Belaščenko Toms Kirila dēls

ASV - 200 gadu, 200 karu(T.Belascenko)

Belaščenko Toms Kirila dēls

ASV: 200 gadu — 200 karu.

IEVADS

Vairāk nekā 200 gadu pastāv Amerikas Savienotās Valstis — viena no vislielākajām pasaules kapitālistiskajām valstīm. Tā ir bagāta, attīstīta industriāla valsts, kas plešas no Atlantijas okeāna līdz Klusā okeāna krastiem, no ne pārāk augstajiem, skujkoku mežu klātajiem Apalaču kalniem ziemeļaustrumos līdz Arizonas un Ņūmeksikas izdegušajiem tuksnešiem.

Amerikas Savienotajās Valstīs dzīvo vairāk nekā 220 miljonu cilvēku. Tur ražo apmēram pusi no kapitālistiskās pasaules rūpniecības produkcijas. Šī industriālā varenība ir daudzu vienkāršo amerikāņu paaudžu darba rezultāts. Viņi cēluši lielās pilsētas un modernos autoceļus, elektrostacijas un rūpnīcas, šahtas un aerodromus. Mūsdienu cilvēce ciena amerikāņu tautas sasniegumus, pienācīgi godā tās vēsturi. Pasaule piemin daudzu izcilu Amerikas dēlu vārdus. Tie ir Džordžs Vašingtons, Ābrams Linkolns, Džordžs Bells, Tomass Edisons, Džo Hils, Džons Rīds, Viljams Fosters, pasaule zina par Gesa Hola, Andželas Deivisas un daudzu citu amerikāņu izcilo darbību.

Taču pasaule pazīst arī citas Savienotās Valstis — fašistisko «vanagu», kukluksklana rasistu, ultralabējās «Džona Bērča biedrības» reakcionāru, Pentagona atom-maniaku un militāri rūpnieciskā kompleksa militāristu valsti.

Savas pastāvēšanas divsimt gados ASV ne tikai attīstījušas savu industriju, cēlušas pilsētas, arušas laukus, bet arī nekautrīgi ielauzušās svešās zemēs, uzpirkušas to valdības, sagrābušas galvenās pozīcijas ekonomikā, iekļuvušas propagandas orgānos. Ar dolāra, melu un šantāžas palīdzību tās piesavinājās svešas zemes, bet, ja tas neizdevās, devās uz svešo valsti ar ieročiem rokās, ar uguni un zobenu paverdzināja tautu, slīcināja asinīs tās suverenitāti un brīvību. Divu gadsimtu laikā Amerikas Savienoto Valstu teritorija gandrīz divkārt paplašinājusies, un tas panākts ar vairāk nekā 200 karu, bruņotu intervenciju un militāru avantūru palīdzību.

Daudzu valstu tautas uz savas ādas izbaudījušas Savienoto Valstu politikas agresīvo raksturu. Pat oficiālā amerikāņu historiogrāfija ir spiesta atzīt, ka tikai XIX gadsimtā vien ASV bruņotie spēki piedalījušies gandrīz 120 iekarošanas karos, vairāk nekā 8600 karagājienos, bruņotos iebrukumos, desanta izcelšanā svešā teritorijā un citās operācijās Eiropā, Āzijā, Āfrikā un Latīņamerikā. XIX gadsimta beigas vainagoja imperiālistiskais karš pret Spāniju, kuru ASV izraisīja nolūkā sagrābt Spānijas koloniālos īpašumus. Tūlīt pēc tam amerikāņu imperiālisms veica plašas kolonizēšanas operācijas pret patriotiskajiem spēkiem Ķīnā (1900—1905), izcīnīja agresīvus karus pret Meksiku (1914), Haiti (1914—1916), Dominikanas Republiku (1916), Kubu (1917—1922) un citām valstīm, apspieda nacionālās atbrīvošanās kustību Gvatemalā, Nika-ragvā, no jauna izcēla karaspēku Kubā, Haiti, Dominikanas Republikā (1919—1926).

Kaunpilna loma Amerikas Savienoto Valstu imperiālistiem bija bruņotajā intervencijā pret jauno Padomju Republiku 1918.—1922. gadā. Tajā piedalījās arī Anglijas, Francijas un citu valstu valdošās aprindas. Kopumā laikposmā no XX gadsimta sākuma līdz otrajam pasaules karam ASV tieši vai atbalstot savus ielikteņus piedalījušās vairāk nekā 30 karos, nacionālās atbrīvošanās spēku apspiešanā, koloniālajos karos un citās agresīvās akcijās.

Vēl vairāk amerikāņu imperiālisma agresivitāte pieauga pēc otrā pasaules kara. Pat pēc visai aptuveniem datiem, kas publicēti oficiālajā Pentagona biļetenā «Commander’s Digest» (1972. g. februāris), Savienoto Valstu bruņotie spēki šajā periodā tieši piedalījušies 17 militāros konfliktos un netieši — vēl 19 bruņotās sadursmēs. Sājā sarakstā minētas arī tādas Vašingtonas asiņainās avantūras kā karš Korejā 1950.—1953. gadā, imperiālistiskā agresija pret Vjetnamu, Laosu un Kampučiju 60. gados un 70; gadu sākumā, ielaušanās Libānā un Jordānijā 1958. gadā kopā ar Anglijas bruņotajiem spēkiem, prettautisko spēku tieša atbalstīšana Kongo, plaša militāra, ekonomiska un politiska palīdzība Izraēlai tās agresīvajās akcijās pret arābu valstīm, ieskaitot karadarbību pret Ēģipti, Sīriju, Libānu, intervencija zem Amerikas valstu organizācijas (AVO) karoga Dominikanas Republikā 1965. gadā, atbalsts kubiešu kontrrevolucionāriem, kad tie mēģināja iebrukt Brīvības salā 1961. gadā, un daudzas citas operācijas.

«Mēs esam radījuši sabiedrību,» rakstīja pazīstamais amerikāņu politiskais darbinieks V. Fulbraits, «kuras galvenā nodarbošanās ir vardarbība. Visnopietnākos draudus mūsu valstij rada nevis kāds ārējs spēks, bet gan mūsu iekšējais militārisms. Veidojas nomācošs iespaids, ka mēs Amerikā esam pieraduši pie kariem. Nu jau daudzus gadus mēs vai nu karojam, vai esam gatavi nekavējoties sākt karu jebkurā pasaules reģionā. Karš un karavīri ir k|uvuši par mūsu dzīves neatņemamu sastāvdaļu, bet vardarbība — par vissvarīgāko produktu mūsu valstī.»

Buržuāziskā propaganda neatlaidīgi cenšas iedvest pasaulei mītu par amerikāņu armijas «slavas pilno vēsturisko ceļu», par tās «uzticamo kalpošanu savai tautai». Taču to atspēko patiesi vēsturiski fakti. Amerikas Savienoto Valstu bruņotie spēki, kas radušies Amerikas neatkarības cīņu liesmās, nekļuva par tautas armiju. Tie kalpo nevis Amerikas darba tautai, bet gan tās galvenajam ienaidniekam — buržuāzijai, monopolistiskajam kapitālam, militāristiem. Radušies zem brīvības karoga, tie kļuva par brīvības ienaidniekiem.

Šobrīd Savienoto Valstu bruņotie spēki ir lielākā algotņu armija kapitālistiskajā pasaulē, galvenais starptautiskā imperiālisma militārais spēks. Neraugoties uz valstī pastāvošajām nopietnajām ekonomiskajām grūtībām, inflāciju, krīzes parādībām, bezdarbu, ievērojamas iedzīvotāju daļas nabadzību, Amerikas reakcionārās aprindas pastāvīgi paplašina asignējumus militārajām vajadzībām, sviež bruņošanās sacensības ugunīs milzīgus līdzekļus. Tikai gados pēc otrā pasaules kara vien ASV iztērējušas bruņošanās sacensībai un citiem militāriem mērķiem astronomisku summu — vairāk nekā vienu triljonu 600 miljardu dolāru, no tiem pāri par 1 triljonu 200 miljardiem — pēdējos desmit gados.

Lai īstenotu savus pasaules kundzības plānus, amerikāņu imperiālisms radījis virkni militāru bloku, no kuriem lielākais ir NATO, izveidojis tā saucamo bāzu stratēģiju. Atliek piebilst, ka tagad Pentagona rīcībā ir vairāk nekā 300 lielu bāzu un pāri par diviem tūkstošiem citu militāru objektu, kas izvietoti 30 pasaules valstīs. «Lai izdevumus dalītu ar citiem un vienlaikus sev ciešāk piesaistītu savus partnerus NATO blokā,» teikts PSKP CK pārskatā partijas XXVI kongresam, «ASV tiecas paplašināt šā bloka funkcijas. Vašingtonas stratēģiem acīmredzot gribētos iesaistīt savos militārajos pasākumos desmitiem citu val-

stu, pārklāt visu pasauli ar savu bāzu, aerodromu un ieroču noliktavu tīklu.»[1]

Visi šie agresīvie spēki atrodas pastāvīgā kaujas gatavībā, un tas nevar nesatraukt cilvēci. Pasaulē paplašinās tautu cīņa pret bruņošanās sacensības kāpināšanu, taču Pentagons nereaģē uz pretkara akcijām ne Amerikas Savienotajās Valstīs, ne arī citās zemēs. Tas rada arvien jaunus formējumus agresīvām operācijām. Daži no tiem — tā saucamie «ātrās izvēršanas spēki», skaitā apmēram 200 tūkstošu cilvēku, «amerikāņu interešu aizstāvēšanai» naftas ieguves rajonos (pirmām kārtām Tuvajos Austrumos, Pcrsijas līča un Arābu pussalas rajonā), 5. operatīvā flote «amerikāņu karoga demonstrēšanai» Indijas okeānā. Vēl divas tādas vienības — 6. un 7. flote jau daudzus gadus veic līdzīgu «lielā policijas steka» funkciju Vidusjūrā un Klusā okeāna rietumdaļā. Pentagons pārsviež jaunas kājnieku brigādes, aviācijas eskadriļas, diversiju apakšvienības «speciāliem uzdevumiem» uz Rietumeiropas valstīm, pirmām kārtām uz VFR un Angliju, kā arī uz Tālajiem Austrumiem un citiem rajoniem. Tas viss sarežģī situāciju pasaulē. Tieši tāpēc mūsu partija, konsekventi īstenojot miera un tautu drošības politiku, pievērš pastāvīgu uzmanību Dzimtenes un visas sociālistiskās sadraudzības aizsardzības spēju nostiprināšanai.

PIRMĀ NODAĻA

NO DROSMĪGIEM BRĪVPRĀTĪGAJIEM, LĪDZ SODA VIENĪBU KARAVĪRIEM

1776. gada 22. septembra rītausmā kapteinis Natans Ileils tika pakārts. Angļu pulkvedis Kaningems, kas vadīja sodīšanu, izsita viņam no kāju apakšas lielas armijas- bungas. Heils tikai paspēja izkliegt: «Zēl, ka man ir tikai viena dzīvība, ko atdot par dzimteni!»

Tas notika pirms divsimt gadiem revolucionārajā karā, kuru ziemeļamerikāņu kolonisti izcīnīja pret angļu karaļa armiju par savu brīvību un neatkarību. Natans Heils bija šīs armijas virsnieks. Angļi sagūstīja viņu iepriekšējā vakarā netālu no Ņujorkas tajā brīdī, kad viņš, izpildījis uzdevumu, atgriezās pie savējiem. Ileilam kabatā tika atrastas piezīmes, ar kurām pilnīgi pietika, lai apsūdzētu viņu spiegošanā. Un, tā kā viņš bija pārģērbies civilā apģērbā, angļu ģenerālis Hovs pavēlēja pakārt viņu bez. izmeklēšanas un tiesas.

Tagad Natana Heila vārdu godā visi amerikāņi. Būdams amerikāņu tautas dēls, viņš atdeva dzīvību par savas valsts neatkarību.

Liela daļa teritorijas, ko mūsdienās aizņem Savienotās Valstis, tolaik bija britu karaļa kolonija. Te dzīvoja ieceļotāji no Eiropas valstīm, galvenokārt angļi, kā arī skoti, īri, holandieši, franči. Tie bija enerģiski, vīrišķīgi cilvēki, kas bija pieraduši pie grūtībām un trūkuma. Negribēdami samierināties ar karaļa patvaļu, beztiesīgumu, reliģiskajiem spaidiem, viņi devās pāri okeānam. Amerikā tiem nācās cīnīties ar bargajiem dabas apstākļiem, līst līdumus, uzart neskartas zemes. Taču arī šeit nebija glābiņa no karaļa nodokļu vācējiem, gubernatoriem un tiesnešiem. Un tad ieceļotāji devās tālāk teritorijas iekšienē — uz rietumiem, aiz Misisipi. Tur viņi iebruka Amerikas pamatiedzīvotāju — indiāņu cilšu īpašumos, izspieda viņus no turienes un ar varu sagrāba labākos zemes gabalus. Cilvēki, kuri bēga no apspiestības, paši bija kļuvuši par apspiedējiem.

Gadiem ilgi ziemeļamerikāņu kolonijās pastāvīgi notika kari un bruņotas sadursmes. Francija un Spānija, kuras bija naidīgas Anglijai, apgādāja indiāņus ar ieročiem un kūdīja viņus uz konfliktiem. Tā rezultātā kolonijās (to

bija vairakas — Virdžīnija, Konektikuta, Ņujorka un citas) agri radās savi bruņotie spēki. Dažām kolonijām bija tik labi sagatavots karaspēks, ka tās pat piedalījās kara operācijās, kuras angļi laiku pa laikam Amerikā veica pret spāņiem un frančiem. Šajos karaspēkos izveidojās ne mazums pieredzējušu komandieru.

Lielākā daļa kolonistu, kuri bēga uz Ameriku, glābda-mies no karaļa patvaļas, jaunajā dzimtenē negribēja kalpot vecajiem tirāniem. Visu XVIII gadsimtu ziemeļameri-kāņu kolonijās risinājās cīņa par atdalīšanos no Anglijas, par neatkarību. Uzliesmoja sacelšanās. Galu galā atsevišķas protesta akcijas izvērtās revolucionārajā karā.

Tas sākās 1774. gadā, bet visplašāko vērienu guva pēc gada, pēc tam kad visu amerikāņu zemju pārstāvji, sapulcējušies tā saucamajā Kontinentālajā kongresā, parakstīja «Tiesību deklarāciju» un paziņoja, ka pārtrauc tirdzniecību ar Angliju.

1775. gada 19. aprīlī Bostonas tuvumā notika pirmā lielā bruņotā sadursme starp dumpiniekiem un angļu karaspēku. Dumpinieki sakāva karaļa armiju, pacēla savu karogu un noteikti paziņoja, ka atsakās pakļauties karaļa varai.

No amerikāņu puses tā bija progresīva atbrīvošanās cīņa. V. I. Ļeņins savā slavenajā «Vēstulē Amerikas strādniekiem» to nosauca par «vienu no tiem lielajiem, patiesi atbrīvošanas, patiesi revolucionāriem kariem, kādu tik maz ir bijis milzīgi daudzo laupīšanas karu vidū...»[2]. Pēc V. I. Ļeņina vārdiem, tas bija amerikāņu tautas karš pret laupītājiem angļiem, kuri apspieda Ameriku un turēja to koloniālā verdzībā.

Revolucionārais karš saviļņoja visu valsti, cēla cīņai pret despotiem visus iedzīvotāju slāņus. Neatkarības karā izveidojās nacionālā amerikāņu armija, tās pirmie vadītāji. Ievērojamākais no viņiem bija Virdžīnijas plantators zemes īpašnieks Džordžs Vašingtons.

Kad angļu armija pēc kolonistu pirmajiem panākumiem nostiprināja savus spēkus un sāka spiest dumpiniekus atkāpties, Vašingtons izveidoja lielu vienību un pats par saviem līdzekļiem to apbruņoja. Masačūsetsas, Konekti-kutas, Ņujorkas un Pensilvānijas mežos un kalnos jau darbojās desmitiem tādu vienību. To cīnītāji dēvēja sevi par «minitmeniem» — karavīriem uz īsu brīdi — un ka-

roja ar partizānu metodēm, prasmīgi izmantojot apvidu, i/.vairoties no tiešām sadursmēm ar pretinieku.

Dumpiniekiem bija ļoti grūti. Viņiem trūka ieroču un munīcijas, pārtikas un medikamentu, nostiprinātu pozīciju un siltu lauka nometņu.

Taču ne tikai šīs grūtības traucēja kolonistus viņu cīņā. Dumpinieku vidū nebija vienotības. Lielie zemes īpašnieki, daļa ierēdņu, tirgoņu, garīdznieku uzstājās pret bruņotu cīņu, sabotēdami revolucionāro varas iestāžu pasākumus un graudami armijas kaujasspējas. To izmantodami, angļi izvērsa uzbrukumu un ieņēma lielu daļu teritorijas.

Revolūcijai bija vajadzīgs vienots vadošs orgāns. Par tādu kļuva otrais Kontinentālais kongress, kas sanāca Filadelfijā un kurā jau pirmajās dienās tika ievēlēts dumpinieku karaspēka virspavēlnieks. Tas bija Džordžs Va-šingtons, kuram tūlīt pat piešķīra ģenerāļa pakāpi. Pagāja vēl dažas dienas, un kongress ar balsu vairākumu apstiprināja «Neatkarības deklarāciju» — vēsturisku dokumentu, kas pasludināja Anglijas bijušās kolonijas Ziemeļamerikā par brīviem un neatkarīgiem štatiem. Tas notika 1776. gada 4. jūlijā. Šo dienu, kas kļuva par amerikāņu tautas nacionālajiem svētkiem, uzskata par Amerikas Savienoto Valstu dibināšanas dienu.

Revolucionārās cīņas liesmās dzimusī jaunā valsts kategoriski nosodīja vardarbību un tirāniju, ārvalstu jūgu, nelikumību un netaisnību, to, ka kāda tauta paverdzina citu tautu. «Ja pastāv princips, kas jānostiprina amerikāņu apziņā vairāk nekā jebkurš cits,» paziņoja viens no «Neatkarības^ deklarācijas» autoriem Tomass Džefersons, «tad tas ir tāds: mums nedrīkst būt nekā kopīga ar iekarotajiem.»

Tomēr nevajag idealizēt šo neapšaubāmi izcilo amerikāņu revolūcijas darbinieku, tāpat arī citus tās vadītājus — Džordžu Vašingtonu, Bendžaminu Franklinu, Tomasu Peinu. Viņi visi pārstāvēja jauno amerikāņu buržuāziju, kas tiecās apmierināt pirmām kārtām savas šķiriskās intereses. Taču ar kādu pārmetumu šie vārdi izskan šodien, ja adresējam tos ASV «aukstā kara» trubadūriem, kuri tāpat kā agrāk cenšas īstenot politiku no speķa pozīcijām.

Neatkarības pasludināšana, militārās varas centralizācija un vairāki ekonomiski pasākumi ievērojami nostiprināja revolucionāro spēku pozīcijas Amerikā. Vašingtons saka formēt regulāro armiju, kas kopā ar minitmeniem

un milicijas vienībām izvērsa aktīvu karadarbību pret angļu karaspēku. Ap 1777. gada rudeni amerikāņu armija guva virkni svarīgu uzvaru pār angļiem un krietni vien pavirzījās uz priekšu.

Amerikāņu panākumus sekmēja tobrīd izveidojusies ārpolitiskā situācija. Eiropas valstis — Anglijas pretinieces, pirmām kārtām Francija, visiem līdzekļiem centās vājināt sava galvenā konkurenta pozīcijas. Tās sniedza dumpiniekiem lielu palīdzību. Pēc Krievijas iniciatīvas daudzas no tām pasludināja «bruņotu neitralitāti», un arī tas sarežģīja Anglijas stāvokli. Lai piedalītos revolucionārajā karā, no Eiropas aizbrauca vairāki tūkstoši brīvprātīgo, viņu vidū arī poļu revolucionārs Kostjuško, franču sociālists Sensimons un citi.

Cietis sakāvi ziemeļos, Jaunanglijas štatos, angļu karaspēks mēģināja gūt panākumus Dienvidos. Te tas cerēja uz plantatoru vergturu palīdzību, kuri baidījās, ka revolūcija mazinās viņu neierobežotās tiesības. Angļu cerības neattaisnojās. Jorktaunas tuvumā Vašingtons ielenca angļu karaspēku un 1781. gada 19. oktobrī piespieda to kapitulēt. Saskaņā ar Versaļas miera līgumu, kas tika parakstīts 1783. gada 3. septembrī, Lielbritānija atzina Savienoto Valstu neatkarību un atvilka savu karaspēku uz Kanādu.

Amerikāņu koloniju karš par neatkarību darīja galu angļu koloniālajam jūgam šajā pasaules rajonā, un tā rezultātā nodibinājās jauna patstāvīga valsts. Tas veicināja citu tautu nacionālās atbrīvošanās kustības attīstību, it īpaši Latīņamerikas valstīs, kas atradās Spānijas un Portugāles virskundzībā.

Jaunās amerikāņu armijas karavīri — brīvprātīgie, bijušie amatnieki un fermeri — parādīja, ka viņi ir vīrišķīgi, izturīgi un savam pienākumam uzticīgi cīnītāji. Tādas uzticības paraugs ir Natans Heils un desmitiem citu karavīru, kuri nežēloja dzīvību, aizstāvot Dienvidu fortu Carlstonā 1776. gada vasarā, smagās Bankerhilas kaujas dalībnieki un drosmīgie minitmeni, kuri mežos cīnījās pret ienaidnieka pārspēku.

Kauju gaitā amerikāņu karaspēks plaši lietoja tolaik jauno kaujas taktiku, izvērstā ierindā izmantojot apvidus reljefu. F. Engelss, augstu novērtēdams šīs metodes, darbā «Anti-Dīrings» rakstīja, ka amerikāņu kareivji dumpinieki «gan neprata maršēt, bet toties lieliski šāva ar savām karabīnēm; cīnīdamies par savām vitālajām interesēm, viņi nedezertēja, kā to darīja savervētais karaspēks».

Fngelss īpaši uzsvēra, ka amerikāņu kareivji «nesagādāja angļiem patiku un nestājās tiem pretī tāpat līnijās un klajā laukā, bet uzbruka izvērsti, ļoti kustīgās strēlnieku noda|ās mežu aizsegā».[3]

Pret ienaidnieku aktīvi darbojās arī amerikāņu flotes kuģi. Tie veica operācijas angļu komunikācijās, traucēja angļu kuģu kustību.

Karam beidzoties, jaunajai valstij radās nepieciešamība atrisināt veselu virkni sarežģītu problēmu. 1787. gada septembrī Filadelfijā Konstitucionālajā konventā — visu štatu delegātu kongresā — tika pieņemta konstitūcija un ievēlēts ASV prezidents. Par to kļuva ģenerālis Džordžs Vašingtons. Viņš tūlīt pat stājās lielkapitāla un aristokrātu zemesīpašnieku interešu sardzē.

Stāvoklis valstī bija ļoti saspīlēts — izpaudās ilgā un smagā kara sekas. No tām pirmām kārtām cieta vienkāršie darba cilvēki — fermeri, amatnieki, strādnieki. Viņi uz saviem pleciem bija iznesuši kara galveno smagumu, bet uzvaras augļus plūca lielie zemes īpašnieki, rūpnieki, augļotāji, spekulanti. Valdība, vārdos pasludinājusi «vienādas iespējas visiem amerikāņiem», izdalīja angļu karalim konfiscētos zemes gabalus tikai tiem, kuriem bija biezs naudas maks. Strādniekus un amatniekus smacēja milzīgu nodokļu, inflācijas, nemitīga cenu pieauguma slogs..

Tautā brieda neapmierinātība, uzliesmoja nemieri, vairākās pilsētās notika masu sacelšanās. Tās izvērsās visos štatos. Visplašākā bija nabadzīgo fermeru sacelšanās Ma-sačūsetsas un Ņūhempšīras štatos 1786.—1787. gadā.

Šo sacelšanos vadīja Denjels Šeiss, aktīvs neatkarības kara dalībnieks, kam par kaujas nopelniem bija piešķirta kapteiņa pakāpe. Nemiernieki (bet viņu bija vairāk nekā 1100 cilvēku) prasīja bagātnieku zemes gabalu samazināšanu, zemes* pārpalikumu bezmaksas nodošanu nabadzīgajiem fermeriem, nodokļu samazināšanu un visu parādu anulēšanu, kā arī visu tiesas lietu izbeigšanu pret neapmierinātajiem un «maksātnespējīgo parādnieku» atbrīvošanu no cietumiem, kur tie bija iekalti važās pēc bagāto gribas.

Valdība atteicās uzsākt sarunas ar nemierniekiem un raidīja pret viņiem regulārās armijas daļas. Vairākus mēnešus tās vajāja Šeisa vienības, nežēlīgi izrēķinājās ar nemierniekiem, kas bija nokļuvuši viņu rokās, un ar tiem, kuri simpatizēja dumpiniekiem. Tuvojoties 1787. gada va-

sarai, sacelšanās bija apspiesta. Ar tās vadītājiem, arī ar Denjelu Seisu, nežēlīgi izrēķinājās.

Paredzēdamas jaunu tautas masu nemieru izcelšanās iespēju, ASV valdošās aprindas jau XVIII gadsimta beigās veica virkni pasākumu, lai nostiprinātu savus soda orgānus, pirmām kārtām armiju. Tika palielināts pastāvīgā karaspēka skaitliskais sastāvs, pievērsta liela uzmanība tā apbruņojumam. īpašas rūpes augstākā vadība izrādīja par armijas un flotes virsnieku korpusu. Pēc neatkarības kara beigām tajā izdarīja pamatīgu tīrīšanu. No bruņotajiem spēkiem padzina visus virsniekus, kas bija cēlušies no vienkāršās tautas, bet vadošajos posteņos izvirzīja tos, kuri visciešāk bija saistīti ar lielajiem zemes īpašniekiem, rūpniekiem, baņķieriem, politiskajiem vadītājiem. Bruņoto spēku pārkārtošanu vadīja prezidents Va-singtons, kurš ieņēma šo amatu līdz 1796. gadam.

Jaunā regulārā armija vairs neatradās štatu varas iestāžu pakļautībā, tagad tā pilnībā stājās tikai centrālās federālās valdības rīcībā. Valdība ne reizi vien tika izmantojusi karaspēku, lai apspiestu jaunus tautas masu nemierus, sūtījusi cīņā pret neapmierinātajiem strādniekiem, amatniekiem, fermeriem. Sevišķi plašu vērienu guva nemieri Pensilvānijas štatā 1794. gadā. Uz turieni cīņai ar dumpiniekiem tika nosūtīti vairāk nekā 15 tūkstoši regulārā karaspēka karavīru. To pašu karaspēku, kas tikai pirms nedaudziem gadiem cīnījās pret kolonizatoriem par savas valsts brīvību un neatkarību, valdošās šķiras un reakcionārā buržuāzija bija pārvērtušas par nežēlīgu ieroci darbaļaužu apspiešanai.

Taču ne jau tikai pret savu tautu amerikāņu armija tolaik vērsa savus durkļus. Jaunā buržuāziskā valsts, kas tikko kā bija nostājusies uz savām kājām, tiecās paplašināt teritoriju, sagrābjot apkārtējās zemes, paverdzināt citas valstis un tautas.

* * *

Par ASV sauszemes karaspēka visvecāko daļu tiek uzskatīts 5. artilērijas pulka 1. divizions. Tā vēstures pirmsākumi meklējami ģenerāļa Vašingtona armijas slavenajā 5. baterijā, kas 1776. gadā aizstāvēja Ņujorku pret angļiem, bet pēc tam cīnījās pie Bankerhilas un daudzās citās vietās neatkarības kara laikā. Šī baterija, kā teikts «īsajā ASV armijas vēsturē», ir «amerikāņu armijas tra-

dīciju iemiesojums, tās mūžam dzīvā dvēsele, svēts simbols laikabiedriem».

1788. gada jūlijā šī baterija bija izvietota pie Savienoto Valstu rietumu robežām, vienā no Ohaio štata lielajiem fortiem. Forts atradās tālu, dzīve tur ritēja mierīgi, tādēļ arī garnizons nebija visai liels. Visapkārt, kur vien skatiens sniedzās, meži un ezeri, pauguri un nelieli koku puduri. Forta tuvumā, it kā tā aizsardzībā, atradās vairākas lielas fermas un citas apmetnes. Ļaudis te bija raduši dzīvot brīvi. Viņi paši sev bija gan tiesneši, gan prokurori. Strīdus atrisināja ar dūri, cirvi vai pistoli. Taisnība vienmēr bija stiprākajam. Fermeri netraucēti paplašināja savus zemes gabalus, izdedzināja mežus.

Tuvākajos mežos jau izsenis dzīvoja dažas indiāņu ciltis. Tā bija viņu senču zeme. Viņi negribēja to atdot baltajiem atnācējiem un stājās tiem pretī. Tad svešās zemes kārotāji lūdza «aizstāvību» pie forta komandiera apakšpulkveža Ilārmara, kurš griezās pie apgabala pavēlnieka, bet tas savukārt pie kara ministra Henrija Noksa, kurš bija Vašingtona draugs no frontes laikiem. Nokss ilgi nedomāja. Viņš pavēlēja «pārmācīt sarkanādainos tā, lai citiem to piedzīvot negribētos!». Tas notika 1790. gada pavasarī.

Kā pirmo soda ekspedīcijā pret «nepakļāvīgajiem» indiāņiem nosūtīja 5. bateriju. Tai sekoja trīs armijas bataljoni, kā arī kavalēristu grupa, kas bija ieradusies Ohaio no Kentuki, un citas daļas. Viņi ne tikai izlaupīja un nodedzināja trīs indiāņu apmetnes, bet arī nogalināja visus iedzīvotājus. Atceļā soda ekspedīcija uzdūrās slēpnim. Šaurā aizā klintīs bija izvietojušies indiāņi, kuri apšāva daudz kareivju, aizveda sev līdzi zirgus un daļu vezumu. 5. baterija un kavalēristi ar grūtībām nokļuva līdz fortam, Kentuki kājnieki izklīda. Kaujas pie forta risinājās vēl dažas dienas. Indiāņi pat mēģināja ieņemt fortu, taču nesekmīgi. Piesteigušies papildspēki piespieda tos bēgt. Tā sākās pirmais indiāņu karš ASV vēsturē. Nav precīzi zināms, cik karagājienus amerikāņu armija veikusi pret gandrīz neapbruņotajiem indiāņiem. Daudzsējumu «Amerikāņu armijas vēsturē» teikts, ka tikai XIX gadsimtā vien ASV karaspēks izcīnījis «vairāk nekā 8600 kauju, militāru sadursmju un cīniņu». Liela daļa no tām attiecas uz indiāņu kariem.

Pasaulē nav daudz tādu armiju, pat Eiropas imperiālistisko lielvalstu karaspēku vidū, kas varētu «lepoties» ar tik lielu un ilggadēju soda ekspedīciju pieredzi.

Karos ar indiāņiem amerikāņu armija guva ievērojamu pieredzi karadarbības risināšanā. Tā kļuva par īstu profesionālu karaspēku. Taču tas bija tipisks algots bruņots spēks, kas bija gatavs karot jebkurā vietā un ar jebkuru pretinieku, ja vien par to labi samaksā. Tolaik pirmoreiz izpaudās arī dažas amerikāņu armijas īpatnības — cietsirdība pret ienaidnieku, tieksme izmantot karu pirmām kārtām personiskās iedzīvošanās nolūkā, gatavība uz jebkurām ļaundarībām.

Nežēlīga bija izrēķināšanās ar indiāņu ciltīm XIX gadsimta sākumā Floridas, Luiziānas, Alabamas un Tenesī štatā. Tās vadīja ģenerālis Endrū Džeksons, kurš iegājis amerikāņu kara vēsturē kā viens no «visizcilākajiem» karavadoņiem. Ar sevišķu cietsirdību izcēlās soda operācija, kuru šis ģenerālis vadīja Floridā. Šeit lielu indiāņu grupu pēc ilgas vajāšanas iedzina milzīgā purvā un iznīcināja. Tika nogalināti visi indiāņi (arī sievietes un bērni), kas bija ielenkti pie Vahosvemlas, Hečilasti un pie Redriveras. Te gāja bojā vairāk nekā 20 tūkstoši cilvēku.

Militārās operācijas pret indiāņiem turpinājās arī vēlākajos gados. Karaspēks virzījās aizvien tālāk uz rietumiem un dienvidrietumiem, paplašinot Savienoto Valstu robežas. Indiāņu ciltis arvien vairāk tika atspiestas uz prērijām un tuksnešiem. Ciešot briesmīgas grūtības, tās izmisīgi pretojās, taču spēki bija nevienādi. Ap to laiku amerikāņu armija bija kļuvusi par labi apmācītu, pieredzējušu karaspēku ar lielisku komandējošo sastāvu un modernu apbruņojumu. Augstā līmenī bija plānošana un karaspēka operatīvā vadība.

Tā saucamajā «seminolu karā» 1832.—1841. gadā — lielā karagājienā pret seminolu cilts indiāņiem — tika iznīcināta viena no Ziemeļamerikas lielākajām indiāņu ciltīm.

Tikpat cietsirdīgi amerikāņu armijas daļas apgājās arī ar indiāņiem Džordžijā. 1835. gada decembrī turp tika aizsūtīta liela kājnieku vienība ar artilēriju pulkveža Tei-lora vadībā. Kā liecina «īsā ASV armijas vēsture», «izvērsās plaša karadarbība, kuras gaitā pulkvedim izdevās no vairākiem indiāņu ciemiem visus iedzīvotājus izdzīt Oki-hobi ezera krastā un izšķirošajā kaujā pilnīgi sakaut ienaidnieku». Šis «ienaidnieks» galvenokārt bija sievietes un bērni.

Visu XIX gadsimta otro pusi amerikāņu armija izvērsa bruņotu cīņu pret indiāņiem Tālajos Rietumos — Kolorādo*

\rizonā, Aidaho, Jūtā, Dienviddakotā. Pēc tās pašas Īsās ASV armijas vēstures», laikposmā no 1865. līdz IH98. gadam karaspēks «veica ne mazāk kā 143 sekmīgas •»ncrācijas — no nelielām sadursmēm līdz īstām kaujām». Kauju gaitā tika pilnīgi iznīcinātas šaienu, komanču, mo-doku, banonu, piutu, apaču un citas indiāņu ciltis — vairāki desmiti tūkstošu cilvēku. Indiāņu skaits ASV teritorijā šajos gados samazinājās gandrīz desmit reižu, bet to paliekas tika sadzītas īpašās zonās — rezervātos, kuri vēl loprojām pastāv visneauglīgākajos Arizonas, Jūtas un Ņūmeksikas rajonos.

Dižais amerikāņu rakstnieks Marks Tvens nikni nosodīja valdošo aprindu un militāristu asiņaino patvaļu pret indiāņiem vērstajās operācijās. Vienā no saviem pamfle-liem viņš atstāsta sarunu, ko bija dzirdējis kādā kongresa

sēdē.

— Nogalināti divsimt indiāņi.

— Cik tas izmaksāja?

— Divus miljonus dolāru ...

Un Marks Tvens sašutumā iesaucas:

— Par šo naudu varēja dot viņiem augstāko izglītību! Taču ne jau tikai pret fermeriem un indiāņiem tolaik

karoja amerikāņu armija. Jau 1910. gadā ASV kongresā un valdības iestādēs izveidojās visai liela politiķu grupa, kurus iedēvēja par «kara vanagiem» un kuri aktīvi virzīja valsti uz ārpolitiskās ekspansijas, agresīvo karu bīstamo kursu. Starp citu, šie politiskie darboņi prasīja nekavējoties sākt intervenciju Kanādā, nosūtīt bruņotos spēkus koloniālo iekarojumu īstenošanai Klusajā okeānā un Kārību jūrā, «iztaustīt iespējas» citos rajonos. Neraugoties uz mēreno darbinieku pretdarbību valdībā un kongresā, šīm agresīvajām aprindām izdevās panākt to, ka 1812. gadā ASV pieteica karu Anglijai un iebruka Kanādā. «Vanagu» avantūrisms dārgi maksāja Savienotajām Valstīm. Pēc diviem mēnešiem kopš kara sākuma lieli amerikāņu spēki, kas sastāvēja galvenokārt no lieliski apbruņotām un ekipētām kadru armijas daļām ģenerāļa Viljama Hella vadībā, padevās Detroitas tuvumā («gļēvi, pazemojoši un bez kaujas», teikts vienā no tā laika vēstures hronikām).

Angļu karaspēks strauji virzījās uz dienvidiem, ieņēma' un nodedzināja ASV galvaspilsētu Vašingtonu un 1814. gada beigās nonāca pie Ņūorleānas. Tikai šeit, Meksikas līča piekrastē, amerikāņi spēja apturēt pretinieku.

1?

2 — 259

Lielas amerikāņu iedzīvotāju masas, kas līdz šim bija ignorējušas karu, atsaucās uz valdības izmisīgajiem aicinājumiem apvienoties cīņai pret ienaidnieku. Viņi pasludināja savu cīņu par «otro neatkarības karu». 1815. gada janvārī netālu no Ņūorleānas angļu armija saņēma pirmo nopietno triecienu. Tā sāka atkāpties, bet pēc tam bija spiesta pavisam atstāt ASV teritoriju.

Šajā karā, tāpat kā pirms četrdesmit gadiem, visai liela loma bija Krievijas pozīcijai. Jau pašā karadarbības sākumā Krievijas valdība piedāvāja savu starpniecību, lai panāktu miera noslēgšanu. Krievijas pozīcija zināmā mērā piespieda Angliju noslēgt mieru un no jauna atzīt ASV neatkarību.

Avantūristu aprindas amerikāņu valdībā neņema vērā Kanādas mācību. Tās nolēma gūt revanšu citos zemeslodes rajonos. To uzmanību piesaistīja Tālie Austrumi: milzīgie plašumi, lielie noieta tirgi, bagātie dabas resursi. Tiesa, vairākās vietās tur saimniekoja Eiropas koloniālās lielvalstis — Anglija, Francija, Vācija, Holande, Spānija. Sapratusi, ka vēl nav pienācis laiks mest izaicinājumu šiem plēsoņām, Amerika tomēr mēģināja tuvoties bagātajām Austrumu valstīm.

Viena no pirmajām ASV koloniālajām avantūrām Klusā okeāna rietumdaļā bija mēģinājums iebrukt Indonēzijas salās. Par ieganstu iebrukumam, kā oficiāli paziņoja Vašingtonā, bija «vietējo iedzīvotāju nedraudzīgā attieksme pret amerikāņu jūrasbraucējiem un tirgoņiem».

Patiešām, 1829.—1830. gadā Sumatrā un citās Indonēzijas arhipelāga salās izcēlās piekrastes pilsētu iedzīvotāju sadursmes ar amerikāņu jūrniekiem un tirgotājiem. Taču tas notika tādēļ, ka amerikāņi tirdzniecības aizsegā nodarbojās ar atklātu laupīšanu, nekaunīgi izrīkojās ar vietējiem iedzīvotājiem, bet Sumatrā pat mēģināja pasludināt sevi par «visas piekrastes saimniekiem» ar monopoltiesībām uz tirdzniecību. Protams, patiesais stāvoklis Vašingtonu neinteresēja. Kara resors saņēma pavēli «pārmācīt iedzimtos», bet Jūrlietu departaments šim nolūkam ātri sagatavoja visjaunāko fregati «Potomac».

1831. gada vasarā «Potomac» tuvojās Indonēzijas krastiem. Kopā ar apkalpi uz kuģa bija arī jūras kājnieku vienība. Kuģa komandieris komodors Daunss, uzskatīdams, ka attiecībās ar iedzimtajiem nav nepieciešamības ievērot pat elementārās militārās ētikas normas, spēra visai neglītu soli — ieraudzījis krastu, viņš amerikāņu karogu mastā apmainīja pret dāņu karogu, un fregate kā

tirdzniecības kuģis iegāja Sumatras salas Kvolobatu līcī. Vēlāk šo pirātisko izdarību ASV jūras kara flotes kuģi .itkartoja ne reizi vien.

Tajā pašā naktī fregate izcēla apbruņotu desantu. Kad jūras kājnieki sasniedza krastu un raidīja norunāto signālu, kuģa lielgabali atklāja uguni. Tās aizsegā kareivji • itri ieņēma un nodedzināja divus fortus, apšāva gārni’ zonu un sarīkoja grautiņu.

Amerikāņu militārais žurnāls «Ali Hands», aprakstot šo operāciju pēc arhīva materiāliem, stāsta: «Lielākā daļa mušu jūrnieku atgriezās uz kuģa, bagātīgi apkrāvušies ar iedzimto mantību. Daudzi stiepa saiņus ar krāšņi izšūtiem ■ ipģērbiem, rakstainiem galdautiem un raibām zīda šallēm. Gandrīz visiem kabatās šķindēja auskari, gredzeni, aproces un citas dārglietas un greznumlietas, kas ar kauju bija atņemtas ienaidniekam. Bija arī ne mazums naudas. Divi kareivji pat bija atstiepuši uz kuģa saišķus ar dzīvam vistām un pīlēm, taču tās viņiem neatļāva ņemt, un, smieklu šalts pavadīts, pēkšķošais un kladzinošais ieguvums pārlidoja pāri bortam.»

ASV ne reizi vien sūtīja savus kuģus arī uz citām Āzijas un Tālo Austrumu valstīm: vairākkārt mēģināja sarīkot bruņotu iebrukumu Korejā, ar kuģu lielgabalu palīdzību piespieda Japānu parakstīt nelīdztiesīgu ASV—Japānas līgumu, ar militāru spēku ilgu laiku nodrošināja savas intereses Ķīnā.

Pirmoreiz amerikāņu karakuģi un jūras kājnieki uzsāka-aktīvu darbību pie Ķīnas krastiem jau XIX gadsimta pirmajā pusē. Amerikāņu kapitāls tiecās stabili nostiprināties Ķīnas un Tālo Austrumu tirgos. Savienotajām Valstīm vajadzēja arī radīt drošu militāru placdarmu saviem bruņotajiem spēkiem — atbalsta bāzi cīņai ar Eiropas konkurentiem, pirmām kārtām ar Angliju un Vāciju.

Amerikāņi darbojās kopā ar citiem plēsoņām — buržuāziskajām valstīm cīņā pret Ķīnas nacionālās atbrīvošanās spēkiem. Viņi, piemēram, piedalījās tā saucamajos «opija» karos. Šīs koloniālās operācijas parasti slēpās aiz izdomājumiem par «nepieciešamību aizstāvēt tirdzniecības brīvību», apsargāt misijas, tirdzniecības pārstāvniecības un kvartālus, kur dzīvoja ārzemnieki, pret «dumpinieku pūli» un «apbruņotu fanātiķu bariem».

Tajā pašā laikā ASV karoja arī ar Rietumu konkurentiem. Turklāt šī cīņa bija atklāti pirātiska — amerikāņu karakuģi, jau iepriekš nomainījuši savu karogu ar kādu neitrālu karogu, uzbruka angļu, vācu, holandiešu un citiem tirdzniecības kuģiem, abordēja tos, izlaupīja un pec tam, lai slēptu nozieguma pēdas, nogremdēja kopa ar komandu. Šādās operācijās īpaši izcēlās Amerikas Savienoto Valstu tā saucamās Āzijas eskadras kuģi, kas sevišķi aktīvi darbojās pie Ķīnas krastiem 1857.—1860. gadā.

Ap to pašu laiku notika arī pirmais amerikāņu flotes brauciens uz Japānas krastiem. Cenzdamās apsteigt savus senos konkurentus un pirmās stabili nostiprināties «noslēpumainās impērijas» tirgos, ASV valdošās aprindas jau 1853. gadā nosūtīja uz Japānu karakuģu eskadru komodora Metjū Perija vadībā. Japāņi visādi mēģināja izvairīties no tiešiem kontaktiem ar amerikāņiem. Tomēr komodora Perija rīcībā, kā raksta amerikāņu historio-grāfi, «bija spēcīgi pārliecināšanas līdzekļi» — krasta tuvumā stāvošie kuģi nepārprotami draudēja ar saviem lielgabaliem, un japāņi bija spiesti piekrist sarunām ar amerikāņu «sūtņiem», bet pēc tam arī noslēgt līgumu par vairāku ostu atklāšanu un dažu atvieglojumu piešķiršanu aizjūras tirgoņiem un uzņēmējiem.

Operācija pret Japānu amerikāņiem noritēja vairāk vai mazāk gludi, taču, lai iekļūtu Korejā, viņiem nācās vair rākkārt ķerties ne tikai pie bruņotas šantāžas, bet jau pie ieročiem,’ pie tiešas agresijas. Pirmo operāciju ASV bruņotie spēki veica 1871. gadā. Tāpat kā savā laikā Indonēzijā, šis akts tika īstenots ar melīgu ieganstu «aizstāvēt amerikāņu kuģošanas un tirdzniecības brīvību, ASV pilsoņu dzīvību un mantu».

Amerikāņu flotes eskadrā, kas tika nosūtīta uz Korejas krastiem, bija pieci karakuģi. 1871. gada 30. maijā eskadra iegāja Manas upes grīvā un noenkurojās netālu no pirmajiem fortiem, kuri sedza pieeju Korejas galvaspilsētai Seu-lai. Korejieši, domādami, ka svešzemju kuģi ienākuši viņu ūdeņos ar mierīgiem nolūkiem, neizrādīja nekādu naidīgumu. Viņi gaidīja, ka ārzemnieki stādīsies priekšā, griezīsies pie tiem ar lūgumu izrādīt viesmīlību. Nekā tamlīdzīga. No amerikāņu fregatēm tika nolaistas laivas, izmērīts un noteikts fārvaters. Pēc tam kuģi devās uz augšu pa upi. Tad no viena korejiešu forta atskanēja brīdinājuma šāviens. Vēlāk pat amerikāņu vēsturnieki atzīs, ka šauts tika no pasaulē visvecākā lielgabala, kas uzbūvēts 1313. gadā. Šāviens tika izdarīts divsimt soļu attālumā un nevarēja nodarīt kuģim nekādus bojājumus, pat ja lode to būtu sasniegusi. Taču admirāli Rodžersu neinteresēja tādi sīkumi. Viņam bija vajadzīgs iegansts. Atbildot uz «bīs-1.imo un naidīgo rīcību», fregates atklāja uguni pret krastu no visiem lielgabaliem, bet pēc tam izcēla bruņotu desantu.

1871. gada 10. jūnijā Korejā tika izcelta vesela jūras kājnieku brigāde, kas sāka «nomierināšanas operāciju». Kareivju akcijas sedza divu fregašu uguns, no pārējiem kuģiem vēroja operāciju un bija gatavi nekavējoties iejaukties. Krastā izceltie kareivji ātri ieņēma divus for-tus, iznīcināja to nelielos garnizonus, uzspridzināja lielgabalus un nostiprinājumus. Ceļš bija vaļā. Un amerikāņu kuģi sāka virzīties uz augšu pa upi. Tikai vienā vietā neliels forta garnizons izrādīja pretsparu ienaidniekam. Taču • pēki bija nevienādi. Amerikāņi viegli salauza pretošanos, iebruka fortā un nogalināja visus tā aizstāvjus.

«Apakšnodaļa, kuru komandēja leitnants ITjū Makijs,» leikts ASV jūras kājnieku vēstures uzziņu krājumā «Jūras karavīri. Jūras kājnieku kaujas no 1775. līdz 1967. gadam», «pirmā iebruka pretinieka pozīcijās. Kaujā iekaisuši, kareivji gūstā nevienu neņēma. Kad viss bija galā, /.cmē gulēja 243 nogalināti korejieši. Tikai kāds desmits dzīvajos palikušo bailēs slēpās pa kaktiem.»

Amerikāņu propaganda līdz šim cenšas apvīt šo faktu ar «spīdošas uzvaras» oreolu. Tiek reklamēti sešu kareivju un virsnieku vārdi. Viņiem piešķirts augstākais militārais apbalvojums — Kongresa goda medaļa. Ievērojot to, ka «operācijā gāja bojā tikai divi amerikāņi, asprāši piebilst, ka tā bijusi vienīgā militārā kampaņa ASV bruņoto spēku vēsturē, kurā ar augstāko balvu apbalvoto skaits trīs reizes pārsniedzis kritušo skaitu.

īpašs gods tika parādīts leitnantam Hjū Makijam. Viņa vārds līdz pat šai dienai zināms jebkuram amerikānim — tas tika piešķirts vienam no lielākajiem militārajiem centriem, vairākiem karakuģiem. Kopš tiem laikiem ASV bruņotajos spēkos ir tradīcija celt nacionālo varoņu rangā koloniālo karu un soda ekspedīciju dalībniekus.,

1888. un 1894. gadā amerikāņu karaspēks no jauna ieradās^ Korejā. 1888. gadā intervencijas nolūks bija apspiest izvērsušos nacionālās atbrīvošanās kustību pret amerikāņu diktātu un iejaukšanos Korejas iekšējās lietās. Amerikāņu armijas un jūras kājnieku daļas piedalījās bruņotās izrēķināšanās akcijās ar patriotiem un demonstrantiem un cilvēku nošaušanā.

Kopš tiem laikiem pagājuši gadu desmiti. Pasaulē daudz kas mainījies, un radikāli mainījusies arī pati pasaule. Āzijas, Āfrikas un Latīņamerikas zemēs grūst pēdējie koloniālisma balsti, miljoniem cilvēku ieguvuši patiesu brīvību un neatkarību. Taču arī mūsdienu apstākļos nemainās reakcionāro, tautai naidīgo spēku agresīvā daba. Tāpat kā agrāk tie cenšas visur uzkundzēties, iedzīvoties no darbatautas sviedriem un asinīm.

Savienotās Valstis, kuras kā valsts dzimušas revolucionārā atbrīvošanās kara ugunīs, jau pirmajos pastāvēšanas gadu desmitos nostājās uz savas tautas un citu valstu tautu nežēlīgas ekspluatācijas ceļa.

1918. gadā, pēc pusotra gadsimta, V. I. Ļeņins deva šim procesam dziļu, vēsturiski pamatotu novērtējumu. «Amerika,» viņš rakstīja, «nostājusies pirmajā vietā brīvo un izglītoto zemju vidū, spriežot pēc apvienotā cilvēku darba ražošanas spēku attīstības līmeņa, pēc mašīnu un visu jaunākās tehnikas brīnumu pielietošanas. Amerika reizē ar to kļuvusi par vienu no pirmajām zemēm, kurā tik dziļš ir bezdibenis starp miljardieru saujiņu vienā pusē, kuri kļuvuši nekaunīgi un slīkst nost netīrumos un greznībā, un darbaļaužu miljoniem otrā pusē, kuri mūžīgi dzīvo uz nabadzības robežas.»[4]

ASV bruņotie spēki tikpat ātri no revolucionāras armijas pārvērtās par parastu buržuāzisku karaspēku, kas naidīgs darbatautai un nacionālās atbrīvošanās spēkiem. Drosmīgos minitmenus, vīrišķīgos Džordža Vašingtona brīvprātīgos nomainījuši profesionāli militāristi, kas kalpo kapitāla interesēm tā nesamierināmajā cīņā pret tautu.

OTRĀ NODAĻA

ZIEMEĻI PRET DIENVIDIEM

1861. gada 12. aprīlī uz Samtera fortu ASV Atlantijas |ih krastē negaidot tika atklāta spēcīga artilērijas uguns. *..i \;i Džeksona forta lielgabali, kas atradās jūras šau-i iiin.i pretējā krastā, un trīs lauka artilērijas baterijas. \|» .uide turpinājās vairāk nekā diennakti. Samtera forta luilorijā sākās ugunsgrēki, no ierindas bija izsista daļa artilērijas.

14. aprīļa pusdienlaikā bungu rīboņas pavadībā Samina fortā tika nolaists zvaigžņoti svītrotais Savienoto Valstu karogs, garnizons iesēdināts laivās un nosūtīts uz krastu, bet pats forts ar visiem tā varenajiem nostiprinā-iiimiem un turpat simt šaušanai derīgu lielgabalu pārgāja ienaidnieka rokās.

Tā sākās karš, kas iegājis vēsturē kā ASV pilsoņu karš ji*b Ziemeļu karš pret Dienvidiem. Tas turpinājās četrus gadus un bija viens no visasiņainākajiem kariem Amerikas vēsturē. Karam bija visai svarīga loma šīs valsts politiskajā dzīvē.

Ziemeļu karš pret Dienvidiem bija bruņota cīņa starp divām lielām pastāvīgi konkurējošām amerikāņu buržuāziskās sabiedrības grupām — ziemeļaustrumu rūpniecības datu kapitālistiem un Dienvidu vergturiem zemes īpašniekiem. So divu grupu pretrunas brieda un aizvien saasinājās jau ilgu laiku. Protams, šīs pretrunas nebija ne izšķirošas, ne vēl jo vairāk nesamierināmas. Amerikāņu buržuāzijas konkurējošie grupējumi vienmēr atrada kopēju valodu darbaļaužu masu apspiešanā, ārpolitiskajā ekspansijā, citu zemju sagrābšanā ar bruņota spēka palīdzību. Tajā pašā laikā šie grupējumi savstarpēji cīnījās par varu valstī.

Nēģeru verdzība, kas ilgus gadus bija viens no Amerikas straujās ekonomiskās attīstības svarīgiem faktoriem, XIX gadsimta vidū pārvērtās par bremzējošu spēku tās attīstībā. Valstī radās vareni spēki, kas prasīja radikālu pastāvošās sistēmas maiņu, verdzības atcelšanu un plaša brīvā darbaspēka tirgus radīšanu. Tas it īpaši bija :nepieciešams Ziemeļu rūpniecības centriem.

1860. gada beigās stāvoklis valstī bija ārkārtīgi saspī-

lēts. Dienvidu štatu varas iestādes atklāti uzstājās pret federālo valdību Vašingtonā, cenzdamās izraisīt bruņotu cīņu par izstāšanos no federācijas. Dienvidi pastiprināti gatavojās karam pret Ziemeļiem, cerēdami uz Anglijas un Francijas atbalstu.

ASV federālo valdību plosīja iekšējas pretrunas. Ābrams Linkolns, kuru ievēlēja par ASV prezidentu 1860. gada beigās, verdzības jautājumos bija nenoteikts. Viņam tuvās aprindās bija ne mazums atklātu un maskētu Dienvidu vergturu, plantatoru un rasistu piekritēju.

Sarežģīts stāvoklis bija arī bruņotajos spēkos. Ziemeļu štatu karaspēks sastāvēja tikai no apmēram 160 tūkstošiem cilvēku. Lielākā daļa bataljonu un rotu dislocējās, attālos pierobežas garnizonos. Armijai trūka moderna bruņojuma, to apmācīja pēc novecojušiem taktiskajiem principiem. Komandējošajā sastāvā vairākums bija lielo zemes īpašnieku un plantatoru dēliņu. Viņi bija cieši saistīti ar Dienvidu separātistu aprindām, atbalstīja tur valdošo noskaņojumu. Kad sākās atklāta šķelšanās, daudzi virsnieki pārgāja dienvidnieku pusē. Sie cilvēki bija vitāli ieinteresēti saglabāt verdzības sistēmu un turējās pie galēji rasistiskiem uzskatiem.

Kas attiecas uz kareivju masām, tad tie lielākoties bija vienkārši zemnieku puiši, kuri parasti bija neizglītoti vai mazizglītoti, politisko demagogu apmānīti un ticēja tam,, ka ziemeļnieki (Dienvidos viņus dēvēja par jenkijiem) grib sagrābt Dienvidu štatus, piesavināties tos un pārvērst par savu dzimtmuižu, kā arī aplaupīt iedzīvotājus. Šādai propagandai bija zināmi rezultāti.

Dienvidnieki, gatavodamies karam, bija savākuši lielas ieroču, munīcijas un pārtikas rezerves, izstrādājuši karadarbības plānus, izraudzījuši un izvietojuši kadrus. Viņu armija karoja nelokāmi un pirmo divu gadu laikā guva ievērojamus panākumus. Zināmā mērā to veicināja nodevība vairākās militārajās iestādēs un federālās armijas štābos. Jau pirms atklātas karadarbības sākšanās, pateicoties Vašingtonas dienvidnieku piekritēju centieniem, armijas galvenās militārās rezerves izrādījās sakoncentrētas Dienvidu štatos. Karam sākoties, visi ieroči nokļuva dumpinieku rokās. Dienvidu armijas ģenerāļi regulāri saņēma izsmeļošu informāciju par stāvokli Ziemeļos: par karaspēka pārvietošanos, par pavēlniecības plāniem un nodomiem.

Prezidenta Linkolna valdība nespēja stabilizēt stāvokli, mainīt notikumu gaitu. Tomēr Ziemeļu štati ievērojami pārspēja Dienvidus pēc iedzīvotāju skaita, rūpnieciskā po-I* nriāla, ekonomiskajām iespējām, transporta un sakaru stāvokļa un pēc daudziem citiem rādītājiem.

Jau 1861. gada jūlijā dienvidnieki, savākuši gandrīz 100 tūkstošu vīru lielu armiju, kuru komandēja pieredzētu ais ģenerālis Roberts Lī, guva panākumus kaujās pie hulranas upes, pie Manasasas, virzījās uz Vašingtonu un apdraudēja tai blakus esošos štatus. Tikai ar milzīgām piliem ziemeļniekiem izdevās apturēt pretinieku, bet pēc I .un arī nedaudz to atspiest.

Liela nozīme šajā ziņā bija dažādām reformām, ko īstenoja federālā valdība, pirmām kārtām lēmumam par pilnīgu verdzības atcelšanu visā valstī un daļas planta-loru zemju nodošanu fermeriem pusgraudniekiem. Visai efektīvi bija arī pasākumi cīņai ar nodevējiem, spiegiem, dezertieriem.

Prezidents Linkolns, sabiedriskās domas plaši atbalstīts, Izdarīja reorganizāciju armijā. No komandieru posteņiem un no štābiem tika padzīti virsnieki un civilie ierēdņi, kuri bija palīdzējuši dienvidniekiem. 1862. gada maijā ieviesa vispārējo obligāto iesaukšanu armijā un flotē, formēja jaunus pulkus. Daži no tiem pilnīgi sastāvēja no rūpniecības strādniekiem. Liela nozīme bija lēmumam iesaukt karadienestā nēģerus. īsā laikā armijā iesaistījās apmēram 200 tūkstošu nēģeru kareivju, kuri galvenokārt bija bēgļi no Dienvidiem. Daudzi no viņiem jau pirmajās kaujās parādīja vīrišķību un uzticību pienākumam.

1863. gada jūlijā ziemeļnieku armija ģenerāļa Ulisa Granta vadībā sakāva dienvidniekus pie Getisbergas un Viksburgas, ieņēma tolaik svarīgāko transporta artēriju — Misisipi upi. Pēc tam tā iznāca pie Atlantijas okeāna, tādējādi sadalot dumpīgo štatu teritoriju divās daļās. Lielu palīdzību uzbrucējiem sniedza nēģeru nemiernieku nodaļas, kas darbojās dienvidnieku armijas aizmugurē.

Tad dienvidnieki krasi aktivizēja karadarbību uz jūras. Viņu rīcībā bija liela flote un daudz kadru virsnieku. Flotes nostiprināšanā dienvidniekiem daudz palīdzēja Anglija un Francija, kuras atklāti piekopa Vašingtonai naidīgu politiku. Tās visiem līdzekļiem centās graut sava augošā konkurenta spēkus.

Angļu kuģubūvētavās tika uzbūvēti vairāki moderni kreiseri, kuri vēlāk sekmīgi traucēja kuģošanu Atlantijā. Daži no tiem ignorēja visus kuģniecības noteikumus un būtībā nodarbojās ar pirātismu. Sevišķi sliktu slavu bija iemantojuši ātrgaitas kreiseri «Florida» un «Alabama». Tikai divos reida gājienos vien 1863. gadā «Florida», piemēram, sagrāba un aplaupīja 14 tirdzniecības kuģus.

Ziemeļniekiem bija ļoti grūti cīnīties pret šiem reide-riem. Viņiem nepietika, bet reizēm pat nebija kuģu, kas-varētu apsargāt kuģniecību okeānā. Jaunu kuģu būvēšana vilkās diezgan ilgi, bija grūtības ar virsnieku kadriem.. Stāvokli sarežģīja vēl arī tas, ka dienvidnieku reideriem bija iespējas slepus izmantot angļu un franču ostas, kuras atradās gan pašās šajās valstīs, gan arī to kolonijās Amerikā. Pirātiskie kreiseri šajās bāzēs tika apgādāti un remontēti.

Lielu uzmanību dienvidnieku flotes pavēlniecība pievērsa jaunu formu un līdzekļu meklēšanai jūras kaujām. Kuģu būvētāji drudžaini strādāja, lai radītu jaunus kuģus. Tā tika uzbūvētas un raidītas pret ziemeļniekiem zemūdenes, bruņukuģi un citi kaujas līdzekļi. Taču, tā kā tie vēl bija tālu no pilnības, dienvidnieki panākumus ar tiem neguva.

Dienvidnieku sekmīgās operācijas uz jūras kopumā neietekmēja kara vispārējo norisi. Tā kļuva arvien nelabvēlīgāka Dienvidiem. Visai svarīga nozīme bija arī tam, ka ziemeļnieku flote bloķēja Dienvidu štatu piekrasti, tādējādi atgriezdama dumpiniekus no ārējiem apgādes avotiem, pirmām kārtām no Anglijas.

Dienvidnieku armija atdeva vienu pozīciju pēc otras un pamazām atkāpās aizvien dziļāk savā teritorijā. Separātisti izmisīgi pretojās, visiem spēkiem ieildzinādamf karu. Viņi nezaudēja cerību, ka Anglija un Francija sāks intervenciju.

Šo valstu reakcionārākie spēki vienmēr ir jutuši visai stabilas simpātijas pret Amerikas Dienvidiem. Tās kļuva vēl lielākas, kad Ziemeļi pārgāja pie revolucionārām kara metodēm, demokrātiskām reformām un pārveidojumiem, ko izdarīja prezidenta Linkolna valdība.

Sevišķi reāla Anglijas un Francijas bruņotās intervencijas iespēja kļuva 1861. gada beigās, kad dienvidnieku armija guva uzvaru pēc uzvaras un strauji virzījās uz. Vašingtonu. Anglijas valdība sūtīja uz Kanādu ekspedīcijas korpusu un palielināja spēkus Ziemeļamerikā. Ziemeļnieku pretuzbrukums aizkavēja iebrukuma plāna realizāciju, taču principā angļi no tā neatteicās. Ekspedīcijas korpusa karaspēks Kanādā uzturējās vēl ilgi.

Spēcīgu pretdarbību Eiropas reakcijas nodomu īsteno-

iii,'ii izrādīja Eiropas proletariāta masas, to skaitā arī Anglijas darbaļaudis. 1863. gada 26. martā Londonā tika noorganizēts grandiozs mītiņš ar aicinājumu sniegt visāda veida atbalstu ziemeļniekiem pret Anglijas valdības inter-vencionistiskajiem plāniem. Šajā mītiņā piedalījās Kārlis Markss. Viņš rakstīja, ka nevis valdošo šķiru gudrība, bet gan Anglijas strādnieku šķiras varonīgā pretošanās to noziedzīgajam neprātam izglāba Rietumeiropu no kaunpilnā krusta kara avantūras, kuras mērķis bija saglabāt verdzību uz mūžīgiem laikiem un izplatīt to Atlantijas okeāna viņā pusē.[5]

No Eiropas lielvalstīm ziemeļniekus atbalstīja tikai Krievija, kura veica dažus pozitīvus pasākumus, lai palīdzētu Ābrama Linkolna valdībai. Vislielākā nozīme bija divu Krievijas jūras kara flotes eskadru labas gribas vīzi-iei Ņujorkā un Sanfrancisko 1863. gadā. Kad krievu kuģi ieradās amerikāņu ostās, tos silti sagaidīja kā oficiālās \aras iestādes, tā arī visi iedzīvotāji.

Krievu eskadru vizīte bija ne tikai simboliska. Tā krietni ietekmēja arī Anglijas un Francijas nostāju, nodemon-.Īrējot Krievijas gatavību nepieciešamības gadījumā vēl noteiktāk atbalstīt Ziemeļus.

Pilsoņu karš Amerikā gāja uz beigām. Bez palīdzības no ārienes, ciezdami lielas grūtības un zaudējumus, dienvidnieki atkāpās arvien tālāk. 1865. gada februārī ziemeļnieku karaspēks ģenerāļa Šērmana vadībā ieņēma Ko-lumbiju un vairākus citus svarīgus dienvidnieku atbalsta punktus, izgāja ģenerāļa Lī armijas aizmugurē un piespieda to steigšus atstāt savas pozīcijas. 3. aprīlī cita ziemeļnieku armija ģenerāļa Granta vadībā pie Apomatoksas ielenca pretinieka atkāpjošos spēkus un piespieda tos kapitulēt. Tika ieņemta Dienvidu galvaspilsēta Ričmonda. Pretinieka organizētas pretošanās praktiski vairs nebija, un karš beidzās.

1861.—1865. gada pilsoņu karā uzvarēja Ziemeļi. Tā bija progresīvo spēku uzvara, liels prezidenta Linkolna demokrātisko aprindu panākums. Reakcionāri, plantatori, rasisti nikni neieredzēļa šo dižo amerikāņu tautas dēlu. 1865. gada 14. aprīlī Ābramu Linkolnu nogalināja vergturu aģents.

Ziemeļu karš pret Dienvidiem dārgi maksāja abām naidīgajām pusēm. Taču visvairāk no tā cieta tautas masas,

Amerikas vienkāršie cilvēki. Cīņu laukos, jūras kaujās, no ievainojumiem un slimībām gāja bojā vairāk nekā 360 tūkstošu ziemeļnieku armijas kareivju un virsnieku,, kā arī apmēram 250 tūkstošu dienvidnieku. Ievainoto* skaits pārsniedza vienu miljonu cilvēku. Kara gaitā tika izpostītas un nodedzinātas daudzas pilsētas un ciemati,, it īpaši Dienvidos. Lielus zaudējumus cieta lauksaimniecība.

Ziemeļnieku cīņa bija progresīva, tas bija grūts, taču taisnīgs revolucionārs karš.

«Amerikāņu tautā,» vēlāk rakstīja V. I. Ļeņins, «ir revolucionāra tradīcija, ko uztvēruši labākie amerikāņu proletariāta pārstāvji... Šī tradīcija — karš pret angļiem par atbrīvošanos XVIII gadsimtā, pēc tam pilsoņu karš-XIX gadsimtā. 1870. gadā Amerika dažā ziņā, ja aplūkojam tikai dažu rūpniecības nozaru un tautas saimniecības, «izpostīšanu», atradās aiz 1860. gada. Bet cik liels pedants, cik liels idiots būtu cilvēks, kas uz šāda pamata sāktu noliegt Amerikas 1863.—1865. gada pilsoņu kara ļoti lielo, pasaulvēsturisko, progresīvo un revolucionāra nozīmi!»[6]

Ziemeļnieku armija, cīnīdamās par taisnību, ar ieročiem izkarodama brīvību vairāk nekā četriem miljoniem nēģeru Dienvidos, parādīja gan uzticību pienākumam, gan drosmi kaujā, gan arī gatavību pārciest grūtības. To atbalstīja iedzīvotāju vairākums, tā baudīja desmitiem pasaules valstu progresīvo spēku simpātijas.

