Kovaļovs Valentīns

Buržuāziskā justīcija - ar ko un pret ko

Valentīns Kovaļovs

Buržuāziskā justīcija: ar ko un pret ko?

PRIEKŠVĀRDS LATVIEŠU IZDEVUMAM

Augsti vērtēju iespēju griezties pie latviešu lasītāja viņa dzimtajā valodā, Pēc šīs gramatas iznākšanas krievu valodā buržuāziskās ideoloģijas un it sevišķi tiesību ideoloģijas kritikas aktualitāte ir ievērojami palielinājusies. Raksturodams mūsdienu ideoloģiskās cīņas posmu, PSKP Centrālās Komitejas 1983. gada 14.—15. jūnija plēnumā tika īpaši uzsvērts: «Prezidents Reigans aicinājis sākt jaunu «krusta karu» pret komunismu. Par vienu no galvenajiem sava mērķa sasniegšanas līdzekļiem imperiālisms uzskata «psiholoģisko karu». To Rietumi izvērsuši visaugstākajā, var teikt — histēriskā pretpadomju, antikomunistiskā tonī. Pretinieks sācis ēterā klaju bandītismu. Mēs sastopamies ar mēģinājumiem organizēt pret mums īstu informācijas un propagandas intervenci, izmantot radio un televīzijas kanālus, lai iejauktos valstu iekšējās lietās un veiktu graujošas akcijas.

Tieši tāpēc plaši jāizvērš uzbrūkošs- kontrpropagandas darbs ne vien starptautiskajā arēnā, bet arī mūsu pašu zemē.»[1]

Kapitālistiskās valsts un tiesību apoloģētikas nolūkos buržuāziskā tiesību ideoloģija arvien plašākā mērogā izmanto kliedzošus propagandas paņēmienus. Tam par uzskatāmu pamatojumu katpo ASV pasludinātā Nacionālā tiesību diena 1. maijā. Nav nejauši, ka šī akcija piesaistīta darbaļaužu starptautiskajai solidaritātes dienai, un skaidri redzams, ka tā domāta, lai neitralizētu vareno ideoloģisko ietekmi, ko rada proletāristiskā internacionālisma svētki.

1983. gadā ASV prezidents R. Reigans parakstīja speciālu aktu, ar kuru 26. jūnijs tika pasludināts par FIB nacionālo dienu. Skaidri redzama cenšanās izmantot likumības ideālu demagoģiskiem mērķiem, lai celtu tā saucamās «brīvās sabiedrības» politisko prestižu.

It sevišķi lielu lomu buržuāziskās justīcijas darbības ideoloģiskajam aspektam piešķir mūsdienu Rietumu jurisprudence, vadoties no tā, ka, pateicoties tiesvedības un

likumības idejām, rodas iesjfej'a cilvēku apziņā asociēt juridiskās tiesības ar sociālo taisnīgumu. Sis idejas tiek uzskatītas par instrumentu buržuāziskās sabiedrības ideoloģiskai integrācijai. Tādas ir Rietumu jurisprudences ambīcijas, cenšoties manipulēt ar cilvēces augstajiem un cēlajiem politiskajiem un tiesiskajiem ideāliem.

Tomēr ši stratēģiskā mērķa izgāšanās sakarā ar kapitālisma vispārējās krīzes padziļināšanos kļūst acīm redzama pat daudziem buržuāziskajiem juristiem. Sķirisko pretrunu sabiedrībā ideoloģiska integrācija principā nav iespējama. Vēl jo vairāk tā nav iespējama uz buržuāziskās tiesvedības un likumības ideju pamatiem, kas pārdzīvo visdziļāko krīzi kopš savas rašanās.

Mūsdienu Rietumu juridiskās publikācijas pietiekami skaidri sadaļas trīs galvenajos virzienos: tā saucamā tīrā teorija;

pragmatiskās rokasgrāmatas (likumdošanas un resoru aktu krājumi, tiesu lēmumi un to komentāri); masu lasītājam paredzētie izdevumi.

Kopējā mūsdienu buržuāziskās juridiskās literatūras apjomā prioritāte, bez šaubām, pieder masu lasītājam paredzētajiem izdevumiem. To saturs parasti atšķiras ar stingru ideoloģisku ievirzi. Buržuāzijas ideologi un propagandisti visādi cenšas parādīt imperiālismu kā demokrātijas, visa labā un taisnīgā aizstāvi.

Sis apoloģētiskās tendences ietvaros sevišķa uzmanība tiek veltīta principiālo pirmssākumu sistēmai, uz kuras it kā dibinoties tiesvedība kapitāla zemēs. Uzmanību saista tas apstāklis, ka buržuāziskās jurisprudences pasludinātie principi formāli satur daudz demokrātiskās tiesvedības pazīmju, šeit ir gan personības neaizskaramība, gan personiskās dzīves noslēpumu saglabāšana, gan objektīvā tiesa un tiesības uz aizstāvību, gan pilsoņu vienlīdzība likuma un tiesas priekšā. Tomēr no tamlīdzīgu principu pasludinaša-nas līdz to piemērošanai mūsdienu buržuāziskās justīcijas darbībā ir ļoti gara distance.

Minēto principu pasludināšanas galvenais propagandas mērķis ir dezorientēt kapitālistisko zemju darbaļaudis, maldināt pasaules sabiedrisko domu par mūsdienu buržuāziskas justīcijas patieso būtību. Jo reala nozīme ir nevis tiem principiem, kuri tiek deklarēti, bet gan tiem, kurus savā praktiskajā darbā izmanto buržuāziskā justīcija. Ja pievēršamies šai jautājuma pusei, tad situācija ir pilnīgi pretēja. Lūk, ko šajā sakarā rakstīja H. Badillo un M. Heinss (ASV): «Amerikāņi vienmēr pratuši zvērēt uzticību visrevolucionārākajiem principiem, nemaz nedomājot par to praktisko izmantošanu.» No mūsu puses piebildīsim, ka buržuāziskās justīcijas darbības sfērās ASV un citās kapitala zemēs notiek tieša teorijas demokrātisko principu nomaiņa ar principiāli pretēja satura principiem prakse. Un tas nav tikai tukšs apgalvojums. To apstiprina konkrēti fakti un dokumenti, kas minēti šaja grāmatā.

Latviešu izdevuma sagatavošanas gaitā ņemtas vērā daudzo lasītāju atsauksmes, ka ari recenzijas padomju un aizrobežu juridiskaja literatūrā.

Autors

Ievads

Šī grāmata ir par likumības dziļo krīzi, kas aptvērusi visu mūsdienu buržuāzisko justīciju. Personības un dzīvok|u neaizskaramības, vienlīdzības likuma un tiesu priekšā, tiesnešu objektivitātes, pilsoņu tiesību aizstāvības tiesiskās problēmas nemitīgi satrāuc cilvēci visā tās vēsturiskajā gaita. Bet sevišķu aktualitāti un asumu tās guvušas mūsu dienas. Psiholoģiskais karš, ko izvērsusi buržuāziskā propaganda ar liekulīgu «cilvēka tiesību aizsardzības» lozungu, bija domāts ka spekulēšana ar demokrātiskās sabiedrības dabīgajām simpātijām pret cīņu par likumības, justīcijas orgānu augsto principu un cilvēka neatņemamo tiesību humāno ideju. Šai cīņai pēc tas globālā mēroga, līdzekļu izvēles un asās apmelošanas izsmalcinātības nav otras līdzīgas. Viņiem ir viens mērķis — neļaut, lai palielinātos sociālismā ietekme uz cilvēku prātiem, jebkuriem līdzekļiem sēt neuzticību un naidu pret to. Tas nosaka šabloniskos izdomājumus, nekrietnos viltojumus un skaidros melus par Padomju Savienību, kuri domāti vāji informētai auditorijai, lētticīgiem.

Rietumu masu informācijas līdzekļi negodīgā ceļā un dažreiz pat ar apmelojumiem cenšas starptautiskās sabiedrības priekšā attaisnot imperiālistiskās reakcijas darbību, kas vērsta uz atslābuma izjaukšanu, tālāku starptautiska saspīlējuma pastiprināšanu, Padomju Savienības miera iniciatīvas neitralizēšanu. Vienlaikus mūsdienu buržuāziskā ideoloģija cenšas izmantot šķietamo cīņu par cilvēka tiesībām, lai iegūtu sava veida politisku kapitālu. Ne jau gadījuma pēc bijušais ASV prezidents D. Kāriers savas neilgās un apkaunojošās karjeras laikā pievērsās cilvēka tiesību tiesiskās aizsardzības un justīcijas orgānu darbības likumības problēmām. Gadījuma raksturs nav ari tam, ka pašreizējā ASV prezidenta R. Reigana vēlēšanu kampaņas laika justīcijas problēma, kā 1980. gada septembri atzīmēja amerikāņu nedēļas izdevums «Newsweek», ieguva ideoloģisku raksturu.

Likumība ir juridiska kategorija. Bet cilvēka tiesību ievērošanas problēma tālu pārsniedz pašu tiesību ietvarus.

Tā ietver sevī ideoloģiskos, politiskos un tikumiskos aspektus, t.i., aptver daudzas sabiedrības garīgās dzīves puses, sociālo psiholoģiju, sabiedrisko apziņu. Tāpēc kārtējais pretkomunistiskais gājiens «cilvēka tiesību aizsardzībā» ir vērsts ne tikai pret sociālistiskajiem tiesību institūtiem, bet arī pret marksistiski ļeņiniskā pasaules uzskata pamatiem, pret mūsu sociālistisko dzīves veidu.

Ideoloģiskās cīņas saasināšanās starp sociālismu un kapitālismu ir viena no raksturīgākajām iezīmēm pasaules vēsturiskā prdcesa attīstībā. PSKP XXVI kongress, kura darbs iezīmīgs ar ievērojamu ieguldījumu visu marķsisma-ļeņinisma sastāvdaļu dārgumu krātuvē, konstatēja: «...pieaugusi šķiras pretinieka propagandas līdzekļu aktivitāte, pastiprinājušies tā mēģinājumi demoralizējoši ietekmēt padomju cilvēku apziņu.»[2] Cīņa ideoloģiskajā jomā nenovēršami un tieši aptver arī ideju cīņu tiesībās. 5ā atzinuma patiesumu pilnīgi apstiprina F. F.ngelsa secinājums, ka visam juridiskajam pamatā ir politiska daba.[3]

Tiesību sfēra ir pretēju pasaules uzskatu sadursmes arēna, tas saistīts ar lielo tiesību ietekmi uz visām mūsdienu sabiedrības dzīves jomām. Ar sevišķu asumu izceļas cīņa kriminālajās un kriminālprocesuālajās tiesībās, t.i., tajās nozarēs, kurās izpaužas valsis soda politika un šķiras interešu aizstāvēšana ar visizšķirošākajām, cietsirdīgākajam metodēm.

Pašreizējā laika posmā buržuāziska tiesibu ideoloģija izmisīgi mēģina diskreditēt sociālistisko tiesu iekārtu 1111 ar to novērst pasaules sabiedrības uzmanību no rupjiem pilsoņu konstitucionālo tiesību pārkāpumiem kriminālprocesos kapitāla zemes.

Tomēr šie apmelojošie izdomājumi lemti neveiksmei. Pat Rietumu juristu vidu radusies opozīcija oficiālajai buržuāziskajai koncepcijai par it ka esošajiem likumības pārkāpumiem sociālistiskās tiesvedības darbībā. Viens no izcilākajiem Rietumu salīdzinošās tiesvedības nozares speciālistiem — franču jurists Renē grāmata «Galvenās mūsdienu tiesiskās sistēmas» norāda: «Likumības princips Padomju Savienībā ir daudž nepieciešamāks un tiek stingrāk ievērots nekā buržuāziskajās zemēs... Padomju Savienībā, kur tiesībām atvēlētas citas funkcijas, likumības principu cenšas ievērot daudz stingrākā veidā un daudz noteiktāk garantē cieņu šim principam. Padomju Savienībā gan sabiedrība, gan vara ir šai lietā daudz vairāk ieinteresētas nekā buržuāziskajās zemēs.»

Lielās propagandistiskās izrādes režisoriem ar devīzi «cīņa par cilvēka tiesībām» neizdevās nospēlēt traģēdiju, luga acīm redzami pārvērtās farsā. Vel vairāk, trokšņainā kampaņa kļuva par sava veida bumerangu, kas smagi iesita pašiem iniciatoriem. Izraisot to, starptautiskais kapitals izdarīja vislielāko stratēģisko pārrēķināšanos. Izrādījās, ka pati jautājuma nostādne par likumību un cilvēka tiesību ievērošanu nerunā par labu imperiālismam.

Šī sprieduma patiesīgumu atzīst arvien vairāk cilvēku Rietumos. Tā ASV Bridžportas universitātes profesors Ka-nins paziņoja, ka «PSRS Konstitūcija dod padomju cilvēkiem tadas tiesības, par kuram amerikāņu strādnieks nevar pat sapņot.»[4]

Sakara ar to nenovēršami rodas pamatots jautājums: vai propagandistiskās kampaņas iniciatoriem ir morālas tiesības pārmest par šķietamajiem likumības un cilvcka tiesību pārkāpumiem PSRS un citās sociālisma zemēs? Atbildi uz šo jautājumu lasītājs gūs bez grūtībām, kad būs iepazinies ar faktiem, kas minēti šajā grāmatā. Svarīgi tikai atzīmēt, ka, spriedelējot par likumību un cilvēka tiesībām, šā trokšņa organizatori ne ar vienu vārdu nepieminēja, piemēram, to, ka daudzas demokrātiskās cilvēka tiesības, kas apstiprinātas starptautiskajos tiesību dokumentos, amerikāņu likumdošanā vienkārši nav ietvertas. Bet pat tās, kas apstiprinātas Savienoto Valstu konstitūcijā, tiek rupji mīdītas kājām. It sevišķi uzskatāmi tas redzams justīcijas rīcība, kurai pēc savas būtības un sociālās nozīmes ir jāstāv likumības un cilvēka tiesību sardzē. Tieši šajā sfērā pilsoņu tiesību aizsardzības problēma fokusējas viskarstākajā punktā, bet savstarpēji karojošie ideoloģiskie, politiskie un juridiskie principi saduras visasāk un bez kompromisa.

PSKP XXVI kongress visas pasaules priekšā atmaskoja buržuāziskās likumdošanas šķirisko raksturu. «Caur teroru un vajāšanu, caur cietumiem un koncentrācijas nometņu dzeloņstiepļu žogiem, pašaizliedzīgā un nereti ļoti grūtā ikdienas darbā, cīnoties par tautas interesēm,» teikts PSKP CK pārskata ziņojumā kongresam, «kapitāla zemju komunisti iznes savu uzticību marksisma-ļeņinisma un proletāriskā internacionālisma ideāliem.»[5] Padomju komunisti izrāda dedzīgu atbalstu brāļiem — komunistiem, kuri smok fašistisko diktatūru moku kambaros, tiek pakļauti policijas represijām, veic smagu cīņu pagrīdē. Tā ir solidaritāte ar tiem, kurus diskriminē, kuriem atņem pilsoņu un politiskās tiesības tikai par viņu pārliecību, par piederību strādnieku šķiras partijai.

5ajā gramata izmantots liels normatīvais un faktiskais materiāls, kura analīze parada mūsdienu buržuāziskās justīcijas krīzes pazīmes. Autors pakāpeniski izseko likumības pārkāpumiem visās buržuāziskā kriminālprocesa stadijās — sākot ar arestu, tālāk pirmstiesas izmeklēšanā un lietas iztiesāšanā, un beidzot ar sprieduma izpildi.

Nesāksim aplūkot Rietumu galvaspilsētu tiesu piļu brīnišķīgas fasādes, vērsīsimies pie speķa esošajiem likumiem, statistikas ziņām, tiesu procesu materiāliem.

PERSONAS NEAIZSKARAMĪBAS PRINCIPS: KRĪZES SIMPTOMI

«Ikvienam cilvēkam ir tiesības uz brīvību un pe'ionisko neaizskaramību. Nevienu nedrīkst psMauf patvarīgam arestam vai turēšanai ieslodzījumā.»

Starptautiskā pakta par pilsoņu un politiskajām tiesībām 9. panta 1. punkts

Katram amerikānim gandrīz vai kopš pašas bērnības cenšas iepotēt, ka Amerika — tā ir brīvības zeme, bet personas neaizskaramība ir Amerikas demokrātijas svētākais princips. Sadas ilūzijas uzturēšanai un nostiprināšanai pilsoņu apziņā Savienotajās Valstīs tiek pievērsta arvien lielāka vērība. Pie tam atklājas interesanta likumsakarība: jo mazāks tamlīdzīgu deklarāciju reālais pamats, jo neat-laiaīgak un uzņēmīgāk buržuāziskās, propagandas līdzekļi cenšas iedarboties uz cilvēku prātiem un noskaņojumu^1.

ASV ir uzkrājušas lielu pieredzi, kā nomaskēt un attaisnot policijas akcijas pret personas neaizskaramību. Lai par to pārliecinātos, pietiek iepazīties ar pastāvīgo, speciāli Federālās izmeklēšanas birojam veltīto televīzijas parraižu saturu. Veltīgi amerikāņu televīzijas skatītāji tajās meklē atbildi uz jautājumiem par patvaļīgas aizturēšanas, nekontrolējamu arestu un preventīvas apcietināšanas iemesliem. Daudz lielākā mērā pārraižu autori aizraujas ar demagoģiskiem spriedelējumiem par amerikāņu demokrātijas principiem, kuru sardzē it ka dienu un nakti stāvot FIB. Parraide Amerikas Savienotajās Valstīs ieguva tik odiozu popularitāti, ka valsts juridiskās aprindas pasteidzās no tās norobežoties. Cēlonis — skaidri redzama policijas idealizā-cija un aizdomās turētā tiesību ignorēšana.

Vēl lielākā mērā šāda tendence raksturīga pārraidēm, kas domātas ārzemju auditorijām. Tā saucamajās «Pārrunās par amerikāņu likumu», kuras translē pa radio daudzās pasaules valodās, starp citu, tika paziņots, ka Amerikas pilsonis nevar likt arestēts bez pietiekama pamatojuma, bet policijai jārespektē aizdomas turētā personiskā cieņa. Tomēr Amerikas īstenības patiesie fakti airi atskurbina no propa-gandistiskās narkomānijas.

Piemēram, ir labi zināms, ka otrā pasaules kara laikā 100 tūkstoši japāņu izcelsmes amerikāņu tika arestēti un viņiem bez izmeklēšanas un tiesas atņēma brīvību. Pēc varas iestāžu oficiālās versijas šī bezprecedenta akcija tika izdarīta «karalaika apstākļu nepieciešamības» dēļ. Taču nav grūti pamanīt, ka tā bija vērsta nevis pret svešas valsts pilsoņiem, ar kuru ASV atradās karastāvoklī, bet gan pret pašiem Amerikas pilsoņiem. Visi viņi neatkarīgi no izcelsmes bija pakļauti Savienoto Valstu konstitūcijai, kurā ierakstīts, ka kategoriski aizliegts izdarīt nepamatotus arestus (IV labojums). Bet tieši jebkādā juridiska pamatojuma trūkums raksturo šo akciju. Amerikas pilsoņi, kas bija arestēti un nokļuvuši preventīvā ieslodzījumā, nebija izdarījuši nekādu noziegumu, un pret viņiem netika izvirzīta nekādā apsūdzība. Tādus arestus nevar kvalificēt citādi ka rupju konstitucionālo principu par personas neaizskaramību mīdīšanu ar kājām.

Ne mazāk pārsteidzoši ir arī mūsdienu notikumi.

1950. gada likums par iekšējo drošību (Makarena-Vuda likums) paredz, ka gadījumā, ja valstī izsludina ārkārtēju stāvokli, var izdarīt citādi domājošo amerikāņu masu arestus ar tiem sekojošu ieslodzīšanu cietumos un koncentrācijas nometnēs. Tādām akcijām nav vajadzīgas nozieguma pazīmes personas darbībā. Minētā likuma 101. sadaļas 14. punkts paredz «ieslodzit cietumā personas, par kuram ir pamatotas aizdomas, ka tās pašas vai ari sazvērestībā ar citam personām var izdarīt spiegošanas vai sabotāžas akcijas laika posma, kad apdraudēta iekšējā drošiba». Ka redzams, tāds formulējums būtībā dod iespējas bez tiesas izdarīt masveida represijas.

Pēc amerikāņu datiem, Savienotajās Valstīs katru gadu tiek arestēti vairāk nekā 100 tūkstoši cilvēku, kas nav izdarījuši nekādus tiesiskus pārkāpumus. Tikai pret vienu no katriem 18 arestētajiem pēc tam izvirza apsūdzību. Tas nozīmē, ka nelikumīgie aresti daudzkārt pārsniedz likumīgo arestu skaitu. Ar ko izskaidrojama tik pārmērīga amerikāņu policijas aktivitāte,? Kāpēc desmitiem tūkstošu amerikāņu nokļūst policijas moku kambaros? Vai tās ir nodevas cīņai pret arvien pieaugošo noziegumu skaitu valstī vai policijas kalpotāju pietiekamas kvalifikācijas trūkums, kas rada tik smagas k(ndas, vai arī -pavirša attieksme pret pilsoņu konstitucionālajām tiesībām uz personas neaizskaramību?

Šķiet, ka zināmā mērā darbojas visi minētie faktori, bet pēdējais no tiem ir noteicošais. Jo ASV policijas orgānos pastāv neoficiāla, bet stingra prasība pēc noteikta arestu skaita, kas policijas darbiniekam jānodrošina katru nedē|u vai mēnesi. Un darbinieks cenšas. Pašreizējā arestēšanas kārtība to veicina.

Arestu procesuālais režīms Amerikas Savienotajās Valstīs nav stingri noteikts ne ar federālo likumdošanu, ne arī ar atsevišķu štatu likumdošanu. Valsti pieņemtajiem normatīvajiem aktiem, kas reglamentē arestēšanu, ir diezgan šaura pielietošanas sfēra. 1942. gada izstrādāto Vienoto likumu par arestiem pieņēmuši tikai trīs štati. Vairums normu, kas nosaka policijas pilnvaras izdarīt arestus, apkopotas vispārējās vai precedenta tiesībās*. Bet tās, ka rakstīja F. Engelss, savos galvenajos punktos ir nenoteiktas un apšaubāmas^3.

Bez tam pašreiz valstī izveidojusies arestu procesuālā kārtība neatbilst Amerikas konstitūcijas prasībām. Tajā, kā zināms, noteikts, ka arestu drīkst izdarīt tikai tad, ja ir saņemts attiecīgs orderis, kuru saskaņā ar IV labojumu nedrīkst izsniegt «bez pietiekama pamatojuma, kas apstiprināts ar zvērestu vai svinīgu solījumu». Faktiski aresti notiek gan uz ordera pamata, gan arī bez tā. Ka redzams, Amerikas īstenībai ar Amerikas konstitūciju nav pa ceļam. Atzīmēdams šo īpatnību, V. I. Ļeņins rakstīja: «Konstitūcija ir fiktīva, kad likums un īstenība nesaskan...»4 Bez tam šī nesaskaņa, kā liecina prakse, arvien vairāk palielinās. To veicina trīs galvenie faktori.

Pirmkārt, IV labojums ASV konstitūcijā nosaka, ka aresta orderi jābūt norādītai personai, kura pakļauta arestam. Tomēr amerikāņu justīcijas praksē stingri iesakņojusies tā saucamā tīro orderu izsniegšana. Tajos konkrētu personu vārdi netiek ierakstīti. Policijas kalpotājam ir tiesības tur ierakstīt ar atpakaļejošu datumu uzvārdu pēc sava ieskata. Pilnīgi saprotams, ka arests, izmantojot tiro orderi, ir vienlīdzīgs arestam bez jebkāda ordera.

Otrkārt, konstitūcijā paredzēto orderu autoritāte strauji samazinās sakarā ar tā apmaiņu pret kaut kādu juridisku surogātu. Zināms, ka orderu izsniegšana ASV tradicionāli bijusi tikai tiesneša prerogatīva. Tikai viņam bija tādas tiesības gadījumā, ja policija pietiekami ticami pierādījusi, ka minētā persona ir izdarījusi noziegumu. Teorētiski skai-tas, ka reizē ar to nodrošināta tiesiskā uzraudzība par policijas darbības likumību, kas ir viena no garantijām pret nepamatotiem arestiem. Bet amerikaņu policija arvien retāk izmanto tiesneša orderi. Tā uzskata, ka labāk izmantot «civilo orderi»— tieslietu ministrijas iekšējo dokumentu. Ta policijas darbība, pielietojot visbargāko procesuālo piespiešanas formu — arestu, izslīd no tiesas kontroles.

Treškārt, sistemātiski paplašinās to juridisko pamatojumu loks, kuri ļauj pilsoni arestēt vispār bez jebkāda ordera. Aibilstoši precedentam Torija lietā pret Ohaio (1968.g.) arestu var izdarīt bez IV labojumā prasītā ordera uz personiskas pārmeklēšanas rezultātu pamata. Par pēdējā pamatojumu kalpo ne vairāk kā «saprātīgas aizdomas, ka minētā persona ir apbruņota vai rada draudus», t.i., policista subjektīvās domas, kas nav apstiprinātas ar objektīviem pamatojumiem. Cits precedents — Adamsa lietā pret Vil-jamsu (1972.g.)—pie|auj izdarīt arestu, pamatojoties uz «policijas informatora ziņojumu», kas procesuāli netiek noformēts un krimināllietai netiek pievienots^5.

Līdzīgu pamatojumu arestiem bez ordera šodienas amerikāņu precedentos ir daudz. Lielakajā daļā štatu pilsoņu arestam nav vajadzīgs orderis, ja ir pamats domāt, ka minētā persona izdarījusi smagu noziegumu — feloniju. Ja ir aizdomas, ka izdarīta vieglāk krimināla veidā sodāma rīcība, pamatojums arestam bez ordera tiek formulēts dažādi:

nozieguma izdarīšana policijas klātbūtnē, pie tam, ja rīcība ir rupjš sabiedriskās kārtības pārkāpums;

nozieguma izdarīšana neatkarīgi 110 tā konkrētā sastāva policista klātbūtnē;

kad policistam ir pamats domāt, ka noziegumu izdarījusi minētā persona^6.

Prakse arvien lielāks štatu skaits no pirmā pamatojumā pāriet uz nākamajiem, tādējādi dodot policijai būtībā neierobežotas un nekontrolējamas liesibas izdarīt arestus pēc pašu ieskatiem.

5o tendenci aktīvi atbalsta arī pašreizēja kriminālā likumdošana. 1968. gadā vairākos štatos tika pieņemti akti, kas noteica kriminālatbildību par pretošanos arestēšanas laikā. Saskaņā ar tiem atbildība iestājas pat tad, ja arests bijis nelikumīgs^7. Tajā paša laikā daudzu štatu likumdošana atbrīvo 110 kriminālatbildības policistu, kas, izpildot savus dienesta pienākumus, izdarījis slepkavību bez nodoma.

Tā rodas nepieciešamie tiesiskie priekšnoteikumi, lai ar likuma autoritāti aizsegtu policijas prettiesisko rīcību. 5im mērķim aktīvi kalpo arī policijas kastas morāle. Amerikas Savienotajās Valstīs, piemēram, darbojas tā saucamie «policijas stratēģijas principi». Pēc šiem «principiem» amerikāņu policija vadās sava ikdienas darbībā. Lūk, kā daži no tiem tiek formulēti grāmatā «Kriminālā justīcija Amerika»

(Bostona, 1974), kas izdota pazīstamā amerikāņu krimino-loga profesora R. Kvinnija redakcijā: neuzticies — visi cilvēki ir bīstami; pieredze ir labāka par abstraktam normām; piespied sevi cienīt; visi neieredz policiju;

tiesiskā sistēma ir maldīga vērtība, policists pēc pieredzes labāk noteiks, vai ir vainīgs vai nav;

cilvēki, kurus neuzrauga, noteikti pārkāps likumu. Minēta principu sistēma tieši un nepārprotami orientē policistu uz nekautribu saskarsmē ar pilsoņiem. Bez tam vairāki principi viņu faktiski nostāda ārpus tiesībām, sekmē nelikumību un cietsirdību. Vadīdamies pēc pretsabiedris-kām morālām direktīvām, policisti izdara noziedzīgas akcijas. ASV policijas dienestu vadītāju nacionālās asociācijas sēdē 1969. gadā, starp citu, tika runāts, ka 27 procenti policistu, kuru darbība speciāli kontrolēta, rīkojoties ar cilvēkiem, izmanto paņēmienus, kurus var kvalificēt kā kriminālnoziegumus («New York Times», 1969. gada 3. oktobrī). Kopš lā laika pozitīvas izmaiņas nav notikušas. Taisni otrādi. Lūk, kas šai sakarā rakstīts vienā no 1980. gada janvāra «New Statesmen» numuriem: «Policija ir laba, ja aizturēto noziedznieku skaits pārsniedz to noziedznieku skaitu, kas kalpo tās rindas.»

Sevišķi plašu pretlikumību policijas akcijas iegūst tad, kad tiek arestēti masveida manifestāciju dalībnieki.

1971. gada maijā Vašingtonā tika arestēti 13 tūkstoši cilvēku tikai par to, ka viņi izgāja galvaspilsētas ielās, lai izteiktu protestu pret noziedzīgo karu, kuru Savienoto Valstu valdība veda Indoķīnā. Lūk, ka policijas patvaļu apraksta to dienu notikumu aculiecinieks Bostonas universitātes profesors Hovards Zinns: «Lielāko daļu cilvēku arestēja tikai par to, ka viņi gāja pa ielu gan vienatnē, gan grupās. Kādu jaunu cilvēku aresteja, kad viņš gāja pa ielu; viņam bija gari mati un džinsi, un toreiz tas bija pietiekams pamats arestēšanai.» Šo rindu autors, kad tas pajautāja policistam, kāpēc viņš piekauj jauno cilvēku, ari tika arestēts. Arestēja ari kādu citu cilvēku, kurš apstājās, lai nofotografētu šo scēnu, kā arī vēl divus pilsoņus, kuri centās uzzināt, kas noticis. Pēc tam arestēja vēl sešus cilvēkus, kuri gaja pa ielu un dziedāja dziesmu «Amerika, tu brīnišķīgā»*.

Līdzīgi atgadījās arī Kalifornijas universitātes profesoram Fišeram. Būdams aculiecinieks policijas patvaļai, izklīdinot masu demonstrācijas dalībniekus, profesors nolēma pierakstīt to policistu dienesta numurus, kuri sevišķi izcēlās.

Šajā nodarbībā viņš ari iika pārsteigts. Viņu tūliņ arestēja un piekāva. Tika safabricēta krimināllieta, apvainojot Fišeru kārtības neieverošanā, uzbrukumā policijai un pretošanās izradīšana aresta laikā. No aresta neizdevās izvairīties arī Fišera sievai^9.

Gumijas steki policistu rokās ir svarīgs arguments, lai liktu izpildītas viņu prasības. Ka ziņoja laikraksts «New York Times» 1977. gada 27. septembrī, tad, klusējot noskatīdamies kukluksklaniešu maršu, policija savu triecienu versa pret... nēģeriem, kuri novēroja šo procesiju. Vienu no viņiem — Donaldu Pinkniju sita ar steku pa galvu un arestēja. Tāds pats liktenis piemeklēja ari citus nēģerus.

šis fakts varēja palikt nepamanīts, tāpat kā paliek nezināmi simtiem citi līdzīgi gadījumi, ja nepastāvētu kāds interesants apstāklis: D. Pinknijs pats kalpoja policijā un, kaut ari todien bija brīvs no dienesta pienākumiem, ieradās marša vietā, lai vajadzības gadījumā palīdzētu policijai nodibināt kārtību.

Lai apspiestu masveidīgo demokrātisko kustību un vienlaikus maskētu policijas represīvo rīcību, Amerikas varas iestādes nereti apelē pie likuma. Pie tāda, kā, piemēram, 64. karantīnas likums, kas ir spēkā Misisipi štatā. Tas uzdod štata vadībai veikt nepieciešamos pasākumus, lai nepieļautu infekcijas slimību ievazāšanu un izplatīšanos. Sī akta mērķtiecība šaubas nerada — cīņa par cilvēku veselību ir viens no cilvēces visaugstākajiem un vishumānākajiem uzdevumiem. Tomēr amerikāņu policija šo likumu iztulkojusi pēc sava prāta. Tajā ir norma, kas varas iestādēm dod tiesības karantīnas laikā aizliegt lielu cilvēku masu pārvietošanos. šo normu Amerikas Savienotajās Valstīs plaši izmanto, taču nevis karantīnas, bet gan politisku mērķu sasniegšanai. Tūkstošiem cīnītāju par pilsoņtiesībām — amerikāņu pilsoņi, masveida manifestāciju dalībnieki iika arestēti, izmantojot šo fiktīvo iemeslu.

Liela līdzība ar amerikāņu aresta kārtību ir arestiem Lielbritānijā. Arī šeit tiesneša orderi pakāpeniski nomaina iekšlietu ministrijas orderis. Līdz ar to policijas darbības likumību tiesu orgāni vairs nevar kontrolēt.

Vēl vairāk legālas iespējas policejiskai patvaļai dod ar likumu atļautā arestēšana bez jebkāda ordera. Anglijā pašreiz ir spēkā 75 normatīvie akti, kas regulē šādus arestus. Tie paredz tik lielu izņēmumu skaitu no vispārējiem likumiem, kas atļauj izdarīt arestu tikai tad, ja ir orderis, ka praktiski tieši izņēmumi ari iegūst noteikuma raksturu.

1974. gadā Lielbritānijā tika pieņemts likums par terorisma novēršanu. Pateicoties tam, ievērojami palielinājās policijas dienesta iespējas vērsties pret personas neaizskaramības un citām pilsoņu tiesībām, kas bija izcīnītas ilgstošā šķiru cīņā. Tā likuma 7-1-V paragrāfs dod policijai tiesības arestēt bez atbilstoša ordera «personas, kas ieinteresētas terorisma aktu izdarīšanā, sagatavošanā vai kūdīšana uz to». Pēc angļu juridiska žurnāla «Krimināllikuma apskats» (Londona, 1975, aprīlī, 197. Ipp.) liecības, šis tipiski nenoteiktais formulējums ļauj policijai pēc aizdomām terorisma aktu gatavošanā arestet pat streikotāju piketus, ja ir pamats domāt, ka viņi ar savu rīcību grib sasniegt politiskus mērķus. Tāda ir mūsdienu Anglijas tiesas šķiriskā virzība^10.

Masveidīga streikotāju vajāšana ir britu policijas nenogurstošo rūpju objekts, un tā darbojas ar aktīvu tiesas sistēmas atbalstu. Vispirms policija cenšas novākt streika nepieciešamo un vissvarīgāko elementu — piketus. Kā zināms, Anglijas likumdošana pieļauj izstādīt piketus rūpnīcā un tās apkārtējā teritorijā, ja streiks ir oficiāli izsludināts. Šādas rīcības likumība pasludināta jau 1875. gadā papildinājumā pie likuma par sazvērestību un privātīpašuma aizsardzību 7. panta un 1906. gadā pie likuma par darba strīdiem 2. panta. Tomēr sakarā ar streiku kustības krasu pastiprināšanos sešdesmitajos gados policijas un tiesu orgāni izvērsa plašu kampaņu pret piketiem: masveidīgi piketu aresti kļuva par parastu parādību. Policija piesavinājās monopoltiesības pēc saviem ieskatiem noteikt piketu skaitu uz līnijas. Pa lielākai daļai tas izrādījās tik niecīgs, ka daudzmaz efektīva piketēšana praktiski tika izslēgta. Ja streikojošie strādnieki, neievērodami policijas norādījumus, centās piketus pastiprināt, tad neizbēgami sekoja represijas. Angļu juridiskajā literatūrā minēts tipisks gadījums: kad blakus diviem piketiem, ko policija bija oficiāli atļāvusi, nostājās trešais — strādnieks Pidingtons, viņš tūliņ tika arestēts, apsūdzot «par traucēšanu policijai veikt savus dienesta pienākumus»(!) “.

Šada rīcība nav izņēmums^12. Angļu bulvāru avīze «Daily Mirror» 1970. gada 30. janvārī sakarā ar plaši izvērsušos streiku kustību zemē pat paziņoja, ka gadījumā, ja streiku kustība turpināsies ar neatļautiem līdzekļiem, «varas iestādes būs spiestas aizturēto izvietošanai izmantot futbola stadionus». Britu valstsvīru ambīcijas negribot izraisa zināmas asociācijas. Pēc 1973. gada 11. septembra fašistiskā apvērsuma Čīlē parādījās ar aizturētajiem pārpildītie stadioni —šis vispāratzītais reakcijas varmācības un terorisma simbols. Mūsdienu Lielbritānijas pievēršanās šim simbolam ir darba un kapitāla cīņas galējas saspringtības apliecinājums.

Policijas nepietiekama kontrole vienmēr rada nelikumības. Šis buržuāziskās sabiedrības objektīvais likums darbojas ar visām no tā izrietošajām sekām. Šobrīd Lielbritānijā gadījumi, kad (iek arestētas personas, kas tikai ar savu ārējo izskatu policijai likušās aizdomīgas, kļuvuši par parastu parādību.

To, ka sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados radusies visasākā Anglijas justīcijas krīze XX gadsimtā, kuras raksturīga iezīme ir personas neaizskaramības principa daudzkārtēji pārkāpumi, bija spiesti atzīt arī paši Rietumu tiesībnieki. Pēc izlases datiem, kas figurē Anglijas juridiskajā literatūrā, no 44 267 personām, kuras bija arestētas un ieslodzītas bez tiesas sprieduma, 22 233 apsūdzētajiem piespriests sods, kas nav saistīts ar brīvības atņemšanu, bet 2067 cilvēki ar tiesas lēmumu vispār atbrīvoti^13. Tas nozīmē, ka 24 312 cilvēki (54,7 procenti no kopējā aresteto skaita) tikuši ieslodzīti bez pietiekama pamatojuma. Zināmi fakti, kad nepamatoti arestēti cilvēki atradušies ieslodzījuma bez tiesas sprieduma četrus, piccus un vairāk mēnešus. Pēc Londonas avīzes «Sunday Times» ziņām, kuras līdzstrādnieki 1980. gadā aptaujāja viena Mančestras rajona iedzīvotājus, 38 procenti pilsoņu paziņojuši, ka policija pret aizturētajiem pielieto spēku, \|iņus piekauj. Starp aktīva vecuma cilvēkiem — līdz 45 gadiem — personu skaits, kas par to pārliecinātas, sastāda 53 procentus. .No 1970. gada līdz 1980. gadam Anglijas policijas iecirkņos nenoskaidrotu iemeslu dēļ nomiruši 245 arestētie. No viņiem 143 cilvēki miruši varmācīgā nāvē.

Tamlīdzīga prakse visā asumā izvirzīja priekšplānā «visgrūtāk risināmo problēmu par pilsoņu tiesību un policijas akciju savstarpējām attiecībām»14. Anglijas prese ir pilna ar paziņojumiem, kuros iedzīvotāji žēlojas par policijas prettiesisko darbību. Problēma ieguva tadu asumu un aktualitāti, radīja tik plašu sabiedrisko rezonansi, ka to speciāli apsprieda Lielbritānijas parlamentā. Starp citu, tur atzīmēts, ka nepārtraukti palielinās sūdzību skaits par policijas izdarībām, kas sastada 12 procentus gadā. Notika speciāla lordu palātas sēde, kur britu tiesas viri, uztraukušies par galvaspilsētas iedzīvotāju .pieaugošajiem protestiem, «bija spiesti padomāt par publisku trauksmi, ko radījusi policijas ierēdņu darbība»15. Ko tad piedāvā stāvokļa uzlabošanai?

Iedzīvotāji vispirms prasa saukt pie kriminālatbildības policijas ierēdņus, kas pieļāvuši nelikumības un varmācību.

Tomēr mūsdienu Anglijas apstākļos ar to nav ko rēķināties. Kā zināms, 1064. gada likumā par policiju paredzēts, ka iedzīvotāju sūdzibas par policijas darbībām jāizskata un jāizlemj policijas pārvaldes ietvaros. Tomēr vadība nemaz nesteidzās ierosināt krimināllietas pret saviem kalpotājiem: tas runātu pretī tā sauktajai policejiskās solidaritātes idejai, kas ir populāra Anglijas policijas ierēdņu vidu.

1975. gadā Londonas policijas apgabala teritorijā tika izdarīta speciāla to cilvēku aptauja, kas bija sūdzējušies par policijas izdarībām. 59 procenti aptaujāto paziņoja, ka viņu sūdzības policija vienkārši «notušējusi». Jauniešu vidū līdz 20 gadic-m tādu atbilžu skaits ir krietni lielāks —71 pro-cents^13. Bet ari tajos gadījumos, kad policijas vadība reaģējusi uz iesniegto sūdzību, parasti viss aprobežojies ar nelieliem disciplinārsodiem. Katrā gadījumā krimināllietu, kas būtu ierosinātas pret policistiem, vadoties no sūdzībām, Lielbritānijas tiesu praksē faktiski nav bijis.

Ņemot to vērā, Anglijas sabiedrības demokrātiskās aprindas uzstājās ar prasību radīt valstī speciālu, no policijas neatkarīgu orgānu, kas izskatītu sūdzības par policijas pretlikumiskajām akcijām. ŠI prasība pat ieguva savu oficiālo izteiksmi likumprojektā Vaithedabillā, kas

1972. gada februārī tika iesniegts parlamentam izskatīšanai. Tomēr otrā lasījuma nobeigumā, pēc tam, kad iekšlietu ministrs R. Karrs. uzstājās ar attiecīgu apliecinājumu un solījumu, likumprojektu atsauca, pie tam to izdarīja pats autors. Kas attiecas uz vienkāršajiem angļiem, tad šāds lietas pagrieziens nevarēja viņus apmierināt, jo būtībā tas nozīmēja, ka policija ari turpmāk paliks ārpus savas darbības kontroles.

