logiem priekšā biezus aizkarus, aizslēdza durvis un uz telefona zvaniem neatbildeja pat tad, kad zvanīja no viesnīcas direkcijas.

Pēc pieciem mēnešiem viesnīcas direkcija bija spiesta aktīvi rīkoties, lai ar viesi uzņemtu kontaktus, jo uz šo laiku Hjūza aizņemtais numurs jau agrāk bija rezervēts citai personai. Tā kā Hjūzs uz telefona zvaniem nereaģēja, direkcija nolēma pa durvju apakšu iebāzt zīmīti ar lūgumu numuru atbrīvot. Atbilde tika saņemta nekavējoties, dīvainais viesis īsi jautāja: «Cik maksā viesnīca?» Apmulsusi administrācija atbildēja tādā pašā veidā, paziņojot, ka viesnīcas kopējā vērtība ir 13,2 miljoni dolāru. Pēc tam Hjūzs pa durvju apakšu izbāza papīra gabaliņu, uz kura bija uzrakstīts tikai viens vārds — «Nopirku».

Pēc šī notikuma Hjūzs sāka pirkt Lasvegasas viesnīcas un spēļu namus, kā parasti cilvēki iepērk ziemai kartupeļus. Drīz vien viņš te kļuva par lielāko zemes īpašnieku, taču 1970. gada beigās nozuda no Lasvegasas tikpat negaidīti, kā bija tajā ieradies. Nav šaubu, ka Hjūzs ir visbagātākais savādnieks pasaulē un viņa īpašumi, kas līdzinās 1,3 miljardiem dolāru, nav mazāki kā Polam Geti.

Mēs tik sīki stāstām par Houardu Hjūzu tāpēc, ka bagātnieka dzīvē izpaužas viena no pašām būtiskākajām amerikāņu īstenības iezīmēm. Šis avantūristiskais dzīves stāsts liecina, ka Amerikā finansu aristokrāti var ciest neveiksmi komerciālajā sfērā, taču kaklu viņi sev nelauž un tas paliek vesels pat tādos kritienos, kas citiem ir nāvējoši.

Trešais Amerikas finansu aristokrātijas hierarhijā — astoņdesmit gadus vecais teksasietis G. L. Hants personificē izmanīgu cilvēku biznesā un profānu politikā. Šis sirmgalvis ar zīdaiņa seju un dienvidnieka akcentu (viņš runā tā, it kā viņam mutē būtu karsts kartupelis) uzskata sevi par visbagātāko amerikāni, un tas, ka tieši Pols Geti tomēr ir mazliet bagātāks par viņu, sāpīgi dzeļ teksasieša patmīlību.

Hants ir «patriots», turklāt labējais. Viņam spokojas, ka viņa valsti no visām pusēm apdraud kreisie, tāpēc viņš tos neieredz. Dalasā viņa nama priekšā ģimenes lokā tiek uzvilkts un nolaists nacionālais karogs. Karogs viņam ir svētums, Hants jūt bijību pret to un tic tam kā dievam, ko uzskata par kapitālisma krusttēvu.

Hants saskata tiešu sakaru starp kreisajiem, liberāļiem un ateistiem, kas it kā gribot Amerikā izdarīt apvērsumu un tādējādi apdraudēt viņa bagātību. Lai stātos pretī šādām briesmām, Hants nodarbojas ar politiku.

Viņš algo lielu grupu komentētāju un žurnālistu, kas acīmredzot veido visbezjēdzīgāko politisko radioprogrammu, kāda jebkad ir translēta šajā bezjēdzīgu radioprogrammu bagātajā valstī. To sauc «Dzīves ceļš», to pārraida daudzas raidstacijas, un tā ataino Hanta filozofiju par «labo dieviņu», kurš mīl tos, kas prot taisīt naudu.

Kad ASV Augstākā tiesa pieņēma lēmumu, ka skolās pirms stundu sākuma nav obligāti jāskaita lūgšana, tad naftas rūpnieks Hants domāja, ka viņa valstij dots trieciens pašā sirdī. Džona F. Kenedija laikā Hants bija ļoti noraizējies par prezidenta sociālajām tendencēm. Pēdējais valsts darbinieks, kurš, pēc Hanta domām, patiesi spēja Amerikas Savienotās Valstis vest pa «pareizu kursu», bija ģenerālis Makarturs. Vismaz Hants sāka domāt par ģenerāļa kandidatūras izvirzīšanu prezidenta postenim. Viņš ļoti cienīja arī ģenerāli Vokeru, kuram savu fašistisko uzskatu dēļ vajadzēja aiziet pensijā. Hants šo faktu uztvēra kā jaunu apliecinājumu tam, ka kreisie veic graujošu darbību pat bruņotajos spēkos.