Protams, nedrīkst pārvērtēt šīs cīņas raksturu. Ziemeļu buržuāziskajām valdošajām aprindām šajā karā bija savi savtīgi mērķi. Tās tiecās likvidēt tos vēsturiski novecojušos šķēršļus, kas kavēja tālāku kapitālistiskās ražošanas attīstību, tās monopolizāciju, rūpnieciskās buržuāzijas un banku kapitāla lomas pieaugumu.

Kaut gan izšķirošo ieguldījumu Ziemeļu uzvarā deva rūpniecības štatu darbaļaužu masas, kaut gan viņi un tikai viņi uz saviem pleciem iznesa kara smagumu un zaudējumus, uzvaras augļus, kā tas ne reizi vien ir bijis eks-pluatatoru sabiedrības vēsturē, plūca darbatautas ienaidnieki — ekspluatatori. Šajā gadījumā visvairāk ieguva Ziemeļu rūpniecības lielburžuāzija. Guvusi uzvaru, tā. nekavējoties uzsāka cīņu pret tiem, kas šo uzvaru bija kaldinājuši.

Triecieni pirmām kārtām tika vērsti pret augošo strādnieku kustību un tās sabiedrotajiem — nabadzīgajiem fermeriem. Tika veikti pasākumi, lai «savaldītu» nēģerus,, ierobežotu viņu iekarojumus vienīgi ar formālu verdzības atcelšanu. Nēģeri, juridiski ieguvuši visas amerikāņu pilsoņu tiesības, savā lielum lielajā vairākumā, it īpaši Dienvidu štatos, palika tikpat beztiesīgi. Miljoniem nēģeru bezzemnieku Alabamā, Ziemeļkarolīnā un Dienvidkarolīnā, Teksasā, Misūri, Džordžijā, Floridā un citos štatos tāpat kā agrāk vilka nožēlojamu eksistenci. Vieni palika pilnīgā verdzībā pie plantāciju īpašniekiem, citi kļuva par visnospiestāko un zemāk apmaksāto strādnieku šķiras daļu rūpniecības uzņēmumos.

Tāds stāvoklis ne reizi vien noveda pie asiem nabadzīgo neapmierinātības uzliesmojumiem un klaja sašutuma, bet reizēm arī pie sacelšanās. Katru darbaļaužu neapmierinātības izpausmi nežēlīgi apspieda policija, nacionālā gvarde, federālais karaspēks. Ap to laiku armija jau bija pārformēta, atlaisti pulki, kas sastāvēja no strādniekiem un nēģeriem, atvaļināti rezervē demokrātiski noskaņotie virsnieki. No jauna stājās spēkā vecais bruņoto spēku formēšanas princips — algotņu vervēšana. Tagad sāka atlasīt karadienestam tikai tos, kuri bija piemēroti pēc saviem politiskajiem uzskatiem un kurus varēja izmantot, lai apspiestu darbaļaužu nemierus.

Lielu palīdzību valdošajām aprindām un reakcijai sniedza rasistiskā teroristu organizācija kukluksklans (KKK), kas dēvēja sevi par «slepenu savienību», bet darbojās pilnīgi atklāti. Šī rasistu un labējo ekstrēmistu organizācija tika izveidota tūlīt pēc pilsoņu kara beigām 1866. gadā, un tā nežēlīgi izrēķinājās ne tikai ar «dumpīgajiem nigeriem», bet arī ar baltajiem amerikāņiem, kas iestājās par demokrātiskām tiesībām un brīvībām, pret jebkurām diskriminācijas un patvaļas formām. Kukluksklans balstījās uz militāras organizācijas principiem. Tam bija savas nodaļas un soda vienības simtiem pilsētās un apdzīvotās vietās, tam bija ietekme vairāku štatu policijā, kā arī likumdošanas un izpildvaras orgānos. KKK «bruņinieki» un «jātnieki», tērpti baltos apmetņos un viduslaiku kapucēs, rīkoja rasistiskas demonstrācijas, pa naktīm «par biedinājumu nēģeriem un viņu aizstāvjiem» — lāpu gājienus, izlika pakalnos degošus krustus un krucifiksus. Tomēr, lai apspiestu Amerikā augošo protesta kustību pret netaisnību, rasisti ķērās ne tikai pie draudiem. Ne viens vien simts godīgu amerikāņu tajos gados gāja bojā «linča tiesās». Tā bija rasistiski noskaņotu ekstrēmistu mežonīga izrēķināšanās ar cīnītājiem par pilsoņtiesībām. Cilvēkus kāra bez izmeklēšanas un tiesas, sadedzināja sārtos, mīdīja zem zirgu kājām. Policija parasti lieliski zināja, kas izdara šos noziegumus, taču neko pret viņiem neuzsāka. Un ko gan tā varēja izdarīt, ja «linča tiesas» dalībnieku vidū bija gan šerifi, gan tiesneši, gan prokurori.

66. atsevišķā apkalpes bataljona komandieris un garnizona priekšnieks Rietumvācijas pilsētā Kaizerslauternā pulkvedis D. Vodsvorts deva pavēli amerikāņu militārajai policijai būt kaujas gatavībā, tikko bija noklausījies sava štāba priekšnieka ziņojumu. Iemeslu tam bija vairāk nekā pietiekami. Visu iepriekšējo vakaru un nakti garnizonā bija notikuši grupveida kautiņi starp amerikāņu kareivjiem. Darbā tika laisti naži, kastetes, velosipēdu ķēdes. Kāds mēģināja aizdedzināt kazarmu, daudzām telpām bija izsisti logu stikli. No rīta kautiņi kļuva vēl niknāki. Tikai militārajai policijai, kas bija izsaukta palīgā no citiem garnizoniem, kopīgiem spēkiem izdevās savaldīt mēra sajūtu zaudējušos amerikāņu kareivjus.

Niknie kautiņi Kaizerslauternā nav nekas jauns ASV armijā. Amerikāņu avīze «Army Times» rakstīja par šo gadījumu kā par parastu parādību. Un tas nav nekāds brīnums. Kaizerslauternā savā starpā taču kāvās baltie un nēģeri.

Rasisms vienmēr ir bijis un joprojām ir viena no tipiskām parādībām ASV bruņotajos spēkos, tāpat kā visā amerikāņu sabiedrībā, jo tas sakņojas pašā buržuāziskās •sabiedriskās iekārtas raksturā, tās mūžīgajās antagonistiskajās pretrunās.

Pēdējos gados Amerikas Savienotajās Valstīs aktivizējusies nēģeru un visu Amerikas «krāsaino» pabērnu cīņa par pilsoņtiesībām, pret rasu diskrimināciju. Tā jūtama ■arī bruņotajos spēkos.

Kā zināms, Vašingtonas agresīvo akciju ārkārtīgā ne-popularitāte periodā pēc otrā pasaules kara, it īpaši karš Vjetnamā, devusi asu triecienu ASV bruņoto spēku prestižam. Turklāt tas ietekmēja algotņu armijas komplektēšanu. Balto jaunatne negribēja stāties karadienestā, to nevarēja iekārdināt pat samērā augstais atalgojums, ko maksā algotņiem. Lai izkļūtu no šī stāvokļa, Pentagons bija spiests nedaudz mazināt armijā un flotē pastāvošos ierobežojumus «krāsaino» jauniesaucamo vervēšanā. Un tas drīz

vien radīja nēģeru procenta palielināšanos kareivju un matrožu vidū, jo militārajā dienestā viņi saskatīja vienīgo-iespēju, kā glābties no mūžīgā bezdarba un nabadzības.

ASV bruņotie spēki, pēc žurnāla «Army» izteikuma,, «sāka strauji kļūt melnāki». Sākoties agresijai Vjetnamā,, sauszemes karaspēkā bija ne vairāk kā 10—12 procentu nēģeru, bet 1979. gada sākumā to skaits tuvojās 25 procentiem. Nedaudz palielinājās nēģeru skaits arī kara aviācijā un flotē. Raksturīgi, ka pieauga tikai nēģeru ierindnieku skaits. ASV bruņoto spēku virsnieku korpusā joprojām galvenokārt ir baltie. Nēģeru te ir ne vairāk kā 3 procenti, turklāt vecāko virsnieku vidū tikai 0,2 procenti.

Ievērojams nēģeru pieplūdums armijā nekādi neietilpst ASV valdošo aprindu plānos. Tie taču pastāvīgi izmanto bruņotos spēkus, lai apspiestu savu darbatautu, arī «krāsainos» darbaļaudis. Lūk, kādēļ bija noteikti zināmi ierobežojumi, vervējot nēģerus karadienestā, pirmām kārtām tādos privileģētos formējumos kā izpletņlēcēju desanta daļas, jūras kājnieki, «speciālo uzdevumu» karaspēks un citos. Pavēlniecība tiecas krasi ierobežot nēģeru iespējas iegūt labu militāro specialitāti, izvirzīties dienestā, iegūt seržanta pakāpi.

Lai gan plaši tiek propagandētas armijā un flotē it kā pastāvošās «vienādās iespējas» visiem karavīriem neatkarīgi no viņu ādas krāsas, rasisms amerikāņu kazarmā zeļ un plaukst. Tas pirmām kārtām attiecas uz garnizoniem Dienvidu štatos. Daudzi komandieri, kuri vārdos sludina «krāsu barjeras pārvarēšanu», patiesībā piekopj visatklātāko diskrimināciju attiecībā pret nēģeru kareivjiem. Tas izraisa neskaitāmus pretrasistiskus nemierus armijā un flotē, noved pie dažādu nēģeru apvienību un savienību stihiskas rašanās. Bieži vien uzstāšanās pret rasismu pārvēršas nepaklausības kampaņās, ir par iemeslu sadursmēm starp nēģeriem un baltajiem kareivjiem, masu kautiņiem. Ļoti daudz tādu atgadījumu tika atzīmēts Vjetnamas kara periodā. Tie nebeidzās arī vēlākajos gados. Konkrēti, 1977.—1979. gadā sadursmes starp nēģeriem un baltajiem karavīriem notika Laredo aviobāzē Teksasas štatā, Kemplidženas mācību centrā, amerikāņu garnizonos Bādkreicnahā un Nirnbergā (VFR), Kempbatlerā (Japāna), Klārkfīldā (Filipīnas) utt.

«Nekas mani tā neuztrauc,» žurnāla «Time» korespondentam žēlojās kādas amerikāņu daļas komandieris Rie-tumvācijā, apakšpulkvedis Maklins, «kā attiecības starp baltajiem un melnajiem kareivjiem. Svarīgākā problēma man šobrīd ir nevis stāvoklis Tuvajos Austrumos, nevis gaidāmās mācības, bet gan rasu attiecības garnizonā. Mans galvenais uzdevums ir nepieļaut, lai mani kareivji — baltie un melnie — ķertos cits citam pie rīkles.»

Nēģeru karavīru cīņa par savām tiesībām pagaidām vēl vāji organizēta. Bieži vien to vada personas ar kriminālu pagātni, kuras nokļuvušas armijā no Ņujorkas, Čikāgas, Detroitas nēģeru geto viszemākajiem slāņiem. Jo, tāpat kā visa Amerika, nēģeru iedzīvotāju daļa nav viendabīga, tajā valda dziļas pretrunas. Un tomēr nēģeru kustībai par pilsoņtiesībām, kura attīstās ASV bruņotajos spēkos, kā nacionālo minoritāšu pretrasistiskās cīņas atspoguļojumam valstī ir progresīva nozīme.

Pavēlniecība atbild uz šo kustību ar «dunča un pīrāga» politiku. Nēģeru personālsastāva paklausīgāko daļu tā eenšas pārvilināt savā pusē, pielabināt ar žēlastības dāvanām, apmānīt ar liekulīgiem solījumiem. Turpretī tos, kuri izrāda nepiekāpību, gaida militārās policijas steki, tribunāla tiesas, katorgas cietumi un soda bataljoni, it īpaši tad, ja viņu rīcībai ir politisks raksturs.

Pēdējo gadu laikā ASV bruņotajos spēkos notikuši vairāki rasu nemieri, kurus pavēlniecība kvalificējusi kā «dumpjus» vai pat «sacelšanos». Piemēram, nēģeru matrožu masveida nepaklausība, kad daļa no viņiem pat nokāpa krastā un atteicās atgriezties uz kuģa, notika uz lidmašīnu bāzes kuģiem «Saratoga», «Ranger» un citiem. Nedaudz agrāk līdzīgi atgadījumi bija vērojami uz lidmašīnu bāzes kuģiem «Kitty Hawk» un «Constellation», uz kreisera «Little Rock», dažiem eskadras mīnukuģiem, tankkuģiem, palīgkuģiem, aviācijas garnizonā netālu no Montgomerijas pilsētas Alabamas štatā, amerikāņu bāzē Bādkisingenē Vācijas Federatīvajā Republikā.

Pavēlniecība nežēlīgi izrēķinās ar šādu nemieru dalībniekiem, iesloga viņus cietumos, sūta katorgā, padzen no karadienesta, izdodot sliktas rekomendācijas un tādējādi nolemjot viņus bezdarbam un badam.

Joprojām svarīgs ierocis rasisma pretinieku nemieru apspiešanai pavēlniecības rokās ir ultralabējās un graujošās organizācijas. Amerikāņu pavēlniecība neatsakās arī no kukluksklana pakalpojumiem.

1979. gada martā amerikāņu flotes avīze «Navy Times» pavēstīja pat Savienotajām Valstīm patiešām bezprecedenta gadījumu. Rasisti bija sadedzinājuši krustu «par biedinājumu nēģeriem» ... tieši uz flotes karakuģa. Pēc avīzes ziņojuma, ceremonija notika uz lidmašīnu bāzes kuģa «America» laikā, kad tas atradās jūras kara bāzē Norfolkā (bāze izvietota dienvidos, Virdžīnijas štatā, netālu no dienvidnieku bijušās galvaspilsētas Ričmondas). Kā jau tas pieņemts šajā rasistu izdarībā, tur bija sapulcējušies tradicionālajos baltajos paltrakos tērpti kukluks-klana aktīvisti — kuģa virsnieki un apakšvirsnieki, kā ari vairākas vietējās civilpersonas. «Ceremonija noritēja,» rakstīja «Navy Times», «saskaņā ar labākajām kukluksklana tradīcijām. Pēc tās uz kuģa notika nepaklausīgo nēģeru medības.» Medības beidzās veiksmīgi: nēģeru matrozis Entonijs Rendls, kurš ne reizi vien bija aktīvi uzstājies pret virsnieku, arī pret kuģa komandiera rasistiskajiem izlēcieniem, tika zvēriski piekauts un nomests zem celtņa riteņiem. Slepkavām izdevās tikt cauri ar veselu ādu.

Līdzīgi rasistu sabati tagad nav nekāds retums daudzos amerikāņu garnizonos kā pašās Amerikas Savienotajās Valstīs, tā arī ārzemēs. Ik gadu 14. aprīlī, Samtera forta kapitulācijas gadadienā, 6. flotes krasta štāba virsnieku klubā Itālijas pilsētā Neapolē pēc tradīcijas notiek «atceres diena», kad rīko krusta dedzināšanas ceremoniju. Uz galda novieto melnu krustu, nostiprina uz tā dažas aizdedzinātas sveces. Ap krustu sapulcējas virsnieki, apakšvirsnieki, viņu sievas un bērni. Viņi visi ģērbušies kukluksklana baltajos paltrakos. Pavēlniecība lieliski zina par šo tradīciju, taču izliekas, ka viss notiekošais ir nevainīgs joks, kuram nav vērts pievērst uzmanību.

Kukluksklana šūniņas aktīvi veic savu melno darbu arī daudzos citos garnizonos. Par krusta dedzināšanas gadījumiem tika ziņots no Laredo aviobāzes, no Hikama garnizona Havaju salās un Olbruka garnizona Panamas kanāla zonā, no amerikāņu bāzēm Japānā, Dienvidkorejā utt. Daudzi šādi rituāli beidzās ar bruņotiem uzbrukumiem nēģeriem. Tā amerikāņu garnizonā Bābenhauzenē (VFR) par tāda uzbrukuma objektu kļuva vesela apakšvienība — veļas mazgāšanas rota, kas bija sakomplektēta tikai no nēģeriem. Sākumā rasisti iebiedēšanas nolūkā sadedzināja rotas kazarmas priekšā milzīgu melnu krustu, kas bija aptīts ar lupatām un apliets ar darvu, bet pēc tam, apbruņojušies ar to, kas katram pie rokas, metās virsū nēģeru rotai. Nēģeri izmisīgi pretojās, taču nespēja tikt galā ar rasistu pūli. Vairāki cilvēki dabūja smagas traumas, vienu nēģeru kareivi izmeta pa logu, un viņš mira no gūtajiem ievainojumiem.

Rasisms ASV bruņotajos spēkos ataino vispārējo stāvokli valstī. Protams, ne visi amerikāņi ir inficējušies ar šo cilvēknīšanas koncepciju. Ne mazums balto amerikāņu atklāti cīnās pret kukluksklanu. Taču reakcijai ir stipras! pozīcijas. Cīņai pret mieru un progresu tā apvieno vis-j tumšākos spēkus. Tos atbalsta oficiālās varas iestādesJ daudzas politiskās organizācijas, kuras atklāti pauž naidu pret progresīvajiem spēkiem, slavina tumsonību.

Amerikāņu militārā avīze «Stars and Slripes» publicēja^1 plašu interviju ar kukluksklana galveno barvedi R. Sel-1 toņu, kurš paziņoja: «Jā, mums ir neskaitāmas organizā-j cijas un šūniņas gan bruņotajos spēkos kopumā, gan arī! daudzās armijas un flotes apvienībās un formējumos, it] īpaši amerikāņu karaspēka daļās Eiropā. Vācijas Federa-! tīvajā Republikā tās darbojas praktiski visos garnizonos! un bāzēs, katrā apdzīvotā vietā, kur dislocējas karaspēks.»

Rasisma zirnekļtīkls amerikāņu kazarmā nerodas sti-ļ hiski, bet gan pēc iepriekš pārdomāta plāna. Rasisti vēr-, šas ne tikai pret nēģeriem, bet arī pret jebkuru «citādi domājošo», pret visiem progresīvajiem spēkiem. 1978. gada oktobrī Nebraskas štata senators E. Camberss pēc savas iniciatīvas veica daļēju kukluksklana darbības izmeklē-; šanu militārajos garnizonos. Atklājās neiedomājami fakti. Tikai Kemppendltonas mācību centrā vien laika posmā no i 1973. līdz 1975. gadam rasisti no vietējās kukluksklana' organizācijas veica vairāk nekā 200 bruņotu akciju pret «dumpīgajiem nēģeriem», to skaitā bija vairāki «linča tiesas» mēģinājumi. Izmantodami centra komandiera ģenerālmajora K. Hofmana neslēpto iecietību, kukluks-klanieši šajā laikā garnizonā nodibināja trīs jaunas šūniņas, savervēja tajās apmēram simt dalībnieku, izveidoja vairākas slepenas ieroču noliktavas.

Senatoram pat izdevās parunāt ar dažiem kukluksklana barvežiem Kemppendltonā. Viens no viņiem, seržants Ren-dols Klouzs, pavēstīja: «Melno medības, tāpat kā cīņa pret sarkanajiem, — tas ir īstais amerikāņu patriotisms. Mūsu j bruņotie spēki ir tieši tas institūts, kur var atklāti un pro- ■ duktīvi vajāt un apspiest nēģerus un visus tos, kuri viņus aizstāv. Es ar to nodarbojos jau daudzus gadus, ar to no-* darbojās arī mans tēvs un vectēvs. Tas ir īsts baltā cilvēka uzdevums.»

Reiz amerikāņu militārajā avīzē «Navij Times» bija ievietota karikatūra: uz zvaigžņoti svītrotā amerikāņu karoga fona stāv grupa jūrnieku, bet netālu savrup stāv vēl viens matrozis. Nikns, draudoši sabozies, rokā karodziņš — zils laukums ar baltu šķību krustu — Dienvidu datu karogs. Tas pats karogs, zem kura dienvidnieki pilsoņu kara gados karoja par nēģeru verdzības saglabāšanu. Zem karikatūras rakstīts: «Bet kas teicis, ka verdzība Savienotajās Valstīs atcelta?»

Starp citu, šādus karogus tagad var brīvi nopirkt daudzos amerikāņu veikalos. Tos izkar daži biznesmeņi un atvaļināti ģenerāļi, tos var ieraudzīt reklāmas prospektos un vēstures grāmatās, žurnālos un avīzēs.

Rasisms un Amerikas «krāsaino» iedzīvotāju rasu diskriminācija šodien, tāpat kā agrāk, ir visas šīs lielās buržuāziskās valsts neatņemama sastāvdaļa. Pagājis jau vairāk nekā simt gadu kopš tiem laikiem, kad labākie amerikāņu tautas dēli, īsti patrioti un demokrāti, cēlās cīņai pret rasismu. Daudzi no šiem cilvēkiem cīnījās ziemeļnieku armijā, kuras karogos bija aicinājums uz brīvību un vienlīdzību. Sī armija uzvarēja, un šķita, ka tagad triumfēs taisnība un verdzībai tiks darīts gals uz visiem laikiem. Taču līdz pat šai dienai Savienotajās Valstīs tiek sludināta cilvēknīšana. Tur nežēlīgi izrēķinās ar tiem, kuri cīnās pret šo politiku. No rasistu rokas gājuši bojā tūkstošiem godīgu cilvēku. Par biedinājumu nēģeriem un tiem, kas viņus atbalsta, deg draudīgi krusti un baltajos paltrakos ģērbtie kukluksklanieši paceļ labo roku, zvērēdami būt «noteikti un bargi». Miljoniem cilvēku «demokrātiskajā» Amerikā pasludināti par «otras_ šķiras cilvēkiem» tikai tāpēc, ka viņiem ir cita ādas krasa.

TREŠĀ KODAĻA

IMPERIĀLISMA LAIKMETA PIRMAIS KARŠ

1898. gadā, naktī uz 15. februāri, Kubas galvaspilsētu Havanu satricināja varens sprādziens. Debesīs atblāz-moja tumšsārta gaisma. Bet tur, kur tikko kā bija stāvējis amerikāņu bruņukuģis «Mairi», gaisā pacēlās milzīgs ūdens stabs ar metāla un koka šķembām. Ostā saskrējušie cilvēki ieraudzīja strauji grimstošu kuģi un peldošas atlūzas, pie kurām bija pieķērušies daži dzīvi palikušie jūrnieki. Gandrīz visa kuģa apkalpe — apmēram 260 cilvēku — bija gājusi bojā.

«Mairi» bija ieradies Havanā aptuveni mēnesi pirms šī notikuma. Ieradies, lai, kā oficiāli tika paziņots, «aizstāvētu amerikāņu intereses». Visu šo laiku tas stāvēja ostā un tā lielgabalu stobri bija pavērsti pret pilsētu. Kas gan bija uzdrošinājies uzsākt divcīņu ar bruņoto briesmoni?

Tajos laikos Kuba bija Spānijas kolonija. Spāņu monarhija, kurai kādreiz Amerikā un citās pasaules daļās bija plaši koloniālie īpašumi, XIX gadsimta beigās daudzus no tiem jau bija zaudējusi. Paspēlējusi bijušo varenību, tā jau vairs nespēja konkurēt ar tādām lielvalstīm kā Anglija un Francija, kā arī ar Savienotajām Valstīm, kas kļuva aizvien spēcīgākas.

Amerikāņu kapitāls, kas bija stabili nostājies uz ekspansijas, savas teritorijas paplašināšanas, jaunu noieta tirgu iekarošanas ceļa, izvērsa aizvien aktīvāku cīņu par pasaules pārdalīšanu. ASV valdības orgānos, politisko darbinieku un lielāko biznesmeņu vidū skaļāk sāka skanēt aicinājumi pārskatīt ietekmes sfēras pasaulē un spriedelējumi par amerikāņu nācijas «īpašo lomu», par likteni, kas it kā gatavo Amerikai sevišķu stāvokli.

«Dievs ne jau tādēļ tūkstošiem gadu gatavoja angļu valodā runājošas tautas,» no ASV kongresa tribīnes paziņoja Ilinoisas štata senators A. Beveridžs, «lai tās nodotos slinkumam un bezrūpībai. Nē! Viņš tās radīja kā pasaules pārvaldītājus un vadītājus, kuri no pašreizējā haosa spēs veidot pilnvērtīgu organizāciju, ieviest kārtību visādu mežonīgu un izvirtušu tautu vidū. Dievs aplaimoja ar savu labvēlību amerikāņu tautu, padarīja to par savu

lemī|otāko nāciju, kurai būs jāvada pasaules atjaunināma. Tā ir svēta Amerikas misija!»

Līdzīgiem paziņojumiem parasti sekoja aicinājumi vi-adi pastiprināt ASV militāro varenību, kāpināt to mili-laro potenciālu, plaši izmantot bruņotos spēkus cīņā par pasaules pārdalīšanu. īpaši tika uzsvērts, ka lielu militāru operāciju veikšanai Savienotajām Valstīm pirmām Kārtām nepieciešama liela jūras kara flote un atbalsta punkti, bāzes un uzturēšanās vietas dažādos pasaules rajonos.

Viens no galvenajiem šīs teorijas sludinātājiem, kas puva ievērojamu atbalstu kā lielkapitāla pārstāvju vidū, ta arī augstākajās politiskajās un militārajās aprindās, Lija admirālis Alfrēds Mehens. Savā grāmatā «Kara flotes varenības ietekme uz vēsturi», kas nāca klajā 1897. gadā, šis teorētiķis izvirzīja tēzi, ka vadošu stāvokli pasaules arēnā var sasniegt tikai valsts, kurai ir flote, kas pārspēj citu lielvalstu floti. Pēc Mehena un viņa piekritēju domām, Savienotās Valstis, ja to rīcībā būtu šāda flote, pietiekami ātri varētu nodrošināt sev kundzību uz jūras, iegūt kontroli pār pasaules tirdzniecību, bet pēc tam ari pilnīgi kļūt par stāvokļa noteicējām pasaulē. Amerikāņu militārie teorētiķi izstrādāja veselu darbības programmu, saskaņā ar kuru cīņu par noieta tirgiem un kundzību uz jūras vajadzēja sākt no tuvākā rajona — no Kārību jūras valstīm.

Tolaik lielākais kavēklis amerikāņu ekspansijai bija Spānija, kam piederēja Kuba, Puertoriko un citas teritorijas. Klusajā okeānā Spānijai piederēja Filipīnu salas, Guama un citi visai svarīgi placdarmi, kurus varēja izmantot, lai iekļūtu vēl dziļāk Tālajos Austrumos un Dienvidaustrumu Āzijā. Un ASV sāka gatavoties karam ar Spāniju.

Kubā un Filipīnās šajā laikposmā norisinājās patriotisko, nacionālās atbrīvošanās spēku cīņa pret spāņu koloniālo virsvaldību. Amerikāņu buržuāziskā prese, it īpaši tās visreakcionārākā daļa — laikrakstu magnāta Hērsta tā saucamā «dzeltenā prese», izvērsa liekulīgu līdzjūtības kampaņu kubiešu un filipīniešu patriotiem. Tā sāka rakstīt par spāņu soda vienību asiņaino teroru un zvērībām, «aizmirsusi», ka arī amerikāņu armija kādreiz tāpat izrēķinājās ar indiāņiem. Tas viss tika likts lietā, lai atbilstoši sagatavotu sabiedrisko domu savā valstī un ārzemēs. Gaisā sāka ost pēc pulvera. Vajadzēja tikai ieganstu, lai sāktos karš.

Cēloņi bruņukuģa «Mairi» bojāejai Havanas reidā tā arī palika neatklāti. Tomēr ir pamats domāt, ka šī briesmīgā ļaundarība ir prasmīgi safabricēta provokācija, kuru sagatavoja un izdarīja amerikāņu aģentūra. Kuģis un tā apkalpe tika tai upurēta.

Jau nākamajā dienā pēc «Main» bojāejas ASV iesniedza Spānijai ultimātu. Spānijas valdība, sapratusi, ka tā nespēs stāties pretī Savienotajām Valstīm bruņotā cīņā, visādi piekāpās. Taču Vašingtona šīs piekāpšanās nepieņēma. Spāņu varas iestāžu izmisīgie mēģinājumi vienoties beidzās nesekmīgi. 1898. gada 21. aprīlī amerikāņu bruņotie spēki sāka karadarbību, bet pēc trim dienām Spānijai tika pieteikts karš.

Amerikāņu propaganda bazūnēja pa visu pasauli, ka Savienotajām Valstīm šajā karā nav agresīvu mērķu, ka tās dodas palīgā patriotiskajiem atbrīvošanās spēkiem, nes brīvību un demokrātiju Kubai un Filipīnām. Nākamo nedēju notikumi parādīja, cik melīgi un zaimojoši bija šie liekulīgie paziņojumi.

Karadarbību uzsāka trīs amerikāņu flotes eskadras. Divas no tām admirāļu Sempsona un Sleja vadībā devās uz Kubas krastiem, trešā, kuru komandēja Džordžs Duī, pāri Klusajam okeānam brauca uz Filipīnām.

Amerikāņu flotes Kubas grupējums spēku ziņā krietni pārspēja spāniešus. Amerikāņi bloķēja Kubas galvenās ostas, vairākās vietās izcēla armijas daļu un jūras kājnieku desantus, un drīz vien gandrīz visa salas rietumdaļa atradas viņu rokās. To veicināja pirmām kārtām kubiešu nacionālās atbrīvošanās spēku sekmīgā karadarbība. Tie padzina spāņu žandarmēriju un karaspēku no daudziem Kubas rietumu rajoniem. Iedzīvotāji sagaidīja amerikāņu desantniekus kā atbrīvotājus.

Lēnāk notikumi attīstījās salas austrumos. Sājos rajonos partizānu kustība bija vājāka nekā rietumos un amerikāņiem nācās galvenokārt pašiem atrisināt kaujas uzdevumus. Viņi izrādījās tam nesagatavoti. Turklāt armijai bija lielas grūtības ar apgādi, daļās plosījās slimības un epidēmijas. Pec oficiālām ziņām, šajā laikposmā uz katru kaujā bojā gājušu_ kareivi armija zaudēja četrus, kas bija miruši no slimībām. Turpat puse no Kubā izceltā personālsastāva bija izslimojusi dzelteno drudzi, malāriju un smagas kuņģa un zarnu trakta slimības. Vēsturnieks R. Heinls, piemēram, raksta, ka spāņu—amerikāņu karš «atklāja militārās nesagatavotības un neorganizētī-bas ainu». Vairākās daļās uzliesmoja neapmierinātība personālsastāva vidū, bija vērojama zema kareivju disciplīna, nesagatavotība un neprasme, nepietiekama izturība kaujā. Virsnieku vidū bija izplatījusies žūpība.

Amerikāņus glāba tikai tas, ka pretinieks bija vēl nesagatavotāks un neorganizētāks. Spāņu armijas apbruņojums bija visai novecojis, turklāt tā bija par maz. Taktiskajā ziņā spānieši ievērojami atpalika no amerikāņu armijas. Uz Kārību jūru no Spānijas tika steigšus nosūtīta admirāļa Servera eskadra. Tomēr arī tai neizdevās glābt stāvokli. Pie ieejas Santjago de Kubas ostā eskadru sagaidīja amerikāņu flotes pārspēks un to pilnīgi iznīcināja.

Interesanti, ka amerikāņu flote šajā kaujā cīnījās faktiski bez pavēlnieka. Admirālis Sempsons, gaidīdams tikšanos ar spāniešiem, līdz pat pēdējai dienai nebija pārliecināts par saviem spēkiem un visu laiku apbēra jūras kara resoru Vašingtonā ar lūgumiem pēc papildspēkiem. 1898. gada jūnija beigās viņš ar vienu no kreiseriem devās uz Sibonejas ostu, kuru amerikāņi jau bija ieņēmuši, cerēdams apspriedē ar pavēlniecību vēlreiz izvirzīt jautājumu par palīdzību. 3. jūlijā, kad komandieris vēl nebija atgriezies, amerikāņu kuģi pie Santjago de Kubas negaidot sadūrās ar admirāļa Servera eskadras avangardu. Notika kauja, kas beidzās ar pilnīgu spāniešu sakāvi. Viņu lēnos un slikti apbruņotos kuģus iznīcināja amerikāņu bruņukuģi un kreiseri. Kauja norisa strauji. Atsevišķas amerikāņu flotes kuģu grupas darbojās patstāvīgi. Admirālis Slejs, kas bija palicis Sempsona vietā, komandēja tikai savu vienību. Kad Sempsons atgriezās Santjago un uzzināja par uzvaru, viņš steigšus ieskaitīja to savā kontā, jo viņš taču bija vecākais. Slejs bija sašutis — kaujas laikā komandiera pienākumus pildīja viņš. Abi flotes komandieri nekādi nevarēja sadalīt laurus. Strīds nonāca līdz tiesai. Galu galā lietu nodeva īpašam tribunālam, kas noraidīja Sleja pretenzijas, taču izteicās arī pret sevišķu admirāļa Sempsona godināšanu. Tā radās vēsturē visai rets precedents — bija uzvara, taču nebija uzvarētāja, kas būtu pagodinājumu un slavas cienīgs.

Flotes iznīcināšana vēl vairāk pasliktināja Spānijas armijas stāvokli Kubā. Būdama pa pusei sakauta un demoralizēta, tā sāka atdot vienu pozīciju pēc otras. 1898. gada jūlija beigās amerikāņu karaspēks ieņēma Santjago de Kubu, bet pēc tam arī citas svarīgas apdzīvotās vietas. Augusta sākumā spānieši pilnīgi izbeidza pretošanos Kubā. Vienlaikus kapitulēja arī garnizons Puertoriko salā.

Jau agrāk, maija sākumā, tika sakauta spāņu flote Fi- i lipinās. Admirāļa Duī eskadra, kuras pusē bija pilnīgs , pārspēks, atklāti iegāja Manilas līcī un iznīcināja spāņu ' kuģus tieši pie piestātnēm. Sakāve uz jūras krietni sarež-J ģīja spāņu koloniālās armijas pozīcijas Filipīnās. Ameri-J kaņi te izcēla lielu desantu un izvērsa sekmīgu uzbru- J kurnu. Tāpat kā Kubā, arī šeit viņiem aktīvi palīdzēja vie-ļ tējo patriotu bruņotās vienības. Ar to atbalstu amerikāņu ļ karaspēks jūnijā sakāva pretinieka pamatspēkus. 1898. 1 gada 13. augustā ASV ekspedīcijas armijas un filipīniešu ļ patriotu vienības iegāja Filipīnu galvaspilsētā Manilā. Tajā pašā dienā Spānija paziņoja par savu kapitulāciju, ļ

Spāņu—amerikāņu karš bija visai īslaicīgs — tas tur- ļ pinājās tikai apmēram trīsarpus mēnešus. ASV tajā ne- , cieta lielus zaudējumus — Filipīnās, piemēram, krita tikai ļ 385 kareivji un virsnieki.

Tas bija pirmais karš imperiālisma laikmetā, karš, kas pavēra jaunu lappusi ekspluatatoru sabiedrības vēsturē, ļ No amerikāņu puses tas bija karš par pasaules pārdalīšanu, par svešu koloniju un tirgu sagrābšanu. Sis karš liecināja, ka ASV iesaistījušās enerģiskā cīņā par hegemoniju pasaulē. Pēc V. I. Ļeņina definējuma tā bija viena no galvenajām vēsturiskajām ceļa zīmēm, kas noteica im- ļ periālisma laikmeta sākumu.[7]

Savienotās Valstis šajā karā bija panākušas to, pēc kā tiecās. Tās atņēma Spānijai Puertoriko un citas salas Kārību jūrā, kā arī Guamu Klusajā okeānā, ieguva Filipīnas, ļ Kubā, kas formāli tika pasludināta par neatkarīgu, noteica «ASV militāro kontroli». Salu okupēja armijas un jūras kājnieku vienības, kuras komandēja ģenerālis Leonards Vuds.

Lai gan lielāko smagumu bruņotajā cīņā pret spāņu armiju Kubā un Filipīnās uz saviem pleciem iznesa vietējie patriotiskie spēki, viņi nebaudīja uzvaras augļus, ļ Spāniešu vietā Kubā un Filipīnās sāka valdīt amerikāņi, ļ Vecos kolonizatorus nomainīja jauni, vēl plēsonīgāki.

Kad 1898. gada decembrī sabiedrībai kļuva zināmi amerikāņu—spāņu miera līguma noteikumi, kurus parakstīja Parīzē, godīgo cilvēku sašutumam nebija robežu. Un ne tikai Kubā, Filipīnās, Puertoriko un citās bijušajās Spānijas kolonijās, bet arī pašās Amerikas Savienotajās Valstīs, kur iedzīvotāju lielākā daļa pirms kara un kara laikā ticēja savas valsts atbrīvotājas misijai. Amerikas progre-

sīvie cilvēki apzīmogoja ar kauna zīmi šo negodīgo aktu. Daudzi politiskie darbinieki, zinātnieki, rakstnieki, pat daži kongresmeņi Filipīnu un Kubas sagrābšanu nosauca par «noziedzīgu rīcību, kas vainagojusi noziedzīgu karu». Dižais amerikāņu rakstnieks Marks Tvens, pazīstamais /inātnieks profesors Džidingss, daudzi citi ievērojami politiskie darbinieki, kas bija sašutuši par valdības politiku un militāristu izdarībām, 1899. gadā, protestēdami pret to, nodibināja «Antiimperiālistisko līgu»,_ kas apvienoja daudzus tūkstošus visdažādāko amerikāņu sabiedrības slāņu pārstāvju. Pēc V. I. Ļeņina izteikuma, buržuāziskās demokrātijas pēdējie mohikāņi^1 izteica sašutumu sakara ar to, ka valsts, kas radusies tikai pirms dažiem gadu desmitiem atbrīvošanās karā pret koloniālo jūgu, pati stabili nostājusies uz koloniālisma ceļa, kļuvusi par brīvības bendi un citu tautu apspiedēju.

Taču Savienotajās Valstīs šis sašutums aprobežojās ar runām mītiņos, rakstiem avīzēs un žurnālos, pamfletiem un publicistu darbiem, turpretī tautas masas Kubā un Filipīnās darbojās daudz enerģiskāk. Tūkstošiem cilvēku, kuri vēl nesen ar sajūsmu sveica savā zemē amerikāņu kareivjus un jūrniekus un kuri varonīgi cīnījās kopā ar amerikāņiem pret spāņu kolonizatoriem, no jauna ķērās pie ieročiem — tagad jau pret nodevīgajiem vakarējiem sabiedrotajiem un jauno koloniālo jūgu.

Sevišķi smagas kaujas izvērsās Filipīnās. Vairāk nekā trīs gadus, līdz 1902. gadam, Filipīnu partizāni, tautas atbrīvošanās armijas cīnītāji ārkārtīgi grūtos apstākļos izcīnīja nevienlīdzīgu cīņu pret iebrucējiem. Amerikāņi raidīja pret viņiem lielus armijas spēkus, izveidoja daudz soda vienību. Viņi bija saņēmuši pavēli «par katru cenu apspiest insurgentus», un tas nozīmēja tiešu norādījumu sākt masu teroru, represijas, spīdzināšanas un sodīt bez izmeklēšanas un tiesas. «Dedziniet un nogaliniet,» no sodītājiem prasīja viņu komandieris D. Smits, «tagad nav īstais laiks ņemt gūstā. Jo vairāk jūs nogalināsiet, jo labāk. Nogaliniet visus, kas vecāki par desmit gadiem.»[8] [9]

Un amerikāņu armija labprāt izpildīja šīs briesmīgās pavēles. «Vislabākais veids, kā pievērst filipīniešus civilizācijai,» tajās dienās ciniski rakstīja vēstulē kāds jūras kājnieku virsnieks, «ir nogalināt viņus visus līdz pēdējam. Mēs civilizēsim tos ar «garās karotes»[10] palīdzību.» — «Mēs nodedzinājām visas viņu mājas,» atceras cits bende. «Nevaru precīzi pateikt, cik vīriešu, sieviešu un bērnu nogalinājuši mūsu puiši. Gūstā mēs neņēmām ...»

Pat oficiālā amerikāņu historiogrāfija, piemēram, tādā darbā par ASV jūras kājnieku vēsturi kā «Jūras karavīri», bija spiesta atzīt, ka «laikā, kad risinājās cīņa ar filipīniešu revolucionāriem, ekspedīcijas armijā bija vērojama nepamatota cietsirdība attiecībā pret dumpiniekiem». Minētajā darbā starp citu teikts, ka amerikāņu karaspēka zvērības Filipīnās sasniegušas tādu vērienu, bet, galvenais, ieguvušas valdošajām aprindām un bruņoto spēku pavēlniecībai tik nevēlamu atklātību, ka no Vašingtonas pat pienāca pavēle veikt kaut kādus pasākumus pret visnežēlīgākajiem virsniekiem un kareivjiem, lai piespiestu apklust neskaitāmos kritizētājus. Divus jūras kājnieku virsniekus — majoru Voleru un leitnantu Deju, kuri bija vainojami Samaras salas Beisi ciema divdesmit iedzīvotāju sevišķi zvēriskā noslepkavošanā, nodeva kara tribunālam.

Sī tiesa, kā jau to varēja gaidīt, bija vienkārši farss. Virsniekus atzina par nevainīgiem, jo viņi esot izpildījuši «augstākās priekšniecības» pavēli un «rīkojušies saskaņā ar reglamentu». Un tomēr šis gadījums bija par iemeslu tam, ka pat vairākos oficiālos izdevumos tika atzīts: soda vienības pieļauj zvērības un nežēlīgu apiešanos. «īsajā ASV armijas vēsturē» par to teikts: «Tas, kas ne reizi vien notika indiāņu kara laikā, daudz lielākā apjomā atkārtojās Filipīnu kampaņas gaitā. Amerikāņu kareivji Filipīnās nebija nekādi eņģeļi . . . Viņi bieži vien ne tikai nogalināja mierīgos iedzīvotājus, bet arī ķērās pie spīdzināšanām. Vispopulārākā bija spīdzināšana ar ūdeni. Nepatīkamie incidenti reizēm izvērtās tik masveidīgi, ka kļuva zināmi atklātībā, izraisot sabiedrības sašutumu.»

Okupanti sevišķi trakoja Lusonas un Samaras salās, kur soda nodaļas komandēja ģenerāļi Arturs Makarturs un Frederiks Fanstons, kuru uzvārdi kļuva par sugas vārdiem. Marks Tvens, sašutis par amerikāņu karaspēka zvērībām, tajās dienās nāca klajā ar asu pamfletu, kam bija dots nosaukums «Aizstāvot ģenerāli Fanstonu». Lielais satīriķis rakstīja: «. .. Savienoto Valstu vēsture bagātinājusies ar daudziem riebīgiem faktiem. Atcerēsimies, piemēram, filipīniešu drausmīgo spīdzināšanu ar ūdeni. . . Spīdzināts cilvēks var pateikt visu, ko no viņa prasa, — gan patiesību, gan nepatiesību; viņa liecībai nav nekādas vērtības. Tomēr amerikāņu virsnieki rīkojās, pamatodamies

Iirsi uz šādām liecībām... starp citu, jūs jau zināt par visām tām zvērībām, kuras mūsu kara ministrija slēpa no mums gadu vai divus, un par ģenerāļa Smita pasaulslaveno pavēli sarīkot masu slaktiņu Filipīnās .. .»J

Bargi nosodīdams amerikāņu militāristu izdarības, Marks Tvens lika priekšā imperiālistiskajai Amerikai izda-i it izmaiņas ASV nacionālajā karogā — baltās svītras nokrāsot melnas, bet zvaigžņu vietā attēlot galvaskausus un kaulus.

Zvēriskais, iznīcinošais amerikāņu armijas karš pret Va-ingtonas apmānīto filipīniešu tautu ir viena no vismelnākajām lappusēm ASV vēsturē.

* * *

. .. Aizritēja gadi. Pasaulē bija norisinājušies daudzi notikumi. Bet daži atkārtojās.

... Kad ģenerālis Makarturs ar savu štābu ieradās Filipīnās, tūkstošiem cilvēku sagaidīja viņu kā uzvarētāju un atbrīvotāju. Filipīniešu meitenes apvija amerikāņu kareivjus ar orhideju vītnēm un pēc senas viesmīlības paražas dāvāja viņiem grozus ar augļiem un krūzes ar ūdeni.

Taču amerikāņu karaspēkam nebija laika nodoties jautrībai. Tas gāja uzbrukumā. Armijas daļas sekmīgi pārvarēja ienaidnieka pretošanos, ielenca un bloķēja tā garnizonu un atbalsta punktus, atbrīvoja aizvien jaunas pilsētas un ciemus. Kopā ar amerikāņiem drosmīgi cīnījās filipīniešu partizāni un Filipīnu tautas atbrīvošanās armijas daļas. Sevišķi veiksmīgi noritēja operācijas Lusonā, kur nacionālās atbrīvošanās spēki sniedza izšķirošu atbalstu amerikāņu desantam pretinieka iznīcināšanā.

Amerikāņu karaspēks kopā ar patriotisko spēku vienībām atbrīvoja Filipīnas diezgan ātri. Uzvarētāju ienākšana Manilā izvērtās par svētkiem. Ielās izgāja tūkstošiem cilvēku. Pat augstprātīgais riebums, ar kādu uz viņiem nolūkojās lielmanīgais ģenerālis Makarturs, nespēja sabojāt cilvēkiem uzvaras prieku. Viņi sveica ģenerāli, pasniedza viņam ziedus.

Bet ģenerālis pa to laiku jau apdomāja pavēli par filipīniešu partizānu un revolucionāru atbruņošanu un soda operāciju īstenošanu, ja viņi negribēs pakļauties. Pēc viņa [11] norādījuma štābi izstrādāja plānus militārām operācijām pret Filipīnu nacionālās atbrīvošanās armijas daļām, kur-l jēri izvadāja vienību un daļu komandieriem slepenas pal vēlēs un instrukcijas par pasākumiem un cīņas taktiku, ja nāksies veikt «nomierināšanas operācijas».

Kā vēlāk izrādījās, Makartura piesardzība nebija veltīga. Filipīniešu tautai drīz vien nācās pārliecināties par savu neseno sabiedroto viltību. ļļ

Tas viss Filipīnās notika nevis 1898. gadā, kā lasītājs! varētu nodomāt, bet gan 1945. gada februārī, pēc pieciem! gadu desmitiem kopš amerikāņu armijas pirmās ieraša-ļ nās, it kā lai palīdzētu filipīniešu tautai. Un, kaut gan no tā laika bija pagājis daudz gadu, notikumi attīstījās gluži tāpat. Sakrita kauju vietas un amerikāņu pavēlniecības darbības metodes, sakrita pat ģenerāļa uzvārds — Mak-arturs. Tiesa, tas bija cits ģenerālis, ne vairs Arturs, bet Duglass Makarturs, un viņš bija tā Makartura miesīgs] dēls, kurš ālējās Filipīnās 1898.—1902. gadā.

Otrā pasaules kara gados Filipīnas bija smagu cīņu arēna. Amerikāņu karaspēku, kas tur atradās, 1941. gadā] pilnīgi sakāva japāņu karaspēks. Amerikāņu komandieri] Duglasu Makarturu izveda zemūdenē, bet viņa armijas] paliekas padevās gūstā japāņiem. Filipīnās sākās jaunas] okupācijas dienas. ]

Patriotiskie spēki šajā periodā neatlaidīgi cīnījās pa-] grīdē. Kalnos un džungļos tika izveidotas partizānu vie- I nības, kuras pēc tam apvienojās nacionālās atbrīvošanās ] armijā. Šo cīņu vadīja īsti Filipīnu patrioti, viņu vidū bija ļ ne mazums komunistu. Visgrūtākajā laikā viņi nezaudēja cerību uzvarēt un varonīgi cīnījās par brīvību. Amerikāņu I valdība ar savu emisāru starpniecību pa radio un citiem ļ līdzekļiem vairākkārt centās iegalvot filipīniešiem, ka pēc ] Japānas sakāves un Filipīnu atbrīvošanas valsts iegūs pilnīgu neatkarību un kļūs par patiesi patstāvīgu zemi. Tas iedvesmoja tautas masas, cēla to kaujas garu.

Mūsu armijas pabeidza galvenā pasaules reakcijas trie- 1 .cienspēka — hitleriešu karaspēka sagrāvi padomju—vācu i frontē. Rezultātā amerikāņu virspavēlniecībai radās ] iespēja 1944.—1945. gadā sākt plašas uzbrukuma operācijas pret japāņiem Klusajā okeānā. 1944. gada janvārī ASV bruņotie spēki izcēlās Filipīnās. Ap to laiku nacionālās atbrīvošanās spēki, filipīniešu atbrīvošanās armijas daļas un vienības jau bija atbrīvojušas daudzus savas zemes rajonus. Viņi sagaidīja amerikāņus kā sabiedrotos

nu kopā ar tiem cīnījās pret japāņu karaspēku Lusonas, Mindanao, Samaras, Leites un citās salās.

Pēc pēdējo japāņu garnizonu kapitulācijas Filipīnu taupīs armija tika atlaista. Filipīniešu patrioti acīmredzot hija aizmirsuši tā kara mācību, kas viņu zemē bija noticis pirms vairāk nekā četrdesmit gadiem, aizmirsuši to sabiedroto nodevību, kuri arī toreiz tērpās atbrīvotāju logā, bet izrādījās viltīgi nodevēji un slepkavas. Vēsture bargi par to atgādināja.

Ģenerālis Makarturs, kurš komandēja ASV karaspēku, izvērsa Filipīnās visnežēlīgākā terora kampaņu, par kuras upuriem kļuva daudzi patrioti, pagrīdes cīņu un partizānu operāciju varoņi, kas cīnījās pret japāņu okupantiem. Un tad tauta atkal cēlās bruņotai cīņai. Viss notika tāpat kā 1898. gadā.

Amerikāņu armijas militārās operācijas pret filipīniešu patriotiem turpinājās vairāk nekā piecus gadus. Filipīnu atbrīvošanās armija — «hukbalahap» pretojās iebrucējiem visā valstī. Cīnīdamās ārkārtīgi smagos apstākļos, atsitot ne vien ASV armijas daļu, bet arī amerikāņu nodibināto marionešu varas iestāžu soda karaspēka uzbrukumus, patriotu vienības balstījās uz plašiem iedzīvotāju slāņiem, smēla spēkus tautā. Sevišķi grūts bija 1952. un 1953. gads. Amerikāņu radītā Filipīnu «valdība», izmantojot Vašingtonas militāro un finansiālo palīdzību, sadarbībā ar amerikāņu bruņotajiem spēkiem raidīja pret patriotiem 50 tūkstošu vīru lielu armiju, kas bija apgādāta ar moderniem ieročiem un kaujas tehniku, ieskaitot smago artilēriju, tankus un aviāciju. Pretinieka pārspēka spiestai, ar lieliem zaudējumiem atbrīvošanās armijai nācās dekoncentrēties, atkāpties uz valsts iekšējiem rajoniem, uz kalniem un džungļiem, taču tā turpināja karadarbību. Aktīvā nacionālās atbrīvošanās cīņa turpinājās. Un deva rezultātus. Amerikas Savienotās Valstis bija spiestas atsacīties no plāniem saglabāt Filipīnas kā savu puskoloniju, kā agrāru un izejvielas piegādājošu amerikāņu ekonomikas piedēkli. Filipīnas kļuva par neatkarīgu valsti.

Un tomēr runāt par'pilnīgu šīs valsts atbrīvošanu no amerikāņu ietekmes vēl pāragri. Aizokeāna monopolu rokās atrodas ievērojama daļa Filipīnu rūpniecības un banku kapitāla. Amerikas labā strādā gandrīz visa valsts kalnrūpniecība, daļa lauksaimniecības un citu ekonomikas nozaru. Volstrīta magnāti Filipīnās gūst milzīgu peļņu.

Saglabājusies arī Filipīnu militārā okupācija. Lusonā, Mindanao un citās salās darbojas lielas ASV militārās bāzes, poligoni, mācību centri, kā arī armijas un flotes arsenāli. Te atrodas viens no lielākajiem amerikāņu karaspēka kontingentiem Klusā okeāna rietumdaļā — apmēram 15 tūkstoši karavīru, neskaitot ASV 7. flotes kuģu personālsastāvu Filipīnās.

Lielākais atbalsta punkts šajā reģionā ir Klārkfīldas. aviācijas bāze, kas atrodas netālu no Filipīnu galvaspilsētas Manilas un spēj uzņemt vissmagākās kara un transporta lidmašīnas. Gados, kad notika ASV agresija Dien-vidvjetnamā, tā bija galvenais pārkraušanas centrs «gaisa-tiltā» no Amerikas uz Indoķīnu. Caur to katru gadu tika pārvadāts simtiem tūkstošu tonnu militārā bruņojuma,, munīcijas, pārtikas, desmitiem tūkstošu kareivju.

Liela nozīme, it īpaši sakarā ar Pentagona centieniem mūsdienu apstākļos maksimāli papfašināt savu militāro-klātbūtni Klusā okeāna rietumdaļā un Indijas okeānā, ir jūras kara objektu kompleksam Manilas līcī. Šeit amerikāņi uzcēluši daudz nozīmīgu militāru būvju — kuģu remonta un aviācijas uzņēmumus, noliktavas, virszemes un. apakšzemes angārus un glabātavas, kazarmas personālsastāvam, dzīvojamās mājas virsniekiem. Kara aerodroms Kubipointā spēj uzņemt vismodernākās lidmašīnas. Jebkuras klases karakuģus var apkalpot būvju komplekss Subika līcī. Tikai galveno objektu celtniecība vien amerikāņu nodokļu maksātājiem izvilka no kabatas vairāk nekā 80 miljonus dolāru. Šo bāzu modernizēšanai pēc tam tika iztērēti vairāki desmiti miljonu dolāru. Turklāt, panākusi 1979. gada janvārī no Filipīnām piekrišanu pagarināt līgumu par bāzēm, Vašingtona apņēmās izmaksāt par to 500 miljonus dolāru un sniegt dažādu «militāru palīdzību».

Lielais ASV bruņoto spēku kontingents Filipīnu teritorijā, kara bāzu paplašināšana un modernizācija izraisa filipīniešu tautai nopietnas bažas. Arvien vairāk saprātīgi domājošu cilvēku sāk saprast, cik ļoti šāda situācija ir pretrunā ar Filipīnu un ASV divpusējās_vienošanās noteikumiem. Filipīnās pastiprinās pretošanās amerikāņu diktātam, pieaug prasība pēc patstāvīga kursa īstenošanas* kas nav saistīts ar militārajiem blokiem.

Pēdējos gados ASV pozīcijas šajā valstī, tāpat kā vairākās citās valstīs, ir ievērojami vājinājušās. Taču tās vēl ne tuvu nav sagrautas. Amerikāņu kapitāla interešu sardzē stāv karaspēks un bāzes, kas atrodas vai nu tieši Filipīnās, vai to tuvumā. Šis militārais spēks nopietni sarežģī stāvokli, rada draudus mieram un demokrātijai* tautu brīvībai un neatkarībai.

* * *

Kad 1898. gada augustā beidzās spāņu—amerikāņu karš un Parīzē tika parakstīts miera līgums, izrādījās, ka amerikāņu valdība apmānījusi ne vien filipīniešus, bet arī kubiešu tautu. Kara gaitā ASV politiskie līderi, konkrēti — prezidents Makinlijs, vairākkārt centās iegalvot kubiešiem, kas cīnījās pret spāņu armiju, ka amerikāņi negatavojas anektēt viņu salu, netīko pēc svešām teritorijām un ka Kuba iegūs neatkarību tūlīt pēc spāņu kolonizatoru padzīšanas. Parīzes līgums pārvilka svītru kubiešu patriotu cerībām. Tiesa, formāli Kuba bija atzīta par neatkarīgu, taču amerikāņi paturēja sev tiesības to pilnīgi kontrolēt un iejaukties tās lietās, arī ārējo attiecību, finansu un militārās celtniecības jautājumos.

Kā rakstīja kara vēsturnieks R. Heinls, «1898. gada beigās plašā intervencija Kubā kļuva par neapgāžamu faktu». Un tad kubiešu tauta sāka izrādīt pretestību okupantiem. Vašingtona savukārt nosūtīja papildspēkus.

«Nomierināšanas» operācijas ilga vairākus gadus. Reizēm tajās piedalījās līdz pieciem tūkstošiem amerikāņu kareivju un virsnieku. Sevišķi centās soda vienību karavīri ASV jūras kājnieku formas tērpos, kuru komandieris bija pulkvedis Volers. Tikai 1898. gada decembrī vien jūras kājnieku ekspedīcijas brigādes 1. pulks, pēc oficiālām ziņām, «veica 24 operācijas pret dumpiniekiem. Tajās, neraugoties uz dumpinieku pretošanos, šis pulks izvērsa nomierināšanas akcijas vairākās apdzīvotajās vietās, dzelzceļa stacijās un plantācijās.»

Visur, kur parādījās soda karaspēks, lija patriotu asinis, dega trūcīgo būdiņas, tika iznīcināti viņu sējumi un lopi. Amerikāņu kareivji kāra cilvēkus bez izmeklēšanas un tiesas, aplaupīja iedzīvotājus, ālējās.

1906. gadā, kad atbrīvošanās kustība Kubā uzliesmoja ar jaunu spēku, ASV kara resors nosūtīja turp soda karaspēku. Pāri valstij vēlās vēl lielāks terora un vardarbības vilnis. Taču «nomierināšanas armijas» zvērības nespēja salauzt tautas masas. Okupantiem izdevās apspiest tikai atsevišķus pretošanās punktus.

1909. gadā, nolēmusi, ka stāvoklis Kubā normalizējies un amerikāņu monopoliem, kuriem piederēja milzīgas cukurniedru, kafijas, banānu plantācijas un šo produktu pārstrādes rūpnīcas, vairs nekas nopietns nedraud, Vašingtona izveda no salas galvenos okupācijas armijas spēkus. Tad patrioti atkal ķērās pie ieročiem. Ap 1912. gadu šī cīņa sasniedza plašus apmērus.

Redzēdama, ka vietējās varas iestādes nav spējīgas tikt galā ar patriotiskajiem spēkiem, Vašingtona no jauna nosūtīja uz Kubas krastiem floti un karaspēku. Okupācijas korpuss izcēlās Havanā un vairākās citās Kubas ostās, izvērsdams militāras operācijas pret patriotiskajiem spēkiem. Vissasprindzinātākās kaujas norisēja Orjentes provincē, salas austrumdaļā. Amerikāņu karaspēkam ģenerāļa Karmanji vadībā ar lielām grūtībām izdevās ieņemt vispirms Santjago de Kubu un Gvantanamo, bet pēc tam arī dažas citas pilsētas. Interventiem bija ievērojami spēki. Viņu rīcībā bija daudz artilērijas, no jūras tos atbalstīja kuģi. Un tomēr vairāk nekā divus mēnešus amerikāņu karaspēkam nācās izcīnīt smagas kaujas burtiski par katru teritorijas metru.

Pēc tam kad kubiešu tautas bruņotās pretošanās galvenie punkti bija apspiesti, okupanti nesteidzās ar sava karaspēka izvešanu no salas. Vairāki armijas un jūras kājnieku garnizoni palika Kubā vēl piecus gadus. Bet Gvantanamo līcī tika uzcelta Latīņamerikā lielākā jūras kara bāze, kuru pretēji kubiešu tautas likumīgajām prasībām Pentagons saglabā arī pašlaik.

Nacionālās atbrīvošanās kustība Kubā nebija sagrauta. Kubiešu tautā dzīvoja atbrīvošanās gars. Nākamajos gados valstī desmitiem reižu uzliesmoja tautas sacelšanās pret Vašingtonas ielikteņiem, kas atradās pie varas. Sevišķi masveidīgas tās bija šī gadsimta 20. gados.

Taču tikai 1959. gadā kubiešu tautas ilgā cīņa par īstu neatkarību beidzās ar uzvaru, ar pilnīgu amerikāņu ielikteņu un pakalpiņu gāšanu. No Brīvības salas tika padzītas Vašingtonas marionetes. Atbrīvojusies no jūga, kubiešu tauta Komunistiskās partijas vadībā un ar Padomju Savienības un sociālistiskās sadraudzības valstu milzīgu brālīgu atbalstu izvērsa jaunās sabiedrības celtniecību.

ASV reakcionārās aprindas vairākkārt mēģināja ar militāru spēku, pirmām kārtām ar bruņotu algotņu palīdzību, iesūtot teroristus un diversantus, izjaukt sociālistiskās Kubas jaunrades plānus, restaurēt veco, prettau-tisko iekārtu. Vienlaikus ASV bruņotie spēki izvērsa Kubas blokādi, no Gvantanamo kara bāzes vai no jūras tika iesūtītas algotņu vienības.

Lielas cerības reakcija lika uz lielu bruņotu kubiešu kontrrevolucionāru desantu, kuru 1961. gada aprīlī bija noorganizējis Pentagons un ASV Centrālā izlūkošanas

pārvalde un kurš tika sagatavots un apbruņots Amerikas Savienoto Valstu, teritorijā. Par iebrukuma vietu izraudzījās Plaijahironas rajonu. Desanta spēkus no juras un gaisa sedza Savienoto Valstu flote un aviācija. Taču arī šī rūpīgi sagatavotā lielā operācija tika izjaukta, pateicoties Kubas tautas armijas cīnītāju un visas tautas modrībai un vīrišķībai.

* * *

Tagad atkal atgriezīsimies pie pagājušā gadsimta notikumiem. Laikā, kad ekspedīcijas korpusa karaspēks veica soda operācijas pret patriotiskajiem spēkiem Filipīnās, bet «nomierināšanas armijas» daļas ālējās Kubā, citas ASV armijas un flotes vienības īstenoja ne mazāk netīras imperiālistiskas akcijas citās Klusā okeāna centrālās daļas salās un arhipelāgos.

Jau XIX gadsimta vidū ASV sāka pamazām gatavoties, lai ieņemtu vienu no svarīgākajiem Klusā okeāna stratēģiskajiem rajoniem — Havaju salas. Amerikāņu valdošās aprindas un militārā vadība, it īpaši flotes vadība, jau sen perināja plānus, kā pievienot šo arhipelāgu, kuru tie gatavojās izmantot par svarīgu placdarmu tālākai ekspansijai Klusā okeāna baseinā un iekļūšanai Āzijā, kā arī Indijas okeāna plašumos. Vašingtona visādi atbalstīja tirgoņus, plantatorus, fabriku īpašniekus, kuri arvien vairāk iespiedās Havaju salu ekonomikā, izmantoja savus misionārus, sūtīja uz salām izlūkus, it kā zinātniskās ekspedīcijas.

1875. gadā ASV uzspieda Havaju karalistei nelīdztie-sīgu līgumu, 1887. gadā Savienotās Valstis ieguva tiesības būvēt savu kara bāzi vienā no Klusā okeāna labākajām ostām — Pīrlhārborā Oahu salā, bet 1893. gada janvārī grupa no ASV iesūtītu sazvērnieku noorganizēja Havaju salās apvērsumu. Tie gāza paveco karalieni un pēc tam griezās pie ASV valdības ar «aicinājumu palīdzēt». Vašingtona, protams, nekavējoties palīdzēja. Uz salām: tika nosūtīti amerikāņu karakuģi un transportkuģi ar karaspēku. Sākās bruņota intervencija. Pēc kāda laika Vašingtona paziņoja par Havaju salu aneksiju.

Karalienes karaspēka atliekas un pēdējie no karalienei uzticīgajiem ierēdņiem ātri padevās okupantiem un to iespaidīgajai militārajai varenībai. Nelokāmāka izrādījās havajiešu tauta. Tūkstošiem patriotu ķērās pie ieročiem, uzsākot atbrīvošanās cīņu.

Havajieši atpalika no interventiem skaita ziņā, viņiem nebija citu ieroču kā vien šautenes, cirvji un šķēpi, viņi cieta nepieredzētus zaudējumus un grūtības, tomēr izmisīgi cīnījās par savu neatkarību. Spēki bija nevienlīdzīgi. Interventi atspieda patriotu vienības uz kalniem un džungļiem. Taču arī tur patrioti nenolika ieročus. Kaujas salās norisa bez pārtraukuma gandrīz līdz 1898. gada beigām, bet atsevišķi pretošanās centri darbojās arī vēlāk.

Sagrābušas Havaju salas, Amerikas Savienotās Valstis nekavējoties uzsāka to militarizāciju. Tajās tika uzbūvētas neskaitāmas bāzes un atbalsta punkti armijai un flotei, poligoni, mācību centri, militāras pilsētiņas un nometnes. Svarīgu nozīmi piešķīra bāzes celtniecībai Pīrlhārboras līcī. Jau pēc dažiem gadiem tur uzradās doki un lielas ostas, kuģu remonta uzņēmumi un milzīgas kara noliktavas. Havaju salas pārvērtās par Savienoto Valstu «Klusā okeāna Gibraltāru».

Apmēram tai pašā laikā amerikāņu imperiālisms izdarīja aneksiju arī citā Klusā okeāna rajonā — kopā ar Angliju un Vāciju sagrāba un pārvērta par triju aizjūras plēsoņu koloniālo īpašumu Samoa salas. Šī salu valsts tika ieņemta pēc jau tradicionālās shēmas: sākumā tur stabili iekārtojās amerikāņu tirgoņi, rūpnieki, misionāri (daudzi no viņiem bija kara resora un federālā izlūkošanas dienesta aģenti), tad (1878. gadā) ASV piespieda vietējos varas orgānus piekrist «draudzības, tirdzniecības un kuģniecības» kalpības līguma noslēgšanai, bet pēc tam «nostiprinājās» tur ar militārās intervencijas palīdzību.

Jau pagājušā gadsimta 70. gadu beigās AŠV sāka būvēt Samoa salās lielu jūras kara bāzi, kas vēlāk kļuva par svarīgu atbalsta punktu Klusā okeāna baseinā. Šī bāze atradās Pagopago līcī Tutuilas salā, un tai bija plaši līdzekļi kuģu remontēšanai, milzīgas ogļu rezerves amerikāņu flotes kuģu vajadzībām.

Vairāk nekā 50 gadus Austrumsamoa, ko bija anektējušas ASV, pārvaldīja te Savienoto Valstu jūras kara resors, te Iekšlietu ministrija. Un visu šo laiku turpinājās tautas masu kustība par pašnoteikšanās tiesībām un neatkarību. Sevišķi tā pastiprinājās koloniālo un atkarīgo valstu tautu nacionālās atbrīvošanās cīņas saasināšanās ietekmē pēc otrā pasaules kara. Prasība, lai amerikāņi aizvāktos, ar jaunu spēku atskanēja pēc tam, kad 1962. gada janvārī tika pasludināta Rietumsamoa neatkarība. Taču ASV valdība, tāpat kā iepriekš, saglabā savu kundzību arhipelāga austrumdaļā, tur šeit armiju un floti.

***

Kā jau tika minēts, 1898. gada spāņu—amerikāņu karš noveda Spāniju pie militāras sakāves un atņēma tai svarīgākās kolonijas. No kādreiz varenas impērijas tā pārvērtās par otršķirīgu lielvalsti, kas grieza ceļu lielākajai daļai Eiropas lielvalstu un Amerikas Savienotajām Valstīm.