Sabiedrības ciņa pret policijas nelikumībām, par kontroles nodibināšanu pār arestiem un citām policijas akcijām turpinājās. 1976. gada šķita, ka tā vainagosies ar nelieliem panākumiem — pieņēma jaunu likumu par policiju, kas stājās spēkā ar 1977. gada jūniju. Tajā ietvertas arī dažas angļu strādnieku prasības. Starp citu, beidzot tika radīts no policijas dienesta neatkarīgs orgāns, kuram jāizskata sūdzības par policijas prettiesisko darbību. Tomēr drīz vien noskaidrojās, ka jaunā orgāna darbības efektivitāte ir gaužām niecīga. Kā paziņots speciālā Nacionālās padomes cīņai par pilsoņu brīvībām publikācijā, praksē tikai neliels sūdzību procents patiešām nonāk šajā orgānā. 1977. gadā no 15 tūkstošiem sūdzību, kuras vajadzēja nodot izskatīšanai Šim orgānam, tur nonāca tikai 542 lietas. Pārējās pazuda bez pēdām policijas instancēs, kurām pēc iepriek-sejā principa ir tiesības pārbaudīt izteikto sūdzību pamatotību. Lūk, kapec Nacionalā padome cīņai par pilsoņu brīvībām izvirzīja prasību piešķirt izveidotajam orgānam tiesības ne tikai izskatīt sūdzības pec būtības, bet ari tās izmeklēt^17. Bez šā nepieciešamā priekšnosacījuma jaunā orgāna darbība nevar kļūt par nopietnu šķērsli policijas patvaļībai. Tādā veidā jaunais 1976. gada likums par policiju, formāli apmierinājis vienu no britu darbaļaužu prasībām, faktiski izrādījās par savdabīgu kosmētisko līdzekli, kas domāts britu «bobiju» nepatīkama vaiga no-maskēšanai^18.

Diezgan simptomātiski ir tas, ka tagad pat Lielbritānijas valdošas šķiras pārstāvji sākuši izprast policijas nelikumības kā faktoru, kas diskreditē politisko sistēmu kopumā. Augšnama loceklis leiboristu partijas pārstāvis D. Roudss, runādams par patvaļīgajiem arestiem un citiem cilvēku tiesību pārkāpumiem, paziņoja: «Ja tamlīdzīga taktika attīstīsies pašreizējā virzienā, tad tā var novest pie policejiskas valsts izveidošanas.» («Morning Star», 1973. gada 8. novembrī.)

Sī atzīšanās tika izdarīta 1973. gadā. Burtiski pēc gada angļu propaganda no jauna sāka pastiprināti uzspiest domu par policijas sociālās lomas izmainīšanu. Londonas «Times» līdzstrādnieks P. Evanss pat izdeva grāmatu ar pretenciozu nosaukumu «Policijas revolūcija» (Londona, 1974). Tomēr fakti liecina par ko citu. Skotlendjarda galvenais inspektors I. T. Olivers speciālā rakstā, kas veltīts britu policijas dienesta perspektīvam, izteica pieņēmumu, ka stingru policijas kontroli «varēs nodibināt tikai

1984. gadā» . Kontroles laiks ir beidzies, britu policijas dienestu pretdemokrātiskā prakse palikusi līdzšinējā.

Tas jo sevišķi spilgti redzams sakarā ar notikumiem Ziemeļīrijā. Kā zināms, 1971. gadā šeit ieviesta tā saucamā «internēšana», kura izpaužas ka masveidīgi aresti un tūkstošiem cilvēku ieslodzīšana cietumos un koncentrācijas nometnēs. Minētas akcijas tiek izdarītas, pārkāpjot pašreizējās Anglijas un Starptautiskās tiesību normas. Pat pēc galēji labējās buržuāziskās preses atzinumiem, Ziemeļīrijā aizdomās turēto arests notiek bez «vajadzīgās tiesiskās procedūras»20. Saskaņā ar 1973. gada likumu par Ziemeļīriju policists drīkst ieiet jebkurā telpā un arestet bez ordera jebkuru cilvēku. Policijas komisāram ir tiesības izdot pavēli par šis personas turēšanu cietumā, nenorādot laiku. Ar to arestētam var uz ilgu laiku atņemt brīvību, neizvirzot nekādu apsūdzību, bez tiesas iztneklešanas un sprieduma.

Kopš 1971. gada te reģistrēti 2 miljoni arestu un citu represīvu pasākumu. Un tas noliek provincē, kur iedzīvotāju skaits nepārsniedz 1,5 miljonus! Tādi ir britu varas orgānu uzbrukumi personas neaizskaramībai. Ziņojumā, kuru 1978. gadā sastādīja Starptautiskais tribunāls par Anglijas varas iestāžu pretlikumīgās rīcības izmeklēšanu Ziemeļīrijā, atzīmēts, ka britu valdības politiskai, militārai un juridiskai darbībai Olsterā ir kaitīgas sekas pilsoņu brīvības un cilvēku tiesibu nodrošināšanas jomā ne Likai šajā provincē, bet ari visā Anglijā^21.

Uzskatāma liecība tam ir notikumi 1980. gada pavasarī Bristole. Šinī pilsētā ir vieta, kur policija ierodas tikai ar vilku suņiem. Tā ir Sentpola, krāsaino iedzīvotāju geto. Geto iedzīvotāju neapmierinātība ar rasu diskrimināciju valstī saasinājas pēdējo trīsdesmit gadu laikā. Un tad sekoja sprādziens.

1979. gada rudenī angļu policija, lūrot aizdomās par nodomu izdarīt garāmgājēju apzagšanu, arestēja no Rie-tumindijas izceļojušo Laselu Diksonu, kas bija ieradies galvaspilsētā no Bristoles geto. Tiesas procesu nozīmēja uz 1980. gada 3. aprīli, un tam vajadzēja notikt Londonā. Uzzinājuši par to, geto iedzīvotāji izgāja uz ielām. Sapulcējās aptuveni divi tūkstoši cilvēku. Atskanēja aicinājumi rīkot demonstrāciju pie liesas ēkas, protestējot pret sava tautieša arestu bez pietiekama pamatojuma. Oratori runāja par to, ka Lasels Diksons arestēts uz rasu diskriminācijas pamata.

Un t2d notikumos iejaucās Bristoles policija. Arestēja vienu no manifestācijas dalībniekiem — Bertramu Vilkšu. Simtiem policistu, aizsargādamies ar vairogiem, virzījās virsū cilvēkiem. Tomēr satrauktie Sentpola iedzīvotāji neatkāpās.

Policijas notikumu žurnālā tika izdarīts ieraksts: «Pienāk daudzi ziņojumi par uzbrukumu policistiem un transporta līdzekļiem. Nepieciešams izsūtīt jaunus pastiprinājumus, pirmām kārtām suņus ar pavadoņiem, policistus, kas apbruņoti ar vairogiem.» Bet ari atsūtītais papildinājums nespeja mainīt situāciju. Galarezultātā policija bija spiesta atstat geto rajonu, pametot tur vairākas degošas automašīnas. Arestēto B. Vilkšu vajadzēja atbrīvot.

Tā rasu diskriminācijas un policijas patvaļas pastiprināšanas mūsdienu Anglijā rada stihiskus darbaļaužu nemierus.

Pasaulē, kur valda kapitāls, arī aresti kļūst par policijas biznesu. Ar nodomu izdarīts nelikumīgs arests ar tam sekojošu kukuļa izspiešanu par aizturētā atbrīvošanu ir paradība, kas plaši pazīstama gan Lielbritānijā, gan arī ASV un citās buržuāziskajās zemēs. 5is parādības specifika ne|auj precīzi noteikt tas izplatības apmērus. Tomēr

1971. gadā speciāla komisija, kuras sastava bija pazīstami amerikāņu juristi,— tā saucama Knapa komisija — seci-naja, ka praktiski visi ASV policisti ir kukuļņēmēji. Ikviens pagrīdes narkotisko vielu pārdevējs pilnīgi pamatoti var rēķināties ar veiksmīgu izvairīšanos no aresta, ja savlaicīgi piedāvās policistam pietiekamu naudas summu. Pēc laikraksta «New York Times» 1979. gada 23. janvāra ziņām, valsts iedzīvotāju sūdzību skaits par korupciju policijas ierēdņu vidū gada laikā palielinājies no 2100 līdz 2700.

1976. gadā tika pilnīgi izklīdināts mīts par britu slepenpolicijas — Skotlendjarda neuzpērkamību: 18 tā darbinieki, no ierindas detektīva līdz nodaļas vadītājam, izrādījās saistīti ar korupciju un varas ļaunprātīgu izmantošanu. Bet

1979. gada 6. aprīlī Skotlendjarda šefs Dēvids Maknijs bija spiests parakstīt pavēli par 66 darbinieku atbrīvošanu no ieņemama amata, kuriem tika inkriminēta kukuļņemšana un izspiešana. 1980. gadā Anglijas laikraksts «Sunday Times» Mančestrā izdarīja speciālus sabiedriskās domas pētījumus par policiju. Aptaujas rezultāti neizrādījās negaidīti: 40 procenti iedzīvotāju līdz 45 gadu vecumam bija paliecinati, ka policija ņem kukļuļus no noziedzniekiem.

Neredzētus izspiešanas apmērus, policijai izdarot arestus, var novērot Izraēlā. Šeit noteikta pat savdabīga takse: arābu jauniešus, kas arestēti par piedalīšanos demonstrācijā, vecāki var izpirkt par trīs tūkstošiem Izraēlas mārciņu.

Izraēla plaši izplatījušies arī tā saucamie preventīvie aresti. To būtība ir tada, ka var ieslodzīt» personas, kuras nav izdarījušas nekādu likuma pārkāpumu, bet, pec policijas orgānu domām, tas atrodas kriminogēnā, t.i., sabiedrībai bīstamā stāvokli. Nav grūti uzminēt, kādas tieši personas Izraēlas policija attiecina uz šo kategoriju. Vispirms tie ir cīnītāji par valsts arābu tautības pamatiedzīvotāju pilsoņu tiesībām.

Lai attaisnotu nelikumīgo preventīvo arestu praksi, Izraēlas valdošās aprindas atsaucas uz ārkārtējo likumu par aizsardzību, ko 1945. gada pieņēma angļu varas iestādes viņu toreizējā Palestinas mandāta teritorijā. Kā zināms, šo likumu Lielbritānija aktīvi izmantoja, lai apspiestu naciona-lo atbrīvošanās kustību. Lūk, ko toreiz rakstīja viens no cionistu līderiem J. Šapiro: «Režīmam, kas tika ieviests Palestmā ar likuma par aizsardzību pieņemšanu, nav līdzīga nevienā no civilizētās pasaules zemēm. Pat nacistiskajā Vācijā nebija tādu likumu.>>n

Kopš ta laika teritorijas tiesiskais statuss šai rajona mainījies. Šeit izveidojusies Izraēlas valsts. Britu kronis zaudējis Palestinas pārvaldīšanas mandatu. Atbilstoši savu spēku zaudēja arī Anglijas likumi. Bet kāpēc tad šodien Izraēla atsaucas uz šo likumu? Un kāpēc tik pretēji mainījies tur noteikto normu vērtējums? Tāpēc, ka ar tā palīdzību Izraēlas valdošās aprindas cer nodrošināt kaut šķietamu juridisko pamatu, lai bez izmeklēšanas un tiesas varētu izrēķināties ar palestīniešu pretošanās kustības aktīvistiem un piekritējiem. Par šādas izrēķināšanās upuri k|uva arhibīskaps Kapuci, kuru preventīvi arestēja 1974. gada decembri. Garīdznieku ieslodzīja kamerā, kuras platums bija mazāks par vienu metru, aizliedza satikšanos, atņēma apģērbu un pat aizliedza lūgt dievu. Šis notikums izraisīja plašu protesta kustību visā pasaulē, jo arestētais bija plaši pazīstams. Bet cik daudz citu — nezināmu smok Izraēlas moku kambaros?

Pasaulē visteroristiskākās policijas drūmo slavu ieguvusi DAR policija. Lai gan tas attiecas tikai uz melnādainajiem. Preventīvie aresti šeit kļuvuši par ordināru parādību.

1963. gadā tā saucamais Papildu likums policijai deva tiesības pakļaut preventīvam arestam jebkuru personu, kuru varētu turēt aizdomās par rasistisko likumdošanas aktu pārkāpšanu. Pie tam nav vajadzīgs nekāds faktisks pamatojums: pietiek ar policista subjektīvajām domām. Papildu likums pēc preventīvā aresta paredz ieslodzījumu cietuma līdz 90 diennaktīm. Tomēr reālais ieslodzījuma laiks ir atkarīgs no tā, kad arestētais dos policijai vajadzīgo liecību. Sākotnējais termiņš var tikt vairākkārt pagarināts līdz tam laikam, kamēr uz izvirzītajiem jautājumiem netiks dotas «apmierinošas atbildes».

Bijušais Dienvidāfrikas valdības premjers Forsters savas valdīšanas sākumu atzīmēja 1966. gadā, izdodams Ārkārtējo likumu par terorismu, kas ir spēkā vēl šodien. Saskaņā ar šo likumu policija ieguva tiesības arestēt un turēt apsardzībā ne tikai tos, kurus tur aizdomās par nozieguma izdarīšanu, bet arī jebkuru potenciālu teroristiskās rīcības liecinieku.

Tomēr Forstera režīma likumdošana ar to nebeidzās.

1976. gadā DAR pieņēma likumu par drošību, kas vēl vairāk atkailināja legalizēto preventīvo arestu teroristisko būtību. Uz šā likuma pamata policija un «drošības spēki» var arestēt un turēt nenoteikti ilgu laiku apcietinājuma bez tiesas sprieduma personas, kuras lur aizdomās par pretval-stisku rīcību.

1978. gadā Forstera valdība pasludināja, ka likumdošana par preventīviem arestiem tiek attiecināta arī uz Dienvidāf-rikas varasvīru nelikumīgi okupētās Namībijas teritoriju.

Pretorijas rasistiskais režīms slēpj to personu skaitu un vārdus, kas pakļauti preventīvam arestam. Tomēr dažas ziņas kļūst pieejamas visas pasaules sabiedrībai. Kā ziņoja Vispasaules Miera Padomes žurnāls «Jaunās perspektīvas» (Helsinki, 1977, 7. sēj., 2. nr.), pamatojoties uz ārkārtējo likumdošanu, tikai laika posmā no 1976. gada jūnija līdz oktobrim Dienvidāfrikas republikā preventīvajam arestam tikuši pakļauti 300 cilvēki. Pec citiem avotiem, tai pašā laikā arestēts 5200 pret aparteīda režīmu vērstas protesta demonstrācijas dalībnieku. Daudzi no viņiem kopš tā laika bez apsūdzības izvirzīšanas atrodas apcietinājumā.

Valstī ir spēkā likums par caurlaidēm. Tas aizliedz visiem krāsainajiem cilvēkiem iziet no mājām bez speciāla dokumenta, kurā norādīts darba devēja uzvārds. Par šā noteikuma neievērošanu paredzēts cietumsods uz laiku, kas skaitāms mēnešos. 1975. gadā Keiptaunā tika arestēta afrikāniete Namtiti Nohame, kurai nebija līdzi caurlaides. Aresta laikā ar viņu kopā bija divus mēnešus vecs bērns. Pēc nacistisko koncentrācijas nometņu tradīcijām mātei bērnu atņēma. Arestētā lūdzās, lai atļauj viņai bērnu ņemt pie sevis vai kaut pielaist pie tā barošanas laikā. Sekoja atteikums— bērns nomira. Ekspertīze noskaidroja: nāve iestājusies bada rezultātā.

«Mēs rūpīgi izmeklējām visus apstākļus, bet neatradām policijas rīcībā nozieguma sastāvu,» paziņoja policijas komisārs pulkvedis Forsters.

Par neatņemamu valsts iekšpolitiskās dzīves iezīmi patvaļīgie iedzīvotāju aresti kļuvuši Čīlē. Horhi Galjardo Silvu arestēja tikai par to, ka viņš uzdrošinājās nolikt vainagu pie mūsu laikmeta ievērojamā dzejnieka Pablo Nerudas kapa.

Pec fašistiskā apvērsuma 1973. gada 11. septembrī procesuālās garantijas arestu likumībai šai zemē pilnīgi likvidētas^1'3. Lielākā daļa arestu notiek bez ordera. Arestētajiem bieži vien nepaziņo pat arestēšanas iemeslu, pret viņiem neizvirza apsūdzību, bez tiesas un izmeklēšanas viņus tur apcietinājumā nenoteikti ilgti laiku^24. Tam pašā laikā patvaļīga turēšana ieslodzījumā valsts kriminālajā likumdošanā tiek kvalificēta kā smags noziegums (Ciles republikas KK 141., 148., 149. pants).

Čiles policijas moku kambaros cilvēki pazūd bez vēsts, varas orgāni atsakās sniegt arestēto radiniekiem jebkādas ziņas. Pašreiz valsti tiek izstrādāts likumprojekts, kurš pazudušos pasludinās par «legāli mirušiem». Tas nozīmē, ka viņu radinieki iegūs mantojuma tiesības, iespējas izmainīt pilsonību utt. Tādā veidā Pinočela režīms cer likvidēt šis problēmas asumu. Tomēr šķietamās rūpes par radiniekiem neapslēps noziedzīgo ļaundarību pret mirušajiem.

Amerikas advokātu asociācijas prezidents Viljams Spens kādā 110 savām publiskajam runām teica: «Draudi viena cilvēka brīvībai tai pašā laikā ir draudi ikviena brīvībai.» («American Bar Journal», 1977. gada augusts, 1121. lpp.) Kapitāla pasaulē brīvības zaudējums bez pietiekama juridiska . pamatojuma draud ne tikai atsevišķiem cilvēkiem. Daudzi tūkstoši cilvēku uz buržuāzisko valstu represīvās likumdošanas pamata pakļauti arestam bez pietiekama juridiska pamatojuma. No personiskās brīvības zaudēšanas draudiem nav pasargāts ne amerikānis, kas izgājis demonstrācijā pie Kapitolija sienām, ne irs uz faktiski aplenkuma pilsētā pārvērstām Belfastas ielām, ne palestīnietis, kas padzīts no dzimtajām vietām, ne nēģeris DAR zelta raktuvēs.

dzīvokļa neaizskaramība un personiskas DZĪVĒS NOSLĒPUMI

Nedrīkst patvaļīgi vai nelikumīgi iejaukties neviena personiskajā un ģimenes dzīvē, patvaļīgi vai nelikumīgi vērsties pret dzīvokļa neaizskaramību vai korespondences noslēpumiem.

Starptautiskā pakta par pi!sonu un politiska* jām tiesībām 17. panta 1. punkts

Pasaules tiesiskās kultūras dārgumu krātuvē pilsoņu personiskās dzīves aizsardzība ieņem sevišķu vietu. Tas ir viens no pamatakmeņiem, kas ielikts civilizētās pasaules cilvēka neatņemamo tiesību un pienākumu augstceltnes pamatā. Un, tāpat ka celtne bez droša pamata lemta nenovēršamai sabrukšanai, tā arī juridiskā sistēma nav domājama bez normatīvajām dzīvokļa un personiskās dzīves noslēpumu neaizskaramības garantijām.

Pilsoņu valstiska aizsardzība pret varas orgānu un atsevišķu personu prettiesisku rīcību ir obligāts juridisks priekšnoteikums likumībai un kārtībai.

Lūk, kāpēc sociālismā zemēs dzīvokļu neaizskaramību, pilsoņu personiskās dzīves neaizskaramību, sarakstes, telefonu sarunu un telegrāfisko paziņojumu noslēpumu valsts aizsargā ka mūsu sabiedrības visaugstākos sociāli politiskos ieguvumus un garantē ar konstitucionāliem aktiem. Marksistiski ļeņiniskā partija, sociālistiskā valsts pastāvīgi rūpējas, lai nodrošinātu pilsoņiem reālas iespējas izmantot viņiem piešķirtās tiesības. Uzskatāms piemērs ir pilsoņu konstitucionālo tiesību nelokāma nodrošināšana, ko vēlreiz apstiprināja un tālāk attīstīja PSKP XXVI kongress.

Principiāli citāda attieksme pret cilvēka neatņemamajām tiesībām ir buržuāziskajās zemēs. Dziļas likumu krīzes apstākļos, kurā nokļuvusi kapitāla pasaule, pastāvīga plaisu palielināšanās starp likumdošanas noteikumiem un tiesību aizsargājošiem orgāniem kļuvusi par raksturīgu iezīmi imperiālistisko valstu iekšpolitiskajā dzīvē. Pamattiesību un brīvību reālo garantiju trūkums, varas iestāžu patvaļa, policijas terors — tas viss padara pilsoņus neaizsargātus pret bezccrcmonialu iebrukšanu viņu dzīvokļos, mantas zaudēšanu, personiskās cieņas pazemošanu.

Dzīvokļa neaizskaramības tiesību pārkāpumi, daudzās kratīšanas bez nepieciešamajiem tiesiskajiem pamatojumiem ir diezgan aktuāla tēma šodien Rietumos. Neraugoties uz oficiālo masu informācijas līdzekļu cenšanos noslēpt policijas patvaļas gadījumus, viskliedzošākos no tiem tomēr nav iespējams noklusēt.

Pie tādiem gadījumiem jāpieskaita arī, piemēram, policijas akcijas, kas 1977. gada vasarā notika Rietumvācijas pilsētā Odentālē (Zieineļreinas-Vestfāles zemē). Toreiz ap simts policistu ielauzās jauniešu internāta telpās un, aizbildinādamies, ka tiek meklēts paslēpies terorists, izraisīja tur grautiņu. Direktors pieprasīja kratīšanas orderi, kā to paredz valsts konstitūcijas 13(2). pants. Atbildes vietā direktors saņēma tik spēcīgu sitienu pa seju, ka viņu steidzīgi vajadzēja nogādāt slimnīcā. Sabiedriskās kārtības uzturētāji bez ceremonijām ķēra cilvēkus un viika viņus aiz matiem. Policija neapstājās nekādu šķēršļu priekšā: izlauztas durvis, izsisti logi, salauztas mēbeles, noplēstas tapetes — tādas palika telpas pēc šī iebrukuma. Terorists internātā tomēr nebija atrodams.

Policejiskais sabats Odentāles pilsētā radīja satraukumu valsts demokrātiskajā sabiedrībā. Tomēr varas iestāžu reakcija bija pavisam citāda. Kā paziņoja Ziemeļreinas —-Vestfāles zernes iekšlietu ministrs, tad policijas akcijas dalībnieki «uzvedušies korekti». Ar dūri pa seju, aiz matiem pa koridoru, skaidās pārvērstās mēbeles — tas esot korekti! Starp citu, Rietumvācijas konstitūcija pasludina: «Cilvēciskā cieņa nav pārkāpjama. To cienīt un aizsargāt ir visa valsts aparāta pienākums.» (1. pants.)

Policijas iebrukumi jaunatnes organizāciju telpās pēdējā laikā VFR notiek arvien biežāk. 1980. gada 22. janvārī Bonnā liela policistu nodaļa izdarīja kratīšanu studentu savienības «Spartaks» pārvaldes un žurnāla «Rote Blāter» redakcijas telpās. Par iemeslu šīm akcijām kalpoja atmaskojoši materiāli par citādi domājošo izsekošanu VFR augstākajās mācību iestādēs, kurus studentu savienība publicēja žurnālā. Tika konfiscēti materiāli un citi dokumenti. Tā Rietumvācijas policija atbild uz mēģinājumiem aizstāvēt VFR pamatlikuma 4(1). pantā paredzēto sabiedrisko uzskatu izteikšanas brīvību.

Kratīšana, pārkāpjot valsts pamatlikuma normas, VFR kļūst par ordināru parādību. Vēl vairāk, tiek apspriests likumprojekts par policiju, kas ievērojami paplašinātu tās iespējas izdarīt kratīšanu. Tas paredz, starp citu, piešķirt policistiem tiesības bez jebkādām sankcijām pārmeklet personisko automašīnu un personas, kas tajā atrodas. I.īdzīgs likumdošanas akts nonāk tik redzamā pretrunā ar konstitūciju, ka pat oficiālais Rietumvaeijas žurnāls «Vācu policija» (1977. gada 7. numurs) šaubās: vai šī likumprojekta pieņemšana nenovedīs pie cilvēka tiesību pārkāpumiem? Un šādām bažām, bez šaubām, ir pamats.

Pirmkārt, piešķirot policistam tiesības izdarīt kratīšanu bez attiecīgām sankcijām, tas nonāk pretrunā ar VFR pamatlikuma 13.(2). pantu. Otrkārt, par pamatu kratīšanai likumprojektā tiek atzīta «dienesta nepieciešamība». Pilnīgi saprotams, ka šāds formulējums patiesībā piešķir policijai neierobežotas iespējas izdarīt nekontrolējamas kratīšanas.

Ļoti plašā mērogā konstitucionālo normu pārkāpumi, izdarot kratīšanu, tiek pieļauti ASV. IV labojums Amerikas konstitūcijai pieļauj izdarīt kratīšanu tikai tad, ja ir atbilstošs orderis. Sī norma Savienotajās Valstīs tiek uzskatīta par galveno tiesību garantiju dzīvokļa neaizskaramībai. ASV propagandas aparāts visādi cenšas to pasniegt kā svarīgu faktoru policijas darbības kontrolei. Tā radiopārraide «Pārrunās par amerikāņu tiesībām» tiek apgalvots, ka policija un citi orgāni drīkst izdarīt kratīšanu tikai ar tiesneša orderi».

Tomēr fakti liecina par pretējo.

Līdz 1969. gadam ASV policija brīvi drīkstēja izdarīt ne tikai personu pārmeklēšanu, bet arī kratīšanu telpās. Tas pilnībā atliecas arī uz tām telpām, kuru īpašnieki pat netika turēti aizdomās kā nozieguma līdzdalībnieki. Tādai kratīšanai nebija vajadzīgas oficiālas sankcijas, uzskatīja, ka pietiek ar to, ja policists to uzskata «par sapratīgu». Tik neierobežotas policijas pilnvaras un ar tām saistītie likumpārkāpumi izraisīja visas valsts juristu asi negatīvu reakciju. Šāds noskaņojums pārņēma pat dažus ASV Augstākās tiesas locekļus. 1954. gada valsts augstākā tiesas instance apelācijas kārtībā izskatīja apsūdzības spriedumu, ko bija pieņēmusi Kalifornijas štata Augstākā liesa Patrika Irvina lietā. Šai lielā kā izšķirošie pierādījumi kalpoja priekšmeti, kas tika izņemti kratīšanas laikā, kuru policija izdarīja bez ordera. ASV Augstākā tiesa ar piecām balsīm pret četrām atslaja spriedumu bez izmaiņām. Tomēr atsevišķu tiesnešu uzstāšanās liiia visai zīmīgas.

ASV Augstākās tiesas loceklis Roberts Džeksonš paziņoja: «Katrs, kurš bez ordera ielaužas mājā, lai izdarītu kratīšanu, pārkāpj atļautas robežas. Tas nav nekas cits kā laupīšana, par ko vainīgajam jānes atbildība.»

ASV Augstākās tiesas loceklis Viljams Ditglass arī izteica protestu pret nekonstitucionālu pierādījumu izman-tošana: «Tiesību bills katru apsūdzēto aizsargā no tamlīdzīgām policistu izdarībām, kuras, ka pierādījusi vēsture, apspiež brīvību,» viņš teica. «Kratīšana bez ordera jāpasludina ārpus likuma, un ir pēdējais laiks to izdarīt.»

Tomēr nekas tamlīdzīgs toreiz netika izdarīts. Tikai 1969. gadā Cimela lietas precedents lika ASV Augstākajai tiesai nedaudz ierobežot policijas pilnvaras, izdarot kratīšanu bez ordera. Tika noteikts, ka tāda kratīšana pieļaujama ne jau jebkurā telpā, bet tikai tajā, kuru aizņēmis «aizdomās turētais vai viņa tiešie tuvinieki». Pilnīgi saprotams, ka tas nebija kardināls problēmas risinājums, vēl jo vairāk tāpēc, ka paralēli bija spēkā vairākas citas normas.

1964. gadā Ņujorkas štatā izdeva speciālu aktu, kas noteica aresta kārtību. Velak līdzīgus aktus pieņēma ari citos štatos. ASV kongress 1970. gadā izdeva speciālu normatīvu aktu Kolumbijas federālajam apgabalam. Amerikāņu prese trāpīgi izskaidroja visu šo aktu būtību, nosaucot tos par likumiem «bez klauvējiena». Kopš ta laika pat juridiskajā literatūra tos citādi nesauc.

Saskaņā ar tiem policists, lai savāktu tiesiskus pierādījumus, iegūst tiesības ieiet jebkurā telpā. Pie tam iekļūšanas paņēmieni netiek ierobežoti: par atļautu tiek atzīts viss, līdz pat durvju un citu slēgtu aiļu uzlaušanai. Taču galvenais ir tas, ka ar šādu rīcību visrupjākā kārtā tiek pārkāptas amerikāņu pilsoņa konstitucionālās tiesības. Policistam ne tikai nav jāuzrāda orderis, kā to paredz ASV konstitūcijas IV labojums par kratīšanu, bet viņš pat tiek atbrīvots no pienākuma paziņot telpu īpašniekam par saviem nodomiem.

Lai radītu priekšstatu par to, kā notiek kratīšana praksē, pietiek pievērsties kārtējo nolikumu hronikai. Lūk, divi ne sevišķi ievērojami ziņojumi no dažādu gadu laikraksta «New York Times» slejām. Viens no tiem attiecas uz

1973. gada janvāri un stāsta par kratīšanu Viljama Peina mājā. Vairāki apbruņoti policisti civil tērpā, uzlauzuši divas durvis un iebrukuši telpās, sāka kratīšanu, neuzrādīdami ne orderi, ne arī kaut kādus cilus dokumentus. Bez tam majas īpašniekam bija pavēlēts nekustēties. Kratīšanas laikā policijas līdzstrādnieki uzvedās tik bezceremoniāli un viņu rīcība radīja tādus draudus un reālas briesmas, ka Viljams Peins griezās pie viņiem ar lūgumu saglabāt viņam kaut vai dzīvību. Civiltērpā ģērbto policistu rīcība radīja mājas īpašniekam pārliecību, ka pie viņa ieradušies laupītāji.

Cila ziņojumā, kas publicēts 1979. gada februāri, pastāstīts par kratīšanu Maiami skolotāja Nataniela Leflera dzīvoklī. Ielauzušies maja ar izdomātu iemeslu, it kā meklējot narkotikas, grupa policistu sarīkoja īstu grautiņu, zvēriski piekāva saimnieku un viņa delu. Nekādu sodu par pilsoņu cieņas pazemošanu policisti nesaņēma.

Tātad divi parasti paziņojumi. Notikumi, kas tajos izklāstīti, notikuši dažādos laikos un dažādos apstākļos, tomēr policijas rokraksts ir viens: tajā var viegli saskatīt rīcību, kas tuva noziegumam. Pēc amerikāņu juristu M. K. Kamin-gsa un D. Veisa atzinumiem, tamlīdzīga policijas rīcība bieži vien upuriem beidzas liktenīgi^25.

Izdarot kratīšanu, sevišķi bezceremoniālai rīcībai pakļauti nacionālo mazākumtautību pārstāvji. 1978. gadā ASV Komunistiskās partijas speciāla rakstā paziņots par notikumu Sanantonio (Teksasas štats). Pie neliela restorānā īpašnieka — meksikāniskās izcelsmes amerikāņa Mario Kanta ieradās imigrācijas dienesta līdzstrādnieki un sāka kratīšanu. Atbildot uz telpu īpašnieka likumīgo prasību uzrādīt kratīšanas orderi un mēģinājumu kavēt tās nelikumīgu izdarīšanu, M. Kants tika arestēts un nodots tiesai par sazvērestību. Rezultātā viņu sodīja ar pieciem gadiem ieslodzījuma cietumā^26.

Nekontrolētas kratīšanas prakse Amerikas Savienotajās Valstīs vēršas plašumā. Zināmā mērā to sekmē ari daži valsts Augstākās tiesas lēmumi. Tradicionāli lika uzskatīts, ka federālā justīcija daudz stingrāk ievēro konstitucionālos norādījumus nekā atsevišķu štatu justīcijas orgāni. Tas, starp citu, izpaudās tādējādi, ka federālās tiesas bieži vien izslēdza no pieļaujamo pierādījumu skaita priekšmetus, ko policija bija izņēmusi, izdarot, kratīšanu bez ordera. Tomēr p?dējā laika ari tās arvien biežāk atsakās no konstitucionālo prasību stingras ievērošanas:

ASV konstitūcijas IV labojums visumā sīki reglamentē kratīšanas ordera izsniegšanas kārtību. Tajā sevišķi uzsvērts, ka orderis «netiek izsniegts bez pietiekama pamatojuma, kas apstiprināts ar zvērestu vai svinīgu solījumu». Tai pašā laikā divos Amerikas štatos — Kalifornijā un Arizonā — vietējā justīcija, pēc sava prāta iztulkojusi ASV konstitūcijas tekstu, noteica, ka tādu orderi var saņemt pa telefonu. Tas nozīmē, ka turpmāk tiesneši vairs nevares kontrolēt, ka policisti izih+ra kratīšanu. Tiesnesim netiek iesniegti lietas materiāli, viņš neredz lieciniekus. Un dabiski, ka viņš vairs nevar pārbaudīt, vai ir pietiekams pamatojums kratīšanai, kā arī nevar saņemt liecinieku apstiprinājumu atbilstoši IV labojuma paredzētajai procedūrai. Tiesnesis ir spiests pieņemt policijas ierēdņa pa telefonu teikto par patiesību. Tas tiesnesi nenovēršami pazemina līdz tadas instances līmenim, kurai nav nekādas reālas nozīmes un kura tikai ar nominālu tiesu varas autoritāti sankcionē jebkuru policijas lēmumu.

1977. gadā minētā kratīšanas ordera izsniegšanas kārtība tika attiecināta ari uz federālo justīciju^27.

Kratīšanas procesuālā režīma acīm redzamo pavājināšanos aktīvi izmanto policija. Savā praktiskajā darbībā tā viegli tiek pāri tai nelielajai barjerai, kuru cēlis likumdevējs, lai aizstāvētu personas tiesības uz dzīvokļu neaizskaramību. Šodien amerikāņu sabiedrībai zināmi nelikumīgas kratīšanas gadījumi, kuri ieguvuši «melnā maisa» operācijas nosaukumu. Tā tiek saukta slepena iekļūšana atsevišķu personu un organizāciju telpās, lai iegūtu personisko korespondenci vai citus dokumentus.

Tamlīdzīgas policejiskās akcijas mūsdienu Amerikā sevišķu pārsteigumu nerada. Pie tām ir pieraduši. Daudz sensacionālāka izrādījās valsis Augstākās tiesas instances r.ostadne šajā jautājumā. 1978. gadā ASV Augstākā tiesa pieņēma lēmumu, par kuru vēl šodien notiek strīdi amerikāņu presē. Tā būtība ir šāda: tagad policijai dotas tiesības izdarīt kratīšanu bez tiesas ordera redakciju telpās. Tāda rīcība atjauta pat tajā gadījumā, ja redakcijas līdzstrādnieki netiek turēti aizdomās par līdzdalību kaut kādā noziedzīgā rīcībā. Slepena iekļūšana darba teipās, žurnālistu lietu perlustrācija, iepazīšanās ar redakcijas līdzstrādnieku savāktajiem materiāliem — visas šīs policijas izdarības tagad tiek uzskatītas par likumīgām. Un ASV Augstākā tiesa te nesaskata nekādas pretrunas amerikāņu konstitūcijas normām. Bet tās ir acīm redzamas.

Pat oficiāla buržuāziskā prese spiesta atzīt valsts sabiedriskās domas uzskatu, ka minētais Augstākās liesas instances lēmums ir pretrunā ar ASV konstitūcijas 'normām^2**. Ne veiti vairāki pazīstami žurnālisti asi protestēja pret minēto Augstākās liesas lēmumu. Pazīstamais komentētājs Ho-vards Smits nosauca to par «visbīstamāko no visiem, ko vien var atcerēties». Tagad policija saņēmusi legālu attaisnojumu radikāli noskaņotu žurnālistu un citu pilsoņu slepenai novērošanai. Pretkonstitucionālā akcija, kas jau sen bija iegājusi amerikāņu policijas dienestu ikdienas praksē, tagad atklati sankcionēta valsts Augstākajā tiesas instancē.

Slepenu redakcijas darbinieku novērošanu policija izdara ari citās imperiālistiskajās valstīs, kaut ari ne tik redzami un atklāti. Uzskatāms piemērs atrodams franču slepenpolicijas praksē. Tas notika Parīzē pirms dažiem gadiem. Tomēr līdz pat šai dienai Francijas prese to piemin kā visspilgtāko gadījumu, kad valsts justīcija faktiski veicinājusi pretkonstitucionalo praksi. Kada Parīzes laikraksta redakcijas telpās tika pārsteigti slepenpolicijas dienesta darbinieki, kad viņi uzstādīja noklausīšanās aparatūru. Redakcija par šo gadījumu ziņoja Francijas justīcijas orgāniem un nodeva tiem vainīgo personu sarakstu. Tika ierosinātā krimināllieta, kuras vešanu uzņēmās izmeklētājs Ber-nārs.

Tālāk notikumi risinājās kā pēc labi pārbaudīta scenārija. Visus slepenpolicijas darbiniekus, kas bija minēti sarakstā, nosūtīja uz valsts visattālākajiem rajoniem un pat aizjūras departamentiem. Izmeklētājs Bernārs, kurš diezgan aktīvi sāka izmeklēt šo lietu, negaidīti tika nosūtīts darbā uz Korsiku. Viņa vietā iecēla ne mazāk enerģisku, bet, bez šaubām, daudz pieļāvīgāku izmeklētāju Penso, kurš tūliņ izdeva lēmumu par krimināllietas izbeigšanu «nozieguma sastāva trūkuma dēļ». Izrādās, ka minētajā rīcībā viņš saskatījis tikai nozieguma sagatavošanas stadiju, kas pēc Francijas likumdošanas nav krimināli sodāma. Jā, sienā bija iztaisīti caurumi, izvilkti vadi, bet nebija uzstādīti mikrofoni — tāds ir izmeklētāja galīgais spriedums. Tomēr ar izdarīto pietiek, lai rīcību kvalificētu kā mēģinājumu izdarīt noziegumu, nevis kā gatavošanos tam, jo tas fakts, ka mikrofonu neizdevās uzstādīt, nebija atkarīgs no aģentu gribas: viņiem vienkārši nejāva realizēt šo nodomu līdz galam. Francijas Republikas kriminālkodeksa 2. pants atzīsi par noziegumu «jebkuru tā mēģinājumu, kas izpaužas ar lā sakumu». Tātad krimināllietas izbeigšana konkrētaja gadījumā ir pilnīgi nepamatota.

Neiztur kritiku arī otrs izmeklētāja arguments. Penso uzskata, ka konkrētajā gadījumā rīcība nav bijusi vērsta uz iejaukšanos «personiskajā dzīvē», kas ir nozieguma sastāva pazīme. Pēc viņa domām, žurnālistiem «savās darba telpās jārunā tikai par politiskajām, profesionālajām un, ļaunaka gadījumā, par vispārējām tēmām»., Nestrīdēsimies ar izmeklētāju, par ko tieši «jārunā» žurnālistiem. Nav grūti pamanīt, ka pati jautājuma nostādne disonē ar Rietumos plaši reklamēto «vārda brīvību» un «preses brīvību». Atgādināsim tikai, ka «personiskā dzīve» cilvēku sabiedrības apstākļos neizbēgami veidojas no daudzveidīgiem faktoriem, to skaitā ai ; no tiem, kurus piorrtin Penso,-— politiska-jiem, profesionātajiem un citiem. Izslēgt šos faktorus no «personiskās dzīves» izpratnes nozīmē ne tikai patvaļīgi tulkot likumus, bet grēkot arī pret loģiku.

Policijas mēģinājumi laupīt pilsoņu personiskās dzīves neaizskaramību kļūst sevišķi bīstami apstākļos, kad pastāvīgi pilnveidojas zinātniski tehniskie līdzekļi, ar kuru palīdzību var ievākt slepeno informāciju. Modernā skaņu uztveršanas un signālu reģistrējošā aparatūra ļauj nodrošināt iekļūšanu praktiski jebkurā vieta. 5im nolūkam izmanto ne tikai mikrofonus vai elektronisko aparaturu telefona sarunu pārtveršanai. Arvien biežāk attīstīto imperiālistisko valstu policijas rīcībā nonāk tādi kontroles līdzekļi kā lāzeru tehnika bezvada signāla reģistrēšanai caur sienu, paraboloskopi cilvēku sarunu noklausīšanai, kuri atrodas nelielā attālumā no operatora, infrasarkanā aparatūra, lai fotografētu caur necaurspīdīgu sienu, un daudz kas cits.

Protams, draudi cilvēka neatņemamajām tiesībām uz viņa personiskas dzīves neaizskaramību neslēpjas pašā zinātniski tehniskās domas progresā, bet gan veidos, kādos to izmanto imperiālistiskajās valstīs. Vācijas Federatīvajā Republikā, piemēram, pašreiz ir spēkā federalais likums par sarakstes, pasta, telefona un telegrāfa sakaru noslēpumu ierobežošanu, kuru pieņēma 1968. gada 13. augustā. Atbilstoši šim normatīvajam aktam dažādu resoru pakļautības policijas orgāni (Federālais resors konstitūcijas aizsargāšanai, Bundesvēra militārā policija, Federalais izlūkošanas dienests) ieguva tiesības pārtvert telegrāfiskos paziņojumus un noklausīties telefona sarunas, pierakstot tās ar moderniem tehniskiem līdzekļiem. Šos pierakstus vēlāk var iesniegt tiesā kā pierādījumus krimināllietā. Drošas procesuālās garantijas par šāda veida informācijas ticamību likums neparedz. Tiesa, tas prasa prokurora sankcijas, lai šādā veida vāktu slepeno informāciju — tā saucamo priekšrakstu par ierobežojumu. Tomēr galvenie priekšnoteikumi telegrāfisko ziņojumu un telefona sarunu noslēpumu ierobežošanai, kuriem jābūt, lai prokurors varētu minēto priekšrakstu izsniegt, likuma formulēti ļoti vispārīgi. Noradīts tikai, ka attiecīgo ierobežojumu mērķis ir «brīvas demokrātiskās iekārtās aizsardzība» un tie atļauti, ja ir aizdomas, ka konkrēta persona izdarījusi vai nodomājusi izdarīt noziegumu pret «demokrātisko tiesisko kārtību, valsts aizsardzību, NATO karaspēka kaujas spējām». Pilnīgi saprotams, ka kategorijai par mēģinājumu apdraudēt «demokrātisko tiesisko kārtību» var piemērot jebkuru krimināli sodāmu darbību. Tā rezultātā prokurors var netraucēti sankcionēt policijas orgānu slepenās operācijas telegrāfisko ziņu pārtveršanai pēc atbilstošu pieprasījumu iesniegšanas. Atļauja telegrāfisko ziņojumu pārtveršanai un telefona sarunu noklausīšanai tiek izsniegta uz laiku līdz trim mēnešiem ar iespējam to vēlāk pagarināt.