Hants dzīvo namā, kas ir Džordža Vašingtona villas kopija, un bez tam Dalasā īrē dzīvokli «First National Bank» debesskrāpja 29. stāvā.

Viņa intereses nebūt neaprobežojas ar naftu, kaut arī naftas uzņēmumi veido Hanta bagātības pamatu. Viņa uzņēmumos ražo arī dažādus pārtikas produktus. Taču viņš pats savā uzturā vadās pēc principiem, kas ir tikpat nelokāmi, cik precīzas ir viņa firmu bilances. Taču jebkurš, kam vien ir kaut cik minimāli izkoptas prasības pret dzīvi, šausmās bēgtu kaut vai, piemēram, no brokastošanas pie Hanta.

Miljardieris Hants principā brauc ar veciem automobiļiem, turklāt iztiek bez šofera. Viņš labprāt stāsta, ka bijis kādreiz gans un trauku mazgātājs. Otrajās brokastīs viņš ēd mazas sviestmaizītes, kuras, papīrā ietītas, nēsā sev līdzi.

Cīņu pret nabadzību, ko gribēja uzsākt Džons F. Kenedijs, Hants uzņēma kā skandālu, jo šāda cīņa ir pretrunā ar visu, kam viņš tic. Bet viņš tic tam, ka jebkurš gans var kļūt par miljardieri, kā par miljardieri kļuvis viņš pats. Neviens no Hanta radioprogrammas «Dzīves ceļš» klausītājiem nebrīnīsies, ja par ASV prezidentu kādreiz kļūs Džordžs Volless, ko atbalsta Dalasas bagātākais cilvēks.

Pols Geti un Houards Hjūzs ir bagāti kopš dzimšanas, viņi ir saņēmuši milzīgus mantojumus. G. L. Hantu bagātu padarījusi laimīga nejaušība, kas saistīta ar naftas urbuma iegādāšanos Teksasā un devusi vielu nebeidzamai leģendai, ka Amerikā jebkurš trauku mazgātājs var kļūt par miljonāru. Taču to amerikāņu, kuriem patiesi izdevies uzrausties pašā sabiedrības virsotnē, ir krietni mazāk nekā cilvēku, kas, piemēram, Vācijā iedzīvojušies solīdā bagātībā, piedaloties naudas spēlē zirgu skriešanās sacīkstēs.

Neoficiālajā ļoti bagāto amerikāņu sarakstā laikam gan nav neviena, kas bagātības kalngalos būtu uzkāpis tieši pēdējos gadu desmitos. Toties statistika liecina, ka to vidū, kuri cīnās par pirmo miljonu, bankrots vai kapitulācija ir tikpat izplatīta parādība kā ziemā iesnas, jo jaunnodibināta amerikāņu firma, kas cer ar lielo dolāru iegūt lielo laimi, pastāv vidēji nedaudz ilgāk par sešiem gadiem. 1969. gadā vien bankrotēja 4550 firmu — tās kļuva par upuri saviem varenākajiem konkurentiem, tiem, kas nevis iekaro tirgu ar labākas kvalitātes precēm, bet gan nopērk to.

31 miljons amerikāņu ir akciju īpašnieki. Taču būtu naivi domāt, ka Savienotajās Valstīs izplatīts «tautas kapitālisms». Patiesībā vairākumam no minētā 31 miljona šo akciju kopējā vērtība nepārsniedz 10 tūkstošus dolāru, turklāt ievērojama daļa no šī vairākuma ir miniakcionāri.

Pēc amerikāņu ekonomikas žurnāla «Fortune» ziņām, 1373 tūkstoši cilvēku Amerikas Savienotajās Valstīs dzīvo labi un viņu gada ienākumi sasniedz 25 tūkstošus dolāru un vairāk. Ja ņem vērā, ka ASV iedzīvotāju skaits ir apmēram 210 miljoni, tad dziļi iesakņojusies tēze par to, ka Amerikā bagātība aptver plašus iedzīvotāju slāņus, nav nekas cits kā pasaka.

Vidusmēra amerikānis ne tikvien nav bagāts, bet viņš ir arī apkrauts parādiem, turklāt reizēm lieliem un 'nomācošiem. 33 miljoni amerikāņu ģimeņu dzīvo parādos, viņu parādi sasniedz fenomenālu summu — 400 miljardus dolāru.