Krasi pasliktinājās arī jau tā grūtais tautas masu stāvoklis valstī, vērsās plašumā darbaļaužu cīņa. Pēc neatlaidīgas šķiru cīņas Spānijas Komunistiskās partijas vadībā 1936. gadā pie varas nāca Tautas frontes valdība. Vietējā kontrrevolūcija ar ģenerāli Franko priekšgalā, izmantojot plašu imperiālistisko spēku — pirmām kārtām hitleriskās Vācijas un fašistiskās Itālijas palīdzību, Anglijas, Francijas un ASV valdošajām aprindām «neiejaucoties», izraisīja pilsoņu karu. 1939. gadā frankistu kontr-revolucionāro spēku un vācu-itāliešu karaspēka spiediena rezultātā Spānijas republika krita. Simtiem tūkstošu spāņu patriotu un kopā ar viņiem arī to līdzgaitnieku antifašistu no daudzām valstīm gāja bojā šajā karā, tika nošauti, pakārti vai ieslodzīti cietumos un koncentrācijas nometnēs.

Otrā pasaules kara gados Spānijas valdošās aprindas nodeva valsti, tās materiālos resursus un ekonomiku, izejvielas un cilvēku rezerves hitleriskās karamašīnas kalpībā. Taču, kad karš beidzās ar hitlerisma sakāvi, Franko režīms steigšus mainīja saimniekus. Tā notika tas, ko nevarēja paredzēt pat vislielākie karstgalvji spāņu—amerikāņu kara laikā, — Spānijā nostiprinājās ASV bruņotie: spēki. Agrāk tie bija okupējuši bijušās spāņu kolonijas, bet tagad iesoļoja arī pašā metropolē.

Jau otrā pasaules kara laikā Spānijā uzturējās ne mazums amerikāņu emisāru. Pēc kara viņu pieplūdums vairākkārt palielinājās. Kad 40. gadu beigās sāka veidoties, agresīvais NATO bloks, ASV nolēma iekļaut tajā arī Franko Spāniju. Pasaules sabiedrisko domu satrieca šī nodoma cinisms. Nobijušās no atklāta skandāla, Amerikas Savienotās Valstis atteicās no tiešas Spānijas iesaistīšanas NATO. Taču netaisījās likvidēt sakarus ar to.

1953. gadā Vašingtona ar Madridi noslēdza militāru vienošanos, saskaņā ar kuru amerikāņi ieguva tiesības izveidot Spānijas teritorijā virkni savu lielāko aviācijas un jūras kara bāzu, uzcelt citus militārus objektus un būves* kā arī izvietot tur ievērojamus bruņoto spēku kontingen-

tus. Piecdesmito gadu vidū amerikāņiem Spānijā jau bija vairākas lielas, galvenokārt stratēģiskās militārās pavēlniecības kara bāzes. Sajās bāzēs pastāvīgi dislocējas līdz 10 tūkstošiem ASV kareivju un virsnieku. Spānijā izvietoto Pentagona bāzu tīkla būvniecības un uzturēšanas izdevumu kopsumma, pēc žurnāla «Newsweek» aprēķiniem, 1977. gada beigās sastādīja apmēram vienu miljardu dolāru. Lai šie izdevumi arī turpmāk dotu amerikāņu imperiālismam vajadzīgos rezultātus, ASV reakcionārās aprindas cenšas visiem spēkiem noturēt Spāniju (it īpaši pēc tam, kad šajā valstī krita Franko režīms) savu politisko un militāro interešu sfērā. Sājā nolūkā Vašingtona paplašina militārās piegādes Spānijai. Tikai piecos gados vien kopš Spānijas—ASV līguma par bāzēm parakstīšanas 1975. gadā amerikāņu «palīdzība» Spānijai pārsniedza 700 miljonus dolāru. Pentagons pastiprināti cenšas panākt atjauju būvēt šeit jaunus militārus objektus.

1898. gadā, uzvarējušas Kubā un Filipīnās, ASV atņēma Spānijas impērijai vislielākās kolonijas. Pēc 50 gadiem amerikāņu karaspēks iebruka jau pašā spāņu zemē. Bez neviena šāviena tas sagrāba daļu Spānijas teritorijas, uzbūvēja tur savas bāzes un pacēla zvaigžņoti svītroto karogu. Pirms vairākiem gadu desmitiem lepnie spānieši pat iedomāties nevarēja, ka viņu zemē atradīsies svešzemju karaspēks un tā izvietojumā bez amerikāņu komandantu atļaujas ieiet neuzdrīkstēsies pat Spānijas valdības augstākie ierēdņi. Tā noslēdzās notikumu cikls, kura sākums bija sprādziens uz bruņukuģa «Main» Havanas reidā.

* * *

ASV nostājās uz agresijas ceļa tūlīt pēc tam, kad tās kļuva par neatkarīgu valsti. Karš ar Spāniju bija īpašs posms šajā šaubīgajā un bīstamajā ceļā.

XX gadsimta sākums pavēstīja imperiālistisko karu laikmeta iestāšanos. Tas titulēja jauno republiku — Savienotās Valstis par pirmo lielvalsti, kas izraisījusi agresiju nolūkā pārdalīt pasauli. Sagrābdamas Filipīnas, Guamu, Samoa, Havaju salas, ASV ieņēma stabilas pozīcijas Klusā okeāna baseinā. Vienlaikus tās nodrošināja sev valdošo stāvokli Kārību jūrā, nostiprinājās Kubā, Puertoriko un citās salās. Auga tāda koloniāla impērija, kas tikai pirms simt gadiem pati bija izrāvusies no koloniālās verdzības. Auga arī tās apetīte. Vašingtonas dienaskārtībā bija jauni iebrukumi, jaunas avantūras.

CETURTĀ NODAĻA

INTERVENTI PADOMJU KRIEVIJĀ

1973. gadā vienā no lielākajiem amerikāņu militāri teorētiskajiem žurnāliem «United States Naval Institute Pro-■ceedings» bija publicēts raksts «Intervencija Krievijā. 1918.—1919. g.». Tā autors — bijušais jūras kara atašeja palīgs Padomju Savienībā kapteinis S. Sapiro sakarā ar Savienoto Valstu piedalīšanos Antantes intervencijā Krievijā raksta: «Šie notikumi patiešām ne tuvu nav visspī-došākā un visveiksmīgākā lappuse amerikāņu militāri politiskajā pagātnē.» Tajā pašā laikā kapteinis Šapiro mēģina kaut kā reabilitēt Savienoto Valstu politiku attiecībā pret revolucionāro Krieviju. Viņš cenšas paskaidrot, kāpēc valsts, kas visādi propagandē savu demokrātiskumu, atļāvās šo imperiālistisko intervenciju. Turklāt vienotā ierindā, plecu pie pleca ar tādiem reakcijas un vardarbības apustuļiem kā ķeizariskā Vācija, kura vēl karoja arī pret pašu šo valsti, un monarhistiskā Anglija, kuras koloniālais jūgs nesenā pagātnē nežēlīgi žņaudza pašu Ameriku.

Šapiro raksts ne tuvu nav vienīgais amerikāņu propagandas mēģinājums visiem līdzekļiem izskaistināt ASV vēsturi vai noslēpt plašai sabiedrībai tās neglītākās lappuses.

Kam tas bija vajadzīgs? Amerikāņu buržuāziskā propaganda taču ne par mata tiesu nebija mainījusi savu naidīgo attieksmi pret sociālismu un komunismu, nebija kļuvusi objektīvāka kā visā savas vēstures gaitā. Tāpat kā agrāk par savu galveno pretinieku tā atzīst mūsu pasaules uzskatu — marksismu-ļeņinismu, par galveno ienaidnieku — Padomju Savienību un citas sociālistiskās sadraudzības zemes. «Patlaban vēl vairāk nekā sabiedroto intervencijas gados Krievijā,» raksta tas pats žurnāls «United States Naval Institute Proceedings», «starptautiskais komunisms rada mums nopietnas briesmas, daudz lielākas nekā vienkārši naidīgas ideoloģijas iemiesojums vai ārēji draudi lietot spēku, kuram var pretstatīt citu spēku. Aizvadītajos gados komunisms ir draudoši pastiprinājies, pievienojot savam ideoloģiskajam un militārajam arsenālam milzīgas ekonomiskās un politiskās iespējas.»

Amerikāņu reakcijas un buržuāziskās propagandas orgānu pretpadomju uzskati un noskaņojums nav mainījies* turpretī grandiozas pārmaiņas notikušas visā pasaulē. Spēku samērs uz zemes arvien vairāk mainās par labu sociālismam, revolucionārajai komunistiskajai un strādnieku kustībai, tautu nacionālās atbrīvošanās cīņai. Šajā situācijā buržuāzija ir spiesta meklēt jaunas iespējas, lai saglabātu varu pār savas un citu valstu tautu masām. Neredzētos apmēros tiek likta lietā politiskā demagoģija, meli, dezinformācija. Izmantodami ievērojamu savu pilsoņu slāņu politisko inertumu, neinformētību, stabilo-ticību buržuāziskās propagandas dogmām un psiholoģiskajiem stereotipiem, reakcionārie spēki ķeras pie meliem un apmelošanas, cerēdami tādējādi likt šķēršļus cilvēku politiskās atskārsmes procesam, noturēt viņu apziņu savos tīklos.

Pirms Savienoto Valstu un citu imperiālistisko lielvalstu bruņotās intervencijas risinājās pirmā pasaules kara notikumi. Karš, kā zināms, sākās 1914. gada augustā un izvērsās starp diviem lieliem valstu grupējumiem, kurus plosīja asas pretrunas.

Kara tiešais sācējs bija vācu imperiālisms, taču vaina par tā paplašināšanu gulstas arī uz citām valstīm, arī konkrēti uz ASV.

Nostājušās uz ārpolitiskās un militārās ekspansijas ceļa daudz vēlāk nekā citas lielvalstis, ASV tiecās uzsākt cīņu par pasaules pārdalīšanu, par kolonijām un ietekmes sfērām.

Kad sākās pirmais pasaules karš, Savienoto Valstu prezidents Vudro Vilsons nāca klajā ar deklarāciju, kurā paziņoja, ka ASV valdība saglabās neitralitāti. Tāds stāvoklis ilga vairāk nekā divarpus gadu, jo tā bija izdevīgi amerikāņu kapitālam. Karojošo lielvalstu milzīgā vajadzība pēc bruņojuma, munīcijas, izejvielām un pārtikas radīja izdevīgu konjunktūru ASV monopolistiskajam kapitālam, deva tam iespēju gūt pasakainu peļņu. No militārajām piegādēm iedzīvojās bagātībā tādu kapitālistisko-dūžu kā Morgani, Rokfelleri, Diponi, Fordi, Kārnegi rūpnieciskās korporācijas un bankas, kā arī citi Amerikas «nekronētie karaļi». Atmaskodams amerikāņu monopolu politiku pirmā pasaules kara gados, V. I. Ļeņins uzsvēra, ka «šās zemes kapitālisti tagad gūst no Eiropas kara kolosālu peļņu»[12].

Nogaidīšanas stratēģija, cerības uz karojošo grupējumu savstarpējo novājināšanos, milzīgu ienākumu uzkrāšana, izdarot militārās piegādes gan vienai, gan arī otrai karojošajai pusei, jāva Savienotajām Valstīm pa šiem gadiem palielināt savu militāro potenciālu, kļūt daudz spēcīgākām par karā noasiņojušajiem pretiniekiem. ASV krasi paplašināja militāro ražošanu, ievērojami palielināja savu bruņoto spēku skaitlisko sastāvu un kvalitāti. Simpatizējot Antantes valstīm, tās pastiprināja arī propagandu pret Vāciju. Sevišķu sašutumu izraisīja vācu flotes akcijas, it īpaši tas, ka zemūdenes bija nogremdējušas Atlantijas okeānā lielu skaitu kuģu.

Vienlaikus izmantodamas to, ka galvenie koloniālās •cīņas konkurenti iesaistīti karā, ASV veica veselu virkni akciju Latīņamerikā. Ar militāru spēku tās nostiprināja :savas pozīcijas Nikaragvā, iebruka Haiti, okupēja Santo-domingo un trešoreiz iebruka Kubā.

1917. gada martā amerikāņu karaspēks sarīkoja bruņotu uzbrukumu Meksikai. Sīs intervencijas mērķis bija lielu naftas atradņu sagrābšana valsts ziemeļaustrumu daļā un Jukatanas pussalā. Neraugoties uz lielo pārspēku, amerikāņiem neizdevās ātri realizēt savus plānus. Meksikāņu armija un patriotu bruņotās vienības uzsāka sīvas kaujas ar iebrucējiem, nodarot tiem smagus zaudējumus. Ilgs karš neietilpa Vašingtonas plānos, jo tā jau gatavojās karam pret Vāciju un negribēja izšķiest spēkus otršķirīgā iecirknī. Tā paša gada septembrī ASV sāka sarunas ar meksikāņu valdību un drīz pēc tam izveda karaspēku no Meksikas.

Sājā pašā laikposmā ASV izdarīja vēl vienu imperiālistisku akciju — piespieda Dāniju «labprātīgi» atdot tām Virdžīnu salas, kas atrodas Kārību jūrā.

1917. gada sākumā ASV bija gatavas iesaistīties karā Antantes pusē. Amerikāņu karaspēks bija pietiekami izvērsts, bruņojuma un§kara tehnikas ražošana norisa vajadzīgos apmēros, ievērojamā daļā iedzīvotāju bija izveidojies pretvācu noskaņojums. Tas sevišķi pastiprinājās pēc tam, kad vācu zemūdenes Atlantijas okeānā bija nogremdējušas pasažieru kuģus «Louisitania» un «Arabic», uz kuriem atradās daudz amerikāņu.

ASV bija plānojušas aktīvi iesaistīties karadarbībā

1917. gada otrajā pusē. Taču notikumi spieda tās pasteigties. Viens no šiem notikumiem bija 1917. gada Februāra revolūcija Krievijā. Krievijas patvaldības gāšana, varbūtība, ka Krievija izstāsies no kara, izraisīja nopietnas bažas Amerikas valdošajās aprindās. Uz Krieviju situācijas noskaidrošanai tika nosūtītas vairākas misijas, aktīvi darbojās daudzu amerikāņu valdības un privāto organizāciju pārstāvji, vēstniecības un militārā atašeja aparāts.

Amerikāņu valdošās aprindas pielika visas pūles, lai atbalstītu kontrrevolūciju Krievijā. Tās baidījās, ka krievu revolūcijas ietekme izplatīsies viņu valstī un citās zemēs..

Šādos apstākļos 1917. gada aprīlī Vilsona valdība oficiāli paziņoja par karastāvokli ar Vāciju. Tā paša gada maijā stājās spēkā likums par obligāto karaklausību un sākās masveida bruņoto spēku formēšana. Nedzirdētu vērienu sasniedza militāristiskā «urrāpatriotisma» propaganda. Ar ieganstu, ka jācīnās pret vācu spiegiem un graujošiem elementiem, militāro iespēju pastiprināšanas aizsegā federālie orgāni un kapitālistiskie monopoli uzsāka arodbiedrību apspiešanu, progresīvo partiju un organizāciju vajāšanu.

Pirmās ASV ekspedīcijas korpusa apakšvienības ieradās Eiropā 1917. gada vasarā. Taču tās galvenokārt bija nevis kaujas vienības, bet gan daļas, kuru uzdevums bija sagatavoties bruņoto spēku pamatmasas uzņemšanai. No 1918. gada marta amerikāņu karaspēks Eiropas karalaukā skaita ziņā sāka strauji augt. Ap jūliju tas sasniedza turpat vienu miljonu cilvēku, bet gada beigās — divus miljonus.

Lielu amerikāņu karaspēka kontingentu pienākšanai drīzāk bija psiholoģiska nekā kaujinieciska nozīme. Ķeizara armijas spēki jau bija pietiekami novājināti, Vācijas sauszemes karaspēkā un flotē notika politiski nemieri.

Amerikāņi piedalījās vairākās operācijās Rietumu frontē, konkrēti, kaujās pie Šatotjerī, Verdenas un Seda-nas, kā arī lielā kaujā Argonas rajonā (1918. gada septembrī) Francijā. Svaigiem spēkiem, labi apgādātas un apbruņotas divīzijas sekmīgi izcīnīja šīs kaujas. Taču daudz spēcīgāk nekā Antantes karaspēka operācijas tajā laikposmā Vāciju satricināja strādnieku un zemnieku revolucionārie dumpji, jūrnieku sacelšanās Ķīlē un Vilhelms-hāfenē, pretkara ku'stība armijā. 1918. gada novembrī ķeizariskā Vācija pārtrauca pretošanos.

Amerikāņu karaspēks vēl kādu laiku atradās Eiropā, bet pēc tam pakāpeniski sāka atgriezties dzimtenē. Taču ne viss. Daļa no tā palika okupācijas funkciju veikšanai.

Pirmais pasaules karš bija smags un iznīcinošs. Pasaule vēl nepazina tādus upurus, kādus cilvēcei sagādāja šis imperiālistiskais slaktiņš. Tajā, pēc V. I. Ļeņina vārdiem, bija «apkauti 10 miljoni cilvēku un 20 miljoni sakropļoti razbainieciskos nolūkos, laupījuma dēļ»1.

Karadarbības zonā un aizmugurē bija sagrauts un nodedzināts simtiem pilsētu un ciematu, tūkstošiem ciemu un sādžu, iznīcināts vairāku paaudžu darbs, bez pajumtes un eksistences līdzekļiem palikušas milzīgas iedzīvotāju rtiasas.

Taču Savienotajām Valstīm karš nebija sevišķi smags pārbaudījums. Amerikāņu zemē nerisinājās karadarbība, nesprāga šāviņi, negruva mājas. Amerikāņi necieta ne no gaisa uzlidojumiem, ne no gāzu uzbrukumiem.

Kara gaitā ASV izvērsa masu armiju, kopskaitā vairāk nekā 4,7 miljonus cilvēku, kara rūpniecība saražoja ap 14 tūkstošu lidmašīnu, 4 tūkstošus lielgabalu, 20 miljonu šāviņu, vairāk nekā tūkstoš tanku, kā arī daudz citas kara tehnikas un ieroču.

Divus miljonus lielā amerikāņu armija Eiropā kaujās piedalījās samērā maz. Tomēr tā zaudēja visai daudz cilvēku. Frontē gāja bojā 53,4 tūkstoši kareivju un virsnieku, ievainoto skaits pārsniedza 200 tūkstošus. Turklāt vairāk nekā 63 tūkstoši karavīru tika zaudēti ārpuskauju apstākļos — avārijās, katastrofās, no slimībām, epidēmijām utt.

Pēc pirmā pasaules kara beigām politiskā situācija, it īpaši Eiropā, bija izveidojusies nebūt ne tā, kā to bija vēlējušās lielvalstis uzvarētājas. Visvarenāko triecienu imperiālismam deva Lielā Oktobra sociālistiskā revolūcija, kas izsita no vecās orbītas Krieviju un ietekmēja desmitiem citu valstu un tautu.

Imperiālisti bija gatavi veikt jebkurus pasākumus, lai apspiestu šo revolūciju. «Vecās pasaules reakcionārie spēki,» teikts PSKP Programmā, «darīja visu, lai nožņaugtu padomju varu jau šūpulī. Intervencija un pilsoņu karš, ekonomiskā blokāde un saimnieciskais sabrukums, sazvērestības un diversijas, sabotāža un terors, kā arī daudzi citi pārbaudījumi bija jāiztur jaunajai Padomju republikai.»[13] [14]

Tūlīt pēc pirmajiem paziņojumiem par krievu revolūciju Vašingtonā, Londonā. Parīzē un citās Rietumu galvaspilsētās drudžaini sāka izstrādāt šīs revolūcijas apspiešanas plānus. Par apspiešanas pamatmetodi imperiālistiskie stratēģi izvēlējās bruņotu intervenciju. Vienas no galvenajām šīs noziedzīgās akcijas organizatorēm un dalībniecēm bija Amerikas Savienoto Valstu imperiālistiskās aprindas.

1918. gada martā Murmanskā ar ieganstu, ka «nepieciešams to aizstāvēt pret vāciešiem», tika izcelts angļu desants.

Bet maijā Murmanskas ostā iegāja amerikāņu kreiseris «Olympia» ar jūras kājniekiem uz klāja. Pēc dažām dienām no kuģa tikā izcelts bruņots desants, kurš kopā ar pārējo interventu karaspēku tūlīt iesaistījās aktīvā darbībā pret padomju varu šajā rajonā.

Drīz vien Murmanskā ienāca vēl daži amerikāņu kara transportkuģi ar vairāk nekā trijiem tūkstošiem kareivju un virsnieku, kā arī ar kara tehniku. Augustā šeit tika izcelts 339. kājnieku un 310. inženieru pulks un virkne ASV armijas palīgdaļu. Ievērojami amerikāņu karaspēka, kontingenti pienāca arī Arhangeļskā.

Vienlaikus ASV izvērsa bruņotu ielaušanos arī padomju Tālajos Austrumos. 1918. gada 29. jūlijā Vladivostokā jūras kājniekus izcēla ASV Āzijas eskadras flagmanis kreiseris «Brooklyn». 6. jūlijā kopā ar angļu un franču karaspēku te tika izceltas ASV ekspedīcijas korpusa daļas, skaitā 12 tūkstoši cilvēku. 16. augustā tās pastiprināja ar kājnieku brigādi, kas ieradās no Filipīnām, un citām daļām. Intervencija vērtās arvien plašāka.

Pirms interventu karaspēka tiešā iebrukuma bija slēptās agresijas periods, kas sākās tūlīt pēc Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvaras. Jau 1917. gada novembrī ASV un citas valstis sniedza intensīvu palīdzību krievu baltgvardiem. Antantes valstu militāro pārstāvju apspriedē ar kontrrevolucionāru barvežiem Jasos 1917. gada novembrī, bet pēc tam konferencē Parīzē tika atzīts par nepieciešamu visādi atbalstīt baltgvardus. Turpat arī pieņēma lēmumu par karadarbības sfēru sadalīšanu starp Antantes armijām.

Pārliecinājušies, ka baltgvardu armija nespēs iznīcināt padomju varu, imperiālisti raidīja cīņā savu karaspēku. Angļu, franču, japāņu un amerikāņu interventi gāza likumīgo varu, bez izmeklēšanas un tiesas šāva un kāra mūsu cilvēkus.

Uzsākušas intervenciju, ASV valdošās aprindas steidza liekulīgi paziņot, ka tām it kā neesot nekādu savtīgu mērķu, bet tikai nodoms «sniegt palīdzību sakarā ar nekārtībām un jucekli» un «nodrošināt Krievijā atrodošos amerikāņu noliktavu, rezervju un īpašuma neaizskaramību».

Izceldami, piemēram, savas daļas Murmanskā, amerikāņi iegalvoja sabiedriskajai domai, ka viņi tikai vēlas ■organizēt šīs svarīgās ostas pilsētas un tur esošo kara noliktavu apsargāšanu. Taču 1918. gada jūlijā šis karaspēks kopā ar angļu intervencionistiskās armijas daļām izvērsa uzbrukumu. Sagrāvuši likumīgos varas orgānus virknē pilsētu un ciematu, tie uzsāka asiņainu teroru pret padomju darbiniekiem un iedzīvotājiem, kas atbalstīja padomju varu. Atmaskodams interventu darbības īsto raksturu, V. I. Ļeņins rakstīja: «Ar krāpšanu un meliem ... šie cilvēki ir ieņēmuši Murmansku, pēc tam tie ieņēma Kemu un sāka apšaut mūsu biedrus, padomju darbiniekus.»[15]

1918. gada oktobrī Murmanskas ostā ienāca ASV jūras kara spēku eskadra admirāļa Makelija vadībā. Tika vairoti spēki arī Tālajos Austrumos. Amerikāņi praktiski pilnīgi pārņēma savā kontrolē svarīgāko dzelzceļa maģistrāli — Transsibīrijas ceļu, okupēja virkni mezgla punktu un nozīmīgāko Tālo Austrumu centru, izvērsa bruņotu cīņu pret padomju partizāniem, veica masveida soda akcijas pret vietējiem iedzīvotājiem.

Jau pieminētajā rakstā S. Sapiro apgalvo, ka Savienoto Valstu loma «šajā ārkārtīgi neveiksmīgajā intervencijā Krievijā» it kā bijusi «vismazākā un tādēļ arī pelnījusi vismazāko nosodījumu», it īpaši salīdzinājumā ar Angliju, Japānu un citām valstīm. Autors pat apgalvo, ka prezidents Vilsons it kā neesot bijis pilnīgi vienis prātis ar angļu plāniem attiecībā uz to, ka tūlīt pēc izcelšanās Murmanskā un Arhanģeļskā jāsāk karagājiens dziļāk padomju teritorijā, un «nebūt nedomājis izmantot amerikāņu karaspēku operācijās pret boļševikiem».

Ko patiesībā pirms vairāk nekā sešdesmit gadiem domāja amerikāņu prezidents, tagad grūti pateikt. Taču, kas attiecas uz ASV bruņoto spēku praktisko darbību padomju Ziemeļos un Tālajos Austrumos, tā pilnīgi atspēko amerikāņu vēsturnieka apgalvojumus, tāpat kā citus līdzīgus paziņojumus.

* * *

Vienas no «nopelniem visbagātākajām» amerikāņu armijas daļām skaitās 27. un 31. kājnieku pulks. Tie pieder pie visvecākajām ASV bruņoto spēku daļām, tiem ir gara dienesta lapa un plašas tradīcijas, kuru pirmsākums meklējams jau neatkarības kara un pilsoņu kara (1861 — 1865) gados. Kareivjiem, kas dien šiem pulkiem pierakstītajos bataljonos (amerikāņu armijā tagad nav kājnieku p-ulku, divīzijas un brigādes sastāv tikai no bataljoniem, kaut gan iepriekšējo pulku numuri saglabājas), komandieri pastāvīgi cenšas iestāstīt, ka viņiem piešķirts sevišķs gods, jo tie dien «vēsturiskās» daļās, kuras izveidotas amerikāņu vēstures rītausmā. Pēc tradīcijas visām «vecajām» ASV armijas daļām ir savas iesaukas. 27. pulku dēvē par «Vilku suņiem», 31. — par «Balto lāci». Ar šīm iesaukām abi tika apveltīti 1918. gadā.

Toreiz tie atradās padomju Tālajos Austrumos un kopā ar citām daļām ietilpa ekspedīcijas armijas sastāvā, kuru komandēja ģenerālis Viljams Greivss un kurai bija izvirzīts uzdevums par jebkuru cenu «nodrošināt amerikāņu intereses Sibīrijā». Ģenerālis Greivss, viņa virsnieki un kareivji saprata šo pavēli tieši tā, kā to vēlējās priekšniecība, — viņi rīkojās kā rūdīti bendes, nežēlīgi izrēķinādamies ar krievu patriotiem, partizāņiem un vietējiem iedzīvotājiem, kuri atbalstīja padomju varu.

Pēc pilsoņu kara un ārvalstu militārās intervencijas beigām ģenerālis Greivss atgriezās dzimtenē. Atstājis dienestu, viņš uzrakstīja grāmatu ar visai daiļrunīgu nosaukumu «Amerikāņu avantūra Sibīrijā (1918—1920)». Bijušais ASV ekspedīcijas karaspēka komandieris tajā stāsta par to, kā darbojās šis karaspēks, kā pret krievu tautu izturējās kareivji un virsnieki, kā viņi tur ālējās. Greivss atzīst, ka viņa padotie «siroja pa visu valsti kā zvēri, aplaupot un nogalinot mierīgos iedzīvotājus». Līdzīgu atklāsmju grāmatā ir ne mazums.

Ģenerāļa Greivsa atzīšanos papildina viņa bijušais palīgs pulkvedis Morovs, kas komandēja amerikāņu karaspēku Aizbaikālā. Arī viņš nāca klajā ar memuāriem, kuros, starp citu, rakstīja, ka viņa kareivji «nespēja aizmigt, ja todien nebija kādu nogalinājuši... Kad mūsu kareivji saņēma krievu gūstekņus, tos aizveda uz Andrijanovkas staciju. Tur vagoni tika izkrauti, gūstekņus pieveda pie lielām bedrēm un nošāva ar ložmetējiem . .. Vislabāk atmiņā palicis gadījums, kad vienas dienas laikā tika no-

šauti gūstekņi no 53 vagoniem — vairāk nekā 1600 cilvēku.»

Baismīgas zvērības interventi pastrādāja Ziemeļos. Tikai saskaņā ar lauka kara tiesu spriedumiem vien «par simpatizēšanu un palīdzēšanu boļševikiem» šeit tika sodīti apmēram četri tūkstoši cilvēku. Liels skaits mūsu cilvēku gāja bojā cietumos un koncentrācijas nometnēs.

Lai varētu masveidīgi izrēķināties ar iedzīvotājiem un spīdzināt arestētos, darbojās speciāls «soda vilciens». Tā komandieris bija leitnants Kellers, kurš bija iemantojis, sevišķi izsmalcināta sadista reputāciju.

Karojot pret Sarkanās Armijas daļām un partizāņu vienībām, amerikāņu karaspēka artilērija masveidīgi apšaudīja apdzīvotās vietas, iznīcināja sējumus, izdedzināja mežus un bieži lietoja ķīmiskos līdzekļus. Amerikāņu izlūks R. Albertsons, kas bija piedalījies karadarbībā Ziemeļos,, grāmatā «Karadarbība bez kara» rakstīja: «Mēs lietojām pret boļševikiem ķīmiskos šāviņus. Atstājot sādžas, mēs tur novietojām visādas sprāgstošas ierīces, kādas vien varējām izdomāt. Reiz mēs nošāvām vairāk nekā trīsdesmit gūstekņu ... Bet, kad Borkovskā sagūstīja komisāru, kāds seržants, kurš pats man to stāstīja, izsvieda viņa līķi uz ielas bez apģērba, ar sešpadsmit durkļa dūrienu brūcēm... Es dzirdēju, kā kāds virsnieks pavēlēja kareivjiem neņemt gūstekņus, nogalināt tos, pat ja tie ir neapbruņoti ... Katru nakti gūstekņus grupām vien veda uz nošaušanu.»

Viens no galvenajiem amerikāņu karaspēka uzdevumiem Krievijā bija masveidā izvest no mūsu zemes izejvielas un lauksaimniecības produktus, ko bija salaupījuši interventi. Neskaitāmi ASV «komerciālie pārstāvji», kas atradās interventu štābos un misijās, kā arī baltgvardu armiju pavēlniecībā, sagatavoja izvešanai uz ārzemēm ogles, naftu, rūdu, labību, kokmateriālus un citas izejvielas. To visu saveda Murmanskā, Arhangeļskā, Odesā, No-vorosijskā, Vladivostokā un citās pilsētās. Salaupīta izveda desmiti transporta vienību. Mūsu valstij ārvalstu militārās intervencijas un pilsoņu kara rezultātā nodarītais kopējais zaudējums, pēc visminimālākajiem aprēķiniem, bija apmēram 50 miljardi rubļu zeltā.

Amerikāņu transports, kas izveda no Krievijas ostām izejvielas un pārtiku, atceļā veda ieročus, munīciju, apģērbu un uzkabi balto armijām.

1919. gada jūlijā, piemēram, Kolčaka pārstāvniecība Vašingtonā vienojās ar ASV Kara ministriju par pilnas uzkabes piegādi 600 tūkstošu vīru lielai armijai. Kara departaments atvēlēja kolčakiešiem no saviem fondiem 266 tūkstošus šauteņu, trīs tūkstošus ložmetēju un citu bruņojumu. Vēlāk Kolčaka armija saņēma no ASV vēl 310 tūkstošus šauteņu, 3,4 tūkstošus ložmetēju, 500 miljonus patronu, 50 lidmašīnas utt. Viens no Kolčaka tuvākajiem rokaspuišiem, Sukins, atzina, ka šis baltgvardu admirālis «ir pilnīgi atkarīgs no amerikāņu atbalsta».

Ievērojamu daudzumu bruņojuma un kara tehnikas no ASV saņēma arī cits krievu kontrrevolūcijas barvedis — Deņikins. Tikai 1919. gada septembrī vien amerikāņu transports viņam pieveda 72 tūkstošus šauteņu, 300 tūkstošus artilērijas šāviņu un lielu daudzumu uzkabes un apģērba karaspēkam. Pēc kāda laika no Ņujorkas Novorosijskā ar ieročiem Deņikina armijai ieradās papildu transports, kas atveda 44 tūkstošus šauteņu, kā arī ievērojamu daudzumu munīcijas un militārās uzkabes. 1920. gada janvārī turpat tika piegādāts vēl 5600 tonnu karamateriālu, to skaitā seštūkstoš kastu ar sprāgstvielām. Deņikins saņēma arī vairāk nekā 100 tanku, ap 200 lidmašīnu, vairāk nekā 1300 automobi|u un citu tehniku. Ir pilnīgi skaidrs, ka bez imperiālistisko valstu — pirmām kārtām ASV un Anglijas tiešas militārās palīdzības krievu kontrrevolūcija nebūtu spējīga izrādīt kaut cik būtisku pretestību Sarkanajai Armijai.

Taču ne starptautiskā imperiālisma vispusīgā palīdzība, ne tā tiešā piedalīšanās bruņotajā intervencijā pret Padomju Krieviju nespēja glābt krievu revolūcijas ienaidniekus no pilnīgas un iznīcinošas sagrāves. Ļeņiniskās Komunistiskās partijas vadībā padomju tauta deva varenu triecienu revolūcijas ienaidniekiem, padzina interventus un to ielikteņus no savas zemes.

Izmisīgi pretodamies un atkāpdamies Sarkanās Armijas spiediena ietekmē, ienaidnieki ārkārtīgā niknumā iznīcināja civilos iedzīvotājus, nogalināja gūstekņus, sagrāva pilsētas un ciemus, rūpnīcas, fabrikas, šahtas, dzelzceļus, sadedzināja visu, ko nevarēja aizvest sev līdzi.

ASV bruņotie spēki izvērsa aktīvu karadarbību pret Padomju Krieviju praktiski līdz 1920. gada beigām. Taču atsevišķas to daļas palika mūsu zemē arī pēc tam. Pēdējais interventu kuģis — amerikāņu kreiseris «Brooklyn» atstāja Vladivostoku tikai 1922. gada novembrī.

Kontrrevolūcijas spēku sagrāve Krievijā, mūsu tautas pilnīgā uzvara pār interventiem bija notikums ar milzīgu vispasaules vēsturisko nozīmi.

Oktobra ideju triumfālais gājiens pa visu zemeslodi, mūsu uzvaras pilsoņu kara frontēs veicināja to, ka padomju tauta spēja, pēc V. I. Ļeņina tēlaina izteiciena, atņemt Antantei tās kareivjus, pārliecināt daudzus no viņiem par viņu misijas drausmīgo netaisnīgumu, iedegt viņu apziņā patiesības dzirksti. Kareivju un matrožu vidū radās revolucionārs noskaņojums (tas vēl vairāk pastiprinājās pēc tam, kad tika saņemtas vēstis par tautas nemieriem pašu valstīs), un tā rezultātā vācu un austroun-gāru karaspēks pilnīgi zaudēja kaujasspējas. ASV un Anglijas bruņotie spēki mazāk pakļāvās šai ietekmei, uzticamāk kalpoja imperiālistiskajām aprindām un interventu pavēlniecībai. Tomēr arī viņu vidū atgadījās atsevišķi pretkara nemieru uzliesmojumi.

1919. gada martā, piemēram, frontē atteicās atgriezties viena no 339. kājnieku pulka (tas stāvēja netālu no Ar-hangeļskas) rotām, kas pirms tam bija atvilkta atpūtā. Amerikāņu pārstāvis baltgvardu «valdībā» Krievijas ziemeļos ziņoja Valsts departamentam par «neapmierinātību un nemieriem kareivju vidū», bet militārais atašejs savā vēstījumā sauszemes karaspēka štābam izteica bažas, ka «nemieri paši no sevis nebeigsies».

Liela nozīme bija arī imperiālistisko valstu darbaļaužu masu nemieriem, kas notika ar lozungu «Rokas nost no Padomju Krievijas!». Amerikas Savienotajām Valstīm, piemēram, 1919.—1920. gadā pāri vēlās tik varens demonstrāciju, mītiņu un protesta streiku vilnis, kādu vēl līdz tam nepazina šīs valsts strādnieku kustības vēsture. Tikai 1919. gadā vien streikoja apmēram pieci miljoni cilvēku. Tie galvenokārt bija Ņujorkas, Sietlas, Bostonas un Filadelfijas transporta un ostas strādnieki. Viņi atteicās apkalpot kuģus, kuri ar ieroču kravu devās uz Krieviju.

Amerikāņu strādnieku cīņa deva jaunu stimulu visai progresīvajai kustībai valstī, pastiprināja darbaļaužu masu pretošanos valdošo aprindu politikai, vēl vairāk aktivizēja amerikāņu sabiedrības progresīvo spēku darbību. Tā rezultātā un sakarā ar Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas tiešo ietekmi uz visu pasauli 1919t gada septembrī nodibinājās ASV Komunistiskā partija — amerikāņu darbaļaužu revolucionārais avangards. Komunisti atradās tautas masu pirmajās rindās, vadīja cīņu par pilsoņtiesībām, pret monopolu patvaļu.

Amerikāņu valdošās aprindas, ko bija pārbiedējis revolucionārās kustības vēriens visā pasaulē un pašu zemes, darbaļaužu masu protesta vilnis, izvērsa ārkārtīgi nežēlīgu represiju un terora kampaņu. Pret streikotājiem un demonstrantiem tika raidītas sauszemes karaspēka un jūras kājnieku regulārās da|as, nacionālās gvardes apakšvienības. Sekoja progresīvo darbinieku masu aresti, no valsts izsūtīja tos, kurus reakcija bija ieskaitījusi «nevēlamo pilsoņu» vai «ārzemju anarhistu» kārtā. Tikai 1919. gadā vien Amerikas Savienotajās Valstīs aiz politiskiem motīviem cietumos un koncentrācijas nometnēs ieslodzīja vairāk cilvēku nekā visā pirmā pasaules kara laikā. Valdošo aprindu atbalstītas, savu darbību krasi aktivizēja dažādas ultralabējās organizācijas, to skaitā arī tādas, kurām bija atklāti fašistiska tipa programmas.

Aktīva Amerikas Savienoto Valstu piedalīšanās intervencijā pret Padomju Krieviju vēlreiz pārliecinoši parādīja šīs valsts valdošo aprindu reakcionāro politiku, uzskatāmi nodemonstrēja amerikāņu buržuāzijas pilnīgo atteikšanos no tiem demokrātiskajiem ideāliem, kurus, dibinot Savienotās Valstis, bija pauduši neatkarības kara cīnītāji.

Savienoto Valstu un to bruņoto spēku tiešā agresija pret pasaulē pirmo darbaļaužu valsti, aktīvā sadarbība šajā noziedzīgajā akcijā ar tām lielvalstīm, kuru prettau-tisko politiku kritizēja jau amerikāņu valsts dibinātāji, pārliecināja par «amerikāņu demokrātijas» transformēša^16nos pat tos, kuri līdz tam vēl loloja kaut kādas ilūzijas. ASV imperiālisti stabili iet ceļu, kas ved uz visnežēlīgāko cīņu pret jebkuru atbrīvošanās kustību, tie pārvērtušies par visu prettautisko spēku balstu, par to krusta karu galvenajiem organizētājiem un iedvesmotājiem, kas vērsti pret revolucionāro un nacionālās atbrīvošanās kustību.

Kopā ar citiem tautu brīvības bendēm piedalīdamies karā pret padomju varu Krievijā, pēc V. I. Ļeņina vārdiem, «Amerikas miljardieri, šie mūslaiku vergturi, atšķīruši sevišķi traģisku lappusi asiņainā imperiālisma asiņainajā vēsturē.. .»*.

PIEKTĀ NODAĻA

AR UGUNI UN ZOBENU

1846. gada pavasarī Amerikas Savienotās Valstis sāka karu ar Meksiku. Tā bija klaja avantūra, kurā stipra valsts aplaupīja vāju valsti. Savienotās Valstis bija tik pārliecinātas par savu nesodāmību, ka pat nemēģināja slēpt varmācīgā uzbrukuma īstenos mērķus.

Jau XIX gs. sākumā Amerikas dienvidu — Džordžijas, Alabamas, Ārkanzasas, Misūri un citu štatu plantatori sapņoja par milzīgo mazapdzīvoto rietumu un dienvidrietumu teritoriju pievienošanu. Sevišķi viņu apetīti kairināja bezgalīgās Teksasas un Oklahomas prērijas, kurās varēja izvērst plašas lopkopības saimniecības, milzīgas fermas un plantācijas. Šī zeme piederēja Savienoto Valstu dienvidu kaimiņam — Meksikai.

Neraugoties uz Meksikas varas iestāžu protestiem, ASV dienvidu štatu lielie zemes īpašnieki sūtīja uz turieni savus |audis, lai sagrābtu labākos zemes gabalus un izveidotu fermas — rančo, kas vairāk atgādināja nocietinātus fortus nevis zemnieku apmetnes. Savu «tiesību» aizsardzībai un aizstāvēšanai šo rančo īpašnieki turēja bruņotas algotņu bandas, kas bija savervētas no izbēgušiem noziedzniekiem un dažādiem piedzīvojumu meklētājiem. 1835. gadā Teksasas teritorijā vien dzīvoja apmēram 30 tūkstoši šādu Amerikas «ieceļotāju». Izmantojot to, ka šī Meksikas province atradās tālā nomalē, ka vietējā vara bija vāja un garnizonu maz, amerikāņi rīkojās pēc principa «kam spēks, tam vara». Meksikā bija aizliegta verdzība, tomēr Amerikas plantatori, iekārtojušies Teksasā un Oklahomā, kā arī citās teritorijās, plaši izmantoja nēģeru vergu darbaspēku. Bet, kad Meksikas valdība mēģināja šo patva|u pārtraukt un veikt pasākumus savas suverenitātes aizsargāšanai, «ieceļotāji», zinot to, ka viņus atbalstīs Vašingtonā, pasludināja Teksasas «neatkarību» un griezās pie Amerikas Savienoto Valstu kongresa ar ierosinājumu uzņemt «neatkarīgo» teritoriju Savienoto Valstu sastāvā.

Šai akcijai bija tik nekaunīgs un cinisks raksturs, ka pat Amerikas Savienoto Valstu politisko darbinieku aprindās izskanēja sašutuma pilnas balsis. Pēc amerikāņu

65

5 — 259

vēsturnieka R. Rīgela vārdiem, šie politiskie darbinieki uzskatīja, ka «Teksasa ir zemisku neliešu midzenis» un visi notikumi, kas tur norisinās, ir dienvidu vergturu inspirēti, bet tā saucamā «Teksasas revolūcija» nav nekas cits kā slepena sazvērestība, kuras iedvesmotāji ir «miera nodēvēji».

Taču šīs nedaudzās balsis apslāpēja šovinistiskās propagandas mežonīgais troksnis, aicinājumi «pārmācīt» meksikāņus un izrēķināties ar viņiem. Sevišķi plosījās reakcionārā «dzeltenā» prese — melīgās avīžu lapeles, kas piederēja izdevniecību magnātam Hērstam. Sis ultralabē-jais avīžnieks, «lielā biznesa» uzticamais sulainis, cīnījās par tūlītēju kara sākšanu.

1845. gada martā ASV valdība kongresā izdabūja cauri rezolūciju par Teksasas aneksiju. Vienlaikus norisēja pastiprināta gatavošanās citu Meksikas zemju — Oklahomas, Ņūmeksikas un Kalifornijas daļas bruņotai sagrābšanai. Armijā steidzami iesauca apmēram 120 tūkstošus «brīvprātīgo», t. i., algotņu. Pie Meksikas robežas tika koncentrētas trīs armijas, Meksikas līcī kreisēja jūras kara flotes eskadra ar jūras kājnieku desantdaļām uz klāja. Vašingtonai bija vajadzīgs tikai iegansts iebrukumam.

1846. gada aprīlī ģenerāļa Zekarija Teilora armijas neliela kavalērijas izlūkošanas nodaļa iebruka Meksikas teritorijā. To centās sagūstīt meksikāņi. Notika sadursme, kurā abas puses cieta zaudējumus. Amerikāņu propaganda tūdaļ sacēla šausmīgu brēku, prasot «sodīt mūsu puišu slepkavas». Kongresā uzliesmoja debates, kuru gaitā «enerģiskas rīcības» piekritēji prasīja nekavējoties pieteikt karu Meksikai. Uz liberālo aprindu pārstāvju iebildumu, ka šāds karš neatbilst Amerikas tautu interesēm, bet vērsts uz Dienvidu vergturu pozīciju tālāku nostiprināšanu, agresijas piekritēji paziņoja, ka «verdzību ir sankcionējusi konstitūcija un bībele un Dienvidiem ir tiesības uz taisnīgu daļu visas nācijas ieguvumā».

Prezidenta Džeimsa Polka valdība bija pilnīgi ekspan-sionistu pusē, un 1846. gada maijā tā panāca, ka kongress pieteica karu Meksikai. Tas, protams, bija tikai formāls pieteikums. Karadarbība jau sen norisēja pilnā sparā.

Nesastopot nopietnu meksikāņu pretošanos, lielas ģenerāļa Z. Teilora karaspēka daļas pārcēlās pāri robežupei Riograndei un pēc nelielām kaujām pie Palmas, Paloalto un dažos citos rajonos ieņēma virkni noteicošo pozīciju, pēc tam sakāva meksikāņu daļas, kas centās apturēt pārvietošanos, un sāka attīstīt uzbrukumu Meksikas galvaspilsētas Mehiko virzienā.

Tajā pašā laikā ASV jūras kara flotes kuģi Meksikas piekrastē izcēla dažas jūras kājnieku taktiskās desanta •daļas, kuras 1846. gada oktobrī un novembrī ieņēma Fron-teras, Sanhuanbatistas un Tampiko ostas. 1847. gada aprīlī no jūrniekiem saformētā brigāde komandora M. Pe-rija vadībā un daži jūras kājnieku bataljoni ieņēma pilsētas Alvarado un Takspānu — svarīgus meksikāņu atbalsta punktus. Ceļš uz valsis iekšieni amerikāņu karaspēkam bija atvērts.

Vienlaikus amerikāņu aģenti Meksikas Kalifornijā organizēja bruņotus dumpjus. Dumpinieki padzina vietējos varas orgānus un pasludināja «neatkarību». Viņus atbalstīja Klusajā okeānā pie Kalifornijas krastiem stāvošie Amerikas flotes karakuģi, kas izkrāva ieročus un izcēla jūras kājniekus.

Amerikāņu pavēlniecība, cenzdamās forsēt karadarbību, 1847. gada’martā Meksikas teritorijā izcēla vēl vienu armiju ģenerāla U. Skota vadībā. Tā tika pārsviesta ar flotes karakuģiem no Atlantijas okeāna ASV piekrastes ostām un desantēta netālu no Verakrusas. Ieņēmusi šo svarīgo ostu, armija devās Mehiko virzienā.

1847. gada augustā interventu karaspēks apstajas Meksikas galvaspilsētas pievārtē. Pieejās pilsētai izvērsās smagas un sīvas kaujas. Meksikāņi, pāriedami pretuzbrukumos, izmisīgi pretojās. Pret iebrucējiem kopā ar karavīriem cīnījās pilsētnieki, zemnieki — peoni, visi iedzīvotāji. Vāji apbruņotie, neapmācītie cilvēki, kuriem nebija pieredzējušu komandieru, atkāpjoties amerikāņu karaspēka spiediena priekšā, cieta lielus zaudējumus. Dažas dienas kaujas norisinājās galvaspilsētas priekšpilsētās, bet pēc tam arī tās ielās.

Sevišķi sīvas kaujas norisēja par senlaicīgo Montesu-mas pili — nacionālo svētumu. Amerikāņu karavīri beigu beigās ieņēma šo vēsturisko celtni un sāka to nežēlīgi postīt. Kareivji izvazāja pils nenovērtējamos dārgumus, iznīcināja unikālos sienu gleznojumus, griezumus, veidojumus, sadedzināja visu, ko nevarēja aiznest. īpaši izcēlās jūras kājnieki, kas gāja Mehiko sturmējošo armiju priekšējās rindās.

1847. gada beigās amerikāņu karaspēks ieņema ievērojamu Meksikas teritorijas daļu. Meksikas armijas atsevišķas daļas un brīvprātīgo patriotu nodaļas, atkāpdamās uz kalnu rajoniem, turpināja pretošanos. Dažuviet karš ieguva partizāņu cīņas raksturu, kurā tautas pretošanās spēki nodarīja pretiniekam lielus zaudējumus.

To, ko nevarēja paveikt amerikāņu armija, paveica nodevēji. Meksikas bagātie zemes īpašnieki, lielrūpnieki un klerikāļi cīņu turpinošās tautas aizmugurē noslēdza vienošanos ar iebrucējiem. 1848. gada februārī, šo spēku ietekmēta, Meksikas valdība noslēdza darījumu ar agresoru un parakstīja ļoti smagus miera noteikumus. Valsts zaudēja vairāk nekā pusi savas teritorijas — pāri pai 500 tūkstošiem kvadrātjūdžu. Teksasa, Oklahoma, Arizona, Ņūmeksika, Kalifornija un citi rajoni tika iekļauti Savienoto Valstu sastāvā.

Vēlāk Amerikas valdība, atkal draudot ar militāru spēku, piespieda meksikāņus «pārdot» Savienotajām Valstīm vēl vienu Meksikas rajonu — apgabalu starp Rio-grandes un Kolorādo upēm. Tā beidzās šī laupīšanas avantūra. Amerikas plantatori, milzīgu rančo īpašnieki, politiskie darboņi dabūja to, pēc kā tīkoja. Sis karš no Amerikas puses bija atklāta koloniāla agresija. Pat amerikāņu ģenerālis Grants, kurš piedalījās šajā avantūrā, vēlāk atzina: «Es nedomāju, ka kaut kad ir noticis vēl negodīgāks karš nekā tas, kurā Savienotās Valstis karoja pret Meksiku.»

Meksika pēc šīs agresijas nevarēja atgūties daudzus gadu desmitus. Meksikas tauta uz visiem laikiem paglabāja savā sirdī naidu pret iebrucējiem un ne vienu vien reizi savas neatkarības vārdā cēlās cīņai pret tiem.

1846.—1848. gada karš ievadīja garu jo garu bruņoto avantūru sarakstu. Tās bija vērstas pret Amerikas kontinenta zemēm, pirmām kārtām pret Latīņameriku. Sis karš kļuva par pirmo posmu agresiju un laupīšanu ķēdē, kas aizstiepās cauri daudziem jo daudziem gadu desmitiem.

Kādreiz amerikāņu politiskais nedēļas žurnāls «United States News and World Report» publicēja Centrālās un Dienvidu Amerikas karti, kur bija atzīmētas vietas, kurās Savienotās Valstis īstenoja agresīvas kara operācijas, spēka demonstrāciju, bruņotus uzbrukumus. Pēc žurnāla aprēķiniem, laikposmā no XX gs. sākuma līdz otrajam pasaules karam vien ASV bruņotie spēki, sevišķi flote un jūras kājnieki, izdarīja pāri par 30 šādu akciju pret Latīņ-amerikas zemju tautām.

Jau minētajā darbā «Jūras karavīri» par Amerikas jūras kājnieku vēsturi teikts, ka amerikāņu jūras kājnieki šajā periodā, «lai aizsargātu Amerikas pilsoņu dzīvību un veiktu aizsardzības pasākumus», trīsreiz izcēlās Nika-ragvā, tikpat reižu Santodomingo, pa divām reizēm Hon-durasā un Haiti, kā ari Panamā, Kolumbijā, Meksikā, Kubā un citās valstīs.

Vēl apmēram divus desmitus līdzīgu operāciju ASV bruņotie spēki veica XIX gs. otrajā pusē. Šeit var ierindot piekrastes rajonu apšaudes, ko izdarīja Amerikas flotes kuģu artilērija, un jūras kājnieku izcelšanu, lai nodrošinātu Amerikas intereses Urugvajā, 1855. un 1868. gadā, desantus Paragvajā 1858. gadā, militāro iejaukšanos Argentīnā un Cīlē 1890.—1891. gadā un dažas citas akcijas. Pēc vispieticīgākajiem aprēķiniem, līdz otrajam pasaules karam vien ASV veica ne mazāk kā 50 agresīvas darbības pret Latīņamerikas zemēm.

Amerikas buržuāziskā historiogrāfija šādas darbības mēģina iztēlot kā «piespiedu pasākumus», kurus izraisījis it kā |oti nestabilais Latīņamerikas zemju iekšpolitiskais stāvoklis, pastāvīgā iekšējā cīņa tajās un «nepieciešamība» šādos apstākļos nodrošināt Amerikas Savienoto Valstu diplomātiskā personāla un komercaprindu pārstāvju neaizskaramību. Daudz skaistu vārdu tiek teikts arī par «palīdzību» likumīgajiem vietējiem varas orgāniem to cīņā ar «dumpiniekiem», par «Amerikas pilsoņu dzīvības un īpašuma aizsardzību». Tiek apgalvots, ka Savienotās Valstis, kas tolaik bija vienīgais reālais spēks Rietumu puslodē, «brīvprātīgi uzņēmās šā rajona aizsardzības un drošības nodrošināšanas smago nastu».

Līdzīgus argumentus pastiprināti klāsta ne tikai propagandas orgāni, tie guvuši oficiālu piekrišanu arī Vašingtonas augstākajās aprindās. Jāatgādina, ka jau 1823. gadā ASV prezidents Džeimss Monro pasludināja lozungu «Amerika amerikāņiem». Protams, ar vārdu «Amerika» ASV valdošās aprindas saprata visu Rietumu puslodi, bet ar vārdu «amerikāņi» — Savienoto Valstu valdošās aprindas. Šis viedoklis, kas ieguva «Monro doktrīnas» nosaukumu, no vienas puses, kļuva par pamatojumu ASV sevišķajām tiesībām Amerikas kontinentā, bet, no otras puses, pārvērtās aicinājumā uz jauniem agresijas aktiem pret kaimiņzemēm, aicinājumā apspiest nacionālās atbrīvošanās kustību tajās.

Kolumbijā, Panama, Hondurasa un Santodomingo bija Latīņamerikas zemes, kas pirmās uzzināja, ko nozīmē «Monro doktrīna».

1846. gadā ASV ar Kolumbiju noslēdza līgumu par «draudzību, mieru, navigāciju un tirdzniecību». Kolumbi-jai tolaik piederēja viss Panamas zemesšaurums — viens no svarīgākajiem Rietumu puslodes stratēģiskajiem rajoniem. Savienotajās Valstīs jau sen tika lolota ideja uzbūvēt tur kanālu, kas pēc iespējas īsākā ce|ā savienotu Atlantiju ar Kluso okeānu un nepieciešamības gadījumā veicinātu ASV bruņoto spēku pārdislocēšanu no viena baseina otrā baseinā.

Savienoto Valstu lielkapitālisti, izmantodami Kolumbi-jas un Amerikas nelīdztiesīgo līgumu, sāka ātri iespiesties vāji attīstītās Kolumbijas ekonomikā, vienlaikus krasi pastiprinot arī politisko spiedienu. Viņu ielikteņi valdībā un bruņotajos spēkos nežēlīgi apspieda jebkuru pretdarbību, jebkādu patriotisko spēku pretošanos Savienoto Valstu diktātam. Jau 1856. gadā tas izraisīja pirmo antiameri-kānisko masu kustību valstī. Vašingtona nekavējoties atbildēja, nosūtot uz Kolumbijas krastiem kreiserus «Independence» («Neatkarība») un «Saint Marie». No kuģiem tika izcelts jūras kājnieku desants, kurš kopā ar valdības karaspēku piedalījās patriotu kustības apspiešanā.

1860. gada septembrī pretošanās kustība Kolumbijā izraisīja tautas sacelšanos. Un, tāpat kā agrāk, no Savienotajām Valstīm ieradās jūras kājnieku daļas, kas piedalījās tautas masu apspiešanā. 1885. gada aprīlī revolucionārie nemieri notika Kolumbijas pilsētās Panamā, Kolonā un citās Panamas zemesšauruma apdzīvotās vietās. Atkal to apspiešanā piedalījās no ASV flotes kuģiem izceltās jūras kājnieku daļas un bruņoto jūrnieku vienības.

Šoreiz tautas nemieri norisinājās sevišķi enerģiski. Panamas ielās parādījās barikādes, kuras sargāja bruņotas patriotu vienības. Amerikāņu pavēlniecība bija noskaņota nežēlīgi izrēķināties ar tautu. Jūras kājnieku brigādes komandieris pulkvedis Heivuds pavēlēja lietot spēku. Pēc viņa pavēles kareivji devās triecienuzbrukumā barikādēm, atklāja uguni pa tuvējām mājām. Pilsētā izcēlās lieli ugunsgrēki, uz ielām gulēja nogalinātie. Soda vienības bez izmeklēšanas un tiesas nošāva visus, kuri nokļuva to rokās. Desmit dienas ilga cīņas Panamā, līdz beidzot sacelšanās tika apspiesta.

Sacelšanās apspiešana Panamā nepavisam neliecināja par to, ka patriotiskie spēki ir pārtraukuši cīņu. Daudzi cilvēki aizgāja džungļos, kur bija izveidotas partizāņu vienības. Bruņotā cīņa Kolumbijā ilga gandrīz divdesmit gadus. 1902. gadā pie varas nāca patriotiski noskaņotie spēki. Valstī tika realizētas dažas reformas, kas pirmām kārtām ierobežoja ASV kundzību.

Amerikāņu monopoli, redzot, ka to pozīcija Kolumbijā ir apdraudēta, centās uzspiest valstij jaunu verdzisku līgumu. Kolumbijas kongress atteicās to pieņemt. Tad Vašingtona uzsāka «apmetņa un zobena operāciju». 1903. gada novembrī tā organizēja «sacelšanos» Panamas zemesšaurumā. «Nemiernieki» bija avantūristu un afēristu saujiņa, ko savervēja un apbruņoja amerikāņu aģentūra. Viņu trokšņainais dumpis Vašingtonai bija vajadzīgs kā militārās iejaukšanās iegansts. ASV prezidents Teodors Rūzvelts nekavējoties pārsvieda uz Panamu flotes kuģus (lielgaballaiva «Nashville» savādas sagadīšanās dēļ ieradās tur burtiski dažas stundas pēc «sacelšanās» sākuma). Uz Panamas zemes tika izcelti amerikāņu jūras kājnieki, un drīzumā, kā raksta ASV kara vēsturnieki, «situācija jau stingri bija mūsu rokās».

Pēc četrām dienām kopš dumpja sākuma ASV oficiāli paziņoja, ka tās «atzīst» Panamas neatkarību. Decembra sākumā amerikāņu karaspēks šeit bija jau izveidojis dažus lielus garnizonus, tika uzcelta virkne nocietinātu fortu. Pa to laiku tika saformēta vietējā valdība, kurai Vašingtona tūdaļ piedāvāja militāru palīdzību gadījumā, ja militāri iejauksies Kolumbijā.

Amerikas prezidents, atklāti izaicinot sabiedrisko domu, tajās dienās ciniski paziņoja, ka Panamas jautājumā viņa valdība rīkojas uz «civilizācijas mandāta» pamata, citiem vārdiem runājot — balstoties uz stiprākā tiesībām. Gan pirms, gan pēc šī gadījuma Amerikas reakcionārās aprindas piesedza savas netīrās lietas ar svētulīgu pļāpāšanu par «civilizācijas glābšanu» un «ASV progresa misiju». Ar šiem lozungiem rokā tās iznīcināja indiāņus savā zemē un iedzimtos Klusā okeāna salās, sūtīja karaspēku pret jauno Padomju republiku 1918.—1920. gadā un veda aizkulišu sarunas ar hitleriešiem otrā pasaules kara gados, nometa atombumbas uz Japānas pilsētām Hirosimu un Nagasaki, lietoja ķīmiskos ieročus Korejā, ar napalmu dedzināja Vjetnamas ciemus, pašlaik tur simtiem tūkstošu savu karavīru svešā teritorijā. Svētulība un agresija ir kā divas māsas imperiālistu un miera ienaidnieku politikas arsenālā.

Pa to laiku ASV lielkapitāla pārstāvji Panama izvērsa ārkārtīgu aktivitāti. Jau bija gatavi kanāla Atlantija— Klusais okeāns būvniecības plāni, sakomplektēts darbaspēks, sakoncentrēta tehnika. 1903. gada 18. novembrī ASV noslēdza ar Panamu līgumu par kanāla celtniecību un nekavējoties uzsāka tā būvēšanu. Kanāla teritorija tika atsavināta tikko izveidotajai republikai un pasludināta par ASV īpašumu. Kopš tā laika tur pastāvīgi atrodas amerikāņu bruņotie spēki (pašlaik — vairāk nekā 10 tūkstoši karavīru), izveidots desmitiem kara bāzu (lielākās no tām — Kolona, Kristovale, Balvoa), lidlauki, mācību centri.

Panamas patrioti ilgus gadus cīnījās, lai Panamas kanāls tiktu atdots tā vienīgajam likumīgajam saimniekam — Panamas tautai. Šai taisnīgajai cīņai krasi pret-darbojās Vašingtona. 1916., 1923. un 1932. gadā amerikāņu karaspēks Panamas kanāla zonā ar ieročiem apspieda revolucionāros nemierus. Arī mūsdienās Panamas, Kolonas un citu pilsētu ielas ne vienu reizi vien slacītas vienkāršo ļaužu asinīm, amerikāņu kareivji ne vienu reizi vien ar ieročiem izklīdinājuši mītiņus un demonstrācijas, kas norisinājās ar lozungu «Panamas kanāls — pana-miešiem!».

Panamiešiem atmiņā īpaši palicis 1964. gads. Šī gada janvāra sākumā amerikāņu karaspēks divreiz apšāva mierīgo demonstrāciju dalībniekus, kas prasīja Panamas kanāla atdošanu. Panamas valdība sabiedriskās domas spiediena rezultātā bija spiesta pārtraukt diplomātiskās attiecības ar Savienotajām Valstīm. Zemē izvērsās spēcīga pretamerikāniskā kampaņa. Vašingtonai nācās uzsākt sarunas, apsolīt Panamai aizdevumus un ekonomisko palīdzību. Pa to laiku amerikāņu aģentūra valstī izvērsa pastiprinātu graujošu darbību. 1964. gada maijā vispārējās vēlēšanās par Panamas prezidentu tika iedabūts lielkapitāla ieliktenis N. Robless, kurš tūdaļ uzņēma kursu uz agrāko sakaru atjaunošanu ar Savienotajām Valstīm un progresīvo spēku apspiešanu.

Panamas tauta nevēlējās samierināties ar šādu stāvokli, tā vēl vairāk pastiprināja cīņu pret Vašingtonas un tās ielikteņu diktātu. Un šī cīņa deva augļus. Valstī pie varas nāca jauni spēki, kas pieprasīja, lai ASV valdība caurskatītu kanāla statusu. Ilgstošās sarunas, kuru panākumus daudzkārt sekmēja pasaules demokrātisko spēku atbalsts panamiešu taisnīgajai cīņai, beidzās 1977. gada septembrī ar jauna līguma parakstīšanu starp ASV un Panamu. Kopš 1979. gada Panama «pakāpeniski» iegūst suverenitāti Panamas kanāla zonā, bet no 2000. gada janvāra tas pilnīgi pāries Panamai. Taču Vašingtona panāca savu kara bāzu saglabāšanu šajā zonā.

Kas ir amerikāņu okupācija, labi zina arī cita Latīņame-rikas zeme — Nikaragva. ASV karaspēks šajā nelielajā

Centrālamerikas zemē iebruka vairāk nekā desmit reižu. Laikposmā no Amerikas un Meksikas kara līdz pirmajam pasaules karam ASV septiņas reizes realizēja intervenciju pret Nikaragvu, ar ieročiem gāza tai nevēlamas valdības un apspieda nacionālās atbrīvošanās kustību.

Pirmoreiz Amerikas bruņotie spēki izdarīja intervenciju Nikaragvā 1852. gadā un turpmāko divu gadu laikā trīsreiz iebruka šajā zemē. Sevišķi smags stāvoklis izveidojās 1854. gada vasarā. Pretamerikānisko demonstrāciju dalībnieki, sašutuši par atklāto Savienoto Valstu iejaukšanos republikas lietās, ASV vēstnieka Nikaragvā aizkulišu mahinācijām un intrigām, arestēja šo Vašingtonas pārstāvi un pieprasīja no valdības, lai tā īsteno patstāvīgu politiku. Atbildot uz to, ASV nosūtīja uz Nikaragvas krastiem liel-gaballaivu «Sian», izcēla jūras kājnieku desantu, kurš, ieradies republikas galvaspilsētā Managvā, ar ieročiem draudot, pieprasīja no valdības «oficiālu atvainošanos». Sašutušie pilsētas iedzīvotāji devās uzbrukumā interven-tiem, sākās kaujas. Jūras kājnieki aizbarikādējās dažās ēkās pilsētas centrā. Pa to laiku ASV kara resors nosūtīja uz Nikaragvas krastiem papildspēkus. Flotes kuģi apšaudīja vairākas piekrastes apdzīvotās vietas, izceltie jūras kājnieki devās uz Managvu.

Amerikas Savienotās Valstis šādas operācijas pret Nikaragvu veica arī turpmākajos gados. Amerikas reakcionārie politiskie un militārie darbinieki pieprasīja, lai valdība pievērstu «īpašu uzmanību» šai valstij. Nikaragva atrodas līdzenajā Centrālamerikas apvidū, kas ļauj izmantot to tranzītpārvadājumiem starp Atlantijas un Kluso okeānu. Nikaragva tika uzskatīta arī par ērtu rajonu kanāla būvniecībai starp okeāniem. Šai valstij ir svarīga loma arī kā izejvielu un lauksaimniecības placdarmam un ASV kapitāla noieta tirgum.

1909. gadā Nikaragvā pie varas nāca spēki, kuru politika zināmā mērā atspoguļota tautas masu nacionāli demokrātiskās ilgas. Tie ne vien atklāti uzstājās pret amerikāņu ekonomisko kundzību un politisko diktātu, bet arī sāka aicināt uz vienotību pretamerikāniskajās darbībās kaimiņrepubliku patriotiskās aprindas Salvadorā, Gvate-malā un Hondurasā. «ASV interesēm Centrālamerikā,» šajā sakarā apgalvo «īsā ASV armijas vēsture», «veidojās draudoša situācija. Kas zina, kurp varēja virzīties turpmākie notikumi.» Amerikas varas iestādes šis bažas pauda tām raksturīgā manierē — ASV jūras kājnieku štābs saņēma pavēli nosūtīt uz Nikaragvu savas daļas un «ieviest tur kārtību». Štābs pavēli izpildīja operatīvi; uz Nikaragvu tika nosūtīts pastiprināts jūras kājnieku bataljons, kas šādām vajadzībām bija speciāli dislocēts vienā no Panamas kanāla zonas bāzēm. Šo daļu komandēja majors Smedlijs Batlers. Šis vārds turpmākajos gados vēl ne vienu vien reizi figurēs kara resora un jūras kājnieku štāba atskaitēs par soda operāciju veikšanu dažādās zemēs.