Ta Rietumvācijas likums par sarakstes, pasta, telefona un telegrāfa sakaru noslēpumu ierobežošanu pilnīgi pārvelk svītru konstitucionālajai normai, kas formulēta VFR pamatlikuma 10. pantā: «Sarakstes, kā ari pasta, telegrāfa un telefona sakaru noslēpumi ir neaizskarami.» Un lietas būtību nemaina tas apstāklis, ka VFR pamatlikums paredz iespējas ar likumu šo normu ierobežot. Jo minētājā gadījuma runa ir nevis par atsevišķu ierobežojumu, bet gan par minētās normas pilnīgu ignorēšanu, jo netiek izdalīts stingri noteikts rīcības vai personu loks. Praktiski likums attiecas uz jebkuru krimināli sodāmu rīcību un jebkuru personu, kas pakļauta Rietumvācijas jurisdikcijai. Vel vai-rāk, personai, kuras konstitucionālās tiesības ir ierobežotas uz likuma par sarakstes ierobežošanu pamata, ir liegtas tiesības sūdzēties tiesas iestādēs par tai pielietotajiem attiecīgajiem pasākumiem. Tāda ir VFR pamatlikuma 10. pantā pasludinātās deklarācijas reālā vērtība.

Noklausīšanās aparatūras plašā un nekontrolējamā izmantošana izvirzījusi dienas kārtība jautājumu par ta saucamo privacy (personiskās dzīves noslēpumu). ASV konstitūcijā šāds termins nav minēts. Pirmo reizi to pieminēja valsts Augstākā tiesa 1891. gadā Botsforda lietā, kur tika atzīmēts, ka tiesības uz privacy loģiski izriet no vairākām amerikāņu konstitūcijas normām. Vēlāk šīs tiesības konstitucionālo pamatojumu Augstākā tiesa paredzēja I, IV, V un XIV labojumā. Pašreiz tiesības uz privacy Savienotajās Valstīs tiek uzskatītas par vienu no fundamentālākajām amerikāņu pilsoņa tiesībām. Lūk, ko šai sakarā raksta bijušais ASV tieslietu ministrs Ramsejs Klārks: «Privacy ir visāda veida individualitātes pamats. Būt pašam par sevi nozīmē būt — un arī to, ka ir iespējas but — vienatnē pašam ar sevi un atrasties to sabiedrībā, kurus tu gribi redzēt, runāt to, ko domā vai arī nedomā, bet gribi teikt. Vientulība nepieciešama pat viskomfortablākā dzīvokļa apstakļos... Iejaukšanās privacy pazemo personību. Kad valsts pazemo savus pilsoņus vai atļauj viņiem pazemot citam citu, tas, hn arī cik derīgs būtu konkrētais mērķis, ierobežo personības pašnoteikšanos un nācijas attīstības iespējas. Ja Amerika pieļaus, ka bailes un būtisku sociālu reformu trūkums kalpos par attaisnojumu tam, ka policija izmanto slepenu elektronisku novērošanu, mēs par to samaksāsim dārgu cenu.»29 Starp citu, šodienas amerikāņu justīcija nemaz nesteidzas uzklausīt tamlīdzīgus pamatotus secinājumus.

Pilsoņu masveida elektroniskai novērošanai ASV ir arī savi apoloģēti. Viņu galvenais arguments — nepārtrauktais noziedzības pieaugums valstī, kuru it ka varot apturēt, tikai nodibinot kontroli pār «sabiedrībai bīstamu personu» rīcību.

Tomēr praktiskie secinājumi no tāda veida idejām ir diezgan bīstami. Jo runa taču ir par visrupjākiem uzbrukumiem cilvēka neatņemamajām tiesībām. «Neviens nedrīkst būt pakļauts tam, ka patvaļīgi iejaucas viņa personiskajā un ģimenes dzīvē,» teikts 1948. gada Vispārējās cilvēka tiesību deklarācijas 12. pantā. Analoģisku normu pasludina 1966. gada Starptautiskā pakta par pilsoņu un politiskajām tiesībām 17. panta 1. punkts un citi ANO akti par cilvēka tiesībām. Bet policijas modrā acs, kas neatstāj cilvēku nekur — ne darbā, ne mājās, ir tieši tāda iejaukšanās personiskajā dzīvē.

Kas attiecas uz elektronisko iekārtu izmantošanu pret noziedznieku sindikātiem, tad tā, kā rakstīja tas pats R. Klārks, kuram šai jautājuma, bez šaubām, ir liela pieredze, «veicina tikai viņu darbības tehnisko pilnveidošanos. Viņi arvien plašāk izmanto speciālas iekārtas signālu klusināšanai un brīdinājumiem par briesmām, kodus, slepenas sakaru līnijas, ierīces balss izkropļošanai. Šajos apstakļos elektroniskā novērošana nedod gaidītos rezultātus, bet tikai grauj tiesību realizējošo orgānu autoritāti, liekot tiem darjt to, kas nevienā nerada cieņu.»30

Novērošanai pakļauti ne tikai noziedzīgie elementi, bet gan galvenokārt pilsoņi, kuri «pievērsuši sev uzmanību», vadoties no politiskiem apsvērumiem. Tada novērošana notiek pēc Federālā izmeklēšanas biroja, Nacionālās drošības aģentūras un citu policijas iestāžu patvaļīga lēmuma. Attiecīgas aparatūras uzstādīšanai policija tiesas sankcijas nemaz neprasa.

Uzbrukums privacy Amerikas Savienotajās Valstīs nepārtraukti pieaug. Šodien policija vairs neapmierinās ar slepenas informācijas izmantošanu operatīviem mērķiem, tā elektroniskās novērošanas materiālus cenšas izmantot kā tiesiskus pierādījumus krimināllietās. Tomēr pierādījuma lomas piešķiršana šādiem materiāliem runa pretī patiesības noskaidrošanas interesēm krimināllietās un ar to tiek pārkāptas cilvēka tiesību procesuālās garantijas.

Kā zināms, juridiska garantija pierādījumu ticamībai ir tad, ja tie iegūti, stingri ievērojot procesuālās formas. Viens no šīs formas elementiem ir obligāta paziņošana personai, ka ar viņu tiek izdarītas attiecīgas procesuālas darbī-, bas — nopratināšana, kratīšana, pierādījumu izņemšana utt. Kas attiecas uz slepeno elektronisko novērošanu, tad tā būtībā notiek apsiāk|os, kad novērojamais subjekts par to nemaz nezina. Tātad slepena elektroniska novērošana neatbilst tiesisko pierādījumu iegūšanas procesuālajam režīmam, un tādi novērošanas rezultāti nevar kalpot par pierādījumiem.

Tomēr ASV tiesas instances bieži vien par pierādījumiem atzīst elektroniskas novērošanas faktus, kas iegūti, visrupjākā veidā pārkāpjot cilvēka galvenās tiesības. To veicina apstāklis, ka amerikaņu kriminālprocesos izmantojamo slepeno elektronisko novērojumu materialu normatīvā regulēšana (kā likumdošanas, ta arī precedenta) ir ārkārtīgi pretrunīga un nekonsekventa. Pastāv milzīgs skaits vispārējo tiesību normu, kuras ne tikai nav savstarpēji saskaņotas, bet pēc sava satura cita citu pat izslēdz. Tā rezultātā Amerikas tiesas, vadīdamās pēc patvaļīgi izvēlētās normas, katrā konkrētajā gadījumā praktiski var pieņemt jebkuru lēmumu par pierādījumu atzīšanu.

Nenoteiktie tiesiskie pamati slepeno elektronisko novērojumu izmantošanā tiesas pierādījumiem ASV krimināllietās dod iespēju tiesnešiem brīvi izlemt šo jautājumu. Praktiski tas rada tādu stāvokli, ka minētā problēma no juridiskās sfēras pāriet politiskajā, jo katra politiskā kursa izmaiņa rada attiecīgas izmaiņas tiesu praksē.

Tas viss rada diezgan krasas Amerikas justīcijas svārstības jautājumā par slepenās elektroniskas novērošanas datu izmantošanu tiesas pierādījumiem.

Tā 1957. gadā Benanti lielā ASV Augstākā tiesa aizliedza izmantot kā tiesas pierādījumus materiālus, kas bija iegūti telefona sarunu noklausīšanās rezultātā. Tai pašā tiesas lēmumā bija atzīmēts, ka atsevišķu štatu likumdošana, kas pieļauj tāda veida pierādījumu izmantošanu tiesu praksē, runā pretī 1934. gada federālajam likumam par komunikācijām. Minētā likuma 605. paragrāfā noteikta šāda norma: «Nevienai personai, kura nav pilnvarota sūtītāja, nav tiesības pārtvert jebkādu ziņojumu, kā arī to publicēt vai citādā veidā padarīt atklātu šāda ziņojuma saturu, būtību, domu, mērķi vai nozīmi.»

Tomēr 1965. gadā ASV prezidents Džonsons ar speciālu prezidenta pavēli atļāva FIB orgāniem izmantot slepeno elektronisko novērošanu. Šādas novērošanas materiālus vēlāk varēja atzīt par tiesas pierādījumiem. Tam bija nepieciešami divi priekšnoteikumi: slepeno elektronisko novērošanu drīkstēja izdarīt tikai «nacionālās drošības interesēs» un tikai ar ASV ģenerālprokurora sankciju^31.

Minētās pavēles tālākai attīstībai prezidenta L. Džonsona administrācijas tieslietu ministrs, viņš ari ģenerālprokurors, Ramsejs Klarks 1967. gada 16. jūnijā izdeva memorandu. Tajā federālajiem izmeklēšanas orgāniem atļauts, ja rodas neatliekami apstākļi, izdarīt nelegālu elektronisko novērošanu bez prokurora sankcijas, bet par to viņam jāpaziņo 24 stundu laikā.

Tiesu prakses tālāko attīstību noteica federālais likums par noziedzības kontroli, kuru ASV kongress pieņēma .1968. gadā. Tas pilnīgi atzina telegrāfisko ziņu pārtveršanu un elektronisko noklausīšanos par pieļaujamu tiesisko pierādījumu vākšanas veidu. Kā pieļaujamības priekšnoteikumu likums noteica to, ka federālajai, štatu vai vietējai policijai vispirms jāsaņem tiesas orderis.

Amerikāņu jurisprudence pasteidzās paziņot, ka nepieciešamība saņēmi šādu orderi ir efektīva juridiska garantija, ka tiks saglabātas cilvēka neatņemamās tiesības uz personiskās dzīves neaizskaramību. Tomēr praksē tas netiek ievērots. Tas pats likums noteica izņēmumus vispārējiem noteikumiem par nepieciešamību saņemt orderi, līdz ar to tika nivelēta paša likuma būtība.

Izņēmumu jēga ir tāda, ka situācijās, kas nepieļauj vilcināšanos, policija var rīkoties bez tiesneša atļaujas, lai pārtvertu vai noklausītos ziņojumus,— tikai šādas rīcības ilgums nedrīkst pārsniegt 48 stundas.

Minētā norma deva plašas iespējas policijai patvaļīgi uzstādīt elektronisko aparatūru bez jebkāda ordera. Jo policists pēc saviem ieskatiem var noteikt to, vai konkrētā situācijā «nepieļauj vilcināšanos», tā kā likums nenorāda tās specifiskās pazīmes.

Tikai trijos gados vien, kopš spēkā šis likums, tika pārtvertas un ierakstītas magnetofona lentē 1 118 912 telefona sarunas starp 77 227 abonementiem. Elektroniskajā tiklā iekļūst arvien vairāk amerikāņu^32.

FIB slepeni novēroja Nobela prēmijas laureātus Martinu Luteru Kingu un Lainusu Polingu. Praktiski visās viesnīcās un citās dzīvojamās telpās, kur apstājās doktors Kings, policijas aģenti iekārtoja skaņas un videoierakstu iekārtas.

Zināmi pat Amerikas kongresa pārstāvju palātas un senata locekļu telefonisko sarunu noklausīšanās gadījumi.

Un beidzot izcēlās liels politiskais skandāls, kas saistīts ar «Votergeitas lietu». Buržuāziskie masu propagandas līdzekļi cenšas šo lietu pasniegt kā atsevišķu likuma ignorēšanas faktu partiju savstarpējā cīņā. Tomēr ta reālā nozīme tālu pārsniedz atsevišķa incidenta ietvarus. Votergeita — ta ir tikai varena leduskalna virsotne, kas vainago amerikāņu sabiedrības dzīvē dziļi iesakņojušos totālās spiegošanas un masveida izsekošanas sistēmu.

Pēc «Votergeitas lietas» tika izveidota speciāla komisija senatora Frenka Cērča vadībā, lai izmeklētu privacy pārkāpšanas gadījumus un citus pārkāpumus izlūkošanas darbībā. 1976. gada aprīlī šī komisija publicēja savu ziņojumu. Tajā teikts: «Valdība, izmantodama savu slepeno ziņotāju starpniecību, kā ari citas izsekošanas metodes — telefonu sarunu noklausīšanos, noklausīšanās aparatūras uzstādīšanu, pasta korespondences slepenu atvēršanu un uzlaušanu — savākusi lielu daudzumu informācijas, kas atliecas uz amerikāņu pilsoņu personisko dzīvi, uzskatiem un piederību tai vai citai organizācijai.»133

Izcēlās jauns skandāls. Sensāciju radīja FIB slepeno operāciju daļas bijuša vadītāja Viljama Salivana paziņojums, ka senāta apakškomisijā FIB darbības izmeklēšanai viņš sniegs pierādījumus ne itikai par federālās policijas dienestu nelikumīgiem mēģinājumiem laupīt personiskās dzīves neaizskaramību, bet ari par tās organizētajām operācijām, lai fiziski iznīcinātu progresīvās nēģeru kustības līderus. Tomēr savu atmaskojošo liecību Salivans nepaspēja sniegt. 1977. gada novembrī viņš tika nogalināts Ņūhempšīras štata mežā. Uz viņu šāva kāds Roberts Danielsons, kas šajā mežā medīja kopa ar Salivanu. «Neizveicīgais mednieks» paskaidroja, ka savu pārinieku noturējis par briedi. Tiesa Danielsona rīcībā nesaskatīja iepriekšēju nodomu un notikumu kvalificēja kā «nelaimes gadījumu». Apsūdzētais tika sodīts ar naudas sodu 500 dolāru apmērā un medību tiesību atņemšanu uz 10 gadiem.

Citu noslēpumu atklāšanai, kā noskaidrojās, visiem spēkiem pretojās amerikāņu justīcijas augstākie vadītāji. To apstiprināja ASV tieslietu ministrijas izmeklēšanas grupas bijušā vadītāja Viljama Hardnera liecība, ko viņš deva senāta apakškomisijā. Uardners paziņoja, ka 1976. gada decembrī viņš kopā ar trim citiem grupas locekļiem bijis spiests aiziet no dienesta, protestējot pret ministrijas vadības cenšanos kavēt FIB noziedzīgās darbības izmeklēšanu.

Pie tam viņš paziņoja, ka ASV tieslietu ministram H. Bellām ticis iesniegts ziņojums par FIB augstāko amatpersonu noziegumiem. Tomēr Bells aizliedzis lietu nodot tiesai. Lai nomierinātu sabiedrisko domu, kas prasīja saukt pie atbildības FIB vadītājus, kuri bija vainojami cilvēka tiesību masveida pārkāpšanā ASV, tiesai tika nodotas tādas neievērojamas figūriņas policijas ierēdņu hierarhijā ka sen pensijā aizgājušais aģents Dž. Kernijs. Toties augstakās amatpersonas, kuras sankcionēja federālās policijas noziedzīgās akcijas pret amerikāņu pilsoņu neatņemamām tiesībām, no tiesas atbildības izbēga. Viss beidzās tikai ar vadības maiņu. 1977. gada augustā Baltais nams paziņoja par Federālā izmeklēšanas biroja direktora K. Kellija at-kapšanos no amata. Viņa vietā tika iecelts F. Džonsons, bijušais apgabala tiesnesis Alabamas štatā, kas plaši pazīstams ar savām rasistiskajām tradīcijām.

Tomēr šī rokāde FIB metodes neko nemainīja. Daudzas policijas un citas speciālas iestādes dienu no dienas plānveidīgi un metodiski ievāc slepeno informāciju par amerikāņu pilsoņu personisko dzīvi. Pēc oficiāliem datiem, FIB centrālajos arhīvos vien ir vairāk nekā 500 tūkstoši lietu^34.

Masveida policejiskā izsekošana burtiski kā epidēmija pašreiz izplatās pa visu imperiālistisko pasauli.

Vācijas Federatīvajā Republikā tikai politiskās izmeklēšanas orgāns — Federālais resors konstitūcijas aizsargāšanai slepeni novēro ap 350 tūkstošiem cilvēku^35. Lielbritānijā, pēc Londonas «Guardian» (1978. gada 26. decembrī) ziņām, policija ieviesusi speciālas lietas par katru desmito valsts iedzīvotāju. Tomēr tas ir tikai sākums: tiek plānots vispārnacionālās policijas kompjūteros ievietot ziņas par 36 miljoniem cilvēku . Ja ņemam vērā, ka valsts iedzīvotāju skaits sastāda 55,5 miljonus, tad nav grūti pamanīt, ka slepenās novērošanas zonā paredzēts ietvert visus pieaugušos pilsoņus valsti^37.

Slepena elektroniska novērošana, nelikumīga iekļūšana telpās, slepenas uzlaušanas, korespondences perlustrācija un citas akcijas, kuras papildina policijas ziņojumus,— tāda ir tā saucamās «brīvās pasaules» šodiena.

1948. gada Vispārējās cilvēka tiesību deklaracijas 12. pantā, kas aizliedz vērsties pret dzīvokļu neaizskaramību, korespondences noslēpumiem, pilsoņu godu un reputāciju, kā arī aizliedz patvaļīgu iejaukšanos personiskajā dzīvē, it ipaši uzsvērts: «Katram cilvēkam ir tiesības uz likuma aizsardzību pret šādu iejaukšanos vai iejaukšanās mēģinājumu.» Tomēr buržuāziskā justīcija neaizsargā savus pilsoņus. Policijas pretlikumīgās akcijas nesaņem vajadzīgo juridisko novērtējumu tiesās: vainīgie izvairās no atbildības. Kratīšanas un elektroniskas novērošanas procesuālā reglamentācija nenovēršami k|ust vājāka. Policija saņem jaunus stimulus un iespējas nekontrolēti pārkāpt cilvēka tiesības uz dzīvokļa neaizskaramību un personiskās dzīves noslēpumiem.

VIDUSLAIKU INKVIZĪCIJAS MūSDIEnU ĒNA

«Ikvienam, izskatot viņam inkriminēto krimināl-apsūdzību, ir tiesības netikt piespiestam liecināt pret sevi vai atzīt sevi par vainīgu.»

Starptautiskā pakta par pilsoņu un politiskajām tiesībām 14. panta 3. «d» punkts.

«Nevienu nedrīkst pakļaut spīdzināšanai...»

Vispārējās cilvēka tiesību deklarācijas 5. pants

Britu policijas ierēdņu mācību gramatā par krimināltiesībām un procesu ir teikts: «Izskatot krimināllietu, apsūdzētājam tiek nodrošināta brīvprātība pierādījumu sniegšanā un aizsardzība pret netaisnīgu policistu rīcību.» To pasniedz kā negrozāmu Anglijas kriminālprocesa tradīciju. Bet vai tas atbilst patiesībai?

Galvenais un būtībā vienīgais dokuments Lielbritānijā, kas reglamentē aizdomās turētā un apsūdzētā pratināšanas kārtību, izdarot krimināllietas iepriekšējo izmeklēšanu, ir tā saucamie Tiesas noteikumi. Pirmo reizi šis dokuments tika publicēts 1912. gadā. Tanī laika tas noteica divus policijai butiskus procesuālus ierobežojumus. Pirmkārt, Tiesas noteikumi aizliedza pratināt apsūdzēto, kurš ir arestets. Otrkārt, tie prasīja, lai policijas līdzstrādnieki, kuri izdara iepriekšējo izmeklēšanu, pirms apsūdzības izvirzīšanas izteiktu speciālu brīdinājumu šāda izteiksmē: «Jums nav pienākums kaut ko atbildēt, ja neveļaties, bet viss, ko jūs sacīsiet, tiks pierakstīts un var tikt izmantots kā pierādījums.» Ar to pašu tika apstiprinātas tā saucamās apsūdzētā tiesības uz klusēšanu.

Minētie procesuālie ierobežojumi radīja asu policijas pretreakciju, kura pasteidzās pasludināt tos par faktoriem, kas rada «nepamatotus šķēršļus policijas izmeklēšanā». Rezultātā, kā savā grāmatā «Angļu un amerikāņu kriminālpolicija» (Oksforda, 1967) raksta D. Karlens, «starp policiju un tiesnešiem izveidojās klusa vienošanās par to, ka... Tiesu noteikumi nav piemērojami». Sada juridisko normu un tiesību realizējošo orgānu prakses atšķirība radīja pārāk atklātus likumības pārkāpumus. Tas acīm redzami diskredi-

tēja Anglijas buržuāzisko kriminālprocesu. Tāj)ēc vairākkārt lika izdarīti mēģinājumi novērst minētās atšķirības. Bet, kā izrādījās, tie visi nebūt nebija domāti, lai panāktu, ka policija stingrāk ievēro procesuālo kārtību, kas noteikta Tiesu noteikumos. Tā vietā galvenās pūles tika veltītas noteikumu pārskatīšanai ar tādu noļuku, lai pavājinātu pratināšanas procesuālo reglamentāciju un atzītu par tiesiskiem tos pierādījumu savākšanas veidus, kuri Tiesu noteikumos kvalificēti kā nelikumīgi. Pirmais no diviem minētajiem ierobežojumiem tika likvidēts pilnīgi: kopš

1964. gada policija ieguvusi tiesības nopratināt apsūdzēto, kurš ir arestets, un šādā veidā iegūtie pierādījumi tiek atzīti par pieļaujamiem pierādījumiem viņa vainai. Mūsdienu Anglijas kriminālprocesa apstāk|os šāda policijas tiesību paplašināšana kļuvusi par ievērojamu stimulu, lai ar jebkuriem līdzekļiem panāktu, ka persona, kura atrodas apcietinājumā, atzīst savu vainu.

Otrs ierobežojums, kas paredz apsūdzētajam tiesības klusēt, tika saglabāts. Tomēr septiņdesmito gadu sākumā angļu juridiskajā literatūrā arvien biežāk sāka parādīties sūdzības par to, ka «apsūdzētajam ir vesela virkne privilēģiju, kuras ir grūti un pat neiespējami loģiski izskaidrot». Par vienu no tādām «privilēģijām» Anglijas jurisprudence atzina tieši tiesības uz klusēšanu.

Sākās trokšņaina kampaņa par šā buržuāziski liberālā kriminālprocesa tradicionālā institūta atcelšanu, kas bija paredzēta, lai sagatavotu sabiedrisko domu atbilstošai likumdošanas novelei.

1972. gada angļu juridiskajos izdevumos tika publicēta tā saucamā 11. atskaite «Pierādījumu vispārējās problēmas», kuru sagatavoja speciāla valdības komisija krimināltiesību pārskatīšanai. Priekšlikumi, kas bija ietverti šaja dokumentā, radīja plašu polemiku, kurā iesaistījās ne tikai zinātnieki un praktiskā darba veicēji, bet arī daudzās Lielbritānijas juridiskās organizācijas. Visietekmīgākās no tām — Konservatīvo juristu asociācija, Pasaules tiesnešu asociācija, Advokātu savienība.

Plašu diskusiju izraisīja jautājums par personas vietu kriminālprocesa un, starp citu, arī komitejas formulētā tēze, saskaņā ar kūru apsūdzētā atzīšanos, kas iegūta tādas pratināšanas rezultātā, kad pārkāpti Tiesu noteikumi, t.i., bez paziņošanas apsūdzētajam par viņa tiesībām uz klusēšanu un bez brīdināšanas pēc noteiktās formas, ieteikts uzskatīt par pieļaujamu pierādījumu lietā.

Bet komisija ar to vien neapmierinājās. Citi tās priekšlikumi vēl rupjāk pārkāpj apsūdzētā tiesības uz klusēšanu.

Ka zināms, agrāk, instruējot zvērinātos piesēdētājus, tiesnesim vajadzēja viņiem speciāli izskaidrot, ka apsūdzētā klusēšana nedod pamatojumu secināt, ka viņa turpmākās liecības tiesā ir nepareizas, vēl vairāk — ka viņš ir vainīgs. Tādu jautājuma risinājumu komisija atzina par nepieņemamu un ieteica noteikt normu, kas paredzēja, ka, ja iepriekšējas izmeklēšanas stadijā apsūdzētais neuzrāda kādu faktu, uz kuru viņš vēlāk atsaucas tiesā sevis aizstāvēšanai, tad tiesnesis vai zvērinātie piesēdētāji no tā var izdarīt nelabvēlīgu secinājumu, nosakot apsūdzētā vainas pakāpi. Atbilstoši tika mainits brīdinājumā formulējums: «Ja ir kaut kāds fakts, uz kura jūs domājat balstīties, aizstāvoties tiesā, mēs ieteicam jums to minēt tagad. Ja jus to noklusēsiet līdz tiesai, jūsu liecībai būs mazāk ticamības un tas var slikti ietekmēt spriedumu par lietu kopumā.»38

Cenšoties attaisnot ieteikto ierobežojumu uz tiesībām klusēt, komisija balstījās uz I. Bentama pazīstamo teicienu no viņa «Tiesu pierādījumu traktāta», kas publicēts jau 1825. gada: «Nevainība prasa vārdus, vainīgums rada klusēšanu.» Bet 1. Bentams rakstīja par tiesas izmeklēšanu, nevis par iepriekšejo izmeklēšanu, kur ne vienmēr «nevainīgais prasa vārdu». Izvērsušās diskusijas procesā uz to norādīja daudzi angļu juristi. Tā B. Makkenijs pamatoti atzīmēja, ka iepriekšējā izmeklēšanā apsūdzētais dažreiz nav spējīgs «izvēlēties faktus, uz kuru pamata viņa advokāts vēlāk var veidot aizstāvību tiesā», vēl vairāk tāpēc, ka pratināšana policijā var iegūt tādu formu, kad pat nevainīgais nonāk ar sevi pretrunā un spiests pateikt kaut ko tādu, no kura vēlāk gribēs atteikties» . Piebildīsim, ka nevainīgais iepriekšējā izmeklēšanā var vienkārši neatcerēties kaut kadu faktu sevis attaisnošanai.

Skaidri redzams, ka, atņemot apsūdzētājam iespēju atlikt attaisnojošu faktu uzrādīšanu līdz tiesai, draudot ar nepatīkamiem secinājumiem, nosakot vainas pakapi, tiek nopietni pārkāptas viņa tiesības uz aizstāvību. Bez tam, kā uzsvēra Britu advokatu savienības padome savā memorandā, kas 1973. gadā publicēts Londonā, «tiesības uz klusēšanu ir ta pamatprincipa konkrēta un gudra izpausme, ka vaina jāpierāda apsūdzētājam, bet uz apsūdzētā nevar gulties savas nevainības pierādīšanas slogs». So tiesību ierobežošana novestu pie nevainības prezumpcijas principa graušanas, mazinātos apsūdzētāja pierādījumu loma. Nelabvēlīgi tiesas secinājumi tāpēc, ka apsūdzētais kaut ko noklusējis iepriekšējās izmeklēšanas gaitā, faktiski nozīmē viņa vainas prezumpciju, uzliekot viņam par pienākumu pierādīt to, ko nevarēja minēt vai ari pamatotu iemeslu dēļ vajadzēja noslēpt līdz tiesai.

Izsakot šo angļu liberālo juristu zinātnieku aprindās visumā izplatīto pārliecību, Lidsas universitātes profesors K. D. Millers paziņoja, ka atteikšanās no tiesībām uz klusēšanu «novestu pie brīvās sabiedrības pilsoņa galveno tiesību pārkāpuma». Patiesas bailes no šādas perspektīvas nerada šaubas tapat kā iluzoriskais buržuāziskās sabiedrības brīvības raksturojums.

Vēl lielāku satraukumu Anglijas juristu aprindās radīja komisijas priekšlikums uzskatīt par pieļaujamu pierādījumu apsūdzētā atzīšanos, kas iegūta, policijas izmeklēšanas procesā pielietojot draudus vai pamudinājumus. Cenzdamās aizplīvurot tamlīdzīgas rekomendācijas reakcionāro būtību, komisija noteica šādu ierobežojošu noteikumu: apsūdzētajam jāpierāda, ka draudiem vai pamudinājumiem bijis tāds raksturs, kas nevarējis radīt nepamatotu apsūdzētā atzīšanos. Tomēr šis ierobežojums principā neko nemaina: negrozīts paliek galvenais apstāklis — draudi vai pamudinājums tiek atzīti par pieļaujamiem apsūdzētā pratināšanas veidiem. Tāda rekomendācija objektīvi noved pie to procesuālo garantiju tālākas pavājināšanās, kuras prasa no policijas, izdarot izmeklēšanu, un pat vēl vairāk — tā kļūst par stimulu likuma pārkāpšanai.

Diezgan raksturīgi, ka šādi komisijas priekšlikumi, kas vērsti uz to principu graušanu, kuri tradicionāli tika uzskatīti par buržuāziskās demokrātijās fundamentālajiem institūtiem, radīja satraukumu ne tikai progresīvi noskaņoto angļu juristu aprindās. Pazīstamais franču tiesnesis doktors M. Simons, piemēram, uzskata, ka tas ir «... pirmais lielais solis, lai salauztu cietoksni, ko daudzas britu juristu paaudzes cēlušas nevainīgā aizstāvēšanai». Pēc viņa domām, šis solis ir skumja ilustrācija procesam, «kurā tiesību līmenis pat viscivilizētākajās zemēs var nemanāmi un nepārvarami pazemināties» .

Tomēr komisijas ieteikumus krimināltiesību pārskatīšanā ar visu savu ietekmi aizstāvēja Lielbritānijas iekšlietu ministrija. 1979. gadā tā nosūtīja oficiālu memorandu Karaliskajai kriminālprocesa‘ komisijai. Šajā dokumentā apgalvots, ka Tiesu noteikumi izmeklēšanas gaitā dod nepamatotas priekšrocības apsūdzētajam, un tiek apliecināta pilnīga piekrišana komisijas priekšlikumiem^41.

Oficiālas valdības komisijas ieteikumi ievērojami ietekmē liesu un izmeklēšanas praksi. Ierobežojot apsūdzētā tiesības uz klusēšanu un nosakot, ka principā pieļaujams izmantot par pierādījumu viņa atzīšanos, kas iegūta draudu vai pamudinājumu rezultātā, apsūdzētais tiek nostādīts ārkārtīgi sarežģītā procesuālā situācijā. Viņš zaudē savas svarīgākas tiesības, zaudē garantijas pret pašapsūdzību, ko paredz 1966. gada Starptautiskā pakta par pilsoņu un politiskajām tiesībām 14. panta 3. d. punkts.

Tāds ir stāvoklis metropole. Kas atliecas uz britu justīcijas darbību aizjūras īpašumos, tad šeit apsūdzētā liecibu iegūšanas metodes ne tikai runa pretī visiem zināmajiem starptautiskajiem līgumiem par cilvēka tiesībām, bet atklājas pat neslēpti inkvizīcijas laiku kriminālprocesa atavismi. Tā Lielbritānijas Slepenās padomes speciālas komitejas atskaites 10. paragrāfā^42, kur ietvertas rekomendācijās teroristiskās akcijas aizdomās turēto personu pratināšanas procesuālajai kartībai, teikts, ka aizjūras īpašumos Anglijas koloniālā policija izmantojusi tādas apsūdzētā ietekmēšanas metodes kā ēdiena un ūdens ierobežošanu līdz galējībai, miega laupīšanu, spēcīgu skaļruņu uzstādīšanu ieslodzīta kamerā, ilgu piespiedu kājās stāvēšanu, speciālu miču, kas apgrūtina elpošanu, uzlikšanu galvā u.c. Ziņojumā noradīts, ka uzskaitītajām metodēm «bijusi liela loma cīņā pret sacelšanās dalībniekiem» kādreizējās Lielbritānijas kolonijās — Palestīnā, Malajā, Kenijā, Kipra. Tās pašas metodes, kā apstiprina minētais ziņojums, Anglijas justīcija izmantojusi vēl pavisam nesen Britu Kamerūnā (1960.— 1961.g.), Brūnēja (1963.g.), Britu Gvajānā (1964.g.), Ade-nā (1964.—1967.g.), Borneo (1965.—1966.g.), Persijas līča zemēs (1970. —1971.g.), Ziemeļīrijā (kopš 1971.g.).

Daudzi fakti, kad Anglijas kriminālprocesā pielietota spīdzināšana, lai iegūtu apsūdzēta liecību, šobrīd zināmi visā pasaulē. Un šos faktus apstiprinājusi Eiropas cilvēka tiesību tiesa.

«Īrijas Republikas tiesas prasībā nr. 5310/71 pret Lielbritānijas Apvienoto Karalisti» Īrijas valdība apvaino Lielbritāniju, ka tā pārkāpusi Eiropas konvenciju par cilvēka tiesību un pamātbrivību aizsardzību, kas parakstīta 1950. gada 4. novembri Romā. Vairāk nekā četrus gadus speciāla starptautiska izmeklēšanas komisija studēja lietu materiālus, rūpīgi izmeklēja daudzos pierādījumus, 228 liecinieki ar zvērestu deva liecības par spīdzināšanu un ciliem cietsirdīgas rīcības gadījumiem Olsteras militārās policijas moku kambaros. Šie liecinieku pierādījumi tikko ietilpa 13 solīdos sējumos, no kuriem katram ir ne mazāk par tūkstoš lappusēm teksta. Lielo apsūdzības materiālu nolika uz galda tiesas sedē.

1977. gada februārī Eiropas cilvēka tiesību tiesa sāka lietas noklausīšanos. Cilvēka tiesību pils Strasburgā bija pārpildīta. 19 tiesneši pārstāvēja 19 Eiropas valstis. Apsūdzību uzturēja Īrijas Republikas ģenerālatornejs D. Kos-tello. Atbildētāja vārdā uzstājās Lielbritānijas ģenerālatornejs S. Silkins. Lielbritānija tika apvainota Eiropas konvencijas par cilvēka tiesību un pamatbrīvību aizsardzību 3. panta pārkāpšanā. Šīs normas teksts ir sekojošs: «Nevienu nedrīkst ne spīdzināt, ne pakļaut necilvēciskai un pazemojošai rīcībai.» 119 policijas patvaļas upuri, kas uz savas ādas bija iepazinuši britu uniforma ieģērbto sadistu izsmalcināto spīdzināšanu un ņirgāšanos, apstiprināja apsūdzības patiesīgumu. Pat S. Silkins neuzdrošinājās atspēkot viņu liecības. Tomēr, kā drīz noskaidrojās, tas nemaz nenozīmēja, ka vaina tiek atzīta pēc būtības. Lielbritānijas ģenerālatornejs tūliņ pasteidzas paziņot, ka šāda veida faktu izskatīšana var radīt tikai vēsturisku interesi, jo spīdzināšana un citas necilvēciskas un pazemojošas izmeklēšanas metodes it kā likušas pārtrauktas jau 1972. gada martā. Bet šis britu justīcijas manevrs nevainagojās ar panākumiem. Tiesas sēžu zālē tika ieaicināti arvien jauni liecinieki. Viņu vidū — Pīters Hendss, jiauns strādnieks no Belfāstas,

1976. gadā arestēts uz aizdomu pamata, ka viņš nogalinājis policistu Makadamsu. Vēlāk noskaidrojas, ka reāla pamata arestam nav bijis. Tomēr arestētais tika pakļauts «īpašām» nopratināšanas metodēm. Par tam pastāsta pats P. Hendss: «... Mani pratināja dažādā laikā. Pie galvas pielika pistoli un uzvilka gaili. Reiz naktī pēc manis ierādās trīs vīri. Vienam no viņiem bija jūtams angļu akcents. Man uzlika roku dzelžus, uz galvas uzmauca kapuci. Pēc tam iesēdināja mašīnā, kas, kā man likās, apbrauca vairākas reizes ap policijas iecirkni, kurā es tiku turēts. AAani izveda āra vel ar kapuci galva. Pēc tam man teica, ka viņi nenošaušot mani tūliņ tikai tāpēc, ka viņu pistolēm nav trokšņu slāpētājā un ka lieta tiks laisti naži. Tomēr mani atveda atpakaļ uz iecirkni. Apsējuši man ap kaklu virvi, uzcēla uz galda un izsita to no kāju apakšas. Es paliku karājoties, juzdams, ka zaudēju samaņu. Pēc tam es nokritu. Vēlāk viņi stāstīja, ka nolādētā aukla pārtrūkusi. Un sāka sist man pa vaigiem, lai es atgūtu samaņu... Jutu, ka vairāk neizcietīšu, es biju tuvu pašnāvībai...»

Minētais fakts nav vienīgais. Dažādu iemeslu dēļ Stras-burgas tiesā nevarēja uzstāties daudzi policijas moku kambaru upuri. Kā vēlāk k|uva zināms, daži no viņiem iika pak|auti spīdzināšanai pat tiesas izmeklēšanas laika. Pec materiāliem, kas publicēti lrij?.s Komunistiskās partijas nedeļas izdevumā «Vienība» (Belf;>sta, 1979. gada 20. janvārī), tanī laikā, kad visa pasaule ar lielu sasprin-dzinātību sekoja tiesas procesa gaitai Strasburga, likai caur vienu no trim Olsterā zināmajiem lielākajiem spīdzināšanas centriem Kastiri izgājuši vairāk nekā 3000 cilvēku. Lūk, daži fragmenti no Ziemeļīrijas kanoniķa Denisa Foūla lietas, kurš vairākus gadus vac dokumentālus materiālus par britu policijas noziegumiem Olsterā.

Noels Makfilejs, 22 gadus vecs, no Derijas pilsētas, arestets 1977. gada 28. februārī. Trīs dienas pakļauts intensīvai pratināšanai Kasti ri policijas iecirknī Belfastā. Septiņas stundas pēc kārtas stāvējis neērtā stāvoklī uz pirkstgaliem vai ari imitējis sēdēšanu uz krēsla. Sists pa vēderu un cirkšņu apvidu. Pēc gaivas dauzīšanas pret sienu viņš daļēji zaudējis samaņu. Pratināšanas pārtraukumos iemests kamerā, kur bijis 40° karstums. Noelam pa degunu sākušas tecēt asinis, un trijās dienās viņš zaudējis 10 kilogramus svara. Spīdzināšanas rezultātā Noels nokļuvis psihiatriskajā slimnīcā.

Kevinu Dohertiju, 17 gadus vecu, no Koulendas pilsētas, sagrābuši britu izpletņlēcēji 1977. gada 17. martā pulksten 6 un 30 minūtēs. Pēc trīs dienu ilgas nežēlīgas spīdzināšanas, ko, cits citu nomainīdami, izdarīja septiņi policisti, pa lielākai daļai piedzērušies, viņu piespieda parakstīt nepatiesu atzīšanos.

Edvards Makkens, 22 gauus vecs, no Sarganas pilsētas, arestēts 1977. gada 4. janvāri. Piecu dienu laikā izgājis visas intensīvās pratināšanas stadijas. Viņa galvu dauzīja pret sienu, neļāva gulēt, galvai uzvilka plastikata maisu, izraisot elpas trūkumu. Pec diviem pašnavibas mēģinājumiem ievietots psihiatriskajā slimnīcā.

Olivers Kerols, 22 gadus vecs, no Armas pilsētas, arestēts

1977. gada 11. janvan. Viņu pēc kartas spīdzināja gan karavīri, gan policisti. Nevarēdams izciest ņirgāšanos, iemests vieninieku kamerā, viņš sasita krūzīti un pārgrieza roku vēnas^4'1.

Desmitiem, simtiem un tūkstošiem ziemeļīriešu uz Visu mūžu kļuvuši par invalīdiem policijas inkvizitorisko pratināšanas metožu rezultātā. Kā Eiropas cilvēka tiesību tiesas otrajā sesijā Strasburga paziņoja Īrijas Republikas ģenerāl-atornejs D. Kastello, tikai laika posmā no 1972. gada narin līdz 1974. gada novembrim ienākušas 2415 sūdzības ; ir

Olsteras policijas nežēlīgo rīcību. Tādā veidā atbildētāja apgalvojums, ka spīdzināšanu, lai panāktu apsūdzētā atzī-■ anos, britu justīcijas praksē Lielbritānijas valdība atcēlusi jau 1972. gada martā, tika pilnīgi apgāzts.

I'āpat neveiksmi cieta arī S. Silkina mēģinājumi policijas ļaundarības izskaidrot ar cenšanos aktīvi staties pretī teroram un varmācībai, kas plosījās provincē. Kā zināms, Anglijas varas iestādes pasludināja ārpus likuma IRA (Īrijas Republikas armijas) organizāciju, kura centās bruņotā ceļā aizstāvēt Olsteras katoļticīgo pilsoņu tiesības. Aizbildinoties ar ciņu pret šīs organizācijas teroristiskajām akcijām, simtiem tūkstošu nevainīgu cilvēku tika arestēti un pakļauti spīdzināšanai un citādām cilvēka cieņu pazemojošam nopratināšanas metodēm. Tai pašā laikā, ka tiesa paziņoja D. Kostello, politiskās situācijas saasināšanās periodā Olsterā no i971. gada augusta līdz 1973. gada februārim neviens no protestantu ultras, kas izvērsa asiņainu teroru province, netika saukts pie atbildības. Protestantu ultras teroristiskās akcijas pret katolisko mazākumu varas iestādes ne tikai nenovērš, bet attiecas pret tām ar redzamu iecietību. Tas uzskatāmi liecina, ka Londonas mēģinājums parādīt angļu soda orgānu darbību Olsterā kā cenšanos «nomierināt» naidojošās iedzīvotāju grupas nav nekas vairāk kā kārtējais manevrs.

1978. gada 18. janvāri Eiropas cilvēka tiesību tiesa atzina Angliju par vainīgu cilvēka neatņemamo tiesību rupja pārkāpšanā Ziemeļīrijā. Sis lēmums uzdeva Anglijas justīcijai saukt pie kriminālatbildības konkrētos Olsteras traģēdijas vaininiekus. Tomēr kopš tā laika ziņas par šāda veida procesiem no Anglijas nav pienākušas. Inkvizitori policijas formās palika nesodīti. Toties sods brāzās pār... apsūdzības liecinieku galvām. Atkal tika ieslodzīts cietumā Pīters Ilendss, kas uzstājās Eiropas cilvēka tiesību tiesas atklātajā sēdē kā liecinieks un spīdzināšanas upuris. Pēc Īrijas nedēļas izdevuma «Vienība» (1979. gada 20. janvārī) ziņām, spīdzināšanas mērogi kopš 1971. gada ne tikai nav mazinājušies, bet, pilnīgi pretēji, pat palielinājušies.

Tā klasiskās buržuāziskās tiesvedības valsts faktiski veicina cietsirdīgu un antihumānu apiešanos ar veselas provinces iedzīvotājiem. Spīdzināšana policijas rnoku kambaros kļuvusi par šodiena's Olsteras realitāti. Tomēr būtu nepareizi domāt, ka atzīšanās panākšana ar inkvizitoriskāin metodēm ir lokāla parādība kapitālistiskajā pasaulē, raksturīga tikai minētajā reģionā. Ne mazākā mērā tās liek izmantotas arī citas tā saucamās «brīvās pasaules» zemēs.