Lielum lielā daļa amerikāņu tūristu, uz kuriem visā pasaulē raugās ar skaudību, kā uz turīgiem dzīves baudītājiem un pasaules apceļotājiem, savos braucienos dodas pēc principa «brauc tagad — samaksāsi pēc tam».

Puse amerikāņu ģimeņu nespēj iemaksāt par maju vai dzīvokli, kuri tiek celti, lai likvidētu pilsētās visai izplatīto dzīvokļu krīzi.

Gandrīz trešā daļa iedzīvotāju vienā no pasaules bagātākajām valstīm — ASV — ir spiesta samierināties ar dzīves līmeni, kas bieži vien daudz zemāks nekā tas, ko valdība uzskata par nabadzības robežu. 20 vai 30 miljoni cilvēku cieš trūkumu, daudzi dzīvo tādā nabadzībā, kādu — vismaz Eiropas valstīs — vairs nevar sastapt.

Valsti pārvalda bagātie. Amerikas senātā — «pasaules izredzēto klubā» — procentuālā ziņā ir vairāk miljonāru nekā jebkuras citas pasaules valsts parlamentā. Abu lielo partiju politiskās mašīnas atrodas tādu cilvēku rokās, kas bagātību ieguvuši vai to mantojuši un, protams, grib to saglabāt un aizsargāt arī politiski. Un, ja Amerikas politikas priekšgalā pat nebūtu bagātnieku, tik un tā pastāvētu mazākuma bloks, kurš, kaut arī veido nepilnus trīs procentus no iedzīvotāju skaita, taču kontrolē apmēram divas trešdaļas tautas mantas. Šā mazākuma vidū savukārt ir saujiņa cilvēku — ne vairāk, cik var saiet mazās kluba telpās, — kuru rokās koncentrēta lielāka ekonomiskā un politiskā vara, nekā tas varētu būt lietderīgi.

Šie cilvēki vienmēr rīkojušies atbilstoši principam, kas visā valstī iesakņojies un guvis atzinību, — vajag ņemt visu, ko vien spēj, un, ja izdodas, tad vēl mazliet.

Bagātības pamati daudziem no viņiem likti jau tai laikā, kad valdības sauca palīgā nacionālo gvardi, lai apspiestu strādniekus, kas pasludināja streikus, tādējādi atbalstot prasību par darba algas paaugstināšanu, vai uzdrošinājās nodibināt arodbiedrību. Dažs labs tika pie mantības tai laikā, kad bija pieņemts par streiklaužiem izmantot ieslodzītos. Citi bagātībā iedzīvojās karos. G. L. Hants otrā pasaules kara laikā bija lielākais naftas piegādātājs amerikāņu armijai. Bruņošanās un kari ļāva nopelnīt milzīgas naudas summas Diponiem. Arī Houards Hjūzs var atļauties taisīt savus jokus Lasvegasā tāpēc, ka viņam piederošā sabiedrība «Hughes' Aircraft» palaikam ievākuši bagātu ražu bruņošanās druvā.

Liela daļa bagātības Amerikā iegūta ar metodi, kurai nav nekā kopīga ar brīvu un godīgu konkurenci un kura drīzāk atgādina rupju kautiņu vai brīvo cīņu, kas turpinās visu mūžu. Laikam gan nav nevienas vairāk vai mazāk ievērojamas firmas, kas vismaz reizi, bet lielākoties desmitiem reižu nepārkāptu pastāvošos likumus, lai vairotu savus ienākumus uz citu rēķina. Amerikas ekonomika daudzējādi atgādina zooloģisko dārzu, kur par uzraugiem ieceltas hiēnas. Pēc speciālistu do mām, lielo monopolu sazvērestības dēļ cenu ziņā amerikāņi cieš zaudējumus, kas līdzinās 6 procentiem nacionālā ienākuma. 200 rūpniecības gigantu kontrolē divas trešdaļas visu ražošanas uzņēmumu, tikai četras sabiedrības valda automobiļu un alumīnija, kvēlsjJjUdžu un pārtikas produktu tirgū. Tas ir pārāk maz īstai konkurences cīņai, kas orientējas uz tirgu. Giganti var noteikt jebkuru tiem izdevīgu cenu, un neviens tos nespēj kavēt, jo vairāk valdība, kas nemaz negrib to darīt, tāpēc ka jau sen darbojas kā monopolu aģente un rupjā spēka protektore ekonomikā.

Kaut gan Amerikas bagātnieki ar lieliem panākumiem rausuši, cik spējuši, viņi tomēr atstājuši diezgan patīkamu iespaidu uz tiem, uz kuru rēķina iedzīvojušies. To nav grūti izskaidrot: Amerikas naudasmaisi ļoti labi apguvuši humānu žestu mākslu — ņemdami daudz un paklusām, viņi pretī dod kādu nieku, taču to dara ar lielu pompu.