Uz Nikaragvu tūdaļ pēc jūras kājniekiem tika pārsviests pastiprināts kājnieku pulks pulkveža Mehonija — arī pazīstama Latīņamerikas tautu soģa un bendes vadibā. Amerikāņu kareivji trīs mēnešus «ieviesa kārtību» Nika-ragvā, pirmām kārtām rietumu daļas pilsētās, kurās bija sevišķi nemierīgi. Kamēr risinājās cīņa ar patriotiem rietumos, situācija sakarsa arī austrumu rajonos. Plaši pret-amerikāniskie nemieri norisinājās virknē Kārību jūras piekrastes apdzīvoto vietu, Blūfīldsas pilsētā un tās apkaimē. 1910. gada maijā šajā rajonā tika koncentrēti ASV jūras kara flotes kuģi, kuru artilērija sāka piekrastes ciemu apšaudi, pēc tam tika izceltas desanta daļas.

Kaujas Nikaragvā turpinājās līdz 1910. gada septembrim. Militārajai kontrolei tika pakļauts viss Nikaragvas transports un sakaru sistēma. Amerikāņu bruņotās patruļas stāvēja Managvas un citu pilsētu ielās un laukumos, atradās dažās valdības ēkās.

Par spīti visam, patriotiskie spēki turpināja pretošanos. Viņu vienības slēpās džungļos un purvos, uzbruka inter-ventiem, nodarot tiem ievērojamus zaudējumus. 1912. gada vasarā šī cīņa pārauga pilsoņu karā. Proamerikā-niskie spēki un marionešu valdība Managvā burtiski karājās mata galā. Un atkal palīdzība tiem nāca no Vašingtonas.

Augustā no amerikāņu kreisera «Buļļalo» Nikaragvas Atlantijas piekrastē izcēla lielu armijas desantu, kurš tūdaļ izvērsa soda operācijas pret revolucionārajām vienībām. Vienlaikus karaspēka daļas tika izceltas arī rietumos — divi jūras kājnieku bataljoni un jūrnieku desanta vienība no bruņukuģiem «Colorado» un «California». Soda daļu vispārējās vadības priekšgalā nostājās jūras kājnieku pulkvedis (vēlāk ģenerālis) Pendltons.

Desantiem izdevās ātri ieņemt Leonu un Granadu. Tie triecienuzbrukumā ieņēma un nodedzināja revolucionāro spēku atbalsta punktu Masajā un sāka virzīties uz Managvu. 1912. gada oktobrī pēc spēcīgas artilērijas apšaudes amerikāņu soda da]as iegaja Nikaragvas galvaspilsētā. Sākās ilgstoša šīs zemes okupācija.

1926. gada maijā Nikaragvā atkal krasi pastiprinājās pretamerikāniskā patriotiskā kustība. Visplašākais vēriens tai bija Managvā un tās apkārtnē, kā arī Leonā un Blū-fīldsā. Šeit bija slepeni izveidotas nacionālās atbrīvošanās spēku bruņotas vienības, norisinājās asas protesta demonstrācijas. Lai aizsargātu «Amerikas pilsoņu dzīvību un īpašumu», pie Nikaragvas krastiem piestāja amerikāņu eskadra kreiseru «Cleveland», «Galvestone» un «Roches-ter» sastāvā. Blūfīldsā notika bruņota sadursme. Tā paša gada oktobrī amerikāņu kreiseris «Denver» iegāja Nikaragvas Klusā okeāna ostā Korintā. Jūras kājnieku papild-daļas tika izceltas Blūfīldsā un citās vietās.

Soda operācijas turpinājās vairākus mēnešus. Visnozīmīgākās kaujas starp interventiem un patriotu vienībām notika pie Ramas un Cinandego, netālu no Blūfīldsas un citos rajonos. Managvā tika sakoncentrēti vairāki soda vienību bataljoni. Vašingtona nepārtraukti vairoja savu karaspēku Nikaragvā, pārsviežot tā vienības no Atlantijas ostām un Klusā okeāna. 1927. gada februārī Nikaragvā atradās jau dažas okupantu brigādes un pulki (jūras kājnieku vien bija vairāk nekā 2 tūkstoši cilvēku), divas aviācijas eskadriļas un citas daļas. Tā bija uzskatāma «Monro doktrīnas», «lielās rungas politikas» pamattēžu izpausme — politikas, kuru ASV konsekventi īstenoja La-tīņamerikā.

Tā paša gada aprīlī stāvoklis valstī kļuva tik saspīlēts, ka turp devās «pats» Savienoto Valstu kara ministrs Men-rijs Stimsons, lai personiski vadītu nikaragviešu «nomierināšanas» operāciju. Viņš, nepaguvis spert kāju uz zemes, steidzīgi paziņoja, ka esot pārliecināts, šķiet, «bez izņēmuma visi šīs zemes iedzīvotāji būs laimīgi, ja amerikāņi palīdzēs viņiem ieviest kārtību valstī». Un amerikāņu karaspēks sāka šādas «palīdzības» sniegšanu. Ar interventu durkļiem tika izveidota Vašingtonai paklausīga valdība, atbruņotas nacionālās atbrīvošanās spēku vienības, ASV jūras kājnieku virsnieku kontrolē saformētas un apmācītas tā saucamās «nacionālās gvardes» žandarmērijas daļas.

Savienoto Valstu bruņotie spēki ilgi atradās vairāk nekā 45 Nikaragvas apdzīvotās vietās, bet galvaspilsētā bija izvietotas divas brigādes, divi jūras kājnieku atsevišķie pulki un citi spēki. Amerikāņu karavīri ieņēma praktiski visus atbildīgos posteņus Nikaragvas «nacionālajā gvardē». Arī tās komandieris bija amerikāņu militārpersona.

ASV karaspēks cīnījās pret Nikaragvas patriotiskajiem spēkiem līdz pat 1933. gadam. Sevišķi niknas kaujas notika kalnu, mežu un purvu rajonos netālu no Okotalas, Sanrafaelas un Lafortalezas. Šeit darbojās lielas partizāņu vienības, kuras vadīja pieredzējuši komandieri Au-gusto Sandīno un Els Cipote. Patrioti sistemātiski deva interventiem un to sulaiņiem spēcīgus triecienus, aizsargāja vietējos iedzīvotājus, krāja spēkus turpmākajai cīņai. 1927. gada vasarā un rudenī viņi sakāva lielas soda vienības pie Okotalas un ieguva ievērojamas trofejas. Inter-venti raidīja pret patriotiem jaunas daļas — triecienaviā-ciju un bumbvedējaviāciju.

īpašas cerības tika saistītas ar majora R. Rouela eskadriļu, kurai jau bija ievērojama pieredze kaujās pret partizāniem Latīņamerikā. Šīs daļas lidotāji specializējās džungļu ciemu un ciematu apšaudē un bombardēšanā, mierīgo iedzīvotāju iznīcināšanā. Lūk, piemēram, ko raksta viens no majora Rouela eskadriļas pilotiem, leitnants Boi-dens: «Izlidojuši no Managvas, mēs drīz nonācām

Okotalas tuvumā. Apmetuši dažus lokus virs pilsētas, mēs beidzot atradām Sandīno vienības. Viņi gatavojās doties triecienuzbrukumā jūras kājnieku pozīcijām. Mēs nekavējoties atklājām ložmetēju uguni uz insurgentiem, bet vēlāk sākām mest bumbas. Efekts bija liels. Zemē gulēja desmitiem nogalinātu un mirstošu cilvēku. Daudzas mājas, kurās, protams, slēpās partizāņi, tika sagrautas un dega. Sevišķi man palicis atmiņā viens gadījums: ejot kārtējā uzbrukumā, es ieraudzīju lejā četrus cilvēkus, kas izmisīgi dzina vērsi, kurš bija iejūgts rateļos ar kaut kādām grabažām. Aizmugurē bija piesieta cūka, kas mēģināja norauties un aizbēgt. Es veikli nometu bumbu tieši uz šo grupu. Trāpījums bija teicams. Kad dūmi izklīda, es ieraudzīju kaudzi — cūka, vērsis un cilvēki gulēja viens otram virsū. Tā bija jautra epizode.»

Amerikāņu karaspēkam bija ievērojams spēku pārsvars, un aizvien ciešāk un ciešāk tika sažņaugts aplenkuma loks. Tomēr pārtizāņiem izdevās pārraut to un aiziet kalnos. Tā paša gada decembrī Sandīno sakāva vēl divas soda vienību kolonnas — vienu Kilali tuvumā, otru pie Telpanekas. Amerikāņi pirmajā kaujā vien zaudēja dažus desmitus kareivju un virsnieku, bet partizāniem izdevās atrauties no pretinieka.

Nikna cīņa no jauna iedegās 1931.—1932. gadā. Inter-venti ķērās pie visbargākajiem līdzekļiem, lai apspiestu patriotiskos spēkus. Partizāņu atbrīvotajos rajonos viņi nodedzināja mežus un sējumus, bombardēja apdzīvotās vietas, kurās, pēc viņu ziņām, slēpās partizāni; iesūtīja patriotu rindās spiegus, provokatorus un uzpirktus slepkavas. Taču nacionālās atbrīvošanās spēki turpināja cīņu. Milzīgu ieguldījumu tajā deva marksistiskā partija — Darba partija, kuru nodibināja 1925. gadā.

Reakcija, redzot, ka pūles apspiest patriotu darbību ar militāru spēku ir veltīgas, nolēma lietot citas metodes. 1934. gada februārī Sandīno tika melīgi ievilināts Ma-nagvā un nošauts. Diktators Somosa, saņemot ievērojamu palīdzību no Amerikas Savienotajām Valstīm un balstoties uz amerikāņu durkļiem, slacīja zemi asinīm, apspieda •demokrātijas paliekas, nodibināja fašistisko režīmu.

Drausmīgā fašistiskā terora vissmagākajos apstākļos Nikaragvas patrioti daudzus gadus turpināja cīņu. Tūkstoši tautas labāko dēlu un meitu gāja bojā moku kambaros, viņus bez izmeklēšanas un tiesas nošāva bendes no «nacionālās gvardes». Taču kritušos nomainīja jauni bezbailīgi cīnītāji, un cīņa iedegās ar jaunu sparu. Nikaragvas patrioti apvienojās Sandīno Nacionālās atbrīvošanās frontē. Viņi veidoja kaujas vienības, uzkrāja spēkus un pieredzi, gatavojās izšķirošajām kaujām par brīvību. Kad 1979. gada pavasarī un vasarā šī cīņa iedegās ar nebijušu spēku, Somosas ģimenes diktatūra sāka irt un jukt. Patriotu sandinistu vienības, visas tautas atbalstītas, spēcīgu triecienu rezultātā atņēma režīmam ciematus un pilsētas.

Amerikas Savienoto Valstu reakcionārās aprindas darīja visu, lai glābtu savu marioneti. Uz Nikaragvu no Panamas kanāla zonas un citām amerikāņu bāzēm tika pārsviests daudz ieroču un munīcijas, ieradās pretpartizāņu cīņas padomnieki un instruktori. Vašingtona izmantoja dažādas ekonomiskās un politiskās sviras, lai sašķeltu sacelšanās dalībnieku rindas, piespiestu viņus uz ilgstošām pārrunām, daļējām reformām, kaut kādu vienošanos ar fašistiskās diktatūras režīmu. Taču nekādi veikli paņēmieni nevarēja vairs glābt pilnīgi bankrotējušo prettau-tiskās varas režīmu. Patriotiskie spēki vissmagākajās kaujās salauza ienaidnieka pretestību, iegāja galvaspilsētā Managvā, guva pilnīgu uzvaru. Somosa ar saviem rokaspuišiem aizbēga uz Amerikas Savienotajām Valstīm, paņemdams līdzi tautai nolaupītās bagātības.

Ilgus gadus amerikāņu okupācija turpinājās arī citā Latīņamerikas zemē — Haiti. Pirmo desantu šajā zemē amerikāņi izcēla 1817. gadā, kad, draudot ar fregates. «Congress» lielgabaliem un jūras kājnieku musketēm, viņi piespieda vietējo valdību neizsūtīt no valsts darījumos un politikā negodīgo ASV konsulu. Līdzīga «diplomātiskā» operācija tika atkārtota 1888. gadā un vēl pēc diviem gadiem. 1914. gada rudenī Savienoto Valstu bruņotie spēki pilnīgi okupēja valsti. Izmantodama jau par standartu kļuvušo ieganstu «par ASV interešu un Amerikas pilsoņu īpašuma aizsardzības nepieciešamību» progresīvo spēku aktīvas cīņas apstākļos pret valdošās kliķes acīm redzami proamerikānisko politiku, Vašingtona nosūtīja uz Haiti krastiem savus karakuģus un jūras kājniekus un sāka «ieviest kārtību». Pirmā operācija, ko izdarīja inter-venti, — sagrāba Haiti zelta rezerves, kuras nekavējoties aizveda uz Savienotajām Valstīm.

Haiti patriotiskie spēki atbildēja ar spēcīgu protesta kustību. 1915. gada martā valstī notika revolūcija, pie varas nāca cilvēki, kas noliedza ASV «tiesības» neierobežoti saimniekot visās Rietumu puslodes zemēs. Vašingtona atbildēja «lielās rungas diplomātijas» garā — Haiti tika izcelta intervencionistiskā armija. Tā sākās okupācija, kas ilga 20 gadus.

Jau pirmajos mēnešos zemi satricināja nedzirdēta inter-ventu ļaundarība. 1915. gada 27. jūlijā republikas galvaspilsētas Portoprensas drūmajā cietumā pilsētas kara gubernators ģenerālis O. Etjēns organizēja ķīlnieku — galvenokārt progresīvās inteliģences pārstāvju masveida iznīcināšanu. Cietuma moku kambaros tika zvēriski nogalināti apmēram 200 cilvēku. Bendēm pietrūka patronu, un daudzi ieslodzītie tika nodurti vai nosisti ar cirvi.

Augusta vidū Portoprensas ostā bija jau vesela ASV' kuģu eskadra, ieskaitot līnijkuģi «Connecticut» un bruņu kreiseri «Tennessee». Apmēram 2 tūkstoši jūras kājnieku kareivju un virsnieku liels garnizons atradās republikas galvaspilsētā un citās pilsētās. Sā bruņotā spēka kontrolē: valstī tika sarīkotas «vispārējas vēlēšanas», ar kuru palīdzību par prezidentu iedabūja amerikāņu ielikteni. Amerikas varas iestādes valdības vadošajos, amatos, kā arī bruņotajos spēkos un policijā iecēla savus virsniekus un tad ķērās pie zemes «nomierināšanas». Patrioti atbildēja, pastiprinot pretestību. Sevišķi niknas kaujas norisinājās Haiti ziemeļu apgabalos, Dominikanas Republikas robežas tuvumā. Amerikāņu karaspēku šeit komandēja mums zināmais Smedlijs Batlers, kurš bija jau apakšpulkvedis. Viņa kareivji izdedzināja sādžas un pilsētu kvartālus, iznīcināja mierīgo iedzīvotāju sējumus un lopus, bez izmeklēšanas un tiesas izrēķinājās ar visiem, kurus turēja aizdomās par piederību patriotiskajiem pretošanās spēkiem. «Mēs gājām un gājām pa šo zemi, gājām 15 jūdzes diennaktī,» vēlāk atcerējās šīs soda kampaņas dalībnieks pulkvedis Volers, «un sitām visus bez izņēmuma, nesaudzējot nevienu.»

Gada beigās amerikāņiem izdevās apspiest Haiti nacionālās atbrīvošanās kustības galvenos centrus. Valstij tika uzspiests kalpības līgums, kas to faktiski pārvērta ASV puskolonijā.

1918. gadā Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas un visa pasaules revolucionārā procesa ietekmē Haiti no jauna sākās antiimperiālistiskās cīņas kāpums. Vieni no vislielākajiem tautas nemieriem valstī norisinājās Š. Pe-ralta vadībā (1918—1920). Šiem nemieriem bija nacionālās atbrīvošanās cīņas raksturs, un tie tieši vērsās pret Vašingtonas diktātu. Arī turpmākajos gados, neraugoties uz nežēlīgajiem soda mēriem, ko realizēja amerikāņu okupācijas karaspēks un tā vadībā izveidotā Haiti žandarmērija, cīņa par brīvību zemē neaprima. Šīs cīņas gaitā formējās Haiti proletariāta marksistiski ļeņiniskās grupas, kas vēlāk apvienojās Komunistiskajā partijā.

Nacionālās atbrīvošanās kustības pieaugums piespieda ASV visbeidzot izvest savus bruņotos spēkus no Haiti. Bet ļas vēl nenozīmēja, ka ir likvidēta valsts pilnīga atkarība no Vašingtonas. Ilgus gadus Haiti augstākajos posteņos palika amerikāņu «padomnieki», kuriem būtībā bija diktatoru pilnvaras. Haiti saglabājās amerikāņu kara bāzes, uz tām balstoties, Vašingtonas ielikteņi — Haiti diktatori (sevišķi asiņains bija F. Divaljē) pārvērta valsti Volstrīta kapitāla dzimtmuižā.

Ne mazāk smags liktenis piemeklēja Haiti kaimiņu — Dominikanas Republiku (agrāk tā saucās Santodomingo). Šeit, tāpat kā Haiti, amerikāņi XIX gs. beigās — XX gs. •sākumā ne vienu vien reizi ar bruņotu spēku iejaucās valsts iekšējās lietās. 1904. gadā Savienotās Valstis, atbildot uz republikas valdības lēmumu pārtraukt veco parādu maksājumus, ko bija uzspiedis ārzemju kapitāls pagājušajā gadsimtā, nosūtīja uz Santodomingo krastiem •savas flotes kuģus. 1905. gadā Vašingtona, balstoties uz jūras kājnieku durkļiem, piespieda Santodomingo valdību

parakstīt protokolu, kas nodrošināja Savienotajām Valstīm kontroli pār visu republikas ārējo tirdzniecību.

Bet, kad 1916. gada aprīlī šeit uzliesmoja pretamerikā- . niska sacelšanās, ASV valdība ieveda šajā zemē savu karaspēku. Tika atceltas visas konstitucionālās tiesības, likumdošanas un izpildu vara koncentrējās kara gubernatoru rokās. Okupanti sagrāba zemi, veidoja uz tās savas kara bāzes un garnizonus, monopolizēja tirdzniecību.

Tur, kur iedzīvotāji mēģināja protestēt, karaspēks tūdaļ ķērās pie šautenēm. Par tā upuriem kļuva vienkāršie cilvēki, zemnieki, sievietes un bērni. Lūk, piemēram, kā apraksta vienu izrēķināšanos ar zemniekiem kapteinis F. Vaizs, amerikāņu soda apakšvienības komandieris:

«... Mēs ieņēmām lielisku pozīciju apdzīvotas vietas nomalē. Iztālēm bija labi redzams, kā mums tuvojas liels aurojošs vietējo iedzīvotāju pūlis. Ļaudis vēcināja rokas, kaut ko kliedza, sašuta. Mēs gaidījām. Kad viņi pienāca pie ceļa, atklājām uguni... Es labi redzēju, kā dažu cilvēku sejas sastinga pilnīgā neizpratnē. īpaši tiem, kas gāja pirmajām rindās. Viņi burtiski pārakmeņojās. Bet ložmetēji šāva bez mitas. Es redzēju gan šeit, gan tur krītam cilvēkus. Pēc tam pārējie apgriezās un metās bēgt...

Es gāju apskatīt, kādus zaudējumus esam nodarījuši. Tur gulēja 39 cilvēki... Mēs izpildījām uzdevumu.»

Amerikāņu karaspēks okupēja Dominikanas Republiku līdz 1924. gadam. Taču arī pēc tam valsts ilgus gadus bija pilnīgi atkarīga no Vašingtonas. Sevišķi drūms domi-nikaniešu tautas vēsturē bija gandrīz 30 gadus ilgais amerikāņu kapitāla ielikteņa — fašistiskā diktatora R. Tru-hiljo valdīšanas laiks. «Mazais Hitlers» (tā sauca Tru-hiljo), 1930. gadā ar ASV monopolistiskā kapitāla tiešu atbalstu sagrābis varu, pārvērta zemi īstā terora valstībā. Viņa bruņotie sargi nogalināja cilvēkus tieši uz ielas, nežēlīgi apspieda vismazāko nepatikas izpausmi pret režīmu, fiziski iznīcināja jebkuru opozīciju.

1961. gadā patrioti Dominikanas diktatoru nogalināja. Pēc ilgiem gadiem pirmo reizi valstī tika sarīkotas vēlēšanas, stājās spēkā konstitūcija. Pa. to laiku Vašingtona un tās aģenti no Centrālās izlūkošanas pārvaldes (CIP) jau izstrādāja plānus, kā likvidēt demokrātisko sistēmu Dominikanas Republikā. Operācija tika paveikta pēc stan-dartplāna — demokrātiski ievēlētās valdības varu gāza bruņotu pučistu grupa, hunta, kas pasludināja sevi par valsts galvu. Taču šī Vašingtonai uzticīgā reakcionāru saujiņa pie varas noturējās neilgi. 1965. gadā Dominika-

nas Republikā atkal sacēlas tautas vētra, kas aizslaucīja proamerikānisko huntu.

ASV, atbildot uz Dominikanas tautas taisnīgo sašutumu* ķērās pie militāra spēka — pēc prezidenta Lindona Džon-sona lēmuma valstī iebruka 30 tūkstošu cilvēku liela amerikāņu okupācijas armija. Tas bija atklāts agresijas akts* izaicinājums visiem pasaules demokrātiskajiem spēkiem, pilnīgas cilvēka tiesību ignorēšanas demonstrācija. «Monro doktrīna» un «lielgaballaivu diplomātija» mūsdienās tika īstenota ar tikpat atklātu nekaunību kā pagājušā gadsimtā. Raksturīgi, ka ASV centās attaisnot savu akciju, tāpat kā daudzos gadījumos, ar stereotipo versiju par «nepieciešamību aizsargāt Amerikas pilsoņu dzīvību», kuri atradās Dominikanas Republikā. Taču drīzumā visi šie pilsoņi steidzās aizvākties no valsts, karaspēkam «aizsargāt» it kā nebija ko. Tad prezidents Džonsons atklāti paziņoja, ka nepieļaus Rietumu puslodē izveidot «otro Kubu». Tā no amerikāņu «lielās rungas» politikas tika norauta pēdējā maska.

Pēc amerikāņu karaspēka iebrukuma Dominikanas Republikas progresīvie spēki bija spiesti aiziet pagrīdē. Taču viņi nenolika ieročus un nepārtrauca cīņu. 1965. gada vasarā un rudenī amerikāņu karaspēks kopā ar vietējās reakcijas spēkiem apspieda nacionālās atbrīvošanās piekritēju nemierus galvaspilsētā un citās pilsētās, izklīdināja protesta mītiņus un demonstrācijas, apšāva studentu demonstrāciju Santodomingo. Amerikāņu pavēlniecība, vienlaikus izmantojot armijas propagandas līdzekļus un armijas orgānus darbam starp vietējiem iedzīvotājiem, izvērsa plašu propagandas kampaņu valdošās kliķes labā, kas bija iecelta valsts priekšgalā ar ASV karaspēka palīdzību. Nekad agrāk Pentagons nebija rīkojis Latīņameri-kas zemēs tik niknu propagandistisku kampaņu, tik izsmalcinātu «psiholoģisko karu», kā tas bija Dominikanas Republikā.

Kaut gan ASV bruņotie spēki oficiāli bija izvesti no Dominikanas Republikas 1966. gada septembrī, tomēr liela amerikāņu karavīru daļa vēl arvien palika valstī kā padomnieki, konsultanti, ASV informācijas aģentūras (USIA), CIP un citu organizāciju un resoru kalpotāji.

Dzilum dziļa ir asins un asaru jūra, kurā amerikāņu imperiālisms un tā bruņotie spēki slīcināja Latīņamerikas zemes. Simtiem tūkstošu upuru Meksikā, Kolumbijā, Bolīvijā, Venecuēlā, Cīlē, Nikaragvā, Gvatemalā un citās zemēs ir

mūžīgi ierakstīti soda vienību un interventu asiņainaja rēķinā.

Ne jau «Amerikas Savienoto Valstu pilsoņu dzīvības un īpašuma» vārdā, kā tas bieži vien tika rakstīts oficiālajos dokumentos, komunikē un valdības paziņojumos, ne jau lai «uzturētu kārtību un mieru», amerikāņu eskadras kuģoja uz Latīņamerikas krastiem, ne tāpēc armijas pulki un jūras kājnieku brigādes soļoja pa Latīņamerikas valstu zemi. Volstrīta banku un monopolu jaunas peļņas vārdā, Vašingtonas prettautisko ieceru īstenošanas vārdā dega mājas un sējumi, krita nevainīgi cilvēki, tika gāztas likumīgās valdības un to vietā ar durkļu palīdzību iecelti asiņaini diktatori.

Amerikas Savienoto Valstu jūras kājnieku virsnieks Smedlijs Batlers, kurš savas militārās karjeras gados ne vienu vien reizi izpildīja Latīņamerikas zemju soģa un bendes lomu, par to saņēma daudzus apbalvojumus, kļuva par ģenerāli. 1935. gadā, aizejot no dienesta, viņš publicēja memuārus, kuros, starp citu, vaļsirdīgi atzina: «Es pavadīju aktīvā karadienesta 33 gadus un četrus mēnešus sevišķi mobilā mūsu bruņoto spēku ieroču šķirā — jūras kājnieku korpusā. Izgāju visas virsnieku hierarhijas pakāpes — no otrā leitnanta līdz ģenerālmajoram. Un visu šo laiku es biju augstākās klases grāvējs, kurš atbrīvoja ceļu lielajam biznesam, Volstrītam un baņķieriem. īsāk sakot, es biju kapitālisma reketieris^17. Tā 1914. gadā es palīdzēju, lai Meksika kļūtu par drošu valsti Amerikas naftas trestiem. Es palīdzēju pārvērst Haiti un Kubu ērtā «National City Bank» darbības vietā, lai tur tā varētu gūt peļņu... 1909.—1912. gadā es palīdzēju iztīrīt Nikaragvu, lai atbrīvotu vietu starptautiskajam baņķieru namam «Brother Browns», 1916. gadā Dominikanas Republikā aizstāvēju Amerikas cukura kompāniju intereses, 1903. gadā palīdzēju, lai Hondurasa kļūtu par «piemērotu vietu» «Amerikas augļu kompānijām» ...»

Šis formas tērpā ģērbtā atvaļinātā gangstera vairāk kā daiļskanīgais paziņojums atspoguļo ASV bruņoto spēku patieso lomu, proti, monopolistiskā kapitāla interešu sargāšanas lomu.

Galvenie mērķi, kurus sev sprauda ASV reakcionārie spēki tajā periodā, diezgan atklāti formulēti paziņojumā, ko XX gs. sākumā sniedza viens no lielākajiem Amerikas veikalnieku aprindu pārstāvjiem P. Bidžlous. «Mums

vajadzīgs pasaules tirgus,» teica šis kungs, «mums vajadzīga visa zemeslode, tāpēc ka esam gudrāki un uzņēmīgāki par visiem. Mēs iznīcinājām sarkanādainos indiāņus, šādi pasniedzot lielisku piemēru, kā izdzīvo visvairāk pielāgotais. Ar Spānijas un Amerikas karu mēs šo ideju iemiesojām Eiropas tautu prātos. Mums nepieciešami visas pasaules tirgi, jo mūsu vēsturē visi kari nav nekas cits kā cīņa par tirgiem. Tagad mums būs jācīnās par jauniem tirgiem.»1

* * *

Savienotajās Valstīs ir liels augļu tirdzniecības monopols — «United Fruit Company». Tam pieder milzīgas banānu, cukurniedru, kakao un citu kultūru plantācijas tālu aiz ASV robežām, pirmām kārtām Centrālās un Dienvidamerikas zemēs. «Māmuļai Jūnai» (tā monopolu ar rūgtumu un niknumu sauc simti un tūkstoši izbadējušos, nabadzīgu, smagā darbā izmocītu strādnieku, kalpu un graudnieku) piederošās banānu, ananasu, kafijas pupiņu plantācijas izplētušās milzīgās platībās Kolumbijā, Ek-vadorā, Gvatemalā, Nikaragvā, Hondurasā, Panamā un citās Latīņamerikas valstīs. So plantāciju zeme būtībā pilnīgi izņemta no vietējo varas iestāžu un valdību kontroles sfēras. Šeit neierobežoti valda direktori un pārvaldnieki, spriež tiesu un soda «United Fruit» firmas uzraugi un sargi policijas formas tērpos. Veikalos, stendos un traktieros, kas atrodas plantāciju teritorijā, apmaksai tiek pieņemtas tikai šīs firmas naudaszīmes un čeki. Kompānijai ir savs dzelzceļtransports (kopējais dzelzceļu garums — 2 tūkstoši kilometru), okeāna flote (vairāk nekā 100 refrižeratoru, tankeru, sauskravas kuģu), savas starptautiskās sakaru līnijas (apmēram 110 radiostaciju vairākās Savienoto Valstu pilsētās, kā arī Panamā, Gvatemalā, Kostarikā, Hondurasā un citās valstīs), šosejas,, rūpnīcas, veikali, policijas iecirkņi un pat baznīcas un kapi. Ienākumi, ko gūst šis «zaļais monstrs», ir milzīgi — vairāk nekā 100 miljonu dolāru ik gadus. Tos nodrošina kompānijas monopolstāvoklis pasaules, īpaši amerikāņu augļu tirgū, bet tie tiek radīti pirmām kārtām uz desmitiem tūkstošu strādnieku drausmīgas ekspluatācijas rēķina. Mitrajās un smacīgajās banānu birzīs, milzīgajās, cukurniedru un kakao plantācijās liela vīriešu, sieviešu un bērnu armija 14—16 stundas diennaktī burtiski par

1 Очерки новой и новейшей истории США. — М.: Изд. Академии наук СССР, 1960, т. 1, с. 438.

6*

82.

grašiem nes spaidu darba nastu. Bet pēc darba viņi grūtsirdīgi velkas uz savām nožēlojamām būdām, lai aizmirstos īsā miegā un — atkal pie darba.

«United Fruit Company», kā arī citu līdzīgu starptautisko astoņkāju bagātību un varenību, to statusu «valsts valstī» un «tiesības» nekontrolēti saimniekot svešā zemē sargā ASV bruņotie spēki. Izmantojot stiprākā varu, rīkojoties nežēlīgi un nesaudzīgi, tie ar durkļiem attīrīja «māmuļai Jūnai» ceļu, ne vienu vien reizi nežēlīgi apspieda tos, kas mēģināja pretoties svešzemju iebrucējiem, palīdzēja amerikāņu kapitālam nostiprināt savas pozīcijas.

Pasaule atceras to, kas notika nelielajā Latīņamerikas republikā Gvatemalā 1954. gadā. Šajā valstī ilgstošas nacionālās atbrīvošanās cīņas rezultātā, kas sevišķi pastiprinājās pēc fašisma sakāves otrajā pasaules karā, pie varas nāca demokrātiska valdība. Tā tūdaļ realizēja dažas reformas, pirmām kārtām lauksaimniecībā, ekspropriēja vietējo bagātnieku feodāļu un ārzemju monopolu zemi vairāk nekā 550 tūkstošu hektāru platībā, nacionalizēja daudzus uzņēmumus, transportu.

Vistaustāmāko belzienu šie likumīgie, taisnīgie liberālās valdības pasākumi deva «United Fruit Company». Un nav brīnums, jo gandrīz puse nacionalizēto uzņēmumu un gandrīz viena trešdaļa bezzemniekiem nodotās zemes piederēja šim monopolam. «Māmuļai Jūnai» draudēja arī citas nepatikšanas. Tad amerikāņi nolēma «veikt pasākumus».

Drīzumā Gvatemalā no kaimiņu Hondurasas sāka slepeni ierasties par amerikāņu naudu apmācītas un līdz zobiem ar Pentagona ieročiem apbruņotas teroristu bandas, kas sevi dēvēja par «atbrīvošanās armiju». Vienlaikus Gvatemalas piekrastē parādījās ASV jūras kara flotes kuģi, bet gaisa telpā — amerikāņu lidmašīnas. 1954. gadā sākās atklāta bruņota intervencija Gvatemalā. Tūdaļ kā pēc signāla vairākās Gvatemalas pilsētās sacēlās kontr-revolucionārie elementi. Darbojoties vienkopus, šie dumpinieki un no Hondurasas nākošās vienības, kuras komandēja no ASV atbraukušais pretendents uz Gvatemalas diktatora krēslu Armass, uzsāka kauju ar valdības spēkiem. No jūras un gaisa kontrrevolucionārus atklāti atbalstīja ASV bruņotie spēki, kas ne vien draudīgi «demonstrēja spēku», bet arī ne vienu vien reizi piedalījās bombardēšanā un apšaudē, kā tas bija, piemēram, pie Puertobarjosas ostas.

Pēc neilgas pretošanās prezidenta Arbensa demokrātiskā valdība tika gāzta, un pie varas nākušie amerikāņu algotņi nekavējoties sāka likvidēt visas liberālās reformas. Viens no pirmajiem jaunās valdības aktiem bija tas, ka monopolam «United Fruit Company» tika atdotas zemes un uzņēmumi, atjaunotas visas tā «tiesības un privilēģijas» zemē. «Māmuļas Jūnas» Gvatemalas banānu plantācijās atkal tika atjaunota agrākā baismīgā kārtība.

Uz ASV bruņoto spēku durkļiem Latīņamerikas zemēs ieradās un droši apmetās ne tikai «United Fruit», bet arī daudzi citi Ziemeļamerikas monopoli — dzelzceļu korporācija «International Railwy», rūpniecības koncerni «Anaconda Copper», «Standard Oil», «Gulf Oil Company» un «citi koncerni.

Ilgus gadus līdzās citām ASV «lielā biznesa» lielākajām korporācijām Latīņamerikas zemēs saimnieko pazīstamais monopols «International Telephone and Telegraph Company» (ITT). Sevišķi stingras pozīcijas tam ir Čīlē.

Volstrīta kapitāls sāka iespiesties šās zemes ekonomikā jau pagājušajā gadsimtā. Republikai, kas pārdzīvoja grūtus laikus un bija atpalikusi ekonomikas un militārajā jomā, bija grūti cīnīties ar Ziemeļamerikas monopolu uzbrukumu, kas nepārtraukti pastiprinājās. Taču, kad Cīles patrioti, sašutuši par šo dolāru agresoru nekaunību un vaļību, mēģināja dot pretsparu, Vašingtona tūdaļ laida darbā savu kara rungu, īstenoja bēdīgi slaveno «lielga-ballaivu diplomātiju».

Tā bija, piemēram, 1891. gadā, kad ASV valdošās aprindas, nobijušās no Cīles nacionālās atbrīvošanās kustības pastiprināšanās, kas vēlāk pārauga revolucionārā protestā, nosūtīja uz Cīles krastiem savas jūras kara flotes eskadru. Amerikāņi ieveda Valparaiso ostā savus kuģus, to skaitā kreiseri «Baltimore», un izcēla lielu desantu. Vienlaikus amerikāņu flote sāka atklātas pirātdarbības pret Cīles kuģniecību — sagrāba piekrastes ūdeņos un Klusajā okeānā Cīles kuģus, konfiscēja to kravu, arestēja jūrniekus.

1891. gada oktobrī amerikāņu jūras kājnieki apšāva protesta demonstrāciju Valparaiso. Tas noveda pie vēl lielākas pretamerikāniskās kustības pastiprināšanās valstī. ASV uz to atbildot nosūtīja uz Cīles krastiem papildspēkus, Cīles reakcijai izdevās apspiest patriotiskos spēkus, tā sagrāba visas vadošās pozīcijas un no jauna atvēra amerikāņu kapitālam plašu pieeju valsts ekonomikā.

Starp pirmajiem sevišķi agresīvajiem Savienoto Valstir monopolistiskā kapitāla pārstāvjiem, kas tolaik iespiedās. Cīlē, bija arī «International Telephone and Telegraph. Company». Izmantojot visdažādākos paņēmienus, kuru vidū ievērojama loma bija politiskajai un ekonomiskajai šantāžai, izrēķināšanos ar progresīvajiem strādniekiem un arodbiedrību aktīvistiem, valdības ierēdņu un augsti stāvošu militārpersonu uzpirkšanu, kompānija plaši ietekmēja Cīles ekonomiku un politiku. 1969. gada beigās ASV kapitāla kopējās investīcijas šajā zemē bija apmēram' 850 miljonu dolāru lielas, un vairāk nekā 280 miljonu dolāru bija ITT tiesa. Kompānija pilnīgi saimniekoja sakaru rūpniecībā, kontrolēja virkni lielo raidstaciju un televīzijas centru, telefona un telegrāfa sakarus u. tml.

Kad pie varas nāca Tautas vienības valdība, aizokeāna laupītājiem iestājās grūti laiki. Tautas vara krasi ierobežoja svešzemju monopolu tiesības, bet pēc tam vispār parādīja durvis, nacionalizējot to uzņēmumus un īpašumus* kas tik ilgu laiku bezkaunīgi laupīja Cīles tautu. Nepilnu trīs varas gadu laikā Salvadora Aljendes valdība Cīlē,. pēc laikraksta «New York Times» aprēķiniem, ekspropriēja privātos, galvenokārt Ziemeļamerikas, kapitālieguldījumus par vairāk nekā 700 miljoniem dolāru. Bez tam apmēram 100 miljonus dolāru monopolisti zaudēja sakarā, ar Cīles valdības dažu veco parādu revīziju.

Tiecoties par katru cenu atgūt savas senākās pozīcijas Cīlē, baidoties, ka šīs zemes piemērs var kļūt par paraugu arī citām kontinenta valstīm, reakcionārie spēki pielika milzīgas pūles, lai gāztu Tautas vienības valdību. Vieni no aktīvākajiem šī nozieguma dalībniekiem bija amerikāņu monopoli, to skaitā ITT, un CIP, kas rīkojās ciešā kontaktā ar Pentagonu un tā nodaļu starpamerikāniskajos jautājumos (īpašs aparāts ASV kara resorā, kas nodarbojās ar pazīstamā bloka «Amerikas valstu organizācija» (AVO) darbības problēmām un Latīņamerikas atkarīgo valstu «turēšanu pavadā»).

Jau pirmajos prezidenta Aljendes valdīšanas mēnešos sazvērnieki mēģināja organizēt kontrrevolucionāru puču. Šim nolūkam tika piešķirts apmēram viens miljons dolāru* kura lielāko daļu iedeva ITT. Par šo naudu tika savervēti algoti slepkavas un provokatori, no ASV ievesti ieroči. Reakcija cerēja, ka Tautas vienības valdībai vēl nav ciešu saišu ar darbaļaudīm un to viegli varēs gāzt neliela pučistu grupa. Taču šī sazvērestība izgāzās.

Tad reakcionāri ķērās pie ilglaicīgas Cīles progresīvo spēku gāšanas programmas realizēšanas. Sis plāns ieguva nosaukumu «Centaur».

Likme tika likta uz iekšējo reakciju un pirmām kārtām uz Giles bruņoto spēku un to virspavēlniecības labējām aprindām. Raksturīga, piemēram, šāda detaļa. Kad Cīles valdība, izjūtot noteiktas grūtības sakarā ar vienas veikalnieku daļas, reakcionāro politikāņu un labējo organizāciju sabotāžu, griezās pēc ekonomiskās palīdzības pie dažām, ārvalstīm, ASV kategoriski atteicās palīdzēt tai. 'Un tajā pašā laikā Pentagons ne dienu nepārtrauca sniegt tā saucamo «militāro palīdzību» Cīles bruņotajiem spēkiem. Tikai tad, kad iekšpolitiskais stāvoklis šajā zemē kļuva draudīgs un valdība veica virkni pasākumu, lai pārtrauktu naidīgo elementu darbību, Amerikas Savienotās Valstis 1973. gada jūnijā paziņoja, ka tās ir gatavas papildus pārdot Cīles armijai jaunāko iznīcinātāju «Phantom» partiju un citu tehniku. Tas tika izdarīts, rakstīja laikraksts «Washington Post», «acīmredzot tādēļ, lai paziņotu militārpersonām (sazvērestības organizatoriem •Cīlē — T. B.), ka Savienotās Valstis tās pilnīgi atbalsta».

Šādu politiku īstenot bija ērti, jo Tautas vienības valdībai bija mākslīgi ierobežotas tiesības iejaukties bruņoto •spēku militārajos jautājumos un lietās. Bet pie Cīles armijas un flotes vadības stūres (un tas kļuva sevišķi uzskatāmi redzams pēc apvērsuma) stāvēja cilvēki, kas nāvīgi ienīda revolūciju un bija gatavi uz visu, lai to likvidētu.

Amerikāņu kara resors sniedza ne vien pastāvīgu vispusīgu palīdzību Cīles militāristiem (tikai 1972. gadā vien tie saņēma no Savienotajām Valstīm 12,4 miljonus dolāru lielu «aizdevumu» kara tehnikas iegādei un virsnieku sastāva apmācīšanai), bet arī virzīja to darbību, regulāri rīkoja savstarpējās mācības un manevrus — kā Amerikas valstu organizācijas ietvaros, tā divpusējos. Tos, starp citu, tieši izmantoja, lai atbalstītu kontrrevolucionāro apvērsumu Cīlē.

Tūdaļ pēc dumpja daudzos ASV un aizrobežu laikrakstos pazibēja interesants paziņojums — Cīles ūdeņos dienu pirms reakcionāro militāristu uzstāšanās, it kā lai rīkotu kopējās mācības, iegāja ASV jūras kara flotes vienība — atsevišķā Klusā okeāna flotes taktiskā grupa. 1973. gada 11. septembrī šī vienība «pilnīgi nejauši» atradās netālu no Cīles galvenās jūras kara bāzes — Valparaiso, kurā šās dienas rītā arī sakas dumpis. Bet, līdzko Lļuva zināms, ka reakcijas spēki guvuši pirmos panākumus un pučs attīstās pēc iecerētā plāna, eskadra saņēma pavēli atiet no Giles piekrastes, lai, kā tika teikts Pentagona oficiālajā paziņojumā, «nerastos iespaids par Savienoto Valstu iejaukšanos». Ņemot vērā laikraksta «Washington Post» atzīšanos, ka «Vašingtona pēdējos mēnešos bija bāztin piebāzta ar izlūkziņojumiem no Giles, kas brīdināja par neapmierinātību un briestošo sazvērestību bruņotajos spēkos», var pilnīgi droši teikt, ka Amerikas reakcija, monopoli, CIP un Pentagons ir tieši atbildīgi par šausmīgo Cīles tautas traģēdiju.

Tas pats «Washington Post», komentējot Baltā nama, CIP un citu Amerikas instanču atspēkojumus attiecībā uz. to lomu Cīles Tautas vienības valdības un prezidenta Al-jendes gāšanā, norādīja, ka, «ņemot vērā agrākos ārvalstu valdību gāšanas vai gāšanu mēģinājumus, ko CIP realizēja Irānā, Gvatemalā, Laosā utt., rodas dziļas aizdomas, ka šis resors, darbodamies saskaņā ar Baltā nama direktīvām, nebija nevainīgs notikumu vērotājs Cīlē kopš Aljendes ievēlēšanas prezidenta postenī 1970. gadā».

Zināmā mērā to apliecina arī fakts, ka burtiski nākamajā dienā pēc apvērsuma Cīlē ITT direktoru padome nāca klajā ar paziņojumu, kurā izteica «pilnīgu gandarījumu» par šo dumpi un savu gatavību «nekavējoties atgriezties Cīlē». Gandarījumu pauda arī daudzi augstu stāvoši Pentagona ierēdņi un citi amerikāņu reakcijas pārstāvji.

Kas attiecas uz Cīles militārās huntas locekļiem, tad viņi tūdaļ pēc apvērsuma paziņoja, ka plaši atver durvis ārzemju kapitālam. ITT, «Anaconda Copper» un citiem ASV monopoliem atkal iestājās labi laiki. Taču ceļš uz tiem bija slacīts desmitiem tūkstošu Cīles patriotu asinīm. Šīs asinis izlēja čīliešu militāristi, ko dumpim apmācīja, apgādāja un sagatavoja par amerikāņu reakcijas — monopolu, CIP, Pentagona un to sekotāju dolāriem.

Cīle kļuva vēl par vienu posmu garajā pret Latīņameri-kas tautām vērsto ASV reakcionāro spēku agresīvo darbību ķēdē, vēl viens pierādījums tam, ka zināmas aprindas Vašingtonā gatavas neapstāties nekādu šķēršļu priekšā, ja uz spēles liktas viņu intereses.

No Amerikas Savienoto Valstu ostām desmitiem reižu izgājuši jūras kara flotes kuģi un desanttransports, no Teksasas, Kalifornijas, Floridas un Panamas kanāla zonas aviobāzēm simtiem reižu izlidojušas lidmašīnas ar ASV bruņoto spēku pazīšanās zīmēm. Tās bija ceļā uz Latīņamerikas zemju krastiem un aerodromiem, turp, kur pastiprinājās pretamerikāniskā cīņa vai pieņēmās spēkā nacionālās atbrīvošanās kustība, brieda naids pret svešzemju ekspluatatoriem un to vietējiem pakalpiņiem. Svešā zemē no šiem kuģiem un lidmašīnām tika izcelts karaspēks, izkrauta kaujas tehnika un ieroči. Un jau dārdēja soda vienību zalves, lija patriotu asinis, simti un tūkstoši cilvēku kļuva par interventu upuriem.

Ar benžu durkļu palīdzību pie varas nāca tautas nīstie režīmi, ārzemju marionetes, fašistiskie diktatori. Bet tūkstošiem kilometru tālu greznajos karteļu, sindikātu, rūpniecības, tirdzniecības un citu koncernu namos un kantoros, banku un apdrošināšanas kompāniju valdēs biznesmeņi un baņķieri, rēķinot peļņu, kas iegūta ar svešām asinīm un sviedriem, gandarīti berzēja rokas. Savu prieku neslēpa arī politikas bosi, ministri, kongresmeņi, dedzīgi «Monro doktrīnas» apustuļi, nesamierināmi visu tautu — arī amerikāņu tautas ienaidnieki. Tie ir viņi, kas desmitiem reižu sūtīja un sūta karavīrus, lidmašīnas un kuģus zem zvaigžņoti svītrotā karoga «aizsargāt Amerikas pilsoņu dzīvību un īpašumu», «palīdzēt likumīgajām valdībām cīņā pret dumpiniekiem», monopolu vārdā «ieviest kārtību» un aizsargāt «svētās tiesības» aplaupīt tautas masas Meksikā, Panamā, Gvatemalā, Haiti, Dominikanas Republikā, Čīlē un citās zemēs. Viņi bez ierunām atbalsta prettautiskos un antidemokrātiskos režīmus un huntas. Tie bija viņi, kas gatavoja un finansēja sazvērestības pret valdībām tajās zemēs, kurās pie varas nāca liberālie spēki, kur uzvarēja nacionālās atbrīvošanās kustība. Tad likumīgajām valdībām vairs nebija ko gaidīt palīdzību no Savienotajām Valstīm, oficiālā Vašingtona nekavējoties «mazgāja rokas» un tikai neatlaidīgi atkārtoja par savu «tradicionālo neiejaukšanos iekšējās lietās», pilnīgu politisko un militāro neitralitāti.

Amerikas Savienoto Valstu bruņotie spēki, kas sāka savu agresiju pret Latīņamerikas zemēm no Meksikas robežām, arī pašlaik ir viena no galvenajām svirām ASV reakcionāro aprindu politikas īstenošanā Amerikas kontinentā.

SESTĀ NODAĻA

PRET SAVU TAUTU

Virdžīnijas štatā, Fortbelvuārā, Amerikas Savienoto Valstu armijas milzīgā mācību centra nomalē, pirms nedaudz gadiem parādījās kaut kādas dīvainas celtnes,, pareizāk sakot, vesela pilsētiņa.

... Šaura iela parastā amerikāņu provinces pilsētā.. Aptieka. Bārs. Garāža. Daži veikali, darbnīcas, ateljē. Tālāk vienstāva un divstāvu mājas ar puķu dārziņiem un rūpīgi apcirptiem mauriņiem. Vakarā ielā deg laternas,, spīd bāra logi un veikalu vitrīnas. Taču uz ielas neredz, nevienu gājēju, nav nevienas automašīnas.

So dīvaino pilsētiņu sauc Raietvilla. Tulkojumā no* angļu valodas tas nozīmē «dumpīgā pilsēta» jeb «pilsēta dumpinieks». Pilsētiņu uzcēla pēc ASV armijas ministra pavēles, un tā bija paredzēta kā īpašs mācību poligons,, «lai izkoptu kaujas organizāciju, taktiku un paņēmienus apstākļos, kad karaspēks tiek izmantots civilo nekārtību apspiešanai».

Mācības Raietvillā notiek gandrīz ik dienu. Tajās piedalās dažādas sauszemes karaspēka apakšvienības — kājnieki, artilēristi, tankisti, ķīmiķi, sapieri. Visbiežāk karaspēks izkopj «dumpīgā pūļa» izklīdināšanas paņēmienus. Sājā nolūkā daži desmiti kareivju tiek apģērbti civil-tērpā, viens otrs efekta labad uzpošas par sievieti, visiem iedod plakātus un transparentus, apbruņo ar nūjām un akmeņiem. Tas ir «dumpīgais pūlis». Tas auro un skandē-«graujoša rakstura» lozungus, draud un plosās. Lūk, jau apgāzta telefona būdiņa, skaļi plīst vitrīnas stikls. Speciāli spēcīgi skaļruņi raida pār Raietvillu šausmīgu troksni un rēkoņu, «piekauto gājēju» un «apvainoto sieviešu» mežonīgos brēcienus.

Tagad pie darba ķeras bruņotās armijas apakšvienības. To uzdevums — ieviest kārtību. Karavīri, turot šautenes gatavībā, kaujas ierindā, ķīlī vai izvērstā līnijā uzbrūk «dumpinieku pūlim». Speciāli norīkoti snaiperi novietojušies uz tuvējo māju jumtiem un bēniņos, lai «ņemtu uz. grauda» vadoņus, iniciatorus, aģitatorus.

Virs ielas parādās helikopters. No spēcīgas skaņu raidošas iekārtas, kas samontēta uz tā, «dumpiniekiem» pavēl pārtraukt nekārtības un izklīst. Pūlis sagaida šo pavēli ar mežonīgiem kliedzieniem, svilpšanu, ņirgāšanos. Tad no helikoptera sāk smidzināt nenomazgājamo krāsu; tagad visi dumpja dalībnieki ilgi būs apzīmogoti un ar viņiem varēs aprunāties īpaši.

Pavēlniecība pakāpeniski palielina spēkus. Parādās bruņumašīnas ar spēcīgām hidropultīm, pret «dumpiniekiem» uguni atklāj gāzu granātmetēju baterija, viņu rindās ietriecas bruņumašīna, kurai pie bortiem piestiprināti īpaši augstsprieguma strāvas paneļi, — jebkura pieskaršanās rada spēcīgu triecienu.

Tas viss dod efektu — «dumpis» apspiests, pūlis izklīdināts. Kareivji ķer bēgošos «dumpiniekus», sviež viņus pie «kaujas lauka» jau piebraukušajos milzīgajos, melnajos furgonos. Mācības beigušās.

Šāda veida inscenējumi regulāri tiek uzvesti ne tikai Fortbelvuārā. «Dumpīgā pūļa izkliedēšanas darbības» kā karaspēka kaujas apmācību sastāvdaļa tiek izkoptas bez izņēmuma visās Amerikas Savienoto Valstu armijas un jūras kājnieku daļās. 1968. gada jūnijā ar īpašu štāba priekšnieku komitejas cirkulāru šāda veida sagatavošana amerikāņu karaspēkā tika izvirzīta pirmajā vietā un iekļauta mācību plānos un programmās.

Drīzumā armijas avīze «Army Times» paziņoja, ka vienā no patvertnēm zem Pentagona ēkas atsācis darboties «Operāciju koordinācijas centrs cīņai ar civilajām nekārtībām» (CDD), ko vada ģenerālleitnants Džordžs Meters. Sis galvenais soda operāciju vadīšanas centrs pret savas valsts tautu aicināts ikdienā koordinēt armijas, flotes un jūras kājnieku darbības «dumpju apspiešanā», kontrolēt politisko situāciju valstī, novērot lielos streikus un demonstrācijas un, ja vajadzīgs, nekavējoties fiksēt «draudošo stāvokli» kādā rajonā un nosūtīt turp karaspēka daļas kārtības ieviešanai.

Šāda veida uzdevumu risināšanas lielākas operativitātes labad Amerikas Savienoto Valstu armijā, kas izvietota kontinentā, saformētas sevišķas daļas — «operatīvās grupas» kājnieku brigāžu līmenī, kurās ir līdz 2 tūksoši kareivju un virsnieku. Armijā tās parasti sauc par «dumpju apspiešanas karaspēku» jeb «pretnemiernieku brigādēm». Septiņas šādas grupas tika izveidotas 1968. gadā, nākamajā gadā tika saformētas vēl piecas, vēlāk — vēl divas grupas. Brigāžu personālsastāvs ir rūpīgi apmācīts un sagatavots, attiecīgā gaisotnē morāli «apstrādāts» un apbruņots ar speciālieročiem — īsstobra tuvcīņas karabī-

nēm, ugunsmetējiem, gāzu granātmetējiem, gariem armijas stekiem un nūjām ar svina serdi.

CDD operatīvajā pakļautībā ir daži militārie cietumi un koncentrācijas nometnes, kuras speciāli uzceltas dažādos-Amerikas Savienoto Valstu rajonos masu civilnekārtību gadījumam. Viena no lielākajām nometnēm atrodas netālu no Allenvudas ciemata Pensilvānijas štatā. Tās 1,5 tūkstošu hektāru lielajā teritorijā uzcelti daži desmiti arestantu baraku un citu objektu. Vjetnamas kara laikā šeit bija ieslodzīti simtiem puišu, kuri atteicās uzvilkt karavīra formu un doties pāri okeānam, bet 1970.—1971. gadā,, varenu pretkara demonstrāciju laikā, nometnes «iedzīvotāju» skaits krasi palielinājās uz arestēto demonstrāciju dalībnieku, piketētāju, pretkara literatūras un lapiņu izplatītāju rēķina. Mazliet vēlāk tur sāka ierasties arī tie, kas prasīja pārtraukt rasu diskrimināciju valstī un tās bruņotajos spēkos un cīnījās par pilsoņtiesībām, pret rasistu patvaļu un ālēšanos.

Šādas kara resoram pakļautas koncentrācijas nometnes uzceltas Ekonparkas purvainajos apvidos Floridā, Flo-rensas rajonā, saules izdedzinātajā tuksnesī Arizonas štatā, pie Elreno Oklahomā, Tjuleikā (Kalifornijā) un citās vietās.

Amerikas Savienoto Valstu reakcionārās aprindas un militārā pavēlniecība, apbruņojusies no galvas līdz kājām, gatavojas sagaidīt jebkurus Amerikas darbatautas nemierus. Darbatautas, kura arvien drošāk paceļ balsi savu tiesību aizstāvēšanai, cīnās pret militāri rūpnieciskā kompleksa, monopolu un rasistu patvaļu.

* * *

«Lai ievainotu dumpinieku ar durkli, vislabāk lietot garu izklupienu. Jāmērķē tai dumpinieka ķermeņa daļā, kurā vajag trāpīt. Šauteni droši tur dūrienam un reizē ar kreisās kājas izklupienu izdara ātru kustību. Tajā nepieciešams ielikt visu spēku un svaru. Vajadzības gadījumā var vēl papildināt ar laidi.. .»•

«... Šaušana no strēlnieku ieročiem ir visefektīvākā iedarbības forma uz dumpiniekiem. Kad pieņemts lēmums atklāt uguni, nepieciešams rīkoties noteikti un nesaudzīgi. Nekādā gadījumā nevajag izsniegt karaspēkam tukšu munīciju. Tukša uguns un šaušana pāri dumpinieku galvām ir mazefektīva, un tāpēc lietot to nav mērķtiecīgi. Šaut vajag nevis tā, lai ievainotu, bet tā, lai nogalinātu ...»

Šīs, tā sakot, rekomendācijas atrodamas speciālajās amerikāņu armijas instrukcijās, kuras reglamentē daļu un apakšvienību darbības, «apspiežot dumpjus».

Amerikas Savienotajās Valstīs ir vairākas šādas instrukcijas. Galvenā no tām — instrukcija FM 19-15 «Dumpju apspiešana». Tajā detalizēti izklāstītas «karaspēka tiesības un pienākumi, kurš nosūtīts bruņotai cīņai pret dumpiniekiem», apskatīti galvenie kaujas darbības veidi šādā situācijā, dažādu ieroču veidi un kaujas tehnika, to skaitā ķīmiskie līdzekļi «pūļa izklīdināšanai».

Amerikas Savienoto Valstu Aizsardzības ministrija un bruņoto spēku dažādu ieroču šķiru izdevniecību firmas, lai apmācītu karaspēku šai darbības formai un pirmām kārtām lai sniegtu palīdzību armijas un jūras kājnieku soda vienību virsnieku sastāvam, pēdējos gados laidušas klajā virkni «populāru mācību līdzekļu» un citu literatūru šajos jautājumos. Šeit ir tādi darbi kā atvaļinātā pulkveža R. Eplgeita grāmata «Pūļa izklīdināšana un cīņa pret dumpiniekiem», ģenerāļa S. Vuda «Dumpja apspiešana» un citi darbi. Dažādi šās tematikas materiāli un rekomendācijas regulāri tiek publicētas militārajos žurnālos un biļetenos, īpaši tādos žurnālos kā «Military Review», «Army», «National Guardsman» u. c. «Cīņas pret dumpiniekiem» problēmas tiek apspriestas Savienoto Valstu augstākajās politiskajās un militārajās sfērās, dažādos kara resora simpozijos un kolokvijos, Aizsardzības ministrijas skolās un koledžās, vienību un daļu štābos.

Kas tad izraisījis šo lielo uzmanību, kuru Savienotajās Valstīs, īpaši Pentagonā, velta savas tautas bruņotas apspiešanas problēmai, cīņai pret tautas masām?

Pirmām kārtām šo masu straujais aktivitātes kāpums* protesta pret bezdarbu, cenu celšanos un dzīves līmeņa krišanos daudzkārtēja pastiprināšanās. Vienkāršie ļaudis arvien noteiktāk paceļ balsis protestā pret inflāciju, pret varas iestāžu nevēlēšanos cīnīties ar noziedzību, korupciju un morāles krišanos valstī.

Vjetnamas kara laikā ASV satricināja masveida pret-kara nemieri. Tie sasaucās ar to cilvēku cīņu, kuri nevēlējās samierināties ar rasu diskrimināciju, prasīja vienlīdzīgas pilsoņtiesības visiem cilvēkiem neatkarīgi no ādas krāsas un nacionālās izcelšanās.

Amerikas reakcija, tāpat kā citu imperiālistisko valstu valdošās aprindas, ne vienu reizi vien izmantojusi un izmanto bruņotos spēkus, lai sargātu un nodrošinātu monopolistiskās buržuāzijas varu savā zemē, koloniālajās un

atkarīgajās zemēs, lai atklāti apspiestu darbatautu. Bruņota vardarbība pret darbatautu ir viens no buržuāziskās armijas galvenajiem uzdevumiem. «Pastāvīgais karaspēks visur, it visās valstīs, kalpo ne tik daudz pret ārējo, cik pret iekšējo ienaidnieku. Pastāvīgais karaspēks it visur k|uvis par reakcijas ieroci, par kapitāla kalpu cīņā pret darbu, par tautas brīvības bendi.»[18]

Visa buržuāziskās sabiedrības vēsture, it īpaši mūsdienu periods, pilnīgi apstiprina šos V. I. Ļeņina vārdus. Simtiem reižu amerikāņu karaspēks tika izmantots bruņotai cīņai pret savu tautu. Pat ja nerēķina «indiāņu karus» (bet tā taču arī bija bruņota cīņa pret valsts iedzīvotāju daļu), arī tad ASV bruņoto spēku kaujas operāciju un karagājienu saraksts pret saviem tautiešiem, strādniekiem un fermeriem, baltajiem un «krāsainajiem» savas valsts pilsoņiem, būs desmitiem lappušu garš, tajā figurēs simtiem Amerikas pilsētu un apdzīvotu vietu.

Mēs jau stāstījām, ka viena no pirmajām lielākajām kaujas operācijām, ko amerikāņu armija veica drīzumā pēc neatkarības kara un Savienoto Valstu izveidošanās, bija Denjela Seisa vadītās tautas sacelšanās apspiešana. Tas notika 1786.—1787. gadā. Armija sagrāva sacelšanos un cietsirdīgi izrēķinājās ar tās dalībniekiem. Tā pagāja pirmā «cīņas pret dumpiniekiem» operācija.

1859. gadā Savienotajās Valstīs notika jauna tautas sacelšanās. To vadīja konsekvents verdzības ienaidnieks Džons Brauns. Viņa vadībā liela nēģeru un balto vienība dienvidu štatos cīnījās pret vergturiem, pret plantatoru un «dzīvās preces» tirgotāju patvaļu. Uz Kanzasu, kur darbojās Brauna vienība, «dumpja» apspiešanai, kā arī lai pastiprinātu vietējās karaspēka daļas, tika nosūtīts tā saucamais «federālais karaspēks», tas ir, regulārais karaspēks, kas pakļauts tieši kara resoram. Nemiernieku spēki tika sakauti, Džons Brauns notverts un drīzumā sodīts ar nāvi. Kopš tā laika šā cīnītāja par pilsoņtiesībām vārds kļuva par revolucionārās cīņas karogu, par simbolu nesa-mierināmībai ar rasismu un despotismu.

Armijas kā žandarmu policejiskā spēka izmantošana reakcijas dienestā, lai aizsargātu buržuāziju no tautas taisnīgajām dusmām, gadiem ritot, guva aizvien plašāku vērienu Amerikā. Straujais monopolistiskā kapitāla pieaugums Amerikas Savienotajās Valstīs, tā darbības visu sfēru nepārtraukta paplašināšanās, baismīgā kapitālistu

alkatība un nepieredzētā darbaļaužu ekspluatācija arvien biežāk izraisīja asas sadursmes starp darbu un kapitālu. Sakarā ar darbaļaužu apzinīguma, organizētības un saliedētības pieaugumu buržuāzija vairs nevarēja rīkoties ar vecajām metodēm, un tai vajadzēja meklēt jaunus paņēmienus. Tomēr reakcija netaisījās atdot savas pozīcijas. Uz darbaļaužu nemieriem tā atbildēja ar jauniem pret strādniekiem vērstiem likumiem, lokautiem, ar darbaļaužu vadoņu, arodbiedrību darbinieku, aģitatoru un propagandistu slepkavībām. Kad arī tas nelīdzēja, darbā tika laists karaspēks: dunēja zalves, lija darbaļaužu asinis.

Tā bija, piemēram, 1877. gada vasarā, kad regulārās armijas karaspēks cietsirdīgi apspieda varenu dzelzceļnieku streiku. Asiņainas sadursmes notika Ņujorkā, Bostonā, Čikāgā un citās pilsētās. Soda ekspedīcijas rīkojās nežēlīgi. «Par kareivju darbības enerģiskumu,» ziņoja laikraksts «New York Times» 1877. gada 21. jūlijā, «liecina tas, ka visiem nogalinātajiem lodes bija trāpījušas galvā vai sirdī.» Pēc oficiālās statistikas datiem, amerikāņu karaspēks laikā no 1886. līdz 1895. gadam 328 reizes piedalījās streiku un demonstrāciju izklīdināšanā* strādnieku apšaušanā, to cilvēku nežēlīgā apspiešanā, kas mēģināja cīnīties pret kapitāla jūgu un rasistu patvaļu.

XX gadsimtā bruņoto spēku izmantošana darbaļaužu apspiešanas ieroča lomā vēl vairāk pastiprinājās. Pēc kara vēsturnieka J. Metvina aprēķiniem, amerikāņu karaspēks laikposmā no 1900. līdz 1960. gadam piedalījās «vairāk nekā 500 komunistisko aģitatoru organizēto dumpju un ekscesu apspiešanas operācijās».

Liela šādu operāciju daļa attiecināma uz 1918.— 1920. gadu, kad amerikāņu reakcija aktīvi piedalījās bruņotā cīņā pret jauno Padomju republiku Krievijā.

Amerikas proletariāts, visa ASV darbatauta nevēlējās kalpot reakcijai tās cīņā pret revolucionārajām masām* centās palīdzēt Padomju Krievijai. Viena no šās apņemšanās izpausmēm bija kustība ar lozungu «Rokas nost no Padomju Krievijas!». Tajā aktīvi piedalījās tūkstoši ostinieku, krāvēju, dzelzceļnieku, jūrnieku un citu strādnieku šķiras un Amerikas tautas pārstāvju. So cīņu vadīja jaundibinātās ASV Komunistiskās partijas biedri.

Daudzajos mītiņos vienkāršie amerikāņi prasīja izvest interventu karaspēku no Krievijas un pārtraukt palīdzību kontrrevolūcijai. 1919. gada janvārī un februārī notika lieli streiki vairākās Savienoto Valstu Atlantijas un Klusā okeāna piekrastes ostās. Sietlas (Vašingtonas štats) dokeri atteicās iekraut ieročus, kas bija paredzēti nosūtīšanai uz Krieviju. Viņus atbalstīja dokeri citās pilsētās, to skaitā arī Ņujorkas ostinieki. Streikā piedalījās vairāk nekā 60 tūkstoši cilvēku. Februārī ostinieku cīņā iesaistījās dzelzceļnieki, tēraudkausētāji, ogļrači. Aktīvie strādnieku nemieri turpinājās visu gadu. Tajos piedalījās apmēram 500 tūkstoši cilvēku. Neraugoties uz visiem valdības pūliņiem, arodbiedrību reakcionārās vadības ar Amerikas Darba federācijas priekšsēdētāju Gompersu priekšgalā nodevīgajām darbībām, Amerikas darbatauta draudīgi atgādināja par savu spēku.

Milzīga nozīme Amerikas darbaļaužu mobilizācijā cīņai pret reakciju, Padomju Krievijas atbalstīšanai tajā laikā bija slavenajai V. I. Ļeņina «Vēstulei Amerikas strādniekiem», kas ātri kļuva zināma plašām masām.

Amerikas reakcija, kuru nobiedēja strādnieku kustības vēriens, darīja visu, lai to apspiestu. Buržuāziskā propaganda sacēla skaļu kampaņu sakarā ar «boļševiku intrigām». Sietlā, Klīvlendā, Čikāgā, Pitsburgā, Ņujorkā tika ievests federālais karaspēks, kas izklīdināja strādnieku mītiņus un demonstrācijas, izjauca streikus.

1919. gada pavasarī visa pasaule bija satriekta par 1. Maija demonstrācijas dalībnieku apšaušanu Klīvlendā. Augustā ievērojamas ielu cīņas notika Čikāgā, septembrī karaspēks mēģināja ar ieročiem piespiest Sietlas dokerus iekraut kuģos ieročus krievu baltgvardiem.