Amerikas Savienotajās Valstīs, piemēram, fakts, ka pratināšanas laikā policija pielieto fizisko vardarbību, oficiāli atzīts jau 1931. gadā. Toreiz Nacionālās likumu ievērošanas un pielietošanas komisijas sensacionālajā ziņojumā pirmo reizi tika minēts termins «trešās pakāpes pratināšana». To raksturo kā «fiziskās vardarbības vai citu cietsirdīgu formu pielietošanu piespiestas liecības iegūšanai». Dokumentā atzīmēts, ka tāda pratināšana ir «vispārīzplatīta parādība». Noradīts arī uz «biežu draudu un citu iebiedēšanas metožu izmantošanu, kas speciāli adaptēti pratināmo vecumam un prāta attīstībai».

Minētā ziņojuma publicēšana bija tikai prelūdija plašai sabiedrības protesta kustībai pret policijas nelikumīgajām izdarībām. Amerikāņu justīcija to pilnīgi ignorēt nevarēja. Rezultātā ASV Augstākā tiesa sāka izslēgt no apsūdzības pierādījumiem apsūdzētā atzīšanos, ko policija panākusi, izmantojot nelikumīgas pratināšanas metodes. Tādā veidā cerēja novērst policijas izmeklēšanas orgānu ieinteresētību iegūt tamlīdzīgas atzīšanās un tādējādi likvidēt arī pašu parādību. Tomēr cerības izrādījās veltīgas. Zemākstāvošās tiesas, tāpat kā iepriekš, par pierādījumiem pieņēma apsūdzēta piespiesto atzīšanos, sevišķi neinteresēdamās par metodēm, ar kādam tā iegūta policijas moku kambaros. Tiesas politika, kas būtībā bija vērsta uz inkvizitorisko pratināšanas metožu pielietošanu, atrada savus apoloģētus arī starp atzītiem amerikāņu jurisprudences pīlāriem.

Vadīdamies no pragmatisma filozofiskajām idejām, mācītie vīri apgalvoja, ka patiesība ir augstākā sociālā vērtība, tāpēc mērķis attaisno jebkuru tās sasniegšanas veidu. Pazīstamais amerikāņu kriminālprocesa profesors D. H. Vigmors universitātes «Pierādījumu tiesību kursā» (Čikāga, 1955) tieši norādīja: «Lai noskaidrotu patiesību tiesā, nepieciešami jebkuri uz lietu attiecošies pierādījumi. Un, ja to iegūšanai tikuši pieļauti arī likuma pārkāpumi, tad kavēt patiesības noskaidrošanu, tos izslēdzot, nav praktiski.»

Vel agrāk un daudz konkrētāk par to izteicies Jēlas universitātes profesors R. Donelli: «Cīņas pret noziedzību intereses jāattaisno nelikumīgu līdzekļu pielietošana.44» Varētu domāt, ka amerikāņu juristus teorētiķus virza cēli mērķi. Viens raksta par patiesības noskaidrošanu, otrs runa par cīņas pastiprināšanu pret noziedzību. Tomēr kada gan ir šo amerikāņu zinātnieku ideju, kuras pašlaik pastiprinātā veidā dzimst ASV kriminālās tiesvedības prakse, reālā nozīme? Zināmu priekšstatu par to var gut, ja ņemam vērā, ka būtībā vienīgā procesuālā prasība, kura jāpilda amerikāņu policijai, vācot pierādījumus, ir ievērot noteikumus par pierādījumu pieļaujamību. Līdz ar to kļList pilnīgi skaidrs, ka Vigmora un Donelli apoloģētika ir ojektivi vērsta uz visu un visāda veida šķēršļu likvidēšanu policijas patvaļai. Tāda perspektīva kļuva sevišķi skaidra pec tam, kad ASV Augstākās tiesas priekšsēdētājs Vorens Bergers, attaisnodams to pierādījumu pieļaujamību, kuri iegūti, pārkāpjot likumu, paziņoja, ka «sabiedrība un tiesa gūtu labumu, ja ievērojami samazinātu un, ja iespējams, likvidētu nepieciešamību izslēgt no kriminālās tiesvedības atbilstošus faktus, kuriem ir pierādījuma spēks, jo tas nenovēršami rada zaudējumus tiesas darbība, noskaidrojot patiesību»45. Tādā veidā V. Bergers tiesas darbības zaudējumos ieskaita nevis policijas mundieros tērpto likumpārkāpēju patvaļu, bet gan stingru likuma prasību ieverošanu.

Objektivitātes labā jāpiezīmē, ka amerikāņu tiesneši ne viemner atzīst par vainas pierādījumiem faktus, kas iegūti, pārkāpjot likumu. Tomēr pati iespēja iesniegt šāda veida «pierādījumus» pilnīgi apzināti oriente amerikāņu izmeklēšanas orgānus uz tādu darbību, kas nenodrošina patiesības noskaidrošanu. Pierādījumu skrupulozas savākšanas, lietas apstakļu objektīvas izmeklēšanas, radušos versiju rūpīgas pārbaudes vietā prasa tikai vienu — paša apsūdzētā atzīšanos nozieguma izdarīšanā. I

Izteiksmīga ilustrācija tam bija ASV tā saucamā «Dausona piecnieka» trokšņainā lieta.

Piecu nēģeru jauniešu — Hendersona un Rūzvelta Votso-nu, Džona un Džeimsa Džeksonu 1111 Dž. D. Deivenpor-ta — dzīve sakās tikpat tipiski ka tūkstošiem viņu vienaudžu: piespiesta aiziešana no skolas, lai varētu nopelnīt iztiku, smags, slikti apmaksāts darbs, bezdarbs... LJn droši vien viņu neievērojamais liktenis nekad nebūtu kļuvis zināms, ja tas pēkšņi nebūtu krasi mainījies.

1976. gada janvārī Dausonas pilsētā (Džordžijas štats) aplaupa un nogalina fermeri Gordonu Hauelu. Ievainotais cietušais, kas pēc uzbrukuma vēl desmit stundas atradās pie samaņas, netika nopratināts. Pēc neilga laika viņš nomira. Turot aizdomās par slepkavību, aizturēja piecus nēģeru jauniešus. Viņu aresta nepamatotība tika noskaidrota tai pašā dienā, kad vienīgais nozieguma aculiecinieks - Lin-vords Dentons starp šiem pieciem nevarēja uzradīt nevienu no uzbrukuma dalībniekiem. Tomēr vietējais šerifs nesteidzās apcietinātos atbrīvot. Šādas vilcināšanās iemesls atklājās pēc divām dienām, kad liecinieks Dentons pēkšņi paziņoja, k;i viens rio noziedzniekiem «varētu būt» Rūzvelts Votsons.

Vilkās pratināšanas nedēļas un mēneši. Prasība atzīt savu vainu, ko pastiprināja dūres argumentācija, kļuva arvien uzstājīgāka. Bcidzol Rūzvelts Votsons lika brīdināts: ja tūliņ nenotiks atzīšanās, viņš mirs no elektriskā lādiņa. L'n, lai arestētajam nerastos šaubas par šādu draudu realitāti, pie viņa galvas, rokām un kājām piestipri-' nāja elektrodus. Rūzvelts Votsons neizturēja — un vajadzīgā atzīšanās tika panākta. Sevi apmeloja arī Džeims Džeksons. Par to, kādos apstākļos tas nolika, paziņoja bijušais policijas seržants Viljams Rekers. Viņš apliecināja, ka personiski redzējis, ka šerifa vietnieks pielicis savas pistoles stobru pie arestētā deniņiem. Līdzīgas pratināšanas metodes tika pielietotas ari pret citiem «Dausonas piecnieka» locekļiem. Kasi rācijas, elektriskās spīdzināšanas un nogalināšanas draudi panāca savu: atzīšanās tika izspiesta _.

Neraugoties uz to, ka amerikāņu justīcija centās šos faktus slēpt, tie kļuva zināmi jau ilgi pirms tiesas procesa. Izmeklēšanas inkvizitoriskās metodes radīja valstī vētrainu sabiedrības protestu un plašu rezonansi aiz robežām. Šādos apstākļos tiesa neuzdrošinājās atzīt par pieņemamiem vainu apstiprinošus pierādījumus, kas iegūti spīdzināšanas rezultātā. Tomēr faktiski nēģeru jaunieši neizbēga no soda par noziegumu, kuru viņi nebija izdarījuši. Jo, gaidot tiesu, viņiem vajadzēja pavadīt Terelas cietumā vairāk nekā pusotra gada^1'.

Vēl daudz drūmākas pārbaudes policijas moku kambaros gatavo cīnītājiem, kuri uzstājas par sociālo taisnīgumu, pret nacionālo un rasu diskrimināciju. Traģisks bija ievērojamās Amerikas indiāņu kustības dalībnieces Annas Meijas Akošas liktenis. 1973. gada septembrī bez ASV konstitūcijā paredzētā ordera uzrādīšanas par arestu viņu aizturēja policija. Roku dzelži, vieninieku kamera, draudi, cenšanās panākt sadarbošanos — nekas nesalauza vīrišķīgo sievieti. Policija bija spiesta arestēto atbrīvot. Likās, ka taisnība uzvarējusi. Tomēr šo ilūziju drīz vien izgaisināja Federālās izmeklēšanas birojs. 1975. gada septembrī Anna Meija Akoša atkal tika arestēta. Aresta laika F1B aģents viņai pateica: «Nepaies ne gads, kad tu būsi nogalināta.» Draudi izrādījās pravietiski. Anna Meija Akoša pazuda bez pēdām. Visus viņas radinieku jautājumus tieslietu ministrija atstaja bez atbildes. Beidzot varas iestādes paziņoja, ka viņa «slēpjas no liesas». Bet 1976. gada februārī Annas' Meijas Akošas līķis ar ložu ievainojumiem galvā, kas radušies, šaujot tiešā tēmējumā, tika atrasts netālu no ieslodzījuma vietas. Ekspertīze noteica, ka ar no ķermeņa izņemto lodi šauts no tāda paša kalibra ieroča, kādu izmanto policija^48.

1977. gadā ASV progresīvās sabiedrības satraukumu radīja ziņa par jauna meksikāņa nogalināšanu, ko izdarīja augsts policijas ierēdnis Teksasas štatā. Pēc laikraksta «New York Times» ziņām (1977. gada 1. oktobrī), Kastro-viļas pilsētas policijas šefs Frenks Heins ar savu automašīnu aizveda vientuļā vieta iepriekš arestēto meksikāni Ričardu Moralesu un pats nošāva viņu ar šauteni^49.

Protesta demonstrācijas pret policijas ļaundarību notika gan pašā Kastrovila, gan ari kaimiņu Sanantonio pilsētā. Demonstrācijas dalībnieki plašajos mītiņos uzsvēra, ka Moralesa nāve ir raksturīgs piemērs policijas akcijām pret meksikāniskas izcelsmes amerikāņiem.

Līdzīga akcija notika ari Hjūstonas pilsētā. Šeit divi policisti — Terijs Densons un Slifens Orlando — nošāva arestēto meksikāņu strādnieku tieši iepriekšējās izmeklēšanas kamerā. Mirušais tika atrasts trīs dienas pēc aresta^50.

Varmācība šodien kļuvusi par policijas izmeklēšanas raksturīgu iezīmi visās imperiālistiskajās valstis. Un nekādi mēģinājumi pārliecināt iedzīvotājus par to, ka it kā sākusies «policijas revolūcija», nevar sasniegt mērķi, jo pati policija nevar mainīt savu šķirisko būtību, jo kļuvusi par galveno lidzekli buržuāziskās iekārtas pretinieku apspiešanai.

Zināmu interesi izraisa Parīzes universitātes tiesību fakultātes socioloģiskās laboratorijas ziņojums, kas

1973. gadā tika iesniegts Belgrada notikušajam VII Starptautiskajam kritninologu kongresam. Tajā minēti šādi fakti: no 2500 aptaujātajiem frančiem 83 procenti deva pozitīvu atbiidi uz jautājumu, vai Francijas policija pratināšanas laikā pielieto vardarbību. Raksturīgi, ka vardarbība visbiežāk tikusi vērsta pret strādniekiem^51.

Lielu satraukumu visas pasaules sabiedrībā rada nežēlīgās apiešanās ar arestētajiem Turcijā. Pēc Vispasaules Miera Padomes orgāna —žurnāla «Jaunās perspektīvas» (Helsinki, 1978. gada 1. numurs) ziņām, tikai 1975. gadā pakļauti spīdzināšanai 270 policijas un cietumu moku kambaru gūstekņi. Par spīdzināšanas upuriem visbiežāk kļuva cilvēki, kas arestēti politisku apsvērumu dēļ^52. To, ka eksistē speciāla policijas komanda, kura ar spīdzināšanas palīdzību iegūst jebkura aizdomās turētā vēlamo «atzīšanos», apliecināja pats bijušais Stambulas politiskās nodaļas priekšnieks M. Jilmazs. Pēc turku advokāta Faika Muzafera

Amača domām, spīdzināšana, kas ieviesusies Stambulas policijas štata praksē, ir «sliktāka par Spānijas inkvizīciju»53.

Un kāda ir Turcijas tiesu pozīcija? Priekšstatu par to dod viens no tipiskiem Stambulas ārkārtējā kara tribunāla lēmumiem, kas pieņemts sakarā ar sūdzībām par spīdzināšanu un lūgumu nozīmēt tiesu medicīnisko ekspertīzi miesas bojājumu rakstura un smaguma pakāpes noteikšanai. Tajā teikts: «Tiesājamie un viņu advokāti ziņojuši, ka tiesājamie tikuši pak|auti spīdzināšanai. So paziņojumu patiesīgumu nevar apstiprināt ar esošajiem dokumentiem... Ja arī kara tiesa sāks izskatīt ziņojumus par spīdzināšanas pielietošanu un šo ziņojumu patiesīgums tiks pierādīts, tiesa uzskata, ka nav iespējams noteikt, vai apsūdzētais tika spīdzināts, lai noskaidrotu patiesību, vai ari viņu piespieda atzīties nozieguma izdarīšanā, kuru viņš nav izdarījis. Tāpēc tiesa neuzskata par vajadzīgu pārbaudīt faktu patiesību, kas izteikti šajos ziņojumos, un vienprātīgi noraida iebildumus.»54 Citiem vārdiem runājot, neatzīstamas ir tikai tās spīdzināšanas, kuru rezultāts ir pašapsūdzība, turpretī spīdzināšana, kuras «mērķis ir noskaidrot patiesību», nerada Turcijas justīcijas nosodījumu.

Policijas patvaļas pakāpe ir samērā precīzs politiskās situācijas saspringtības indikators. Jo augstāks ir šķiru cīņas vilnis, jo stingrākām metodēm kārtību aizstāvošie orgāni veic apspiešanas funkcijas. Un nav gadījuma rakstura tam, ka visvairāk ziņojumu par mocībām un cilvēku nāves gadījumiem spīdzināšanas rezultāta nāk no tām zemēm, kur funkcionē profašistiskie un teroristiskie režīmi.

Par cietsirdīgajām represijām pret Stresnera diktatoriskā režīma politiskajiem pretiniekiem Paragvajā daudz tika ziņots presē. Luk, ko 1977. gada 17. februāri rakstīja amerikāņu laikraksts «New York Sunday News»: «Pusaudža Džoela Filartiga sakropļotais līķis ar daudzām plēstām brūcēm, zilumiem un asinsizplūdumiem tika atdots vecākiem. Džoelu policija nomocīja tikai par to, ka viņa tēvs uzdrošinājās protestēt pret ģeneraļa Alfredo Stresnera teroristiskajām metodēm, kas viņam ļauj nepārtraukti valdīt valstī kopš 1954. gada.»

Kopš militāristi sagrāba varu Urugvajā 1973. gadā, zināmi desmitiem gadījumi, kad cilvēki miruši spīdzināša-i nas rezultātā. Pēc «Doka tētiņa» nāves un varas pāriešanas viņa dēla Žana Kloda Divaljē rokās Haiti tikai vienā Fortdimanšas cietumā vien spīdzināšanai pakļauts ap 200 režīma politisko pretinieku.

Katru gadu DAR slepenpolicijas moku kambaros mirst \ ;iirak nekā 90 arestēto. Policijas oficiālie paziņojumi par nāves cēloni ir standartveida: «miris dabīgā nāvē», «pakāries», «nolēcis no kāpņu laukuma».

1977. gada janvārī Metju Mabelane, pazīstams Dienvid-afrikas nēģeru studentu līderis, kuru arestēja uz nepatiesa apvainojuma pamata par likumdošanas pret terorismu pārkāpšanu, tika nogādāts Johanesburgas pilsētas policijas pārvaldes mājā; kuras desmitais stāvs pazīstams kā «spīdzināšanas fabrika». Īslaicīga uzturēšanās tur beidzās traģiski. Oficiālā nāves versija - mēģinādams bēgt, izlecis pa logu. No desmitā stāva! Minētā apgalvojuma acīm redzamā aplamība nesamulsināja Johanesburgas policiju. Tagad jau visā pasaulē pazīstamā «spīdzināšanas fabrika» turpina darboties tāpat ka iepriekš.

Represīvās izrēķināšanās metodes Dienvidāfrikas varas iestādes plaši izmanto ari nelikumīgi okupētajā Namībijā.

1980. gadā Dienvidrietumu Āfrikas Tautas organizācija (SWAPO) izskatīja dokumentu «Informācija par politieslodzītajiem Namībijā». Tas satur satraucošas liecības par inkvizitoriskām apiešanās metodēm ar Namībijas patriotiem rasistiskajos moku kambaros.

Luk, dažas no šīm liecībām.

Dienvidāfrikas policijas rokas nokļuvušajam SWAPO Nacionālajam priekšsēdētājam Danielam Merero lika 36 stundas stāvēt kājās bez miega, ūdens un ēdiena. Nesalauzuši vīrišķīgā cīnītāja gribasspēku, bendes viņu pakāra aiz uz muguras sasieto roku delnām un sila, kamēr viņš zaudēja samaņu.

Danielu Tongarero vairākas dienas pēc kartas turēja Āfrikas saules sakarsēta metāla barakā, tikai paretam izvedot svaigā gaisā, un arī tad tikai tāpēc, lai parādītu nomocīto upuru līķus.

Vairāk nekā divus gadus līdzīgos apstākļos bez tiesas un izmeklēšanas rasistiskajos moku kambaros pavadīja Sišve-ni šimuefeleni. Gandrīz trīs gadus gaidīja tiesu SWAPO izpifdsekretars Aksels Johaness. Bet cik nezināmu Namībijas patriotu vēl tagad smok rasistiskajos moku kambaros, ik dienas pakļauti spīdzināšanai un izsmieklam!

Par to no jauna atgādināja Dienvidāfrikas arodbiedrību kongresa priekšsēdētājs Stefans Dlameni, viens no nedaudzajiem, kam izdevies izrauties no policijas moku kambariem. Lūk, ko viņš pastāstīja: «Mani aizveda uz policijas iecirkni 40 jūdžu attālumā no manas mājas. Zvēriski piekāva: sita pa. visu ķermeni, spārdīja kājām, sita pa cirkšņiem. Piespieda «sēdēt» uz iedomāta krēsla. Kad es zaudēju spēkus, viņi mani piecēla un dauzīja galvu pret ķieģeļu sienu. No tā es kļuvu gandrīz akls. «Tu esi komunists, mēs izmetīsim tevi pa logu,» draudēja policisti. Spīdzināšana turpinājās četras dienas. Pēc tam karceris. Tur es pavadīju pusgadu. Vairākkārt griezos ar lūgumu pēc medicīniskās palīdzības. Kad beidzot ārsts pie, manis ieradās, mūsu tikšanās beidzās negaidīti. Ieraudzījis manas asiņojošās, izkropļotās uztūkušās kājas, arst' jautāja policistam: «Kas noticis ar šo cilvēku?» — «Tas ir terorists,» tas atbildēja, un ārsts tūliņ mani padzina, nesniegdams medicīnisko palīdzību. Es atkal atgriezos kamera. Esmu pārliecināts: ja policisti būtu izmetuši mani pa logu, kā viņi draudēja, ārsts būtu konstatējis, ka esmu beidzis dzīvi pašnāvībā vai arī «miris dabīgā nāvē».

I

Kā redzams, inkvizitoriskās pratināšanas metodes nema2 nav aizgājušas pagātnē kopā ar viduslaiku tumsonību. Benžu mežonīga «māksla» tiek izmantota arī vēl šodien,

TAISNĪGĀS TIESAS RIETUMU VARIANTS

«Ikvienam, izskatot jebkuru viņam izvirzīto kri-minālapsūdzību, ir tiesības... uz taisnīgu un publisku lietas izskatīšanu kompetentā, neatkarīgā un objektīvā tiesā.»

Starptautiskā pakta par pilsoņu un politiska* jam tiesībām 14. panta 1. punkts

Taisnīgā Temida ar ciešu apsēju uz acīm un tradicionālajiem svariem rokā pazīstama kā angļu un amerikāņu tiesu orgānu darbības simbols. Mistiskas dievietes antīkie atribūti ir neizsmeļams dzejnieku iedvesmas avots. Kā pilnības iemiesojums tā tiek slavināta ari mācīto juristu zinātniskajos darbos. «No tiesnešu taisnīguma nodrošināšanas viedokļa... angļu un amerikāņu tiesu sistēma ir vispilnīgākā,» apgalvots 1973. gadā Kalifornijā izdotaja grāmatā «Tiesības un brīvības mūsdienu pasaulē». Tomēr patiesībā tā ir tikai laba vēlēšanās.

Kapitāla pasaulē tiesnešu netaisnīgums ir īpašība, kas iekšēji raksturīga tiesnešu korporācijai. Objektīvi tur pastāv vismaz trīs parādības, kas praktiski izslēdz taisnīgu-, mu tiesu darbībā: tiesnešu korpusa veidošana pēc šķiriskām pazīmēm, politiskās varas spiediens uz tiesu darbību, korupcija tiesu sistēmā.

Būtisks buržuāziskās tiesas objektivitātes trūkuma priekšnosacījums potenciāli slēpjas jau veidā, kādā notiek iecelšana tiesas amatos. Kapitālistiskajas valstīs augstākās izglītības, tai skaitā arī juridiskās, iegūšana ir galvenokārt bagātāko iedzīvotāju slāņu privilēģija. ASV bijušā prezidenta Dž. Kartera vēstījumā kongresam 1978. gada 28. februāri minēti šādi skaitļi: «Izdevumi izglītības iegūšanai koledžās pēdējos desmit gados pieauguši vidēji par 77 procentiem, pastāvot vidējai mācību maksai 4500 dolāru privātajās mācību iestādēs un 2500 dolāru valsts universitātēs. Ģimenes ar zemiem'un vidējiem ienākumiem tikai ar grūtībām var sūtīt savus bērnus koledža.»55

Tādējādi nemantīgajiem, un it sevišķi trūcīgajiem, ceļš uz juridisko izglītību šeit praktiski ir slēgts^55. Par to netieši liecina ari llinoisas universitātes profesora S. S. Nāgela

socioloģisko pētījumu rezultāti, kas minēti grāmatā «Tiesis-J kās procedūras pilnveidošana» (Londona, 1975). Pēc viņa minētajām ziņām, 45 procenti amerikāņu juristu ir demokrā-j tiskās partijas biedri, 44 procenti — republikāņi, 1 1 procenti sevi uzskata par bezpartejiskajiem. Šie skaitļi liecina, ka amerikāņu juridiskais korpuss sastāv galvenokārt no bur-] žuāzisko partiju pārstāvjiem. Amerikas strādnieku šķirai savu pārstāvju tur praktiski nav. To bija spiests atzīt patj toreizejais valsts prezidents. 1978. gada maijā runā Losan-ļ dželosas juristiem Dž. Kārters teica: «90 procenti mūsuj juristu kalpo 10 procentiem iedzīvotāju. No 35 000 Ņujorkas] juristu tikai neliela saujiņa pieejama miljoniem pilsētas trūkumcietēj u.»°7

Ar nedaudziem izņēmumiem savu pārstāvju juridiskajā! korpusā nav ari valsts mazākumtautībām. ASV juristu vidū] pašreiz nav vairāk par 1 procentu nēģeru. Starp 135’ tūkstošiem Arizonas un Ņūmeksikas štatu indiāņu nav neviena jurista, tapat ka nav cilvēka ar augstāko izgli-: tibu^68.

Bet arī piederība juridiskajai korporācijai vēl negarantē tiesneša amatu. Pastāv dubulta sociālā atlase — juridiskā un tiesnešu korpusā. Un iziet caur to praktiski var tikai tie, kas sevi pietiekami rekomendējuši, kalpojot kapitālam. «Citādi domājošiem un tiem, kuri vēlas fundamentālas! pārmaiņās sabiedrībā, nav ko ceret uz tiesneša vietu,» apgalvo bijušais amerikāņu senators Čarlzs Gudels sava grāmatā «Amerikas politieslodzītie» (Ņujorka, 1979).

Kā zināms, daudzās kapitālistiskajās valstīs tiesnešu amata vietas šobrīd tiek aizpildītas iecelšanas kārtībā. Tādaļ kartība pastāv Lielbritānijā, Francijā, Beļģijā, Holandē, Dānijā, Zviedrijā, Norvēģijā un daudzās citas valstis.] Amerikas Savienotajās Valstīs iecelšana tiesnešu amatos] notiek federālās justīcijas ietvaros. Šā posma tiesnešus ar senāta piekrišanu ieceļ valsts prezidents. Bez tam 28 valsts štatos tiesnešus ieceļ gubernatori vai citas amatpersonas un orgāni.

...Ieceļamo tiesnešu vairākums neizbēgami būs iznācēji no buržuāzijas, tāpēc ka «izglītoto» juristu vairākums pieder pie buržuāzijas, rakstīja V. I. Ļeņins^69. Mūsdienu juridiskā prakse pilnīgi apstiprina šo ļeņinīsko paredzējumu.ļ Visi 72 tiesneši, kurus 1982. gada augustā iecēla ASV prezidents R. Reigans, ir buržuāzijas pārstāvji. Viņu vidū ir tikai trīs sievietes un viens nēģeris, taču tie paši iecelti maznozīmīgos posteņos. Kā redzams, tieši tas arī apmierina nedēļas izdevumu «U. S. News and World Report» (1977. gada 19. decembri), kurš, novērtēdams tiesnešu iecelšanas principu, paziņoja, ka «šāda sistēma darbojas labi». Tai pašā laikā Amerikas Savienotajās Valstis plaši zināmi daudzi gadījumi, kad, ieceļot tiesnešus, notikusi varas ļaunprātīga izmantošana. Valstī pat ir īpaša pretendentu kategorija uz šo posteni. Runa ir par personām, kas gluži vienkārši grib nopirkt tiesneša krēslu. Par tādiem darījumiem aizvien biežāk uzzina amerikaņu sabiedrība. Tā izmeklēšanas rezultātā, ko izdarījis atornejs Moriss Nadžari, noskaidrots, ka Ņujorkas demokrātiskās partijas organizācijas 1 īderis Patriks Kariingems ir «galvenā figūra korupcijas sistēmā par tiesnešu vietu pārdošanu». Viņš ne tikai tirgojās ar tiesnešu amatiem, bet arī ņēma lielas nodevas no šādā veidā ieceltajiem tiesnešiem, aizbilda par gangsteriem, kas bija nokļuvuši uz apsūdzēto sola, utt.

Loģiski būtu domāt, ka, jo ātrāk justīcijas rokās nonāktu šādi materiāli, jo ātrāk Kaningems tiktu saukts pie kriminālatbildības par izdarīto un saņemtu pelnīto sodu. Tomēr tas nenotika. Vel vairāk — triecienu saņēma atornejs, kurš atmaskoja noziedznieku. Kaningema partijas biedrs un personiskais draugs Ņujorkas štata gubernators Hju Kcrijs vienkārši nometa Nadžari no amata. Tik konsekventi amerikāņu varas iestādes likvidē jebkuru mēģinājumu graut iesakņojušos praksi manipulēt ar tiesnešu posteņiem.

1976. gada 19. jūlijā Džeimss Karters, tanī laikā vēl būdams ASV prezidenta kandidāts, paziņoja: «Visi federālie tiesneši... jaieceļ, stingri vadoties pēc viņu praktiskajām īpašībām, neņemot vērā politiskus faktorus.»u Pēc četriem gadiem, 1980. gada septembrī, jau cits prezidenta amata kandidāts — R. Reigans teica, ka tiesnešiem nevajag iejaukties politikā^61. Pretendenti uz vietu Baltajā nama ne jau gadījuma pēc nolēma savas priekšvēlēšanu kampaņas laikā izteikties par šo jautājumu. Tiesnešu iecelšana pec politiskajiem apsvērumiem Amerikas Savienotajās Valstis kļuvusi par asu sociālu problēmu. Floridas universitātes profesors G. R. Gliks un Ņujorkas universitātes profesors K. N. Vains savā gramatā «Statu tiesu sistēma» (Ņujorka,

1973) bez aplinkiem atzīmē, ka pašreiz tiesneša amatu uzskata par apbalvojumu partijas funkcionāriem un personām, kuras izdarījušas pakalpojumus partijai. Sajā sakarā disonansi rada nedeļas izdevuma «U. S. News and World Report» (1977. gada 7. martā) paziņojums, ka amerikāņu tiesnešu iecelšanas ceļš ir «vienīgais viņu neatkarības nodrošinājums». Tamlīdzīgi izteikumi apstiprina V. I. Ļeņina domu, ka, aizstāvot tiesnešu ieceļamību, buržuāzija tai paša laikā sargā sevi pret demokrātiju^62. Par neatkarību var būt runa, ja pašās varas rakstura attiecībās, kas veidojas starp iecēlāju un ieceļamo, pēdējais neizbēgami nokļūst pirmā pakļautībā?

Bet arī tajos 33 Amerikas štatos, kuros daži vai pat visi tiesneši tiek ievēlēti, neviena vēlēšanu sistēma tik un tā nenodrošina ievēlēto tiesnešu pilnīgu neatkarību, tatad arī viņu objektivitāti.

Tiesnešu kontingenta izveidošana štata legislatūras vēlēšanu ceļā, tāpat ka ieceļot, notiek, ņemot vērā politiskus faktorus. Atšķirība šo divu tiesnešu amatu vietu aizpildīša-i nā ir tikai tā, ka gubernators, ieceļot tiesnesi, vadās no vienas politiskās partijas interesēm, tās, kurā sastāv viņš; pats, bet legislatūrā tiesnešu vēlēšanas notiek divu buržuā-j zisko partiju — republikāņu un demokrātu — savstarpējās’ cīņas apstākļos. Tomēr šī «partiju cīņa», kas notiek demokrātisma aizsegā, būtībā neko nemaina. Tai ir tīri nomināls raksturs. Jo ļoti labi zināms, ka gan republikāņiem, gan demokrātiem ir vieni un tie paši politiskie mērķi, kuri diezgan tāli strādnieku šķiras interesēm. Nav gadījuma raksturs tam, ka 54 procenti speciāli aptaujāto amerikāņu, pēc aģentūras «United Press International» ziņām, ir pārliecināti, ka abas buržuāziskās partijas aizstāv lielā biznesa intereses. Tāpēc, lai ari kāda partija gūtu uzvaru, tiesneša mantiju tik un tā uzģērbs jurists no buržuāzijas vidus.

Ar vēl redzamāku politisko ievirzi raksturojas tiesnešu vēlēšanas pēc partiju sarakstiem. Tāda sistēma ir spēkā 15 Amerikas štatos. Saskaņā ar to katra partija sastāda savu tiesnešu kandidātu sarakstu. Vēlētājam ir tiesības balsot tikai par visu sarakstu kopumā. Tādā veidā viņam faktiski ieteikts atdot savu balsi nevis par kandidātiem, bet gan par partiju, kura tos izvirza. Ievēlētie tiesneši nokļūst vislielākā atkarībā no partijas bosiem. Būtībā to atzīst arī ASV Augstākās tiesas priekšsēdētājs U. Bergers, kurš intervijā nedēļas izdevuma «U. S. News and World Report» (1977. gada 19. decembrī) korespondentam paziņoja, ka vēlēšanas pēc partiju sarakstiem «nesekmē tiesnešu neatkarību».

Tiesnešu kontingenta veidošanā, ievēlot tos pēc personāliem sarakstiem, demokrātismam ir formāls raksturs. Lieta tā, ka vēlētāju sarakstos Amerikas Savienotajās Valstīs netiek ievesti visi:amerikāņi, kuriem ir balsstiesības. Dažādu] apstākļu dēļ ievērojama daļa rīcības spējīgo amerikāņu pilsoņu faktiski netiek pielaisti pie vēlēšanām. Sarakstos tiek

Ievesti tikai aptuveni 70 procenti strādnieku. Tai pašā laika «balto apkaklīšu» skaits sastāda apmēram 80 procentus no kupeja skaita. 5o skaitļu attiecība uzskatāmi parada sakarību starp pilsoņu sociālo stāvokli un viņu izredzēm piedalīties vēlēšanās. Vēlētāju kontingenta veidošanas diskriminējošais princips ir būtisks buržuāziskās vēlēšanu politikas faktors.

Tomēr ne jau tikai tas nosaka vēlēšanu galīgo rezultātu. Ar dokumentiem pierādīts: jo zemāki vēlētāju ienākumi, jo zemāka viņu aktivitāte vēlēšanās. Par demokrātiskās vides velētāju pasivitāti stāsta Minesotas štata senators H. Hem-frijs: «Valsts, kura strādā vēlēšanu dienā, atņem savai lautai iespēju pilnībā izpildīt pilsoņa pienākumus. Cilvēks, kuram, kā parasti, jāmēro tais ceļš līdz darbavietai, izbrauc no mājām pirms vēlēšanu iecirkņa atvēršanas, bet atgriežas tikai pēc tā slēgšanas. Ģimenes māte, kuras virs aizņemts darbā, neies balsot, jo ir aizņemta ar bērniem. Tāpēc daudzi darbaļaudis spiesti atteikties no piedalīšanās vēlēšanās.»63

Novērtējot tiesnešu korpusa veidošanās būtību vēlēšanu ceļā, nedrīkst neņemt vērā arī to apstākli, ka 89 procenti amerikāņu juristu, kuri pretende uz atbilstošo vietu, ir ne tikai pastāvošā politiska režima piekritēji, viņus ar buržuāziskās partijas mašīnu saista organizatoriskas attiecības^64. Bet tas garantē tas partijas propagandas aparāta spēcīgu atbalstu, kura cenšas panākt sava pārstāvja ievēlēšanu. Sada veidā ievēlētais republikānietis vai demokrāts spiests sekot tas partijas politiskajai orientācijai, kura viņu atbalstījusi vēlēšanu kampaņas laikā, un sava darbībā nenovēršami nokļūst partijas līderu kontrolē. «Katrs pirmā kursa students zina,» teikts fundamentālajā darbā «Kriminālā justīcija Amerikā», kas 1974. gada izdota Bostonā, «ka tiesnešu neatkarība Amerikas politiskajā struktūrā un politiskajā procesā pārsvara izrādās tikai mīts.»

Pie kādiem sociāli nozīmīgiem rezultātiem tas noved? Svarīgākais to vidū, pēc pašu amerikāņu juristu apgalvojumiem, ir tiesas lēmuma atkarība no tiesneša partijas piederības. Protams, ne jau visi Rietumu juristi to atzīst. Parasti iebilst, ka Amerikas Savienotajās Valstīs tiesnešiem ir aizliegts dienesta lietās kontaktēties ar politiskajām partijām. Tāds aizliegums tiešām pastāv, taču tas ir nevis noteikts tiesību normās, bet gan nāk no Amerikas juristu asociācijas, kuras lēmumi nav obligāti tiesnešiem. Šis aizliegums nav nekas vairāk ka profesionālās ētikas norma, l>ar kuras pārkāpšanu nedraud tiesiskas sankcijas. Lūk, kāpēc amerikāņu tiesneši praktiski nav ierobežoti sakaros ar partijas līderiem, to skaita ari dienesta jautājumos. Ņujorkā]

E. Keinsa un D. Adamani redakcijā izdotajā «Amerikas politikas hrestomātijā» pilnīgi nepārprotami izteikta doma, ka partijas līderi tiesas sistēmu var izmantot savu politisko mērķu sasniegšanai. Šī jautājuma būtības specifikas un dclikātuma dēļ šāda veida konkrētie fakti parasti tiek noslēpti plašai atklātībai. Partijas bosi uzskata par labāku izmantot parbaudito aizkulišu darījumu taktiku, un arī paši; tiesneši saprotamu iemeslu dēļ nav ieinteresēti tos plaši; popularizēt.

1977. gadā Čikāgā notika mēra vēlēšanas. Zaudētāja partija noprotestēja vēlēšanu rezultātus. Desmitiem velē-] tāju tika izsaukti pie tiesneša uz nopratināšanu: par kuru konkrēti balsojāt? Pirmā bija Suzanna Venhetema, Mičiga-j nas universitātes studente. Aizbildinādamās ar savām tiesībām uz aizklātu balsošanu, viņa atteicās atbildēt. Tad tiesnesis pavēlēja uzlikt viņai roku dzelžus un nosūtīja uz cietumu. Pārējie vēlētāji nolēma neizaicināt likteni un paklausīgi izpildīja tiesneša prasības. Bet «atdotās balsa noslēpuma glabāšana ir Amerikas svētā tradīcija», raksta «Chicago Sun Times» (1977. gada 8. oktobri). Un piebildīsim • neatņemama cilvēka tiesība. Tāda īstenībā ir «justīcijas izmantošanas stratēģija politiskiem mērķiem» — termins, kas stingri iesakņojies amerikāņu politiķu profesionālajā vārdnīcā.

Minēta parādība ir raksturīga arī citām kapitāla zemēm! Lielbritānijā vairākkārt izdotajā monogrāfijā «Britu brivN ba briesmās» skaidri pateikts, ka Anglijas tiesneši savus spriedumus pamato ar politiskajiem uzskatiem. Tieši par kādiem uzskatiem ir runa? Ievērojamais angļu rakstnieks un sabiedriskais darbinieks Džeimss Oklridžs uz šo jautājumu atbild tā: «Tiesneši — tās ir neizvēlamas personas, kuras pēc senām angļu tradīcijam stāv sabiedrības labējā flangā.»65 Tas ari nosaka viņu tiesas spriedumu raksturu.

Londona. 1974. gada maijs. Pazīstamā pacifistiskās kus tības aktīviste Peta Erousmita prasa izbeigt represijas pret daudz cietušo Olsteras tautu. No rokas rokā tiek nodotas viņas lapiņas ar aicinājumu valdībai izvest angļu karaspēku no Ziemeļīrijas. Notikumos iejaucās britu Temīda. Pret Pētu tika izvirzīta apsūdzība par «karavīru musināšanu dezertēt». Apsūdzētajai piesprieda pusotra gada ieslodzi jumu cietumā, kaut gan objektivitātes idejai daudz atbilsto šak būtu bijis tiesāt patiesos noziedzniekus no angļu militar politiskās administrācijas Olstcrā, kas vainojami masveida represijās pret Ziemeļīrijas tautu. īsta objektīva justīcija nevar palikt vienaldzīga pret Strasburgā notikušās Starptautiskās tiesas atklātajiem kliedzošajiem cilvēka tiesību pārkāpumiem'.

Savu objektivitāti politiskajiem apsvērumiem upurē arī Rietumvācijas tiesu sistēma.

r

1975. gada 19. decembris. Noziedznieks recidīvists Vein-holds, mēģinādams nelikumīgi pāriet valsts robežu, nogalina divus VDR robežsargus. Saskaņā ar vispārpieņemtajām starptautisko tiesību normām Vācijas Demokrātiskās Republikas valdība prasa viņa izdošanu. Seko kategorisks atteikums. Federālais ministrs Franke paziņo, ka lietu izskatīs Rietumvācijas tiesa.

Tiesas process Esenē pārvērtās par politisku farsu. Nelabojamā noziedznieka tiesāšana drīzāk atgādināja nacionālā varoņa godinašanu. Neiztika arī bez provokatoriskiem izlēcieniem pret VDR. Politisko kaislību trakošanas apstakļos pilnīgi tika aizmirsta apsūdzības juridiska būtiba. Diemžēl savāktie pierādījumi un paša apsūdzēta atzīšanās vissmagākā nozieguma — slepkavības izdarīšanā Esenes tiesai izrādījās nepietiekams tiesiskais pamats, lai viņu sodītu. Noziedznieku attaisnoja. Vel vairāk, viņam lika izmaksāta kompensācija 15 tūkstošu mārku apmērā.

Buržuāziskās tiesas neobjelļtivitāte ir likumsakarīgs rezultāts ne tikai tendenciozam tiesnešu amata pretendentu izraudzīšanas principam, bet ari tiesnešu patiesas neatkarības trūkumam imperiālistiskajās valstīs. Par finansu oli-garliijas un izpildvaras tiešu spiedienu uz tiesu orgāniem raksta, piemēram, franču juristi K. Libmans un H. Emanuēls sava grāmatā «Neaizsniedzamā patiesība» (Parīze,

1974). Pēc pilsoņu aptaujas rezultātiem, ko izdarījusi Francijas justīcijas darbinieku arodbiedrība, tikai 12—14 procenti franču uzskata, ka valsts justīcija nav atkarīga no finansu oligarlūjas, valdības un policijas. Daļēju justīcijas orgānu atkarību no finansu aprindām atzīst 21 procents, no valdības —38 procenti, no policijas —34 procenti aptaujāto pilsoņu. Par to, ka justīcija ir pilnīgi atkarīga no finansu aprindām, pārliecināti 30 procenti, no valdības —25 procenti, no policijas - 22 procenti franču.06

Dažās kapitālistiskajās Valstīs pat likumdošanā ietverti priekšnoteikumi tiesnešu neatkarības principa parkapšanai. Bolīvijas kriminālprocesa kodeksa 219. pants aizliedz tiesnešiem krimināllietās pieņemt spriedumu bez iepriekšējas prokurora sankcijas. Bez tam pēc Bolīvijas jurista S. Moli-nas liecibas «tiesnesis faktiski atrodas izpildvaras pa-kļauHbā»67.