Patiešām, turīgie amerikāņi savai valstij ir ziedojuši lielas vērtības. Par viņu līdzekļiem medicīnas iestādes pētī baismu slimību noslēpumus. Lielākā daļa slimnīcu, universitāšu un institūtu izveidota ar bagātnieku līdzdalību. Savienoto Valstu muzejos ir daudz gleznu, ko dāvinājuši bagāti mecenāti.

Pilsētās, kur notiek šāda dāvināšana, avīzes ceļ mecenātu vai debesīs, bet pats bagātnieks, pēc dāvanas pasniegšanas dzerdams tradicionālo kokteili, kautri atvaira vietējās varas iestāžu un muzeja pateicību.

Šādai «kautrībai» visai nozīmīgs iemesls: dāvināto gleznu mecenāts pircis par 100 tūkstošiem dolāru, bet dāvināšanas rakstā uzrādījis 400 tūkstošus dolāru lielu cenu; tādējādi viņš paglābis no aplikšanas ar nodokļiem starpību 300 tūkstošu dolāru apmērā.

Protams, amerikāņu bagātnieku vidū gadās arī filantropi, taču tie sastopami tikpat reti kā albīni dabā.

Ziedojumos atdodams kādu nieku no tā, ko iepriekš ar nežēlīgām, barbariskām metodēm salaupījis, amerikāņu bagātnieks vadās pēc aprēķina, tāpat kā mantu gādājot. Kad viņš kaut ko dod, viņš būtībā dara to, ko tik un tā būtu spiests darīt pašreklāmas interesēs.

Līdzekli, ko bagātnieki investējuši pašreklāmai, kapitālistiskās sistēmas stiprināšanai kalpo apmēram tāpat kā kongresa vairākuma pārliecība, ka viss, kas labs bagātniekiem, ir labs arī valstij. Lai gan kongresa locekļu mazākums izteica protestus, kongress ar virkni likumu sekmējis to, ka bagātnieki var izvairīties no noteiktās nodokļu aplikšanas kārtības, turpretim pārējiem amerikāņiem tas plēš vai pēdējo kreklu no muguras nost.

Saskaņā ar neapšaubāmiem aprēķiniem superbagātnieki, kas piesavinājušies divas trešdaļas valsts bagātību, bet veido tikai vienu procentu tās iedzīvotāju, maksā mazāk par vienu piektdaļu no visas valstī iekasētās nodokļu summas. Taču arī šo pieticīgo tiesu viņi ar cenu palīdzību uzveļ tautas pleciem, un tauta, par spīti visam, reklāmas kauju bungu dārdoņas pavadījumā nemitējas bagātnieku interesēs celt vai debesīs savu kapitālistisko ekonomiku kā visdiženāko atklājumu pēc riteņa izgudrošanas. Savienotajās Valstīs ir miljonāri, kas daudzus gadus nav maksājuši ne centa nodokļu, jo ar slīpētu advokātu palīdzību pratuši attiecīgos likumus apiet.

Kad amerikāņu lielbagātnieki ziedo kādu mazumiņu slimnīcas celtniecībai un tādējādi ieraksta savu vārdu pilsētas labdarības vēsturē, tad viņi līdzinās augstiem ierēdņiem Bonnā, kuri Sarkanajam Krustam parastās vienas markas vietā ziedo divas.

Milzīgās bagātības, salīdzinājumā ar kurām lielo vācu koncernu īpašumi ir tikai sauja zemesriekstu, Amerikas Savienotajās Valstīs izveidojās tais laikos, kad federālie nodokļi vispār nepastāvēja. Šīs bagātības tika saraustas, ārkārtīgi nežēlīgi ekspluatējot strādniekus un kalpotājus. Bagātnieku dibinātie dažādie «fondi» ir Amerikai tikpat raksturīga parādība kā satriecošā nabadzība.

Amerikas Savienotajās Valstīs pastāv apmēram 50 tūkstoši dažādu «fondu», un to skaits pieaug, tāpēc ka tie kļuvuši ne vien par ārkārtīgi efektīvu reklāmu, bet arī par lielisku aizsegu, aiz kura kā aiz sabiedriski derīga pasākuma maskējoties, var veikt izdevīgas operācijas.