Karaspēka izmantošana pret tautu Amerikas Savienotajās Valstīs guva aizvien plašāku vērienu. Par bruņotas izrēķināšanās upuriem kļuva transportstrādnieki, ogļrači un metalurgi Rietumvirdžīnijas štatā, Čikāgā un Pitsburgā 1921.—1922. gadā, ogļrači un dzelzceļnieki Pensil-vānijā un citos štatos 1927.—1928. gadā.

Amerikāņu karaspēks 1932. gada jūlijā cietsirdīgi izrēķinājās ar pirmā pasaules kara veterānu «bada gājiena uz Vašingtonu» dalībniekiem. Apmēram 25 tūkstoši bezdarbnieku, kara veterānu, ieradās galvaspilsētā no visas zemes malām. Daudzi veterāni gāja kopā ar sievām un bērniem, stūma ričās savu vienkāršo iedzīvi — cilvēkiem nebija ne tikai darba, bet arī māju. Uzcēluši dažās neapdzīvotās vietās un skvēros teltis, viņi izveidoja nometni un prasīja no valdības agrāk solītā pabalsta izmaksāšanu. Vairākas dienas pēc kārtas veterāni centās izlauzties līdz kongresa namam — Kapitolijam vai līdz Baltajam namam, taču ikreiz tur stāvošās bruņotās armijas daļas piespieda viņus griezties atpakaļ. Sīs daļas komandēja diezgan pazīstams ģenerālis — Duglass Makarturs, kurš pārņēma sava tēva ģenerāļa A. Makartura — 1898. gada Filipīnu slepkavas slikto slavu un vēlāk kļuva par ASV armijas štāba priekšnieku.

28. jūlijā vēlu vakarā pēc viņa pavēles armijas daļas — kājnieki, kavalērija, tanki — ielenca bezdarbnieku nometni. Par to, kas notika vēlāk, stāsta amerikāņu vēsturnieks un rakstnieks Alberts Kāns. «... sākuumā staigno ieleju, kur bija uzcelts simtiem telšu un būdu, apgaismoja ar spēcīgiem starmešiem. To gaismā uz priekšu devās kājnieki. Kareivji bija ķiverēs, ar gāzmaskām, šautenēm kaujas gatavībā, uzspraustiem durkļiem. Neko nesaprotošus, apžilbušus cilvēkus apmētāja ar asaru gāzes granātām, viņu būdas un teltis sagāza, meta kaudzē, dedzināja ... Pusnaktī debesis virs Vašingtonas atblāzmojās kā no liela meža ugunsgrēka. Daudzi veterāni, viņu sievas un bērni bija cietuši no kareivju durkļiem un gāzes.»

Šāda ne ar ko neattaisnojama cietsirdība izraisīja sašutumu pat amerikāņu mietpilsonī. «Valsts bija satriekta,» rakstīja buržuāziskais sociologs K. Sriftgisers, «par šo varas cietsirdīgi ļaunprātīgo izmantošanu, kļūdaino, muļķīgo un pēc rakstura fašistisko baiļu izpausmi augstākajās sfērās.»

Valdošās aprindas un augstākā militārā vadība novērtēja šo operāciju citādi. Ģenerālis Makarturs tika apbalvots ar kaujas medaļu. Apbalvojumu saņēma arī viņa tuvākais palīgs bezdarbnieku-veterānu apspiešanā — Dvaits Eizenhauers, vēlāk ASV ģenerālis un prezidents.

Amerikas Savienoto Valstu reakcionārās aprindas arī turpmākajos gados apspieda darbatautu ar ieroču spēku. Karaspēks 1936.—1937. gadā apmēram 40 reizes piedalījās darbaļaužu streiku, mītiņu un demonstrāciju izklīdināšanā, tika nogalināti 42 cilvēki un vairāk nekā 18 tūkstoši cilvēku ieslodzīti cietumā.

Tā turpinājās līdz pat otrā pasaules kara sākumam. Šā lielā militārā satricinājuma gados stāvoklis nedaudz mainījās. Amerikas darbaļaudis deva lielu ieguldījumu uzvarā pār kopējo ienaidnieku — hitlerisko Vāciju un imperiālistisko Japānu. Viņi centās ar savu darbu veicināt antihitleriskās koalīcijas panākumus, mazināt to valstu — pirmām kārtām Padomju Savienības — grūtības, kas uz saviem pleciem iznesa vissmagāko kara nastu.

Protams, monopolistiskais kapitāls arī šajos apstākļos tiecās apmierināt vispirms savtīgās intereses. Ar kara laika grūtību ieganstu tas centās pēc iespējas vairāk iero-bežot darbatautas tiesības, īpaši tās politisko brīvību, pastiprināt jau tā novārdzinošo sviedrēšanas sistēmu, atbrīvoties no tiem, kas aizstāvēja strādnieku tiesības, neļāva vaļu uzņēmēju patvaļai.

Pēckara laikā darbaļaužu Amerikas cīņa pret kapitālistiskajiem ekspluatatoriem iedegās ar jaunu sparu. 1946. gadā streiku kustības vēriens pārsniedza pat 1919. gada līmeni — šajā ziņā sevišķi augsto līmeni visā ASV šķiru cīņas vēsturē. Darbaļaužu aktivitātes pieaugumu daudzkārt sekmēja tas, ka šajā periodā viņu rindās ieplūda daži simti tūkstošu demobilizēto kareivju un matrožu, kas tūdaļ pēc ierašanās no frontēm dzimtenē tika iemesti uzņēmēju ķetnās, kuri darbaspēka tirgū krasi pieaugušā piedāvājuma apstākļos tiecās iegūt maksimālu labumu.

Šķiru sadursmju vēriens un cīņa starp darbu un kapitālu Amerikas Savienotajās Valstīs nemazinājās arī turpmāk: 1947.—1948. gadā valstī tika reģistrēti vairāk nekā 12 tūkstoši streiku, kuros piedalījās apmēram 9 miljoni cilvēku. Sevišķi asi streiki notika automobiļu, naftas, ogļu, gāzes un enerģētikas rūpniecībā, dzelzceļa un jūras transportā.

Un atkal, tāpat kā agrāk, strādnieku kustības vēriena iebaidīta, Amerikas reakcija sūtīja pret darbatautu savu galveno spēku — armiju. Federālā valdība, štatu gubernatori un vietējās varas iestādes, balstoties uz šajos gados kongresā pieņemtajiem pret strādniekiem vērstajiem likumiem, īpaši uz bēdīgi slaveno Tafta—Hārtlija likumu, vairākkārt masu streiku cīņas rajonos pasludināja karastāvokli, sūtīja karaspēku pret streikotājiem, lietoja ieročus pret tiem, kuri uzdrošinājās izteikt neapmierinātību.

Sevišķi bieži šāda izrēķināšanās notika Pensilvānijas, Ohaio, Indiānas, Minesotas štatu rūpniecības rajonos. 1946. gadā, pēc datiem, kas minēti A. Jarmolinska grāmatā «ASV militārā organizācija», sevišķi cietsirdīga izrēķināšanās notika Džeksonā un Dekatūrā (Misisipi štats), daudzos Indiānas štata strādnieku ciematos. Nākošajā gadā karaspēks izrēķinājās ar Tenesī štata ogļraču rajonu streikotājiem un piketētājiem, ar Teksasas naftiniekiem. 1947. gadā karaspēks izklīdināja strādnieku demonstrācijas Arizonā, Aiovā, Floridā un citos štatos. Presē ziņoja, piemēram, ka, izklīdinot streiku Deitonas (Ohaio štats) optiskajā rūpnīcā, pret strādniekiem tika sūtītas ne tikai kājnieku apakšvienības, bet arī tanki. Karaspēks šāva no ložmetējiem, lietoja asaru gāzi. Kareivji

likpat cietsirdīgi izrēķinājās ar strādniekiem Sautsentpola (Minesotas štats) un daudzās citās vietās.

1948. gada pavasarī federālais karaspēks palīdzēja policijai un nacionālās gvardes da|ām apspiest demokrātisko spēku nemierus, kas bija vērsti pret bēdīgi slavenā «Akta par graujošās darbības kontroli» ieviešanu. Šis akts tika virzīts pret Amerikas progresīvajiem spēkiem, pirmām kārtām pret ASV Komunistisko partiju, atklāti pasludinot «raganu medību» sākumu. Sevišķi sīva sadursme notika tā paša gada 1. maijā pašā Ņujorkas centrā, Union Square laukumā, kur Amerikas tautas godīgo dēlu, kurus tiesāja par pārliecību, aizstāvēšanas mītiņā sapulcējās vairāk nekā 50 tūkstoši cilvēku. Šie gadi kļuva par vienu no visdrūmākajiem Amerikas vēstures posmiem. Reakcija plosījās. Tomēr, neraugoties uz to, progresīvo spēku cīņa neaprima. Pret «dumpiniekiem» turpināja sūtīt karaspēku.

1949. gada pavasarī bruņotie spēki izjauca kalnraču masu streiku. 1950. gada jūlijā un decembrī un pēc tam 1951. gada februārī armijas daļas tika nosūtītas uz dažādām pilsētām un ciematiem, lai apspiestu dzelzceļniekus, kuri bija pieteikuši masu protesta streikus pret uzņēmēju patvaļu. Līdzīgi gadījumi notika Mičiganas, Misūri, Ohaio štatos 1952. gadā, Alabamā, Misūri un Dienvidda-kotā 1953. gadā, Floridā, Tenesī un Konektikutā 1954. gadā.

1955. gada oktobrī norisinājās kārtējais konflikts starp lielo metalurģisko rūpnīcu strādniekiem un uzņēmējiem Ņūkāslas pilsētā (Indiānas štats). Konflikts pārvērtās streikā. Strādnieki ieņēma uzņēmumus, izveidoja savus vadības orgānus, organizēja ēdināšanu, apsardzi. Saimnieki sacēla troksni par «sarkano tīkojumiem» un pieprasīja štata gubernatoram «aizstāvēt viņu tiesības». Ņūkāslā un tuvējos ciematos tika ievestas kājnieku apakšvienības un tanki. Tie mēģināja ieņemt rūpnīcas, bet, kad strādnieki pretojās, sāka uz viņiem šaut.

Karaspēks tikpat nežēlīgi izrēķinājās ar ostinieku streika dalībniekiem Ņujorkā, tekstilniekiem vairākās Zie-meļkarolīnas pilsētās, ogļračiem Kentuki, lopkautuvju strādniekiem Albertlī (Minesotas štats).

Vēl vairāk līdzīgu izrēķināšanos notika sešdesmitajos gados. 1962. gadā norisinājās smagas streikotāju sadursmes ar kareivjiem dažos ogļraču ciematos Kentuki štatā. Laikraksts «New York Times» šajā sakarā rakstīja, ka «situācija dažos ciematos atgādināja pilsoņu karu».

Hazardas ciematā, piemēram, pret strādniekiem tika sūtītr tanki un bruņumašīnas.

1964. gadā, kad pa visu valsti vēlās varens streiku vilnis metalurģijas rūpniecībā, federālā valdība un Miči-ganas, Viskonsinas, Indiānas un citu štatu varas iestādes vairākas reizes sūtīja karaspēku pret strādniekiem. To atzīstot, militārais žurnāls «Military Review» tolaik rakstīja: «Pēdējos gados krasi pieaug to gadījumu skaits, kad iekšējo nekārtību un dumpju apspiešanai jāsūta karaspēks. Acīmredzot šāds stāvoklis būs arī nākotnē.» 1966. gada augustā toreizējais aizsardzības ministrs R. Makna-mara kādā uzstāšanās reizē paziņoja, ka «pēdējā laikā štatu gubernatori ne mazāk kā 55 reizes izsaukuši karaspēku, lai likvidētu situāciju, ar kuru policija netika galā».

Pēc amerikāņu žurnāla «United States News and World Report» datiem, 1965.—1967. gadā Savienotajās Valstīs notika apmēram 100 lieli darbaļaužu nemieri, kurus apspieda ar bruņoto spēku palīdzību. Tika nogalināti (pēc oficiālajiem, neapšaubāmi samazinātajiem datiem) 130 cilvēki, vairāk nekā 3600 cilvēku tika ievainoti un sakropļoti.

Amerikāņu tauta aizvien vairāk un vairāk uzstājās ne vien pret monopolu spaidiem, dzīves dārdzības un nodokļu celšanos, bet arī pret reakcionāro aprindu ārpolitisko kursu, bruņošanās drudzi, ASV bruņoto spēku izmantošanu agresīvām darbībām pret citām zemēm un tautām. Arvien lielāku vērienu ieguva cīņa pret Pentagona Vjetnamas avantūru.

Tā, piemēram, 1967. gada oktobrī caur visu valsti devās liels pretkara gājiens, kurš pazīstams kā «miera lāpas» gājiens. Vašingtonā to sagaidīja savlaicīgi koncentrēts karaspēks. Uz galvaspilsētu steidzīgi no Fortbregas garnizona tika pārsviestas 82. gaisa desanta divīzijas daļas» no Forthudas (Teksasas štats) — divi militārās policijas bataljoni, pastiprināti ar bruņumašīnu rotu. No citām vietām ieradās nacionālās gvardes vienības. Karaspēka kopskaits, kas tika koncentrēts Vašingtonā, pārsniedza 10 tūkstošus cilvēku. 21. oktobrī, kad apmēram 100 tūkstoši demonstrantu sapulcējās pie Pentagona ēkas, lai noturētu pretkara mītiņu, karaspēks devās tiem pretī. Kareivji meta pūlī asaru gāzes granātas, sita cilvēkus ar «trieciennū-jām» un šauteņu laidēm, nokritušos mīdīja kājām. Nākamajā dienā, pēc aculiecinieku liecībām, uz Pentagona

kāpnēm un asfalta vēl arvien bija redzamas asins pēdas. 450 cilvēki tika arestēti.

Lieli pretkara nemieri notika arī 1969.—1971. gadā. Grandioza tautas protesta demonstrācija pret Vjetnamas avantūru notika Amerikas galvaspilsētā 1969. gada aprīlī. Pa pilsētas ielām gāja apmēram 800 tūkstoši cilvēku, kuri bija ieradušies no dažādām valsts malām. Demonstrantu vidū bija arī Vjetnamas kara veterāni. Masu mītiņi notika pie Džordža Vašingtona monumenta un uz kongresa rezidences — Kapitolija kāpnēm.

Uz Vašingtonu cīņai ar tautas masām tika pārsviesti vairāk nekā 12 tūkstoši sauszemes karaspēka un jūras kājnieku kareivju un virsnieku, 2200 nacionālās gvardes karavīru. Sadursmē ar karaspēku tika ievainoti 100 cilvēki, daži simti demonstrantu ieslodzīti cietumos un nometnēs.

Lielas pretkara demonstrācijas notika arī Ņujorkā, Los-andželosā, Sanfrancisko, Čikāgā, Sietlā un daudzās citās Amerikas pilsētās. Un visur varas iestādes pret vienkāršajiem cilvēkiem sūtīja bruņotus kareivjus.

Amerika vēl ilgi atcerēsies masu pretkara «protesta maršus», kas norisinājās 1971. gada pavasarī un vasarā. Vašingtonā aprīlī un maijā šajās demonstrācijās piedalījās vairāk nekā 200 tūkstošu cilvēku. Apmēram 500 tūkstoši demonstrantu izgāja Sanfrancisko ielās. Viņu vidū bija kara veterāni, pagrīdes pretkara grupu dalībnieki, kas darbojās armijā un flotē. Sajās dienās Vašingtona līdzinājās aplenktai pilsētai. Visur stāvēja armijas sardze un patruļas, gaudodamas drāzās «ātrās palīdzības» un ugunsdzēsēju mašīnas. Pilsētā apcietināja 13 tūkstošus cilvēku, to skaitā 200 veterānus.

Sī pretkara kustība Savienotajās Valstīs cieši savijās ar Amerikas nēģeru cīņu par savām demokrātiskajām tiesībām, pret rasu diskrimināciju un rasu teroru. Amerikas bruņotie spēki, aizsargājot rasistus, bija tikpat nesaudzīgi pret viņu pretiniekiem, cik nesaudzīgi bija, karojot pret streikotājiem un piketētājiem, pret Vjetnamas agresijas pretinieku demonstrācijām, pret cīnītājiem par mieru un demokrātiju.

1965. gada augustā visa Amerika bija satriekta par armijas daļu bruņoto izrēķināšanos ar Losandželosas nēģeru rajona Votsas iedzīvotājiem. Šis rajons ir īsts «geto» tiem, kurus Amerikas Savienotajās Valstīs rasisti nicīgi sauc par «krāsainajiem» — nēģeriem, meksikāņiem, puertori-kāņiem, indiāņiem. Votsa atrodas vienā no vislielākajām un visbagātākajām Amerikas pilsētām. Šeit daudzos

kvartālos dzīvo miljonāri un kinozvaigznes, tajos uzceltas greznas villas un debesskrāpji. Taču Votsas kvartālā daudzos namos nav pat ūdensvada un kanalizācijas. Nēģeru «geto» grausti piesūkušies ar smirdoņu, pagalmi piegāzti ar gružiem un netīrumiem. Taču šī kvartāla iedzīvotājus vairāk nekā netīrumi uztrauc «pilsētas tēvu» pilnīgā vienaldzība pret viņu vajadzībām, politiskais beztie-sīgums, vietējās varas korupcija, policijas patvaļa.

Votsas iedzīvotāji, nevarēdami to visu paciest, 1965. gada 10. augustā organizēja mierīgu demonstrāciju nolūkā pievērst pilsētas «bosu» uzmanību rajona vajadzībām. Demonstrantu rindās gāja ne vien nēģeri, bet arī baltie. Tur bija sievietes un bērni, dažāda sociālā stāvokļa un politisko uzskatu cilvēki. Uz kvartāla robežas demonstrantus sagaidīja motorizētās policijas nodaļa. Policistus komandēja kapteinis Pārķers. Viņš aukstasinīgi nogaidīja, kad cilvēku kolonna, neko nenojaušot, sasniedza policijas ķēdi, un, neizņēmis cigareti no mutes, nokomandēja: «Uguni uz šiem pērtiķiem!»

Tā Votsā izlija pirmās asinis. Visu nakti «geto» bija trauksmains noskaņojums. No rīta šeit ieveda nacionālās gvardes daļas, pēc tam Votsā ieradās regulārais karaspēks — armijas un jūras kājnieku apakšvienības. Pret neapbruņotiem ļaudīm tika raidītas ne vien strēlnieku daļas, bet arī tanki un artilērija. Kā vēlāk ziņoja Pentagons, Votsā bija iegājuši vairāk nekā 7 tūkstoši kareivju un virsnieku.

Karaspēks tūdaļ uzsāka operāciju pret «dumpiniekiem». Tika ķemmētas ielas, rīkotas totālas kratīšanas mājās, organizēta «aizdomīgo personu» masveida tvarstīšana. Votsas iedzīvotāji pretojās soda ekspedīcijai. Viņi nejutās vainīgi un bija sašutuši par kareivju patvaļu. Karaspēks atbildēja ar bruņotu vardarbību. Tika nogalināti 36 cilvēki, vairāk nekā tūkstoš ievainoti un pāri par 3 tūkstošiem cilvēku arestēti.

1968. gada 4. aprīlī amerikāņu rasisti nogalināja pazīstamo nēģeru līderi, cīnītāju par nēģeru līdztiesību Mārtiņu Luteru Kingu. Nākamajā dienā pēc slepkavības Ņujorkas, Baltimoras, Detroitas, Vašingtonas un citu pilsētu ielās izgāja vairāki simti tūkstošu cilvēku. Un izgāja ne tikai nēģeri. Rasistu noziegums izraisīja dusmas un protestu visplašākajās sabiedrības aprindās. Vairums nemieru, mītiņu, demonstrāciju norisēja kā parasti. Taču dažviet no-tika sadursmes ar policiju, uzliesmoja ugunsgrēki, parādījās barikādes. Valdība un bruņoto spēku virspavēlnie-

čība nekavējoties nosūtīja uz «bīstamajiem rajoniem» karaspēka daļas.

īpaši saspriegts stāvoklis izveidojās Čikāgā un Vašing-ļ tonā. 7. aprīlī tur jau bija pārsviesti 32 tūkstoši kara-ļ vīru, koncentrētas mehanizētās un bruņutanku daļas. Balto ļ namu, Kapitoliju un Pentagonu ielenca apbruņotas armijas patruļas, krustojumos stāvēja tanki un bruņutransportieri.

Pirmie šāvieni Vašingtonā atskanēja 7. aprīlī pulksten 16 pēc vietējā laika, vakarā apšaudīšanās norisinājās jau daudzos rajonos. Vienlaikus kļuva zināms par «dumpinieku» apšaušanu Baltimorā, par rasu «dumpju» apspiešanu ar militāru spēku Pitsburgā, virknē Kalifornijas, Ar-kanzasas, Arizonas, Virdžīnijas, Džordžijas, Ziemeļkaro-līnas, Dienvidkarolīnas un citu štatu pilsētu un strādnieku ciematu. Krāsmatas kūpēja Ņujorkas, Čikāgas, Detroitas nēģeru «geto». «Čikāgā,» tajās dienās tika rakstīts avīzēs, «iedegās īsta sacelšanās. Apbruņoti kareivji bruņucepurēs patrulē nodedzinātajos un uzspridzinātajos kvartālos, pa tukšajām, tikpat kā izmirušajām ielām aizjoņo armijas bruņumašīnas, ugunsdzēsēju un «ātrās palīdzības» mašīnas.»

Armijas un flotes bruņotas akcijas cīņā pret nēģeru tautu, visiem rasisma un rasu diskriminācijas pretiniekiem Amerikas Savienotajās Valstīs notika arī turpmākajā laikā. Reakcionārās aprindas prasīja nesaudzīgus pasākumus pret cīnītājiem par demokrātiskajām tiesībām, prasīja pastiprināt represijas. Senators rasists Džons Makle-nans, piemēram, aicināja kongresu «piešķirt karaspēkam tiesības apšaut dumpiniekus tieši uz vietas, bez izmeklēšanas un tiesas». Šāda veida aicinājumus pauda arī daļa buržuāziskās preses, radio un televīzijas. Ultralabējie un daži reakcionārie arodbiedrību līderi, kara resora ģenerāļi un admirāļi atkal uzpūta apmelojumu kampaņu sakarā ar «komunistu tīkojumiem» Amerikā, skandināja par «rasu konfliktu uzkūdīšanu un kurināšanu», ko veic «graujošie elementi».

Nav vajadzības runāt par šādu paziņojumu pilnīgu nepamatotību. Pat Amerikas Savienoto Valstu tieslietu ministrs N. Katcenbahs bija spiests atzīt, ka «dumpju cēlonis nav komunistu, melno nacionālistu vai kaut kādu teroristu aģitācija un uzkūdīšana, bet sliktie dzīves apstākļi, nabadzība un slimības, bezdarbs un perspektīvu trūkums, kas nomāc pirmām kārtām Amerikas nēģeru iedzīvotājus». Pēc ministra vārdiem, Amerikas Savienotajās Valstīs ir desmitiem pilsētu un veseli rajoni, kuros jebkurā brīdī var uzliesmot «jauni dumpji, tam pietiek ar dzirksteli».

Septiņdesmitajos gados bija vērojama tālāka ASV dar-batautas cīņas pret kapitālu pastiprināšanās. Amerikas darbajaužu, nacionālo mazākumtautību, visu progresīvo spēku politiskās aktivitātes paaugstināšanos daudzējādi sekmēja starptautiskā saspīlējuma atslābums. Amerikas Savienoto Valstu vienkāršie cilvēki, atbalstot pozitīvas pārmaiņas, tajā pašā laikā vēlējās, lai valdošās aprindas kaut kādā mērā maina savu iekšpolitisko kursu, piekāpjas darbatautai. Bet tas tiešām ir nepieciešami. Amerikas Savienotajās Valstīs ir masu bezdarbs, nepārtraukti kāpj cenas, it īpaši patēriņa priekšmetiem, mājoklim, medicīniskajai apkalpošanai; paaugstinās nodokļi, strauji pazeminājies strādnieku un fermeru dzīves līmenis. Par nacionālu nelaimi Savienotajās Valstīs k|uvusi masveida noziedzība, alkoholisms un narkomānija, sevišķi jaunatnes vidu. Varas iestādes, vārdos uzstājoties pret visu šo ļaunumu, praktiski neveic nekādus efektīvus pasākumus. Tajā paša laikā ikgada asignējumi militārām vajadzībām turpina augt.[19]

Tautas masas, visa progresīvā sabiedrība nevēlas samierināties ar šādu stāvokli. Atkal Amerikas pilsētās, universitāšu pilsētiņās, pie kara bāzu un poligonu stiepļu žogiem uzliesmo mītiņi un demonstrācijas, dzirdamas satrauktas protesta balsis, tiek pieņemtas sašutuma pilnas rezolūcijas un petīcijas, kas adresētas varas iestādēm. Un, lai gan šo uzstāšanos lielākajai da|ai ir buržuāziski liberāls raksturs un rezolūcijās reizēm ir vairāk pacifisma nekā apņemšanās cīnīties, reakcionārie spēki ir ļoti satraukti par šādu stāvokli un tāpēc veic drakoniskus pasākumus, lai apslāpētu protestu pašā dīglī.

Nelielā pilsētiņa Kenta atrodas Ohaio štatā. Tajā ir universitāte, kurā mācās aptuveni 20 tūkstoši jauniešu. Pēc tradīcijas vairums Kentas universitātes studentu vienmēr aktīvi atbalsta tos Savienoto Valstu spēkus, kas nosoda reakcionāro aprindu agresīvās darbības, prasa demokrātiskus pārkārtojumus valstī.

1970. gada aprīlī stāvoklis universitātē saasinājās. Aktīvās studentu grupas organizēja dažas pretkara uzstāšanās, nodibināja kontaktus ar citām mācību iestādēm, arodbiedrību centriem, jaunatnes organizācijām savā pilsētā un ārpus tās. Ohaio štata varas iestādes, satrauktas par to, ieveda universitātes pilsētiņas teritorijā vispirms nacionālās gvardes daļas, bet pēc tam arī dažas apakšvienības no vietējās rezerves virsnieku sagatavošanas skolas. Kareivji saņēma kaujas patronas, ķīmiskās granātas un mīnas.

Studenti, uzzinājuši par šādām varas iestāžu darbībām, organizēja masu protesta demonstrāciju. Kad studenti virzījās uz pilsētas municipalitāti, viņus sagaidīja bruņotu kareivju ķēdes. Karaspēka apakšvienības izvērsās tā, kā tas paredzēts instrukcijā par «nekārtību apspiešanu»: pirmā rinda «uz ceļa», otrā — aiz tās, šautenes «kaujas gatavībā». Kāds no studentiem sāka kliegt kareivjiem, lai tie iet projām un nejaucas viņu darīšanās. Astoņpadsmit-gadīgā Elisona Krausa māja ar lakatiņu, viņas draudzene Sendija Šeiere uzsāka amerikāņu jaunatnes pretkara dziesmu. Nodunēja zalve, pēc tās — otra. Kad šāvieni norima, uz asfalta gulēja četri nogalinātie studenti — divas jaunietes un divi jaunekļi. Daži cilvēki bija ievainoti.

Šādā veidā karaspēks izrēķinājās ar jauniešiem arī Džeksonā (Misisipi štats), Lorensā (Kanzasas štats), Ogastā (Džordžijas štats) un citur.

Bruņotie spēki tiek izmantoti ne tikai kā soda vienības streiku un demonstrāciju izklīdināšanai, bet arī kā streiklauži lokautu laikā. Amerikāņu armija visā tās pastāvēšanas laikā simtiem reižu ir izpildījusi «skeba» (tā Amerikas Savienotajās Valstīs sauc streiklaužus) netīro lomu, palīdzējusi izjaukt lielus ostinieku, dzelzceļnieku, ogļraču, tēraudkausētāju streikus, palīdzējusi žņaugt darbatautu bada un nabadzības cilpā.

1970. gada marta vidū Amerikas Savienotajās Valstīs notika liels pasta darbinieku streiks. Sācies Ņujorkā, tas izplatījās pa visu valsti. Uz šo galējību pasta resora strādniekus un kalpotājus pamudināja nepieciešamība. Pat buržuāziskā prese atzina, ka tas bija «izmisuma streiks».

Valdība pieprasīja nekavējoties atsākt darbu. Federālā tiesa draudēja izrēķināties. Taču streikotāji, zaudējuši cerības citādā veidā panākt savu taisnīgo prasību apmierināšanu, atteicās pakļauties. Pasta darbiniekus atbalstīja daudzas arodbiedrības. Stāvoklis kļuva arvien saspringtāks. Pentagons nolēma realizēt streiklaužu operāciju — pastu un pasta nodaļas ieņems kareivji un ar lok-

auta draudiem piespiedīs strādniekus un kalpotājus atgriezties savās darba vietās. Armijas autokolonnas, pārrāvušas streikotāju piketus, iebrauca Ņujorkas galvenā pasta un dažu rajona pasta nodaļu teritorijā.

Šāda operācija tika izdarīta arī citās pilsētās. Tūkstoši kareivju ieņēma dienesta telpas, bruņotas patruļas izklīdināja streikotāju piketus, armijas kravas automobiļos tika izvadāts pasts. Streiku izjauca. Amerikāņu prese tolaik atzīmēja: ja pasta kalpotāji būtu izcīnījuši uzvaru, viņu piemēram sekotu citu valsts iestāžu ierēdņi, kuriem ASV likumi aizliedz streikot. Uz vispārēja streika robežas atradās lidostu strādnieki un kalpotāji, kā arī dzelzceļnieki. Brieda nopietns konflikts starp automobiļu rūpniecības un citu ražošanas nozaru strādniekiem un uzņēmējiem. Pasta darbinieku streiks, ko izjauca bruņotie spēki, zināmā mērā atsaucās uz visu tautas cīņas procesu. Valdība atteicās izpildīt pat savus agrākos solījumus. Tiesa, šis lēmums neskāra visus amerikāņus. Tajās dienās kļuva zināms, ka ievērojami paaugstināti naudas ienākumi ASV kongresa un Augstākās tiesas locekļiem.

Karavīru izmantošana streiklaužu lomā ir bieža parādība Amerikas Savienotajās Valstīs. Tā bija, piemēram, 1972. gada decembrī, kad ostinieku un dokeru lielā streika laikā Ņujorkā kareivji izpildīja visus iekraušanas un izkraušanas darbus tur stāvošajos kuģos un izveda kravu no ostas.

Līdzīga situācija izveidojās dzelzceļnieku masu streika laikā dienvidu štatos 1973. gada pavasarī, pie ostas strādniekiem Sietlā, Portlendā, Sanfrancisko.

Amerikas Savienoto Valstu bruņotie spēki tiek plaši izmantoti pretstreiku cīņā ar darba’tautu arī no ASV atkarīgajās zemēs, it īpaši tajās, kurās atrodas amerikāņu kara bāzes, dislocējas Pentagona karaspēka daļas, kuģi un aviācija. Piemēram, Japānā, Dienvidkorejā, Panamas kanāla zonā, vairākās Latīņamerikas valstīs.

tās varētu piedalīties soda ekspedīcijās pret tautas masām gan savā valstī, gan aiz tās robežām, it īpaši Āzijas, Āfrikas un Latīņamerikas zemēs. Kopā ar amerikāņu karavīriem tur tiek sagatavoti daudzu marionešu armiju virsnieki, soda vienību dalībnieki no valstīm, kurās pie varas ir prettautiski režīmi, kas saglabā savas pozīcijas tikai ar amerikāņu durkļu, aizdevumu un piegāžu palīdzību. «Galvenais karavīru apmācību uzdevums Fortgu-likā,» rakstīja žurnāls «United States News and World Report», «ir sagatavot viņus komunistu organizēto dumpju apspiešanas operāciju realizēšanai.» Citiem vārdiem runājot, sagatavošanas mērķis — soda ekspedīcijas pret darbaļaudīm, izrēķināšanās ar demonstrantiem, tautas atbrīvošanās spēkiem, ar visiem tiem, kas cīnās par savas zemes brīvību.

Pēc armijas laikraksta «Army Times» datiem, sagatavošanas pamatkurss Fortgulikā atkarībā no apmācāmo kontingenta aprēķināts 30—40 nedēļām. Tajā paredzēti tādi jautājumi kā soda operāciju un pretpartizāņu cīņas taktika; kaujas metodes un paņēmieni, apspiežot dumpiniekus; darbības kalnainā, mežainā un purvainā apvidū; operācijas apdzīvotās vietās; ieroču, to skaitā ķīmisko, izmantošana pret civiliedzīvotājiem u. c. Kopš pastāv šī «skola» (no 1950. gada), ziņoja laikraksts «New York Times», tajā apmācīti 29 tūkstoši amerikāņu un ārvalstu karavīru.

Fortgulikā nebūt nav vienīgā skola, kurā tiek gatavoti soda vienību kadri. Kopš 1962. gada turpat, Panamas kanāla zonā, darbojas Pentagonam pakļautā tā sauktā «Amerikas policijas akadēmija» — īpašs mācību centrs, kurš sagatavo Latīņamerikas un citu zemju patriotiskās pagrīdes vadītāju izsekošanas un notveršanas speciālistus un speciālistus cīņai pret partizāniem. Meksikāņu žurnāls «Siglo Veinte» nosauca šo akadēmiju par «pistoli, kas pavērsta pret Latīņamerikas nacionālās atbrīvošanās kustības krūtīm.» Vēl divas līdzīgas mācību iestādes darbojas ASV teritorijā, Fortšermanas un Fort-makneiras garnizonos. Pirmajā īpaši gatavo speciālistus zemnieku masu nemieru apspiešanai. Apmācības notiek uz Savienoto Valstu armijas 82. gaisa desanta divīzijas bāzes. Sī vienība gatavo arī pasniedzējus un instruktorus.

Šajā sakarā interesanti atzīmēt (to atzina arī «New York Times»), ka vairāk nekā 170 no Fortgulikas skolas absolventiem kļuvuši par to militāro huntu vadītājiem vai locekļiem, kas sagrābušas varu dažādās Latīņameri-kas valstīs. Daži no viņiem ieņem augstākos komandējošos posteņus to valstu armijās, kas atkarīgas no Vašingtonas; vada tajās izlūkošanas un pretizlūkošanas dienestus.

Kaujas darbībām pret nepaklausīgajiem iedzīvotājiem gatavojas ne tikai speciālās vienības un daļas, bet arī viss armijas un jūras kājnieku personālsastāvs. Kā ziņo žurnāls «Army Digest», kopš 1968. gada visu sauszemes karaspēka daļu apmācības programmā ir spēkā «civilne-kārtību un dumpju apspiešanas operāciju sagatavošanas kurss».

Pēdējos gados armijas un jūras kājnieku bruņojums ir papildināts ar jauniem ieroču un kaujas tehnikas veidiem, kas speciāli paredzēti šādai lietošanai. Šeit ietilpst «pret-dumpju karabīnes» un to munīcija (ieskaitot gumijas lodes), spēcīgas pneimatiskās šautenes, pistoles un tuvcīņas automāti, putu lielgabali, dažādas inženieriekārtas.

Vienā no ASV Aizsardzības ministrijas zinātniskās pētniecības institūtiem funkcionē laboratorija, kas nodarbojas ar dumpju apspiešanai paredzētās kaujas tehnikas radīšanas problēmu. «Mums vajag,» rakstīja žurnālā «United States News and World Report» viens no šā institūta vadītājiem, «plašāk apgūt jaunākos tehnikas sasniegumus cīņai pret dumpiniekiem un izmantot tos jebkuras praktiskas nepieciešamības gadījumā, citādi armija drīzumā atradīsies nopietnu grūtību priekšā.»

Cīņā pret dumpiniekiem tiek lietoti arī ķīmiskie līdzekļi. «Ne visai sen,» raksta pulkvedis R. Eplgeits Pentagona izdotajā mācību līdzeklī karaspēka daļām «Pūļa izklīdināšana un cīņa pret dumpiniekiem», «civilnekārtības mūsu valstī tika apspiestas, lietojot tikai strēlnieku ieročus. Šodien palīgā nākuši ķīmiskie līdzekļi. Tie ļauj karaspēkam ātri un efektīvi, nenodarot kaitējumu mantai, paralizēt dumpīgā pūļa darbības. Tiesa, pašlaik dažkārt atskan balsis, kas protestē pret ķīmisko līdzekļu lietošanu, lai apspiestu nekārtības, kuras rodas uz darba konfliktu un rasu nesaskaņu pamata. Uz to ir jāatbild tā: dumpis ir dumpis, un, lai to apspiestu, vajag rīkoties enerģiski.»

Uzskatot ķīmiskos līdzekļus par «diezgan perspektīvu» ieroci gan, lai izrēķinātos ar savu darbatautu, gan lietošanai kaujas apstākļos, Pentagons veltī lielu uzmanību to izstrādei. Tiek radītas jaunas indīgās gāzes, citi dažādas iedarbības ķīmisko ieroču veidi, kā arī kaujas tehnika to izmantošanai. Amerikāņu prese, piemēram, ziņoja par jaunās asaru gāzes «Mace» uzņemšanu apbruņojumā «cī-

ņai pret dumpiniekiem». Kā norādīts gāzes lietošanas instrukcijā, šķidrā gāze «Mace», ko ražo nelielos balonos, jāizsmidzina caur speciālām ietaisēm cilvēkiem tieši sejā. Sājā gadījumā cilvēks iziet no ierindas vismaz uz 15 minūtēm. Komentējot šo paziņojumu, nedē|as žurnāls «United States News and World Report» atzīmē, ka šādā gadījumā upuri var pilnīgi zaudēt redzi. Pentagons uzņēmis sauszemes karaspēka apbruņojumā dažus gāzu mīnmetēju un raķešu pisto|u paraugus, to skaitā uz muguras pārnēsājamu mīnmetēju E-8, ko vienlaikus var pielādēt ar 64 mīnām. «Vienreiz izšaujot no šāda mīnmetēja,» reklamē savu produkciju Edžvudas militārā arsenāla speciālā laboratorija, «var padarīt nemobilu 10—12 tūkstošus cilvēku lielu pūli.»

Pastiprināti gatavojot savas karaspēka daļas jaunām operācijām pret darbatautu, amerikāņu militārā vadība sevišķi cenšas iepotēt kareivjiem noteiktu psiholoģisko imunitāti. Citiem vārdiem runājot, padarīt viņus neuzņēmīgus pret tām noskaņām, kas valda Amerikas darbatautas masās un no ASV atkarīgo zemju vienkāršo ļaužu vidū. Pentagons cenšas nodrošināties pret iespēju, ka kareivji, vēršoties pret saviem brāļiem — darbaļaudīm, varētu nokļūt viņu ietekmē un neizpildīt savu prettautisko misiju. Sevišķas bažas Amerikas valdošajām aprindām rada nedaudzie, taču neapšaubāmie pēdējo gadu notikumi, kad atsevišķi kareivji atteicās piedalīties soda operācijās, apšaubīja reakcijas izdomājumus par masu nemieru «antiamerikānisko raksturu» — nemieru, kas bija vērsti pret nabadzību un beztiesiskumu, aizstāvēja mieru un progresu. Neaprobežojoties ar nežēlīgajiem soda mēriem pret kareivjiem, kuri pauž «citādus politiskus uzskatus», Pentagons izvērsis plašu bruņoto spēku personālsastāva morāli psiholoģiskās apstrādes pastiprināšanas kampaņu. Sevišķi aktīvi šiem mērķiem tiek izmantots, tāpat kā agrāk, «sarkano briesmu» bieds, pilnīgi melīgā tēze par «komunistisko iespiešanos», «Maskavas roku» u. tml. Amerikāņu presē, īpaši militārajā, bezgala bieži tiek publicētas daždažādas «pīles» par «visuresošajiem padomju aģentiem», kas vervē «vientiesīgos nejēgas», par noslēpumainajām «sarkanajām zemūdenēm», kuras it kā piegādā «graujošajiem elementiem» Amerikas Savienotajās Valstīs «Kremļa slepenās direktīvas», naudu, ieročus. Spekulējot ar tamlīdzīgiem izdomājumiem, reakcija izdabū cauri prettautiskus likumdošanas aktus, pastiprina «raganu medības», cenšas pārliecināt mietpilsoni, arī kareivja mundierī ģērbto, ka no gada gadā augošos konfliktus amerikāņu sabiedrībā, rasu attiecību izraisītās sadursmes, pretkara kustību un citas tautas masu aktivitātes izpausmes «inspirē starptautiskais komunisms», tās tiek «importētas no ārzemēm». Tāpēc, tā sakot, vajag izmantot visus paņēmienus, lai tās apspiestu, nav ko žēlot «sarkanos dumpiniekus» un «komunistiskos sabotierus». Šādu ideoloģisku iedarbību uz ASV armijas un flotes personālsastāvu zināmā mērā atvieglo tas, ka vairums amerikāņu kareivju, lai gan rekrūtējas no iedzīvotāju darbaļaužu slāņiem, tomēr tiek ilgstoši atrauti no savas šķiras un viņus demoralizē arī uzpirkšanas sistēma.

Pentagons, nežēlīgi apspiežot kareivi ar visu armijas-sodu sistēmu, pārvērš viņu mēmā profesionālā algotnī. ASV bruņotie spēki, tāpat kā jebkura imperiālistiskā armija, ir prettautisks soda vienību karaspēks, darbaļaužu Jaunākais ienaidnieks, agresijas un laupīšanas bīstams, ierocis.

Pēdējos gados Rietumos sevišķi spēcīgi norisinās propa-gandistiskā kampaņa, kuras liekulīgais lozungs ir cīņa par cilvēka tiesību aizstāvēšanu Padomju Savienībā un: citās sociālisma zemēs. Apgrozībā tiek laisti vismežonīgākie izdomājumi par it kā notiekošo citādi domājošo' pilsoņu un nacionālo mazākumtautu vajāšanu, vienkāršo ļaužu apspiešanu u. tml. Šīs pilnīgi melīgās propagandas epicentrs ir Vašingtona, tās sabiedriskās informācijas un «psiholoģiskā kara» orgāni, pirmām kārtām Starptautisko sakaru pārvalde (SSP), kas specializējusies-antikomunistiskajā un pretpadomju propagandā. Kādi farizeji gan ir Vašingtonas nekaunīgie politikāņi un viņu rokaspuiši, kuri runā par cilvēka tiesību aizstāvēšanu svešās zemēs tad, kad Savienoto Valstu karaspēka daļas apšauj nēģerus, indiāņus un citus «krāsainos» tikai par to,, ka viņi prasa elementāras cilvēciskas tiesības, kas ierakstītas amerikāņu konstitūcijā! Vai arī — gaužas sakarā ar kaut kādām «citādi domājošo vajāšanām» Padomju Savienībā tad, kad, pēc Janga, bijušā oficiālā ASV pārstāvja ANO, vārdiem, Amerikā ir daudz cilvēku, kuri ieslodzīti cietumā par saviem politiskajiem uzskatiem, pretmi-1 itāristisko uzstāšanos, nepiekrišanu valdošajai politikai!

ASV bruņoto spēku, tāpat kā visu citu prettautiskās-buržuāziskās valsts instrumentu plaša izmantošana pret darbatautu uzskatāmi apliecina vēsturiski patieso tēzi: aiz buržuāziskās demokrātijas aizsega vienmēr slēpjas visnecilvēciskākā īstas brīvības nežēlīgas apspiešanas sistēma.

SEPTĪTĀ NODAĻA GARAIS CEĻŠ LĪDZ OTRAJAI FRONTEI

Oahu, vienas no Havaju arhipelāga salām, dienvidu piekrastē ir plaša, no vējiem un okeāna viļņiem labi aizsargāta joma. Savu skaisto krastu, lielisko enkurvietu un krāšņo, smilšaino pludmaļu dēļ tā tika nosaukta par Pērli — angliski «Pearl Harbour» (Pirlharbora).

Kad 1898. gadā ASV sagrāba Havaju salas un pārvērta tās par savu koloniju, Pirlharbora kļuva par vienu no galvenajām amerikāņu flotes bāzēm Klusajā okeānā. Jau desmit gadus pirms aneksijas amerikāņu darboņi atpirka no vietējās karalienes «izņēmuma tiesības» iekārtot jomā ogļu un remontstacijas flotes vajadzībām. Viņi šeit uzbūvēja piestātnes un noliktavas, dzelzceļa līniju no Ho-nolulu — Havaju galvaspilsētas. Pēc salu sagrābšanas celtniecība Pirlharborā kļuva vēl intensīvāka. Laika gaitā šeit izauga lieli militārā resora kuģu remonta uzņēmumi: rūpnīcas, arsenāli, noliktavas, tika uzbūvēti vairāki lieli aerodromi.

Pirlharborā un Honolulu izvietojās daudz dažādu štābu, militārās pilsētiņas, poligoni, mācību centri, kuģu komandas. Kad 1939. gada 1. septembrī fašistiskā Vācija nodevīgi uzbruka Polijai un sākās otrais pasaules karš, Pirlharborā virsnieku kabarē dārdēja džezs, Honolulu ielas mirdzēja reklāmu ugunīs, matroži, tērpušies žilbinoši baltos formas tērpos, nesteidzīgi slāja pa ielām un parkiem.

Eiropā norisinājās kaujas. Par hitleriskās agresijas upuriem kļuva aizvien jaunas un jaunas zemes. No vācu bumbām sabruka un dega mājas, gestapo moku kambaros gāja bojā cilvēki. Amerika to visu uzzināja tikai no laikrakstiem vai pa radio. Slēpdamies aiz neitralitātes aizsega, amerikāņu kapitāls cerēja sev labvēlīgas konjunktūras rezultātā ātri tikt galā ar nežēlīgās krīzes sekām, kas vairākus gadus bija grāvušas ASV, izvērst ražošanu, paplašināt, tāpat kā pirmajā pasaules karā, ienesīgo tirdzniecību ar karojošajām valstīm, ar visu pasauli. Vašingtonas, Čikāgas, Ņujorkas, Baltimoras un citi laikraksti tajās dienās ar cinisku atklātību rakstīja, ka «visas Eiropas ugunsgrēka ietekme uz mūsu (amerikāņu — Red.) ekonomiku būs daudzpusīga un izpaudīsies ne vienā [20]

vien nozarē. Dabiski, ka tās rūpniecības nozares, kas ražo preces, kuras nepieciešamas kara mērķiem, no tā iegūst visvairāk.»1

Amerikas Savienotajās Valstīs tolaik spēkā esošais «likums par neitralitāti» (kongress to pieņēma 1935. gadā) aizliedza sniegt palīdzību jebkurai no karojošām valstīm. Un tas nāca par labu agresoram. Kā atzīmē amerikāņu vēsturnieks M. Džonsons, Vašingtona it kā teica: «Rīkojieties drosmīgāk — mēs jums šķēršļus neliksim.»[21] [22]

Šis likums bija izdevīgs arī Amerikas lielkapitālam. Darbodamās ar starpnieku palīdzību, izmantojot savas filiāles un partnerus starptautiskajos karteļos, amerikāņu korporācijas pārdeva savu produkciju karojošajām valstīm. Motivējot to ar pagrīdes tirdzniecības «grūtībām», korporācijas izplēsa no tām papildu peļņu un saņēma pasakainas dividendes.

Militārās piegādes, kas lielās partijās plūda no Savienotajām Valstīm uz Eiropu, kļuva par dopingu valsts ekonomikai. Tā ātri pieņēmās spēkā, piebrieda kā uzraudzēta.

Hitleriešu karamašīna jau bija sadragājusi pusi no Rietumeiropas, no vācu bumbām dega angļu pilsētas, bija kritusi Beļģija, Holande, Francija, bet Volstrīta baņķieri, tērauda, ķīmijas, naftas, automobiļu un citi Amerikas «karaļi» skaitīja strauji augošo peļņu, ieguldīja papildu kapitālus, paplašināja ražošanu, būvēja jaunas rūpnīcas, kuģu būvētavas, šahtas. Viņiem šķita, ka pienākušas saulainas dienas.

Vienotībā ar «lielo biznesu» Amerikas Savienotajās Valstīs tajā laikā ar jaunu spēku savu darbību izvērsa reakcionārie politikāņi, atklāti fašisti, «svētā kara pret boļ-ševismu» sludinātāji. Nodibinājuši stingrus kontaktus ar Anglijas un citu valstu reakcionārajām aprindām, viņi pūlējās novirzīt vācu fašisma agresiju uz Austrumiem, pret Padomju Savienību. Aklā naidā pret sociālismu, pret pasaulē pirmo darbaļaužu valsti viņi bija gatavi uz miljoniem tautas masu interešu tiešu nodevību, lai tikai piepildītos viņu ieceres — ar hitleriešu un to pakalpiņu rokām sadragāt PSRS, apspiest augošo komunistisko un strādnieku kustību un kļūt par pasaules saimniekiem.

1939. gada nogalē Amerikas Savienotajās Valstīs aizvien neatlaidīgāk sāka atskanēt politiķu balsis, kas prasīja pārliecināt Angliju un Franciju par nepieciešamību miera ceļā vienoties ar Hitleru nolūkā izveidot vienotu fronti pret Padomju Savienību. Viņi apgalvoja, ka fašistiskās valstis it kā Savienotās Valstis neapdraudot. Tie bija laikrakstu magnāts Makormiks, ģenerālis Vuds, vairāki augsti stāvoši politiski darbinieki. Liela loma šajā kampaņā bija biržas darbonim Džonam Fosterarrr Dallesam, kurš vēlāk kļuva par ASV valsts sekretāru un šajā amatā daudz izdarīja, lai uzpūstu pretpadomju histēriju un «auksto karu».

«Neitralitātes» politika, kuru ieturot ASV reakcionārās aprindas visādi maskēja savus patiesos mērķus ar politisko demagoģiju, ļāva monopolistiskajam kapitālam iedzīvoties uz citu ciešanām un mānīt savu tautu, apspiest tās politisko apziņu. Valstī valdīja samērā spēcīgs izolacionistisks noskaņojurņs.

Mūsdienās buržuāziskie vēsturnieki, pirmām kārtām, protams, amerikāņu, cenšas attaisnot tādu politiku, pierādīt, ka ASV nav vainīgas otrā pasaules kara izraisīšanā un it kā darījušas visu, lai to novērstu, un šajā nelaimē tās ierāvusi tikai vēstures gaita. Nav vajadzības apgalvot, ka līdzīgi apgalvojumi neatbilst īstenībai. Amerikas reakcionāro aprindu politika pirmskara gados un tajā laikā, kad Eiropā jau liesmoja karš, bija virzīta uz to, lai, vadoties pēc principa «skaldi un valdi», no vienas puses, izmantotu fašismu un militārismu cīņai pret demokrātiskajiem spēkiem, virzītu cilvēces visļaunākos ienaidniekus vispirms pret Padomju Savienību, bet, no otras puses, — iegūtu maksimālu labumu no cīņas starp galvenajiem kapitālistiskajiem sāncenšiem un konkurentiem, lai pēc tam gan vieniem, gan otriem diktētu savus noteikumus.

1940. gada sākumā situācija Eiropā tomēr sāka uztraukt Ameriku. Fašistiskā karamašīna, sagrābusi lielas teritorijas ar milzīgu rūpniecību, transportu, kolosāliem izejvielu krājumiem, sāka nopietni apdraudēt vareno starptautisko karteļu, trestu un banku intereses, kuru kantori atradās Ņujorkā, Filadelfijā, Baltimorā, Bostonā un citās amerikāņu pilsētās. Sājā sakarā Amerikas Savienotajās Valstīs ievērojami pastiprinājās tendence tuvināties ar valstīm, kas karoja pret hitlerisko Vāciju un fašistisko Itāliju, — pirmām kārtām ar Angliju. Sājā noskaņojumā galvenā loma piederēja amerikāņu kapitāla ekonomiskajām interesēm. Taču nevar neņemt vērā arī saprātīgi domājošo amerikāņu ietekmi, kuri sāka saprast, ka situācijā, kāda izveidojusies, ir ļoti bīstami palikt ārpus cīņas.

1940. gada beigās—1941. gada sākumā ASV valdība un kongress pēc sasprindzinātas cīņas ar izolacionistiska, bet faktiski atklāta profašistiska kursa piekritējiem pieņēma lēmumu par tā saucamo lendlīzi — ieroču, kaujas tehnikas un citu materiālu plašu piegādi, tos aizdodot vai iznomājot valstīm, kas karo pret fašistisko bloku. Tika nosūtīts, pirmām kārtām uz Angliju, liels daudzums uzkabes un citas kravas. Bet arī šeit amerikāņi rūpējās visvairāk par savām interesēm. Par 50 veciem eskadras mī-nukuģiem, kuri angļiem bija ļoti nepieciešami cīņā pret totālo zemūdens karu, ko hitlerieši bija izvērsuši Atlantijā un citos rajonos, ASV ieguva no Anglijas ilglaicīgā lietošanā daudzas svarīgas bāzes Bermudu salās, Jamaikā, Trinidadā un citos Anglijas īpašumos Rietumu puslodē.

Svarīgu vietu ASV politiskajos plānos tajā laikposmā ieņēma ne vien Eiropa un Atlantija, bet arī Klusais okeāns, it īpaši tā rietumu daļa — Tālo Austrumu un Āzijas krasti. Ilgus gadus šeit amerikāņu kapitāls sīvi karoja ar Japānu, pastiprināti cenzdamies pārvērst tai piegulošos rajonus, bet pēc tam arī attālākas teritorijas par savu impēriju.

Tālejošie Japānas reakcionāro aprindu agresīvie plāni, militārā gatavošanās nevienam visā pasaulē nebija noslēpums. Amerikas reakcionārie spēki arī šeit tiecās iegūt sev labumu, ievirzot japāņu centienus sev vajadzīgajā virzienā.

Pirms otrā pasaules kara sākuma ASV centās izmantot japāņu militārismu, lai apslāpētu revolucionāro kustību Ķīnā, kā arī virzītu to uz agresiju pret Padomju Savienību. Tādējādi uz zināmu laiku varēja apmierināt japāņu imperiālisma apetīti un atturēt to no ekspansijas amerikāņu ietekmes sfēru virzienā. Tieši tāpēc ASV ne tikai netraucēja, bet pat atbalstīja Japānas iekarošanas akcijas Ķīnā. Lielas cerības daži amerikāņu politiskie un militārie darbinieki lika arī uz samuraju militārās kliķes agresīvo, pret Padomju Savienību vērsto rīcību Tālajos Austrumos (pie Hasana ezera, Halhingolas upes un citos rajonos).

Amerikāņu reakcionārās aprindas, daudzi militārie vadītāji tolaik bija pārliecināti, ka jebkurā gadījumā visiespējamākais variants būs karš starp Japānu un Padomju Savienību. Šo domu atbalstīja, piemēram, ASV valsts sekretāra vietnieks Volless, apgalvodams, ka Japāna agri vai vēlu uzbruks Padomju Savienībai.

Savienotās Valstis ar Japānu aktīvi tirgojās, piegādāja tai ievērojamos daudzumos stratēģiskās izejvielas, pirmām kārtām metālu, metāllūžņus, naftu un naftas produktus. Tā, piemēram, 1940. gadā Japāna no ASV saņēma līdz 60 procentiem no visas vajadzīgās naftas, lielu daudzumu aviācijas benzīna un citus degvielas veidus. Šo benzīnu, starp citu, lietoja japāņu lidmašīnu bāzes kuģu aviācija, kam kara pirmajā posmā Klusajā okeānā bija visai ievērojama loma.

1941. gada 22. jūnijā fašistiskā Vācija nodevīgi uzbruka Padomju Savienībai. Sākās padomju tautas Lielais Tēvijas karš pret hitleriskajiem iebrucējiem. Otrais pasaules karš ieguva pavisam citādu raksturu, kļūdams valstīm, kuras cīnījās pret fašistiskajiem agresoriem un viņu sabiedrotajiem, par taisnīgu, antifašistisku karu.

Amerikas valdošās aprindas nesteidzās uzsākt tiešu cīņu pret fašismu. Buržuāziskā historiogrāfija apgalvo, ka ASV tajā laikā it kā nav varējušas to izdarīt, jo tām vēl neesot bijušas atbilstošas iespējas. Tas tā nav. Amerika jau tad bija sasniegusi tādu militārā potenciāla līmeni, kas tai būtu ļāvis izvērst kaujas darbību ar lieliem spēkiem. ASV sauszemes karaspēks sastāvēja no četrām lauka armijām (vairāk nekā 125 tūkstoši cilvēku), kurās ietilpa deviņi korpusi, septiņpadsmit kadru divīzijas. Bez tam ievērojami kontingenti bija rezerves formējumos, pirmām kārtām nacionālajā gvardē, kas ļautu samērā īsā laikā saformēt vēl ne mazāk kā divdesmit divīzijas. Amerikāņu armijas personālsastāvs bija pietiekami apmācīts un apbruņots ar moderniem karošanas līdzekļiem. Amerikas. Savienotajām Valstīm bija viena no kapitālistiskajā pasaulē lielākajām jūras kara flotēm, kurā ietilpa visu klašu kaujas kuģi. Tai bija arī ievērojami jūras kājnieku spēki. Gaisa kara spēki, kas tolaik ietilpa sauszemes karaspēkā, bija apbruņoti ar modernām lidmašīnām un apgādāti ar apmācītiem lidotāju kadriem.

Liela ietekme Vašingtonas politikas veidošanā bija aprindām, kas neieredzēja sociālismu un tā karognesēju — Padomju Savienību. Pēc atzinuma, ko izteicis Dž. Dei-viss, viens no tā laika ievērojamiem politiskiem darbiniekiem, Amerikas Savienotajās Valstīs «bija lielas ļaužu grupas, kas tik ļoti neieredzēja Padomes, ka vēlējās Hitlera uzvaru pār Krieviju». Šie niknie pretpadomju elementi atklāti priecājās par ikvienu hitleriešu panākumu, vēlēja tiem vieglu uzvaru pār padomju tautu. «...Vācija būs pilnīgi aizņemta, maksimāli, ne vairāk kā trīs mēnešus, lai sakautu Krieviju,» laikā, kad notika pirmās kaujas padomju-vācu frontē, rakstīja ASV kara ministrs G. Stimsons. «Hitleram būs vajadzīgs,» viņam piebalsoja jūras kara ministrs F. Nokss, «no sešām nedēļām līdz diviem mēnešiem, lai tiktu galā ar krieviem.»

Amerikā bija arī ne mazums aprēķinātāju, kuri cerēja, ka Vācijas un Padomju Savienības sadursmes rezultātā divas varenas pasaules lielvalstis noasiņos, līdz ar to radot labvēlīgus apstākļus un perspektīvas amerikāņu ekonomikai un ASV cīņai par pasaules kundzību. Visai pasaulei tajā laikā kļuva zināmi Harija Trumena, vēlāk ASV prezidenta, ciniskie vārdi: «Ja mēs redzēsim, ka uzvar Vācija, tad mums vajag palīdzēt Krievijai, bet, ja sāks uzvarēt Krievija, tad mums vajag palīdzēt Vācijai, un lai viņi nogalina pēc iespējas vairāk.»

Cīnīdamās faktiski viena pret fašistisko valstu koalīciju, kas lika lietā gandrīz vai visus Eiropas resursus, Padomju Savienība kara pirmajos mēnešos sastapās ar lielām grūtībām.

Protams, ne jau visi cilvēki Amerikas Savienotajās Valstīs vienaldzīgi nolūkojās uz padomju tautas cīņu pret hitleriskajiem iebrucējiem. Amerikāņu sabiedrībā, tajā skaitā arī daļas politisko darbinieku vidū, bija ne mazums patiesu nacisma pretinieku. Valstī bija arī ievērojami progresīvie spēki. Jau tai dienā, kad hitleriskā Vācija uzbruka Padomju Savienībai, amerikāņu komunisti nāca klajā ar aicinājumu par visu spēku, kas cīnījās pret fašismu, apvienošanu antihitleriskā koalīcijā; izvērsa aktīvu cīņu par solidaritātes kustības radīšanu ar visiem antifašistiem.

Situācija, kas bija izveidojusies pasaulē, aizvien neatlaidīgāk diktēja nepieciešamību Rietumvalstu rīcības vienībai ar Padomju Savienību un citām valstīm, kas bija kļuvušas par agresijas upuriem. Amerikāņu un angļu vadītāji, vispirms jau ASV prezidents Franklins D. Rūz-velts, redzēja, ka uz spēles likti ne vien miljoniem cilvēku likteņi, bet arī viņu pašu intereses, ka lielāka iecietība pret hitleriešiem var nodarīt nelabojamu ļaunumu pašām Savienotajām Valstīm.

Prezidents Rūzvelts un daži viņa tuvākie līdzstrādnieki, arī agrāk pilnā mērā neatbalstīdami galēji labējo darboņu krasos pretpadomju uzskatus, ieturēja kursu uz tuvinā-sanos ar Padomju Savienību, iestājās par sadarbības un savstarpējās palīdzības politiku. Viņi saprata, ka tikai PSRS, padomju tauta un tās Bruņotie Spēki ir tas reālais faktors, kas var mainīt kara gaitu, apstādināt, atsviest atpakaļ un iznīcināt Hitlera karamašīnu, saprata, ka no notikumu attīstības padomju-vācu frontē ir atkarīgs Eiropas un visas pasaules liktenis. Tā rezultātā ASV valdība beigu beigās pieņēma lēmumu sniegt palīdzību Padomju Savienībai un attiecināt uz to likumu par lendlīzi.

Mūsdienās Rietumu propaganda visvisādi pārspīlē šo ASV ieguldījumu cīņā pret hitlerismu. Viens otrs amerikāņu un citu kapitālistisko valstu kara vēsturnieks pat cenšas pārliecināt sabiedrisko domu, ka piegādes pēc lendlīzes gandrīz vai izglābušas Padomju Savienību, īpaši ■kara pirmajā posmā. Tā, piemēram, amerikāņu profesors L. Laforte apgalvo, ka Hitlera sakāvi noteica «amerikāņu Tesursi un amerikāņu saprāts». Amerikas Savienotajās Valstīs izdotās grāmatas «Pirlharbora» autors G. Vollins raksta, ka no 1941. gada agresīvo valstu sagrāves interesēs «strādāja viss Amerikas ekonomiskais arsenāls», kas it kā nodrošinājis uzvaru. Vēsturnieks R. Lekijs grāmatā «Amerikas karš» apgalvo, ka Padomju Savienības ieguldījums uzvaras sasniegšanā neesot bijis «tik iespaidīgs kā amerikāņu», pie kam īpašu svaru šim amerikāņu ieguldījumam piešķīrušas militārās un citas piegādes un dažāda veida palīdzība Padomju Savienībai.

Nav vērts pierādīt līdzīgu apgalvojumu aplamību. Jau pēc kara viens no ASV Komunistiskās partijas dibinātājiem ievērojamais vēsturnieks Viljams Fosters šajā sakarā rakstīja: «Krievi, protams, saņēma zināmu palīdzību no ārienes. Savienotās Valstis sūtīja uz Krieviju kara-materiālus pēc lendlīzes, taču tie kopā veidoja apmēram 4 procentus no ikgadējās karamateriālu ražošanas Padomju Savienībā.»[23]

Padomju Bruņotie Spēki pa kara laiku saņēma no ASV un Anglijas 9,6 tūkstošus lielgabalu, 10,8 tūkstošus tanku un 18,7 tūkstošus lidmašīnu. Protams, tā bija zināma palīdzība grūtajos kara gados. Taču tā veidoja tikai ļoti niecīgu daļu no gigantiskās kaujas tehnikas masas, kas bija vajadzīga mūsu zemei, lai salauztu spēcīgi bruņotās vācu fašistiskās kara mašīnas mugurkaulu. Kara laikā Padomju Savienībā frontei tika saražots 488 tūkstoši lielgabalu, 104 tūkstoši tanku un pašgājēju artilērijas ierīču* 137 tūkstoši kaujas lidmašīnu.[24] Sie skaitļi uzskatāmi parāda, cik nepamatots ir uzskats par Rietumu kaujas tehnikas piegāžu izšķirošo nozīmi. Vēl nepatiesāki ir līdzīgi minējumi attiecībā uz degvielas, pārtikas un citām piegādēm.

Pieņemot lēmumu par lendlīzes likuma attiecināšanu uz PSRS un par dažādu materiālu un ieroču piegādi, ASV loloja tālejošus aprēķinus par šā lēmuma ievērojamo politisko lomu. Amerikāņu vēstures profesors-Dž. Herings, 1973. gadā Amerikas Savienotajās Valstīs-iznākušās grāmatas «Palīdzība Krievijai. 1941.—1946. g.» autors, atzīst: «Krievi pilnīgi pareizi apzinājās to, ka Savienotās Valstis nepalīdzētu viņiem, ja tas neatbilstu amerikāņu interesēm. Viņi ne bez pamata uzskatīja, ka viņu upuri un ieguldījums Vācijas sagrāvē papilnam atmaksājis lendlīzi.»

Laikā, kad 1941. gada vasarā un rudenī padomju-vācu frontē norisa smagas kaujas, aizvien vairāk sabiezēja kara mākoņi virs Klusā okeāna. Imperiālistiskā Japāna, būdama aktīva agresīvās Berlīnes—Romas—Tokijas ass-dalībniece, enerģiski gatavojās agresijas izraisīšanai savā zonā. ASV un Anglijas reakcionārās aprindas vēl joprojām uzskatīja, ka šī kara galvenais virziens būs agresija pret Padomju Savienības Tālo Austrumu robežām. Diplomāti centās pārliecināt valdības aprindas, ka Savienotajām Valstīm tuvākajā nākotnē nav ko baidīties no Japānas uzbrukuma. Tālākie notikumi parādīja, cik tuvredzīgi viņi bijuši.

Tēzi par to, ka Savienotajām Valstīm «nav ko baidīties», mākslīgi uzturēja arī Japānas valdošās aprindas. Sājā periodā krietni vien pastrādāja daudzie Japānas valdības, «darījumu» un militārie pārstāvji, pārliecinādami Balto namu par Japānas valdošo aprindu «draudzīgo un miermīlīgo» politiku attiecībā uz Amerikas Savienotajām Valstīm.

Japānas politiskā un militārā vadība patiešām aktīvi izstrādāja plānus uzbrukumam Padomju Savienībai. Tā turēja uz Padomju Savienības un Japānas robežas, okupētajā Mandžūrijā, vienu no savām vislabāk sagatavotajām sauszemes armijām — Kvantunas armiju ar lielu daudzumu kaujas tehnikas, tajā skaitā aviāciju. Japāņu

Imperiālisms nogaidīja, līdz hitleriešu karaspēks gūs izšķirošos panākumus padomju-vācu frontē, lai iestātos karā pret Padomju Savienību. Šie aprēķini izrādījās veltīgi. Hitleriešu uzbrukums Maskavai izgāzās, ienaidnieks cieta lielus zaudējumus, karš ievilkās, un tā iznākums agresoriem kļuva aizvien apšaubāmāks. Un japāņu virspavēlniecība pieņem lēmumu par savu stratēģisko ieceru kardinālu pārskatīšanu. Valsts bruņotie spēki pastiprināti gatavojas karam pret ASV, Angliju, to īpašumiem Āzijā un Klusā okeāna baseinā.