Ja arī tiesnesis cenšas aizstāvēt savu neatkarību, pretoties spiedienam, tad atrodas pietiekami daudz līdzekļu viņa neitralizēšanai. Plaši tiek praktizēta krimināllietu atņemšarļ na «nepiemērotiem» un atdošana «daudz lojālākiem» tiesnešiem. Ar sevišķu nekautrību šī metode tiek pielietota 11a 1 ija, uz ko speciālu uzmanību vērsa Itālijas Komunistiskās partijas žurnāls «Rinžscita» (1974. gada 1. martā). Katru reizi, kad rodas šaubas par tiesneša «lojalitāti», valsts kasacijas tiesa lietu vienkārši atņem provinču justīcijas orgāniem un nodod to galvaspilsētas tiesas izlemšanai. Pēdējā tad arī pieņem spriedumu, kurš pilnīgi atbilst «uzticībai», ko tai izrādījusi augstākstāvošā tiesu instance. Tādu krimināllietu migrāciju viegli izskaidrot: jo ievērojamāku vietu tiesu hierarhijas sistēmā ieņem justīcijas orgāns, jo taja ietilpstošie tiesneši parasti izrāda lielāku «lojalitātbj Jāņem vērā arī tas, ka galvaspilsētā atrodas augstākās izpildvaras rezidence, tāpēc šeit tās kontakti ar justīcijas orgāniem ir daudz stabilāki, bet ietekmēšanas iespējas milzīgas.

Dažos gadījumos lietas vispār tiek izņemtas no justīcijas orgānu tiesvedības. Raksturīga šai ziņā ir lieta par Itālijas lielākā koncerna «Montedison» tā saucamajiem «melnajiem fondiem», kas vairākus gadus satrauca Itālijas sabiedrības prātus. Kā izriet no lietas materiāliem, koncerna vadība 15 gados izlietojusi ap 70 miljardiem liru valsts darbinieku un valdības amatpersonu uzpirkšanai, lai iegūtu nelikumīgus atvieglojumus un privilēģijas. Ievērojama šo līdzekļu daļa lika novirzīta, lai likvidētu pasākumus, kas bija pretrunā ar koncerna interesēm. Pretlikumīgos darījumos bija iejaukti ievērojamākie valsts "Un politiskie darbinieki: deputātu palātas KDP frakcijas vaditajs, liberālās partijas priekšsēdētājs, neofašistiskās partijas senators, ministrs, citi valsts dienestu un sabiedrisko organizāciju vadītāji. Pēc izmeklēšanas lietu nodeva tiesai. Savāktie pierādījumi neradīja šaubas par apsūdzēto vainu. Itālijas justīcija draudīgi savicināja savu soda zobenu un... bezspēcīgi nolaida to. Izšķirošajā momentā speciāla parlamenta komisija, kura pārbaudīja pret valdības locekļiem izvirzītās apsūdzības pamatotību, izņēma lietu no tiesas orgāniem. Kopš tā laika Itālijā neviens neko par to vairs nav dzirdējis.

Tāpat bez rezultātiem beidzās arī ne mazāk pazīstamā «lieta par rapšu eļļu». Izrādījās, ka tajā iejaukti trīs ministri — ievērojami Kristīgi demokrātiskās partijas dar-

Imiii. Viņiem t.ka .'. virzīta apsūdzība par to, ka nclikurrsigi 1/hmicgtas at|aujas vairākām valsts kompānijām izlaist produktus, kas satur nepieļaujami augstu cilvēka veselībai nīstamu reaģentu saturu. Ari ši lieta lika izņemta no jii ticijas orgāniem un aprakta komisijas annālēs.

Ta praksē sabrūk buržuāziskās jurisprudences tukšā ļiļiipāšana par varas dalīšanu, par to, ka tiesvedību realizē IILii tiesas, par tiesnešu neatkarību. Un pilnīgi pamatots ir |tAIiešu žurnālā «Panorama» secinājums, ka valsts parla-ļtlcnts pārvērties par instrumentu, kas padara nekaitīgus nevēlamus tiesnešus^68.

Tiesas prerogalivitātes izņēmuma stāvokļa principa pārkāpšana ir viens no efektīvākiem līdzekļiem, ko izmanto buržuāziskajās valstis, lai pakļautu tiesnešus neatslābsto-•..ii kontrolei un ietekmei. Nevar neatzīmēt vēl vienu faktoru, kas pēdēja laikā buržuāziskās justīcijas sistēmā iegūst globālas parādības raksturu. Runa ir par korupciju. Lai cik paradoksāli tas arī būtu, vairākās kapitālistiskajās valstīs tiesnešu korupcijas tendences faktiski ieprogrammētas pašā likumdošanā par tiesu iekārtu. Bolīvijas labošanas darbu liesās, piemēram, atbilstoši likuma par tiesu iekārtu 238. pantam tiesneši materiāli tiek nodrošināti uz procesa dalībnieku rēķina. Kā pamatoti atzīmē Bolīvijas jurists S. T. Molina, tas nenovēršami mudina tiesnesi izlemt krimināllietu nevis atbilstoši objektīvai patiesībai, bet gan vadoties no saņemtās apmaksas”9. 3dt arī tajās buržuāziskajās valstīs, kuru likumos nav tik redzamu kārdinājumu, korupcijas apjomi neapturami palielinās.

Pēc amerikāņu juristu aprēķiniem, ASV amatpersonas ik l»adus kukuļu veidā saņem 20—30 miljardus dolāru. Šī summa ir aptuveni vienāda ar ilggadējām amerikāņu Mēness apgūšanas programmas «Apollo» izmaksām. Pēc Rie-tumvācijas kriminālpolicijas ziņām, kukuļņemšana un cili ekonomiskie noziegumi, ko izdara amatpersonas, katru (jādu valstij rada zaudējumus 15—20 miljardu mārku apmērā. Neviens nekad nav rēķinājis, kāda daļa no šim pasakainajām summām paliek tiesnešu banku rēķinos. Tomēr neskaitāmi buržuāziskās tiesas dižvīru korupcijas gadījumi runā paši par sevi.

Ņujorkas tiesnesis F. Vakaro ilgu laiku izmantoja Brukli-nas juridiskās firmas «Gars^ns un Goldbergs» bezmaksas pakalpojumus. To noskaidroja Ņujorkas štata Augstākā liesa. Taču pēdējās lēmums ir negaidīts — atbrīvot Vakaro no tiesneša pienākumiem uz sešiem mēnešiem. Un tikai. Jautājums par krimināllietas ierosināšanu pat neizvirzījās.

Kāds tad ir šāda Ņujorkas tiesnešu liberālisma cēlonis Izrādās, ka viņi nav atklājuši pietiekamus pierādījumu tam, ka notikusi «korupcija, pienākuma neievērošana, liki ma pārkāpšana personiskās interesēs» («New York Times) 1977. gada 21. septembrī). Bet kā interesēs Vakaro, piemi ram, java juridiskajai firmai apmaksāt rēķinus par lielān summām, kas izdolas par viņa sievas uzturēšanos grezno kūrortos? Šis fakts kopā ar daudziem citiem tika dokumen tāli pierādīts izmeklēšanas gaitā, un pret to neiebilda n< pats Vakaro, ne viņa sieva.

No kriminālatbildības izvairījas ari cits Ņujorkas tiesne sis, štata Augstākās tiesas loceklis M. Šveicers, kam tiki pierādīta kukuļņemšana simtiem tūkstošu dolāru apmērā Tikpat veiksmīgi izvairījās arī tiesnesis no Teksasa: G. Beitss, pret kuru tika izvirzīta līdzīga apsūdzība. Jāsa ka, ka tiesnešu korupcijas fakli kļūst zināmi samērā reti, j( tos rūpīgi slēpj. Pazīstamais amerikāņu jurists Čarlz: Ešmens grāmatā ar raksturīgu nosaukumu «Pat visgodī gākos tiesnešus var uzpirkt» raksta: «...Bieži vien noziedzī-gie tiesneši paliek nesodīti un pat saglabā savus amatus, jo viņu lietas neuzdrošinās darīt zināmas atklātībai, baidotie! sagraut visas tiesu sistēmas prestižu.»70

Bet ne tikai noziedzīgās tiesnešu ļaunprātības grauj idejiļ par tiesas objektivitāti. Vēl lielāku mērogu šai vidē ieguvuš tiesību pārkāpumi, kurus Amerikas Savienotajās Valstī: neuzskata par noziedzīgiem.

Tiesnešu uzvedības kodeksā, ko pieņēmusi Amerikas juristu asociācija, teikts: «Tiesnesim jābut pacietīgam, cel' sirdīgam, laipnam pret procesa pusēm, zvērinātajiem piesē' dētajiem, juristiem un citam personām, ar kurām viņš uztur oficiālās attiecības.» Tā ir vēlamā uzvedības norma. Bel lūk, īstenība.

Ilinoisas tiesnesis Viljams Vandervoters savā mājā ares' tēja ciemiņu, kas, par nelaimi, bija izraisījis saimnieka neapmierinātību. Viesim kļūmīgā vizīte pārvērtās par ieslodzījumu cietumā uz astoņiem mēnešiem par «kartības traucēšanu». Pēc žurnāla «U. S. News and World Report» (1978. gada 13. martā) ziņām, sistemātiski pārkāpuši elementārās tiesu ētikas normas, pieļāvuši «vulgārus izteicienus» un izteikuši draudus apsūdzētajiem Ņujorkas tiesneš Viljams Pcrijs, Mičiganas tiesnesis Vilards Maiksels, Dot roitas tiesnesis Džeims Del Rio u.c. Tikai četru gadu laikā dienesta sodus par tamlīdzīgu rīcību saņēmuši 52 tiesneši ieskaitot štatu augstāko tiesas instanču tiesnešus.

Kas attiecas uz federālajiem tiesnešiem, tad pēdējos

8<)() fr ados tikai četri no viņiem tikuši atbrīvoti no amata par nepiedienīgu uzvedību, kas radījusi šaubas par viņu objekti-I vīl īti. Pēdējoreiz tas atgadījies 1936. gada. Tomēr iemesls Imn, pēc pašu amerikāņu preses ziņām, bijis ne jau ASV i (Icsnešu korpusa kristaltīrais godīgums. Lieta tā, ka federā-

IIi> tiesneši sakarā ar antidemokrātisko nenomaināmības principu faktiski ir nekontrolējami un var tikt atbrīvoti no mnata tikai sevišķas procedūras rezultātā, kas pazīstama ar nosaukumu impcachment. Šī procedūra ir tik sarežģīta un npgrūtinoša, ka federālajiem tiesnešiem ta drīzāk rada mītiskus, nevis reālus draudus.

ir vēl viena lieta, kuru oficiālā Vašingtona uzskata par I ibāku noklusēt. Runa ir par to lielo iecietību, ko pieļauj tiesneši attiecībā uz noziedznieku sindikātu, mafijas un kukluksklantešu barvežiem, kuri nokļuvuši uz apsūdzēto sola. Pēc amerikāņu ziņām, no 1762 mafijas locekļiem, kurus Ņujorkas štata tiesas saukušas pie atbildības 1960.— 1970. gados, 44,7 procenti apsūdzēto tikuši atbrīvoti. Citās krimināllietās attaisnoto skaits ir tikai 11,5 procenti. Kāds lad ir cēlonis tik pārsteidzošam kontrastam?

Amerikas vēsture zina ne mazums gadījumu, kad tiesneša amatus ieņēmuši rūdīti kukluksklanieši. Izrādās, ka pat ASV Augstākā tiesa nav bijusi pasargāta no tādiem gadījumiem un tās sastāvā bijis slepens KKK loceklis^71. Tāpēc nav brīnums, ka tiesas sistemātiski novērsa pret kukluks-klaniešiem izvirzītās apsūdzības, pat ja viņi bija nolaupījuši, sakropļojuši un linčojuši nēģerus^72.

Linča tiesa. Aizsaka šo drūmo slepkavību vēsturi, kad cilvēki tiek nogalināti bez tiesas un izmeklēšanas, strēlnieku bataljona komandieris neatkarības cīņu gados pulkvedis Linčs. Viņa sekotāji atņēmuši dzīvību tūkstošiem ASV pilsoņu. Saskaņā ar amerikāņu statistiku kopš 1882. gada oficiāli ļ noskaidroti 4730, to skaita 3657 nēģeru, noslepkavošanas gadījumi^73.

Jau 1782. gadā linča tiesa tika atzīta par pretlikumīgu, tomēr vēl šodien ASV federālajā likumdošanā nav paredzēta kriminālatbildība par šo noziegumu. To neparedz arī lielākā daļa-štatu likumdošanas. Uzskata, ka kriminālatbildībai jāiestājas par faktiski izdarīto — nogalināšanu, smagu miesas bojājumu nodarīšanu utt. Tomēr šie sastāvi neaptver visas linča tiesas pazīmes. Minētajam noziegumam ir cits juridiskais raksturs. Tas ir atklāti šķirisks un politisks, linča tiesa ir līdzeklis, lai iebiedētu, izrēķinātos un fiziski iznīcinātu pretimperialistiskās kustības darbiniekus, nacionālo mazākumtautību pilsoņu tiesību aizstāvjus. Runa

ir ne tikai par cieņas pazemošanu un spīdzināšanu, mocīšal nu un nogalināšanu, bet gan par reakcijas teroru picl progresa spēkiem.

Kalifornijas štata Pasadenas pilsēta. 1975. gads. Tāļ saucamās «.balto nacionālsociālistiskās partijas» vietējā organizācija terorizē nēģeru iedzīvotājus. Ncofašistu rokās nokļūst pa vīstamais cīnītājs par nēģeru pilsoņtiesībām garīdznieks Harisons Beilijs. Pēc linča tiesas klasiskajiem kanonknn viņu nopratina spīdzinot, norauj apģērbu, uzvelk baltu paltraku ar fašistu emblēmu, piekar pie koka...

Harisons Beilijs palika dzīvs. Šai reizē linčotājiem bija daudz tālejošāki mērķi nekā cilvēka fiziskā iznīcināšanai Pēc neilga laika daudzi progresīvie neģeru kustības darbi-ni-vki saņēma pa pastu vēstules ar fotogrāfijām par linča tiesu pret Boiliju un sev domātiem draudiem.

Amerikāņu prese neslēpj, ka justīcija šādos gadījumos skatās caur pirkstiem. Galēji labējo un pat noziedznieku organizāciju ciešie sakari ar policijas orgāniem nevienarr nav noslēpums. Sevišķu policijas labvēlību guvis bēdīg slavenais kukluksklans, kura rēķinā ir lielākais vairums visu A;>V vēsturē reģistrēto linča tiesas gadījumu. Pēc amerikaņu komunistu laikraksta «Daily World» (1977. ga-i da 8. septembrī) paziņojuma «kukluksklaniešiem policija ļauj darboties ar brīvām rokām».

Vēl vairāk. Mūsdienu kukluksklanietis bieži vien ir tērpies policijas formā un rīkojas likuma vārdā. Dažreiz viņš pat notur linča tiesu, kas arī nav palikusi nemainīga, kaut arī saglabājusi savu būtību. Ievērojamais amerikāņu un starpj tautiskās kustības darbinieks Viljams Forsters policijas teroru pret nēģeriem nosauca par «linča tiesas mūsdienu formu»'4.

Par to, kāda šodien praksē izskatās modernizētā linča tiesa, uzskatāmu priekšstatu dod viena no Amerikas vis-i trokšņainākajām krimināllietām.

Rasu nemieru laikā Čikāgā nēģeru geto teritorijā parādījās liela policijas nodaļa. Pēc dažām minūtēm nēģeru partijas «Melnās panteras» vietējās nodaļas galvenā mītne tika aplenkta. Atskanēja automātu kārtas. Lodes gāja cauri logiem un durvīm. Policisti, kas ielauzās telpā, nošāva guļošos cilvēkus. Viens no partijas vadītājiem Freds Hēm-ptons tika nogalināts tieši gultā. Pēc brīža lodes ķerts saļima otrs organizācijas vadītājs — Marks Klārks.

Asiņainā orģija izraisīja visu Amerikas godīgo cilvēku naidu un sašutumu. Pēc kritušo radinieku pieprasījuma pie

Kriminālatbildības tika saukli 28 cilvēki, lo skaitā Ilinoisas Mata atornejs E. Hehreihens, kas bija sankcionējis policejisko izrēķināšanos. Tomēr izmeklēšanas gaitā pirmā izvirzīta apsiidzība par sazvērestību, kuras mērķis bijis nogalinot cilvēkus, pārvērtās ordinārā «policijas pilnvaru pārsniegšana». Apsūdzētie cils pēc cita tika atbrīvoti no kriminālatbildības, kamēr izmeklēšanā atradās vairs tikai septiņi zemāki policijas ierēdņi — tiešie pavēles izpildītāji. Viņus tad nri nosēdināja uz apsūdzēto sola.

Starp citu, las viņiem nesagādāja kaut cik nopietnas nepatikšanas. Amerikāņu tiesvedība tūliņ pastiepa viņiem savu žēlsirdīgo roku. Nepateicīgo slepkavu aizstāvju lomu Uzņēmās tiesnesis Džozefs Perijs. Viņš no lietas materiāliem l/.ņēma apsūdzības liecinieku liecību protokolus, kuri atmaskoja, kā aizkulisēs tika sagatavota ši izrēķināšanās ar nēģeru kustības līderiem. Perijs pilnīgi ignorēja lielās federālās žūrijas secinājumus, ka šajā lietā iejaukts I IB. Tai pašā laikā Perijs neuzskatīja par vajadzīgu pārbaudīt algotā policijas ziņotāja Viljama O’Nīla izdomā-l.is liecības, uz kurām atsaucās apsūdzētie savas akcijas ntlaisnošanai.

Galarezultātā visi apsūdzētie tika atzīti par nevainīgiem lin atbrīvoti. Toties aiz restēm nokļuva prasītāju pārstāvji — advokāti Hāss un Tcilors. Kad viņi iesniedza protestu par tiesnešu nelikumīgo rīcību, Perijs viņus apsūdzēja »liesas necienīšanā».

Amerikāņu justīcijas iecietība pret slepkavām tiesiskās kartības sargātāju formas tērpā pamudināja viņus uz tālā-I ām nelikumībām. Pēc ASV tieslietu ministrijas datiem, 1980. gada pirmajā pusē to gadījumu skaits, kad policija Izrēķinājusies ar nēģeriem, palielinājies par 142 procentiem. Arvien biežāk no policijas lodēm krīt meksikāņu izcelsmes nmerikāņi. 1980. gada februāra beigās Teksasas pilsētā llebronvilā policija atklāja uguni uz mašīnu, kurā atradās 14 meksikāņi. Trīs no viņiem tika nogalināti. Nogalināto vidū I>11;i arī sešus gadus veca meitenīte. Noziedznieki policistu formas tērpos ari šoreiz izvairījās no atbildības.

Buržuāziskajai justīcijai šodien raksturīgs tas, ka paši tiesneši piedalās organizētajā noziedzībā, paziņo pazīstamie iiiiīorikāņu juristi M. K. Kamingss un D. Vaiss grāmatā «Demokrātija lem spiediena» (Ņujorka, 1974). Nežēlīgā mafijas ēna iespiežas daudzu Rietumu pasaules galvaspilsētu tiesu pilīs.

1977. gadā Be|ģijas sabiedrību satrauca ziņa, ka tiesnesis (lajs Džespers atmaskots ka šefs gangsteru organizācijai,

kura nodarbojās ar laupīšanu un izspiešanu. Ar Džesperiļ cieši sadarbojās vairāki pazīstami advokāti. Izmantodami klientu uzticēšanos finansiālos noslēpumos, viņi blēdīgā ceļa ieguva to īpašumus. Metodes, ar kādām pats šefs piedalīja! noziegumos, uzskatāmi raksturo šāds fakts. Kad viņa redzesloka nokļuva bagāta sieviete —78 gadus veca Djena Van den Hende, Džespers tūliņ uzsāka plānveidīgu rīcību! Vispirms viņš tai ieteica savas dārglietas noguldīt bankā ua depozitīvu rēķina. Pec tam viņš pacentās uzzināt skaitļi! kombināciju bankas seifā. Un, beidzot, iekarotās dārglietai! divu miljonu dolāru vērtībā atradās viņa personiskajā seifā!

Minētie skaitļi un fakti liecina, ka mūsdienu buržuāzisl kajā tiesnešu korpusā valda noziedzīgs, korumpēts vaļ vienkārši amorals starpslānis. No šāda veida «tiesnešiem* objektivitāti gaidīt nav vērts. Tomēr tiesa — tie nav līkai tiesneši, iebilst Rietumos. Galveno jautājumu par apsūdzē! to vainu izlemjot zvērināto žūrija. Viņu objektivitāti burļ žuāziskie juristi aizstāv kategoriski.

Problēma par zvērināto piesēdētāju piedalīšanos tiesāsi procesa ieņem sevišķu vietu mūsdienu buržuāziskās propa! gaudas līdzekļu arsenāla. Zvērināto tiesa Rietumos tiek] daudzināta kā visdemokrātiskākais tiesu institūts pasaulē] Raksturīgi izteikušies pazīstamie angļu zinātnieki D. Har-j vejs un K. Huds: «No pilsoņu brīvību viedokļa Anglijas zvērināto tiesu sistēma ir labāka garantija, lai izvairītos neļ smagām un tendenciozām apsūdzībām, nekā jebkura citaJ kas radīta līdz šim.»7j

Tūliņ gan iebildīsim. Lielbritānijā zvērināto tiesa izskata ne vairāk kā 3 procentus no visām krimināllietām valsti'1’] bet Amerikas Savienotajās Valstis —7,6 procentus^77. DAR

1969. gada ta vispār likvidēta. Tādejādi buržuāziskās tie-j siskās propagandas plaši izreklamētā «tautas pārstāvju»! tiesa, kā zvērinātos medz dēvēt Rietumu juristi, būtība ir tikai izņēmums kopēja kriminālās lietvedības kārtība. Licla-ļ ko daļu krimināllietu kapitāla zemēs tiesneši izskata vien-] personīgi, jo buržuāziskā justīcija zina ne mazums paņē-ļ mienu, ka ar «legāliem» līdzekļiem atņemt apsūdzētajam! tiesības uz zvērināto tiesu. Amerikas Savienotajās Valstīs atbilstoši federālajam likumam par cīņu pret cilvēka nolau-j pīšanu nāves sodu var piespriest tikai tad, ja lieta izskatīta ar zvērināto piesēdētāju piedalīšanos. Šķiet pilnīgi liu-ļ mana un racionāla norma. Taču amerikāņu justīcija jau ilgāku laiku to plaši izmanto, lai tieši nepielaistu procesa zvērinātos piesēdētājus. Tas tiek darīts sekojoši.

Likums par ciņu pret cilvēka nolaupīšanu dod apsūdzētajam tiesības atteikties no lietas izskatīšanas ar žūrijas piedalīšanos. Šajā gadījumā apsūdzētajam dotas garantija:., ka noteiktais soda mērs nebūs lielāks par mūža Ieslodzījumu. Nāves sods tiek izslēgts. Reizē ar to viņam tiek dota alternatīva: pastāvēt uz zvērināto tiesas sasaukšanu ar nāves soda draudiem vai ari atteikties no žūrijas ar daudz vieglāka soda mēra perspektīvām. Dabiski, ka daudzi otro variantu uzskata par labaku.

Bet arī tajā gadījumā, kad apsūdzētais grib realizēt savas konstitucionālās tiesības un pieprasa lietas izskatīšanu zvērināto tiesā, viņš bieži vien saņem atteikumu.

Luiziānas štats. Nēģeru skolnieks Harijs Dunkans tiek apvainots par to, ka uz balta pusaudža apvainojumiem atbildējis ar pļauku. Pec štata krimināllikuma viņa rīcība tiek kvalificēta kā apvainojums ar darbību un par to paredzēts ieslodzījums cietumā uz diviem gadiem un naudas sods līdz 300 dolāriem. Apsūdzētais pieprasīja viņa lietu izskatīt ar zvērināto piesēdētāju piedalīšanos. Tomēr saņēma kategorisku atteikumu. Tiesnesis savu lēmumu motivēja ar to, ka Luiziānas štata konstitūcija garantē zvērināto tiesu tikai par tādām lietām, kurās ka soda mērs var tikt piespriests nāves sods vai katorgas darbi. II. Dunkana lieta tika izskatīta bez zvērinātajiem, apsūdzēto atzina par vainīgu un sodīja ar brīvības atņemšanu uz diviem mēnešiem un naudas sodu 150 dolāru apmējrā. Sodītā aizstāvis centās apelēt pie Luiziānas štata Augstākās tiesas, tomēr tur atteicās lietu parskatīt, motivējot, ka tā izskatīta pirmās instances tiesa bez «juridiskām kļūdām».

Šī lēmuma kliedzošā pretruna ar ASV konstitūcijas VI labojumu, kas apsūdzētajam dod tiesības uz «objektīvu zvērināto tiesu», radīja satraukumu valsts demokrātiskajās aprindas. Lieta aizgaja līdz ASV Augstākajai tiesai. Attaisnodams pieņemto lēmumu, Luiziānas Augstākās tiesas loceklis pierādīja, ka VI labojums tikai federālajiem tiesu orgāniem uzliek par pienākumu sasaukt zvērināto tiesu pēc apsūdzētā pieprasījuma. Pēc viņa domām, šie norādījumi uz štata tiesu orgāniem neattiecas. Šāda veida argumentācijas nepamatotība ir acīm redzama. ASV konstitūcija taču ir saistoša visā valsts teritorijā, un tās IV labojuma ir sevišķi uzsvērts: «Neviens štats nedrīkst izdot vai ieviest likumus, kuri ierobežo Savienoto Valstu pilsoņu privilēģijas un brīvības; neviens štats nedrīkst atņemt nevienam dzīvību, brīvību vai īpašumu bez likumīgas izskatīšanas tiesu orgānos un nevar atteikt personām, kas pakļautas tās varai, visam vienādu tiesas aizsardzību.»

Tā pēc satura vienkārša lieta pakāpeniski ieguva sabiedriski politiska notikuma nozīmi, kas tieši saistīts ar pilsoņu konstitucionālo tiesību aizsardzību. Progresīvo aprindu spiediena rezultātā ASV Augstākai tiesai bija jāatzīst, ka tiesas process H. Dunkana lietā noticis, pārkāpjot valsts konstitūciju un, starp citu, ari pilsoņa tiesības uz zvērināto tiesu.

Pašreiz asa sociāla problēma slēpjas ne tikai tanī apstāklī, ka lielākoties tiek ignorētas pilsoņu tiesības uz zvērināto tiesu. Vēl lielāku kapitāla zemju sabiedrības satraukumu rada šo tiesu iekšējie procesi. Pēdējā desmitgadē, pec vairaku ievērojamu Rietumu juristu domām, ir iezīmejušies jūtami zvērināto tiesu krīzes draudi^78. Sevišķi asi tas izpaužas, izvēloties žūrijas locekļus. Sis jautājums ir sevišķi aktuāls, jo zvērināto tiesu objektivitāte nav iedomājama, ja tiek pie|auta kaut kāda tendenciozitāte to izveidošanā. Zvērināto piesēdētāju mantas cenzs izslēdz objektivitāti kā tiesvedības principu. Bagāts piesēdētājs nevar būt objektīvs pret nabadzīgu apsūdzēto, kas iekārojis privātīpašumu vai citas kapitāla pasaules sociālās vērtības.

Buržuāziskie tiesvedības darbinieki, atzīstot šo neapstrīdamo patiesību, tūliņ izvirza, pēc viņu domām, neatspēkojamu argumentu: daudzās buržuāziskajās valstīs zvērināto piesēdētāju mantas cenzs tagad esot likvidēts. Pareizi, ilgas cīņas rezultātā pret tiesvedības diskriminējošo sistēmu vairāku Rietumvalstu darbaļaudīm izdevies panākt mantas cenza atcelšanu ar likumu. Tomēr uz zvērināto sola, tāpat kā agrāk, sēž tikai bagātie sabiedrības locekļi. Izrādās, ka, atceļot mantas cenzu, Rietumu likumdevēji neatrada par vajadzīgu materiāli nodrošināt šo akciju. Piedalīšanās tiesas sēdēs vienmēr saistīta ar darba kavēšanu, bet summas, kuras izmaksā kā kompensāciju, ir niecīgas. «Lūk, kāpēc,» pamatoti atzīmē Amerikas komunistu laikraksts «Daily World» (1977. gada 3. decembrī), «jo nabadzīgāks ir piesēdētājs, jo mazāk viņš var izpildīt savas funkcijas tiesā.» Proletariats pat fiziski nav spējīgs piedalīties žūrijas sastāvā, jo nevar atstāt savu darba vietu. «Piecu gadu laikā zvērināto sastāvā es neesmu redzējis nevienu strādnieku,» paziņoja bijušais Francijas Kasācijas tiesas prokurora pirmais vietnieks R. Lindons^79.

Cits svarīgs moments: kad Savienotajās Valstīs tiesā nēģeri, uz zvērināto sola noteikti atradīsies baltie. Lūk, ko šai sakarā raksta iniciatoru grupas par zvērināto tiesu sistēmas reformām Ņujorkas štatā vadītājs Dž. Sulmans:

«Žūrijas locekļu izraudzīšana pašreiz notiek uz rasu I amata, nēģeru, puertorikāņu, citu nacionālo mazākumtautību diskriminācijas apstākļos... Uzskata, ka krāsaino žūrija nav spējīga objektīvi sodīt savus domubiedrus.»so Bet varbūt tāda žūrija ir spējīga sodīt baltos? Tāds jautajums Savienotajās Valstīs pat nerodas. Valsts vēsturē nav bijis gadījuma, kad zvērināto solu būtu aizņēmuši tikai krāsainie. Pat ne tajos gadījumos, kad tiesas process notiek teritorijā, kur baltie praktiski nedzīvo.

1977. gadā zvērināto tiesas priekšā stājās Ņujorkas policists Roberts Tornsnijs. Viņu apsūdzēja piecpadsmitgadīgā nēģera Rendolfa Evansa nogalināšana. «Es izšāvu uz viņu tiešā tēmējumā — un viņš uzreiz bija beigts,» ciniski paziņoja policists^81. Attaisnodams savu rīcību, Tornsnijs apliecināja, ka bijis spiests to darīt nepieciešamas aizsardzības nolūkā. Tomēr visi nozieguma aculiecinieki, to skaitā arī slepkavas dienesta biedrs, vienbalsīgi paziņoja, ka no nēģera puses nekādas agresīvas rīcības nav bijis.

Turklāt, kā tika noskaidrots, policists šāvis uz sēdošu cilvēku. Likās, ka noziedzniekam no soda neizbēgt. Bet uz tiesnešu galda parādījās eksperta psihiatra Daniela Svarca slēdziens, kurā teikts, ka šāviena laikā Tornsnijs atradies «īslaicīgas nepieskaitāmības» stāvoklī. Tā cēloni eksperts saskatījis psihiskā slimībā, kura izpaužas «bailēs par savu dzīvibu». Kā paskaidroja apsūdzētais, tādas slimības pazīmes viņam uznāk katru reizi, ieraugot nēģeri. Tiesa šo argumentu atzina par pietiekamu, lai viņu attaisnotu. Atliek tikai piebilst, ka minēto krimināllietu izskatīja zvērināto piesēdētāju tiesa, kuras sastāvā nebija neviena nēģera. Neraugoties uz to, ka lielākais vairākums Ņujorkas Brukli-nas rajona iedzīvotāju, kur notika slepkavība, ir nēģeru izcelsmes.

Ar slepkavas attaisnošanu beidzās ari 1977. gada decembrī notikušais process Ņujorkas policista Roberta Šcida lietā. Sis rūdītais rasists policista formas tērpā aukstasinīgi izlādēja savu pistoli astoņpadsmitgadīga nēģera Frenka Tompsona krūtīs. Un ari šajā procesā zvērināto piesēdētāju izvēles sistēma darbojās bez pārsteigumiem: žūrijas sasta-vā atkal nebija neviena neģera.

Tādu faktu pārpilnībā ASV gadiem ilgi uzkrāja nēģeru iedzīvotāju dusmas un neapmierinātību. Tas viss sakopojās tagad visā pasaulē pazīstamajos Maļami notikumos.

1979. gada 17. decembrī nēģeris Arturs Makdafijs ar motociklu neuzmanības dēļ šķērsoja krustojumu, kad bija

iedegts sarkanais gaismas signāls. Policijas automobilis tūliņ aizšķērsoja ceļu un ar sitienu pa galvu motociklists lika notriekts gar zemi. Uz ielās guļošais nēģeris locījās neizturamās sāpēs. Divi desmiti policistu, ciešā lokā noslēpjot viņu no garāmgājēju skatieniem, ar sadistisku cietsirdību piekāva savu upuri. Tikuši gala ar Makdafiju, policisti sadauzīja viņa motociklu, inscenējot ceļu satiksmes negadījumu. Pec tam tika safabricēts atbilstošs akts.

Nogādāts slimnīcā, Makdafijs, nenākdams pie samaņas, pēc četrām dienām nomira. Tomēr policijas noziegumu, lai arī kā centās varas iestādes, noslēpt neizdevās. Sabiedrības spiediena rezultātā prokurors Henrijs Adorno bija spiests ierosināt kriminālizmeklēšanu pret sešiem policistiem, kuriem izvirzīja apsūdzību slepkavībā un līdzdalībā tās slēpšanā. Vēlāk divu apsūdzēto lietas tika pārtrauktas, pārējie četri stājās tiesas priekšā.

Tiesas izmeklēšanas gaitā tika iesniegti pierādījumi, kas neapgāžami liecināja par apsūdzēto vainu. Pēc tiesu medicīniskās ekspertīzes slēdziena nāve iestājusies iekšejo orgānu traumatisku bojājumu rezultātā. Pratināšanā tiesu eksperts liecinaja, ka no visiem 3600 līķiem, kuriem viņam gadījies taisīt sekciju, nevienam nav bijuši tik smagi sakropļojumi. Aculiecinieku un triju policistu liecības, kuriem tika piešķirta imunitāte pret kriminālizmeklēšanu, neatstāja šaubas, ka apsūdzētie ir vainīgi. Visi vienprātīgi liecināja, ka Makdafijs nav pretojies, viņa uzvešanās nav radījusi ne mazāko pamatu spēka pielietošanai. Tai pašā laikā «balto» žūrija vienbalsīgi pieņēma attaisnojošu verdiktu.

1980. gada 17. maijā, protestējot pret šādu liesas lēmumu, vairāk nekā septiņi tūkstoši Maiami nēģeru izgāja demonstrācijā. Policistu steki, ugunsdzēsēju šļūtenes, asaru gāze un gumijas lodes bija atbilde uz prasību pārskatit netaisnīgo tiesas lēmumu. Un tad mierīgā demonstrācija pārvērtās par sacelšanos. Pilsētu aizsprostoja barikādes. Pūlis triecienā ieņēma tiesas ēku. Dega policijas mašīnas...

Ar lielām grūtībām policijai un nacionālajai gvardei izdevās noslīcināt asinīs Maiami nēģeru uzstāšanos. 20 nogalināto, 450 ievainoto, 1214 arestēto — tāds ir šo notikumu rezultāts^82.

Likumdošanas mīdīšana kājām, kā to dara amerikāņu justīcija, nēģeru diskriminācija, nosakot zvērināto piesēdētāju žūriju, arvien biežāk izraisa valsts nēģeru iedzīvotāju neapmierinātību. Tāpēc dažreiz žūrijas sastāvā var redzēt arī nacionālo mazākumtautību pārstāvjus. Tomēr viņu piedalīšanās procesā parasti ir ierobežota ar izsmiekla pilniem noteikumiem. Amerikas Savienotajās Valstīs uzskata, ka neģeri ir vairāk noskaņoti uz sodīšanu nekā baltie, tāpēc viņus žūrijā iekļauj tajos gadījumos, kad sabiedriskās domas attieksme pret tiesājamo ir ļoti negatīva, piemēram, narkomānu lietās.

Tādejādi zvērināto piesēdētāju institūts tiek veidots līdzīgi tam, kā veido tiesnešu korpusu — galvenokārt no baltajiem un bagātajiem. Dabiski, ka tāda tiesa nevar būt objektīva pret krāsainajiem un nabadzīgajiem. Lai būtu drošs, ka zvērinātie pieņems vajadzīgo lēmumu, un varētu izvairīties no negadījumiem, buržuāziskā valsts mašīna vērīgi seko žūrijas darbībai, nepieciešamības gadījumā dodot tai diezgan nepārprotamus norādījumus.

Zināmi gadījumi, kad augstu stāvoši Vašingtonas ierēdņi un pat valsts prezidents presē izteikušies par apsūdzētā vainu jau pirms procesa beigām. Tādi izteikumi amerikāņu juristu radikālajās aprindās tiek vērtēti ka mēģinājumi uzbrukt varas dalīšanas principam, kas izslēdz izpildvaras iejaukšanos justīcijas orgānu kompetencē. Kā liecina šādu procesu rezultāti, pēc valsts prezidenta publiskas izteikšanās par to, ka apsūdzētais ir vainīgs, attiecībā pret pēdējo faktiski iedarbojas vainas prezumpcija^83.

Buržuāziskā kriminālā tiesvedība zina arī citas — daudz smalkākas metodes, kā iedarboties uz zvērinātajiem, bet nepieciešamības gadījumos pat paralizēt viņu darbību^84. Tas labi redzams tiesas praksē Lielbritānijā — valstī, kura devusi pasaulei ideju par zvērinātajiem.

Ang|u juristi apgalvo, ka tikai tiesāšana pēc britu parauga nodrošina sabiedrības maksimālu piedalīšanos krimināllietu vai civillietu izskatīšanā. Tieslietu zinātnieku vidu par neapstrīdamu atzīts secinājums, ka zvērinātie piesēdētāji Lielbritānijā reāli bauda tiesas neatkarības un pilntiesības elementa statusu un absolūtās brīvības apstākļos it kā pēc savas iekšējās pārliecības pieņem lēmumu par iztiesājamās lietas galveno jautājumu.

Bet kā tad tomēr praktiski ievēro «zvērināto neatkarības un pilntiesības principu», kuru izvirza kā apliecinājumu britu tiesvedības augstajam demokrātismam, un kādas patiesība ir attiecības starp tiesnešiem un zvērinātajiem piesēdētājiem?

Tiesnešu un zvērināto piesēdētāju kompetences norobežošanas kritēriju, saskaņā ar kuru žūrija izlemj fakta jautājumu, bet tiesneši — tiesību jautājumu, normatīvi noteica

lordu palāta jau 1877. gadā^85. Vclāk jautājumu loku, kas jāizlemj zvērinātajiem, pakāpeniski sašaurināja, bet tiesnešu kompetenci attiecīgi paplašināja. Bez tam tiesneši to darīja paši, pēc saviem ieskatiem. Tāda iespēja viņiem radas kazuistikas rezultātā, ar kuru Anglijas pierādījuma tiesības saista tiesību un fakta jautājuma nodalīšanu. Noteiktības un skaidrības trūkums te rada tādu stāvokli, ka, pēc angļu zinātnieka M. Makkonvila atzinumiem, «... dalīšana fakta jautājumos un tiesību jautājumos ir atkarīga 110 politikas, no kuras vadoties tiesnesis izslēdz no žūrijas izskatāmo loka vienu vai otru jautājumu. U11 tādā gadījuma mēs varam tikai cerēt, ka tiesneši pareizi noteiks raksturu katram notikumam, ar kuru ir jāsaskaras. Bet šī cerība ir visai vāja.»86 Un tiešām, Anglijas tiesneši, izmantodami iespējas izņemt no žūrijas izskatīšanas tos vai citus jautājumus, praktiski pastāvīgi atstumj «tautas pārstāvjus» 110 aktīvas procesuālās darbības.

Pat to jautajumu risināšana, kas neapstrīdami atrodas zvērināto kompetencē, nenotiek bez tiesnešu iejaukšanās. Ir spēkā, piemēram, tiesneša izņēmuma tiesības apkopot tiesu izmeklēšanas rezultātus. Sai procesuālajai darbībai jāizpaužas kā tiesneša instrukcijai zvērinātajiem piesēdētājiem par to, kā tulkot tiesību normas, kuras jāizmanto pierādīšanas procesā. Patiesībā tomēr šādas instrukcijas loma ir daudz nozīmīgāka. 1973. gadā, lai parbaudītu, kada ir tamlīdzīgas tiesnešu ietekmes efektivitāte uz zvērināto ver-diktu, tika izdarīti speciāli pētījumi. Eksperimentā iesaistīja zvērinātos piesēdētājus, kuri noklausījās krimināllietas pierakstu ar dažādiem tiesnešu instrukcijas variantiem. Pēc tam vajadzēja noteikt veraiktu. Eksperimenta rezultāti parādīja, ka verdikta saturs lielā mērā bija atkarīgs no tiesnešu instrukcijas satura. Sī atkarība bija pat noteikta skaitliski. Izrādījās, ka atšķirības tiesnešu instrukciju variantos par pierādījumu pietiekamību radīja iekšējās pārliecības izmaiņas 15 procentiem zvērināto piesēdētāju, bet atšķirības apsūdzētā iepriekšējās sodāmības lomas novērtējumā viņa vainas noteikšanā radīja iekšējas pārliecības izmaiņas jau 30 procentiem žūrijas locekļu («Krimināltiesību apskats», 1973. gada aprīlī).

Tādējādi, attiecīgi instruēdams zvērinātos, apkopojot tiesas izmeklēšanas rezultātus, angļu iiesnesis diezgan plaši var ietekmēt piespriestā verdikta saturu, kaut arī zvērinātajiem jādarbojas «pilnīgas domas brīvības un neatkarības» apstākļos. Tā rezultātā rodas stāvoklis, kad, kā norādīja F. Engelss,... tiesnesis pietiekami skaidri zvērinātajiem liek saprast, kāds spriedums viņiem jāpieņem, un paklausīgie zvērinātie regulāri pieņem tieši tādu spriedumu^87.

Ja kadu apstākļu dēļ viens žūrijas lēmuma ietekmēšanas līdzeklis izrādās neefektīvs, angļu kriminālprocesa tiesības ķeras pie cita — daudz radikālāka. Tiesnesim ir tiesības jebkura tiesu izmeklēšanas brīdī pēc paša iniciatīvas dot norādījumu zvērinātajiem piesēdētājiem pieņemt attaisnojošu verdiktu neatkarīgi no viņu iekšējās pārliecības. Šis norādījums zvērinātajiem ir obligāts. Šajā gadījumā žūrija vispār tiek atbīdīt:’ no savu funkciju izpildes. Tāds paņēmiens, kuru arvien biežāk izmanto Anglijas kriminālās tiesvedības pralfsē, ir efektīvs līdzeklis, lai atbrīvotu no kriminālatbildības to, kura notiesāšana pec tiesneša šķiriski tiesiskās apziņas viedokļa nav vēlama.

Un, beidzot, visradikālākais līdzeklis zvērināto atstumšanai no tiesvedības — žūrijas sastāva izformēšana. Tāda galēja pasākuma iemesls var būt kriminālprocesa un izmeklēšanas noteikumu pārkāpums no zvērināto puses. Ja ņemam vērā, ka šo noteikumu ir daudz un tie pēc sava satura ir sarežģīti, bet no nebūtiskiem pārkāpumiem diez vai iespējams izvairīties, tad nav grūti iedomāties, cik plašas iespējas ir tiesnesim sameklēt formālus iemeslus, lai atlaistu viņam neizdevīgo žūrijas sastāvu.