Joprojām saglabājies priekšstats, ka fondi ir sabiedriski lietderīgi. Patiesi, fonds, kas nosaukts tērauda karaļa Endrū Kārnegija vārdā — viņš savu metalurģisko rūpnīcu strādniekiem lika strādāt vaiga sviedros 72 stundas nedēļā par 10 dolāriem —, finansēja Mirdala komisijas klasisko ziņojumu par nēģeru stāvokli Amerikā. Rokfellera fondam, kas nosaukts Džona D. Rokfellera I vārdā — dzīvs būdams, viņš bija ļoti nepopulārs —, pasaule ir pateicību parādā par gūtajiem panākumiem cīņā pret malāriju un dzelteno drudzi. Amerikas fondu gigants — Forda fonds, kura kapitāls sasniedz apmēram 3,5 miljardus dolāru, finansē vairākus lieliskus projektus.

Šo fondu objektīvā nozīme nav apšaubāma, tāpat kā nav apšaubāms, ka šo fondu izveidošana kļuvusi iespējama tikai tāpēc, ka to dibinātāji pastāvīgi piesavinājušies visu, ko vien varējuši, un valsts to ir sekmējusi. Starp citu, jau pašā sākumā bija skaidrs, ka fondi ir labs bizness.

Fondi pārvērš kapitālā visu, kas ietaupīts uz nodokļiem, no kuriem tie pilnīgi atbrīvoti. Tie izvieto pasūtījumus pētījumiem, kuru rezultāti bieži vien nodrošina fondu altruistiskajiem dibinātājiem jaunas iespējas viņu saimnieciskajā darbībā. Fondi dāvā kapitālus saviem dibinātājiem jebkurā laikā un jebkurā daudzumā. Fondi piešķir izdevīgus aizdevumus. Tāpat ir zināms, ka fondi kopīgi ar CIP nežēlo pūles, lai pārliecinātu pasauli par «ASV ekonomiskās un sabiedriskās iekārtas pārākumu» un tādējādi Ameriku pasargātu no reformisma rēga, kas klīst pa Eiropu, un uzveiktu komunismu.

Tas, ka bagātnieki dibina fondus, nebūt nenozīmē, ka viņi gribētu labot nodarīto netaisnību. Atbilstoši šajā zemē pieņemtajai morālei bagātnieki vispār nevar izdarīt neko netaisnīgu un nekad tā nav rīkojušies, tāpēc arī viņiem nav nekāda pamata kaut ko labot. Fondi nav ari upuris, nav kapitālistiska solidaritāte. Tie gluži vienkārši ir druskas no kungu galda, kuras ar pateicību uzlasa ļaudis, kam ar diezgan labām sekmēm iestāstīts, ka pasaule kļūtu par paradīzi, ja tā galu galā sāktu dzīvot pēc tiem principiem, kuri pastāv Savienotajās Valstīs un kurus diezgan iespaidīgi pārstāv tie trīs, kas atrodas Amerikas visbagātāko cilvēku saraksta sākumā.

NĒĢERI

Ja pašreizējā tendence rasu savstarpējo attiecību attīstībā Savienotajās Valstīs saglabāsies arī turpmāk, nēģeri var cerēt, ka 1992. gadā viņi būs līdztiesīgi ar baltajiem, kad pretendēs uz vakantu kalpotāja vietu kādā firmā. 2005. gadā nēģeriem būs vienlīdzīgas tiesības ar baltajiem — ja viņiem būs vienādas dotības —, kad viņi gribēs ieņemt speciālista vietu. 2017. gadā var sagaidīt, ka nēģeri būs līdztiesīgi pretendēt uz vakantu ārsta vai arhitekta, māklera vai inženiera vietu. Bet 2370. gadā nēģeriem būs vienlīdzīgas tiesības ar baltajiem, kad runa ies par direktora posteni vai pat par privātuzņēmuma dibināšanu. Tādas prognozes izteicis profesors Tomass Petigrū.

Petigrū paredzējumus publicēja korporācijas «Rand» prognozēšanas institūts Santamonikā, Kalifornijas štatā; tie bija ievietoti arī vairākās avīzēs, bet lielākā daja lasītāju drīz vien atkal tos aizmirsīs.

Vairums nēģeru tos nav pat lasījuši. Geto vispār avīzes nelasa, gluži tāpat kā nožēlojamās koka būdās Alabamā un Misisipi, Arkanzasā un Džordžijā, Teksasā un Florīdā, kur dzīvo nēģeri; viņiem nav naudas avīzēm: viņiem tik tikko pietiek naudas pašam nepieciešamākajam.

Dr. Daniels Tompsons izlasīja Petigrū prognozes, un tās neradīja viņā izbrīnu. Viņš bija Dilardas universitātes pasniedzējs; tā ir nēģeru universitāte Jaunorleānas priekšpilsētā. Protams, tā nav tik slavena kā Harvarda universitāte, tomēr daudziem nēģeriem tas ir lolots mērķis.