1941. gada 26. novembrī, tajā pašā laikā, kad Vašingtonā notika rosīgas sarunas starp Japānas pārstāvjiem un Amerikas vadību, no Kuriļu salu bāzēm jūrā slepeni izgāja japāņu flotes galvenie spēki. To kurss bija uz austrumiem, virzienā uz Ameriku, kas atradās aiz oke--āna. Eskadras sastāvā ietilpa seši lidmašīnu bāzes kuģi, uz kuru klājiem atradās vairāk nekā 350 kaujas lidmašīnas. To sedza līnijkuģi, kreiseri un eskadras mīnukuģi.

Naktī uz 7. decembri japāņu kuģi slepus pietuvojās Havaju salām. Pirlharborā tolaik atradās vairāk nekā ‘90 amerikāņu flotes kaujas kuģu — praktiski viss galvenais spēks, kas bija Klusajā okeānā. Pašā bāzes centrā pie muliņiem pa pāriem stāvēja līnijkuģi ■«Pennsylvania», «Arizona», «Texas», «Utah», «California», «West Virginia», «Oklahoma», «Nevada», «Maryland» un «Tennessee» — ASV jūras kara spēku lepnums, to galvenais triecienspēks. Nedaudz tālāk atradās smagie kreiseri «Helina», «Honolulu», «Raley» un citi, eskadras •mīnukuģi, zemūdenes, peldošās bāzes. Krietna daļa kuģu Pirlharborā gaidīja remontu vai ievešanu dokos, komandas uz tiem bija samazinātas, sardze praktiski atcelta.

Amerikāņiem Havaju salās bija prāvi aviācijas spēki — armijas un flotes aerodromos, angāros un stāvvietās atradās apmēram 600 kaujas lidmašīnu.

Amerikāņu flote un karaspēks Pirlharborā gatavojās pavadīt kārtējo jautro svētdienu. Jau pirms tam no kuģiem, kas atradās līcī, krastā tika atlaisti 10 tūkstoši jūrnieku. Uz krastu devās gandrīz divas trešdaļas kuģu komandieru un vecāko palīgu, daudzi virsnieki un seržanti.

Dežūrdienests praktiski nestrādāja, bet sardze tika veikta pavirši. Aerodromos visas lidmašīnas stāvēja zem pārvalkiem, munīcija glabājās aizzīmogotās glabātavās un noliktavās. Radiolokācijas ierīces darbojās tikai naktī, foeidzot sardzi pulksten septiņos no rīta, gaisa izlūkošana lika veikta ļoti v'aji, pretgaisa aizsardzības sistēma nebija saskaņoti organizēta.

Havaju salās dzīvoja daudz japāņu. Daudzi no viņiem strādāja par kalpotājiem pie amerikāņu ģenerāļiem,, admirāļiem un vecākajiem virsniekiem; bija veikalu, restorānu, bāru, kafejnīcu, deju zāļu, frizētavu, skaistumkopšanas salonu un citu uzņēmumu īpašnieki, kuru klientūru galvenokārt veidoja amerikāņu karavīri un viņu ģimenes locekļi. Vairumu no šiem iztapīgi smaidīgajiem, pieklājīgajiem japāņiem bija savervējis Uzlecošās saules zemes izlūkdienests. Viņi nodarbojās ar spiegošanu, novēroja karaspēku, kuģus, transportu un sakarus. Pirlhar-bora, tāpat kā citos rajonos, darbojās arī ne mazums japāņu kadru izlūku un rezidentu. Viņi vienmēr bija lietas kursā par visu amerikāņu karaspēka un flotes dzīvi un kaujas gatavību, viņu rīcībā bija precīzas ziņas par tā dislokāciju, pretgaisa aizsardzības līdzekļu izvietojumu, ziņu nodošanas sistēmu Pirlharborā un citos rajonos.

Japāņu jūrniekiem un lidmašīnu bāzes kuģu aviācijas lidotājiem bija iespējams jau iepriekš rūpīgi izpētīt visus mērķus un objektus Pirlharborā, bāzes pieejas un izejas, maršrutus, lidojuma režīmu un daudz ko citu. Tas atviegloja viņu misiju.

Vēlāk amerikāņu prese daudz rakstīs par apbrīnojamo nolaidību, neiedomājamo bezrūpību, kas valdīja ne vien Pirlharborā, bet arī visās citās kara bāzēs, garnizonos, da|ās, štābos.

Japāņu eskadras brauciens no Kuriļu salām līdz Havaju salām ilga desmit diennaktis. Japāņiem neizdevās panākt pilnīgu slepenību. Amerikāņu pavēlniecībai bija daudz ziņu par kuģiem, kas redzēti pārvietojamies, taču tā nepiešķīra tam sevišķu nozīmi. Bez tam 6. decembrī vēlu vakarā amerikāņu mīnukuģis «Word», kas patrulēja Pirlharboras pretzemūdeņu aizsardzības zonā, atklāja šeit nepazīstamu zemūdeni. Tā kā atklātā zemūdene neatbildēja uz pazīšanās signālu, bet amerikāņu zemūdenēm šajā rajonā nevajadzēja atrasties, «Word» uzbruka pretiniekam un acīmredzot nogremdēja to. Par notikušo tika paziņots flotes štābam, bet šis ārkārtējais gadījums... nevienu tur neieinteresēja. Kā vēlāk noskaidrojās, nogremdēta tika viena no supermazajām japāņu zemūdenēm, kas devās uz Pirlharboru.

1941. gads, 7. septembris, svētdiena. Havaju salās aust gaisma. Neviens no amerikāņiem nezināja, ka pirms dažām stundām Japānas jūras kara spēku galvenā štāba radiostacija Tokijā noraidījusi ēterā telegrammu. Tajā bija tikai trīs vārdi: «Tora! Tora! Tora!» «Tora» japāņu valodā nozīmē «tīģeris». Triju noslēpumaino vārdu jēgu lināja vienīgi uz Pirlharboru ejošās eskadras augstāka vadība un pavēlniecība. Tā bija pavēle uzbrukt amerikāņu .flotei Havaju salās. Japāna sāka karu pret Amerikas Savienotajām Valstīm.

Paklausot pavēlei, no japāņu lidmašīnu bāzes kuģiem pacēlās apmēram 200 lidmašīnas. Sakārtodamās kaujas ierindā, tās uzņēma kursu uz Pirlharboru.

Pulksten 6 un 55 minūtēs no rīta kāda gaisa izlūkošanas posteņa operators Oahu salā skaņu uztvērēja austiņās izdzirda attālu lidmašīnu troksni. Viņa ziņojums tika nodots štābam. Dežūrvirsnieks noklausījās ziņojumu un mierīgi nolika klausuli. Pēc viņa rīcībā esošajiem datiem trīs amerikāņu lidmašīnu bāzes kuģi tajā laikā atradās jūrā netālu no Oahu, veicot mācību uzdevumu. Dežurants nosprieda, ka lidmašīnas ir pacēlušās no šiem kuģiem.

Drīz debesis virs Pirlharboras iemirdzējās desmitiem •spēcīgu sprādzienu ugunīs. Kā viļņi cits pēc cita uz līci un tajā stāvošajiem kuģiem vēlās japāņu torpēdnesēju un bumbvedēju uzbrukumi. Piloti un stūrmaņi precīzi zināja savus mērķus. Pie kāda notriekta lidotāja atrada kaujas karti. Uz tās bija precīzi atzīmētas visu amerikāņu flotes kuģu stāvvietas Pirlharborā tajā dienā. Pretinieka uzbrukums bija tik negaidīts, ka amerikāņi nespēja izrādīt praktiski nekādu pretestību. Tikai trīs no desmitiem aerodromos stāvošo lidmašīnu spēja pacelties gaisā. Ze-nītartilērija atklāja uguni ar lielu nokavēšanos un darīja to juceklīgi. Daudzi pretgaisa aizsardzības līdzekļi izrādījās izsisti no ierindas. Dega angāri un lidmašīnas, uzsprāga noliktavas, debesis aizklāja dūmu mākoņi.

Vēl šausmīgāk izskatījās līcis un tur stāvošā flote. No desmit līnijkuģiem pieci tūlīt pat tika nogremdēti, bet četriem bija smagi bojājumi, un tie dega. Nogremdēti un bojāti tika arī kreiseri un mīnukuģi. Daļa bumbu trāpīja peldošos dokus. Tie nogrima vai arī apgazas kopa ar kuģiem, kas atradās tajos.

Apmēram deviņos no rīta pāri Pirlharborai brāzās otrs uzbrukuma vilnis. Tajā piedalījās 140 lidmašīnas, galvenokārt bumbvedēji. Trieciens atkal tika vērsts pret kuģiem, kas atradās līcī, un aerodromiem. Pēc 20 minūtēm sākās trešais japāņu lidmašīnu uzbrukums. Tās šāva uz tiem, kas centās organizēt glābšanas darbus, dzēst ugunsgrēkus, sniegt palīdzību cietušajiem.

Uzbrukumus kuģiem no gaisa pavadīja supermazo zemūdeņu uzbrukumi, kas Pirlharborā bija nogādātas ar lielajām zemūdenēm. Tiesa, šīs zemūdenes nespēja pretiniekam nodarīt jūtamus zaudējumus, jo lielākā daļa no* tām līdz uzbrukuma rajonam nenokļuva.

, Uz Oahu steidzās amerikāņu lidmašīnu bāzes kuģis «Enterprise», no kura pacēlās lidmašīnas. Taču krastā valdīja sajukums. Zenītartilēristi Pirlharborā un Honolulu, netraucēti izlaiduši cauri pretinieka lidmašīnas, tagad atklāja niknu uguni pret savējiem. No astoņpadsmit «Enterprise» lidmašīnām, kas pirmās ieradās Pirlharborā,. četras tūlīt pat tika notriektas.

Pulksten desmitos no rīta Pirlharborā viss bija beidzies. Sprādziena rezultātā pāršķelts uz pusēm, nogrima līnijkuģis «Arizona». Dibenā nogāja «California», «West Virginia» un «Utah». No ūdens laukā rēgojās apgāzusies «Oklahoma», krastā izmesta degošā «Nevada». Reidā, pie muliņiem un dokos dega kuģi un transportkuģi.

Smagus zaudējumus bija cietusi amerikāņu aviācija. Hikamfildas un Fordailendas aerodromos bija iznīcinātas gandrīz visas armijas lidmašīnas. No trīssimt flotes aviācijas lidmašīnām, kas Pirlharborā bija 6. decembrī,, nākamās dienas vidū ierindā bija palikušas tikai apmēram 50 lidmašīnas.

Sos milzīgos zaudējumus japāņi nodarīja gandrīz nesodīti — debesīs virs Pirlharboras tajā dienā viņi zaudēja tikai 29 lidmašīnas. Viņu eskadra, kas bija nodevīgi uzbrukusi amerikāņu kuģiem, mierīgi atgriezās savās bāzēs.

Vairākas dienas Pirlharborā apglabāja jūrniekus un kareivjus — triju stundu laikā šeit bija gājuši bojā 263& cilvēki un ievainoti vairāk nekā 1200 cilvēku. Amerikāņu flotes zaudējumi pārsniedza ASV jūras karaspēka zaudējumus visā spāņu-amerikāņu un pirmajā pasaules karā,, kopā ņemot.

Amerikāņu propaganda nosauca uzbrukuma Pirlharbo-rai dalībniekus par «barbaru bandu». Daudzus gadus šie vārdi neizzuda no amerikāņu preses slejām. Pat tad, kad nežēlīgie Vašingtonas politiķi un ģenerāļi pavēlēja uz Japānas pilsētām Hirosimu un Nagasaki nomest atombumbas. Bet tur dažu minūšu laikā taču gāja bojā desmitiem tūkstošu cilvēku!

Pirlharboras traģēdija bija maksa par daudzus gadus-ilgo iecietību pret agresoru, par mēģinājumiem vest ar to aizkulišu spēli un skubināt uz noziegumu pret citām tautām. Par augsti stāvošo Vašingtonas reakcionāru avan-tūrismu un intrigām vienkāršie amerikāņu puiši samaksāja ar savām asinīm un dzīvību.

Kaujas darbība, ko bija uzsākusi Japāna, sajauca visus ASV valdošo aprindu plānus attiecībā uz Kluso okeānu, lika tām steidzīgi meklēt jaunus risinājumus, ievirzīt ka-ramašīnu un visu valsti jaunās sliedēs. Ziņojumi par to, ka japāņi uzsākuši aktīvu karadarbību, cits pēc cita traucās uz Balto namu. Japāņi uzbruka amerikāņu bāzēm un flotes spēkiem Guamas, Veika un Midvejas salās, uzsāka ■operācijas Mālājā, iebruka Filipīnās, pienāca pie Honkon-gas. Klusajā okeānā aizvien plašāk plētās lielā kara ugunsgrēks.

1941. gada 8. decembrī ASV kongress pieņēma lēmumu par kara pieteikšanu Japānai. Prezidents Rūzvelts griezās pie tautas ar aicinājumu par valsts aizsardzību. Amerikas Savienotajās Valstīs tika izsludināta vispārējā mobilizācija. Tūkstošiem cilvēku pieteicās karadienestā brīvprātīgi.

Pēc ASV karā pret Japānu iestājās Anglija, pēc tam Kanāda, Austrālija, vēlāk Holande, kurai Klusajā okeānā bija lielas kolonijas, kā arī citas valstis. Arī pretinieks mobilizēja savus spēkus. 1941. gada 11. decembrī karu Savienotajām Valstīm pieteica arī Vācija un Itālija.

Ar ASV iestāšanos karā noslēdzās antihitleriskās koalīcijas izveidošanās process. Nodibinājās varena tautu savienība, kas apvienojās cīņai pret fašistiskajiem iebrucēj iem.

Izmantodami zināmas priekšrocības, kas bija iegūtas nodevības un pēkšņa uzbrukuma rezultātā, agresīvās «ass» valstis palielināja kaujas darbības tempu. Starp citu, pastiprinājās hitleriskās aviācijas darbība Atlantijā, pieauga zemūdens flotes aktivitāte. Japāņi izvērsa plašu kaujas darbību Klusā okeāna baseinā. Pusgada laikā viņiem izdevās sagrābt lielas teritorijas — Mālāju, Birmu, Taizemi, Indonēziju, Filipīnas, lielos angļu cietokšņus Honkongu un Singapūru, Zālamana un citas salas, kā arī ASV piederošos svarīgos atbalsta punktus Guamu un Veiku.

Sevišķi smagu sakāvi ASV bruņotie speķi piedzīvoja Filipīnās. Kad sākās karš, Amerikas Savienotajām Valstīm šīs kolonijas teritorijā bija apmēram 120 tūkstoši kareivju un virsnieku. Spēku lielāko daļu veidoja vietējie formējumi, ko komandēja amerikāņu ģenerāļi un citi virsnieki. Bet Manilā un dažos citos garnizonos dislocējas ari amerikāņu kadru pulki un divīzijas, kopskaitā ap 20 tūkstoši cilvēku. Bruņotos spēkus Filipīnās komandēja ģenerālis Duglass Makarturs. Viņam bija pakļautas ne vien armijas vienības, bet arī tā saucamās ASV Āzijas flotes-kuģi, kas bāzējās Kavitē, Manilas tuvumā.

Amerikāņu pavēlniecība plānoja kara sākuma posmā ar šo spēku palīdzību nodrošināt savas pozīcijas Klusā okeāna rietumu daļā, apturēt pretinieku, bet pēc tam sākt pretuzbrukumu un gūt izšķirošās sekmes. Tomēr notikumi^1 neizvērsās tā, kā tika plānots Vašingtonas militārajā departamentā.

Jau kaujas darbības pirmajās dienās japāņu bumbvedēju un triecienaviācijas uzlidojumu rezultātā amerikāņi Filipīnās zaudēja gandrīz visas savas kaujas lidmašīnas. 10. decembrī japāņu karaspēks izcēlās Lusonas salas ziemeļaustrumu daļā un, nesastapdams praktiski nekādu pretestību, virzījās uz dienvidiem, Manilas virzienā. Pirmajam desantam sekoja otrs japāņu desants salas dienvidu daļā. Amerikāņu daļas un vietējie formējumi nebija spējīgi noturēt savas pozīcijas un sāka atkāpties. Decembra beigās Filipīnu galvaspilsēta krita. Ģenerāļa Makartura karaspēka paliekas atkāpās uz Bataanas pussalu, kur atradās iepriekš iekārtotas labi nocietinātas pozīcijas. No jūras šo rajonu sedza spēcīgie Korehidoras salas forti, kas aizsedza ieeju Manilas līcī. Sala tika uzskatīta par vienu no spēcīgākajiem ASV atbalsta punktiem šajā Klusā okeāna daļā.

Trīs mēnešus ilga kaujas par Bataanu. Amerikāņu daļas un filipīniešu formējumi izturēja vairākus sīvus pretinieka uzbrukumus un nodarīja japāņiem lielus zaudējumus. Bet, nesaņemdams faktiski nekādu palīdzību un pastiprinājumus, ciezdams trūkumu un zaudējumus, šis karaspēks nevarēja noturēt savas pozīcijas. 1942. gada 9. aprīlī japāņu karaspēks pārrāva aizsardzības līniju, ielauzās Bataanā un piespieda amerikāņus kapitulēt. Gūstā padevās vairāki tūkstoši kareivju un virsnieku, visi daļu un vienību komandieri. Izņemot vienu — ģenerāli Makarturu. Jau februāra beigās, kad Filipīnu stāvoklis kļuva katastrofāls, amerikāņu komandieris tika slepeni izvests no turienes un devās uz Austrāliju. Šis fakts tolaik tika turēts stingrā slepenībā.

Trīs nedēļas pēc Bataanas krišanas kapitulēja arī cietoksnis Korehidorā. Filipīnas pilnībā nokļuva japāņu armijas rokās.

Gūstā saņemto karavīru vidū bija daudz ievainoto un slimo, kā arī ilgā aplenkuma novājinātu cilvēku. Viņus visus kājām dzina pāri kalniem un cauri džungļiem uz ziemeļiem, uz karagūstekņu nometnēm. Tas bija «nāves gājiens». Japāņu kareivji un virsnieki ņirgājās par kara-gūstekņiem. Pirmo reizi vēsturē amerikāņu armijai nācās piedzīvot tādu pazemojumu.

Amerikas Savienotajās Valstīs kara gados un it īpaši pēckara periodā iznāca ne mazums grāmatu, kinofilmu un televīzijas uzvedumu, kas stāsta par amerikāņu armijas traģēdiju Filipīnās, — «Korehidoras krišana», «Smagais krusts», «Bataanas šausmas» un daudzi citi. Sīs ziņas saviļņoja visu valsti, atmodināja daudzus, kuri vēl dzīvoja «neitrālisma» gaisotnē, pastiprināja patriotisko noskaņojumu un radīja nepieciešamo propagandistisko iedarbību uz plašiem iedzīvotāju slāņiem.

Filipīnu krišana ļoti sarežģīja amerikāņu bruņoto spēku stāvokli Klusajā okeānā. Bija vajadzīgas lielas pūles, lai neļautu Japānai tālāk izvērst savus panākumus, apstādinātu tās karaspēku, bet pēc tam atsviestu atpakaļ.

1942. gada vidū jūras kaujās Koraļļu jūrā (uz dienvidiem no Zālamana salām) un pie Midvejas salas amerikāņu flote spēja sakaut pretinieku. Tikai pie Midvejas salas vien japāņu flote zaudēja četrus lidmašīnu bāzes kuģus ar visām lidmašīnām. Tas krasi mainīja spēku samēru uz jūras Amerikas Savienoto Valstu labā. Tā paša gada augustā izvērsās smagas kaujas par Zālamana salām, kuras sedza pieejas Austrālijai. Japāna tās uzskatīja par vienu no svarīgākajiem placdarmiem tālākam uzbrukumam.

Cenzdamies iegūt šo arhipelāgu, amerikāņi šeit izcēla samērā lielu desantu, kas vairākas reizes pārsniedza japāņu spēkus, it īpaši tehnikā. Tomēr operācija attīstījās ļoti gausi, ar lieliem cilvēku un kaujas tehnikas zaudējumiem.

Desanta izcelšana, piemēram, Gvadalkanalas salā nebija pienācīgi izplānota un organizēta. Vāja bija sadarbība starp desanta spēkiem, aviāciju un floti. Nākamajā naktī pēc desanta tā izcelšanas rajonā slepeni iekļuva lieli japāņu flotes spēki. Amerikāņi tos tumsā uzskatīja par savējiem un neapšaudīja. Kad kļūda atklājās, bija jau par vēlu. Japāņi atklāja uguni un nogremdēja smagos kreiserus «Quinsy» un «Canberra», nelielos kreiserus «Vincennes» un «Astoria», nodarīja bojājumus kreiserim «Chicago» un vairākiem citiem kuģiem.

Kad pienāca ziņa par amerikāņu karaspēka smagajiem zaudējumiem šajā nakts kaujā, transportkuģi un desant-kuģi, kā arī kaujas spēki, kas tieši nodrošināja desantu Gva-dalkanalā, pasteidzās atiet tālāk jūrā. Izveidojās sevišķi bīstama situācija tam karaspēkam, kas bija izcelts salā. Tikai spēku trūkums un vāja izlūkošana neļāva japāņiem gūt vēl lielākus panākumus.

Lielus zaudējumus amerikāņu bruņotie spēki cieta, izceļot desantu Māršala, Mariānas, Gilberta salās un citos Klusā okeāna rietumu daļas arhipelāgos. Tā, piemēram, ieņemot Kvadželeinas atolu (Māršala salās), ko aizsargāja astoņus tūkstošus vīru liels japāņu garnizons, amerikāņu virspavēlniecība izcēla divas jūras kājnieku divīzijas (vairāk nekā 40 tūkstoši cilvēku). Desantu sedza liela flotes vienība — desmit lidmašīnu bāzes triecienkuģi un palīgkuģi ar apsardzes spēkiem. Tomēr kaujas salā turpinājās piecas diennaktis. Kaujas gaitā tika nogalināti un ievainoti vairāk nekā septiņi tūkstoši amerikāņu kareivju un virsnieku, zaudēts daudz kaujas tehnikas, lidmašīnu, vairāki kuģi un transportkuģi. Ne mazāk asiņaina bija desanta izcelšana Enivetokas, Taravas, Saipanas, Tinianas un citās salās. Amerikāņi šeit guva panākumus, taču sasniegti tie tika ar daudzkārtīgu spēku pārsvaru, īpaši tehnikā.

Šajā laikā Padomju Savienība kaujās pie Volgas, Donas vidusteces un Ziemeļkaukāzā grāva hitleriešu armijas, fašistiskās Itālijas un to līdzdalībnieču izlases karaspēku, novājināja ienaidnieku un trieca to uz rietumiem. Šajos apstākļos Japānas valdošās aprindas un virspavēlniecība neuzdrošinājās vājināt savus bruņotos spēkus, kas atradās tuvu padomju robežām, pirmām kārtām Mandžū-rijā, un pārsviest tos uz citiem rajoniem. Tas ļāva amerikāņu karaspēkam stabilizēt savas pozīcijas Klusajā okeānā.

1942. gada vasarā vācu fašistiskā armija lauzās uz Volgu un Kaukāzu. Plašas amerikāņu darbaļaužu masas vēl vairāk pastiprināja kustību par otro fronti. Masu mītiņos Ņujorkā, Čikāgā, Detroitā un citās pilsētās tika pieņemtas rezolūcijas un petīcijas, kas atbalstīja padomju tautas un Sarkanās Armijas varonīgo cīņu. Bet reakcijas spēki visvisādi pretojās šai kustībai, cenzdamies par katru cenu aizkavēt iedarbīgas palīdzības sniegšanu Padomju Savienībai, kas vīrišķīgi cīnījās pret iebrucējiem. Šiem spēkiem bija samērā stabilas pozīcijas likumdošanas un valsts^iestādēs, dažās arodbiedrības un sabiedriskajās organizācijās. Augstākajās militārajās sfērās virkni vadošo amatu tāpat ieņēma ģenerālim Makarturam, Patonam un citiem līdzīgi cilvēki, kas ārkārtīgi ienīda komunismu.

Šādu ģenerāļu un admirāļu spēcīgā ietekmē tika formulēta un plānota ASV bruņoto spēku stratēģija un taktika, izstrādātas operācijas.

1942. gadā un it īpaši 1943. gadā Amerikas Savienotajām Valstīm bija visas iespējas uzsākt aktīvu kaujas darbību pret hitlerisko Vāciju sauszemes frontēs. Ciešot lielus zaudējumus ieilgušajās un smagajās kaujās padomju-vācu frontē, hitlerieši nebija spējīgi izveidot spēcīgu aizsardzību rietumos. Tomēr amerikāņu karaspēks uz Eiropu nesteidzās. 1942. gada novembrī tas kopā ar angļiem izsēdās Ziemeļāfrikā un uzsāka šeit «uzmanības novēršanas» operācijas pret pretinieka skaitā nelielajiem spēkiem.

Kā kara gados, tā arī pēckara periodā Rietumu propaganda visvisādi centās pārspīlēt mērogus, bet, galvenais, operāciju lomu un nozīmi Ziemeļāfrikā. Amerikāņu ģenerālis O. Bredlijs rakstīja: «Ja Hitleram izdotos apvienot savus spēkus, kas izvērsuši uzbrukumu Āfrikā un Krievijā, viņš īstenotu Napoleona sapni iekarot Indiju un Vidējos Austrumus, ietverot tos milzīgā divkāršā lokā caur Kaukāzu un Arābijas tuksnesi.»[25]

Neskatoties uz faktiem, amerikāņu ģenerālis ne vien lika vienlīdzības zīmi starp diviem nesalīdzināmiem lielumiem — padomju tautas milzīgo kauju un sabiedroto karaspēka ierobežoto operāciju Ziemeļāfrikā, bet arī acīm redzami centās mazināt mūsu uzvaru nozīmi, pirmām kārtām hitlerisko armiju sagrāvi pie Staļingradas, parādot šīs kaujas kā hitleriskās armijas «palīgoperāciju» apstā-dināšanu.

Toties savu rīcību Āfrikā amerikāņi reklamē, spēkus nežēlojot. 1969. gadā Amerikas Savienotajās Valstīs izdotajā ģenerāļa Džordža Patona tendenciozajā biogrāfijā (viņš 1942. gada novembrī komandēja korpusu, ko izcēla Marokā netālu no Kasablankas ostas) teikts, ka «šī bija viena no otrā pasaules kara lielākajām rūpīgi izplānotajām un spīdoši organizētajām operācijām, kas deva izšķirošus panākumus».

Protams, amerikāņu un angļu divīziju izcelšana Zie-meļāfrikā bija pirmais lielākais desants, pirmā ievērojamākā sabiedroto karaspēka operācija, kas bija vērsta pret hitleriešiem un viņu satelītiem Eiropā. To neviens negrasās noliegt. Operācija izraisīja zināmu pretinieka uzmanības novirzīšanos, spieda to kaut kādā mērā izrādīt nemieru. Taču tajā pašā laikā tā neatvilka nevienu vācu fašistiskā karaspēka vienību no padomju-vācu frontes, nekādā veidā neietekmēja kopējā ienaidnieka rīcību visnozīmīgākajā kara frontē. Un vai gan varēja nopietni gaidīt kaut ko no operācijas, kurā no ASV, kas formēja galvenos izcelšanas spēkus, piedalījās tikai trīs kājnieku un divas bruņutanku divīzijas, kā arī dažas palīgdaļas. Bet amerikāņu armijas sastāvā tolaik jau bija vairāk nekā 70 divīziju un aktīvajā karadienestā atradās ap 5,5 miljoni cilvēku.

Dabiski, ka skaita ziņā neliels desants, kas darbojās samērā plašā teritorijā Ziemeļāfrikā, nevarēja dot nopietnus rezultātus. 3. un 9. kājnieku divīzija, kas desantējās Marokā, izrādījās iesaistīta nenozīmīgās sadursmēs ar vietējiem garnizoniem. Tāda pati situācija izveidojās Al-žīrijā un Tunisijā. Amerikāņi ļoti lēni guva panākumus, ģenerāļi izrādīja nenoteiktību. Kad, piemēram, 9. kājnieku divīzija nonāca līdz Bizertai (Tunisijā), tur vairs nebija palicis neviens vācu karavīrs. Divīzijas komandieris ģenerālmajors Mentons Edijs to zināja un tomēr trīs dienas neuzdrošinājās ieiet pilsētā. Uz korpusa štāba pieprasījumiem viņš nemainīgi atbildēja, ka uz priekšu nevirzīsies, jo baidās no vācu mīnām un slazdiem. «Lai pilsētā vispirms ieiet sapieri,» prasīja pārmērīgi piesardzīgais ģenerālis, «tur visu pārbauda un salabo ceļus, tikai tad es sākšu kustēties.»

Amerikāņu un angļu virspavēlniecība ne vienreiz vien apgalvoja, ka operācija «Torch», kā apzīmēja desanta izcelšanu Ziemejāfrikā, it kā bijusi «svarīgs posms» ceļā uz īstu otro fronti. Ģenerālis M. Makloskijs, kurš pēc kara uzrakstīja monogrāfiju «Uzvaras plānošana otrajā pasaules karā», aizrunājās pat tiktāl, ka nosauca šo de-santēšanos un tai sekojošās kaujas par «pagrieziena punktu visā karā».

Šādi vērtējumi ir visai tālu no īstenības. Operācija «Torch» tikai atvilka daļu sabiedroto spēku, kas gatavojās iebrukt Eiropā, un vēl uz kādu laiku aizkavēja šī galvenā uzdevuma atrisināšanu. Ģenerālis O. Bredlijs vēlāk rakstīja, ka, lai kā arī tiktu apgalvots pretējais, «sabiedroto resursu novirzīšana uz Ziemeļāfriku izslēdza jebkādu iespēju sekmīgi forsēt Lamanšu 1943. gadā»[26].

1943. gada vasarā, kad padomju karaspēks satriecoši sakāva hitleriešu karaspēku pie Kurskas, ASV un Anglijas bruņotie spēki izcēlās Sicīlijā, bet septembra sākumā pārcēlās uz Apenīnu pussalu. Arī šim desantam nebija izšķiroša rakstura. Ģenerālis Eizenhauers, piemēram, nosauca to par «nepārprotamu palīgoperāciju».

Interesanti, ka šīs operācijas gaitā (1943. gada 10. jūlijā) tika izcelti divi 82. gaisa desanta divīzijas pulki. Operācijas sliktās organizācijas dēļ izpletņu lēcēji tika izsvaidīti vairākus simtus kvadrātkilometru lielā teritorijā. Izceltās daļas nekādi nespēja nodibināt sakarus un sadarbību savā starpā un ar citām daļām. Gandrīz pilnīgi nebija vadības, un izpletņu lēcējiem bija lieli zaudējumi. Nākamajā naktī uz Sicīliju tika nosūtītas^ lidmašīnas vēl ar diviem gaisa desanta bataljoniem. Jūru pārlidojot, kļūdas dēļ tās apšaudīja pašu kuģi. Tika notriektas 23 lidmašīnas.

Itālijā izceltais amerikāņu karaspēks tika ievilkts smagās frontālās cīņās un uz ilgu laiku iestiga valsts dienvidu daļā. Bet tam taču pretī stāvēja ierobežoti pretinieka spēki, kas izjuta grūtības ar apgādi, tam nebija arī nozīmīgu rezervju.

1943. gada rudenī nedaudz palielinājās sabiedroto — pirmām kārtām amerikāņu aviācijas darbības intensitāte Eiropā. Smagie bumbvedēji gandrīz katru dienu uzlidoja lielām vācu pilsētām. Debesis dūca virs Berlīnes, Ham-burgas, Minhenes, Drēzdenes, Ķelnes, Lībekas un citām pilsētām. Amerikāņu vēsturnieks S. Sulcbergers šajā sakarā ar patosu rakstīja, ka «sabiedroto aviācija cirta tieši Vācijas sirdī», bet viņa angļu kolēģis P. Jangs pat apgalvoja, ka šie triecieni it kā «nostādīja Vāciju uz katastrofas robežas». Balstoties uz šiem novērtējumiem, daži vēsturnieki Rietumu zemēs pēc tam teica, ka «bumbvedēju uzbrukumu Vācijai» tolaik varēja «uzskatīt par ekvivalentu otrajai frontei».

Uz vācu pilsētām tika nomests vairāk par 2,6 miljoniem tonnu bumbu. Masveida bombardēšanas rezultātā tika iznīcināti veseli kvartāli un rajoni daudzās pilsētās, drupās pārvērsti simtiem tūkstošu namu. No bumbām gāja bojā desmitiem tūkstošu cilvēku, galvenokārt civiliedzīvotāji. Pēc amerikāņu vēsturnieka R. Lekija aprēķiniem, gaisa uzlidojumu rezultātā Vācijā tika nogalināti un ievainoti 1,1 miljons cilvēku, 7,5 miljoni cilvēku palika bez pajumtes. Dažās pilsētās nebija burtiski nevienas veselas mājas, neviena jumta. Šķita, ka tāda šausmīga bombardēšana paralizēs vai vismaz krasi vājinās nacistiskā reiha ražošanas iespējas, ievērojami samazinas tanku, lidmašīnu, artilērijas izlaidi, munīcijas ražošanu.

Patiesībā nekas tamlīdzīgs nenotika. Vācu kara rūpniecība 1943. gadā ne tikai netika paralizēta, bet pat nedaudz palielināja kaujas tehnikas un bruņojuma ražošanu.

1942. gadā tā deva 9300 tanku un bruņumašīnu, 12 400 kaujas lidmašīnu un 12 tūkstošus artilērijas lielgabalu,

1943. gadā tika izlaisti 19 800 tanku, 20 200 kaujas lidmašīnu un 27 tūkstoši lielgabalu, bet 1944. gadā — 27 300 tanku, 34 900 kaujas lidmašīnu un 41 tūkstotis lielgabalu.[27] Tāda pati aina bija vērojama arī kājnieku apbrin nojuma, munīcijas, automašīnu, kuģu ražošanā.

Šāda paradoksa cēloņi sakņojās tajā apstāklī, ka daudzi hitleriskās Vācijas lielie rūpniecības uzņēmumi bija visciešākā veidā saistīti ar vadošajiem starptautiskajiem monopoliem, bet caur tiem ar amerikāņu «lielo biznesu». So uzņēmumu sagraušana bija pretrunā ar monopolistiskā kapitāla interesēm, tajā skaitā arī amerikāņu. Bet, tā kā kara gados ne mazums biznesmeņu, augstu stāvošu veikalnieku un viņu ielikteņu uzvilka ģenerāļu formas tērpus un ieņēma atbildīgus amatus augstākajos štābos un vadošajās instancēs, tad tur nav nekā dīvaina, ka masveida uzlidojumos cieta galvenokārt dzīvojamie kvartāli vai otršķirīgi uzņēmumi (īpaši dabūja just konkurējošie monopoli), bet milzīgās rūpnīcas, kuģu būvētavas, raktuves it kā atradās zem kaut kāda aizsargkupola.

Tādējādi apgalvojumi par sabiedroto veiktās bombardēšanas itin kā izšķirošo raksturu, par to, ka šī bombardēšana bijusi viens no svarīgākajiem elementiem galīgajā uzvarā, ir nepamatoti. Šādus apgalvojumus kategoriski atspēko vēsture. Pat daži buržuāziskie vēsturnieki Rietumos nepiekrīt tiem. 1974. gada maijā laikrakstā «New York Herald Tribune» bija publicēts ievērojamā vēsturnieka Čārlza Makdonalda paziņojums, kurā bija teikts sekojošais: «Ja ņem vērā to ilgo laiku un tos kolosālos spēkus, kas bija vajadzīgi, lai galu galā nospiestu Vāciju uz ceļiem, tad var nonākt pie secinājuma, ka, neraugoties uz visu bombardēšanas no gaisa spēku, ko mēs vērsām pret pretinieka iedzīvotājiem, ekonomiku un morālo garu, tā, šī bombardēšana, izrādījās pilnīgi nespējīga nodrošināt izšķirošā uzdevuma izpildīšanu.»

Zīmīgs šajā sakarā ir arī bijušā hitleriskā bruņošanās ministra Alberta Spēra paziņojums. Izlikdamies, ka viņam nekas nav zināms par patiesajiem cēloņiem, kāpēc sabiedroto aviācija nepārtraukti bombardēja vācu pilsētu dzīvojamos kvartālus un tajā pašā laikā atstāja pilnīgi neskartus daudzus svarīgus Vācijas rūpniecības uzņēmumus un ekonomiskos centrus, Spērs rakstīja: «Sabiedroto — it īpaši amerikāņu gaisa uzbrukums bija vienkārši pārsteidzošs savā nekonsekvencē un centienos juceklīgi mainīt mērķus un objektus. Sī bombardēšana varēja būt Vācijai daudz bīstamāka, ja tā būtu koncentrēta uz samērā ierobežotu svarīgu mērķu grupu. Tā vietā bombardēšana tika haotiski izkliedēta pa simtiem objektu, kas kopumā nedeva īpašu efektu.»

Sabiedroto aviācijas bombardēšana tāpat nesaistīja arī ievērojamus hitleriskās Vācijas aviācijas spēkus, nevāji-nāja tās grupējumu Austrumu frontē. Visa kara laikā nacistiskās Vācijas gaisa kara spēki — Luftwaffe — bija saistīti galvenokārt tieši ar padomju aviācijas darbību, kas tai sagādāja neatsveramus zaudējumus.

Mēģinājumos par katru cenu parādīt it kā izšķirošo ieguldījumu, ko ASV bruņotie spēki deva sabiedroto kopējā uzvarā, amerikāņu vēsturnieki akcentē uzmanību arī uz savas jūras kara flotes darbību. Tiek saslavētas, starp citu, kaujas, kurās šī flote piedalījās Atlantijā un it īpaši Klusajā okeānā, sacildināta darbība pret hitleriešu zemūdenēm, konvoju pavadīšana un desantu izcelšana.

Pienācīgi novērtējot ASV jūras kara spēku kaujas darbību, amerikāņu jūrnieku panākumus, piemēram, kaujās pie Midvejas un Koraļļu jūrā, izceļot desantus Klusā okeāna salās, nepieciešams uzsvērt, ka izšķirošās otrā pasaules kara operācijas risinājās nevis jūrās un okeānos, bet uz sauszemes, precīzāk sakot, padomju—vācu frontē — tieši šeit tika salauzts fašistiskā zvēra mugurkauls. Otrā pasaules kara izšķirošās kaujas notika 1941. gada decembrī pie Maskavas, 1942.—1943. gadā pie Staļingradas, Donas līkumā un Ziemeļkaukāzā, bet pēc tam Kurskas lokā un citos rajonos. Tas notika tajā laikā, kad amerikāņu bruņotie spēki veda ierobežotas kaujas Ziemeļāfrikā un Dienviditālijā, veica desantoperācijas atolos un nelielās saliņās Klusā okeāna centrālajā daļā.

Amerikāņu un angļu karaspēka kaujas darbība Eiropā nedaudz aktivizējās tikai 1944. gadā. Padomju bruņotie spēki, panākuši izšķirošo lūzumu, pabeidza atbrīvot savu teritoriju, sākās Eiropas austrumu un dienvidaustrumu valstu atbrīvošana. Vašingtonā un Londonā, sapraz dami, ka šādos apstākļos vilcināties vairs nevar, nolēma paātrināt gatavošanos iebrukumam pār Lamanšu un lielai operācijai tieši pret hitlerisko karaspēku Eiropā. Vairāk nekā daiļrunīgi šajā sakarā ir ģenerāļa O. Bredlija, kurš komandēja vienu no sabiedroto ekspedīcijas armijas vienībām Eiropā, vārdi: «Lai novērstu haosu kontinentā, mums vajadzēja pārsviest visus esošos spēkus uz Eiropu, nekavējoties forsēt Lamanšu, ielauzties Vācijā, atbruņot tās karaspēku un saņemt kontroli pār valsti savās rokās.»[28]

1944. gada jūlija sakumā Anglija bija koncentrēta 2,8 miljonus vīru liela ekspedīcijas armija, ko komandēja ģenerālis D. Eizenhauers, sagatavota milzīga desanta flote. No gaisa šie spēki bija jānodrošina vairāk nekā 10 tūkstošiem lidmašīnu, no jūras — ap 500 kaujas kuģiem un palīgkuģiem.

Sabiedroto karaspēkam pretī stāvēja hitleriskā armiju grupa «Rietumi», kas ievērojami atpalika no pretinieka kā skaita ziņā, tā apbruņojumā un vispirms aviācijā. Hitlerieši turēja Francijā, Holandē un Beļģijā mazāk nekā 30 divīzijas, un arī tās nebija pilnībā nokomplektētas. Aviācija nepārsniedza 500 kaujas lidmašīnu. Bijušais hitleriešu Rietumu frontes štāba priekšnieks ģenerālis Z. Vestfāls rakstīja: «Vācu karaspēka kaujasspējas Rietumos iebrukuma brīdī (1944. gada 6. jūnijā) bija ievērojami zemākas nekā mūsu divīziju kaujasspējas Austrumos .. .»1 [29]

Normandijas desantoperācija sākās 1944. gadā, naktī uz 6. jūniju. Pirmās Francijā parādījās amerikāņu un angļu izpletņlēcēju gaisa desanta vienības, kurām pēc sīvām cīņām izdevās ieņemt vairākus hitleriešu atbalsta punktus Kotantēnas pussalā.

No rīta Normandijas piekrastē starp Havru uz Šerbūru piestāja amerikāņu un angļu kaujas kuģi. Uguns aizsegā no tiem tika izceltas pirmās piecas divīzijas. Desantēša-nās visos iecirkņos norisēja samērā mierīgi, ienaidnieka pretošanās bija vāja.

Operācija ar koda nosaukumu «Ouerlord» nozīmēja otrās frontes atklāšanu. Gandrīz trīs gadus ASV un Anglija krāja spēkus. Krāja nesteidzoties, it kā paverdzinātā Eiropa visus šos gadus nevaidētu zem hitleriskā jūga, it kā nebūtu nāvīgas, nepieredzēti spriegas cīņas pret hitlerisko Vāciju padomju—vācu frontē, it kā mūsu tauta neciestu milzīgus zaudējumus.

Un nu tagad, kad kara iznākums jau bija skaidrs, viņi beidzot izšķīrās par otrās frontes atklāšanu.

Sabiedroto karaspēka pirmajam ešelonam izdevās nostiprināties krastā, tomēr tālāka virzīšanās apstājās. Placdarmu, ko bija paredzēts radīt operācijas otrajā dienā, izdevās izveidot tikai nedēļas beigās, apvienojot visus piecus desanta izcelšanas iecirkņus. Līdz jūnija beigām sabiedroto karaspēks pavirzījās uz priekšu tikai 50 kilometrus, paplašinādams placdarmu līdz 100 kilometru platā frontē. Lai no placdarma sāktu uzbrukumu zemes iekšienē, amerikāņu un angļu karaspēkam bija vajadzīgs vēl viens mēnesis.

Uzbrukums sākās 25. jūlijā un norisa samērā sekmīgi. Pēc vācu aizsardzības pārraušanas amerikāņi ieņēma visu Bretaņas pussalu, bet pēc tam kopā ar angļu un kanādiešu ekspedīcijas armiju sakāva hitleriešu armiju grupas «Rietumi» galvenos spēkus. Augusta beigās sabiedrotie, saņemot aktīvu atbalstu no franču Pretošanās kustības vienībām, ieņēma visu Francijas ziemeļrietumu daļu, bet pēc tam arī citus valsts apgabalus.

Izņēmums bija vienīgi svarīgā ostas pilsēta Serbūra Kotantēnas pussalā. To bloķējošā 9. kājnieku divīzija velti centās pārraut pretinieka aizsardzību. Citas amerikāņu un angļu divīzijas, iebrūkot Francijas iekšienē, jau sen bija aizgājušas uz priekšu, bet 9. divīzija vēl joprojām mīdījās pie Serbūras. Tā cieta ievērojamus zaudējumus, it īpaši no aviācijas, tajā skaitā arī no savējās, jo amerikāņu pozīcijas bija cieši pievirzījušās vācu aizsardzībai, bet sadarbība ar aviāciju bija organizēta slikti. Un amerikāņu bumbas krita uz savu kareivju galvām. Rezultātā, pēc tā paša ģenerāla Bredlija vārdiem, «kopš tā laika līdz pat kara beigām par vienu no 9. kājnieku divīzijas tradīcijām kļuva īpašas bailes no aviācijas».

Vienlaikus ar uzbrukuma attīstīšanu Francijā sākās angļu un amerikāņu karaspēka virzīšanās uz priekšu Itālijā. 1944. gada maijā tas ieņēma Romu un, pretinieku vajādams, sasniedza līniju Ravenna—Bergāma. Šeit uzbrukums apsīka un tika pārtraukts līdz nākamā gada pavasarim.

Sabiedroto panākumus izšķiroši ietekmēja tas, ka šajā laikā Sarkanā Armija izvērsa spēcīgu uzbrukumu visā padomju—vācu frontē. Tā atbrīvoja Baltiju, pēc ta#m

Jasu—Kišiņevas operācijā sagrāva vācu fašistiskā karaspēka dienvidu grupējumu, iesoļoja Rumānijā un Bulgārijā. Padomju karaspēks guva izšķirošus panākumus Karpatu, Belgradas un Budapeštas virzienā, sāka Ceho-slovakijas atbrīvošanu.

Ciezdami milzīgus zaudējumus Austrumu frontē, hitlerieši nevarēja atvilkt no šejienes pat nelielu karaspēka daļu. Bet arī ar tiem spēkiem, kas bija rietumos, viņiem izdevās ne vien apturēt amerikāņu un angļu karaspēka virzīšanos uz priekšu, bet arī dot spēcīgu triecienu viņu pozīcijām Ardēnos. Vācieši šeit pārrāva sabiedroto fronti un atsvieda tos atpakaļ 90 un vairāk kilometru.

īpaši dabūja ciest 1. amerikāņu armijas karaspēks, ko komandēja ģenerālis Kērtnijs Hodžess. Trieciena smaili hitlerieši vērsa pret amerikāņu 106. kājnieku divīzijas pozīcijām. Divu triju stundu laikā divīzija pazaudēja visu tehniku un tika pilnībā izsista no ierindas. Divi tās pulki bija aplenkti un kapitulēja. Pēc tam tāds pats liktenis piemeklēja 28. kājnieku divīziju.

Hitleriešus nekas nevarēja apstādināt. Plaši kļuva zināma tā saucamā «gaļas maltuve Malmedī», kur tika zvēriski noslepkavoti kāda amerikāņu artilērijas diviziona 146 kareivji un virsnieki, kas bija ielenkti un padevušies gūstā vācu karavīriem. Kad amerikāņi atgriezās, viņi šeit atrada veselu kalnu zvēriski izķēmotu liku.

Hitleriešu armijas daļas centās attīstīt panākumus. Visi amerikāņu virspavēlniecības mēģinājumi atjaunot stāvokli nedeva nekādus rezultātus. Pretinieka virzīšanos mazliet aizkavēt izdevās tikai 7. bruņutanku un 101. gaisa desanta divīzijai. Tomēr stāvoklis kļuva katastrofāls.

Stāvokli Rietumu frontē glāba tikai jauns Sarkanās Armijas uzbrukums Austrumu frontē, kas bija sācies pirms laika. Padomju Augstākā virspavēlniecība, atbildot uz sabiedroto izmisīgajiem lūgumiem, 1945. gada janvārī, ievērojami ātrāk par nospraustajiem termiņiem, izvērsa uzbrukumu visā līnijā no Baltijas līdz Karpatiem. Liela kauja bija Vislas—Oderas operācija, kas noveda pie Polijas ievērojamas daļas atbrīvošanas.

Ienaidniekam doto triecienu efekts tūlīt pat atsaucās Rietumu frontē. Vācu pretuzbrukums Ardēnos ātri apsīka un drīz vien pavisam apstājās. «No paša sākuma nolemti neveiksmei sava atklāti avantūristiskā rakstura dēļ,» teikts «īsajā ASV armijas vēsturē», «šie vācu draudi pilnībā izgaisa. Bet kopā ar tiem izgaisa arī amerikāņu vīzdegunība, mūsu iedomība un pašapmierinātība.

Mēs ar samulsumu un kaunu atcerējāmies neseno paniku, to noskaņojumu, kas radās, kad vācu radio bazūnēja par uzvarām, bet mūsu štābi klusēja, it kā ūdeni mutē ieņēmuši ... Satricinājums, ko mēs tajās dienās izjutām, un pavēlniecības nenoteiktība, ar kuru iepazināmies, vēl ilgi paliks mūsu atmiņā un ne reizi vien vēl figurēs kareivju sarunās.»

1944. gadā, izmantodami labvēlīgi izveidojušos situāciju, amerikāņu bruņotie spēki guva ievērojamus panākumus Klusajā okeānā. Tad jau ASV bija šeit izveidojušas ievērojamu pārsvaru pār pretinieku, it īpaši jūras kara spēkos un aviācijā.

1943..—1944. gadā amerikāņu flotes ierindā stājās «Iowa» tipa modernie līnijkuģi, lidmašīnu bāzes triecien-kuģi un palīgkuģi, kreiseri, eskadras mīnukuģi un fregates, zemūdenes, desantkuģi un citi kuģi. To lielākā daļa darbojās Klusajā okeānā. Šeit atradās arī jūras kājnieku galvenie spēki, vairākas lielas aviācijas vienības.

Pēc Saipanas, Tinianas, Guamas, Palau salu ieņemšanas amerikāņi ievērojami pietuvojās Filipīnām un pašai Japānai. 1944. gada 15. jūnijā amerikāņu smagie bumbvedēji pirmo reizi uzlidoja Japānas pilsētām. Novembrī šie reidi ieguva sistemātisku raksturu. To objekti bija gandrīz visas lielās Japānas pilsētas, Tokiju ieskaitot. Pie tam tika lietots daudz degbumbu, kas Japānas pilsētās, kur ļoti daudz ēku bija vieglas, pārlieku sablīvētas bambusa būves, kur nebija ūdensvada un citu cīņas līdzekļu pret uguni, izraisīja iznīcinošus ugunsgrēkus un radīja lielus upurus civiliedzīvotāju vidū.

1944. gada 20. oktobrī amerikāņu karaspēks izcēlās Filipīnās. Par pirmā desanta vietu tika izraudzīta Leites sala, ko aizstāvēja viena japāņu divīzija — 24 tūkstoši cilvēku. Amerikāņi šeit izcēla divus korpusus, un tomēr kaujas par salu ilga vairāk nekā divus mēnešus. Japāņu karaspēkam izdevās sekmīgi izmantot reljefu. Viņi labi manevrēja ar kaujas spēkiem un artilērijas uguni, ātri mainīja prettrieciena rajonus un virzienus. Zināma loma japāņu karaspēka izturībā bija arī psiholoģiskajam faktoram. Japāņu armijas 24. kājnieku divīzija, kas atradās Leitē, amerikāņu armijā bija pazīstama ar iesauku «miesnieki no Bataanas». Šī divīzija bija tā, kas 1942. gada aprīlī cīnījās pret amerikāņu karaspēku, kurš Bataanas pussalā bija atspiests pie jūras, un pēc tam pieņēma tā kapitulāciju, bet pēc kauju izbeigšanas nodarbojās ar gūstekņu «šķirošanu» un konvojēšanu uz

nometnēm. Pie tam divīzijas kareivji un virsnieki izrādīja cietsirdību un vandālismu pret sagūstītajiem amerikāņiem.

Japāņu virspavēlniecība, zinādama par amerikāņu «īpašajiem rēķiniem» pret šo un dažām citām savas armijas divīzijām, iedvesa kareivjiem, ka ikvienā kaujā ar pretinieku viņiem jācīnās līdz nāvei, līdz pēdējam, jo, lūk, vienalga glābiņa nevienam nebūs. Japāņu priekšniekiem šādi iedarboties uz kareivjiem palīdzēja amerikāņu propaganda, kā arī tie nevajadzīgas cietsirdības un zvēriskas izrēķināšanās akti, ko izdarīja amerikāņi ar viņu rokās nonākušajiem japāņu kareivjiem.

1948. gadā Amerikas Savienotajās Valstīs nāca klajā Normana Meilera romāns «Kailie un mirušie». Tā autors kara gados dienēja aktīvās armijas daļās, piedalījās karadarbībā Filipīnās, bija Japānā. Viņš labi izpētīja amerikāņu kazarmas ikdienu, tās iemītnieku tikumus un paražas, ne reizi vien frontē un pēc kara viņam bija iespējas vērot kareivju uzvedību. Meilera romānā pastāstīts arī par izrēķināšanās gadījumiem, ko amerikāņi sarīkoja pret gūstā kritušajiem japāņiem. Lūk, viens piemērs: «...vads nonāca pļaviņā. Visapkārt bija klusu, spīdēja mēness. Sis mēmais skaistums nekādi nesaderējās ar atbaidošo, šķebīgo smaku, kas burtiski neļāva elpot. Riebumu valdīdami, kareivji piegāja pie dažiem apdegušiem tankiem, kas melnēja klajumā. Uz mašīnu bruņām un blakus tām gulēja nogalinātie japāņi. Arī nedaudz iesāņus bija redzami līķi. Piesieti kokam, mirušie japāņi šūpojās virvēs. Vienam bija sagraizīta visa seja, no krūtīm rēgojās līdz pašam rokturim ietriektais durklis, otrs «lūkojās» uz pasauli tukšiem, asiņainiem acu dobumiem, trešajam kāds bija nogriezis ausis un lūpas, un līķis bija atņirdzis zobus baismīgā smīnā.

— Mūsējie pastrādājuši, — klusu teica Vilsons. Pārējie klusēja.»

Bet, lūk, kā Meilers apraksta citas metodes, kas tika praktizētas amerikāņu karaspēkā. «... Krofts apsēdās un aizsmēķēja cigareti .. . Galahers apsēdās blakus un uzmeta skatienu japāņu kareivim.

— Nobeigsim viņu un iesim, — viņš negaidīti izgrūda.

— Nesteidzies, — maigi sacīja Krofts.

Bet japānis it kā saprata, par ko viņi runā, pēkšņi noslīga ceļos, sāka raudāt un lūgties viņus spalgā balsī. Viņš lūdzoši stiepa rokas pret viņiem, bet pēc tam tās

nevaldāmi dauzīja pret zemi, it kā zaudējis cerības, ka viņu sapratīs .. .

Krofts turpināja cieši pētīt japāni... Viņu uztrauca kaut kāda spēcīga nepabeigtības sajūta ...

Krofts palūkojās uz savu cigareti un impulsīvi pastiepa to japāņu kareivim ... Kareivis kāri ievilka dūmus, bet izdarīja to mehāniski. Krofts, paņēmis šokolādes tāfelīti, sniedza to japāņu kareivim. Tas ieurbās viņā ar jautājošu skatienu. Krofts parādīja japānim, ka vajag ēst... Kareivis atvēra iesaiņojumu un izņēma šokolādi.

Krofts turpināja pārbaudoši raudzīties japānī. Pār kareivja seju tecēja prieka asaras ... Viņš sēdēja zem koka un smaidīja. Šajā brīdī Krofts uzmeta automātu un nomērķēja viņam galvā. Japānis neizpratnē blenza uz seržantu. Viņš nespēja pat mainīt sejas izteiksmi, kad jau atskanēja šāviens un viņa pierē parādījās tumšs, asiņains plankums. Kareivis noliecās uz priekšu, bet pēc tam bez dzīvības novēlās uz labajiem sāniem. Viņa sejā palika smaids, taču tagad tas šķita muļķīgs.»[30]

Kaujas Filipīnās turpinājās. Japāņu karaspēks izmisīgi^30pretojas. Šajās kaujās, sevišķi darbībā pret amerikāņu floti, viņi ļoti plaši izmantoja lidmašīnas, ko pilotēja lidotāji nāvinieki, tā saucamie kamikadzes. Viņu uzbrukumu rezultātā sabiedrotie, izceļot desantu Leites salā, zaudēja vairākus kuģus, to skaitā smagos kreiserus «Honolulu> un «Australia».

Tomēr japāņu garnizoni jau bija nolemti bojāejai. Amerikāņi ieņēma salu pēc salas. Ievērojamu palīdzību viņiem sniedza filipīniešu partizāni, vietējās atbrīvošanās vienības, pretošanās kustības pagrīdes armijas daļas — «hukbalahap».

1945. gada sākumā amerikāņu uzbrukums Japānai vēl vairāk pieņēmās spēkā. Japāņi nevarēja likt pretī pietiekami daudz spēka, it īpaši uz sauszemes. Ievērojama viņu karaspēka daļa joprojām bija sasaistīta Mandžūrijā.

1945. gada februārī amerikāņu desanta spēki pēc sīvām cīņām ieņēma Ivodzimas salu. Šeit esošie aerodromi ļāva ievērojami pastiprināt gaisa uzlidojumus Japānai. 1. aprīlī sākās Okinavas salas ieņemšanas operācija.

Izcelšanās Okinavā bija vislielākā amerikāņu bruņoto spēku desantoperācija Klusajā okeānā. Desantā tika iedalīti vairāk nekā 450 tūkstoši kareivju un virsnieku, bet šīs gandrīz pusmiljonu lielās armijas pārsviešanai tika izmantoti vairāk nekā 1200 transportkuģi un desantkuģi. Armijas darbību nodrošināja apmēram 100 kaujas kuģi un 600 lidmašīnas. Desantnieki ilgi un rūpīgi gatavojās operācijai, slīpēja visus tās elementus, detalizēti izpētīja izsēšanās rajonus un sektorus.

Tomēr operācija norisinājās ļoti sasprindzināti. Desant-daļas cieta ievērojamus zaudējumus: pēc oficiālajiem datiem, tie pārsniedza 38 tūkstošus cilvēku, no tiem aptuveni 7100 kareivju un virsnieku tika nogalināti. Bez tam bija lieli zaudējumi ārpus kaujas lauka — vairāk nekā 26 tūkstoši militārpersonu.[31]

Lielus zaudējumus pie Okinavas cieta amerikāņu flote — tika nogremdēti 36 un bojāti 164 kuģi, to skaitā vairāk nekā 20 lidmašīnu bāzes kuģi, līnijkuģi un kreiseri. Vislielākos zaudējumus nodarīja japāņu kamikadzes, kas uzlidoja vairāk nekā 1900 reizes.

Okinavas krišana krasi pasliktināja Japānas stāvokli. Vairumu uzlidojumu Japānas pilsētām tagad veica ne tikai smagie bumbvedēji B-29, bet arī vidējā rādiusa darbības lidmašīnas.

* Sabiedrotajiem ievērojami uzlabojās arī situācija Eiropā. Padomju Bruņotie Spēki, pabeigdami hitleriskās armijas sagrāvi, jau bija atbrīvojuši Poliju, iznīcinājuši ievērojamu ienaidnieka grupējumu Austrumprūsijā, atnesuši brīvību Ungārijai un Čehoslovakijai, iesoļojuši Austrijā. Tā rezultātā ievērojami atslāba hitleriešu pretošanās angļu un amerikāņu armijām rietumos. Sabiedrotie guva iespēju ievērojami paātrināt virzīšanos pretinieka teritorijas iekšienē. Viņi forsēja Reinu, iegāja Rūras baseinā, bet 1945. gada aprīļa beigās nonāca pie Elbes. Šeit pie Torgavas pilsētas notika padomju karaspēka sastapšanās ar 1. amerikāņu lauka armijas avangardu.

Padomju Armijas kaujas ceļš bija citādāks. Tuvodamās Berlīnei, tā sastapās ar izmisīgu ienaidnieka pretošanos,' kas šeit bija sakoncentrējis apmēram miljonu karavīru un diezgan daudz tehnikas. Taču nekāds spēks jau vairs nevarēja apstādināt padomju karaspēku. Smagās kaujās tas pārrāva pēdējo ienaidnieka aizsardzības valni un ieņēma galvaspilsētu — Berlīni. Drīz vien tika pabeigta Cehoslovakijas un Austrijas atbrīvošana.

1945. gada 9. maijs iegāja vēsturē kā uzvaras diena pār hitlerisko Vāciju. Taču otrais pasaules karš vēl nebija beidzies. Tālajos Austrumos cīņu turpināja imperiālistiskā Japāna, kuras spēki kaut gan bija iedragāti, tomēr nebūt ne izsmelti.

Amerikāņu aviācijas uzlidojumi Japānas salam, zemūdeņu un kuģu darbība piekrastes tuvumā, sabiedroto karaspēka sekmīgā darbība Birmā, Indonēzijā un Indoķīnā aizvien vairāk sarežģīja Japānas stāvokli, kaut arī kopumā neatrisināja jautājumu par uzvaru.

... 1945. gada 5. augustā visiem amerikāņu kuģiem un zemūdenēm, kas atradās Japānas salu tuvumā, tika pavēlēts steidzami pārtraukt visu kaujas darbību un atiet okeānā. īpaši tika aizliegts tuvoties Honsju salas dienvidrietumu da|ai tuvāk par 200 jūdzēm, kā arī Kjusju un Sikoku salai. Pagāja dažas stundas, un no amerikāņu kara aerodromiem Mariānas salās vairākās grupās gaisā pacēlās smagie bumbvedēji B-29. Sakārtojušies kaujas ierindā, «lidojošie cietokšņi» uzņēma kursu uz Japānu. Ierindas vidū atradās lidmašīna, ko sauca «Enola Gay». Sai apkalpei uzdevumu personiski bija devis Amerikas Savienoto Valstu gaisa kara spēku stratēģiskās aviācijas komandieris ģenerālis Spātss. Savukārt ģenerālis pavēli bija saņēmis tieši no prezidenta Harija Trumena. Par to, kas tas par uzdevumu, zināja tikai daži cilvēki Amerikas Savienotajās Valstīs. Lidotāji, kas atradās lidmašīnā, bija pārliecināti, ka pilda parasto kaujas uzdevumu. Neparasta bija tikai viena bumba, kas izskatījās daudz varenāka nekā citas bumbas. Tā bija atombumba.

Pēc dažu stundu lidojuma bumbvedēji pietuvojās Japānas piekrastei. Te viņi sadalījās un grupās devās uz iepriekš noteiktiem mērķiem. Lidmašīna ar skaisto sieviešu vārdu devās uz Hirosimas pilsētu. Bija pavēlēts nomest bumbu kravu tieši uz šo pilsētu.

Hirosima netika uzskatīta par sevišķi svarīgu mērķi. Tāpēc tās tuvumā gandrīz nebija pretgaisa aizsardzības līdzekļu. Amerikāņu lidmašīna aplidoja vienu apli, pēc tam — otru apli. Saskaņā ar pavēli tā riņķoja maksimālā augstumā. Pēc tam tika nomesta bumba. Tā krita lejā, bet lidmašīna, krasi pagriezusies, ātri attālinājās no mērķa. Arī tas bija noteikts pavēlē.

Tajā laikā Hirosima vēl gulēja. Vairāk nekā trīssimt tūkstošu tās iedzīvotāju neko nezināja par draudošajām briesmām. Septiņdesmit pieci tūkstoši hirosimiešu tā arī neko neuzzināja. Viņi gāja bojā tajā brīdī, kad virs pilsētas sprāga amerikāņu bumba. Aizgāja bojā no acumirklī uzliesmojušas, visu pārogļojošās briesmīgas uguns, no

varenā sprādziena viļņa. Pilsēta faktiski tika noslaucīta no zemes virsas, tā pārvērtās milzīgā ugunsgrēkā, liesmojošā ellē. Milzīgā sprādziena atblāzma un ugunsgrēks bija redzami desmitiem kilometru tālu. Kādas amerikāņu zemūdenes komandieris, kas atradās atklātā jūrā vairāk nekā 150 kilometrus no Japānas piekrastes, tajā rītā ziņoja vienības štābam, ka «viss horizonts rietumos it kā uzliesmoja».

Pēc trim dienām otra atombumba tika nomesta uz japāņu pilsētu Nagasaki. Tās trotila ekvivalents bija divas reizes lielāks nekā bumbai, ko nometa uz Hirosimu. Rezultātā arī postījumi Nagasaki bija daudz lielāki.

Sājos divos uzlidojumos tika nogalināti un sakropļoti ceturtdaļmiljona iedzīvotāju. Sī barbariskā ļaundarība neizrietēja ne no kādām kara prasībām un kaujas rakstura apsvērumiem. Tās nolūks bija iebiedēt citas valstis un tautas ar amerikāņu varenību. Tas bija viens no pirmajiem bēdīgi slavenās ASV reakcionāro aprindu «atom-diplomātijas» soļiem, kas vērsts pret mieru mīlošajiem spēkiem un pirmām kārtām pret Padomju Savienību. Pasaules reakcija vienmēr saskatīja tajā savu «ienaidnieku numur viens» un pret to veica naidīgus pasākumus pat tajos gados, kad PSRS un ASV atradās kaujas savienībā, bija partneri antihitleriskajā koalīcijā. Pēc angļu profesora Bleketa vārdiem, atombumbu sprādzieni virs Hiro-simas un Nagasaki «bija nevis otrā pasaules kara pēdējais militārais akts, bet pirmais diplomātiskā aukstā kara akts pret Krieviju».

Jau tajās dienās Hirosimas un Nagasaki traģēdiju pasaule novērtēja kā briesmīgu noziegumu, kas apzināti vērsts pret mierīgajiem iedzīvotājiem. Pat daži ASV augstāko politisko un militāro aprindu pārstāvji nosodīja šo aktu. Nesen mirušā prezidenta Rūzvelta tuvākais padomnieks admirālis Viljams Legijs rakstīja: «Liekot lietā atombumbu pirmie, mēs nolaidāmies līdz morālajam līmenim, kas raksturīgs viduslaiku barbariem.»

Sī barbarisma sekas manāmas pat mūsdienās. Apmēram pusmiljons japāņu saņēma dažādas atomradiācijas devas, tūkstošiem cilvēku vēlāk mira ar staru slimību, desmitiem tūkstošu bērnu uz visu mūžu zaudēja veselību, kļuva par kropļiem un invalīdiem. Bet amerikāņu propaganda šo cietsirdīgo aktu centās iztēlot gandrīz vai par izšķirošo, nokautējošo sitienu japāņu militārismam. Pentagona izdotā aviācijas rokasgrāmata «Air officer’s guide» pat apgalvo, it kā «Japānas bezierunu kapitulācija, kas

notika bez sabiedroto karaspēka iebrukšanas tās teritorijā, bez lieliem cilvēku, kuģu un lidmašīnu zaudējumiem, bija tiešas un svarīgas atombumbas pielietošanas sekas».

Patiesībā viss bija savādāk. Mītu par japāņu pilsētu atombombardēšanas izšķirošo nozīmi noraida pat paši amerikāņu ģenerāļi. Tā, piemēram, Eizenhauers vēlāk rakstīja, ka «šī bombardēšana bija absolūti nevajadzīga un sabiedrotajiem nedeva nekādu atvieglojumu». Tāds pats viedoklis bija arī ģenerālim Dž. Māršalam, admirālim E. Kingam un citiem. Arī pēc tās karš būtu turpinājies vēl daudzus mēnešus, ja nebūtu citu, izšķirošu notikumu.