Anglijas tiesās plaši izmantotie līdzekļi sabiedrības ietekmes norobežošanai no krimināllietas galīgās izspriešanas novedis pie ta, ka pašreiz tradicionālā zvērināto loma ka fakta tiesnešiem Anglijas kriminālprocesā pastāv tikai nomināli. Faktiski tiesnešiem ir visas nepieciešamās pilnvaras, lai pilnīgi paralizētu «tautas pārstāvju» darbību, ja tā nesaskan ar sociālajiem priekšnoteikumiem.

Galvenajos vilcienos analoģiskas ir procesuālas attiecības starp tiesnešiem un zvērinātajiem arī ASV kriminālajā tiesvedībā. Tiesnešu neobjektivitāte, tendencioza zvērināto izraudzīšana, spēcīgs spiediens, kam tiek pakļauta žūrija,--tas viss tagad Savienotajās Valstīs ieguvis tik redzamu raksturu, ka to spiesta dažreiz atzīt pat valsts finansiālā un politiskā elite.

«Sprieduma pieņemšana Amerikā ir nacionāls skandāls. Katru dienu sistēma rada vienu vienīgu netaisnību,»— šie vārdi pieder Senatoram Edvardam Kenedijam^88. Protams, pastāv arī citās domas. Amerikāņu senators Čarlzs Gudels paziņoja: «Amerikas justīcija aizsarga mūsu sistēmu labi.»89 Lai cik paradoksāli tas ari būtu, bet starp divu senatoru izteikumiem nav principiālu pretrunu. Netaisnīgi tiesnešu lēmumi ir viens no paņēmieniem, kā aizstāvēt kapitālistiskās

sabiedriskās attiecības. Buržuāziskā tiesu sistēma nebūt nav neitrāla, tā ir valdības sfēra un aizstāv valsts varas, nevis tai pak|auto intereses^90, konstatē profesors G. Zinns. Sa mērķa sasniegšanai, atzīst cits amerikaņu profesors Dž. Ņūfilds grāmatā ar raksturīgu nosaukumu «Cietsirdīgā un neparastā justīcija» (Ņujorka, 1976), tiek izmantots viss — līdz pat iepriekš sagatavota sprieduma pieņemšanai. Tāda ir mūsdienu buržuāziskās tiesas «objektivitātes» cena. Lūk, kāpēc pilnīgi pamatoti Kalifornijas universitātes krimināltiesību pētījumu padomes direktors G. Djubins atzīmējis: «Vislielākās briesmas tiesiskajai kārtībai rada pati amerikāniskā liesu sistēma... Tā radījusi vairāk noziegumu nekā izskatījusi, un izdarījusi vairāk varmācību nekā novērsusi.»91

TIESĪBAS UZ AIZSTĀVĪBU — KAPITĀLA PRIVILĒĢIJA

«Katram, izskatot jebkuru viņam izvirzīto krimi-nālapsūdzību..., ir tiesības būt klāt tiesas sēdē un aizstāvēt sevi personiski vai ar paša izraudzīta aizstāvja palīdzību...»

Starptautiskā pakta par pilsoņu un politiskajām tiesībām 14. panta 3. «d» punkts

Buržuāziskajā juridiskajā literatūrā angļu un amerikāņu tiesu sistēma tiek uzskatīta par vispilnīgāko no tā viedokļa, ka tā garantē apsūdzētā tiesības uz aizstāvību^92.

Bet vai tik augsts pašnovērtējums apstiprinās arī praksē? Un vai šodienas realitāte atbilst Rietumu parauga tiesvedības apjūsmotāju pretenzijām?

Vispilnīgāk apsūdzētā tiesības uz aizstāvību buržuāziskajā kriminālprocesā reglamentē ASV konstitūcija. VI labojums šo tiesību saturā ietver šādas apsūdzētā subjektīvās tiesības:

tiesības likt iepazīstinātam ar apsūdzības raksturu un iemesliem;

tiesības uz konfrontāciju ar lieciniekiem, kuri liecina pret

viņu;

tiesības izsaukt aizstāvības lieciniekus;

tiesības izmantot advokāta palīdzību.

No formālā viedokļa Amerikas konstitūcijas norma pilnīgi atbilst liberāli demokrātiskas tiesvedības prasībām. Tomēr, ka atzīst paši amerikāņu juristi, «konstitucionālās normas neattiecas uz parasto apsūdzēto»93.

Apsūdzētā konstitucionālās tiesības tikt iepazīstinātam ar viņam izvirzītās apsūdzības raksturu un iemesliem amerikāņu kriminālprocesa zinātne nekad nav pieņēmusi bez ierunām. Tradicionāli izveidojies šo tiesību ierobežots izskaidrojums, ka tās pēc sava satura neaptver pirmstiesas procedūru. Praktiski tas nozīmē, ka apsūdzētajam liegta iespēja iepazīties ar lietas materiāliem pirms iztiesāšanas un reizē ar to sagatavoties-aizstāvībai.

Lielākās daļas Amerikas štatu kriminālprocesuālā likumdošana izvēlējusies tieši šo variantu. Un pat normatīvajos aktos, kas reglamentē visas valsts federālo krimināiproce-su, apsūdzētā iespējas iepazīties pirms tiesas ar krimināllietas materiāliem tiek nostādītās atkarībā no tā saucamā tiesnešu brīvā ieskata.

Protams, ASV Augstākā tiesa sabiedriskās domas ietekmē ar vairākiem saviem lēmumiem centās uzlikt par pienākumu apsūdzētājiem iepazīstināt apsūdzēto ar krimināllietas materiāliem pirms tiesas. Tomēr, kā atzīmēts amerikāņu «Krimināltiesību, kriminoloģijas un kriminālistikas žurnālā» (1970. gada 1. numurā), tiesas daudzos gadījumos nekontrolē, kā tiek ievēroti Augstākās tiesas lēmumi. Tā rezultātā ievērojamai daļai apsūdzēto pirms tiesas izskatīšanas, tāpat kā agrāk, nav zināms pret viņiem ierosinātās krimināllietas materiālu saturs.

Kas attiecas uz apsūdzētā tiesībām iepazīties ar krimināllietas materiāliem tieši tiesas sēdē, kuras amerikāņu juridiskā doktrīna atzīst bez vārda runas un kuras ir pat noteiktas krimināiprocesuālajā likumdošanā, tad to reālā nozīme tiek galīgi iznicināta ar pašu ASV kriminālās tiesvedības orga-nizācij u.

Zināms, ka gadījumā, ja apsūdzētais ir atzinis savu vainu un atteicies no zvērināto tiesas, krimināllietas izskatīšana notiek tā saucamajā summārajā (vienkāršotajā) veidā. Šai gadījumā tiesas izmeklēšana tiek uzskatīta par lieku, tiesnesis nekavējoties iznes spriedumu un nosaka soda mēru. Šāda kriminālās tiesvedības organizācija rada tādus apstākļus, ka apsūdzētajam tiek atņemtas iespējas iepazīties ar visiem apsūdzības materiāliem un viņš tos neuzzina pat pēc tiesas, procesa. Tamlīdzīgai kārtībai mūsdienu amerikāņu kriminālprocesā nav izņēmuma raksturs, ta drīzāk ir vispārēja parādība. Jo, pēc pašu amerikāņu datiem, vienkāršotā veidā tiek izskatīti 92,4 procenti rio visām krimināllietām^94.

Apsūdzētā tiesības uz konfrontāciju ar lieciniekiem, kuri liecina pret viņu, ari mūsdienu amerikāņu kriminālprocesā pakļautas būtiskiem ierobežojumiem un izņēmumiem. Svarīgākais no šiem izņēmumiem ir ziņotāja personības «neat-klāšanas garantija». Šīs «garantijas» būtība ir tāda, ka policijas ziņotājs, kurš uzstājas procesā kā apsūdzētājs, uz tiesas sēdi netiek uzaicināts, bet viņ-i liecība tk'k nolasīta, neuzrādot saņemšanas avotu.

Līdz 1957. gadam ASV kriminālprocesā bija spēkā neskaitāmos tiesu precedentos nostiprinājusies norma, saskaņā ar kuru anonīma policijas ziņotāja liecība bija pietiekams pamats, lai pieņemtu jebkuru procesuālu Ir-numu: saukt pie kriminālatbildības, izdarīt arestu, kr; isš;-nu u.c., izņemot-galvenā jautajuma izlemšanu — par apsūdzētā vainu. Pēdēja gadījumā ziņotājs zaudēja «neatklāšanas garantiju»: viņa personībai bija jākļūst zināmai atklāta tiesas sēdē.

1957. gadā Roviaro lietas precedentā ASV Augstākā liesa norādija, ka nekāda stingri noteikta kartība attiecībā uz ziņotājā vārda izpaušanu nav attaisnojama. Tas nozīmē, ka turpmāk tiesneši varēja pēc saviem ieskatiem izlemt jautājumu par iespēju piešķirt ziņotājam «neatklāšanas garantiju», izmantojot viņa liecību apsūdzētā vainas pierādīšanai.

Kopš šī brīža amerikāņu justīcija sāka plaši izmantot sprieduma pamatojumam tādu ziņotāju liecības, kuru personības paliek nezināmas ne tikai sabiedrībai, bet arī procesa dalībniekiem. Bez tam ASV Augstākā tiesa tieši veicina šādu praksi.

Apsūdzības pamatošana ar anonīmām liecībām ir nesamierināmā pretrunā ar ASV konstitūcijas VI labojumu. Jo šajā gadījumā apsūdzētais zaudē tiesības uz konfrontāciju ar lieciniekiem, kuri liecina pret viņu, zaudē iespējas tiesā izmantot galveno liecību pārbaudes metodi — nopratināšanu jautājumu krustugunīs. Līdz ar to apsūdzētais kļūst pilnīgi neaizsargāts pret policijas aģentu apmelojumiem.

Ar tamiīdzīgām apsūdzības metodēm jau 1896. gadā Krievijā sastapās V. I. Ļeņins, kad tika arestēts «Cīņas savienības strādnieku šķiras atbrīvošanai» lietā. Toreiz, lai piespiestu žandarmus nosaukt provokatora vārdu, V. 1. Ļeņins stingri paziņoja, ka sakarā ar izteikto aizrādījumu par pret viņu vērstajām liecinieku liecībām — paskaidro, ka nevar dot paskaidrojumus pēc būtības, tāpēc ka nav norādītas pret viņu liecinošās personas'Jā.

Tādējādi anonīmu policijas aģentu liecību izmantošana nemaz nav mūsdienu izgudrojums. Šī ideja jau sen sakompromitējusies, it sevišķi tiesu represijās pret ievērojamiem revolucionārās kustības darbiniekiem.

Tagad amerikāņu justīcija cenšas modernizēt «neatklāšanas garantiju», mēģinot visādi nomaskēt klajus apsūdzētā tiesību uz aizstāvļbu pārkāpumus. Arvien biežāk tiesas sēdēs ierodas maskās tērpušās personas. Šie liecinieki tiesā uzstājas inkognito, t.i., ar izdomātiem vārdiem. Dažreiz šādi liecinieki tiesas sēžu zālē vispār neierodas, bet parādas publikai uz televīzijas iekāptu ekrāniem. Tomēr šāds amerikāņu justīcijas manevrs nenodrošina pilsoņu konstitucionālo tiesību labāku ievērošanu nekā pilnīga anonimitāte. To datu noskaidrošana, kuri attiecas uz liecinieka personību, ir viņa liecības izmeklēšanas un pārbaudes neatņemams elements.

Bez iā aģentūras informācijai, kuru devis inkognito ziņotājs, nav pierādījuma vērtības.

Anonīmo liecinieka liecības plaši izmanto ari Rietumvāci-jas kriminālprocesā. Cenzdamās ievērot kaut vai likumības izskatu, VFR justīcija izmanto visādus paņēmienus, lai aizplīvurotu no tiesību viedokļa skaidri redzamo šadas prakses nepamatotību. Sim noļūkam, starp citu, tiek izmantots sekojošs paņēmiens.

Policijas virsnieks dod tiesā liecību pēc savas aģentūras materiāliem, t.i., izklāsta tās informācijas saturu, ko viņam piegādājis policijas ziņotājs. Virsnieka nopratināšana tiesā notiek, ievērojot tā saucamos «pierādījuma aizliegumus». To būtība ir tāda, ka bez speciālas atļaujas aizliegts nopratināt amatpersonas par apstākļiem, kuri ir dienesta vai valsts noslēpums. Tieši ziņas par ziņotāja personību tad ari tiek uzskatītas par dienesta noslēpumu. Ar to pašu pēc Rietumvācijas kriminālprocesa noteikumiem apsūdzētajam liegta iespēja izmantot savas konstitucionālās tiesibas uz aizstāvību, konfrontējoties ar viņa apsūdzības lieciniekiem.

Sevišķi plaši anonīmās liecības Vācijas Federatīvajā Republika tiek izmantotas politiskajos procesos, kur liecinieku lomās uzstājās politiskās izmeklēšanas orgāna — konstitūcijas aizsardzības federālā resora līdzstrādnieki. Tā, piemēram, vairākās lietās apsūdzības savāktie pierādījumi dažreiz aprobežojušies ar Federālā resora līdzstrādnieka liecību, kurš minējis ziņas, ko viņam piegādājis anonīms aģents, un nopratināšanas protokolu policijā .

Šādos procesos rupji tiek pārkāpts VFR kriminālprocesa kodeksa 250. paragrāfs, kas aizliedz lieciniekam tiesā izmantot savā liecībā citu personu teikto, izņemot gadījumus, kad viņa liecības pārbaudītas vai arī nav iespējams nopratināt pašu liecinieku viņa «neaizsniedzamibas» deļ.

Tāpat tiek pārkāpts VFR pamatlikuma 103. pants, kas pasludina apsūdzētajam tiesības tikt uzklausītam tiesā. Neiespējamība pārbaudīt liecinieku liecības sakarā ar anonīmo informācijas avotu šīs konstitucionālās tiesības pārvērš fikcijā. Tās taču paredz iespēju apsūdzētajam izteikties tieši par pierādījumu izmeklēšanu. Minētajā gadījumā jebkāda pierādījumu izmeklēšana tiek izslēgta, jo saņemtās informācijās avots nav zināms.

Tāpat tiek ignorētas prasības, kas izteiktas Starptautis-kaja paktā par pilsoņu un politiskajām tiesībām, kuru parakstījis arī VFR pārstāvis. Pakta 14. panta 3. «e» punkts piešķir apsūdzētajam tiesības nopratināt pret viņu liecinošos lieciniekus. Par šo apsūdzētā neatņemamo tiesību ievērošanu nevar būt ne runas, jo paši liecinieki uz liesu netiek uzaicināti.

Anonīmo policijas ziņotāju liecību izmantošana kriminālprocesa ir ne tikai pretrunā ar konstitucionālajām normām un starptautiskajiem dokumentiem. Sevišķas briesmas rada tas, ka ziņotāja liecība var būt melīga. Lai par to pārliecinātos, pietiek iepazīties ar policijas aģentu personībām.

Ziņotāju korpusa komplektēšana notiek ar tādu aprēķinu, lai nodrošinātu pārstāvniecību visos buržuāziskās sabiedrības sociālajos slāņos. Tomēr Rietumu policijas sevišķas uzmanības objekts ir ziņotāju vervēšana no to cilvēku vidus, kuri sakarā ar savu piederību antisociālām grupām stājas tiešos kontaktos ar noziedzīgiem elementiem. Tāda veida ziņotāji parasti tiek vervēti no publisko namu, naktszaņķu, azarta spēļu vietu un citu izpriecu iestāžu uzturētājiem un kalpotājiem.

Ievērojama policijas dienestā esošo ziņotāju daļa nākusi no noziedznieku pasaules. Jau K. Markss rakstīja, ka policijas kadri tiek formēti no augstākās un zemākās kategorijas blēžiem — zagļiem, krāpniekiem un ļaunprātīgiem bankrotētājiem^07.

Par ziņotāja personību, par viņu sociālo nostāju zināmu priekšstatu dod Rietumos pazīstamo policijas darbības organizācijas speciālistu M. L. Ilarnija un Dž. Krosa pētījumi. Viņi, starp citu, nonākusi pie slēdziena, ka «pastāv vairaki apstākļi, kas spiež ziņotājus piedāvāt savu... sadarbību, bet visam pamatā ir emocijas, dzenuļi, ko izraisa:

1) bailes (likuma, līdzdalībnieku priekšā);

2) atriebība;

3) pretdabisks dzenulis;

4) egoistisks dzenulis;

5) savtīgs dzenulis;

6) nožēlošana un vēlēšanās laboties;

7) vājprātība, ekscentrisms»'’8.

Lūk, kāpēc amerikāņu žurnāls «Krimināltiesību biļetens» (1976. gada 3. numurā) pilnīgi pamatoti paziņoja: «Katrs jurists, kas praktizējas krimināltiesās, zina, ka policejiskā viltus liecība ir plaši izplatīta parādība.»

Tai pašā laikā policijas aģentu — ziņu pienesēju liecībām mūsdienu buržuāziskajā kriminālprocesā bieži vien piešķir izšķirošā pierādījuma lomu. Apkopojot tādu pierādījumu izmantošanas praksi angļu un amerikāņu reģiona valstu tiesvedībā, Kanādas profesors A. Popls rakstīja: «Daudzos tiesu lēmumos bija tieši norādīts, ka špiku, provokatoru un tamlīdzīgu personu pierādījumi neprasa obligātu apstiprinājumu ar citiem pierādījumiem.»9J

Tātad tādu personu liecības buržuāziskās liesas atzīst ne tikai par kvalitatīvām, bet arī par pilnīgi izsmeļošu pierādījuma avotu krimināllietās. «... Nevienam tiesnesim nav tiesības atteikties no apsūdzības sakarā ar šādiem pierādījumiem,» apgalvo A. Popls^100.

Dabiski, ka noslēpumainās un draudīgās anonīmā viltus liecinieka figūras priekšā, kuru tik labprāt uzklausa buržuāziskā tiesa, apsūdzētais ir neaizsargāts^101.

Starptautiskā palda par pilsoņu un politiskajām tiesībām 14. panta 3. «e» punkts pasludina katra cilvēka tiesības «uzaicināt un nopratināt viņa lieciniekus uz tiem pašiem noteikumiem, kādi atliecas uz lieciniekiem, kuri liecina pret viņu». Atbilstoša norma ietverta arī vadošo kapitālistisko valstu nacionālajā likumdošanā, starp citu, arī ASV konstitūcijas VI labojumā.

Kādas tad kapitālistiskajās valstīs ir praktiskās iespējas realizēt šīs tiesības dažādām pilsoņu kategorijām?

Amerikas Savienotajās Valstīs, Anglijā, Kanāda un citās valstīs tiesa savu spriedumu pamato uz tiem materiāliem, kurus tiesas strīdā iesniegušas formāli līdztiesīgas puses — apsūdzētājs un apsūdzētais. Pie tam buržuāziskajā tiesvedībā apsūdzētājam nav obligāti jāsavāc visi lietā nepieciešamie pierādījumi. Viņam pietiek tikai ar apsūdzības pierādījumu savākšanu un iesniegšanu liesai. Attaisnojošu pierādījumu savākšana pilnīgi atstāta apsūdzētā ziņā. Tas viņam jādara pašam vai arī ar aizstāvja vai privātdetektīva palīdzību.

Skaidri redzams, ka kriminālprocesā nenoliedzamas priekšrocības iegūst iedzīvotāju bagātāko slāņu pārstāvji, jo viņi var izmantot personiskos materiālos līdzekļus kā efektīvu un dažreiz pat izšķirošu faktoru vēlamā tiesas lēmuma pieņemšanai. Aizstāvības liecinieku uzaicināšana uz tiesas procesu biznesa pasaulē taču nenovēršami saistīta ar nepieciešamību segl viņu izdevumus, pie tam dažreiz pat samērā ievērojamus. Kas attiecas uz mazturīgiem un maksāt nespējīgiem, tad pa lielakai daļai viņiem pilnīgi nav iespējas procesā piesaistīt aizstāvības lieciniekus tikai materialo apstākļu dēļ. Apsūdzētais, kam nav līdzekļu liecinieku uzaicināšanai, atrodas viens pats aci pret aci ar vareno apsūdzības varu. Tādas «tiesas sacensības» rezultāti nav grūti uzminami.

Tādā veidā ANO pasludinātās cilvēka neatņemamās tiesības uz aizstāvības liecinieku uzaicināšanu un nopralināša-nu «uz tiem pašiem noteikumiem, kas attiecas uz lieciniekiem, kuri liecina pret viņu», buržuāziskajā kriminālajā tiesvedībā nav nodrošinātas ar reālām materiālām garantijām.

Starptautiskajā paktā par pilsoņu un politiskajām tiesībām tāpat tiek pasludinātas apsūdzēta neatņemamās tiesības uz aizstāvi. Šīs tiesības noteiktas ari imperiālistisko valstu konstitucionālajos aktos. Visādā veidā to atbalsta mūsdienu buržuāziskā jurisprudence. Kādā Rietumos pazīstamā darbā «Salīdzinošie cilvēku tiesību pētījumi», kas izdots 1976. gada Baltimorā R. P. Klaudes redakcijā, teikts: «Teorētiski apsūdzētajam ir tiesības saņemt tiesisku palīdzību jebkurā kriminālās izmeklēšanas stadijā — r,o aresta līdz apelācijai.»

Tā tas ir «teorētiski». Bet kā notiek praksē?

Angļu un amerikāņu kriminālprocesā pastāv prasība, saskaņā ar kuru amatpersonai, kas izdara izmeklēšanu, nekavējoties jāpaziņo par nozieguma izdarīšanu aizdomās turētajam arestētajam pilsonim, ka viņam ir tiesības izsaukt advokātu. Ja arestētais paziņo par savu nodomu izmantot advokāta palīdzību, tad nopratināšanu nedrīkst izdarīt pirms tā ierašanās. Bet Anglijas praksē no 52 arestētajiem 42 uz lūgumu satikties ar aizstāvi saņem policijas kategorisku atteikumu^1012. Sajā gadījumā apsūdzētais ne tikai zaudē kvalificēta aizstāvja palīdzību, bet arī aizstāvim tiek ierobežotas aizstāvības iespējas vēlākajās stadijās. Jo, ka jau tika minēts, valdības komisija krimināltiesību pārskatīšanai ieteikusi prasīt, lai apsūdzētais nodod policijai visus faktus un argumentus, ar kuriem viņš nodomājis vēlāk operēt tiesā. Minētās prasības neievērošana apsūdzētajam draud ar nepatīkamiem secinājumiem, nosakot viņa vainu.

Centienos neļaut arestētajam izmantot savas tiesības uz advokāta juridisko palīdzību no angļiem neatpaliek arī amerikāņu justīcija. 1971. gadā ASV Augstākā tiesa pieņēma lēmumu, saskaņā ar kuru arestētā liecība policijā vēlāk var tikt izmantota viņa liecības atsaukšanai tiesā pat tajā gadījumā, ja arestētajam, pārkāpjot procesuālās normas, nav bijis paziņots par tiesībām uzaicināt aizstāvi^103. Tāds Savienoto Valstu Augstākās tiesas lēmums pilnīgi atklāti veicina amerikāņu policijas pretlikumīgo praksi.

Tajā pašā laikā advokāta loma buržuāziskajā tiesā ir visai ietekmīga. Jau F. Engelss, raksturodams Anglijas likumdošanas ārkārtējo sarežģītību, rakstīja, ka advokāts šeit ir viss; kurš pietiekami pamatīgi izlietojis savu laiku šim juridiskajam putrojumam, šim pretrunu haosam, tas angļu tiesā ir visvarens^104. Šos secinājumus apstiprina arī musdienu prakse. Pec amerikāņu statistikas ziņām, apmēram: divas trešdaļas apsūdzēto, kuru aizstāvību realizē advokāti, tiesā tiek attaisnoti. Tai pašā laikā vairāk nekā trīs ceturt-: daļas apsūdzēto, kuriem nav aizstāvja, tiek sodīti un viņiem piespriež cietumsodu^103. j

Tādējādi bez advokāta vienkāršais amerikānis praktiski; nevar cerēt uz sekmīgu aizstāvēšanos. Bet tieši vienkāršie amerikāņi pa lielākai daļai nevar izmantot tiesības uz advokāta juridisko palīdzību. Kā raksta amerikāņu jurists Džeralds Auerbahs nedeļas izdevumā «Time» (1978. gada 10. aprīlī), šī parādība izslēdz konstitucionālā vienlīdzīgas tiesvedības principa realitāti.

Amerikāņu juristu asociācijas vadošais izdevums «American Bar Association Journal» (1977. gada augustā) atklatii raksta, ka advokāti riskē pazaudēt praksi, ja uzņemas] aizstāvēt nēģeru izcelsmes apsūdzētos. Kādas nēģeru masu) demonstrācijas laikā par pilsoņu tiesību aizstāvēšanu tika! arestēti un saukti pie kriminālatbildības 13 tūkstoši cilvēku.) Lielākā daļa no viņiem nevarēja sameklēt advokātus. Ne parj kādu atlīdzību vietējie juristi nepiekrita uzņemties neģeru I aizstāvību. Vajadzēja griezties pie citu štatu nēģeru izcel -1 smes advokātiem.

Bet arī tas problēmu neatrisināja. Jo, kā zināms, starp ' 300 tūkstošiem amerikāņu profesionālo juristu nēģeru nav vairāk par 3000^106. Bez tam runa ir par visu kategoriju ; juristiem. Advokātu viņu vidū ir ievērojami mazāk. Vairākos j valsts štatos vienam advokātam ir aizliegts aizstāvēt vaira- ļ kus šādā lietā apsūdzētos.

Ta nēģeri, kuriem formāli ir tiesības uz aizstāvību tāpat 1 kā 'isiem pārējiem Amerikas pilsoņiem, procesā faktiski ļ paliek bez profesionāla jurista palīdzības. Līdzīga situācija'j rodas arī tajā gadījumā, kad pilsonis atrodas uz apsūdzēto sola tikai savas politiskās pārliecības dēļ.

Amerikāņu juristu anketēšanas rezultāti, ko izdarīja Ili- ' noisas universitātes profesors S. S. Nāgels, ļāva noskaid- : rot, ka advokāti nevēlas aizstāvēt komunistus, pat ja pedējie ļ ir spējīgi samaksāt atbilstošu honorāru. Šeit parādās lielā- i kās daļas privileģētai šķirai piederošo juristu atklāti naidīgā nostāja pret saviem politiskajiem pretiniekiem un nevēlē- j šanas zaudēt augsti stāvošo klientūru, un bailes iegūt citādi ! domājošo atbalstītāja slavu.

Bet galvenā barjera, kas lielākai daļai amerikāņu neļauj ļ šķērsot advokātu kantoru slieksni, ir procesa vešanai nepie-fļ ciešamo lielo materiālo līdzekļu trukums. 1977. gada ] augustā bijušais prezidents Dž. Karters paziņoja: «Mūsu pašreizējās tiesvedības trūkumi ir līdz sāpēm skaidri daudziem pilsoņiem. Izmantot advokātu pakalpojumus var tikai bagatie...»107 Pēc kadas nelabojamas un neslēptas apoloģētikas šīs atzīšanās gaismā izskatās Rietumu propagandas pretenzijas uz amerikāņu tiesu sistēmas «pilnību»! Uz atmaskojošām publikācijām ne sevišķi noskaņotais amerikāņu nedēļas izdevums «U. S. News and World Report»

1977. gada jūlijā paziņoja, ka «70 procenti amerikāņu, kam nepieciešama juridiska palīdzība, nezina, kā to saņemt».

1967. gadā tadu pilsoņu skaits bija tikai 60 procenti^108. Skaidri redzams būtisks kvantitatīvs pieaugums.

Tai pašā laikā buržuāziskā tiesu propaganda turpina savu apoloģētisko demaršu, kaut arī tā raksturs zināmā mērā mainījies. Starp citu, šodien plaši tiek reklamētas tā saucamās «nabadzības tiesības». Šīs tiesības dod iespēju nabadzīgai personai par minimālu samaksu vai pat bez maksas izmantot tiesas nozīmēta aizstāvja pakalpojumus. Anglijā atbilstoša norma tika noteikta 1972. gada 27. jūlijā likumā par tiesisko palīdzību, kas atbrīvoja apsūdzēto, kura nedēļas izpeļņa nepārsniedz 11 sterliņu mārciņas, no izdevumiem par advokāta piedalīšanos procesā. Bet visklasiskāko un visattīstītāko veidu «nabadzības tiesības» ieguvušas Amerikas Savienotajās Valstīs. Tagad amerikāņu likumu tulkojošie juristi kategoriski paziņo, ka buržuāziskai tiesvedībai adresētā kritika, kas pamatota uz dažadiem pilsoņu mantiskajiem stāvokļiem, pēc šo tiesību ieviešanas zaudējusi savu aktualitāti un kļuvusi abstrakta.

Vai tiešām tā? Vai tiešām «nabadzības tiesības» likvidē dolāru barjeru trūcīgo priekšā?

Jaunas parādības ASV kriminālprocesa likumdošanā un kriminālās tiesvedības praksē tiešām ir novērojamas. Un «nabadzības tiesības» ir to skaitā. Bet to pastāvēšana nedod pamatu secinājumiem par materiālā faktora ietekmes likvidēšanu uz apsūdzēta reālajām iespējām izmantot advokāta palīdzību.

ASV kriminālajā tiesvedībā vēsturiski radies noteikums, saskaņā ar kuru tiesai uzdots par pienākumu nodrošināt juridisku palidzību trūcīgajiem apsūdzētajiem, bet tikai tad, ja viņiem ka soda mērs draud nāves sods. 1963. gadā ASV Augstākā tiesa paplašināja gadījumu skaitu, kad tiesām jānodrošina juridiskā palīdzība trūcīgajiem apsūdzētajiem. 1964. gadā tika pieņemts likums par kriminālo tiesvedību, kas likumdošanas kārtībā apstiprināja «nabadzības tiesības» amerikāņu kriminālprocesā.

Tomēr šīs tiesības paredz tik daudz izņēmumu principā par trūcīgo apsūdzēto atbrivošanu no izdevumu sloga, lai nodrošinātu tiesības uz aizstāvību, ka tās praktiski zaudē savu reālo nozīmi. Vispirms tas neattiecas uz apsūdzētajiem, kas izdarījuši ta saucamos maznozīmīgos noziegumus, neraugoties uz to, ka par tiem var sodīt ar ieslodzījumu cietuma uz vairākiem mēnešiem. Šis un virkne citu izņēmumu, kurus ieviesuši neskaitāmi tiesu precedenti, lielā mērā noplicinājuši «nabadzības tiesības». Bez tam, kā aprēķinājuši amerikāņu juristi, lai nodrošinātu ar bezmaksas juridisko palīdzību visus apsūdzētos, kam tā nepieciešama, vajadzīgi vairāk nekā 137 tūkstoši advokātu. Taču šāda veida pakalpojumus Amerikas Savienotajas Valstīs izdara tikai ap 2000 advokātu.

šie skaitļi liecina, ka rēķināties ar bezmaksas juridisko palīdzību amerikāņu kriminālprocesā var tikai 1,46 procenti no tiem apsūdzētajiem, kuriem tā nepieciešama, pārējie 98,54 procenti to faktiski nesaņem. Bet pat tajos retajos gadījumos, kad apsūdzētajam izdodas panākt, lai tiesa nozīmē aizstāvi, bezmaksas juridiskās palīdzības efektivitāte ir nenozīmīga. Pēc amerikāņu tiesu statistikas ziņām, to ar brīvības atņemšanu sodīto personu skaits, kuras aizstāvējuši privātie advokāti, ir divas reizes mazāks neka trūcīgo apsūdzēto skaits, kuri izmantojuši tiesas nozīmētā aizstāvja bezmaksas juridisko palīdzību.109 Ne mazāk raksturīgs ir ari nosacīti notiesSto skaits: atbilstoši 39 un 18 procenti^110.

Un tas ir saprotams. Pēc tiesas norīkojuma parasti uzstājas vismazāk kvalificētie advokāti, visbiežāk lādi, kas tikko sāk savu karjeru. Bet arī ar viņiem nepietiek. Pēc amerikāņu jurista Dž. Ņūfīlda materiāliem, tiesas ieceltie advokāti aizstāv līdz 50 klientiem dienā^111. Pilnīgi saprotams, ka tādos apstākļos par kaut kadu aizstāvja sagatavošanos procesam nevar būt ne runas. Un rezultātā tiesas ieceltais aizstāvis nav spējīgs būtiski ietekmēt tiesas izmeklēšanas iznākumu.

Ilinoisas universitātes profesors S. S. Nāgels savu socioloģisko pētījumu rezultātā noskaidrojis, ka 72 procenti aptaujāto amerikāņu juristu par iemeslu tam, ka trūcīgie apsūdzētie tiek sodīti nesalīdzināmi biežāk nekā bagātie, uzskata privāta advok ila trūkumu procesā. Lielākais vairums amerikāņu advokātu negrib uzstāties kā tiesas ieceltie aizstāvji bez atlīdzības no apsūdzēia puses pat tajos gadījumos, ja viņu piedalīšanās procesā tiek apmaksāta no citiem avotiem^112.

Sabiedrībā, kur cilvēku rīcību nosaka privātuzņēmēja intereses, advokātu ētika nevar balstīties uz bezmaksas pamatiem. Lūk, kāpēc bezmaksas juridiskās palīdzības efektivitāte ASV kriminālprocesā ir niecīga.

Vēl vairāk. Daudzos gadījumos tiesas ieceltā aizstāvja rīcība nenotiek apsūdzētā interesēs. Pēc Bostonas universitātes profesora Hovarda Zinna liecības tādi advokāti ir ieinteresēti ne tik daudz savu trūcīgo klientu procesuāla aizstavēšanā, cik krimināllietas ātrākā izlemšanā. Un viņi iesaka aizstāvamajiem atzīt savu vainu^113. Izteiksmīgs piemērs tam ir pazīstamā Džona Harisa lieta. Luk, ko

1978. gada februārī savā rakstiskajā liecībā paziņoja pats sodītais: «Vienu no saviem advokātiem es tā arī neredzēju līdz pašai tiesas dienai. Otram es iedevu liecinieku sarakstu, kuri varēja pierādīt manu alibi, un palūdzu viņus uzaicināt tiesā. Tiesas diena advokāti man teica, ka šie liecinieki nav uzaicinati un ka viņi vispār nedomājot uzstāties tiesā. Mani advokati teica, ka lieta ir bezcerīga un ka man jāpieņem apgabala atorneja priekšlikums par vainas atzīšanu apmaiņā pret mūža ieslodzījumu, jo pretējā gadījumā mani gaida elektriskais krēsls. Viņi teica, ka viņiem nav vajadzīgi liecinieki, jo viņi nedomājot mani aizstāvēt.»"1 Dž. Hariss bija spiests paklausīt advokātu padomam un apmelot sevi.

šāds «aizstāvības» veids guvis plašu izplatību angļu un amerikāņu tiesvedības praksē. Pec amerikāņu statistikas ziņām, spriedumu skaits, kas pāmatoti uz apsūdzēto atzīšanos savā vainā, kopumā Amerikas Savienotajās Valstīs dažādos gados svārstās no 88 līdz 90 procentiem. Atsevišķos štatos šie skaitļi ir vēl lielāki. Ņujorkas štatā tas pārsniedz 96 procentus^115. Tikai 50 procenti apsūdzēto atzīst savu vainu bez kaut kādas ietekmēšanas.116 Tādējādi katru otro apsūdzēto Amerikas kriminālprocesā uz šo soli pamudina aizstāvis.

Minētā parādība novērojama arī Anglijā. Pēc Birminge-mas universitātes pētnieku Džona Boldvina un Mitčela MakkOnvila ziņām, no 121 viņu aptaujātā apsūdzētā, kuri atzinuši savu vainu, 86 (vai 71 procents) paziņojuši, ka to ir izdarījuši «sava advokāta spiediena ietekmē»11'.

Bet varbūt runa ir par tiem, kas patiesi vainīgi? Varbūt, ieteikdams tādiem apsūdzētajiem atzīt savu vainu, aizstāvis ar to pašu veicina patiesības noskaidrošanu tiesā? Diemžēl tādus padomus no aizstāvja saņem ne tikai īstie vainīgie. Nereti tiem seko arī nevainīgi pilsoņi, kas kļūdīšanās vai varas orgānu ļaunprātības rezultātā nokļuvuši uz apsūdzēto sola.

Paradoksāli, bet fakts ir tas, ka šinī gadījumā aizstāvja

padoms ASV netiek uzskatīts par advokāta ētikas pārkāpumu. Amerikas juristu profesionālajā vārdnīcā ir pat īpašs termins —«atzīšanās darījumi». Tamlīdzīgu darījumu bu-tiba izpaužas tadā veida, ka starp apsūdzētāju un aizstāvi tiek noslēgta īpaša noruna, pec kuras apsūdzetajs apņemas pārkvalificēt nodarījumu uz mazāk smagu sastavu, bet apsūdzētais — atzīt savu vainu.

Noslēgt «atzīšanās darījumu» apsūdzētajam iesaka ne tikai aizstāvis. Uz to viņu visādā veidā virza ari apsūdzētājs. Ja ir apsūdzētā atzīšanās, tas iepriekš izšķir apsūdzības sprieduma pieņemšanu. Sakarā ar to apsūdzetaja rīcība ASV kriminālprocesā parasti tiek koncentreta nevis uz patiesības noskaidrošanu, bet gan uz to, lai no apsūdzētā panāktu vainas atzīšanu, ko uzskata par procesa vinnēšanu.

«Atzīšanās darījumu» noslēgšanu visādi stimulē arī amerikāņu tiesneši. Lieta tā, ka apsūdzētā personiskā atzīšanās savā vaina ASV kriminālprocesā spēle izšķirošā pierādījumā lomu. Ja ir tāda atzīšanās, tad visa turpmākā tiesas procedura ļoti vienkāršojas — tiesnesis nekavējoties pieņem lēmumu bez kaut kādas tiesas izmeklēšanas. Apstākļos, kad ASV nemitīgi pieaug noziegumu skaits un ar to saistītā liela pārslodze, ar kādu strādā amerikāņu tiesneši, cenšanās iegūt no apsūdzētā savas vainas atzīšanu ir viens no tiesnešu vissavtīgākajiem mērķiem. Kā paziņojis viens no ASV tiesnešu korpusa pārstāvjiem Henrijs Lammuss, «kriminālā tiesa var darboties tikai tajos apstākļos, .ja var piespiest lielāko daļu apsūdzēto atzīt savu vainu».

Tādējādi pret apsūdzēto tiek vērsts spēcīgs presings no tiesneša, apsūdzētāja un pat paša aizstavja puses, kuri dod padomu, uzstāj, pieprasa vainas atzīšanu.

Kā viņam rīkoties? Vairumā gadījumu apsūdzēto, burtiski, piespiež noslēgt darījumu par atzīšanos. Uz šo soli viņu mudina gan cerība, ka notiesājot viņš saņems mazāku sodu, gan cenšanās izvairīties no ilgstošās tiesas procedūras, kas saistīta ar ievērojamiem materialiem izdevumiem. Apsūdzētajiem, kas ir arestēti, izšķirties liek vēlēšanās paātrināt tiesas procesu, lai samazinātu pirmstiesas ieslodzījuma laiku, kas bieži vien kļūst par savdabīgu soda formu, daudz stingrāku, nekā pēc tam sekojošais tiesas spriedums. Tāpēc nav brīnums, ka lielākā apsūdzēto daļa, to skaita arī nevainīgie, lai izvairītos no ļaunāka rezultāta, atzīst savu vainu.

Par šīs parādības vērienu liecina pazīstamā amerikāņu zinātniekā Dominika Vetrija izdarīto socioloģisko pētījumu rezultāti. Viņš starp štata prokuroriem izplatīja anketu, kurā bija izteikts jautājums: «Vai darījumu noslēgšana par atzīšanos ir jūsu iestādes parastā prakse?» Apstiprinošu atbildi deva 86 procenti no aptaujātajiem. Cita ajnerikāņu pētnieka — Ābrahama Blamberga izpētes rezuuāti, kas iegūti, balstoties uz daudz reprezentablāku izlasi (par visu valsti kopumā), liecina, ka šadu atbildi devuši 90 procenti aptaujāto. Atsevišķos ASV reģionos darījumu par atzīšanos ir vēl vairāk. Pēc Donalda Ņūmena ziņām, vienā no Vidējo Rietumu tiesām darījumi par atzīšanos bijuši noslēgti 93 procentos visu izskatīto krimināllietu.120

Darījumi par atzīšanos angļu un amerikāņu kriminālprocesos rada neskaitāmas ļaunprātības no apsūdzības varas puses. Vispirms tas izpaužas pilsoņa nepamatotā apvainošanā daudz smagaka nozieguma izdarīšanā ar tadu aprēķinu, lai vēlāk varētu piespiest viņu atzīties mazāk smaga nozieguma izdarīšanā. Piemēram, ja fakiiski ir materiāli par slepkavību aiz neuzmanības, personai tiek izvirzīta apsūdzība par slepkavību ar nodomu vainu pastiprinošos apstākļos; ja nodarīti miesas bojājumi aiz neuzmanības, tiek izvirzīta apsūdzība slepkavības mēģinājumā utt.

Cita ļaunpratiba ir «apsūdzības apjoma» regulēšana. Tās būtība ir tāda, ka policija apsūdzētajam viena nozieguma vietā inkriminē vairākus. Amerikāņu juridiskaja literatūrā minēts šāds gadījums: persona, kas arestēta par rīcību, kura Iraucc sabiedrisko kārtībij, nepamatoti tiek apvainota arī par pretošanos varas pārstāvim vai pat uzbrukumu policistam. Sekojošā darījuma par atzīšanos rezultātā prokurors noņem papildu apsūdzību apmaiņā pret apsūdzētā atzīšanos noziegumā, kas bijis par aresta pamatu.121

Apzinātā apsūdzības apjoma palielināšana vai iepriekš nodomāta pilsoņa apvainošana daudz smagāka nozieguma izdarīšana rupji pārkāpj personības tiesību garantijas, rada mākslīgas grūtības aizstāvībai. Neraugoties uz to, darījumi par atzīšanos ASV nebūt netiek uzskatīti par kaut ko ar pareizu tiesvedību nesavienojamu. Vel vairāk, pēdējā laikā tam tiek piešķirta tiesiska juridiska institūta loma. Tā Detroitas pilsētas prokuratūrā paredzēta speciāla štata vienība — prokurora palīgs, kas nodarbojas tikai ar darījumu par atzīšanos noslēgšanas lietām. Konektikutas štata prokuratūrā parasti tiek noteikts speciāls pieņemšanas laiks aizstāvjiem, kuri nodomājuši noslēgt darījumu par atzīšanos.