Dr. Daniels Tompsons bija nēģeris, tāpat kā viņa studenti. Viņš tiešām labi zināja to, ko paredzēja nākotnē viņa baltais kolēģis. Tikai Tompsonam acīmredzot labāk nekā baltajam zinātniekam bija zināms, ko nozīmē nēģeru diskriminācija mūsdienu amerikāņu sabiedrībā. Viņš zināja, ka melnais amerikānis jūtas bezspēcīgs, vājš pat tad, ja viņam ir vareni muskuļi, ka viņam nav nekādu iespēju nodrošināt ģimenei kaut cik pieticīgu labklājību.

Tompsons norādīja uz tiešu sakaru starp nēģeru vidū plaši izplatīto hronisko bezdarbu un to, ka arvien vairāk nēģeru bērnu ir spiesti pārāk agri pamest skolas, lai kaut mazliet nopelnītu iztikai.

Nēģeru grūtais ceļš, teica šis profesors, jau tā ir bijis pārāk garš, nēģeris negaidīs līdz 2005. gadam, lai viņu uzskatītu par līdztiesīgu pretendentu uz vakantu speciālista vietu, viņam vajadzīgs darbs tūlīt, nekavējoties, un viņš prasa, lai balto cilvēku sabiedrība beidzot to saprastu.

Bet šī sabiedrība to nesaprot. Nesen tā Palmbīčā no diviem bāriem izsvieda slaveno beisbolistu Moriju Vilšu, kuram pati bija vētraini aplaudējusi sporta laukumā, jo nēģeri bārā nav vēlami. Šī sabiedrība Pensakolā, Florīdas štatā, padzina no bāra gaisa kara spēku pulkvedi Dānieļu Džeimsu, jo ari Džeimss ir nēģeris. Arī Jaunorleānā, netālu no tās vietas, kur dzīvo Dr. Daniels Tompsons, baltie aizcērt bāru un restorānu durvis nēģeru priekšā. Daži no šiem restorāniem gan formāli neliedz ifeeju nēģeriem, bet, ja nēģeris tur ieietu, viņš neizbēgami justos kā algādzis muižnieka dzīrēs.

Nēģeri nedrīkst apmesties balto cilvēku dzīvojamos kvartālos, viņiem tiek liegts darbs. 12 procentu Amerikas iedzīvotāju ir nēģeri, bet tikai 2,5 procenti no viņiem strādā komerciālajā pasaulē, pie tam uz šiem 2,5 procentiem ir tikai viens procents kapitāla apgrozījuma valstī un tie kontrolē tikai pusprocentu no visiem privātīpašumiem Savienotajās Valstīs; prezidents Niksons ar lepnumu to dēvēja par «melno kapitālismu», uzskatīja par pierādījumu tam, ka arī nēģeri var gūt panākumus.

Bet ne tikai minimāls ir nēģeru procents starp tiem amerikāņiem, kuri «gūst panākumus», pat nēģeru piramīdas virsotne ir pakļauta diskriminācijai, arī turīgais nēģeris nevar brīvi izvēlēties dzīvesvietu: allaž ir kādas barjeras, kuras nav iespējams pārvarēt. Galu galā pat uz turīgu nēģeri attiecas principi, kas pastāv valstī kopš 1620. gada, kad tika ievesti pirmie vergi:

«Ja tu balts, tu visur vēlams;

Ja tu brūns, nu, paliec vien;

Bet, ja melns, tad vācies prom!»

Tiesa gan, baltā Amerika piešķīra nēģerim Karlam Rovenam vēstnieka posteni, bet, kad viņš atgriezās no ārzemēm dzimtajā Vašingtonā, klubs «Kosmoss» atteicās uzņemt viņu par savu biedru, jo šajā klubā nēģeriem taču nav vietas; daudzos klubos nēģeriem liegta ieeja, viņus tur pieņem vienīgi darbā par viesmīļiem vai tualetes telpu apkalpotājiem.

90 procenti Amerikas privāto klubu joprojām ir nepieejami kastu cietokšņi valstī, kas nenogurstoši cildina sevi par paraugzemi, kurā mierīgi sadzīvo līdzās no visiem pasaules nostūriem atbraukuši cilvēki. Pēc sociologa Klīvlenda Eimerija datiem, 90 procentos klubu valda antisemītisms un, protams, segregācija.