Rīkodamās saskaņā ar sabiedroto valstu valdību galvu Potsdamas konferences lēmumiem, godīgi pildīdama savu sabiedrotā pienākumu, Padomju Savienība 1945. gada 9. augustā pieteica karu Japānai. Padomju Bruņotie Spēki īsā laikā sagrāva kaujas visspējīgāko un vissagatavotāko Japānas sauszemes karaspēka grupējumu — Kvantunas armiju Mandžūrijā, atbrīvoja Ķīnas ziemeļaustrumu daļu, Korejas ziemeļu daļu, Dienvidsahalīnu, Kuriļu salas. Šī sekmīgā darbība stimulēja ievērojamu nacionālās atbrīvošanās kustības pieaugumu Dienvidaustrumu Āzijā un citos rajonos.

Velti buržuāziskā propaganda un vēstures falsifikatori pūlas iztēlot, it kā šai Padomju Savienības akcijai nebūtu bijis būtiskas nozīmes kara iznākumā pret imperiālistisko Japānu un it kā bez visa tā Japānas dienas jau bijušas skaitītas. Apmelotāju apgalvojumus atmasko to cilvēku paziņojumi, kas tajā laikā atradās visaugstākajos ASV militārajos posteņos. Ģenerālis Dž. Māršals, kurš tolaik bija ASV armijas štāba priekšnieks, rakstīja, ka «krievu iestāšanos karā pret Japānu var uzskatīt par izšķirošu akciju, kas piespieda Japānu kapitulēt». Pat tāds nikns antikomunists un antisovetists kā V. Cērčils atzina: «Būtu liela kļūda domāt, ka Japānas likteni izlēma atombumba ... Japānas kapitulāciju acīmredzot forsēja Krievijas iestāšanās karā.»

1945. gada 2. septembrī uz amerikāņu līnijkuģa «Missouri», kas eskadras pavadībā iegāja Tokijas līcī, notika Japānas kapitulācijas akta parakstīšanas ceremonija. Sešus gadus ilgusi, tautu bruņotā cīņa pret vācu fašismu un japāņu militārismu beidzās ar antihitleriskās koalīcijas spēku uzvaru.

ASV bruņotie spēki otrā pasaules kara gados bija svarīga antihitleriskās koalīcijas sastāvdaļa. Nejūtot tās grūtības un likstas, ko nācās izciest citām zemēm, pirmām

kārtām Padomju Savienībai, Amerikas Savienotās Valstis varēja samērā mierīgos apstākļos izvērst savu kara rūpniecību, mobilizēt un sagatavot lielus karaspēka kontingentus. Tieši bruņotajos spēkos kara gados dienēja vairāk nekā 12 miljoni amerikāņu. Vairāk nekā miljons no tiem bija nēģeri.

Amerikas Savienoto Valstu armijā bija izvērstas 89 divīzijas, saformēti lieli kara aviācijas un jūras kara flotes spēki, jūras kājniekus ieskaitot. Pēc vēsturnieku un ekonomistu aprēķiniem, otrais pasaules karš Savienotajām Valstīm izmaksāja apmēram 350 miljardus dolāru.

Kara gados ASV federālā valdība asignēja lielus līdzekļus aviācijas, kuģu būves, metalurģijas un citu militāras nozīmes uzņēmumu celtniecībai, subsidēja kapitālistiskās firmas, pazemināja tām nodokļus, piešķīra citus atvieglojumus. Izmantodami to, ka ievērojamas amerikāņu tautas masas uzskatīja šo karu par taisnīgu un atbalstīja valdību, lielie kapitālistiskie monopoli krasi palielināja darbaļaužu ekspluatāciju, lai pēc iespējas izdevīgāk izmantotu kara konjunktūru. Sešos kara gados (1940—1945) šie monopoli piesavinājās 58,7 miljardus dolāru tīras peļņas — gandrīz piekto visu milzīgo līdzekļu daļu, kas skaitās izlietoti karā. Šī summa par 36 miljardiem dolāru pārsniedz amerikāņu monopolistiskā kapitāla ienākumus, kas iegūti iepriekšējos sešos (1934—1939) gados. Sevišķi pieauga to monopolu peļņa, kas bija tieši iesaistīti kara rūpniecībā un bija kara resora piegādātāji. Sabiedrība «General Electric» kara gados palielināja savu peļņu astoņas reizes, lidmašīnu būves firma «United Aircraft» — desmit reizes, bet «Dugtas Aircraft» — trīspadsmit reizes. Rekordu uzstādīja sabiedrība, kas būvēja bumbvedējus B-29, — «Boeing Aircraft Company». Tās tīrie ienākumi šajā periodā pieauga ... 110 reizes.

Karš ne tikai palīdzēja amerikāņu monopoliem iedzīvoties milzīgā virspeļņā. Tas deva tiem iespēju sekmīgi cīnīties pret saviem kapitālistiskajiem konkurentiem, sarīkot sevišķi plašos mērogos ekonomiskas sazvērestības un intrigas, nodarboties ar rūpniecisko spiegošanu. Zināmi ne mazums gadījumu, kad dažādi pavēlniecības pārstāvji vai štāba darbinieki, plānojot kaujas operācijas, apšaudīšanu, bombardēšanu, orientējās pirmām kārtām nevis uz militāro nepieciešamību vai mērķtiecību, bet uz firmu, sabiedrību, monopolu interesēm, ar kuriem viņus saistīja dažnedažādas saites un kuru uzplaukumā viņi bija personiski ieinteresēti. To sekmēja tas, ka kara laikā bru-

rioto spēku augstākajās instancēs bija ļoti daudz tiešu monopolu ielikteņu, kas bija iesaukti karadienestā un ar protekciju palīdzību iekārtojušies siltās vietiņās.

«Volstrīta kapitālisti,» kā rakstīja viens no ASV Komunistiskās partijas dibinātājiem — Viljams Fosters, «savos centienos iznīcināt fašismu otrā pasaules kara gados neaizgāja tālāk kā pirmā pasaules kara gados, kad viņi cīnījās par to, lai «padarītu visu pasauli drošu demokrātijai». Gan vienā, gan otrā karā viņiem priekšplānā bija tikai viņu pašu imperiālistiskās intereses. Otrajā pasaules karā viņu tiešais ienaidnieks, pret kuru viņi cīnījās, bija nevis vācu fašisms, bet viņu varenais sāncensis — vācu imperiālisms; taču sevišķi naidīgi viņi izturējās pret Padomju Savienību. Kas attiecas uz fašismu, tad viņi paši bija inficēti ar tā indi un negribēja, lai karš to iznīcina.»[32]

Bet, ja monopolistiem, ASV lielajam biznesam karš nesa rūpniecisku uzplaukumu, pasūtījumu pieaugumu, peļņas palielināšanos, zināmu darbaļaužu cīņas atslābumu, tad vienkāršo amerikāņu lielākajam vairākumam, tāpat kā citu zemju tautām, tas atnesa ievērojamas grūtības un zaudējumus. Tiesa, uz amerikāņu pilsētām nekrita bumbas, iedzīvotāji nepazina gaisa trauksmes un ugunsgrēkus, neizjuta to, ko nācās izbaudīt citām tautām, ko sevišķi smagi nācās pārdzīvot padomju ļaudīm. Taču arī amerikāņu tauta karā nesa upurus. Ne mazums ģimeņu kļuva bārās, tūkstošiem cilvēku — kropļi.

Pēc ASV militārā resora oficiālajiem datiem, kara gados tika nogalināti un nomira no ievainojumiem 291 557 amerikāņi. Bez tam ārpus kaujas laukiem tika zaudēti 113 842 armijas un flotes karavīri. Ievainoto skaits sasniedza 670 tūkstošus cilvēku.

Sie zaudējumi nekādi nav salīdzināmi ar tiem zaudējumiem, ko cieta Padomju Savienība. Visā savā vēsturē, visos karos, kuros ASV piedalījušās laikposmā no 1775. līdz 1955. gadam, tās kaujas laukos zaudējušas apmēram 1 miljonu 130 tūkstošus cilvēku. Tas ir mazāk par automobiļu katastrofās bojā gājušo amerikāņu skaitu laikā no 1900. līdz 1955. gadam.

Otrajā pasaules karā ASV bruņotie spēki ieguva ievērojamu kaujas pieredzi. Tie veica daudzas lielas kombinētas operācijas, no kurām nozīmīgākās bija izcelšanās Normandijā, Itālijā, Ziemeļāfrikā, desanti dažās Klusā

okeāna salās. Lielu pieredzi ieguva jūras kara flote un gaisa kara spēki.

Kara gaitā zināma ASV armijas un flotes personālsastāva daļa karoja ar entuziasmu, atbalstīja antihitleriskās cīņas taisnīgos mērķus. To zināmā mērā sekmēja tas, ka masveida mobilizācijas apstākļos valdošās aprindas un virspavēlniecība nevarēja un arī necentās nodrošināt tik stingru bruņoto spēku izolāciju kā miera laikā un bija spiesta mazliet paplašināt personu ar progresīviem uzskatiem un pārliecību iekļūšanu armijā un flotē.

Daudzi no viņiem sevi teicami parādīja kaujās, saņēma valdības apbalvojumus, tika paugstināti dienesta pakāpē.

Tūdaļ pēc kara reakcionārie spēki, militāristi centās pēc iespējas ātrāk atbrīvoties no tādiem kareivjiem un virsniekiem. Un turpmākajos gados amerikāņu armijā un flotē ne reizi vien tika izdarītas politiskas tīrīšanas — tā saucamās «raganu medības». Tikai laikposmā no 1949. līdz 1954. gadam vien pēc politiska rakstura apsvērumiem no ASV bruņotajiem spēkiem tika atbrīvoti 590 virsnieki un virsdienesta seržanti, galvenokārt kara veterāni.

Otrais pasaules karš bija mūsu laikmeta vislielākā traģēdija. Tas atnesa cilvēcei ciešanas, kas nekad neizzudīs no tautu atmiņas. Taču karš atnesa ne tikai smagus pārbaudījumus. Tas parādīja visai pasaulei to cilvēku vareno vienības spēku, kuri enerģiski cīnījās pret šausmu un tumsas spēkiem, parādīja padomju tautas varonību un neuzvaramību, tās izšķirošo ieguldījumu uzvarā.

Sajūsmu par Padomju Savienības varoņdarbu izteica ASV prezidents Franklins D. Rūzvelts, valsts sekretārs kara gados E. Stetiniuss un citi ievērojami amerikāņi. Dž. Deiviss, ASV vēstnieks Maskavā otrā pasaules kara gados, savā grāmatā «Mūsu parāds padomju sabiedrotajiem» rakstīja: «Ne tikai viņu armija, bet visa tauta cīnījās ar milzīgu varonību un neredzētu pašaizliedzību. Viņu vīrišķība un varonība radīja sajūsmu visos godīgajos cilvēkos pasaulē. Viņu varoņdarbs ir visspilgtākā lappuse cilvēces cīņas vēsturē par brīvību un dzīvos gadsimtos. Mēs lepojamies ar to, ka varam runāt par tādu tautu un tās vadītājiem kā par saviem sabiedrotajiem.»

Reakcionārās aprindas Rietumos un buržuāziskā historiogrāfija dara visu, lai falsificētu otrā pasaules kara vēsturi, mazinātu tajā Padomju Savienības un tās Bruņoto Spēku lomu, un, otrādi, dara visu, lai parādītu izdevīgā gaismā ASV un citu antihitleriskās koalīcijas buržuāzisko valstu armijas un flotes ieguldījumu.

Raksturīgi, ka amerikāņu historiogrāfija šajā sakarībā saņēma pat tiešus Baltā nama norādījumus — 1950. gada decembrī prezidents H. Trumens ar īpašu vēstījumu griezās pie amerikāņu vēsturnieku asociācijas. Tajā bija uzsvērts: «Amerikāņu vēsturnieku darbam ir kolosāla nozīme cīņā pret komunismu, palīdzot valdībai iemūžināt un interpretēt tās politiku.»

Pēckara periodā Rietumos tika izdots daudz darbu, kas propagandēja amerikāņu un angļu ieguldījumu uzvarā pār «ass» valstīm. Šī cildināšana notiek, vienlaikus mazinot padomju ieguldījumu, ignorējot mūsu panākumus un sasniegumus. Amerikāņu vēsturnieka un publicista H. Boldvina grāmatā «Zaudētās un uzvarētās kaujas», piemēram, uzskaitītas vienpadsmit lielākās otrā pasaules kara kaujas, kuras, pēc šī speciālista domām, izšķīrušas kara iznākumu. Sarakstā figurē tikai viena kauja padomju—vācu frontē: Staļingradas kauja, un arī tā nolikta vienā rindā ar amerikāņu operāciju Klusajā okeānā — Taravas atola ieņemšanu. Ne vārda nav teikts par kaujām pie Maskavas, Kurskas lokā, Kaukāza priekškalnēs, Baltkrievijā, pie Vislas, Oderas, Pomerānijā un Austrumprūsijā, par Budapeštu, Prāgu, Berlīni. Par «izšķirošām kaujām» pasludinātas amerikāņu flotes jūras kaujas pret japāņiem pie Midvejas salas un sabiedroto izsēšanās Normandijā.

Rietumu lasītāju pastiprināti pārliecina par sabiedroto aviācijas gaisa uzlidojumu Vācijai un Japānai, ASV kara rūpniecības un ieroču piegāžu Eiropai, to skaitā arī Padomju Savienībai, «izšķirošo nozīmi». Netiek aizmirstas, protams, leģendas par «krievu ģenerāli salu», par «necaurejamām krievu stepēm», kas it kā izspēlējušas ļaunu joku ar vācu tehniku.

Daži sevišķi nikni antisovetisti aizrunājas pat tik tālu, ka apšauba vispār visu ASV un Anglijas valdošo aprindu politisko kursu attiecībā pret Padomju Savienību kara gados. Amerikāņu vēsturnieks B. Rasels savā grāmatā «Vēl neskaidras briesmas», kas nāca klajā 1972. gadā, rakstīja: «Piedalīdamies šajā karā, ASV faktiski neko neieguva starptautiskā politiskā plāksnē. Gluži otrādi, tās pat zaudēja, jo, palīdzot Padomju Savienībai, sekmēja komunistiskās ideoloģijas nostiprināšanos un izplatīšanos. Tajā pašā laikā nacisms kā ideoloģija Amerikas Savienotajām Valstīm būtu bijis daudz mazāk bīstams.» Grūti kaut ko piebilst pie tādiem zaimojošiem paziņojumiem.

... Sis «muzejs» atrodas amerikāņu jūras kājnieku galvenā mācību centra teritorijā Kuontiko pilsētiņā, Virdžī-nijas štatā. Tas izvietots centra pasniedzēja majora Herolda Slekuma mājas pagrabā. Tas ir populārs zināmas daļas virsnieku, viņu ģimenes locekļu, dažu atbraucēju vidū. Faktiski tas nav muzejs, bet gan liela privātkolek-cija, kas pieejama apmeklētājiem. Majors to vāc jau sen, kādus divdesmit gadus. Vāc, viņa vārdiem runājot, ar godbijību, nežēlojot ne spēkus, ne līdzekļus. Bet esot sācis, kā viņš atceras, ar sīkumiem, nejaušiem atradumiem. Pēc tam iededzies, sācis pirkt eksponātus, kur vien varējis, izlūdzies, mainījies ar tādiem pašiem kolekcionāriem, dedzīgiem krājējiem, jo, par laimi, viņu patlaban Amerikā neesot nemaz tik maz. Un tā 1979. gadā, kad bija sakrājies pietiekami daudz materiālu, viņš nolēmis atvērt muzeju, lai savus dārgumus nodotu publikas apskatei.

Katru, kas ieiet «Majora Slekuma memoriālajā muzejā» (tā rakstīts uz plāksnītes, kas piestiprināta pie ieejas), sagaida ražena ... esesieša figūra melnā formas tērpā, tērauda bruņucepurē un ar automātu «šaušanas gatavībā». Nacista figūra, kas izgatavota no papjēmašē dabiskā lielumā, izskatās visai draudoša. Vēl jo vairāk tāpēc, ka to no visām pusēm ielenc citi hitleriskā vērmahta arsenālu atribūti. Pagraba sienas rotā nacistu kāškrusta karogi, esesiešu un gestapoviešu formas tērpi. Pie vienas sienas novietots liels plaukts ar dažādiem fašistiskās armijas ieroču paraugiem. Turpat uz grīdas stāv balsta ložmetējs — priekšmets, ar kuru muzeja saimnieks īpaši lepojies (stāsta, ka tas savā laikā atvests no Austrumu frontes). Spilgti apgaismotajās vitrīnās ir desmitiem nacistu nozīmju, emblēmu, medaļu. Pašā vidū uz melna samta spilventiņa nolikts nacistu «dzelzs krusts ar šķēpiem».

Jūras kājnieku majors Slekums nav tikai fašistisko re-gāliju dedzīgs kolekcionārs. Viņš ir sens un uzticams nacisma pielūdzējs, kurš atdevis šai, pēc viņa paša izteicieniem, «dedzīgajai aizrautībai» visu savu dzīvi. Un ne tikai fašisma pielūdzējs, bet arī tā ideju propagandē-tājs. Viņa «muzejā» bieži pulcējās domubiedri, kādu nav mazums Kuontiko un citos garnizonos. Šeit viņi «atklāti apmainās domām» (tā raksta militārais laikraksts «Navy Times», kas veltījis profašistiskajam majoram un viņa kolekcijai veselu lappusi ar fotogrāfijām), aplūko nacistu regālijas, apspriež to vēsturi, pārstāsta fašistiskā reiha vadoņu biogrāfijas. Visdīvainākais turklāt ir tas, ka laikraksts, vēstīdams par šādām lietām, Slekuma «dedzīgajā aizrautībā» neredz nekā nosodāma. To neuztrauc tas, ka, būdams tādas valsts pilsonis, kas karojusi pret nacismu (turklāt — virsnieks, jaunatnes audzinātājs), viņš jau sen kļuvis par pārliecinātu fašistu, cilvēknīdēju ideju pro-pagandētāju. Ar pārliecību var teikt, ka majors Slckums ir kļuvis par tiešu to cilvēku mantinieku Amerikas Savienotajās Valstīs, kas otrā pasaules kara gados atklāti iestājās par nacisma atbalstīšanu, no visiem kaktiem klaigāja par to, ka Amerika «nekaro ar tiem, ar kuriem vajādzētu». Šodien viņi dara visu, lai par katru cenu reabilitētu nacismu un tā barvežus, izveidotu Hitleram un viņa kliķei mocekļa oreolu. Šie cilvēki visā nopietnībā apgalvo, ka hitlerieši dedzināja, nogalināja, noslaucīja no zemes virsas pilsētas un ciematus tikai «maldīšanās dēļ».

Jau daudzus gadus, pēdējos it īpaši, Savienoto Valstu grāmatnīcu letes burtiski pārpildītas ar literatūru (amerikāņu un tulkoto), kurā visādi cildināts nacistiskais reiTis un tā vadoņi. Lielos metienos citu darbu vidū tika izdoti tādi, ja tos tā var saukt, darbi kā «Ādolfa Hitlera dzīve un nāve», «Nacistiskās Vācijas uzplaukums un bojāeja», «Šis drausmīgais SS karaspēks». Vairākos izdevumos tika laista klajā trakā fīrera grāmata «Mana cīņa».

Militārisma plosīšanās, kas pastiprinās Amerikas Savienotajās Valstīs, visnegantākā antikomunisma propaganda, neapvaldītais rasisms ir laba barotne ultralabējo uzskatu un noskaņojumu izplatībai, atklātai to profašis-tisko tumsoņu stimulēšanai, kas tērpjas «īstenā amerikā-nisma» aizstāvju togā.

Tagad amerikāņu pilsētās samērā bieži var novērot, kā, bungu rīboņai skanot, pa ielām maršē nekaunīgi smīnoši zeļļi hitleriešu «trieciennieku» brūnajās uniformās ar nacistiskiem karogiem un emblēmām rokās. Daudzi nes stekus, sitamos riņķus un citus ieročus. Tas ir gadījumam,ja sašutušie garāmgājēji centīsies dot pretsparu profašistis-kajiem nešķīsteņiem. Šie tipi brūnajos kreklos ir fašistiskās partijas kaujinieki, kura darbojās Amerikas Savienotajās Valstīs, izveidota pēc hitleriešu parauga jau pirms, otrā pasaules kara un saucas «Amerikāņu nacistu partija». Nacisti Amerikas Savienotajās Valstīs izdod savu žurnālu «Trieciennieks» un iespiež laikrakstu «Baltā Vara». 1978. gada jūlijā Sanfrancisko tika pat atvērta «specializēta» grāmatnīca, kas nosaukta Rūdolfa Hesa, viena no hitleriskā reiha vadītājiem, vārdā. Tajā plašā sortimentā bija izdevumi par hitlerismu un rasismu, dažāda antikomunistiskā un pretpadomju literatūra. Interesanti atzīmēt, ka tajā laikā, kad ar ASV aizsardzības ministra lēmumu ir oficiāli aizliegts amerikāņu kazarmās «ienest, lasīt un izplatīt» jebkuru literatūru, kas iekļauta «komunistisko un graujošo izdevumu» speciālajos sarakstos (par amerikāņu komunistu avīzes «Daily World» lasīšanu kareivim draud tribunāls un katorgas cietums), «Trieciennieks», «Baltā Vara» un tiem līdzīgus izdevumus karavīriem lasīt atļauts un tie brīvi tiek izsūtīti militārpersonām pasūtītājiem.

Fašisms, tāpat kā rasisms un citas cilvēknīdēju koncepcijas un strāvojumi, jau sen un brīvi eksistē amerikāņu kazarmā. Presē, piemēram, bieži tiek ziņots par plašu nacistiskās partijas šūniņu un atsevišķu aktīvistu darbību dažādos armijas un flotes garnizonos. It īpaši tā izplatīta amerikāņu karaspēkā, kas atrodas Rietumvācijā, kur fašistiskos zeļļus, kas ieradušies no ASV, sirsnīgi uzņem vietējie domubiedri neonacisti. Laikraksts «Overseas Weekly» rakstīja, ka Amerikāņu nacistu partijas šūniņas ir visos Amerikas Savienoto Valstu armijas garnizonos Vācijas Federatīvajā Republikā. To biedri regulāri tiekas ar «vācu kolēģiem», nodarbojas ar nacistisko vadoņu grāmatu studēšanu, ieskaitot Hitlera grāmatu «Mana cīņa». Laikraksts publicēja arī vairākas intervijas ar šo šūniņu vadītājiem, to skaitā ar «partijas galvenā vadošā orgāna armijā» locekli seržantu Peisu. Starp citu, viņš laikraksta korespondentam pastāstīja kā noslēpumu, ka viņa domubiedri jau noturējuši savu armijas kongresu, intensīvi vervē jaunus biedrus, izvērš jaunas organizācijas daļās un apakšvienībās.

Tas viss, protams, amerikāņu pavēlniecībai ir zināms. Taču tā, pēc visa spriežot, uz nacistu partijas darbību armijā raugās caur pirkstiem. Izmantodami tamlīdzīgu iecietību, profašistiskie zeļļi no virsnieku un seržantu vidus valkā pie formas tērpiem kāškrusta nozīmītes, izkar dienesta telpās un dzīvojamās istabās nacistiskos karodziņus, emblēmas, fašistisko vadoņu portretus. Un ne tikai to. Laikraksts «International Herald Tribune» paziņoja, ka aviācijas bāzē Reina-Maina, kas atrodas Vācijas Federatīvajā Republikā, divi virsnieki sardzes maiņas laikā atļāvās reglamentā paredzētā sveiciena vietā «apmainīties ar nacistisko sveicienu «Heil Hitler» stilā». Daļas komandieris, to uzzinājis, tikai viegli norājis zeļļus par «nevietā izdarītu joku».

Jāteic, ka hitleriešu pēctečiem amerikāņiem labi klājas ne tikai daļās, kas dislocētas Rietumvācijā. Analoģiska situācija ir arī dažos garnizonos Amerikas Savienotajās Valstīs. Kādā no armijas laikraksta «Stars and Stripes» numuriem tika ziņots par nacistu «balto pilsoņu partijas» šūniņu darbību 25. divīzijas daļās, kas atrodas Havaju salās. Nedaudz agrāk laikraksts «Overseas Weekly» rakstīja par šīs partijas vietējā «koordinatora» lielo aktivitāti ASV Klusā okeāna flotes galvenajā jūras un kara hāzē Sandjego (Kalifornijas štats). Tas bija atvaļinatais jūras kājnieku seržants Džeralds Smits. Sarunā ar laikraksta korespondentu šis rūdītais nacists visādi cildināja •hitlerismu, lielījās, ka viņa domubiedri «drīz savāks spēkus un tad nu enerģiski tiks galā ar visādiem liberāļiem nodevējiem, sados komunistiem, pāršķels galvu ikvienam, kurš uzdrošināsies runāt pretī».

Galējās reakcijas, fašistu un neonacistu intrigu pastiprināšanās Amerikas Savienoto Valstu bruņotajos spēkos ir visai tipiska parādība mūsdienu Amerikā. Protams, fašisti, rasisti, visvisādi «trakie» — tā nav amerikāņutautas īstenā seja. Un viņu nav nemaz tik daudz, lai varētu sagādāt lielas briesmas. Taču šo spēku rindas Amerikā nepārtraukti aug un iegūst aizvien lielāku ietekmi. Jādomā, ka ne jau nejauši tagad ar šovinistiskām runām uzstājas itādi rūdīti «vanagi» kā Bārijs Goldvoters un Henrijs Džeksons. Viņi aicina Amerikas Savienoto Valstu kongresu «nekādā gadījumā neattīstīt kontaktus ar komunistiem», veic graujošu darbību pret attiecību uzlabošanu starp ASV un Padomju Savienību.

Daži augstākie Pentagona darbinieki iet vēl tālāk. Viņi, piemēram, pieprasa (kā trīsdesmitajos gados to darīja Hitlers) domāt «nevis par sviestu, bet par lielgabaliem». Citiem vārdiem sakot, ar fašistiskām idejām saindēti, šie augsti stāvošie Pentagona darbinieki pastiprināti, reāli gatavojas karam pret sociālisma zemēm.

Pagājuši gandrīz četri gadu desmiti kopš tā laika, kad antifašistiskās koalīcijas valstis, kuru vidū izšķiroša loma bija Padomju Savienībai, sagrāva hitlerisko Vāciju un imperiālistisko Japānu. Bet tagad Amerikas Savienotajās Valstīs ir ne mazums cilvēku, to skaitā arī augstākajās sfērās, kuri gribētu to aizmirst. Viņi visādi izkropļo priekšstatu par otro pasaules karu, tā gaitu un iznākumu. Kaut ko falsifikatori ir sasnieguši. Ne velti miljoniem amerikāņu liels atklājums bija filma par padomju tautas Lielo Tēvijas karu, ko demonstrēja Amerikas Savienoto

Valstu televīzijā ar nosaukumu «Nepazīstamais karš». Taču pat vislielākie apmelotāji nav spējīgi mazināt mūsu tautas varoņdarbu, noslēpt no cilvēces-vēsturisko patiesību par tās lomu fašisma un militārisma melno spēku sagrāvē.

«Sājā karā, kas bija visasiņainākais un vispostošākais-karš visā cilvēces vēsturē,» teikts grāmatā «Padomju Savienības Lielais Tēvijas karš. 1941—1945»,- «Padomju Savienība nosargāja sociālistiskos iekarojumus un savu progresīvo sabiedrisko iekārtu; padomju cilvēki, dzīvību nežēlodami, aizstāvēja savu brīvību un neatkarību ... ASV un Anglijas reakcionāro aprindu cerības, ka Padomju Savienība smagajā karā tiks novārdzināta, ekonomiski un politiski novājināta, izrādījās nepamatotas... Padomju Savienība bija galvenais, izšķirošais spēks, kas noteica otrā pasaules kara gaitu un iznākumu.»[33]

Atzīmēdami savus sasniegumus un ieguldījumu uzvarā pār kopējo ienaidnieku, mēs pienācīgi novērtējam arī sabiedroto lielvalstis, to tautas un bruņotos spēkus. Mums ir sveši centieni mazināt citu nopelnus un ieguldījumu. Uzvara pār vācu fašistiskajiem iebrucējiem tika gūta ar daudzu tautu kopīgām pūlēm. Kara gaitā izveidojās spēcīga antihitleriskā koalīcija. Nopietnus triecienus ienaidniekam deva Rietumu sabiedroto armijas, drosmīgi cīnījās Polijas, Čehoslovakijas, Dienvidslāvijas sabiedrotais, karaspēks, Pretošanās kustības dalībnieki. Taču tieši padomju tauta un tās varonīgā armija iznesa galveno kara smagumu, tām bija izšķīrēja loma uzvarā pār hitlerisko Vāciju, bet pēc tam arī pār militāristisko Japānu.

ASTOTĀ NODAĻA NO «AUKSTĀ» KARA LĪDZ AGRESSJAI

1948. gada 18. aprīlī Itālijā pēc tās pasludināšanas par republiku vajadzēja notikt pirmajām vispārējām parlamenta vēlēšanām. Valsts pārdzīvoja smagas un sarežģītas dienas — reakcija, kas pēc fašistiskā režīma likvidācijas un Itālijas izstāšanās no kara bija pieklususi, atkal sāka pacelt galvu.

Uz vēlēšanu dienu situācija bija nokaitusi līdz baltkvēlei. Ievērojama daļa iedzīvotāju, it īpaši mietpilsoniskie slāņi, atradās spēcīgā buržuāziskās propagandas ietekmē. Tās uzskati lielākoties bija veidojušies reakcionārās katoļu baznīcas — Vatikāna ietekmē, Vatikāna, kurš pilnībā kalpo prettautiskiem spēkiem.

Priekšvēlēšanu cīņā aktīvi piedalījās itāliešu tautas progresīvie spēki, kas fašistiskā terora laikā un kara gados vadīja Pretošanās kustību, sekmēja sabiedroto karaspēka panākumus valsts atbrīvošanā un, pateicoties tam, ievērojami cēla savu autoritāti iedzīvotāju vidū. Viņiem bija iespēja veikt ievērojamu pretdarbību buržuāzijai, klerikāļiem, muižniekiem un to līdzskrējējiem, izjaukt reakcijas plānus iekarot kundzību valstī.

Buržuāzija meklēja iespējas savu pozīciju nostiprināšanai, meklēja spēkus, uz kuriem varētu balstīties cīņā pret "tautu. Izrādījās, ka tāds spēks ir amerikāņu karaspēks un flote.

Naktī uz 18. aprīli ASV 6. operatīvās flotes kaujas kuģi, kas pastāvīgi atradās Vidusjūrā kopš otrā pasaules kara beigām, pietuvojās Itālijas krastiem. Lidmašīnu bāzes kuģis «Midway», kreiseri «Providence», «Portsmouth», «Little Rock», eskadras mīnukuģi, sardzes kuģi un palīg-kuģi iegāja ostās vai nostājās reidā Neapolē, Dženovā, Livornā, Mesīnā, Palermo, Tarantā un citās pilsētās. No kuģiem krastā tika izceltas jūras kājnieku apakšvienības, flotes policija, izkrauti bruņutransportieri un džipi ar ložmetējiem. Rītausmā šos spēkus demonstratīvi izveda Itālijas pilsētu ielās un laukumos. No lidmašīnu bāzes kuģiem un krasta bāzēm gaisā pacēlās desmitiem amerikāņu lidmašīnu, kas rēkdamas drāzās pār Romu un citām Itālijas pilsētām.

Atklāta bruņotā šantāža nospēlēja savu lomu, tā zināmā mērā atbalstīja reakciju un palīdzēja tai iegūt vēlēšanās nelielu pārākumu. Pie varas nākusī reakcionāru un klerikāļu valdība (turpmākajos gados tās pēcteči izdarīja visu, lai neļautu valstij attīstīties pa demokrātijas ceļu) pārvērta to par īstu Savienoto Valstu «jaunāka partneri». Itālija piešķīra savu teritoriju un svarīgākās ostas Pentagona agresīvajām bāzēm, atļāva savā zemē turēt ārvalstu karaspēku. Tas nebija pirmais un nepavisam ne pēdējais gadījums, kad ASV bruņotie spēki pēckara gados tika izmantoti, lai īstenotu Vašingtonas pret-tautiskos plānus.

Otrā pasaules kara gaitā, kā zināms, amerikāņu sauszemes karaspēks, jūras un aviācijas spēki atradās daudzu valstu teritorijā. Daudzās no tām tika ierīkotas kara bāzes un atbalsta punkti, uzbūvēti aerodromi, poligoni, noliktavas, arsenāli, tika izveidoti ieroču, munīcijas, tehnikas krājumi.

So zemju tautas masas atbalstīja sabiedroto armiju darbību cīņā pret fašistisko karaspēku. Tā bija Itālijā, Francijā, Holandē un Beļģijā, aukstajā Islandē un karstajā Āfrikā, Filipīnās un Taizemē, Dienvidkorejā un Klusā okeāna salās. Ievērojami sabiedroto bruņoto spēku kontingenti atradās Vācijas un Japānas teritorijā.

Karš beidzās, bet amerikāņu valdošās aprindas nesteidzās samazināt savu karaspēku šajās zemēs un sūtīt kareivjus un matrožus uz dzimteni. Un arī paši karavīri ne sevišķi ilgojās pēc mājām. Svešā zemē viņi dzīvoja labi. Kareivji un virsnieki — jenkiji, izmantodami atkarīgo valstu grūto ekonomisko stāvokli, «taisīja biznesu». Viņi spekulēja ar valūtu, pārdeva iedzīvotājiem medikamentus un pārtiku, ko bija nozaguši noliktavās vai lēti nopirkuši garnizona veikalos. Par iegūto naudu varēja izklaidēties, žūpot un ālēties, jo militārā policija uz uzvarētāju izdarībām skatījās caur pirkstiem, bet vietējai varai nebija nekādu tiesību.

Pavēlniecība, izturoties iecietīgi pret kareivju un virsnieku uzvedību, tomēr centās uzturēt nepieciešamo kaujas gatavību savā karaspēkā. Garnizonos un daļās notika dažādas mācības, tika organizētas pārbaudes un skates, veco paraugu ieroči nomainīti pret jauniem ieročiem.

Okupācijas karaspēks tika apgādāts ar visjaunāko tehniku. Amerikas Savienotajās Valstīs, neraugoties uz to, ka karš bija beidzies, kara rūpniecība tika saglabāta augsta līmenī, gadu no gada auga asignējumi bruņotajiem .•spēkiem. Netika iznīcināti arī amerikāņu un angļu kara-spēka rokās nokļuvušie trofejieroču krājumi. Tie tika rūpīgi novietoti noliktavās, kontrolēti un apsargāti. īpaši daudz tādu noliktavu tika izveidots Vācijas Rietumu okupācijas zonās. Sākumā tās apsargāja sabiedroto armiju kareivji, pēc tam sardzes rotas, kas tika saformētas no bijušajiem vācu kareivjiem.

Eiropa, kas vēl pavisam nesen dzīvoja priecīgā uzvaras pār fašismu gaisotnē un ilga miera gaidās, aizvien spēcīgāk sāka izjust «aukstā kara» griezīgo vēju, kura spēcīgās brāzmas nāca no Atlantijas okeāna viņas puses.

Termins «aukstais karš» plaši iesakņojas, pateicoties Rietumu propagandas pūlēm, kas 1946.—1947. gadā ar šo terminu raksturoja starptautisko situāciju, kura bija izveidojusies ASV, Anglijas un citu valstu reakcionāro spēku centienu rezultātā nepieļaut dažādas sabiedriskās iekārtas valstu mierīgu līdzāspastāvēšanu. «Auksta kara» politika reducēja uz nulli tos zināmos savstarpējās izpratnes un sadarbības panākumus, ko otrā pasaules kara gados bija sasniegušas antihitleriskās koalīcijas valstis. «Aukstā kara» politika veda uz saspīlējuma palielināšanos starptautiskajās attiecībās un priekšnoteikumu radīšanu agresijas izraisīšanai pret Padomju Savienību un citām mieru mīlošām zemēm.

«Aukstā kara» politika praksē izpaudās agresīvos militāros imperiālistu blokos, bruņošanās drudzī, atom-šantāžā, kara. histērijā, amerikāņu un citu bāzu izvēršanā svešā teritorijā, kā arī starptautisko ekonomisko sakaru un diplomātisko attiecību dezorganizācijā. Vienlaikus «aukstais karš» nozīmēja arī iekšējās reakcijas uzbrukumu Amerikas Savienotajās Valstīs un citās zemēs, tautas brīvību apspiešanu tajās, rīdīšanas un terora pastiprināšanu pret visiem progresīvajiem spēkiem un pirmām kārtām komunistiskajām partijām.

ASV militārā spiediena rezultātā Itālijā pie varas nāca reakcionārie spēki. Liela loma amerikāņu militāristiem bija grieķu tautas atbrīvošanās cīņas apspiešanā. Amerikāņu divīzijas, kas kopš 1945. gada atradas Dienvidkorejā, «nodrošināja» augstāko valsts pilnvaru nodošanu tiešajam Vašingtonas ieliktenim Li Sin Manam. «Dienvidkorejas valsts,» vēlāk rakstīja pazīstamais amerikāņu komentētājs V. Lipmans, «tika nodibināta ar amerikāņu ieročiem, to aizsargā amerikāņu varenība un uztur amerikāņu subsīdijas.»

Amerikāņu karaspēks tieša prettautisko spēku aizstāvja lomā sevi parādīja arī Ķīnā. 1945. gadā izsēdināti uz Ķīnas cietzemes ar ieganstu sniegt «palīdzību» tur esoša japāņu da|u atbruņošanā, ASV armijas un flotes spēki (kopskaitā vairāk nekā 110 tūkstošu vīru) bija čankaišistu kliķes militāras atbalstīšanas instruments tās cīņā par varu.

Vašingtonas reakcionārās aprindas atklāti uzņēma kursu uz jauna kara gatavošanu, 1947. gada martā prezidents Trumens griezās pie kongresa ar vēstījumu, kurā visa PSRS politika, mūsu panākumi, demokrātisko spēku uzvaras citās zemēs tika iztēlotas kā tiešs drauds Savienotajām Valstīm un visai «brīvajai pasaulei». Šis vēstījums, kas vēlāk ieguva nosaukumu «Trumena doktrīna»,, bija signāls antikomunistiskās histērijas un «aukstā kara» jaunam kāpinājumam. Krasi palielinājās amerikāņu militārās piegādes Eiropas un Āzijas reakcionārajiem režīmiem, to skaitā Turcijai un Grieķijai, tika veikti pasākumi, lai nostiprinātu imperiālisma pozīcijas Tuvajos Austrumos un citos rajonos.

«Trumena doktrīna» ievērojami pasliktināja politiska klimatu pasaulē. Svarīga loma šajā kampaņā bija arī bēdīgi slavenajai «palīdzības sniegšanas programmai ārvalstīm», kas kļuva plaši pazīstama kā «Māršala plāns» (pēc tās radītāja — ASV valsts sekretāra_ vārda). Tā bija imperiālistiska programma, kā pastiprināt amerikāņu kapitāla ekonomisko un politisko kundzību no tā atkarīgās zemēs.

Zināmā mērā šīs imperiālisma prettautiskās politikas likumsakarīgs rezultāts bija tas, ka ASV ietekmē un ar aktīvu līdzdalību tika izveidots agresīvais^ Ziemeļatlanti-ias bloks — NATO. Līgums par šīs militārās savienības radīšanu tika parakstīts Vašingtonā 1949. gada 4. aprīlī.

Sameistarojušas bloku, ASV valdošas aprindas un Pentagons nodrošināja tajā sev vadošos amatus visos orgānos. Pēc līguma parakstīšanas amerikāņu reakcija izdabūja caur kongresu «likumu par militāro palīdzību» valstīm — bloka dalībniecēm, kā arī dažām Eiropas, Āzijas un Latīņamerikas valstīm. Aiz «palīdzības» izkārtnes notika atkarīgo zemju un marionešu režīmu apbruņošana. Tika formētas karaspēka daļas cīņai pret progresīvajiem spēkiem un nacionālās atbrīvošanas kustību, vakti speķī jauniem agresijas aktiem. Šim pašam mērķim tika veltītas un izveidotas vēl vairākas imperiālistu agresīvās militārās savienības — SEATO, CENTO, ANŽUS un citas.

«Aukstā kara» politika pasauli aizvien vairāk bīdīja uz jauniem nopietniem sarežģījumiem. Arvien bīstamākas kļuva starptautiskās reakcijas provokācijas, saspīlējums sasniedza ievērojamus apmērus. Imperiālisti ieturēja kursu uz tiešu agresiju pret miera un demokrātijas nometni, ko vadīja Padomju Savienība; viņi bija gatavi pāriet no «aukstā kara» uz bruņotu uzbrukumu.

Reakcionāro spēku plāniem nebija lemts piepildīties. Galvenais iemesls tam bija Padomju Savienības un brālīgo sociālistisko valstu pieaugusī varenība, revolucionāro spēku pastiprināšanās visā pasaulē, kā arī Vašingtonas aprēķinu nepamatotība par monopolu vai pat izšķirošu pārsvaru kodolieroču jomā. Padomju atomieroču un kodoltermisko ieroču sekmīga izmēģināšana pārliecinoši parādīja visai pasaulei, ka šantāžas un draudu politika pret Padomju Savienību un sociālistisko sadraudzību nedos tās organizatoriem vēlamos rezultātus, nepalīdzēs tiem piepildīt senlolotos sapņus par pasaules kundzību. Arī aprēķini par ASV «neievainojamību» izrādījās nepamatoti, tāpat tas, ka jauna pasaules konflikta gadījumā tām izdosies izvairīties no triecieniem pa savu teritoriju.

Visi šie un citi faktori lika Vašingtonai mainīt atsevišķas spēkā esošās militārās doktrīnas tēzes. Bet tās būtība, protams, palika nemainīga, tāpat kā nemainīga ir imperiālisma daba, prettautiskie mērķi un ieceres.

Situācija, kas bija izveidojusies pasaulē, nepārtrauktā spēku maiņa par labu demokrātijas un sociālisma nometnei, lika ASV valdošajām aprindām un militārajai virspavēlniecībai drudžaini meklēt jaunus ceļus savas politikas īstenošanai. Neatteikdamies no politikas galvenajiem mērķiem, tās centās pirmām kārtām nostiprināties svarīgākajos pasaules rajonos, nostiprināt savus placdarmus atkarīgās zemēs, apspiest nacionālās atbrīvošanās cīņu un masu revolucionārās akcijas. Sājā situācijā priekšplānā aizvien vairāk izvirzījās ierobežotie jeb lokālie kari, «netiešā» agresija, «klusā» iespiešanās.

1950. gada jūnijā Dienvidkorejas marionešu armijas virspavēlniecība pēkšņi uzsāka masveida karaspēka pār-dislokāciju. Vislielākajā slepenībā viena divīzija pēc otras tika izvestas no pastāvīgās atrašanās vietas un ešelonos un automašīnās pārsviestas uz jaunām pozīcijām. Pārvietošanās virziens bija apmēram viens — uz ziemeļiem, uz 38. paralēli, aiz kuras atradās sociālistiskās valsts — Korejas Tautas Demokrātiskās Republikas teritorija. Jūnija vidū pie robežas jau bija koncentrētas apmēram 10 dienvidkorejiešu divīzijas — amerikāņu apbruņotās un apmācītās lisinmaniešu armijas labākās vienības. Ne viens vien desmits miljonu dolāru, kas tika saņemti no Amerikas Savienotajām Valstīm, tika izlietots,, lai zem militārās «palīdzības» izkārtnes pārvērstu Dienvidkorejas karaspēku par reālu agresīvu spēku.

Naktī uz 25. jūniju dienvidkorejiešu divīzijas tumsas aizsegā pienāca pie robežas, bet līdz ar rītausmu sāka virzīties uz ziemeļiem.

Pirmo agresora triecienu saņēma KTDR Tautas armijas robežapsardzības karaspēks. Kaujas tūlīt pat iedegās visas 38. paralēles garumā. Robežsargiem drīz vien palīgā pienāca kaujas divīziju daļas. Aprēķini par ātru Ziemeļkorejas teritorijas sagrābšanu izrādījās nepamatoti.

Atvairījušas pretinieka uzbrukumus, Tautas armijas daļas pārgāja pretuzbrukumā. Zem to triecieniem izjuka amerikāņu ģenerāļu plāni — visu marionešu armijas operāciju bija izplānojis un sagatavojis ASV bruņoto spēku štābs Tālajos Austrumos, to bija akceptējis personiski ģenerālis Makarturs. Dienvidkorejas karaspēks tajā pildīja «lielgabalgaļas» lomu. Ar tā palīdzību Pentagons cerēja īsā laikā sagrābt Korejas TDR un līdz ar to nodrošināt savas pozīcijas šajā Āzijas rajonā, tiešā Padomju Savienības un Ķīnas Tautas Republikas robežas tuvumā.

Kad izrādījās, ka dienvidkorejieši nav spējīgi izturēt Tautas armijas pieaugošo spiedienu, Vašingtona iesaistīja kaujā savus bruņotos spēkus. 27. jūnijā ASV aviācija un flote sāka bombardēt un apšaudīt KTDR pilsētas un apdzīvotās vietas. Turpmākajās dienās operācijā piedalījās jau visa 7. amerikāņu flote, kas bija pastiprināta ar kuģiem, kuri bija ātri pienākuši no Japānas, Filipīnām, Havaju salām un citiem rajoniem. Korejas ūdeņos atradās četri amerikāņu lidmašīnu bāzes kuģi, divi līnijkuģi, pieci smagie un septiņi vieglie kreiseri, apmēram simt eskad-ras mīnukuģi, fregates, desmitiem ASV jūras kara flotes palīgkuģu.

Drīz vien pēc flotes un gaisa kara spēkiem kaujas darbībā pret Tautas armiju, kuras cīņa bija taisnīga, iesaistījās arī ASV sauszemes karaspēka daļas. Viena no pirmajām kaujas uzsāka 1. amerikāņu jūras kājnieku divīzija. Sī divīzija Amerikas Savienotajās Valstīs tiek uz-skartīta par vienu no vislabāk sagatavotajām vienībām bruņotajos spēkos. Buržuāziskā prese un militāristi visādi reklamē tās kaujas ceļu un panākumus (patiesos un šķietamos), rada kareivjiem un virsniekiem īpašas slavas oreolu.

Otrā pasaules kara gados divīzija karoja Klusajā okeānā. Tā izcēlās Zālamana salās un Jaunbritānijas salā, piedalījās Peleliu un Okinavas salas ieņemšanas operācijā. Starp citu, šajā pēdējā desantoperācijā divīzija cieta zaudējumus. Tas ir rekords amerikāņu bruņotajos spēkos visā kara laikā — daži tās pulki zaudēja vairāk nekā pusi kareivju, bet viens 1. pulka bataljons zaudēja vairāk nekā 71 procentu personālsastāva.

Divīzijas garais nopelnu saraksts papildinājās ar daudzām kaujas operācijām, kurās divīzijas daļas piedalījās Ķīnā 1945.—1949. gadā, palīdzot gornindāniešiem cīnīties pret ķīniešu tautu. Divīzija ietilpa Savienoto Valstu bruņoto spēku 3. amfībiju korpusa sastāvā, kas tolaik bija iekarojis Pekinu, Tjandzinu, Czinhua un citas Ķīnas pilsētas. Tā piedalījās daudzās kaujās pret nacionālās atbrīvošanās spēkiem, veica soda operācijas, nodarbojās ar garnizona dienestu.

Un, lūk, karš Korejā. 1. jūras kājnieku divīzija pēc dažām sadursmēm ar Tautas armijas daļām tika atvilkta uz aizmuguri un pārformēta. Pēc tam tā piedalījās desantoperācijā pie Inčhonas (1950. gada septembris), karoja frontes ziemeļaustrumu iecirknī, bet novembrī pēc smagām cīņām nokļuva ielenkumā Chosinas ūdenskrātuves rajonā. Ar lielām grūtībām divīzijai izdevās izrauties no šī katla. To atvilka atpūtā un atkal pārformēja. Divīzija bija absolūti nespējīga cīnīties.

1951. gadā stāvoklis frontē amerikāņiem un viņu «sabiedrotajiem» joprojām palika visai smags. 1. jūras kājnieku divīzija no jauna tika iesaistīta kaujas darbībā. Tās rindās jau vairs nebija daudzu pieredzējušu veterānu. Sasprindzinātajās kaujās Vondžu rajonā, pie Hen-sonhončenas un pie Jangu upes divīzija atkal cieta nopietnus zaudējumus. Neveiksme to piemeklēja arī 1952. gada janvārī, kad tai kopā ar citām amerikāņu armijas vienībām un «sabiedroto» daļām vajadzēja pārraut Tautas armijas aizsardzību un virzīties uz ziemeļiem. Tas bija pēdējais amerikāņu mēģinājums gūt militāru uzvaru. Tā izgāšanās, kā arī visas imperiālistu organizētās Korejas avantūras izgāšanās piespieda amerikāņus sēsties pie sarunu galda, atzīt savu sakāvi un piekrist demokrātiskās sabiedrības prasībām izbeigt karu.

Operācijas, kurās piedalījās ASV 1. jūras kājnieku divīzija, zināmā mērā ir tipiskas visai amerikāņu armijai Korejā 1950.—1953. gadā. Tās bija smagas kaujas pret enerģisku, par savas lietas taisnīgumu pārliecinātu un tāpēc īpaši nelokāmu pretinieku.

Karš Korejā ir kaunpilna lappuse Amerikas Savienoto Valstu vēsturē. Tā bija tieša agresija pret mieru mīlošu tautu, tiešs militārs atbalsts bankrotējušajai Li Sin Mana kliķei, kam nebija nekāda atbalsta tautā un kas centās ar amerikāņu durkļu un lielgabalu palīdzību sagrābt visu Koreju. Agresija beidzās ar pilnīgu krahu. Neraugoties uz citu imperiālistisko valstu un pirmām kārtām Anglijas atbalstu, ASV izrādījās nespējīgas sasniegt savus mērķus un atrisināt «Korejas problēmu» militārā ceļā.

Amerikāņu bruņotajiem spēkiem bija ievērojams skaitlisks pārsvars pār Tautas armiju. Tomēr viņi nespēja gūt panākumus. Caur un cauri avantūristiskā, bezpcrspektīvā agresija Korejā neiemantoja plašu ASV iedzīvotāju slāņu atbalstu un izpratni. Un tas būtiski ietekmēja amerikāņu kareivju izturēšanos un attieksmi pret šo «netīro karu». Vairākums karoja bez entuziasma, savus pienākumus pildīja formāli.

«Bezgalīgās atiešanas un atkāpšanās, kas izraisīja izmisumu un grūtsirdību, atkāpšanās, kuras mijās ar centieniem pavirzīties uz priekšu un ar neveiksmīgiem pretuzbrukumiem, nesolīja kareivjiem nekā laba, nedeva viņiem cerības uz labu perspektīvu. Kareivji cīnījās un mira par to, lai iekarotu kaut kādu pauguru vai noturētu kalnu pāreju, jau iepriekš zinot, ka zaudējums var izvērsties par nelaimi, bet panākums nenesīs galīgo uzvaru, jo aiz šī paugura būs vēl viens paugurs, bet aiz pārejas — jauna pāreja. Karš mūsu armijai pārvērtās par neko, kļuva tikai par dubļiem un sniegu, sniegu un dubļiem,» — tā sava karaspēka noskaņojumu tajā periodā raksturo «īsā ASV armijas vēsture».

Amerikāņu armija šajā karā cieta ievērojamus zaudējumus. Pēc speciāliem acīm redzami samazinātiem datiem, ASV Korejā zaudēja 157,5 tūkstošus cilvēku. Vairāk nekā 20 tūkstošu cilvēku padevās gūstā. Lieli bija tehnikas zaudējumi. Kaujas darbībā bojājumus ieguva līnijkuģis «New Jersey», kreiseri «Saint Paul» un «Juno»y vairāki eskadras mīnukuģi un sargkuģi. No mīnām un

krasta artilērijas uguns gāja bojā eskadras mīnukuģis «Walk», vairāki traleri un citi kuģi. Kaujas darbības laikā sakarā ar lielo sasprindzinājumu un slikto dienesta organizāciju notika lielas avārijas, kurās gāja bojā cilvēki un tika sabojāta tehnika uz kuģiem «Oriscanij», «Boxer», «Wasps», «Antietam», «Velly Forge» un citiem.

Smagās sakāves frontē, lielie zaudējumi, nespēja panākt kara iznākumu savā labā, korejiešu iedzīvotāju naidīgums daudziem amerikāņu kareivjiem radīja ne tikai apātiju un pesimismu, bet arī sevišķu rasistisku naidu pret ienaidnieku un bezjēdzīgu vandālismu. Tas viss radīja masveidīgu nepiedienīgu rīcību, vardarbību, noziegumus. Pavēlniecība to stimulēja. «Mēs esam ieinteresēti,» paziņoja amerikāņu karaspēka komandieris Korejā ģenerālis Metjū Ridžvejs, «iznīcināt pēc iespējas vairāk korejiešu.»

Amerikāņu armijas drausmīgā nežēlība Korejā satrauca visu pasauli. Interventi masveidā bombardēja mierīgos iedzīvotājus, sagrāva pilsētas, nodedzināja ciemus, plaši lietoja ķīmiskos un pat bakterioloģiskos ieročus, kas izraisīja sevišķi asu sašutumu. «...Postījumu lielākā daļa,» no Korejas rakstīja laikraksta «New York Times» korespondents Barets, «militārā ziņā nebija vajadzīga. Mierīgie iedzīvotāji, pamiruši aiz šausmām, neticēdami savām acīm, raugās uz pelnu kaudzēm, kas palikušas pāri no tā, kas vēl nesen bija mājas, skolas, veikali...»

Gandrīz pilnīgi tika iznīcinātas tādas lielas Korejas TDR pilsētas kā Vonsana, Hamhina, Hinnama; lieli postījumi tika nodarīti republikas galvaspilsētai Phenjanai.

Rupji mīdīdami kājām starptautiskās konvencijas un vienošanās, visas cilvēciskās normas, interventi izvērsa masveida teroru pret karagūstekņiem un civilpersonām, kas bija nokļuvuši viņu rokās. Par īstu «nāves fabriku» tika pārvērsta karagūstekņu nometne Kodžedo salā, kur no apsardzes patvaļas, bada un slimībām gāja bojā vairāki tūkstoši cilvēku. Par imperiālistiskās agresijas upuriem Korejā pavisam kļuva vairāk nekā 1 miljons 300 tūkstošu cilvēku.

Karš Korejā bija pirmā lielākā amerikāņu imperiālisma bruņotā agresija pēc otrā pasaules kara. Tai sekoja citas militāras provokācijas un agresīvas akcijas, jauni uzbrukumi mieru mīlošajām valstīm.

Pentagona oficiālais biļetens «Commanders Digest» 1970. gada janvārī paziņoja, piemēram, ka laikposmā no 1945. līdz 1969. gadam ASV un to bruņotie spēki deviņas reizes «tieši piedalījušies», kā Pentagona teorētiķi to liekulīgi dēvē, «krīzes situācijās», bet faktiski tā bija tieša agresija. Pēc biļetena datiem, ASV astoņas reizes «daļēji piedalījušās» kaujas operācijās un «netiešā» agresijā, sniedzot palīdzību saviem militāro bloku partneriem un reakcionārajiem režīmiem atkarīgās zemēs.

Šādas «daļējas līdzdalības» piemērs ir prezidenta Ar-bensa likumīgās valdības gāšana, ko izdarīja amerikāņu algotņi Gvatemalā 1954. gadā. ASV bruņotie spēki kaujas darbībā tieši nepiedalījās. Taču to loma kontrrevolu-cionārajā avantūrā pret Gvatemalas tautu bija izšķirošā. Ir zināms, ka visa tā saucamās «iebrukuma armijas» sagatavošana notika par amerikāņu līdzekļiem, ar amerikāņu militāro instruktoru palīdzību. Sazvērestība pret Arbensu un likumīgās demokrātiskās varas gāšana ir Pentagona un CIP roku darbs. Tā ka runas par «daļēju līdzdalību» ir tikai aizsegs, ar kuru vārdu kaujas ekvilib-risti cenšas maskēt militārās akcijas, kuras Vašingtona izdarījusi savos imperiālistiskajos nolūkos.

1956. gadā amerikāņu bruņotie spēki ar savu rīcību Vidusjūras austrumu daļā un Tuvajos Austrumos sekmēja angļu-franču-izraēliešu agresijas izraisīšanu pret arābu zemēm. Šajā karā imperiālistiskās lielvalstis centās traucēt arābiem, pirmām kārtam Ēģiptei, izraudzīties savu attīstības ceļu un veikt sociālus, ekonomiskus un politiskus pārveidojumus. Agresori pilnīgi atklāti centās sagrābt Ēģiptes teritoriju, gribēja atņemt tai Suecas kanālu un no jauna iegrūst valsti koloniālā verdzībā.

Arī šoreiz Amerikas Savienotās Valstis agresijā tieši nepiedalījās. Tomēr visiem ir labi zināms, ka tieši tās atradās pret arābu tautām vērstās sazvērestības priekšgalā, bet bruņotie spēki visādi demonstrēja savu atbalstu agresoram, izdarīja spiedienu uz arābu valstīm, traucēja mieru mīlošām valstīm sniegt palīdzību provokatoriskā uzbrukuma upuriem.

Pentagons, kā daudzos līdzīgos gadījumos, izvirzīja versiju par «nepieciešamību aizsargāt amerikāņu pilsoņu dzīvību un īpašumu» Tuvo Austrumu zemēs. Šā iegansta aizsegā ASV savilka pie Ēģiptes krastiem gandrīz visu savu 6. floti un izcēla Aleksandrijā jūras kājniekus.

Šī bīstamā rīcība tik tikko nenoveda pie nopietniem sarežģījumiem. Tikai enerģiska mieru mīlošo spēku rīcība,

Padomju Savienības stingrā pozīcija miera atjaunošanā ne|āva agresoriem īstenot savas ieceres.

1958. gada jūlijā, kad situācija Tuvajos Austrumos no jauna saasinājās, ASV uzstājās jau kā tieša agresijas dalībniece pret arābu zemēm — kopā ar angļu karaspēku Pentagona bruņotie spēki izdārīja intervenciju Libānā un Jordānijā, ieveda šo valstu teritorijā lielus sava karaspēka kontingentus.

Šoreiz Vašingtona pat neuzskatīja par vajadzīgu izdomāt kādu ticamu ieganstu, lai attaisnotu bruņoto iejaukšanos. «Libānai,» tajās dienās paziņoja oficiāls Pentagona pārstāvis, «draudēja komunisma iespiešanās briesmas. Neilgi pirms tam komunisti izcīnīja uzvaru Irākā, kas atrodas kaimiņos. Mēs nevarējām pieļaut komunistu pozīciju tālāku nostiprināšanos šajā rajonā.» Šāds nekaunīgs paziņojums atspoguļoja ASV oficiālo kursu.

Pēc Vašingtonas pavēles Pentagons izstrādāja operāciju ar koda nosaukumu «Blue Bat» — «Zilais sikspārnis». 15. jūlijā sākās intervencija. 6. flotes kuģu un aviācijas aizsegā no desanta transportkuģiem Libānas piekrastē Beirutas tuvumā tika izsēdinātas 2. operatīvās jūras kājnieku brigādes daļas, ko komandēja ģenerālis S. Veids. Viņi ieņēma placdarmu un gatavoja to papildspēku desantam, pirmām kārtām smagajai tehnikai — tankiem un kāpurķēžu bruņutransportieriem.

Pēc dažām dienām uz Libānu tika nosūtītas ASV sauszemes un gaisa karaspēka daļas, galvenokārt no 7. amerikāņu jauka armijas, kas bija izvietota Vācijas Federatīvajā Republikā. Bez tam dažas speciālvienības un daļas tika pārsviestas no Amerikas Savienotajām Valstīm.

Ekspedīcijas korpuss pārņēma savā kontrolē visas Libānas ostas, aerodromus, transportu un sakarus, sabiedriskās informācijas orgānus. Libānas reakcija ar amerikāņu palīdzību izvērsa visnegantāko savu politisko pretinieku vajāšanu. «Libāna pakāpeniski pārvērtās par otru Koreju,» rakstīja amerikāņu militārais vēsturnieks R. Heinls. «Tiesa, par Koreju tā tomēr nekļuva, taču iespējas tam bija reālas.»

Imperiālistu plānu īstenošanu traucēja mieru mīlošo spēku varenais protests un Padomju Savienības stingrā pozīcija. 1958. gada septembra beigās Pentagons bija spiests izvest savu karaspēku no Libānas un izbeigt bruņoto iejaukšanos. Taču trieciens demokrātijai šajā zemē jau bija izdarīts, un progresīvajam aprindām nacas pielikt lielas pūles, lai atjaunotu savas pozīcijas.

Sešdesmitajos gados Vašingtona atkal sāka izrādīt pastiprinātu uzmanību Tālajiem Austrumiem un Dienvidaustrumu Āzijai. Protams, ASV reakcionārās aprindas joprojām iejaucās Eiropas, Āfrikas un Latīņamerikas valstu dzīvē. Par to liecina neizdevusies intervencija pret Kubu 1961. gadā, tīkojumi Kinšasas Kongo, provokācijas pie vairāku Eiropas sociālistisko valstu robežām. Un tomēr Pentagona agresīvās politikas smaguma centrs pārvietojās uz Āziju, uz tās austrumu un dienvidaustrumu reģioniem.

Jau 1961. gadā L. Džonsons, kurš tolaik bija ASV viceprezidents, kādā no savām runām paziņoja, ka «Savienotajām Valstīm jāuzņemas vadošā loma Klusajā okeānā». Pēc diviem gadiem, 1963. gada novembrī, pēc Džona Kenedija nogalināšanas kļuvis par viņa pēcteci prezidenta amatā, Džonsons jau pilnībā formulēja tā saucamo «Āzijas (jeb Klusā okeāna) doktrīnu», kuras būtība nozīmēja to pašu formulu par «ASV apņēmību kā Klusā okeāna lielvalstij izpildīt savas saistības Āzijā».

Āzijas un Tālo Austrumu zemēs nepārtraukti auga Amerikas Savienoto Valstu bruņotie spēki, palielinājās kara bāzu skaits, aizvien lielāku aktivitāti pie svešiem krastiem parādīja «patruļlidmašīnas» un kuģi ar zvaigžņoti svītroto karogu.

ASV sāka «apgūt» arī Indijas okeāna baseinu. Amerikāņu augstākajās militārajās aprindās pat tika izvirzīts jautājums par «galēju nepieciešamību» pastāvīgi turēt Indijas okeānā tādus pašus spēkus, kas vajadzīgi šantāžai un agresijai, kā 6. flote Vidusjūrā vai 7. flote Klusā okeāna rietumu daļā. ASV Jūras kara ministrijā un jūras kara spēku galvenajā štābā tika izstrādāti detalizēti plāni šādas vienības izveidošanai, kas saņēma nosaukumu: 5. operatīvā flote. Sie plāni netika īstenoti tikai tāpēc, ka tolaik nepietika kuģu, lai nokomplektētu un militāri apgādātu jauno floti.

Tajā laikā tika ievērojami pastiprināts ASV sauszemes karaspēka grupējums Āzijā un Tālajos Austrumos. To palielināja līdz 500 tūkstošiem cilvēku. Sis karaspēks balstījās uz plašo amerikāņu kara bāzu tīklu — vairāk nekā 200 bāzēm, neskaitot simtiem dažādu mazāku objektu,, kas atradās Japānā, Dienvidkorejā, Taivanā, Filipīnās un. citās zemēs.

Precīzu šīs politikas novērtējumu deva Komunistisko un strādnieku partiju starptautiskā apspriede, kas notika Maskavā 1969. gada jūnijā. «Dienvidaustrumu Āzija un Tālie Austrumi ir viens no galvenajiem rajoniem, kur imperiālisti realizē agresijas un militāro avantūru politiku,» teikts Apspriedes Pamatdokumentā. «SEATO, ANŽUS un tā dēvēto ASV un Japānas drošības līgumu papildina tas, ka ASV bruņotie spēki faktiski okupējuši Klusā okeāna dienvidrietumu daļu un Indijas okeānu. Visa šī sistēma vispirms ir vērsta pret Āzijas sociālistiskajām valstīm, pret nacionālās atbrīvošanās kustību, pret šī rajona neitrālajām valstīm un tām valstīm, kas nav pievienojušās militāriem blokiem.»[34]

Pievēršot īpašu uzmanību Dienvidaustrumu Āzijai un Tālajiem Austrumiem, ASV reakcionārās aprindas neaizmirsa, kā jau teikts, arī citus rajonus, to skaitā arī Latīņ-ameriku. 1965. gada vasarā Dominikanas Republikā notika nacionālās atbrīvošanās revolūcija. Reakcionārā hunta tika gāzta. Prezidents Džonsons pasteidzās pasludināt šo notikumu par «komunistu saujiņas intrigām», paziņodams, ka viņi «apdraud ASV drošību», un nekavējoties nosūtīja uz Dominikanas krastiem lielgaballaivas — 2. flotes kuģus. No kuģiem tika izceltas jūras kājnieku daļas. Tām kā pastiprinājums no Amerikas Savienotajām Valstīm sāka plūst jaunas daļas. Drīz vien interventu skaitliskais sastāvs tika palielināts līdz vairākiem tūkstošiem kareivju un virsnieku. Viņi atklāti iejaucās valsts iekšējās lietās, izgaiņāja progresīvās organizācijas, arestēja to vadītājus, bet dažkārt ķērās arī pie bruņotas izrēķināšanās. Revolūcija Dominikanas Republikā tika apspiesta, un pie varas no jauna atgriezās Vašingtonas ielikteņi.

Agresijas politikas piekopšana prasīja nepārtrauktu līdzekļu palielināšanu militārajām vajadzībām, masu armijas uzturēšanai. ASV reakcionārās aprindas, monopolistiskais kapitāls un tā ielikteņi likumdevēja orgānos un valdībā šīm vajadzībām līdzekļus nežēloja. 1949. gada federālās valdības budžeta asignējumi militārā resora vajadzībām bija 13,1 miljards dolāru (apmēram 30 procenti no visiem federālā budžeta izdevumiem), bet 1953. gadā tie sasniedza jau 51 miljardu dolāru, kas veidoja divas trešdaļas no budžeta. 1961. gadā ASV izdevumi jau pārsniedza 60 miljardus un ar katru gadu turpināja augt.

Krasi palielinājās bruņoto spēku skaitliskais sastāvs. Pēc otrā pasaules kara tie tika samazināti, bet 1953. gadā atkal palielināti līdz 3,5 miljoniem cilvēku ierindā un apmēram 4 miljoniem organizētā rezervē un nacionālajā gvardē. Sauszemes karaspēkā tika izvērstas 20 kadru divīzijas un 18 atsevišķas pulku grupas, aviācijā — apmēram 100 vienības, jūras kara flotē ierindā atradās vairāk nekā 400 kuģi un trīs jūras kājnieku divīzijas.

Amerikāņu reakcija drudžainā tempā gatavojās jaunām avantūrām, visnotaļ palielināja saspīlējumu, negatīvi uzņēma ikvienu demokrātisko valstu un tautu miera iniciatīvu, jebkurus šo spēku mēģinājumus darīt galu bīstamajai konfrontācijai.