Darījumi par atzīšanos ievērojami pastiprinājuši pastāvīgos lietišķos sakarus starp atornejiem un advokātiem, kas vistiešākā veidā atsaucas uz apsūdzēto likteni. Šo sakaru noslēpumainības plīvuru norauj amerikāņu juristi Viljams Čainbliss un Roberts Seidmans: «Bieži starp atornejiem un advokātiem tiek noslēgta vienošanās, pēc kuras pirmais piekāpjas otram vienā lietā apmaiņā pret atbilstošu piekāpšanos citā.»122 Rezultātā izveidojas paradoksāls stāvoklis: nodibinās savstarpējs sakars starp objektīvi nesaistāmām krimināllietām, kad vienā no tām aizstāvība iegūst sabiedroto apsūdzētāja personā, bet citā apsūdzība tiek atbalstīta ar aizstavja piekrišanu.

Šādas «savstarpējas piekāpšanās» praktiski likvidē principiālas atšķirības starp apsūdzības un aizstāvības funkcijām ASV kriminālprocesā. Pastāvot atbilstošam līgumam, atornejs un advokāts uzstājas ne vairs no dažādām, bet būtībā no vienādām pozīcijām. Pozīcijas konkrēto saturu zināmā mērā nosaka ne vairs juridiski, bet politiski apsvērumi un simpātijas.

Šai ziņā raksturīgs piemērs ir bijušā CIP šefa Helmsa lieta. Viņš vainīgs neskaitāmos amerikāņu konstitucionālo personiskās dzīves neaizskaramības tiesību pārkāpumos. Saskaņā ar bijušā ASV ģenerālatorneja Grifina Bella atzīšanos apsūdzības varas rīcībā bija pietiekams pamatojums Ilelmsa saukšanai pie kriminālatbildības. Tomēr krimināllieta netika ierosināta. Helmss veiksmīgi izvairījās no apsūdzēto sola. Kā tas viņam izdevās? «Darījums par atzīšanos» vienmēr ir augsti stāvošu personu rīcībā, viņu diskreditācija nebūt nav amerikāņu justīcijas mērķis. Helmss atzina sevi par vainīgu, tomēr nevis noziegumā, bet gan daudz mazāk nopietnā tiesību pārkāpumā. Piekāpšanās pret piekāpšanos — un atornejs krimināllietu izbeidza. Par minētā darījuma politisko aspektu liecina jau tas fakts, ka saskaņā ar ģenerālatorneja atzīšanos tajā bijis ieinteresēts pats Savienoto Valstu prezidents^123.

Darījums par atzīšanos tika noslēgts arī visiem zināmajā lietā* par Džeimsa Reja apsūdzēšanu Martina Lutera Kinga nogalināšanā. Šeit apsūdzētais atzina sevi par vainīgu apmaiņā pret apsūdzētāja atteikšanos pieprasīt nāves sodu. Ta noziedznieki, kas izdarījuši vissmagākos noziegumus pret amerikāņu tautu un tās labākajiem dēliem, izvairās no pelnītā soda^124.

Darījumos starp atornejiem un advokātiem, bez šaubām, tiek ņemti vērā ne tikai politiskie faktori, bet ari apsūdzēto sociālais un mantas stāvoklis. Rietumu zinātnieku pētījumi apstiprina, ka šie darījumi objektīvi vērsti pret apsūdzētajiem no trūcīgo iedzīvotāju vidus par labu valdošās šķiras kriminālajiem elementiem. Amerikāņu profesors Roberts

I.cfkorts secinājis, ka darījumi buržuāziskajā kriminālajā tiesvedībā «runā pretī demokrātisma principam un tai paša laikā atbalsta pastāvošās kapitālistiskās sabiedrības ekonomiskās attiecības»12!>.

Slepenu vienošanos un «savstarpēju piekāpšanos» noslēgšanas starp atornejiem un advokātiem praktiskais rezultāts ir kriminālo represiju pārdalīšana starp dažādu kategoriju apsūdzētajiem atkarībā no viņu politiskās pārliecības, sociālā un mantas stāvokļa.

Tādējādi darījumiem angļu un amerikāņu kriminālajā tiesvedībā raksturīga klaji izteikta šķiriski politiska ievirze. Pēc amerikāņu juristu Ü. Čambiisa un R. Seidmana vārdiem, tie nenovēršami pazemina tiesiskās sistēmas līmeni, pārvēršot tiesas procedūru par apsmieklu^126. īsta tiesvedība nevar būt tirgošanās priekšmets.

Mūsdienu buržuāziskā kriminālā justīcija parasti liek neskaitāmus šķēršļus to aizstāvju normālam darbam, kuri uzstājas procesos, kam ir politiska nozīme vai plaša sabiedriska rezonanse. Dažreiz viņi liek pakļauti pat tiešai kriminālai vajāšanai. 3is fakts tiek atzīts pat buržuāziskajā juridiskajā literatūrā. Grāmatā «Kriminālā justīcija Amerika» tieši teikts, ka «kampaņa pret aizstāvjiem izplatījusies strauji un plaši». Mūsdienu amerikāņu kriminālās tiesvedības prakse to apstiprina ar daudziem faktiem.

Tiesas procesā ievērojamā ASV sabiedriskā darbinieka doktora Bendžamena Spoka lietā, kas tika apsūdzēts «sazvērestībā» par piedalīšanos 100 000 miera piekritēju maršā uz Pentagonu, viņa vainas «pierādījumam» izmantoja pret-kara brošūras un publiskas miera aizstāvēšanas runas. Advokātiem, kas šajā procesā piedalījās kā aizstāvji, nebija iespējas pilnīgi realizēt savas procesuālās tiesības, jo tiesnesis visādi kavēja viņu piedalīšanos pierādījumu izmeklēšanā: vairākkārt noraidīja viņu jautājumus, pārtrauca uzstāšanos, izteica brīdinājumu utt. Visi aizstāvju iebildumi un protesti vienmēr tika noraidīti. Vel vairāk, tiesnesis piedraudēja advokātus sodīt par «tiesas necienīšanu». Doktors B. Spoks tika notiesāts. Bija vajadzīga ilgstoša tiesas procedūra, pirms apelācijas tiesa Amerikas un starptautiskās sabiedrības demas spiediena rezultātā viņu atzina par nevainīgu.

Citā tiesas procesā Masačūsetsas štata Augstākā tiesa pēc pazīstamā amerikāņu advokāta T. L. Beilija uzstāšanās pret viņu ierosināja kriminālizmeklešanu par «sabiedrības domas musināšanu sava klienta labā un naidīga noskaņojuma radišanu pret apsūdzības varu»127.

Amerikas progresīvās sabiedrības sašutuma vilni radīja nepamatota advokāta T. Dž. Hičkopa vajašana, kuru ASV kreisā prese dēvē par «ievērojamu pilsoņtiesību aizstāvi».

F. Dž. Hičkops uzņēmās aizstāvēt personu grupu, kura tika saukta pie kriminālatbildības par pretkara pasākumu organizēšanu. Tiesa viņš pieprasīja tiesneša Dž. Pr^tta atcelšanu, kas tomēr tika noraidīta. Pēc tam tiesnesis, pārkāpdams aizstāvja procesuālās tiesības, būtībā pilnīgi paralizēja viņa darbību. F. Dž. Hičkops iesniedza protestu pret tiesneša nelikumīgo rīcību, atsaukdamies uz to, ka tādos apstākļos «viņš nav spējīgs pildīt aizstāvja pienākumus». Atbildot uz to, tiesnesis piesprieda advokātam «par tiesas necienīšanu» brīvības atņemšanu uz 30 dienām. Bez tam viņš ieteica nepielaist advokātu pie krimināllietu izskatīšanas tiesā un atņemt viņam tiesības nodarboties ar advokatūru profesionālās nepiemērotības dēļ.

Speciālā paziņojumā, kuru šai sakarā sniedza Amerikas savienība par pilsoņu tiesībām, tika atzīmēts, ka «ieteikums atņemt tiesības nodarboties ar advokatūru faktiski attiecas uz visiem advokātiem, kuri uzņemas aizstāvēt citādi domājošos»128. Un Amerika par to ir pārliecinājusies ne vienreiz vien.

Ābrahams Isermans, kas aizstāvējis daudzus politisko represiju upurus, to skaitā arī komunistus, kuri saukti pie tiesas pēc Smila likuma, tika sodīts ar četriem mēnešiem cietumsoda pēc tās pašas apsūdzības «tiesas necienīšanā». Pēc tam viņš uz 12 gadiem tika izslēgts no advokātu kolēģijas.129

Advokāta prakses zaudēšana draud arī nēģeru juristu nacionālās konferences direktoram Lenoksam Hindsam, kas aizstāvēja «Vilmingtonas desmitnieku» un Džordžu Meritu, Džerijam Polam — Delberta Tibsa advokātam un citiem amerikāņu juristiem, kuri ar pilsonisku vīrišķību aizstāv politiski citādi domājošos. Kā atzīmēts ASV Komunistiskās partijas publikācijās, kas speciāli veltītas stāvoklim cilvēka tiesību jomā, tad «upuriem kļūst arvien grūtāk cīnīties tiesās»1:!0.

Bezprecedenta uzbrukumi to aizstāvju procesuālajām tiesībām, kuri uzstājas politiskajās prāvās, plaši izvērsušies arī VFR. Šādos procesos par apsūdzētajiem šeit parasti kļūst dažādu sabiedrisko organizāciju locekļi, kuras varas iestādes pasludinājušas par pretkonstitucionālām, teroristiskām, noziedzīgam utt. Tieši pats fakts, ka persona sastāv minētajā organizācijā par locekli, pa lielākai daļai kļūst par juridisku pamatojumu kriminālizmeklēšanas ierosināšanai, jo pati apsūdzētā rīcība, kuru izskata, nesaistot ar piederību organizacijai, pēc Rietumvācijas likumiem var būt tiesiska.

Šādos apstāk|os advokāts var vai nu apsūdzēto norobežot no organizācijas darbības un pierādīt, ka viņš pie tās nepieder, vai arī solidarizēties ar organizāciju un pierādīt tas mērķu un uzdevumu atbilstību konstitūcijai.

Rietumvācijas justīcija nĢpārprotami iesaka pirmo variantu. Tomēr progresīvie VFR advokāti, kas piedalās politiskajos procesos, to kategoriski noraida. Rietumvācijas jurists H. Hanovers raksta: «Aizstāvības uzdevums politiskajos procesos ir tāds, lai par tiesas izmeklēšanas objektu kļūtu pati organizācija un tās politiskie mērķi... Cits viedoklis nozīmē kapitulāciju šķiru cīņā.»1'"

Principiāla aizstāvības pozīcija nenovēršami saduras ar neskaitāmiem un daudzveidīgiem tiesiskiem šķēršļiem. Lai par to pārliecinātos, pietiek iepazīties ar dažam izmaiņām, kuras pēdējā laikā izdarītas VFR kriminālprocesa kodeksā.

Tā, lai vājinātu politisko apsūdzēto vienotību buržuāziskās tiesas priekšā, VFR KPK 146. paragrāfs aizliedz vienam advokātam vai vienai advokātu brigādei vairāku apsūdzēto solidāru aizstāvību.

VFR KPK 148. paragrāfs ievērojami samazināja krimi-nālprocesuālās iespējas sazināties aizstāvim ar aizstāvamo. Šī norma paredz, ka tiesnesis var iepriekš pārbaudīt visus dokumentus, kurus nosūta vāi nodod tam, kas atrodas izmeklēšana. Tiešām, minētā norma attiecas tikai uz personām, kuras sastāv tā saucamajās «teroristiskajās organizācijās». Tomēr ir labi zināms, ka buržuāziskā justīcija patvarīgi pie tādām pieskaita ari tās sabiedriskās organizācijas, kas atrodas tālu no tām pierakstītajiem mērķiem. Tāpēc minētā norma praktiski var tikt piemērota pret jebkuru apsūdzēto politiskajā procesā.

Politiskajās lietās Vācijas Federatīvajā Republikā arvien biežāk tiek izmantota lā saucamā paātrinātā tiesvedība. Tai raksturīgs ir procesuālo garantiju trūkums. Pierādījumu izmeklēšana notiek vienkāršotā veidā, plaši tiek izmantoti anonīmie materiāli, aizstāvim nav tiesību nopratināt policijas kalpotājus, kuri nodevuši liecības. Bez tam šādos gadījumos vienmēr tiek noraidīta aizstāvja prasība pievienot lietai pierādījumus, kas apliecina organizācijas darbības tiesiskumu.

Pēc Rietumvācijas juristu domām, paātrinātā tiesvedība izslēdz iespeju aizstāvēties pret apsūdzības izvirzīšanu prelkonstitucionālā darbībā.

Dažreiz Rietumvācijas justīcija iet vēl tālāk — tā vienkārši atstādina no procesa nevēlamo advokātu. Tas nebūt netiek darīts tāpēc, ka aizstāvis nepienācīgi veiktu savus pienākumus, bet gan tikai vadoties no politiskiem apsvērumiem.

Rietumvācijas jurisprudencē radies pat speciāls termins —«brīvprātīgais apsūdzētā lidzvaininieks». Tas ir izstumtā zīmogs. Ja federālās krimināltiesas politiskais senāts to uzspiež aizstāvim, tad advokātu kolēģijas durvis viņa priekšā ir cieši aizslēgtas. Spēkā stājas bēdīgi slavenais profesijas aizliegums. Vairākos gadījumos pret advokātiem vēl tiek ierosināta krimināiizrneklēšana «par noziedzīgas organizācijas atbalstīšanu». Kā atzīmē H. Hanovers, tas var būt par pamatu, lai «vainīgo lokā ieslēgtu arī pašus advokātus, kuri aizstāvējuši apsūdzētos»132.

Būtībā runa ir par aizstāvības likvidēšanu VFR politiskajos kriminālprocesos.’33 Līdz ar to pilnīgi tiek ignorēts 1948/ gada Vispārējās cilvēka tiesību deklarācijas 11. panta 1. punkts, kas pasludina, ka katram, kas apsūdzēts nozieguma izdarīšanā, «tiek nodrošinātas visas iespējas uz aizstāvību».

Izsmiekls par šo vispāratzīto Apvienoto Nāciju Organizācijas aktu ir kriminālās lietvedības organizācija kapitālistiskajās zemēs, kur pie varas ir diktatoriskie un rasistiskie režīmi.

Cīlē aizstāvis pārvērsts par minimālu figūru. Viņam nesniedz informāciju par viņa aizstāvamā arestēšanas iemesliem, viņš nevar pieprasīt iietai nepieciešamos dokumentus, viņam nav iespējams nopratināt apsūdzības lieciniekus, nav atļauts pieaicināt aizstāvības lieciniekus, iesniegt citus attaisnojošus dokumentus. Aizstāvim atņemtas iespējas iepazīties ar krimināllietas materiāliem; liesas process bieži vien notiek ar daudz smagāku apsūdzību, nekā paziņots aizstāvim. Bet atbilstoši čiles cietumu ģenerāldirektora 1973. gada 29. novembra pavēlei aizstāvi vispār var nepielaist procesā^134. Tādējādi tiek mīdīta kājām

1968. gada Starptautiskā pakta par pilsoņu un politiskajām tiesībām 14. panta prasība, it sevišķi šā panta 3. punkta «d» daļa, kas pasludina cilvēka neatņemamās tiesības «aizslavet sevi pašam vai ar viņa paša izraudzītā aizstāvja palīdzību».

Arvien cietsirdīgāka kļūst DĀR politiskās justīcijas darbība. Tūkstošiem rasistiskā režīma gūstekņu šeit smok aiz cietuma restēm un koncentrācijas nometņu dzeloņstiepļu žogiem. Plašāka kļūst afrikāņu pamatiedzīvotāju ciņa par pilsoņu tiesībām, pret aparteidu un rasu diskrimināciju.

Neskaitāmie politiskie tiesas procesi šobrīd kļuvuši par normu. Jau pirms dažiem gadu desmitiem šāda veida procesos apsūdzētais izrādījās viens pret vareno rasistiskās justīcijas aparātu. Pārmērīgi augstā samaksa par advokāta palīdzību praktiski izslēdz iespēju izmantot aizstāvi. Samaksa nav mainījusies ari tagad. Turpretī mainījies ir kaut kas cits: izauguši nacionalie afrikaņu juristu kadri. Par tīri simbolisku samaksu, bet dažreiz pat par velti viņi uzņemas aizstavet apsūdzētos lietās, kurām ir politiska nozīme. Sevišķi liela loma šajā progresīvajā un humānajā juristu kustībā ir partijas «Afrikāņu nacionālais kongress» radītājiem A. Mangenam, R. Msimangam, P. Simam. Viņu vadībā un ar viņu aktīvu atbalstu tika izveidots Nacionalais aizstāvības fonds, kas materiāli nodrošina advokata palīdzību personām, kuras apsūdz politiskajos noziegumos. Dabiski, ka vīrišķīgo afrikaņu juristu rīcība, aizstavot rasistiskas patvaļas upurus un valsts pamatiedzīvotāju pilsoņu tiesības, nemaz nebija pa prātam Pretorijas režīmam. Nacionālais aizstāvības fonds pašreiz atzīts par nelikumīgu un aizliegts.

Minētie fakti uzskatāmi liecina, ka mūsdienu buržuāziskajā kriminālprocesa apsūdzētā tiesības uz aizstāvību iegūst arvien lielāku politisku saturu. Kas attiecas uz mūsdienu rasistiskajiem un diktatoriskajiem režīmiem, tad aizstāvja atstādināšana no procesa, apsūdzētā neaizsargā-tība pret apsūdzības varu teroristiskās justīcijas midzenī asociējas ar drūmo viduslaiku inkvizīcijas tiesvedību.

Šādas asociācijas dažreiz rodas ari Rietumu juristiem, it sevišķi tanīs zemēs, kuras tradicionāli sevi daudzina par buržuāziskās demokrātijas un likumības zemēm. Tomēr parasti tas tiek darīts tikai tāpēc, lai izceltu savu uzticību taisnības un objektivitātes ideāliem, šim nolūkam Rietumos dažreiz izmanto paņēmienus, kuriem piemīt polemisks dedzīgums un konkurences gars. Par vienu no prestiža rādītājiem tiek uzskatīts juristu skaits uz katru iedzīvotāju. Ar šo skaitli lepojas, piemēram, Anglijā. Tomēr par neapstrīdamu līderi šai ciņa atzītas Amerikas Savienotās Valstis. Tās tālu aizsteigušās priekšā saviem sāncenšiem un pašreiz tām ir vislielākais juristu kontingents kapitālistiskajā pasaulē. Pēc esošām ziņām, juristu skaita palielināšanās tempi ASV divkārt pārsniedz iedzīvotāju pieauguma tempus. Tiek izteiktas pat bažas, ka, ja to pašreizējie pieauguma tempi saglabāsies arī turpmāk, tad pēc kādiem simts gadiem valstī nebūs nekā cita kā tikai juristi.

Tāds pieņēmums ir zināma paštīksmināšanās, kuras pamatā ir vienkārša doma, ka, jo vairāk juristu, jo vairāk iespēju likumības un taisnības uzvarai. Tomēr Amerikas īstenības konkrētie fakti nedod ne mazāko pamatu šādiem secinājumiem, un tie acīmredzot domāti nekompetentam personām.

Iepriekš jau tika atzīmēta tā saucamo «nabadzības tiesību» patiesā loma. Cilvēks, kurš patiešām cer uz savas lietas uzvaru tiesā, nepaļausies uz tām, bet izmantos apmaksājama advokāta pakalpojumus, pie tam viņam jāņem vērā šāda pakalpojuma cena. Iespējams, ka viņam nebūs jāapmaksā čeks par 40 000 dolāriem, kādu reiz piesūtīja pazīstams advokāts Zaklīnai Kenedijai-Onasisai. Tai pašā laikā katram, kurš vēlas izmantot advokāta palīdzību, jārēķinās ar 150—250 dolāru lielu summu par vienu stundu laika, kas būs vajadzīgs, lai iepazītos ar lietu, izdarītu juridisko sagatavošanos un vestu aizstāvību tiesa. Lūk, kāpēc, kā atzīmē amerikāņu jurists Dž. Auerbalis, profesionālu juristu pakalpojumu apmaksa ASV likumību nostāda aiz nepieejamības robežas.

«VIENLĪDZĪBA» dažādos polos

«Visas personas ir vienlīdzīgas liesas un tribunāla priekšā ...»

Starptautiskā pakta par pilsoņu un politiskajām tiesībām 14. panta 1. punkts

Uz ASV Augstākās tiesas ēkas frontona Vašingtonā ar lieliem burtiem uzrakstīts: «Vienlīdzīga tiesvedība atbilstoši likumam.» Šo lozungu Amerikā var redzēt visur: sakot ar juridisko foliantu titullapām un beidzot ar reklāmas sludinājumiem. 1977. gadā variācijas par vienlīdzības tēmu, burtiski, nenozuda no amerikāņu tieslietu periodikas lappusēm — tika reklamēta jauna daudzsēriju filma, kas ta arī saucās: «Vienlīdzīga tiesvedība atbilstoši likumam». Tās demonstrēšana pa Amerikas federālo televīzijas tīklu pārsteidzoši sakrita ar laiku, kad Padomju Savienībā visa tauta apsprieda un pieņēma jauno valsts Konstitūciju. Pēc filmas veidotāju ieceres tai bija jāpārliecina miljoniem amerikāņu un aizrobežu televīzijas skatītāju par amerikāņu tiesvedības pārākumu, uzskatami japarada, ka Savienoto Valstu justīcija tradicionāli nemainīgi ievēro vienlīdzības ideālu.

Šis ideāls nenogurstoši tiek propagandēts arī citās kapitāla zemēs. Piemēram, izrādās, ka «vienlīdzības princips likuma priekša ir spēkā ari DAR». Minētais apgalvojums pieder nevis skeču autoram, bet gan Johanesburgas universitātes tiesību zinību profesoram Džonam Dagerdam. Un tas ir pateikts nevis bulvāru avīzes sestdienas feļetonā, bet gan «Dienvidāfrikas tiesību žurnālā» (1975. gada augustā), kas pretendē uz solīdu un zinātnisku reputāciju.

Pretorijas rasistiska režīma attieksme pret vienlīdzības ideju ir labi zināma pasaules sabiedrībai, un tai nav vajadzīgi vietējo tiesību zinātnieku komentāri. Tomēr pats fakts, ka Dienvidāfrikas jurisprudence vēršas pie šis valsts Ahilleja papēža — rasu diskriminācijas—, ir visai raksturīgs. Tas liecina par zināmu rasistiskās tiesību ideoloģijas pārorientēšanos — no kompromitējošu problēmu noklusēšanas uz to būtības apzinātiem sagrozījumiem ar juridiskas kazuistikas palīdzību.

Princips par pilsoņu vienlīdzību likuma un tiesas priekšā formāli ietverts visu galveno imperiālistisko valstu konstitucionālajos aktos^135. Tomēr sabiedrības apziņā arvien vairāk nostiprinās doma, ka no juridisko normu pasludināšanas līdz to praktiskai ieviešanai buržuāziskās justīcijas darbībā «ir gara distance». Ne velti Rietumu tiesību ideoloģija visādi cenšas pacelt mūsdienu buržuāzisko tiesību prestižu, atjaunot «tiesvedības pēc Rietumu parauga» novecojušos fasadi. Buržuāzisko juristu vidū atskan ari prātīgas runas, tiek izteiktas principiālas atziņas. Tā ievērojamais Rietumvācijas jurists D. fon Peterss atklāti paziņoja: «Spēkā esošās tiesību normas ir valdošās sabiedrības grupas gribas izpausme un orientētas uz augstāko slāņu interesēm.»136 To pašu domu, protams, daudz uzmanīgākā veidā var pamanīt arī dažos buržuāzisko zemju valsts darbinieku oficiālajos paziņojumos. Bijušais ASV tieslietu ministrs Roberts Kenedijs jau 1964. gada runāja par iespējamu divu tiesu sistēmu izveidošanos valstī — bagātajiem un nabadzīgajiem^137. Tomēr tas, kas R. Kenedijam sešdesmitajos gados likās par «iespējamu», pēc daudzu amerikāņu juristu domām, mūsdienu Amerikā kļuvis par reālu īstenību.

1975. gadā profesora S. S. Nāgela vadībā tika izdarīta amerikāņu juristu anketēšanas rezultātu statistiska analīze par to, kā viņi novērtē spēka esošas amerikāņu tiesības. Rezultātā izrādījās, ka 45 procenti ASV juristu ir pārliecināti, ka spēkā esošās amerikaņu tiesības ir mantīgo labā un vērstas pret nabadzīgajiem^138.

Bet ne tikai no mantiskā stāvokļa kapitāla zemēs ir atkarīga pilsoņu nevienlīdzība likuma un tiesas priekšā. Pastāv arī citi faktori, kuri ar automāta precizitāti visus pilsoņus sadala divos polos: vienā viņus sagaida tiesiskās privilēģijas un priekšrocības, otrā — diskriminācija un tiesību ierobežojumi.

Bostonas universitātes profesors Hovards Zinns raksta, ka vienlīdzības principam, kas noteikts amerikāņu Tiesību billā, Savienotajās Valstīs nav reāla, bet tikai «retoriska koncepcija». Tālāk viņš atzīst: «Amerikas Savienotajās Valstīs likuma priekšā nav vienlīdzīgi melnie un baltie, nabadzīgie un bagātie, radikāļi un konservatīvie, citādi domājošie un konformisti, bet visupirms — vienkāršie pilsoņi un valdība.»139

Iedzīvotāju sociālo grupu nevienlīdzība likuma priekšā nav tikai tīri amerikāniska parādība. Tā ir raksturīga visām imperiālistiskajām valstīm un ir jūtama arī citās buržuāziskās sabiedrības dzīves sfērās (darbā, izglītībā, veselības aizsardzībā un kultūrā). Bet tiesvedības sfēra nevienlīdzība iegūst sevišķu izpausmi.

Labi zināms, ka buržuāziskās tiesas prestižs starptautiskās sabiedrības acīs ir pamatīgi iedragāts. Pietiek atcerēties neskaitamos tiesas procesus ASV makartisma laikā, kuriem nebija nekā kopēja ar objektīvu tiesvedību, nepārtrauktās kriminālās represijas pret Ziemeļīrijas patriotiem Lielbritānijā, bijušo nacistu kundzību VFR liesas,_ inkvizitoriskās tiesvedības metodes Čīlē, Paragvajā, DAR. Tieši tiesā sociālie konflikti paradās visatklātākā un kontrastainākā veidā. Šeit nevienlīdzība rada pie varas esošo noziedznieku nesodāmību un bez žēlastības apspiež potenciālos režīma pretiniekus. Tieši šeit ta iedragā taisnīgās tiesvedības augstas idejas.

Starp citu, ang|u valodā šos abus jēdzienus — taisnīgums un taisnā tiesa — apzīmē ar vienu vārdu: «justice». Buržuāziskā tiesību ideoloģija visādi cenšas pierādīt, ka vienotība šeit ir ne tikai terminoloģijā, bet ari satura. Tiesvedība kapitāla zemēs vairāk nekā jebkura cita valsts darbības forma rūpīgi aizplīvuro pilsoņu diskrimināciju likuma priekšā. Procedūras svinīgums, tiesvedības atklātība, zvērināto piesēdētāju piedalīšanās — tas viss domāts, lai radītu ilūziju, ka tiesvedība ir vienāda visiem.

Lai atklātu buržuāziskās tiesvedības diskriminējošo būtību, pietiek iziet no svinīgi manierīgās tiesas sēžu zāles un ieskatīties lielas publiskās izrādes aizkulisēs un pirmām kartam kriminālās policijas kanceleja. Tieši šeit tiek ierosināta lielākā da|a krimināllietu, policija «nosaka» to personu loku, par kurām jāizdara kriminālā izmeklēšana, ta ievērojamā mēra iepriekš nosaka lietas rezultātus.

Tādā veidā buržuāziskās kriminālās justīcijas diskriminējošā attieksme pret atsevišķam iedzīvotāju sociālajām grupām jūtama jau ilgi pirms tarn, kad pilsonis nokļuvis izmeklēšanas un tiesu orgānu darbības sfērā, ilgi pirms krimināllietas ierosināšanas.

Vairakās kapitālistiskajās valstis kriminālpolicijas orgānos par praksi kļuvusi atsevišķu personu un pat veselu iedzīvotāju kategoriju reģistrēšana par potenciāliem noziedzniekiem. Šī reģistrācija notiek neatkarīgi no konkrēta likumpārkāpumā izdarīšanas.

Dienvidāfrikas Republika katrs krāsainais, kurš sasniedzis 16 gadu vecumu, nekavējoties tiek reģistrēts policija, vienlaikus par viņu aizpildot «noziedznieka uzskaites kartīti». VFR visi 30 tūkstoši čigānu, kas dzīvo valsti, tiek iereģistrēti speciālos policijas meklējamo albumos kopā ar fotogrāfiju^140. Kad tiek saņemts ziņojums par nozieguma izdarīšanu, policijas represijām pirmām kārtām tiek pakļautas minētās personas tikai tāpēc, ka tās ir reģistrētas ka noziedzīgie elementi.

ASV potenciālo noziedznieku reģistrēšana ieguvusi tik globālus mērogus, ka to izdara ne tikai policijā, bet arī skolās. No tās nav pasargāti pat bērni. Trīs procenti amerikāņu skolēnu ir atzīti par «paaugstināti aktīviem». Attiecība pret krāsainajiem skolēniem šis skaitlis sasniedz

30 procentus. Sešgadīgus nēģeru bērnus pasludina par potenciāli agresīviem un ar noslieci uz vardarbību. Tas nozīmē, ka kopš šī brīža uz visiem laikiem viņi atradīsies policijas redzeslokā. Dažu liktenis ir vel traģiskāks: aizbildinoties ar pretsabiedriskas uzvedības profilaksi, viņus pakļauj neiroķirurģiskām operācijām^141.

Bet pastāv ari vel cits sociālās nevienlīdzības pols. Jau pagājušā gadsimta beigas V. I. Ļeņins rakstīja: «Cilvēks pret varas iestādi nav nekas. Disciplīna varas iestādes iekšienē — viss... tomēr, atvainojos, «viss» tikai sīkajiem gariņiem. Sīkais zaglis — uz katorgu, bet lielajiem zagļiem, visiem šiem dūžiem, ministriem, banku direktoriem, dzelzceļu būvētājiem, inženieriem, darba uzņēmējiem u.t.jpr., kas sagrābj desmitiem un simtiem tūkstošu valsts mantas, visiem viņiem jāsamaksā par to tikai visretākajos un visļaunākajos gadijumos ar to, ka viņus nometina attalakajas guberņās, kur viņi par salaupīto naudu var dzīvot cepures kuldami...»142

Kapitāla pasaulē stāvoklis nav mainījies ari mūsu dienās. Lūk, ko šai sakarā raksta amerikaņu jurists Roberts Lef-korts: «Vienāda tiesvedība atbilstoši likumam — tas ir mīts.

Ja ieskatās krimināltiesu darbībā visā valstī, tad bez grūtībām var pamanīt, ka kriminālai izmeklēšanai tiek pak|auti gandrīz tikai strādnieku šķiras, nabadzīgo pārstāvji, bet pēdējos gados arī politiskie aktīvisti. Turpretī noziegumi, ko izdarījušas korporācijas, zemju īpašnieki un «baltās apkaklītes», reti kad tiek izmeklēti kriminālproce-sualā veida, un vainīgas personas gandrīz nekad nenonāk tiesā kā apsūdzētie.»

Raksturīgs piemērs tam ir Amerikas Savienotajās Valstīs j plašu sensāciju guvusī bijuša prezidenta Dž. Kartera valdības administratīvās un budžeta pārvaldes direktora Tomasa Bertrama Lensa lieta. Šis augsti stāvošais ierēdnis, .j izmantodams savu dienesta stāvokli, sistemātiski saņēma ■ banku čeku grāmatiņas par summām, kuras ievērojami

pārsniedza viņa personisko depozītu bankā. Tādā veidā ilgāku laiku Lenss nelikumīgi rīkojas ar 150 tūkstošu dolāru lielu naudas summu. Bez tam viņš izmantoja praktiski neierobežotu kredītu bez procentiem lielakajās valsts bankās par to, ka palīdzēja nelikumīgās finansiālas operācijās. Rupjāko likuma pārkāpumu uzskaite, par kuriem tika apsūdzēts Lenss, ir tik plaša, ka, lai to izdarītu pilnīgi, vajadzētu vairākas lappuses. Minēsim tikai, ka dienesta vai par valsts līdzekļiem speciāli nomāto lidmašīnu izmantošana personiskos nolūkos šai uzskaite ir vissīkākie likumpārkāpumi.

izraisījās skandāls, kas nopietni iedragāja bijušā prezidenta Dž. Kartera administrācijas prestižu, jo viņš par savas darbības politisko kredo bija pasludinājis «morālo tīrību un neuzpērkamibu». Kas attiecas uz lietas juridisko pusi, tad tā drīz vien tika nodota aizmirstībai, būtībā viss aprobežojās tikai ar morāli ētiskām sentencēm, kas bija janoklausās Lensam, pie tam ne uz apsūdzēto sola, bet uz ērta senāta komisijas sēžu zāles krēsla. Pat aiziešana no dienesta tika noformulēta ka «pēc paša vēlēšanās», kas vairāk atgādināja reveransu Lensam, nevis soda aktu.

Jāsaka, ka savas darbības laika bankas «National bank of Georgia» direktora un vēlāk administratīvās un budžeta pārvaldes direktora posteni Lenss ievērojami noapaļoja savu personisko mantību. Pašreiz viņa īpašumā ir liela maja, kuras vērtība ir miljons dolāru, vasarnīca, zemes gabali utt. Tas viss, neraugoties uz atklātajām nelikumībām, palika Lensa īpašuma pilnīgi neskarts.

Šaja sakara ASV Komunistiskas partijas publikācijā ir teikts: «Paradoksali, ka prezidents, kurš sevi dēvē par jaunu, ētisku normu aizstāvi valdībā, ar visiem spēkiem cīnījās, lai miljonāram saglabātu Pārvaldes un budžeta biroja vadītāja posteni. Un tas viss, neraugoties uz sabiedriskās domas spiedienu, kas prasīja Bertu Lenšu izolēt no nacionalās kases. Vismaz Bērts Lenss 110 Džordžijas štata ir vienīgais ASV pilsonis, par kura «cilvēka tiesībām» cīnījies prezidents.»144 Cīņa nepalika bez rezultātiem — augsti stāvošais noziedznieks izvairījās 110 atbildības.

Šads gadījums ASV nav vienīgais. To nav mazums ari citās kapitālistiskajas zemēs. Rietumeiropā plašu sabiedrisko rezonansi radīja arī Nīderlandes karalienes Julianas dzīvesbiedra prinča Bernarda lieta."5 Strādādams par valsts bruņoto speķu ģenerālinspektoru, viņš saņēma no amerikāņu kompānijas «Lockheed» kā kukuli ievērojamu naudas summu —1 miljonu 100 tūkstošus dolāru. Nīderlandes valdība šai sakarā izdarīja speciālu izmeklēšanu. Fakts apstiprinājās pilnīgi. Vēl vairāk, to atzina ari pats princis Bernards. Valdības paziņojumā bija norādīts, ka viņa rīcība «radījusi zaudējumus valsts interesēm». Tomēr ar šādu secinājumu viss ari beidzās. Krimināllieta netika ierosinātā, kaut arī lai bija juridisks un faktisks pamatojums.

Šodien Japānā par «kukuļņēmēju nr. 1» dēvē bijušo valsts premjerministru K. Tanaku. Ari viņš no visur esošās «Lockheed» saņēma summu, kuras lielumu jau vairākus gadus bez panākumiem cenšas noskaidrot japāņu justīcijas orgāni. Nebeidzamā procesa novilcināšana praktiski nozīmē noziedznieka žēlošanu. Par to rakstīja lielākā japaņu avīze «Jomiuri». Pēc tas ziņām, pēdējos gados izmeklēšanas orgāni ierosinājuši lietas par dažādiem likuma pārkāpumiem pret vairāk nekā 40 parlamenta deputātiem no liberāli demokrātiskās partijas. Tomēr tikai viens no viņiem tika sodīts.

Kā apgalvo pazīstamais amerikāņu kriminologs, Ņujorkas universitātes profesors Ričards Kvinnijs, tad tadas noziedzīgas ļaunprātības kā krāpšana, falsifikācija, izvairīšanās no nodok|u maksāšanas, fondu ļaunpratīga izmantošana, ko galvenokārt izdara «baltās apkaklītes», parasti līdz krimināltiesai nenonāk.146

Tanī pašā laikā tieši «balto apkaklīšu» noziegumi nodara sabiedrībai lielus materiālos zaudējumus. Amerikas Savienotajās Valstīs uzskata, ka to apmērus praktiski nav iespējams noteikt. Tikai monopolu vienošanās par elektroiekārtu cenu fiksāciju (tā saucamā «Kalifornijas vienošanas» 1961. gada, kas tika noslēgta preteji spēkā esošajai pret-trestu likumdošanai) vienkāršajiem patērētājiem radīja tikpat lielus zaudējumus, cik visu Savienoto Valstu kramplaužu izdarītie noziegumi gada laikā.147

1975. gadā Rietumvācijas Maksa Planka vārda nosauktās biedrības Ārzemju un starptautisko krimināllietu institūts^148 reģislrejis 51 165 noziegumus, kurus izdarījušas «baltās apkaklītes» un kuros cietuši 176 326 cilvēki. Tikai ši viena gada laikā valstij nodarīti zaudējumi 1,7 miljardu mārku apmērā. Ekonomiskā noziedzība aug straujos tempos. 1976. gadā noziegumu skaits palielinājās par 21 procentu, bet piesavinātā summa jau sastādīja 4,8 miljardus mārku. Rietumvācijas pilsētas Bambergas prokurors Rūdolfs Grase uzskata, ka ar «ekonomiskajiem noziegumiem VFR, domājams, ieņem pirmo vielu pasaule».119

Pec Francijas finansu ministrijas ziņām, zaudējumi, kas radušies «ballo apkaklīšu» noziegumu rezultātā tikai 1970. gada vien, sastāda astronomisku summu —25 miljardus jauno franku.150'«Tā rezultātā valstij bija nepieciešams kompensēt nelikumīgos zaudējumus ar tādiem pasākumiem kā tiešo un netiešo nodokļu paaugstināšana,» atzīmēts Francijas justīcijas darbinieku arodbiedrības speciālā ziņojumā. 51

Šķiet, ka tieši cīņai pret noziedzību, kas nodara vislielākos zaudējumus valstij, vajadzētu veltīt galvenos tiesību aizsardzības iestāžu spēkus. Tomēr, ka teikts tajā pašā Francijas justīcijas darbinieku arodbiedrības paziņojumā, «tiesu iestādes, ka parasti, šeit nonāca strupceļā. Likumdošana un visa tiesu sistēma nav piemērota šādu noziegumu novēršanai un izbeigšanai.»152 Sevišķi spilgti tas izpaužas darba tiesisko attiecību regulēšanas prakse. Statistikas materiāli neapgāžami liecina: justicijas aktivitāte tūliņ satnazinas, kad sākas runa par Francijas darbaļaužu aizsardzību pret lielā biznesa dūžu noziedzīgo rīcību.

Starptautiskā pakta par ekonomiskam, sociālām un kultūras tiesībām (ANO, 1966) 7. pants pasludina «katra tiesības uz taisnīgiem un izdevīgiem darba apstākļiem». Francijas Republikas parstavja paraksta zem ša dokumenta nav... Un tā nav nejaušība. Pec Francijas Vispārējās darba konfederācijas ziņām, valsti k^tru gadu tiek reģistrēts vairāk nekā 1 miljons 200 tūkstošu ražošanas traumu. Citiem vārdiem runājot, katru dienu vairāk nekā 3300 strādnieku kļūst par invalīdiem vai arī iet boja tikai tapec, ka nav nepieciešamās drošības tehnikas. Aptuveni 5000 cilvēku gadā kļūst par profesionālo slimību upuriem, no viņiem aptuveni 2000 uz visu mūžu zaudē darbaspējas. Tā cēlonis pa lielākai daļai ir darba devēju visrupjākie pārkāpumi, laupot cilvēka neatņemamās tiesības uz labvēlīgiem darba apstākļiem. Bet tieši noziegumi, kas apdraud šīs tiesības — apzinata darba aizsardzības, drošības tehnikas noteikumu un ražošanas sanitārijas normu neievērošana —, praktiski paliek ārpus franču justīcijas darbības sfēras. Par to pārliecinoši stāsta fakti (skat. 1. tabulu).

Skaitļi liecina, ka tikai neliela daļa no visiem darba inspekcijas atklātajiem noziedzīgajiem darba likumdošanas pārkāpumiem liek reģistrēti oficiālos aktos (2,50 līdz 3,66 procenti). Lielākā daļa atklāto pārkāpumu (96,34 līdz 97,50 procenti) tajos neatspoguļojas. Bet tanī pašā laika oficiālais akts ir vienīgais juridiskais pamatojums krimināllietās ierosināšanai pret darba devēju.

1 . t a b u la

Darba inspekcijas noziedzīgu darba likumdošanas pārkāpumu reģistrā-cijalw

2. tabula

Noziedzīgo darba likumdošanas pārkāpumu tiesas izmeklēšanas rezultāti^154

Kā tad franču justīcija reaģē uz tiem samērā nedaudzajiem aktiem, kuri k|ust par tiesas izmeklēšanas objektiem (skat. 2. tabulu)?

Minētie skaitļi liecina par acīm redzamu tendenci pakāpeniski samazināties sodīto skaitam par noziedzīgu rīcību, kas saistīta ar darba likumdošanas pārkāpumiem. Tādas samazināšanās priekšnoteikumi atklājas jau noziegumu reģistrēšanas stadijā. Gadu no gada samazinās aktu skaits,, kas sastādīti par krimināli sodāmiem noziegumiem: 3,66-2,92 -2,50 procenti (skat. 1. tabulu). Tāpat gadu no gada samazinas sodīto skaits par krimināllietām, kas ierosinātās pēc šiem aktiem: 76 - 49 -47 procenti (skat. 2. tabulu). Tā rezultātā sodīto skaits, salīdzinot ar atklātajiem noziegumiem, ir ļoti niecīgs. Vēl vairāk, pat šis niecīgais skaits turpina nepārtraukti samazināties: 2,77 - 1,43 -1,17 procenti (skat. 2. tabulu).

Jāsaka, ka par šāda veida noziedzīgiem pārkāpumiem Francijas likumdošana paredz pietiekami stingras sankcijas, pat ieslodzīšanu cietumā. Tomēr praksē tiesas bez izņēmuma aprobežojas tikai ar vienu soda veidu — soda

naudu. Pie tam soda naudas summas, kuras tiek ieturētas no sodītajiem darba devējiem par krimināli sodāmo darba aizsardzības, drošības tehnikas noteikumu un citu speciālu normu pārkāpumiem, pastāvīgi samazinas. Sodu skaits par summām, kuras pārsniedz pec likuma minimālās, attiecīgi samazinās: 44,6 - 32,1 - 11,4 procenti (skat. 3. tabulu).