Turīgi nēģeri var samierināties ar to, ka viņus neuzņem kādā klubā, nejauj spēlēt tenisa laukumā vai peldēt baseinā. Bet nabadzīgie nēģeri — kaut vai, piemēram, Pitsburgā — nevar samierināties ar to, ka viņiem nedod iespēju strādāt.

Hilas kvartāls Pitsburgā ir līdzīgs Hārlemai Ņujorkā, Roksberijai — Bostonā, Sautsaidai — Čikāgā. Hilā valda bezdarbs un netīrība, tur mudž no žurkām. Bet Hilā dzīvo cilvēki, kuri grib dzīvē kaut ko sasniegt. Te dzīvo melnie vīrieši, kuriem nav patīkami dzirdēt pārmetumus, ka viņi ir neveiksminieki, nespējīgi uzturēt ģimeni.

Un, lūk, Hilas kvartāla vīrieši pulcējas garā kolonnā rn dodas uz balto Pitsburgu, viņi soļo uz būvlaukumiem, kur baltā Amerika kā jaunu sava talantīguma un lietpratības simbolu ceļ 65 stāvu ēku «United States Steel Building» un citus debesskrāpjus, no kuriem pēc tam varēs pamest skatienu uz Hilas kvartālu. Šai celtniecībai tiks iztērēts pusotra miljona dolāru.

— Mēs prasām darbu! — sauc nēģeri no Hilas kvartāla. — Mēs prasām darbu!

Viņi dodas uz būvlaukumiem, viņi nebeidz atkārtot, ka grib darbu.

— Mums nav vajadzīgi labdarības pabalsti, — viņi saka. — Vai jūs saprotat, ka mums nav vajadzīgi tādi pabalsti? Mums vajag darbu!

Pitsburgā ir 30 tūkstoši vietu celtniecības darbos. Hilas kvartāla nēģeri no tām pieprasīja sev 2500 vietu. 2500 no 30 tūkstošiem darbavietu aptuveni atbilstu pilsētā dzīvojošo nēģeru procentam. Bet ar to neviens negrib rēķināties, turklāt netikai Pitsburgā vien. Dažas amerikāņu arodbiedrības neuzņem nēģerus savās organizācijās, bet tas nozīmē, ka nēģeri nevar atrast darbu tajās nozarēs, kuras aptver šīs arodbiedrības. Viņiem nekas cits neatliek kā nīkt Hilas, Hārlemas vai Roksberijas kvartālos vai strādāt visnetīrāko darbu, kāds vien valstī atrodams.

Nēģera traģiskais liktenis Savienotajās Valstīs sakņojas tālā senatnē, viņa nabadzība nav nekas jauns, tā viņam seko no tiem laikiem, kad viņu ieveda Amerikā XVII gadsimta sākumā. Balto cilvēku sabiedrībā viņš vienmēr ir ieņēmis pēdējo vietu, pat sliktāku nekā nēģeriete verdzības laikos.

Viņš strādāja uz lauka, viņam nebija sava vārda, viņu sauca tikai par «boy», lai arī cik pieaudzis, vīrišķīgs un stiprs viņš bija. Baltais saimnieks varēja aizliegt nēģerim precēties, varēja aizliegt viņam mācīties lasīt un rakstīt; nēģeris nedrīkstēja apmeklēt baznīcu, uzturēties saimnieka mājā. Ja viņam tomēr atļāva precēties un pasaulē nāca bērni, saimnieks varēja bērnus pārdot. Un, ja bērni bija piemēroti fiziskam darbam, pārdot viņus bija tikpat izdevīgi kā labu darba zirgu kumeļus; tas reizēm deva saimniekam prāvus ienākumus.

Nēģeris nepiederēja pats sev, bet, ja viņš tomēr izrādīja lepnumu, tad saimnieks tūdaļ cietsirdīgi izrēķinājās ar viņu; vergi nedrīkst būt lepni.

Amerikāņu nēģera biogrāfija — tie ir nebeidzami pazemojumi, pārestība, ņirgāšanās līdz pat šai dienai. Viņu linčoja, slepkavoja, apvainoja. Kad viņš beidzot formāli kļuva brīvs, šī cietsirdīgā amerikāņu brīvība viņam atnesa tikai jaunus pazemojumus, pārestību un ņirgāšanos.

No 6338 Amerikas raidstacijām tikai 11 pieder krāsainajiem, bet ņo 690 komerciālajām televīzijas stacijām nav nevienas, kura piederētu nēģerim.