Milzīgu vērienu sasniedza imperiālistu graujošā darbība pret sociālistiskajām valstīm, pirmām kārtām pret Padomju Savienību. Ideoloģiskās diversijas, bēdīgi slavenais «psiholoģiskais karš» tika pacelts imperiālistisko lielvalstu valsts politikas rangā. 1951. gadā ASV kongress apstiprināja tā saucamo «likumu par savstarpējo drošību», kurā, starp citu, bija paredzēts izdalīt 100 miljonus dolāru graujošas darbības organizēšanai pret sociālistiskajām valstīm. Nākamajā gadā šie asignējumi tika palielināti un kopš tā laika kļuva ikgadēji.

Par ideoloģisko diversantu štābu, kas tika vērsts pret miera saglabāšanu, kļuva 1953. gadā izveidotā ASV informācijas aģentūra (USIA), kas 1978. gadā, lai vēl vairāk centralizētu un pastiprinātu starptautisko propagandu, tika pārveidota par ASV Starptautisko sakaru pārvaldi. Amerikas reakcionārās aprindas, monopolistiskais kapitāls un militāri rūpnieciskais komplekss deva tai uzdevumu maksimāli pastiprināt saspīlējumu pasaulē, censties «uzspridzināt sociālismu no iekšienes», realizēt mieru mīlošajās zemēs «kluso kontrrevolūciju». Sājā sakarā USIA vajadzēja maksimāli reklamēt amerikānisko dzīves veidu, neierobežoti apmelot sociālismu un demokrātiju, propagandēt antikomunismu. «USIA,» atzīst viens no šīs aģentūras vadītājiem T. Sorensens, «dzima «aukstā kara» viļņos.»

Pasaules reakcija, visādi izvērsdama spiegošanu pret sociālistiskajām valstīm, iesūtīja savus aģentus, vervēja nodevējus. 1960. gada maijā pasaule uzzināja par amerikāņu izlūklidmašīnām U-2, kas lido spiegošanas nolūkos. Vienu tādu lidmašīnu, ko pilotēja ASV bruņoto spēku virsnieks majors Frānsiss Pauerss, notrieca padomju zenītraķete netālu no Sverdlovskas, bet Pauerss stājās mūsu tiesas priekšā. Izmeklēšanā un tiesa spiegs atzina, ka šādi lidojumi tiek izdarīti arī virs citam zemem. Viņš apstiprināja jau zināmās ziņas par amerikāņu spiegošanas globālo raksturu, par to īpašo uzmanību, ko imperiālistiskie izlūkdienesti izrāda par PSRS un tās militāro spēku.

Tamlīdzīgas reakcionāro un prettautisko spēku darbības nopietni pasliktināja starptautisko klimatu. Situācija saasinājās dažādos pasaules rajonos. īpaši saspringta tā bija Eiropā un Tuvajos Austrumos. Aizvien vairāk sabiezēja mākoņi pār Āziju, it īpaši tās dienvidaustrumu daļu. Šeit acīm redzami brieda bīstams konflikts.

DEVĪTĀ NODAĻA PENTAGONS INDOĶĪNA

«Saskaņā ar pavēli par «drošības joslas» attīrīšanu ap Danangas bāzi tika veikta operācija, lai iznīcinātu Kan-les un Tjausonas ciematus, kas atradās piecu kilometru attālumā no šīs svarīgās bāzes un bija noderīgi partizāniem par atbalsta punktiem. Jūras kājnieku kareivji saņēma pavēli visu nodedzināt, visu iznīcināt, visus nogalināt.»

«...Vjetnamietis gāja pa dambi, ieroču viņam nebija, un tomēr man nepatika viņa izskats un es izšāvu viņam mugurā. Mēs vienmēr šaujam uz viņiem, kad redzam tos: varbūt tas viņiem liks rēķināties ar mums. Nedomājiet, ka mēs esam slepkavas. Mēs esam jūras kājnieki.»

«Kad kāds no mūsu puišiem tiek nogalināts, mēs zaudējam jebkādas jūtas un saprātu. Mēs pārstājam domāt, ka vjetkongieši ir cilvēciskas būtnes. Mums viņi nav nekas, vienkārši dzīvnieki, ko vajag iznīcināt.»

Citētie izvilkumi ņemti no dažādu laikrakstu un telegrāfa aģentūru ziņojumiem. Tie vēsta par tām briesmīgajām ļaundarībām, ko ASV bruņotie spēki izdarīja Vjetnamas zemē ilgajos agresijas un laupīšanas gados.

Karš Vjetnamā, tāpat kā visa amerikāņu imperiālisma agresija Dienvidaustrumu Āzijā, bija viena no vislielākajām bruņotajām sadursmēm pēc otrā pasaules kara. Tā bija atklāta līdz zobiem apbruņotas imperiālistiskas lielvalsts intervencija nolūkā apspiest nacionālās atbrīvošanās kustību Indoķīnā un tai piegulošajā zonā, cenšanās par katru cenu neļaut tautas masām pašām lemt savu likteni. Jau kuro reizi Vašingtona pierādīja pasaulei, ka, lai saglabātu savas pozīcijas un nodrošinātu savas imperiālistiskās intereses, tā neapstāsies nekādas vardarbības, nekādas nelikumības un patvaļas priekšā.

Vjetnamas avantūra bija viena no vislielākajām avantūrām pēc apjoma un visilgākā laika ziņā; ļoti dārgs un asiņains karš Amerikas Savienoto Valstu vēsturē. Amerikāņu intervencija Indoķīnā, kas ilga vairāk nekā 15 gadus, prasīja Savienotajām Valstīm milzīgu materiālo un cilvēku resursu patēriņu. Pat pēc oficiālajiem valdības datiem, tikai tiešie izdevumi šim karam bija apmēram 146 miljardus dolāru lieli. ASV Indoķīnā zaudēja apmēram 50 tūkstošus tieši kaujās kritušo. Bez tam apmēram 10 tūkstoši amerikāņu karavīru gāja bojā ar kaujas darbību tieši nesaistītos apstākļos (galvenokārt aviācijas un automobiļu katastrofās) un vairāk nekā 300 tūkstoši kareivju un virsnieku tika ievainoti.

Pentagona annālēs ir fiksēts, ka pirmais amerikāņu karavīrs, kas tika nogalināts Vjetnamā, bija 4. klases speciālists Džeimss Tomass Deiviss, kurš krita 196L gada 22. decembri pie Saigonas. Ir zināms arī cilvēka vārds, kas kā pēdējais ierakstīts Pentagona oficiālajos reģistros rubrikā «Vjetnamā nogalinātie». Tas bija pulkvedis Viljams Nouldijs. Starp šiem diviem vārdiem ir gari kara gadi, daudzi tūkstoši citu vārdu — amerikāņu, vjetnamiešu, taizemiešu, dienvidkorejiešu, austrāliešu, jaunzēlandiešu, kambodžiešu, laosiešu, filipīniešu vārdi.

Agresori zaudēja ne tikai simtiem tūkstošu kareivju un virsnieku. Vjetnamas zemē, purvos, džungļos, kalnu pārejās un rīsu laukos kā apdeguši metāla kalni palika desmitiem tūkstošu amerikāņu kaujas tehnikas vienību. ASV kara gados zaudēja vairāk nekā 8500 lidmašīnu un helikopteru.

Taču visjūtamākais no visiem šiem zaudējumiem bija tas morāli politiskais ļaunums, ko Vašingtona sagādāja sev ar šo avantūru. Pat daži ievērojami Amerikas buržuāziskie politiskie darbinieki bija spiesti atzīt, ka karš Indoķīnā Amerikas Savienotajām Valstīm bija ne tikai visgarākais to vēsturē, bet arī visnetīrākais un visnepopulārākais.

Bruņotais iebrukums Indoķīnā — sākumā Dienvid-vjetnamā, bet pēc tam arī citās šī rajona zemēs — pirmām kārtām tika izdarīts tāpēc, lai neļautu šeit pieaugošajai nacionālās atbrīvošanās kustībai, tautas masu patriotiskajai cīņai gāzt proimperiālistisko spēku, Vašingtonas ielikteņu varu.

Atklātu militāru iejaukšanos Dienvidvjetnamā ASV uzsāka praktiski jau 1955. gadā, drīz vien pēc tam, kad no Indoķīnas aizgāja franču karaspēks un vjetnamiešu tauta ieguva, kā šķita, iespēju beidzot pašai risināt savas problēmas. Uz šejieni atsūtītā Pentagona daudzskaitlīgā «militārās palīdzības sniegšanas un sadarbības grupa» nekavējoties ķērās pie dienvidvjetnamiešu marionešu varas iestāžu karaspēka apmācīšanas «cīņas metodēm pret komunisma infiltrēšanos». 1960. gada vidū šī grupa, kas sākumā sastāvēja no 350 cilvēkiem, tika palielināta līdz vairāk nekā 700 cilvēkiem. Tai bija ievērojama tehniskā bāze, tā rīkojās ar lielām militārām piegādēm, kas pienāca no ASV uz likuma par «militāro palīdzību» pamata.

1961. gada pavasarī Baltais nams, nobažījies par patriotisko spēku darbības krasu pastiprināšanos un Dienvid-Vjetnamas Nacionālās atbrīvošanās frontes pieaugošo aktivitāti, pieņēma lēmumu sūtīt uz turieni, kā ziņoja armijas laikraksts «Army Times», «dažus simtus partizāņu kara un pretpartizāņu operāciju speciālistu», galvenokārt «speciālā uzdevuma karaspēka» virsniekus un seržantus, tā saucamās «zaļās beretes». Gada beigās Vjetnamā atradās jau 3200 amerikāņu karavīru. «Padomnieku grupa» tika pārveidota par īpašu bruņoto spēku pavēlniecību ar štābu Saigonā.

Sājā agresijas posmā ASV militārā personāla skaitliskais sastāvs Indoķīnā bija vēl samērā neliels, un tā darbība parasti ierobežojās ar marionešu valdības un tās armijas vispusīgu atbalstu. Pakāpeniski amerikāņu karavīru skaits pieauga. 1962. gadā tas pārsniedza 10 tūkstošus cilvēku, bet 1964. gadā jau bija vairāk nekā 22 tūkstoši karavīru! Sie «padomnieki» un «speciālisti» pilnībā kontrolēja Dienvidvjetnamas armiju, policiju un neregulārās daļas, it īpaši tādos jautājumos kā «pretpartizāņu operācijas» un «vietējo iedzīvotāju nomierināšana» — tā oficiālās varas iestādes dēvēja soda ekspedīcijas.

Tomēr, neraugoties uz Vašingtonas dāsno militāro palīdzību, patriotisko spēku kustība pastiprinājās. Dienvidvjetnamas Nacionālās atbrīvošanās fronte izcīnīja vienu uzvaru pēc otras. Vašingtona taču nevarēja pieļaut, ka Vjetnamas tauta pati lemtu savu likteni, un tā pieņēma lēmumu par tiešu intervenciju un savas militārās varenības izmantošanu.

1965. gada 8. marta rītausmā pie Dienvidvjetnamas krastiem vairākos rajonos pienāca lieli amerikāņu flotes spēki. Ūdenī no milzīgiem transportdokiem tika nolaisti desmitiem desantkuteru, bruņutransportieru, amfībiju un cita izsēšanās tehnika. Desantgrupas ar jūras kājnieku kareivjiem, lielgabaliem, tankiem, raķešu iekārtām viena pēc otras virzījās uz krastu. Vienlaikus tika izceltas armijas daļas arī Danangas, Kamranas un citās ostās, vairākās vietās nomesti gaisa desanti, galvenokārt no helikopteriem. Tie ieņēma svarīgākos ceļus, tiltus, pārceltuves un sakaru mezglus rajonos, kur aktīvi darbojās

Dienvidvjetnamas Nacionālas atbrīvošanas frontes karaspēks.

Vašingtona pacentās piešķirt savam pirātiskajam akcijām likumības izskatu, iztēlot tās par «piespiestu soli». Amerikāņu propaganda sacēla troksni it kā par Tonkinas līcī notikušo «Vjetnamas Demokrātiskās Republikas kaujas kuģu provokatorisko uzbrukumu diviem amerikāņu 7. flotes eskadras mīnukuģiem» un «nepieciešamību» sakarā ar to «aizsargāt ASV intereses un drošību Indoķīnā». «Tonkinas incidents» nebija nekas cits kā iepriekš-sagatavota provokācija. Tas tika dokumentāli pierādīts dažus gadus vēlāk, kad presē nok|uva šos melus atmaskojoši slepeni Pentagona dokumenti.

No 1965. gada maija līdz oktobrim Dienvidvjetnama izcēlās 173. atsevišķā gaisa desanta brigāde, 1. kājnieku, 101. gaisa desanta, 1. aeromobilā un 25. kājnieku divīzija,, vairākas artilērijas, inženieru, sapieru un citas sauszemes karaspēka vienības un daļas, kā arī jūras kājnieku papildspēki. Gada beigās uz Vjetnamas zemes atradās jau apmēram 190 tūkstoši amerikāņu kareivju un virsnieku. 1968. gadā viņu skaits pārsniedza 550 tūkstošus cilvēku (neskaitot Valsts departamenta, CIP, ASV informācijas aģentūras un citu Vašingtonas resoru milzīgo aparātu, kas burtiski pārplūdināja Saigonu).

Karaspēka priekšgalā atradās ģenerālis Viljams Vest-morlends, kurš ar savu patoloģisko cietsirdību un drakoniskajiem pasākumiem ieguva apzīmējumu «Vjetnamas tautas bende». Vestmorlenda pakļautībā esošās amerikāņu pavēlniecības sastāvā Dienvidvjetnamā tika saformētas divas lauka vienības. Kopā ar tām darbojās amfībiju (desanta) jūras kājnieku vienība, kurā ietilpa divas divīzijas, divas aviācijas vienības un apgādes daļas.

Interventu karaspēku (bez amerikāņiem Dienvidvjetnamā atradās arī dienvidkorejiešu, filipīniešu un dažu citu armiju daļas) un dienvidvjetnamiešu divīzijas no jūras atbalstīja gandrīz visa ASV 7. flote — 175 kuģi un apmēram 700 lidmašīnas. Šeit pilnā sastāvā darbojās ASV 7. gaisa armija (vairāk nekā 1000 lidmašīnu) un sauszemes karaspēka aviācijas daļas. Līdz ar karadarbības apmēru paplašināšanos kaujas operācijās iesaistījās arī dažas 13. gaisa armijas daļas, kas bāzējās Filipīnās, kā arī ievērojams skaits stratēģiskās aviācijas pavēlniecības bumbvedēju B-52, kas bāzējās Guamas salā un Taizemē.

Karš Vjetnamā iedegās arvien vairāk. Prezidents Džon-sons, aizsardzības ministrs Maknamara, valsts sekretārs

Rasks un citi amerikāņu valsts darbinieki desmitiem reižu paziņoja par intervencijas «drīzu panākumu» Dien-vidvjetnamā. Taču uzvaras nebija. Gluži otrādi, inter-ventu pozīcijas Dienvidvjetnamā pasliktinājās, tautas pretestība pieauga.

Katru dienu no Dienvidvjetnamas aerodromiem gaisā pacēlās smagās transportlidmašīnas un uzņēma kursu uz Ameriku. Sajās lidmašīnās speciālos plastikāta maisos «mājup lidoja» tie, kas bija dabūjuši galu džungļos un rīsa laukos, kas bija uzsprāguši uz mīnām vai iekļuvuši viltīgi nomaskētos slēpņos, tie, ko bija panākusi precīza brīvības cīnītāja lode. Sie maisi ar amerikāņu kareivjiem, kas bija atdevuši dzīvības netaisnīgajā karā, nepārtrauktā straumē plūda uz Amerikas Savienotajām Valstīm pie viņu sievām, tēviem un mātēm, māsām un brāļiem.

Nogādājušas Amerikā kārtējo kritušo karavīru partiju, lidmašīnas ar jaunu papildinājumu uzņēma kursu uz Vjetnamu. Vjetnamas gaļas mašīna strādāja bez pārtraukuma.

1968. gada sākumā, kad sāka aizvien spēcīgāk atskanēt amerikāņu balsis, kas izteica neapmierinātību ar pieaugošajiem zaudējumiem un neveiksmēm, Baltais nams paziņoja lēmumu... nomainīt Vestmorlendu Saigonā ar ģenerāli Kreitonu Abramsu. Atvadu pusdienās amerikāņu vēstniecībā no sava posteņa atceltais ģenerālis Vestmorlends, šis dedzīgais eskalācijas piekritējs, atzina to, kas jau sen nevienam vairs nebija noslēpums; karā pret Vjetnamu Amerikas Savienotajām Valstīm nav lemts uzvarēt.

Bet Vašingtonas stratēģi nevēlējās ieklausīties šajā atzinumā. Vēl jo vairāk, viņi sāka dedzīgāk «meklēt militāru atrisinājumu Vjetnamā». Viens no galējiem, patie^ šām bezprātīgiem Pentagona aktiem bija ķīmiskā kara pastiprināšana Dienvidvjetnamā. Interventu armija saņēma pavēli iznīcināt sējumus un ražu zemnieku laukos, ar napalmu un balto fosforu nodedzināt mežus, lai liegtu partizāniem slēpšanās iespējas džungļos, ar indīgām ķimikālijām saindēt upes un ezerus. Bet arī tas nepalīdzēja salauzt vjetnamiešu tautu. Tā turpināja enerģisku cīņu, deva interventiem un viņu marionetēm spēcīgus triecienus.

Vjetnamiešu tautas varonīgā cīņa, spēcīgais atbalsts taisnīgajā cīņā, ko viņiem sniedza visas sociālistiskās valstis un pirmām kārtām Padomju Savienība, izrādījās stiprāks par agresoru bezprātību.

1968. gada maijā Amerikas Savienotās Valstis bija spiestas uzsākt Parīzē iepriekšējas sarunas ar Vjetnamas Demokrātiskās Republikas pārstāvjiem. Tā paša gada novembri tika paziņots, ka amerikāņu aviācija pārtrauc šīs zemes bombardēšanu. Protams, tās vēl nebija agresijas beigas. Vjetnamas zemē atradās vairāk nekā pusmiljons amerikāņu karavīru un milzīgs tehnikas daudzums. Dien-vidvjetnamas džungļos dega ciemi, gāja bojā pilnīgi nevainīgi cilvēki.

Sarunas Parīzē attīstījās ļoti saspringti un lēni. ASV bruņotie spēki un to marionetes pa to laiku turpināja kaujas darbību Dienvidvjetnamā un gatavoja provokācijas pret kaimiņu zemēm.

1970. gada 30. aprīlī ASV pārkāpa Vjetnamas kaimiņa Kambodžas neitralitāti. Tās ieveda savu karaspēku Kam-bodžas teritorijā un kopā ar Saigonas armiju sāka operācijas pret Kambodžas patriotiskajiem spēkiem. Inter-venti iznīcināja pilsētas un ciematus, dedzināja mežus un sējumus, apšāva mierīgos iedzīvotājus.

Sī agresīvā rīcība radīja protestu visā pasaulē, tajā skaitā arī ievērojamā amerikāņu tautas daļā, un pēc diviem mēnešiem ASV bija spiestas izvest savu karaspēku no Kambodžas teritorijas. Tomēr tur palika liels Saigonas marionešu armijas kontingents un amerikāņu «padomnieki», kas atradās tā daļās. Šeit darbojās amerikāņu armijas «speciālā uzdevuma karaspēka» slepenās apakšvienības, kas kopā ar CIP izpildīja «dunča un apmetņa operācijas» pret patriotiskajiem spēkiem. Amerikāņu aviācija ilgāku laika periodu turpināja masveida uzlidojumus vairākiem Kambodžas rajoniem.

1971. gada februārī amerikāņu bruņotie spēki sāka atklātu agresiju pret citu Indoķīnas valsti — Laosu. ASV pirātiskā rīcība pret šo valsti, kas ir līdzvērtīga laupīšanai Kambodžā, tika piekopta arī agrāk, visā ASV kara laikā Dienvidvjetnamā.

Cenzdamās paplašināt šo darbību, traucēt Laosas patriotiskajiem spēkiem nostiprināt sakarus ar Vjetnamas Demokrātisko Republiku, bet vēlāk arī ar Dienvidvjetnamas Republikas revolucionāro pagaidu valdību, Vašingtona nolēma ķerties pie tiešas bruņotas intervencijas.

Dienvidlaosā tika ievests liels saigoniešu karaspēka kontingents, kas devās uzbrukumā, amerikāņu artilērijas un aviācijas atbalstīts. Šo darbību vadīja, neskaitot ASV karaspēka štābu Dienvidvjetnamā un amerikāņu virsniekus marionešu karaspēka štābos un daļās, apmēram 12 tūkstoši «padomnieku», ko Pentagons nosūtīja palīga Laosas reakcijai.

1972. gads atnesa jaunus imperiālistisko spēku nemainīgo agresīvo nodomu pierādījumus, kas attiecās uz Indoķīnu un visu Dienvidaustrumu Āziju. Redzēdamas, ka mēģinājumi atrisināt Vjetnamas problēmu militārā veidā ir bezperspektīvi, ASV pārlika akcentu uz tā saucamo savas agresijas «vjetnamizāciju», noveļot kaujas darbības galveno smagumu uz «sabiedroto» pleciem, vienlaikus paturot tajā vadošo lomu.

Balstīdamās uz bēdīgi slaveno «Guamas doktrīnu», kuras jēga vispirms bija tā, ka jāpiespiež «aziāti karot pret aziātiem», «vjetnamizācijas» stratēģija kalpoja imperiālistiskās agresijas paplašināšanas un turpināšanas politikai.

«Tieši Āzijā, kas ir bagāta ar cilvēku resursiem,» ciniski paziņoja tajā laikā ASV aizsardzības ministrs M. Leirds, «mums jāaicina aziāti izdalīt pēc iespējas vairāk cilvēku resursu, lai apmierinātu viņu pašu aizsardzības vajadzības. ASV loma — vajadzības gadījumā sniegt specializētu palīdzību.» Aizsedzot savu darbību ar miermīlīgiem paziņojumiem, Vašingtona centās apmānīt sabiedrisko domu, tajā skaitā arī savā zemē. ASV mazliet samazināja sava karaspēka Dienvidaustrumu Āzijā skaitlisko sastāvu, bet tajā pašā laikā Saigonas armiju palielināja līdz 1,2 miljoniem kareivju un virsnieku un nodeva tai gandrīz visu atvilktā amerikāņu karaspēka smago bruņojumu. Līdz 65 tūkstošiem karavīru tika palielināts Laosas prettautiskā režīma karaspēks un līdz 200 tūkstošiem cilvēku Pnompeņas režīma karaspēks Kambodžā.

Kara «vjetnamizācija» un ideoloģisko diversiju intensīvā izvēršana neatnesa amerikāņiem vēlamos rezultātus, un viņi atkal atgriezās pie jau pārbaudītā paņēmiena savu ieceru īstenošanai — militārā spēka.

No 1972. gada aprīļa amerikāņu aviācija, kuru atbalstīja arī lidmašīnu bāzes kuģi, sāka uzlidojumus Vjetnamas Demokrātiskajai Republikai. Pastiprinājās uzlidojumi Dienvidvjetnamas, Laosas un Kambodžas atbrīvotajiem rajoniem. Atsevišķos periodos amerikāņu aviācijas izmantošanas intensitāte sasniedza 4 tūkstošus izlidojumu mēnesī. Pirmo reizi bumbvedēji B-52 tika plaši izmantoti uzlidojumos Hanojai, Haifonai un citām Vjetnamas Demokrātiskās Republikas pilsētām. Taču «lidojošo super-cietokšņu» lielie zaudējumi un sakarā ar to bumbvedēju apkalpju krasais kaujas gara kritums lika amerikāņu virs* pavēlniecībai no operācijām atteikties.

ASV agresija Indoķīnā radīja aizvien plašāku sašutumu pasaulē. Progresīvie spēki turpināja sniegt vispusīgu palīdzību imperiālistiskā uzbrukuma upuriem. Pašās Amerikas Savienotajās Valstīs jautājums par kara pārtraukšanu joprojām bija visasākā politiskās dzīves problēma. Ar paziņojumiem, kas nosodīja karu un visu Vašingtonas politiku Dienvidaustrumu Āzijā, sāka uzstāties pat daži senatori un kongresmeņi. 1972. gada augusta sākumā senāts ar balsu vairākumu pieņēma lēmumu par visa amerikāņu karaspēka izvešanu no Indoķīnas. Tādu pašu rezolūciju pēc tam pieņēma arī pārstāvju palātas ārlietu komisija. Kaut arī šos abus likumdošanas iestāžu lēmumus Baltais nams aiz dažādiem ieganstiem apbedīja, tomēr tie izskanēja kā nopietns brīdinājums reakcionārajiem spēkiem.

Pa to laiku Parīzē turpinājās sarunas starp amerikāņu pārstāvjiem un Vjetnamas Demokrātiskās Republikas delegāciju. Izveidojusies situācija spieda Amerikas Savienotās Valstis censties panākt vienošanos vairākos jautājumos, pirmām kārtām jautājumā par kara izbeigšanu. Puses vienojās par attiecīgas vienošanās parakstīšanu. Ceremonija tika nolikta uz 1972. gada 31. oktobri. Taču, kad pienāca šis termiņš, amerikāņu puse atteicās parakstīties — Vašingtona veica vēl vienu mēģinājumu piespiest vjetnamiešus piekāpties. Kad šis mēģinājums izgāzās, amerikāņi atkal ķērās pie militāras šantāžas. Novembrī un decembrī viņu aviācija izdarīja daudzus uzlidojumus Hanojai un Haifonai, bombardēja tiltus, dambjus un citas hidrotehniskās būves Vjetnamas Demokrātiskajā Republikā. Vašingtonai tas panākumus nedeva. Toties tās aviācijas zaudējumi sasniedza rekordskaitļus.

1973. gada janvārī Parīzē sākās jauns sarunu raunds, kas 27. janvārī noveda pie vienošanās par uguns pārtraukšanu un miera atjaunošanu Vjetnamā. Vjetnamiešu tautas pašaizliedzīgā cīņa un vispusīgā palīdzība, ko tai sniedza sociālistiskās valstis un vispirms Padomju Savienība, kā arī starptautiskā solidaritātes kustība izjauca reakcionāro spēku nodomus.

Pentagons svieda šī kara speltē savu izlases karaspēku, ievērojamu daju no ierindā esošā karaspēka. Intervencijas kulminācijā piedalījās vairāk nekā trešdaļa no ASV sauszemes karaspēka kaujas sastāva, divas trešdaļas jūras kājnieku, trešdaļa no armijas helikopteriem, līdz

40 procentiem taktiskās aviācijas lidmašīnu un gandrīz, puse gaisa karaspēka stratēģisko bumbvedēju.

Kopumā kara gados Vjetnamā pabija 2,5 miljoni amerikāņu kareivju un virsnieku formas tērpos. Indoķīnas-ūdeņos dažādā laikā darbojās visi amerikāņu flotes lidmašīnu bāzes triecienkuģi un liela citu kaujas sastāva kuģu daļa.

Amerikāņu statistiķi ir izskaitļojuši arī citus skaitļus. Presē, piemēram, tika ziņots, ka aktīvās kaujas darbības-laikā Indoķīnā, galvenokārt Dienvidvjetnamā, tikai aviācija vien nometa bumbas un citu munīciju apmēram 8 miljonu tonnu kopapjomā — gandrīz trīs reizes vairāk,, nekā amerikāņu aviācija nometa visās frontēs otrā pasaules kara gados. Pavisam uz Indoķīnas zemes interventi nometa gandrīz 14 miljonu tonnu bumbu, šāviņu, mīnu,, granatu un citas munīcijas, kas līdzinās 700 tāda tipa atombumbu sprādziena jaudai, kāda bija bumbai, ko nometa uz Hirosimu.

Izdarot agresiju Vjetnamā, Amerikas Savienotās Valstis pārvērta šo zemi par milzīgu militāru poligonu, kurā tika pārbaudītas militāri teorētiskās koncepcijas un operāciju izdarīšanas metodes, noslīpēti karaspēka organizācijas jautājumi, to izmantošana un savstarpējā sadarbība, tika izmēģināts visdažādākā veida apbruņojums un munīcija.

Jau pašā eskalācijas sākumā, cenzdamies demoralizēt pretinieku, morāli satriekt to un padarīt pretoties nespējīgu, amerikāņi vērsa pret Vjetnamu veselu ugunsjūru. Vēl nekad agrāk amerikāņu karaspēkā munīcijas izlietošanas normas kaujās nebija tik augstas kā agresijas laikā Vjetnamā. Burtiski veseli valsts rajoni pārvērtās tuksneša zonās, tika izdedzināti milzīgi mežu masīvi, iznīcināti tīrumi un apdzīvotās vietas. Ikvienu, pat visnenozīmīgāko kaujas operāciju pavadīja tāds ugunsspēks, ka šķita, neviens vairs nepaliks dzīvs. Sevišķi plaši tika lietoti tādi līdzekļi kā napalms un baltais fosfors.

ASV bruņoto spēku virspavēlniecība Vjetnamas kara periodā izmēģināja daudzus jaunus ieroču un kaujas tehnikas paraugus, pārbaudīja veselu virkni eksperimentālu modeļu un projektu. Aktīvajā armijā Dienvidvjetnamā pastāvīgi atradās vairākas specializētas grupas, kas nodarbojās ar ieroču un kaujas tehnikas izmēģināšanu, konstatēto trūkumu reģistrāciju, piestrādi. Vjetnamā tika izmēģinātas kaujas lidmašīnas, helikopteri un helikopteru apbruņojuma paraugi, jaunākie aeromobilie, transporta un

citi līdzekļi, tanki amfībijas, aviobumbas, raķetes, artilērijas šāviņi, mīnas, novērošanas un sakaru sistēmas, daži upju kuģu paraugi, desanta izcelšanas tehnika un daudz kas cits. Notika vispusīga automātisko šauteņu, jauno granātmetēju, liesmumetēju, personālsastāva aizsarglīdzekļu u. tml. pārbaude.

īpaša uzmanība tika pievērsta tādu līdzekļu izmēģināšanai, kas rada smagus ķermeņa bojājumus, stipras sāpju sajūtas, spēcīgi iedarbojas uz psihi un rada šoku. To skaitā vispusīgi tika izmēģināta, īpaši «zaļo berešu» karaspēkā, automātiskā šautene A-15 («Armalitt»), no kuras šauj nevis ar lodēm, bet ar nelielām, apmēram 2,5 cm garām metāla bultām. Kā rakstīja militārais žurnāls «Armed Forces Journal», šim ierocim nav liels šaušanas attālums, taču bultas, kas no tā izlido, trāpot cilvēka ķermenī, rada smagus miesas bojājumus, daudz bīstamākus nekā parasto ložu ievainojumi. Pat būdams ievainots rokā vai kājā, cilvēks var nomirt no asiņošanas vai sāpju šoka.

Psiholoģiskai iedarbībai uz vjetnamiešu tautu, iebiedēšanai un baiļu iedvešanai bija domātas arī supersma-gās aviobumbas, ko ASV aviācija lietoja Indoķīnā, piemēram, «Daisy Cutter» («margrietiņu pļaujmašīna») vai <rCheeseburger» («stulbenis»). Tādai sprāgstot, tika iznīcinātas būves vai meži platībā, kas līdzinās futbola laukuma lielumam. Tāds pats «jaunums», ko izmēģināja Vjetnamā, bija bumba «Blue 82», kas sver apmēram 7 tonnas un tiek nomesta ar izpletni. Indoķīnā plaši tika lietotas arī parastās aviobumbas, pirmām kārtām fugasa, šķembu, termītbumbas, kā arī pirmoreiz šeit tika izmēģinātas kasešu, «apelsīnu», «ananasu» un citas bumbas. Vairums no tām domātas cilvēku iznīcināšanai klajā laukā.

1971.—1972. gadā amerikāņi Vjetnamā izvērsa elektroniskās aparatūras dažādu paraugu plašu izmantošanu, kas domāti, kā rakstīja militārā prese, «vienpusīgiem elektroniskiem postījumiem un nogalināšanai». Rajonos, kur vajadzētu atrasties vai pārvietoties ienaidnieka personālsastāvam, tika izvietota dažāda smaržas un siltumu sajūtoša aparatūra — adapteri, kas noraidīja kodētus signālus speciālām patruļlidmašīnām un helikopteriem. Saņēmusi šādu informāciju, aviācija izdarīja uzlidojumus, radot lielus postījumus un ugunsgrēkus; iznīcinot daudzus iedzīvotājus.

Visa pasaule zina par drausmīgo slaktiņu, ko amerikāņu karavīri sarīkoja Dienvidvjetnamas ciemā Songmi

(Milaija) 1968. gada 16. martā. Ar neapgāžamiem faktiem piespiestam pie sienas, Pentagonam bija jāatzlst, ka divīzijas «Americah 11. kājnieku brigādes «C» rotas personālsastāvs, kas šeit veica «nomierināšanas operāciju», bez jebkādas nepieciešamības iznīcināja visus iedzīvotājus — vairāk nekā 500 cilvēku. īpaši «izcēlās» kāda vada komandieris leitnants Viljams Kollijs, kurš personīgi nošāva 109 cilvēkus. Ne mazums upuru bija arī viņa tuvākā palīga seržanta Maikla Bernhardta rēķinā. «Vairums ciema iedzīvotāju,» vēlāk šis slepkava stāstīja laikraksta «New York Times» korespondentam, «bija sievietes, bērni un nedaudz sirmgalvju. Tos visus savāca grupās, bet pēc tam apšāva no automātiem un ložmetējiem. Tam visam bija vajadzīgas 15 līdz 20 minūtes, ne vairāk. Vēlāk, iedams pa ciematu, kas bija nodedzināts līdz pamatiem, es redzēju līķu kalnus.»

Lūk, ko stāsta cits šā šaušalīgā nozieguma aculiecinieks: «Leitnants Kollijs stāvēja pie grāvja. Tajā gulēja, un uz ceļiem stāvēja raudošās sievietes un bērni. Leitnants turēja rokās automātu. Pavīpsnājis viņš nospieda mēlīti. Viņš šāva mierīgi, metodiski, īsām kārtām. Kad es pieskrēju, leitnants pagriezās un uzsauca, lai es un ierindnieks Midlo savācam pārējos iedzīvotājus. Mēs tos sadzinām purvā ciema nomalē. Te bija sievietes, daudzas ar zīdaiņiem, un kāds sešdesmit gadus vecs vīrs.

— Ko jūs te mīdāties?! — uzkliedza Kollijs, pienākdams mums klāt. — Nogaliniet tos visus, lai neviens neaizietu dzīvs!

— Arī bērnus? — es jautāju.

— Arī tos, — komandieris atbildēja un pirmais atklāja uguni.

Tas bija šausmīgs skats. Leitnants nogalināja vairākus desmitus cilvēku.»

Kad traģēdija Songmi kļuva zināma visai pasaulei,, amerikāņu militārā vadība bija spiesta nodot leitnantu Kolliju tiesai. Bet pie tam tā centās pārliecināt sabiedrisko domu, it kā šis vandālisma akts, kaut arī ir bēdīgs, tomēr vienīgais un nekādā ziņā nav tipisks gadījums amerikāņu armijai. Pats Kollijs tika iztēlots kā daļēji slims cilvēks, kurš pieļāvis «psiholoģisku novirzi» garīgas pārslodzes rezultātā. So acīm redzami nepamatoto versiju atteicās pieņemt pat amerikāņu mietpilsonis. To atzīstot,, nedēļas izdevums «Time» rakstīja: «Diezin vai kāds noticēs, ka to, kas notika Songmi, izdarījuši patentēti psihopāti. Nē, tie bija visparastākie amerikāņu puiši, ierindas amerikāņi, kas savās mājās kaut kur Ohaio vai Vermontā uzskatītu par absolūti neiedomājamu izrādīt cietsirdību pret bērnu, nemaz jau nerunājot par tā nogalināšanu. Un tomēr šie puiši amerikāņu militārā formas tērpā nodarbojās ar cilvēku briesmīgo apšaušanu Songmi, parādot amerikāņu lomu Vjetnamā tādā veidā, kādā to nevarētu attēlot visi pretkara demonstrāciju dalībnieki.»

Kā zināms, Songmi nebūt nav vienīgais šādas cietsirdības fakts. Tikai 1969.—1970. gadā vien līdzīgus briesmīgus noziegumus amerikāņu karaspēks un tā saigoniešu algotņi izdarīja Mikhē, Balanganā, Gosu un citās Dien-vidvjetnamas kopienās un ciemos. Šāds pats liktenis piemeklēja, piemēram, seno Vjetnamas galvaspilsētu Hue. Kad 1970. gada martā patrioti gandrīz pilnīgi atbrīvoja šo pilsētu, amerikāņu aviācija un artilērija sāka to metodiski kvartālu pēc kvartāla iznīcināt. Uz pilsētu tika nomesti vairāki tūkstoši bumbu un konteineru ar napalmu. Hue tika pārvērsta drupu kaudzē.

Citu Dienvidvjetnamas pilsētu — Benči — amerikāņu pavēlniecība pavēlēja «sabombardēt un nodedzināt, nerēķinoties ar civiliedzīvotāju zaudējumiem». Pilsētā tika iznīcināti visi iedzīvotāji, nepalika neviena ēka.

Ir zināms, ka daudzi amerikāņu kareivji ne vien izpildīja tamlīdzīgas savu priekšnieku pavēles, ne tikai «pievienojās pārējiem», bet arī darīja ļaundarības pēc savas iniciatīvas, parādot bandītiskas tieksmes un zvēriskus instinktus, rasistisku nicināšanu un naidu pret svešas zemes ļaudīm.

... Kādā 1969. gada jūnija dienā amerikāņu armijas superslepenas, ar šifru B-57 kodētas apakšvienības ar štābu Danangā komandieris majors Deivids Krū no augstākstāvošā štāba saņēma pavēli: «Pret aģentu Tai Hak Cuenu jāizturas ar aizspriedumiem.» Tajā pašā dienā aģents Cuens tika arestēts, ar lielu miega zāļu devu iemidzināts un nosūtīts uz Saigonu. Tur viņu vairākas dienas pratināja «kā tiesā». Pentagona slepenajam dienestam, kam bija pakļauta apakšvienība B-57, bija zināms, ka aģents piedalās dubultā spēlē. Taču nopratināšana nedeva vēlamos rezultātus. Pa to laiku no Vašingtonas pienāca jauns šifrēts norādījums: «Pret aģentu jāizturas ar īpašiem aizspriedumiem.» Tas bija spriedums. Tajā pašā naktī Cuenu likvidēja.

Šis gadījums, bez šaubām, būtu apglabāts slepenajos arhīvos, ja nenotiktu sekojošais. Izrādījās, ka Cuens bija Saigonas valdības politiskā izlūkdienesta sevišķa uzticības persona. Vašingtonā to uzzināja pārāk vēlu. Lai kaut kā notušētu briestošo skandālu un nomierinātu dienvid-vjetnamiešu «sabiedrotos», tika pavēlēts sameklēt «grēkāzi». Tādu atrada majora Krū personā, kuru nodeva tiesai. Prāvā, kaut arī tā notika aiz slēgtām durvīm, kļuva zināmi daži B-57 un citu «sevišķu uzdevumu» slepeno apakšvienību darbības sīkumi.

Šīs apakšvienības ir ASV armijas tā saucamajā «speciālu uzdevumu karaspēkā». Tās atrodas ne vien Indoķīnā, bet arī Dienvidkorejā, Taizemē, Taivanā, Japānā, kā arī vairākās Rietumeiropas un Latīņamerikas zemēs un citos pasaules rajonos. Apakšvienības ietilpst bruņoto spēku sastāvā, taču strādā ne tikai Pentagonam, bet arī CIP un citiem Vašingtonas resoriem. To galvenie uzdevumi — politiskas diversijas un slepkavības no slēpņa, provokācijas un šantāža, spiegošana un soda ekspedīcijas savā aizmugurē.

Pentagons ne vienu reizi vien izmantoja «speciālā karaspēka» apakšvienības un daļas, lai rīkotu provokācijas uz sociālistisko valstu robežām. Tās sūtīja, lai izrēķinātos ar patriotiskajiem spēkiem Gvatemalā, Panamā, Kolum-bijā un citās Latīņamerikas zemēs, sūtīja, lai atbalstītu reakcionārās aprindas Kongo, Grieķijā un citās valstīs.

Taču visai plaši Pentagons šos spēkus izmantoja Indoķīnā, sevišķi Dienvidvjetnamā. Visa kara laikā un jau ilgi pirms tā ASV turēja Indoķīnā vislielākās «speciālu uzdevumu» vienības. Atsevišķas šo grupu apakšvienības, tā saucamās «Alfa komandas», tika nomestas patriotisko spēku aktīvas darbības rajonā, kalnu apmetnēs un rajonos, lai veiktu graujošu darbību pret Dienvidvjetnamas Nacionālās atbrīvošanās fronti, organizētu diversijas un teroru, izdarītu politiskas slepkavības, vervētu cilvēkus saigoniešu armijas palīgdaļām, kas paredzētas iedzīvotāju «nomierināšanai».

Pēc kaujas darbības izbeigšanās Vjetnamā Pentagons vēl ilgi turēja tur ievērojamu «speciālu uzdevumu karaspēka» slepeno apakšvienību daļu, izmantojot tās diversijām, teroram, politiskām slepkavībām, sabotāžai, «psiholoģiskā kara» operācijām. Šīs slepenās apakšvienības Vjetnamu atstāja pēdējās. Taču, lai gan tās ir atvilktas uz Okinavu un Filipīnām, miera ienaidnieki šīs apakšvienības aktīvi izmanto graujošām akcijām un dažādām provokācijām. Un ne tikai Dienvidaustrumu Āzijā un Tālajos Austrumos.

1975. gada aprīlī Vjetnamas zeme tika pilnībā iztīrīta

i

)

!

no ārzemju interventiem un to marionetēm. Dienvidvjet-namas patriotu lielākā militārā operācija bija Saigonas atbrīvošana. Tauta kļuva par savas zemes īsto saimnieku. Dzima vienota Vjetnamas valsts — Vjetnamas Sociālistiskā Republika.

Svešzemju iekarotāju un vietējo līdzskrējēju jūgu nometa arī Laosas un Kambodžas patrioti. Nodibinājās La-osas Tautas Demokrātiskā Republika un Kampučijas Tautas Republika.

Lielu ieguldījumu Indoķīnas tautu uzvarā pār imperiālismu deva visas pasaules progresīvie spēki. To simpātijām un atbalstam bija svarīga nozīme. Sevišķi daudz Indoķīnas patriotu labā izdarīja Padomju Savienība un citas sociālisma zemes, sniegdamas ne tikai ekonomisku un politisku, bet arī militāru palīdzību tautām, kuras cīnās.

Amerikāņu imperiālisma netīrais karš Indoķīnā izraisīja taisnīgu tā nosodījumu visā pasaulē, arī plašu tautas masu vidū Amerikā. Tas deva iznīcinošu triecienu Savienoto Valstu un to bruņoto spēku prestižam. Vjetnamas, Laosas un Kambodžas džungļos, kalnos un rīsa laukos no jauna satriekts pīšļos mīts par Amerikas Savienoto Valstu, amerikāņu armijas un flotes «demokrātisko» raksturu.

DESMITĀ NODAĻA. REAKCIJA TURPINA UZBRUKT

Japānas salā Okinavā mežā atrodas neliels augstas sētas ieskauts ciems. Ap centrālo laukumu un aku sablīvējušās apmēram desmit mājeļu. Aiz tām redzama ciema vecākā māja ar plašu terasi. Pa ciemu, rakdamās putekļos, klaiņo kārnas vistas. Mājeļu ēnā snauž kaut kādi grūtsirdīgi subjekti rīsa salmu platmalēs.

Patiesībā tas nebūt nav ciems, bet amerikāņu armijas speciālais mācību centrs, kur sevišķu kaujas un psiholoģisko sagatavotību apgūst ASV armijas personālsastāvs. Vjetnamas kara gados un pēc tā Pentagons izveidoja vairākus tādus ciemus Okinavā, Dienvidkorejā, Rietumvācijā, Panamā un pat netālu no Vašingtonas. To galvenais uzdevums — paātrināt personālsastāva pielāgošanās procesu dzīvei un darbībai nepierastos apstākļos, pieradināt karejvjus un virsniekus pie dienesta grūtībām nepazīstamā zemē, ieaudzināt neuzticēšanos vietējiem iedzīvotājiem, pastāvīgu piesardzību un aizdomību.

Šajā «ciemā» un tam līdzīgos mācību centros kareivjus apmāca, kā pazīt «sarkano viltīgos trikus», kā neļaut sevi maldināt ārēji mierīgai un miegainai klusā iezemiešu ciema situācijai. Un patiesi — šajā ciemā kareivi sagaida visnegaidītākie slazdi un pārsteigumi.

Ciema vecākā māja pēkšņi izrādās rūpīgi nomaskēta ložmetēju ligzda, aka — lūka, pa kuru var nokļūt «partizānu apakšzemes slēptuvē», snaudošais skrandainis — ienaidnieka izlūks, kādas mājeles puspievērtās durvis — pārsteiguma mīna.

Instruktori parāda, kā «komunistiskie partizāni» prasmīgi mīnē mājas un ielas, kā tikko pamanāmus šķēršļus, kuros var noslēpties, kad tuvojas pretinieks, izmanto uzbrukumam. Un pie tam obligāti uzsver, ka viņi to visu «skaidri zina», jo paši ne vienu reizi vien ar to sastapušies Indoķīnā, bet pirms tam Korejā, Filipīnās un citās zemes.

Šāda veida mācību centri domāti ne vien personālsastāva kaujas sagatavotības un speciālās apmācības padziļināšanai, bet arī zināmai morāli psiholoģiskai apstrādei. Pentagons tos izveidojis pašu zemē un arī ārzemēs. Cen-iru lielākā dala ir specializēti — personālsastāvs šeit mācās džungļu, kalnu, tropiskos un arktiskos apstākļos utt. Daži mācību centri paredzēti tam, lai iedzītu kareivjiem dzīvnieciskas bailes no «komunistiskā gūsta». Tā, piemēram, Fortsilas armijas garnizona mācību centrā Oklaho-mas štatā personālsastāvam, lai «celtu noturību pret gūstā krišanu», demonstrē visdažādākos apiešanās paņēmienus, ko komunisti it kā praktizējot ar gūstekņiem. Kareivjiem rāda gūstekņu sagaidīšanas un izkratīšanas tehniku, demonstrē nepakļāvīgo piekaušanas paņēmienus un līdzekļus, ko lieto pret tiem, kas izrāda gatavību pretoties.

Nākamajā dienā visus apmācāmos pieceļ pulksten čet-tos no rīta un paziņo, ka tagad viņi ir «komunistu gūstekņi». Tūlīt pat liek nogurdinoši maršēt ap nometni. Pēc tam kareivjus kādu laiku tur laukumā lietū vai svelmainā saulē, vēlāk, sperot un rupji apvainojot, sadzen cietuma barakā. Sajās barakās kareivjiem rāda drausmīgas cilvēku spīdzināšanas metodes: virsnieki, ģērbti «komunistiskos formas tērpos», liek gūstekņiem veikt visādas pazemojošas procedūras, pratina, rupji apvaino, vienu otru «par mācību citiem» pakar aiz kājām pie griestiem u. tml. īpaši izsmalcināti sodi gaida tos, kas izrāda spītību, — viņus izved pagalmā, kura vidū atrodas liela bedre ar ūdeni, mucas un kastes ar netīrumiem. Cilvēkus rupji iegrūž mēslos, aizliedz kustēties, blakus stāvošie virsnieki, tērpti «kā komunisti», izkliedz dažādus apvainojumus un draudus, jaukdami angļu vārdus ar krievu. Jo kareivim visu laiku jājūt, ka tā ar viņu apiesies «komunistiskajā gūstā».

Spēcīgai psiholoģiskai iedarbībai domāta arī apmācību pēdējā dienā izdarītā sevišķā procedūra, kuras laikā katram kareivim «jāizjūt / savas nāves brīdis sarkano gūstā». Apmācāmos ieved telpā, kuras vidū stāv nekrāsots zārks ar vāku. Kareivji pēc kārtas gulstas tajā, tiek uzlikts vāks, un instruktori sāk dauzīt pa to ar papēžiem, imitējot smilšu piku krišanu. Tās krīt uz tā kareivja zārka, kas nav izturējis «gūstā pie komunistiem». Šai psiholoģiskajai iedarbībai ir noteikts mērķis: iebiedēt apmācāmo, pieradināt viņu pie domas, ka labāk krist kaujā nekā nokļūt gūstā.

Bez pasākumiem, lai celtu kareivju izturību kaujās, apmācot ASV karavīrus, liela uzmanība tiek veltīta, lai kareivjus un Virsniekus apmācītu būt cietsirdīgiem pret ienaidnieku, necilvēcīgiem, nicināt citas tautas, būt gataviem izdarīt jebkuras ļaundarības. Saskaņā ar ASV armijā pastāvošajiem noteikumiem visiem karavīriem jāmāk, piemēram, nopratināt pretinieka karagūstekņus un civiliedzīvotājus. Svarīgs šīs sagatavošanas elements ir prasme spīdzināt. Tā, piemēram, Amerikas Savienotajās Valstīs izdotajā grāmatā «Amerikāņu acīm» minēta saruna ar jūras kājnieku kareivi Čaku Onanu, kurš pastāstīja, ka apmācību periodā mācību centrā Kemppendltonā (Kalifornija) pratināšanas metodikas apmācībās viņus mācīja, kā spīdzināt ar līdzekļiem, kas pagadās pie rokas, piemēram, ar pārnēsājamā radioraidītāja barošanas dinamomašīnas vai ar bruņutransportiera elektrotīkla palīdzību. Rādīja arī, kā var noraut cilvēkam nagus un izmantot dažus ķīmiskos līdzekļus. «Mums stāstīja,» atceras Onans, «ka pratinot labus rezultātus dod helikoptera izmantošana. Sim nolūkam jāņem gūstekņu grupa, jāiesēdina helikopterā, jāpaceļ gaisā, bet pēc tam viens, kas tiepjas,, jāpārmet pār bortu. Tad pārējie ātri vien sāks runāt... Var arī piekārt gūstekni pie helikoptera un pēc tam lidot pār koku galotnēm. Zari skrāpē upura ķermeni, un cilvēki kļūst daudz piekāpīgāki.»

Personālsastāva apmācīšana, tā kaujas un speciālā sagatavošana pastāvīgi savienota ar ideoloģisko apstrādi.

šim nolūkam tiek izmantoti visdažādākie politiskās krāpšanas un dezinformācijas paņēmieni un metodes, viss propagandas un aģitācijas aparāts, visas formas un līdzekļi, kas atrodas buržuāzijas rīcibā.

Ideoloģiskās un morāli psiholoģiskās apstrādes uzdevums ir padziļināt, nostiprināt karavīra apziņā propagandas stereotipus, veicināt kareivju un jūrnieku profesionālo iemaņu pastiprināšanu. Citiem vārdiem, pārvērst karavīrus profesionāļus par nedomājošiem automātiem, par formas tērpos ģērbtiem manekeniem.

Tamlīdzīga sagatavošana dod savus rezultātus. Tie izpaužas ne tikai antikomunistiskā, militāristiskā un rasistiskā noskaņojumā, kas raksturīgi amerikāņu karavīru lielumlielam vairākumam, bet arī visā viņu morālajā stājā un uzvedībā.

. . . Tas notika Rietumvācijas pilsētā Frankfurtē pie Maiņas. Naktī kāds policijas iecirknis saņēma ziņojumu, ka grupa līdz zobiem apbruņotu bandītu uzbrukusi vietējai bankas nodaļai. Kad pastiprinātas policijas vienības ieradās notikuma vietā, uzbrucēji tos sagaidīja ar blīvu pistoļu un automātu uguni. Apšaudīšanās turpinājās vairākas stundas, un tikai uz rīta pusi policijai izdevās salauzt gangsteru pretošanos. Divi no tiem bija beigti, divpadsmit gangsteriem policisti uzlika roku dzelžus. Visi bandīti izrādījās ... karavīri no 32. sakaru bataljona karaspēka daļām, kas stacionētas netālu no pilsētas.

Bandas vadonis bija štāba 2. rotas seržants P. Kordero. Viņš bija izveidojis bandu jau pirms gada. Uzbrucēji apbruņojās ar karaspēka daļās nozagtiem vai no gangsteriem nopirktiem (ASV karaspēkā tā nav problēma) ieročiem un bija paspējuši jau izdarīt vairāk nekā desmit uzbrukumus, terorizējot veselus lielās pilsētas rajonus. Bet dienesta laikā tika uzskatīti par priekšzīmīgiem karavīriem, saņēma vislabāko priekšniecības novērtējumu. It īpaši seržants Kordero — viņš taču pirms atbraukšanas uz Vācijas Federatīvo Republiku divus gadus bija karojis Vjetnamā, saņēmis tur divas medaļas, skaitījies paraug-karotajs. Acīmredzot ņemot to visu vērā, tiesa pret bandītiem bija vairāk nekā žēlīga — viņi tika notiesāti uz īstermiņa ieslodzījumu garnizona cietumā, sodīti ar naudas .■sodu un tika paturēti karadienestā.

Noziedzība amerikāņu karavīru vidū, sevišķi daļās, kas stacionētas ārzemēs, vienmēr bijusi un ir tipiska parādība. Pēc žurnāla «United States Mews and World Report» -datiem, ik gadus šajās zemēs tiek izdarīti 20—25 tūkstoši kriminālnoziegumu, kuru «varoņi» ir ASV armijas un flotes karavīri.

Viens no amerikāņu karavīru augstās noziedzības cēloņiem ir viņu vidū plaši izplatītā žūpība un narkomānija. To visu producē amerikāņu sabiedrība, kuru jau sen un nelabojami nomāc nedziedināmas sociālās kaites. «Narkotiku pārmērīgas lietošanas problēma,» paziņoja bijušais amerikāņu karaspēka virspavēlnieks Eiropā ģenerālis Deivisons, «kļūst par mūsu sabiedrības aizvien lielākām rūpēm. Tāpat kā alkoholisms, šī problēma patlaban ieguvusi mūsu zemē un mūsu armijā īstas epidēmijas raksturu.»

Nevar teikt, ka virspavēlniecība uz šo problēmu raugās vienaldzīgi, — pļēguru un narkomānu daudzums nekādi nesekmē augstu karaspēka kaujas gatavību. 1977. gadā no armijas tika atvaļināti vairāk nekā 3 tūkstoši nedziedināmu alkoholiķu. Kara resors ar katru gadu paplašina pretalkohola un narkoloģisko hospitāļu tīklu. Ievērojami pieauguši izdevumi alkoholiķu un narkomānu atklāšanai un piespiedu ārstēšanai. Un, neraugoties uz to, šī problēma Amerikas Savienoto Valstu bruņotajos spēkos :ar katru gadu kļūst aizvien asāka.

Žūpošanas un narkomānijas plašais vēriens rada draudus ne tikai ASV armijas un flotes vispārīgajam morāli politiskajam potenciālam. 1978. gada oktobrī personālsastāva pārbaude divās amerikāņu raķešnesējās atomzemūdenēs, kas atradās Holiloha bāzē Anglijā un piedalījās kaujas patrulēšanā ar kodolraķetēm Padomju Savienības-ziemeļrietumu robežu tuvumā, atklāja neiedomājamu ainu — vairāk nekā puse personālsastāva, tajā skaitā arī daļa virsnieku, pārmērīgi lieto narkotikas ne tikai laikā, kad zemūdenes atrodas ostā, bet arī patrulēšanas laikā. Bet daži jūrnieki tika pieķerti lietojam narkotikas tieši kaujas posteņos. Uz zemūdenēm «Sam Houston» un «Natan Hail» ir cilvēki, kas gatavi pārdot narkotikas jebkurā diennakts laikā, ir jūrnieki, kas, pēc šo cilvēku vārdiem, bez narkotikām nevar dzīvot. Bet daudzi no viņiem taču stāv sardzē pie raķešu pultīm, tur, tā sakot, roku uz ieroča palaišanas pogas, kam ir šausmīgs postījuma spēks.

Milzīgais nelabojamo dzērāju un narkomānu skaits,, psihiski nenosvērtie cilvēki komandcentros un posteņos, pie lidmašīnu stūrēm un raķešnesējās atomzemūdenēs, tāpat kā citās Amerikas Savienoto Valstu bruņoto spēku daļās, ir nopietns drauds un briesmas miljoniem cilvēku visā pasaulē.

Armija ir sabiedrības atveids. Bet amerikāņu sabiedrību plosa dzijas antagonistiskas pretrunas. Amerikas Savienotajās Valstīs, šajā bagātajā kapitālistiskajā zemē, ir apmēram 30 miljonu pilsoņu, kas veido «īpašu nāciju»,— atstumtie, neapgādātie un nemantīgie cilvēki. Šajā sociālajā vidē, tajā skaitā arī amerikāņu bruņotajos spēkos, aug noziedzība, mazinās cilvēku ticība sava dzīves veida pareizībai, visiem valsts sociālajiem institūtiem un valdošajām aprindām; pastiprinās garīgā iztukšošanās.

Reakcionārās aprindas meklē izeju no šī stāvok|a militārisma kāpināšanā, antikomunisma uzpūšanā, šovinisma propagandā, rasismā, ienaidā pret citām tautām. Tās nemazina savas pūles nolūkā apstādināt saspīlējuma atslābuma procesu starptautiskajā arēnā, atgriezt cilvēci atpaka] «aukstā kara» laikos, atraisīt rokas reakcionārajiem militāristiem Pentagonā un NATO štābos. Aizvien vairāk izplatās centieni ieturēt kursu uz ideoloģisko diversiju paplašināšanu pret sociālisma zemēm, centieni paplašināt «kluso kontrrevolūciju», uzspridzināt sociālismu no iekšienes.

Amerikāņu reakcija, ieturot virzienu uz agresīvu ārpolitisku kursu, tāpat kā agrāk, liek likmi uz armiju un floti, aizjūras kara bāzēm un placdarmiem, diversiju un teroristiskiem formējumiem, Pentagona propagandas mašīnu.

Realizējot jaunu karamateriālu sagatavošanu, stimulējot drudžaino bruņošanos, saglabājot karaspēku un bāzes visā pasaulē, ASV reakcionārās aprindas cenšas pārliecināt [audis, ka tamlīdzīga politika it kā esot piespiedu atbilde kaut kādiem «padomju militārajiem draudiem», ka nevis imperiālisti, bet sociālistiskās valstis sviež sprunguļus saspīlējuma atslābuma riteņos.

So izdomājumu aizsegā Amerikas Savienotās Valstis tikai pēdējos gados vien desmitiem reižu izraisījušas agresiju, radījušas bīstamu situāciju dažādos pasaules rajonos, sarīkojušas provokatoriskas militāras demonstrācijas. Vašingtonas vainas dēļ jau daudzus gadus neatslābst saspīlējums Tuvajos Austrumos, kur pēdējā laikā •separātās sazvērestības starp ASV, Izraēlas un Ēģiptes vadību rezultātā stāvoklis kļuvis vēl sarežģītāks. Par pieaugoša saspīlējuma rajonu kļūst Indijas okeāns un tam piegulošās zonas.

ASV uzsāka agresīvu darbību pret Irānu, atklāti atbalsta afgāņu revolūcijas ienaidniekus.

Visi šie un citi fakti pārliecinoši parāda, ka ASV imperiālistiskās aprindas, kas vada starptautiskās reakcijas spēkus, militāri rūpnieciskā kompleksa varasvīri, tā ielikteņi bruņotajos spēkos, likumdošanas orgānos un valdības aparātā nevēlas rēķināties ar cilvēces gribu un centieniem, cenšas pagriezt atpakaļ vēstures procesa gaitu. PSKP XXVI kongresa materiālos teikts: «Avantūrisms, gatavība likt uz spēles cilvēces vitālās intereses šauru •savtīgu mērķu vārdā — lūk, kas sevišķi klaji izpaužas visagresīvāko imperiālisma aprindu politikā ... Tās tiešām spraudušas sev par mērķi sasniegt nesasniedzamo — aizšķērsot ceļu progresīvajām pārmaiņām pasaulē, atgūt tautu likteņa lēmēju lomu.»[35]

Taču dzīve liecina, ka pat visvarenākā, visbagātākā un visorganizētākā buržuāzija nav spējīga savilkt kopā galus, ja tā piekopj nekrietnu politiku, liek akcentu tikai uz militāru spēku un šantāžu. To šodien arvien skaidrāk saprot pat visdedzīgākie kapitālisma apustuļi.

Padomju Savienība konsekventi īsteno ļeņinisko miermīlīgo ārpolitiku, realizē dižo Miera programmu. Tas nav konjunktūras diktēts, bet pastāvīgs kurss, kas raksturīgs sociālismam.

«Mēs neesam centušies un necenšamies panākt militāru pārākumu pār otru pusi,» rezumēja PSKP XXVI kongress. «Mūsu politika nav tāda. Taču mēs neļausim radīt arī šādu pārsvaru pār mums. Tādiem mēģinājumiem, kā arī mēģinājumiem runāt ar mums no spēka pozīcijas nav absolūti nekādu perspektīvu!»[36] Apstākļos, kad pastāv imperiālistiskā nometne, reakcionāro spēku agresīvā politika, miera ienaidnieku niknais antikomunisms, mums nav tiesību vājināt savu kaujas gatavību un mums jābūt vienmēr gataviem atvairīt jebkuru ienaidnieku provokācijas, lai no kurienes tās nāktu, mums ikdienā jāparāda visaugstākā modrība.

SATURS

Ievads ...............

Pirmā nodaja. No drosmīgiem brīvprātīgajiem līdz soda vienību karavīriem .... Otrā nodaļa. Ziemeļi pret Dienvidiem .... Trešā nodaļa. Imperiālisma laikmeta pirmais karš Ceturtā nodaļa. Interventi Padomju Krievijā Piektā nodaļa. Ar uguni un zobenu ....

Sestā nodaļa. Pret savu tautu.....

Septītā nodaļa. Garais ceļš līdz otrajai frontei . Astotā nodaļa. No «aukstā kara» līdz agresijai . Devītā nodaļa. Pentagons Indoķīnā .... Desmitā nodaļa. Reakcija turpina uzbrukt .

Т. К. Белащенко США: 200 ЛЕТ — 200 ВОЙН Издательство «Авотс» Рига 1984 На латышском языке Перевод с русского языка Художник Я. Гранте

И Б № 1401

T. Belaščenko ASV: 200 GADU — 200 KARU

Redaktori I. Zirne, F. Stepanovs Mākslinieciskais redaktors E. Garkevičs Tehniskā redaktore D. Radziņa Korektors I. Tirāns

Nodota salikšanai 21.02.84. Parakstīta iespiešanai 11.09.84. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijās papīrs № 1. Literatūras garnitūra.

Augstspiedums. 10.08 uzsk. iespiedi.; IO.oO uzsk. kr. nov.: 11,39 izdevn. 1. Metiens 5000 eks. Pasūt. № 259-4. Cena 55 kap. Izdevniecība «Avots», 226047 Rīgā. Padomju bulv 24. Izdevn. № 63/Sp-600. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa». 226011 Rīgā_, Blaumaņa iela 38/40.

IMPERIALISMS- Notikumi Fakti Dokumenti

ŠAJĀ SĒRIJĀ IZNĀKUŠAS:

N. Jakovlevs. «CIP PRET PSRS»

«CIP TUMŠIE DARBI RIETUMEIROPA», (sastādītāji F. Eidži un L. VulfsJ «ASV IMPERIĀLISMĀ ASIŅAINAS PĒDAS»

G. Malcevs. «LĪDZTIESĪBAS ILŪZIJAS»

IMPERIĀLISMS Notikumi Fakti Dokumenti

1

PSKP XXVI kongresa materiāli. R., Avots, 1981, 30.—31. lpp.

2

Ļeņins V. I. Raksti. Tulk. no 4. izd., 28. sēj., 43. lpp.

3

Engelss F. Anti-Dīrings. R., Liesma, 1978, 169. Ipp.

4

Ļeņins V. I. Raksti, 28. sēj., 43.—44. lpp.

5

Sk.: Маркс К., Энгельс Ф. Соч., т. 16, с. 11.

6

Ļeņins V. I. Raksti, 28. sēj., 50. lpp.

7

Sk.: Ļeņins V. /. Raksti, 23. sēj., 93. lpp.

8

Sk.: Ļeņins V. I. Raksti, 22. sēj., 265. lpp.

9

Teen AI. Coh., t. II, c. 350.

10

Tā amerikāņu kareivji sauca durkli. — Red.

11

Teen M. Coh., t. II, c. 530.

12

Ļeņins V. /. Raksti, 22. sej., 109. lpp.

13

Ļeņins V. /. Raksti, 29. sēj., 461. lpp.

14

Padomju Savienības Komunistiskās partijas Programma. R.: Liesma, 1977, 15.—16. lpp.

15

Ļeņins V. I. Raksti, 28. sēj., 23. Ipp.

16

Ļeņins V. /. Raksti, 28. sēj., 43. lpp.

17

Reketieris — gangsteris, algots bandīts, kas kalpo noteiktas kompānijas interesēm, organizētas noziedznieku bandas dalībnieks. — Red.

18

Ļeņins V. I. Raksti, 10. sēj., 37. lpp.

19

Pēc amerikāņu preses datiem, 1969. budžeta gadā Amerikas Savienoto Valstu militārajām vajadzībām tika piešķirti 71,9 miljardi dolāru, 1975. g. — 90,2 miljardi dolāru, 1977. g. — vairāk nekā 120 miljardi dolāru, bet 1980. gadā militārie izdevumi bija vairāk nekā 140 miljardus dolāru lieli.

20

21

Citēts pēc grām.: Деборин Г. Вторая мировая война. — М.: Воениздат, 1958, с. 43.

22

Citēts pēc grām.: Вторая мировая война и современность. — М.: Наука, 1972, с. 118.

23

Фостер У. Очерк политической истории Америки. — М.: Изд-во иностр. лит., 1953, с. 610.

24

Sk.: История Коммунистической партии Советского Союза. — М.: Политиздат, 1970, т. 5, кн. 1, с. 644.

25

Брэдли О. Записки солдата. — М.: Иностр. лит., 1957, с. 212.

26

BpadAu 0. 3anncKH cojuaia, c. 213.

27

Бк.: «Совершенно секретно! Только для командования!» Документы и материалы. — М.: Наука, 1967, с. 726, 729.

28

Брэдли О. Записки солдата, с. 222.

29

Бк.: Вторая мировая война и современность, с. 167.

30

Мейлер H. Нагие и мертвые. — M.: Воениздат, 1972, с. 175— 177.

31

Sk.: Николс Ч. Захват Окинавы. — M.: Воениздат, 1959, с. 287.

32

Фостер У. Очерк политической истории Америки, с. 615.

33

Padomju Savienības Lielais Tēvijas karš. 1941—1945. īsa vēsture. — R.: Liesma, 1975, 520., 523. lpp.

34

Komunistisko un strādnieku partiju starptautiskā Apspriede. Dokumenti un materiāli. — R.: Liesma, 1969, 259. Ipp.

35

PSKP XXVI kongresa materiāli, 29., 30. Ipp.

36

PSKP XXVI kongresa materiāli, 32. lpp.

Content

Belaščenko Toms Kirila dēls ASV - 200 gadu, 200 karu(T.Belascenko)

SATURS

1