Starp žurnālistiem, kuri ietekmē sabiedriskās domas veidošanos, nēģeru ir tikai 5 procenti, turklāt lielākā da]a no tiem ieņem nenozīmīgus amatus, tiem nav nekādas autoritātes. Viņiem atļauj ieņemt šos amatus tikai tāpēc, lai varētu uz viņiem atsaukties, kad organizācijas, kas cīnās par pilsoņu tiesībām, izvirza jautājumu par nēģeru nodarbinātību. Avīze «New York Times», kurai patīk sevi dēvēt par krāsaino iedzīvotāju brīvības un vienlīdzības aizstāvi un kura sevi uzskata par nācijas sirdsapziņu, savās mājās rīkojas pavisam citādi: starp 374 redaktoriem un reportieriem ir tikai 13 nēģeru. Bet žurnāls «Readers Digest», kas nepaguris salkaniem vārdiem stāsta pasaulei par šķietamo amerikāņu tautas mierīgo līdzāspastāvēšanu, nēģerim piešķīris tikai vienu kaut cik nozīmīgu amatu.

Nēģeru ir aptuveni tikai 1 procents no visiem doktorandiem, mazāk par trim procentiem studentu, kas mācās medicīnu un tieslietas, mazāk par trim procentiem studentu, kas mācās slavenās universitātēs kopā ar baltajiem. Ņujorkā no 893 skolu direktoriem ir tikai 24 nēģeri, mākslas nozarē no 968 stipendiātiem — tikai 35 nēģeri; valstī no 300 tūkstošiem advokātu ir tikai 3000 nēģeru.

459 federālo tiesnešu vidū ir tikai 22 nēģeri. Baltie stingri tur savās rokās zemāko tiesas orgānu darbību, jo no 12 tūkstošiem štatu un pilsētu tiesnešu ir tikai 178 nēģeri.

Tur, kur var labi nopelnīt, nēģeri nepavisam nav pārstāvēti proporcionālā skaitā, varbūt vienīgi izņemot sportu: bez nēģeriem taču nevarēs uzvarēt basketbola mačos, un bez melno atlētu piedalīšanās grūti Olimpiskajās spēlēs sacensties ar Padomju Savienību un citām valstīm, tāpēc nākas vien aicināt nēģerus. Pie tam, ja nēģeris pārstāv valsti sacīkstēs, tas atstāj labvēlīgu un nomierinošu ietekmi uz nēģeru geto: pēc tam taču uz šiem geto var aizsūtīt melnos sportistus «gara pacilāšanai».

SATURS

Ievads…

Pasaules lielvalsts: saldās runas un lielā runga .

Vašingtona, Kolumbijas apgabals: iekšēji satrunējusi

pilsēta

Korupcija

Varmācība…

Bizness…

Sabiedrība

Indiāņi…

Reliģija…

Bruņotie Spēki

Militāri rūpnieciskais komplekss…

Mafija……

Cietumi

Sports………

Nabadzība…

Bagātība……

Nēģeri……

Рольф Винтер КОШМАРЫ АМЕРИКИ Издательство «Лиесма» Рига 1978

На латышском языке Перевод с русского К. Стребейко Художиик X. Пурвиньш

Rolfs Vlnters AMERIKAS BIEDI

Redaktore L. Riekstiņa. Māksi, redaktors A. Klodāns. Tehn. redaktore V. Brālēna.

Korektore I. Kalniņa. Nodota salikšanai 1975. g. 16. Jūlijā. Parakstīta Iespiešanai 1976. g. 7. janvārī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 3, formāts 84X108/32. 6,59 fiz. iespiedi.; 10,92 uzsk. iespiedi.; 1 1 02 Izdevn. I. Metiens 75 000 eks. Maksā 56 кар. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padumju bulv. 24. Izdevn. Nr. 44/27529-PcJ-63. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40, pašūt. Nr. 2520-Ļ. Iespiesta no matricēm Izdevniecības «Radjanska Ukraina» ar Ļeņina ordeni apbalvota Preses kombināta tipogrāfijā № 2 Kijevā, Anri Barbisa Ielā 51/2.

Nr. no2.

Content

Vinters Rolfs Amerikas biedi

PASAULES LIELVALSTS: SALDĀS RUNAS UN LIELĀ RUNGA

VAŠINGTONA, KOLUMBIJAS APGABALS: IEKŠĒJI SATRUNĒJUSI PILSĒTA

KORUPCIJA

VARMACĪBA

BIZNESS

SABIEDRĪBA

INDIĀŅI

RELIĢIJA

BRUŅOTIE SPĒKI

MILITĀRI RŪPNIECISKAIS KOMPLEKSS

MAFIJA

CIETUMI

SPORTS

NABADZĪBA

BAGĀTĪBA

NĒĢERI

SATURS