3. tabula

Soda apmērs, kas uzlikts sodītajiem par noziedzīgiem darba likumdošanas pārkāpumiem^150

Vienlaikus samazinas arī piespriesto minimālo soda naudu skaits, ko paredz likums. Tas notiek tāpēc, ka franču tiesas arvien biežāk praktizē soda naudas uzlikšanu tada apmērā, kas neaizsniedz pat zemāko robežu. Sls tendences nenovēršamas sekas ir tādas, ka sods par nozieguma izdarīšanu bieži vien izrādās tīri simbolisks. Francijas justīcijas praksē ir zināmi gadījumi, kad uzliktās soda naudas apmērs nepārsniedz trīs frankus.

Tādi, lūk, ir sociālās nevienlīdzības divi poli. Vienā no tiem saskaņā ar nepamatoto reģistrēšanu noziedznieku kartotēkā pilsonis var tikt pakļauts policijas represijām, pat ja nav pierādījumu par viņa piedalīšanos nozieguma izdarīšanā. Otrā — nepārprotams noziedznieks var izbēgt no soda un dažreiz rio kriminālatbildības vispār. To ievērojami sekmē tā saucamais administratīvo garantiju institūts.

Lielakajā daļa mūsdienu kapitālistisko valstu jautajums par kriminālās izmeklēšanas ierosinājumu pret personu, kura izdarījusi noziegumu, tiek izlemts, pamatojoties uz augsti stāvošas amatpersonas ieskatiem. Atbilstoši administratīvo garantiju institūtam, lai sauktu pie kriminālatbildības valsts kalpotaju, nepieciešama iestādes vadītāja piekrišana. Pilnīgi saprotams, ka tāda veida «garantija» nodrošina noziedzniekam reālu iespēju izvairīties no kriminālatbildības par nodarīto. Nodrošinot «baltajām apkaklītēm» būtiskas priekšrocības jau kriminālprocesa sakuma stadijā, viņi tiek nostādīti privileģēta stāvokli likuma un tiesas priekšā.

Tomēr administratīvo garantiju piešķiršana nav vienīgais paņēmiens, kā atbrīvot no kriminālatbildības personu, kuras sodīšana pec valdošas šķiras ieskatiem nebūtu vēlama. Buržuāziskā justīcija izstrādājusi veselu paņēmienu sistēmu, kas ļauj apiet krimināllikumu.

Grāmatā «Rietumu sabiedrības tiesiskās vērtības» (Edinburga, 1974) ir, piemēram, teikts, ka «ang|u policija pēc pašas ieskatiem izlemj jautājumu par to, vai jāierosina kriminālā izmeklēšana pret personu, kura izdarījusi noziegumu. No noziedznieku vidus tā var izvēlēties tikai dažus, lai nebūtu jāizseko visi.» Tas ir pa pratam mūsdienu buržuāziskajai jurisprudencei: policijas varas paplašināšana, policijai piešķirtā iespēja patvaļīgi sodīt vai apžēlot tiek pasludināta par tiesību normu augstāko kalngalu. Autorus nemaz nemulsina tas apstāklis, ka tāda veida tiesiskā vērtība sakarā ar policijas dažādu attieksmi pret atsevišķiem iedzīvotāju sociālajiem slāņiem objektīvi noved pie pilsoņu nevienlīdzības tālākas padziļinašanās likuma un tiesas priekšā.

Plašas pilnvaras atbrīvot no kriminālatbildības personas, kuras izdarījušas noziegumus, buržuāziskajās zemēs ir arī prokuratūrai, kā ari citiem uzraudzības orgāniem.

Anglijā, Francijā, Kanādā, ASV prokuroram (atorne-jam), lai izbeigtu krimināllietu, nav vajadzīgi kaut kādi speciāli juridiski pamatojumi. Šādos gadījumos atbrīvošana no atbildības notiek pec viņa personiskām simpātijām vai politiskajiem apsverumiem. Speciālā Francijas justīcijas darbinieku arodbiedrības paziņojumā, starp citu, minēts kāda Francijas prokurora izteikums, kurā noziedznieki no finansu pasaules vareno vidus nosaukti par «godigiem likuma pārkāpējiem» atšķirībā no zagļiem, klaidoņiem un citiem, kuriem nav jācer uz saudzību.

Jau 1845. gadā F. Engelss atzīmēja, ka buržuāziskajā sabiedrībā likums nabadzīgos būtībā uzskata par noziedzniekiem.151’ Šā secinājuma atbilstību mūsdienu amerikāņu sabiedrībai apstiprinājuši Rietumos pazīstamie juristi G. Badillo un M. Heinss: «Ja noziegums saistīts ar nabadzību, tad tas vel vairāk nav piedodams, jo Amerikā nabadzība vienmēr bijusi un paliek vissmagākais noziegums.»16'

Buržuāziskajā jurisprudencē radusies pat īpaša teorija par cilvēka kriminogēno īpašibu atkarību no viņa sociālā stāvokļa. Atbilstoši šīs teorijas Rietumvācijas variantam iedzīvotāju nabadzīgie slāņi, kuri atrodas uz sabiedrības hierarhijas zemākā pakāpiena un uz kuriem attiecas zināmi ierobežojumi, nenovēršami cenšas uzlabot savu stāvokli nelikumīgiem līdzekļiem. «Nabadzības psiholoģija» it kā radot īpašu korporatīvu morāli, kura ar savu autoritāti atbalsta nelikumīgu rīcību. Tāda veida teorija tieši un atklati orientā buržuāzisko justīciju uz iedzīvotāju mazturīgo slāņu diskrimināciju kriminālprocesa gaitā.

Tāds pats liktenis kā nabadzīgajiem ir arī mazakumtau-tību pārstāvjiem visās vadošajās kapitālistiskajās valstis. Lūk, piemēram, kā tiek raksturots viņu materiālais stāvoklis visbagātākajā Rietumu pasaules zemē — Amerikas Savienotajās Valstīs.

31 procents nēģeru iedzīvotāju dzīvo zem oficiāli noteiktā nabadzības līmeņa. ASV dzīvojošo puertorikāņu ģimeņu vidējie ienākumi ir par 60 procentiem zemāki neka amerikāņu ģimenēm. Nahavo cilts indiāņu ienākumi uz vienu iedzīvotāju veido pat 25 procentus no ASV balto iedzīvotāju gada ienākumiem. Saskaņā ar pēdējo tautas skaitīšanu 1969. gadā meksikāņu izcelsmes amerikāņu ienākumi sastāda 55 procentus no balto iedzīvotāju ienākumiem, un šī starpība turpina palielināties.158

Savā laikā K. Markss un F. Engelss ar spilgtu piemēru noteica ASV toreiz pastavošo attieksmi pret nēģeriem: «Anglijā ierodas jenkijs, miertiesnesis viņam nejauj nopērt savu vergu, un viņš sašutis iesaucas: «Un jūs to saucat par brīvu zemi, kur cilvēks nevar nopērt savu nēģeri?»159

Mūsdienu Amerikā attieksme pret nēģeriem ir zināmā mērā modernizējusies. Tomēr pats domašanas veids izrādījās dzīvotspējīgs: to viegli var konstatēt arī tagad. Bez tam ne tikai pie Teksasas rasistiem vai Alabamas kuklukskla-niešiem, bet arī pie Amerikas justīcijas darbiniekiem (skat. 4. tabulu).

4. tabula

Amerikāņu justīcijas aktivitātes pret baltajiem un nēģeriem salīdzinošā raksturojuma tabula (relatīvos skait|os)160

Minētie skaitļi liecina, ka, jo represīvāka kļūst šī rīcība savā attīstības gaitā no policijas «interesēm» līdz sodīšanai ar cietumsodu, jo acīmredzamāka kļūst tās rasistiskā tendence: nēģeri 6, 7, 7, 8, 8, 10; nēģerietes 10, 11, 12, 14, 18, 14. Pēdējā rādītāja samazināšanos viegli izskaidrot — tiesneši nevēlas apgrūtināt sabiedrību ar papildu rūpēm par bērniem, kuri paliek bez uzraudzības.

Tādējādi mūsdienu buržuāziskās justīcijas nevienāda attieksme pret dažādām pilsoņu sociālajām kategorijām parādās nevis atsevišķos tiesas procesos vai kaut kādās fragmentārās parādībās. Tā ir raksturīga buržuāziskajai kriminālajai lietvedībai kopumā. Tajos retajos gadījumos, kad pie kriminālatbildības liek saukti varasvīri un mantīgie, viņu rīcībā ir viss privilēģiju arsenāls. Turpretī tie apsūdzētie, kuri atrodas uz sociālās hierarhijas zemākā pakāpiena, nenovēršami tiek pakļauti personas tiesību diskriminācijai. Šī paradiba ļoti skaidri izpaužas visās buržuāziskā kriminālprocesa stadijās — no aizdomās turētā aresta līdz sprieduma izpildei notiesātajam.

Jau kriminālprocesa sākuma stadijā atklājas, ka arestēto vidu sevišķi liels īpatsvars ir zemu apmaksāto proletariāta slāņu pārstāvjiem.

Vācijas Federatīvajā Republikā 20 procentiem no tiem, ko arestējusi policija, ienākumu līmenis ir ievērojami zemāks par iztikas minimumu.161 Pec amerikāņu statistikas datiem, 90 procentiem no Vašingtonā arestētajiem ienākumi ir zem vidējā līmeņa. Tāda arestu politika pilnīgi atspoguļo pastāvošo sociālo nevienlīdzību.

Aresteto diskrimināciju papildina un padziļina buržuāzisko valstu kriminālprocesā pastāvošā arestēto atbrīvošanas sistēma līdz tiesai pret drošības naudu. ASV konstitūcijas VIII labojums «aizliedz prasīt nesamērīgi augstu drošības naudu». Pretēji šai konstitucionālajai normai tieši ārkārtīgi lielās drošības naudas mūsdienu amerikāņu kriminālajā tiesvedība kļuvušas par nemantīgo tiesību ierobežošanas līdzekli.

Amerikāņu zinātnieku izdarītie statistiskie pētījumi par drošības naudas pielietošanas sistēmu kriminālas justīcijas praksē Ņujorkas štata parādījuši, ka 25 procenti apsūdzēto nav spējīgi iemaksāt drošības naudu 500 dolāru apmērā, 45 procenti apsūdzēto šim mērķim nevar savākt 1500 dolāru, 63 procentiem apsūdzēto nav iespējas savākt drošības naudu 2500 dolāru apmērā.162 Un to plaši izmanto amerikāņu justīcija savā drošības naudas politikā, kas nodrošina bagāto apsūdzēto netraucētu atbrīvošanu no apcietinājuma

un apsūdzēto no sabiedrības nabadzīgajām aprindām, kuriem nav materiālās iespejas iemaksāt attiecīgo drošības naudas summu, ilgstošu ieslodzījumu cietumā lidz tiesai.

Pēc amerikāņu datiem, šī iemesla dēļ Ņujorkas cietumos vien, gaidot tiesu, pastāvīgi smok ne mazāk kā 8000 ieslodzīto.163 Personas, kuram nav līdzekļu, lai iemaksatu pieprasīto drošības naudas summu, spiestas pavadīt cietumos ninnstiesas ieslodzījumā vidēji līdz deviņiem mēnešiem.164

Pēdējā laikā amerikāņu justīcija drošības naudas sistēmu arvien biežāk izmanto, lai diskriminētu savus politiskos pretiniekus. Sājos gadījumos drošības naudas summas sasniedz vairāku tūkstošu un pat desmitiem tūkstošu dolāru lielus apmērus.

1974. gada Delberts Tibss, nēģeru dzejnieks un sabiedriskais darbinieks, kurš tika nepatiesi apvainots baltās sievietes izvarošanā, panāca atbrīvošanu no apcietinājuma pret 90 tūkstošu dolāru lielu drošības naudu. 1977. gada jūlijā partijas «Melnās panteras» līderim H. P. Ņūtonam, kurš tika apsūdzēts slepkavībā, par atbrīvošanu līdz tiesai tika izteikts priekšlikums samaksāt drošības naudu 100 tuksto-šu dolāru apmērā («New York Times», 1977. gada 6. jūlijā).

Visiem atmiņa vel ir sensacionāla prāva pret pazīstamo progresīvo nēģeru kustības aktīvisti Andželu Dēvisu. 1970. gada pret viņu tika safabricēta apsūdzība par cilvēku nolaupīšanu, piedalīšanos slepkavība un sazvērestībā. Apsūdzības nepamatotība un tendenciozitāte neradīja šaubas jau kopš procesa sākuma (ne velti zvērināto piesēdētāju žūrija beigās neuzdrošinājās iznest apsūdzošu verdiktu). Tomēr, neraugoties uz to, tiesnesis atteicās A. Dēvisu atbrīvot pret drošības naudu. Rezultātā jaunā nēģeriete pavadīja cietumā 16 ilgus mēnešus. Un tikai pašā tiesas procesa priekšvakarā amerikaņu un starptautiskās sabiedrības spiediena ietekmē viņa tika atbrīvota no apcietinājuma pret lielu drošības naudu—102 500 dolāriem.

Tai pašā laikā varenākā amerikāņu multimiljonāra, viena no pasaules bagātākajiem cilvēkiem, laikrakstu magnāta Rendolfa Hersta meita Patricija, kura tika saukta pie atbildības par vairāk nekā 20 noziegumu izdarīšanu, pateicoties iespējai tikt atbrīvotai pret drošības naudu, līdz tiesai veiksmīgi nodzīvoja brīvībā. Starp citu, viņas dzīvē nekas nemainījās arī pēc apsūdzības verdikta: tiesas piespriesto piecu gadu ieslodzījumu cietumā Patricija Hersta pavadīja... nosacīti, nešķiroties no mājas komforta, ierastās izklaidēšanās un vēlamās sabiedrības. Cita augsti stāvošā amerikāņu darbinieka Fletčera meita Heidija tika arestēta, turot aizdomās par bruņotu uzbrukumu galvaspilsētas bankai, par piedalīšanos policista nogalināšanā, nelikumīgā ieroču turēšanā. Neraugoties uz to, ka viņas vaina tika neapgāžami pieradīta, H. Fletčere pirms tiesas tika atbrīvota no ieslodzījuma pat bez drošības naudas.

Pēc sava cinisma vienreizējs ir ASV pieņemtais lēmums Pranasa Brazinska lietā. Šis profesionālais noziedznieks recidivists, kas vainīgs stjuartes Nadeždas Kurčenko nogalināšanā, miesas bojājumu nodarīšana pilotiem, padomju pasažieru lidmašīnas nolaupīšanā, atbrīvots pret 5000 dolāru lielu drošības naudu un atrodas brīvībā!

Šādi amerikāņu justīcijas rīcības fakti Amerikas Savienotajās Valstīs arvien vairāk tiek uzskatīti par līdzekli sociālās nevienlīdzības un pastavošās sabiedriski ekonomiskās iekārtas saglabāšanai. Ne jau velti varas iestādes cītīgi seko, lai drošības naudas sistēma nepieļautu nekādu iecietību pret nemantīgajiem. Par niecīgu šādas iecietības izpausmi — par nabadzīgo nēģeru, kuri saukti pie kriminālatbildības par sīku noziegumu izdarīšanu, atbrīvošanu pret nelielu drošības naudu — Ņujorkas tiesnesis Brjuss Mak-raits no kriminālās nodaļas tūliņ tika pārcelts uz civillietu nodaļu.165

Lūk, kādēļ pazīstamajiem amerikāņu zinātniekiem M. K. Kamingsam un D. Vaisam bija pilnīgs pamats pilsoņu nevienlīdzības elementiem ASV kriminālprocesā pieskaitīt arī drošības naudas sistēmu, kura, pec viņu domām, «vērsta pret nabadzīgajiem un nacionālo mazākumtautību pārstāvjiem».166 .

Līdzīgu secinājumu izdarīja arī angļu zinātnieks B. Kokss. Savā grāmatā «Pilsoņu brīvības Britānijā» (Londona, 1975) viņš pamatoti atzīmē, ka Anglijas kriminālprocesā drošības naudas sistēma «daudz asāk iedarbojas pret neprivileģētajiem, jo respektabluma trūkums tiek uzskatīts par pietiekamu pamatojumu viņu turēšanai cietumā».

Amerikāņu pilsoņu nevienlīdzību likuma un tiesas priekšā ! rada arī 'ielu materiāfo līdzekļu nepieciešamība tiesas; procesam. Mantīgo apsūdzēto rīcībā ir privātā izmeklēšana, augstas kvalifikācijas advokāti, maksas ekspertīze. Starp citu, pēdējās apmaksa ASV, piemēram, svārstās no 1000 līdz 5000 dolāriem. Kopuma, ka aprēķinājuši amerikāņu zinātnieki, ASV pilsonim, lai reāli rēķinātos ar panākumiem savā lietā, tās izmeklēšanas gaitā visās tiesu instancēs jāiztērē 25 līdz 40 tūkstoši dolāru.167 Tāpēc nav jābrī-

11 as, ka nemantīgie amerikāņi kriminālprocesā gaita tiek sodīti daudz biežāk un daudz stingrāk nekā mantīgie. Bijušais Ņūheivenas pilsētas (Konektikutas štats) policijas šefs Dž. Eiherns atklāti paziņoja: «Maksimālais sods vienmēr tiek nabadzīgajiem un tiem, kuriem nav ietekmes.»

Šo pašu domu uzsver arī profesors Hovards Zinns, kurš uzskata, ka objektivitāte buržuāziskajā tiesvedībā «tiek sadalīta tāpat kā nauda: teorētiski katram ir tiesības to saņemt, bet vienam tās tiek daudz, bet citam — pavisam rriaz».168 Un tā tiešām arī ir. Kalifornijas štata to vidū, kuri saukti pie kriminālatbildības par slepkavību, no strādnieku vidus 42 procentiem tiek piespriests nāves sods. Vienlaikus starp tā saucamajām «baltajam apkaklītēm» šis skaitlis tikko sasniedz 5 procentus.169

Kriminālprocesa vešanai nepieciešamie materiālie izdevumi pastāvīgi palielinās visās imperiālistiskajās valstīs. Amerikāņu nedejas izdevums «U. S. News and World Report» (1977. gada 10. janvārī) to pieauguma tempus raksturojis ka «dramatiskus».

Inflācijas process VFR radījis oficiālu tiesas izdevumu un advokātu pakalpojumu apmaksas palielināšanos no 10 līdz 20 procentiem. Lietas izmeklēšanas faktiskās izmaksas ir vēl lielākas. Pec rietumvācu jurista D. fon Petersa apgalvojuma VFR tiesās galvenais kritērijs kriminālā kārtā sodāmai rīcībai ir atkarīgs no apsūdzētā sociālās piederības. Tai pašā laikā tādiem būtiskiem apstākļiem ka izdarītā nozieguma smagumam, nodarīta zaudējuma apjomam, apsūdzētā agrakai sodāmībai nav tik liela loma tiesas sprieduma noteikšanā. «Sankcijas, kuras pielieto tiesas praksē,» secina D. fon Peterss, «liecina par to, ka justīcijas orgānos atšķirības likumu pārkāpēju statusā rada sociālās nevienlīdzības sistēmu.»w0

Šī sprieduma objektivitāte ir redzama ne tikai Rietumu profesionālajiem juristiem, bet arī tūkstošiem kapitālistiskās pasaules vienkāršo pilsoņu. Socioloģiskie pētījumi liecina: 47 procenti VFR pilsoņu ir pārliecināti, ka Rietumvāci-jas tiesas tendenciozi noskaņotas pret apsūdzētajiem no zemākajiem sabiedrības slāņiem.171 Vel raksturīgāki rezultāti ir Francija izdarītajiem pētījumiem, šeit pēc pilsoņu lielākās daļas pārliecības «tiesvedības orgāni citādi rīkojas ar cilvēkiem, kuriem ir nelieli ienākumi, nekā ar visiem pārējiem». 7i procents no visiem aptaujātajiem fraheiem uzskata, ka valstī «likuma piemērošanai ir divas pakāpes, divas mērauklas — viena bagātajiem, otra nabadzīgajiem».172 Beļģijas juristi uzskata, ka kriminālo sankciju | nevienlīdzīgā piemērošana apsūdzētajiem no nemantīga-« jiem un privileģētajiem sabiedrības slāņiem grauj objektīvās 1 tiesvedības principus.173

Sevišķi spilgti sodāmībās atkarība no apsūdzētā mantis- ļ kā stāvokļa izpaužas, piespriežot naudas sodu. Zviedrijā,« piemēram, piespriežamā naudas soda apmērs ar likumdo- 1 šanas aktiem netiek reglamentēts. Uzskata, ka tas jānosa- ] ka, ņemot vēra apsūdzētā vidējo dienas izpe|ņu. Tomēr ir labi zināms, ka kategorija «izpeļņa» buržuāziskās sabiedrības ļ apstākļos nebūt neierobežo un neizsmeļ visus iespējamos ienākumus. Buržuāziskie slāņi eksistē ne tik daudz no izpeļņas, cik no kapitāla dividendēm, ienākumiem no nekustamā īpašuma iznomāšanas utt. Tomēr tiesneši, nosakot ; piespriestās soda naudas apmērus, šada veida ienākumus ļ parasti neņem vērā. Pilnīgi saprotams, ka tamlīdzīga prakse ! veicina sociālās nevienlīdzības padziļināšanos starp tiem, ļ kuri eksistē no kapitāla ienākumiem, un tiem, kas dzīvo no darba algas. No tā izriet, ka Zviedrijas kriminālajā politikā paredzētās izmaiņas, ierobežojot tādu soda veidu kā brīvības atņemšana un aizstājot to ar naudas sodu, objektīvi virzītas uz rantjē un cilu sabiedrības parazitējošo elementu aizsardzību.

Vairākās Rietumvalstīs apsūdzētā mantas stāvoklis no- \ saka ne tikai tiesas sprieduma saturu, bet arī tā tālāko reālo ; izpildi. Anglijā, Francijā, ASV, Skandināvijas zemēs ļ daudzos gadījumos praktizē cietuma ieslodzījuma apmaiņu pret naudas sodu. Tāda apmaiņa dod iespēju bagātajiem sodītajiem izvairīties no ieslodzījuma.

Novērojama ari pretēja parādība. Buržuāziskās justīcijas i apstākļos bieži vien brīvības atņemšanu pielieto tikai tāpēc, ļ ka vainīgā persona nevar samaksāt naudas sodu, kas piespriests ka galvenais soda veids. Amerikas Aidaho štata kriminālkodekss, piemēram, paredz tādu apmaiņu ar apre- ] ķinu: vienas dienas ieslodzījums cietumā pret diviem dolā- 1 riem neiemaksātās soda naudas. Pec amerikāņu juristu ; N. Morisa un G. Hoginsa datiem, Amerikas Savienotajās < Valstīs apmēram 60 procentus «cietumu iemītnieku» sastā- ' da personas, kas nonākušas aiz cietuma restēm tāpēc, ka | nav varējušas samaksai soda naudu.1/4 Skaidri redzams, ka i šajā gadījumā ne tik daudz vaina, cik Fakts, ka apsūdzētais 1 nav spējīgs samaksāt soda naudu, nosaka daudz stingrāka ; soda veida piemērošanu.

Tā apsūdzētā materiālais stāvoklis mūsdienu buržuāzis- ļ kajā kriminālprocesā tieši un atklāti ietekmē lietas iznāku- j

rnu. Angli saka: «Taisnīgā tiesa pieejama visiem, tāpat kā hotelis «Riča».175

Neapskaužams liktenis buržuāziskajā kriminālprocesā sagaida ne tikai nabadzīgos, bet ari nacionālo mazākumtautību pārstāvjus. Amerikāņu juristu pētījumi Ņūdžersijas štata liesās parādījuši, ka 7500 krimināllietās, kas izskatītas 10 gados, redzama sprieduma tiešā atkarība 110 sodītā rases piederības. Vienādos apstakļos nēģeri tikuši pakļauti daudz stingrākiem sodiem nekā baltie. Bez tam noziegumi, ko izdarījuši rasisti, kriminālā veidā tiek izmeklēti ļoti reti.1'6

Pēc Nacionālās alianses cīņai pret rasistiskām un politiskām represijām ziņām, ASV vēsture no visiem, kuriem piespriests nāves sods par izvarošanu, 88,7 procenti ir valsts nēģeru iedzīvotāju pārstāvji. Kopš gadsimta sākuma Floridas štata par izvarošanu ar nāves sodu sodīti 46 cilvēki. To vidū — 44 nēģeri! Ziemeļkarolīnas štatā par tadu pašu apsūdzību no 1910. gada līdz 1977. gadam nāves sods piespriests 68 melnādainajiem un tikai 8 baltajiem. 45 procentus no visiem nāves sodiem amerikāņu justīcija piespriež krāsainajiem, kurus soda par balto tiesību aizskaršanu, un tikai 2 procentiem balto, kurus soda par krāsāino tiesību aizskaršanu.1'7

Tik pārsteidzošus kontrastus mūsdienu buržuāziskā kriminoloģija cenšas izskaidrot ar tā saucamo negroīdu rases daudzo pārstāvju «fatālo tieksmi» izdarīt dzimumpārkā-pumus un citas varmācības. Tomēr objektīvie fakti ne tikai pilnīgi apgaž šo nezinātnisko secinājumu, bet ļauj arī noteikt patieso iemeslu, kāpēc par izvarošanu ar nāves sodu notiesā galvenokārt nēģerus. Pēc amerikāņu kriminologa V. Bauersa izlases ceļā izdarītajiem pētījumiem Floridā, piemēram, no baltās rases pārstāvjiem, kas notiesāti par izvarošanu, tikai 5 procentiem piespriests nāves sods. Tai pašā laikā nēģeru vidū šis skaitlis ir 54 procenti.178 Tātad cēlonis melnādaino skaitliskajam pārsvaram nāvinieku kamerās nebūt nav mistiskā «fatālā tieksme», bet gan amerikāņu tiesu nemainīgā tendenciozitāte. Lūk, kāpēc pēc stāvokļa līdz 1976. gada 29. martam starp 35 notiesātajiem, kas gaidīja nāves soda izpildīšanu par izvarošanu, bija 26 nēģeri, 1 indiānis un tikai 8 baltie.1'9 Salīdzinošos skaitļos ASV nacionālo mazākumtautību pārstāvju, kas gaidīja savu galu uz elektriskā krēsla vai gāzes kamerā par šo nodarījumu, bija 77,1 procents.

Augstākā soda mēra piespriešana tiesās ir pakļauta vispārējiem sociālās nevienlīdzības likumiem, saskaņā ar

kuriem visnetīrākais darbs, viszemākā darba apmaksa un vissmagākais sods ir Amerikas melno pilsoņu neapstrīdama privilēģija. Par to pārliecinoši liecina amerikāņu statistikas dati (skat. 5. tabulu).

Minētie skait|i liecina, ka 1930.—1970. gados ASV lielākā daļa to, kuriem piespriests naves sods (2266 no 3859), ir Amerikas nēģeri. Salīdzinošos skaitļos tie ir 53,3 procenti. Ja pievērstos vidējiem statistikas rādītājiem par daudz ilgāku laika posmu, kas aptver visu valsts vēsturi no tās neatkarības pasludināšanas līdz mūsu dienām, tad attiecīgais skaitlis izrādītos daudz ievērojamāks. Ta, pēc Nacionālās alianses cīņai pret rasistiskām un politiskam represijām datiem, 75,5 procenti no visiem, kas Savienotajās Valstīs sodīti ar nāves sodu, ir nēģeri.181 Bet neģeru iedzīvotāju īpatsvars valstī nekad nav pārsniedzis 10—12 procentus!

Lielākā daļa no piespriestajiem naves sodiem apskatāmajā laika posmā attiecas uz dienvidu štatiem (skat. 6. tabulu).

Seit nēģeru īpatsvars, kuriem piespriests nāves sods, ir sevišķi augsts. Piemēram, Dienvidkarolinas štatā tas veido 78,4 procentus, Merilendas—80,9 procentus, Džordžijas— 81,4 procentus, Virdžīnijas — 81,5 procentus. Tas viss liecina par to, ka virāk neka gadsimtu pec verdzības atcelšanas rasistiskais antagonisms ASV dienvidos navl zaudējis savu asumu, tas, tāpat kā iepriekš, veido sociālo problēmu numur viens."*2

Ta amerikāņu statistika pati norauj pārsegu tik rūpīgi! maskētai buržuāziskās justīcijas tendenciozitātei. Publiska-j jās deklarācijās plaši reklamētā «tiesību vienlīdzība» parā-das savā īstajā būtība: apsūdzētā ādas krāsa nosaka sprieduma raksturu. Minētie statistikas dati labi zināmi ASV, un tos ignorēt nav iespējams. Lūk, ko šai sakarā raksta pazīstamais amerikāņu kriminologs Ričards Kvin-nijs: «Disproporcija starp nēģeriem, kas sodīti ar nāvi, un nēģeru iedzīvotāju skaitu skaidri parāda justīcijas tieksmi augstako soda mēru piespriest galvenokārt nēģeriem, bet ne baltajiem, kas vainojami līdzīgu noziegumu izdarīšanā. Zemāko sociālo slāņu pārstāvji daudz vairāk riskē nok|ūt uz elektriska krēsla neka tie, kuri atrodas uz sociālās hierarhi-j jas augstākajiem pakāpieniem.»183 Principiālu šķirisku no-ļ vērtējumu šai parādībai devis Amerikas komunistu laik-ļ raksts «Daily World» (1977. gada 28. decembrī): «Nāves sods ir ierocis pret strādnieku šķiru un it sevišķi pret tas nabadzīgāko un visapspiestāko daļu — cilvēkiem ar tumšu adas krasu.»

5. tabula

Ar nāves sodu sodīto skaits ASV 1930.—1970. gadā^180

6. tabula

Ar nāves sodu sodīto skaits ASV dienvidu štatos 1930.—1970. gadā^182

Juristu ietekmē, kā arī cenšoties likvidēt problēmas asumu, amerikāņu justīcija pēdējos gados pakāpeniski atsakās no augstāka soda mera izpildīšanas. Tomēr Amerikas tiesas šodien vēl turpina to piespriest un, tāpat kā agrāk, nāvinie-ku kameras pildās galvenokart ar neģeriem. Pēc neoficiālām ziņām, līdz 1976. gada 29. martam soda izpildīšanu gaidīja 468 Amerikas cietumu gūstekņi, kuriem piespriests nāves sods. Vinu vidū — 247 nēģeri, 12 meksikāņi, 8 indiāņi.184

Augstakais soda mērs k|uvis par «sodu melnajiem». Jo nav gadījuma raksturs tam, ka pašreiz pusi no visiem nāves sodiem pasaulē piespriež rasistiskajā DAR. No 1968. gada līdz 1978. gadam šeit sodīts vairāk nekā 700 cilvēku. Pretorijas režīms ieņem kaunpilno pirmo vietu arī miesas sodu pielietošanā. Sī sankcija, it kā iznirusi no tumšajiem viduslaikiem, Dienvidāfrikas Republikā tagad pārdzīvo savu otro atdzimšanu. Pēc valsts tieslietu ministrijas, policijas un cietumu ziņām, 1974. gada pēc tiesas sprieduma 3314 nēģeri tika sodīti ar pletnēm. Pavisam viņi saņēmuši 16 652 sitienus. Daudzi neizturēja sitienus un nomira.185 Šajos datos nav ietverti tie 34 tūkstoši nepilngadīgo, kuriem piespriests miesas sods. Visjaunakais no sodītajiem bija tikko 9 gadus vecs.186

Nē, buržuāziskā Temīda nemaz nav akla, kad uz apsūdzēto sola nosēdina nēģeri. Lai saskatītu adas krāsu, tā nemaz nekautrējas noņemt no a'cīm tradicionālo apsēju. Ne velti nāves sods, miesas sods un ieslodzījums cietumā ir tumšādaino «privilēģija».

Lielākā daļa no tiem, kas ieslodzīti Amerikas cietumos, lasāms ASV Komunistiskās partijas speciālā publikācijā, «ir melnie, puertorikāņi, meksikāniskās izcelsmes amerikāņi, Amerikas indiāņi un aziātiskās izcelsmes amerikāņi». IS7«Katrs trešais no četriem ieslodzītajiem ir pilsonis ar melnu vai brūnu āclas krāsu,» precizē Džesijs Džek-sons — viens no kustības par cilvēku tiesību ievērošanas Amerikas cietumos līderiem — savā vēstule bijušajam ASV prezidentam Džeimsam Kārteram («Daily World», 1977. gada 28. decembrī). Tāds ir bēdīgais rezultāts pilsoņu diskriminācijai amerikāņu justīcijas darbībā.

Amerikas mļelnādaino pilsoņu likteni pārdzīvo arī simtiem tūkstošu pabērna lomā atstato citu kapitālistiskās pasaules reģionu nacionālo mazākumtautību pārstāvju. Anglijā pašreiz ir ap 1,5 miljoniem neeiropeiskas izcesmes imigrantu no Britānijas nāciju sadraudzības zemēm. Šeit ir arī likumi, kas paredz kriminālatbildību par rasu naida kurināšanu (1965. g.). Tomēr, ka tas ne vienreiz vien novērots buržuāziskas justīcijas praksē, likumdošanas normu esamība nenodrošina to ievērošanu. Jau V. I. Ļeņins uzsvēra, ka darbaļaudis kapitāla zemēs, baudīdami vienādas tiesības pēc likuma, praktiski ar tūkstošiem paņēmienu un viltību tiek atstumti no demokrātisko tiesību un brīvību baudīšanas.188 To apliecina šāds fakts, kas raksturo Anglijas tiesvedības praksi.

Kāds Roberts Rilfs, neofašistiskās organizācijas «Nacionālā fronte» loceklis, uz sava nama fasādes uzrakstīja: «Tiek pārdots tikai ang|u ģimenēm.» Tiesa, pamatojoties uz likumu par rasu attiecībām, pieprasīja nekavējoties likvidēti atklāti rasistisko uzrakstu.

Tomēr mēra sajūtu zaudējušais rasists pat nedomāja] pildīt tiesas kategorisko prasību un par lo nokļuva cietumā, ļ Likās, ka taisnība un likumība uzvarējusi, likuma pārkāpējs sodit's. Tomēr pēc 45 dienām galējais rasists tika atbrīvots. ] Pamats šādam lēmumam nebija tas, ka viņš būtu nosēdējis noteikto laiku vai teicami uzvedies, kas liecinātu par ieslodzītā labošanos. Pilnīgi pretēji, demonstrēdams savu necieņu pret likumu un sabiedrības morāli, Rilfs savu ieslodzījuma laiku izmantoja rasistisko uzskatu aktīvai propagandai. Vēl vairāk — protestēdams viņš pieteica bada streiku. Britu tiesa to atzina par pietiekamu pamatu rasista atbrīvošanai. Rilīs nokļuva jupiteru gaismā. Viņa portreti nenozuda no profašistisko un nacionālistisko preses izdevumu lappusēm, uz viņu vērsās kinokameru objektīvi, viņam tika veltītas televīzijas pārraides. Vienā tada pārraidē Rilfs ; televīzijas skatītājiem parādījās uz savas mājas fona, uz kuras, tāpat kā iepriekš, bija redzams rasistiskais uzraksts. «Tas šeit paliks mūžīgi. Mans nams — mans cietoksnis. Es labāk atgriezīšos cietumā neka novākšu šo uzrakstu,» paziņoja rasists «mocekļa» oreola.

Tomēr Rilfa bailes nokļūt atpakaļ cietumā izrādījās ; veltas. Tiesnesis Sanderlends, kurš atbrīvoja rasistu, pama- ; todams savu lēmumu, paziņoja: «Jā, viņš ir pārkāpis likumu, bet šis likums ir žēlsirdīgs.»

Atļaujiet uzdot jautājumu: kam? Varbūt pusotra miljona neeiropeiskās izcelsmes imigrantiem, kuru tiesības un inte- i reses tas ir aicināts aizstāvēt? Nekā nebija. Tada žēlsirdība pret rasistiem kļūst par Anglijas krāsaino iedzīvotāju diskrimināciju. Tada ir britu justīcijas tā saucamās žēlsirdības būtība.

Visu spēcīgā britu tiesa, kas ir visspēcīga pret pabērna ' lornā atstātajiem, izrādās bezspēcīga pret atklatajiem rasis-ļ tiem. Un vai varas orgānu klaja iecietībā nav cēlonis tam, ka rasu problēma Anglijā kļūst arvien asaka un saspringtāka? Pec Gellapa institūta datiem, 46 procenti angļu uzskata, ka rasu attiecības valstī pastāvīgi pasliktinās.189

Pilsoņu diskriminācija pēc šķiriskajām un nacionālajām pazīmēm ir buržuāziskās justīcijas neatņemama sastāvdaļa. Kapitālistiskajā sabiedrībā nav materiāla pamata, lai realizētu pilsoņu vienlīdzības principu likuma un tiesas priekša.

1966. gadā Apvienoto Nāciju Organizācijā, apspriežot Paktu par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām, Lielbritānijas un Dānijas pārstāvji atklāti paziņoja, ka viņu valstis nevar aizliegt visas diskriminācijas formas.IUU

Tā augstās idejas par vienlīdzību un vienādu tiesvedību visiem, kas ietvertas Vispārējās cilvēka tiesību deklarācijas (1948. g.) 1., 2. un 3. pantā un Starptautiskā pakta par pilsoņu un politiskajām tiesībām (1966. g.) 14. un 26. pantā, ekonomiskās nevienlīdzības apstākļos praktiski izrādās nesasniedzamas.

Mēģinot rast attaisnojumu šim neapstrīdamajam faktam, viens otrs Rietumos cenšas ar sociālas demagoģijas un sofistisku spriedelējumu palīdzību izkropļot un apšaubīt pašas vienlīdzības idejas būtību. Pazīstamais Rietumvāci-jas politiskais darbinieks, kristīgi demokrātiskās partijas līderis H. Kols, piemēram, paziņoja: «Tam, kurš tiecas pec brīvības, jāsamierinās ar sociālo nevienlīdzību.»'yi

Tamlīdzīgi teoretiski spriedelējumi atklāti noliedz vienlīdzības principu. Starp citu, tas vērojams ne tikai teorija, tā katru dienu notiek visās buržuāziskās īstenības sfērās.

UZ APSŪDZĒTO SOLA — CITĀDI DOMĀJOŠIE

«Kairam cilvēkam ir tiesības netraucēti palikt pie savām domām.»

Starptautiskā pakta par pilsoņu un politiska*

j&m tiesībām 19. panta 1. punkts

Amerika svinēja savu 200. gadadienu. Blumingtonā (Ili-noisas štats), tāpat kā citur šajās dienās, valdīja līksmība. Amerikas «tēvu» Džordža Vašingtona un Tomasa Džefer-sona portreti raudzījās no administratīvo ēku fasādēm, pavīdēja uz automobiļu priekšējiem stikliem, tos varēja pazīt uz gājēju krūšu nozīmītēm... Gandrīz vai uz katra ielu krustojuma piedāvāja brošūras un svētku bukletus ar tiem pašiem portretiem un politisko partiju un sabiedrisko organizāciju apsveikuma vēstījumiem. Un katrā vēstījumā — noteikti par amerikāņu pilsoņu tiesībām, ko «tēvi» izcīnījuši cīņā par neatkarību.

Vienā no brošūrām teikts: «Mēs uzskatām par pašsaprotamu patiesību: visi cilvēki radīti vienādi un radītājs viņus apveltījis ar noteiktam neatņemamām tiesībām, kuru skaitā ir tiesības uz dzīvību, uz brīvību un uz tiekšanos pēc laimes; šo tiesību nodrošināšanai cilvēki izveido valdības, kuru taisnīgā vara pamatojas uz pārvaldāmo piekrišanu; gadījumā, ja kāda valsts iekārta pārkāpj šīs tiesības, tad tautai ir tiesības to mainīt vai atcelt un izveidot jaunu kartību, kas pamatotos uz tādiem principiem un organizētu pārvaldi tādās formās, kurām vispilnīgāk jānodrošina tautas drošība un labklājība.» Bet ta taču ir kailnieciska literatūra! Atklāts aicinājums gāzt pastāvošo valsts iekārtu! Kā redzams, tā vai mazliet citādi domāja respektabls džentlmenis, izlasījis šo tekstu. Starp citu, viņš ne tikai domāja, bet ari rīkojas. Jaunai sievietei Bilai Istonai tika ieteikts nekavējoties atstat tirdzniecības centra telpas, kur viņa bez maksas izplatīja šo brošūru. Viņa atteicās izpildīt šo prasību, par ko tika nodota vietējai tiesai. Bez kādas vilcināšanās tiesnesis atzina viņu par vainīgu sabiedriskās kārtības neievērošanā un piesprieda naudas sodu. Tiesnesi ne mazāka mērā nemulsināja tas apstāklis, ka tā saucamā «kaitīgā literatūra» šajā gadījumā bija Amerikas Savienoto Valstu Neatkarības deklarācija!

Nav ko iebilst, Amerikas justīcija modri stāv sabiedriskās kārtibas sardze! Pat slavenas Deklaracijas autors Tomass Džefersons droši vien nevarētu netraucēti izklāstīt savas idejas mūsdienu Amerikā.

«Tagad, 1970. gados, mums jāatzīst, ka mūsu neticība personisko brīvību vērtībai novedusi pie to likvidēšanas represiju ce|ā, kuras radījušas milzīgu politieslodzīto ražu ASV.» Šīs atzīšanās autors nav amerikaņu ierindas jurists. Tā pieder pazīstamajam politiskajam darbiniekam tiesību maģistram Čarlzam Gudelam, bijušajam senatoram un ASV kongresa pārstāvju palātas loceklim. 1973. gadā Ņujorkā iznāca viņa grāmata «Politiskie ieslodzītie ASV», kura radīja lielu troksni amerikāņu galvaspilsēta un kļuva par vienu no gada bestselleriem. Pārsteidza pats nosaukums. Desmitiem gadu amerikāņu mietpilsonim tika apgalvots, ka «brivā sabiedrībā» politiskie tiesas procesi nav un ari nevar būt, ka valstī visi ieslodzītie bez izņēmuma ir kriminālnoziedznieki. Bet, lūk, ievērojams amerikāņu kongresa darbinieks, kurš, starp citu, diezgan tais no politiskam simpātijām pret sociālismu, apgalvo pretējo. Un ne tikai apgalvo, bet arī pierada un pārliecina. Tiesas procesi pret citādi domājošiem ir ASV iekšpolitiskās dzīves neatņemama sastāvdaļa, viņš raksta. Par to liecina visa amerikāņu politisko procesu vēsture un Amerikas realitāte šodien. Lūk, daži fakti, kas kļuvuši par galvenajām robēžzīmēm garajā tiesu represiju virknē pret citādi domājošiem tā saucamaja «brīvās sabiedrības» zemē.

Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas Krievijā un pasaulē pirmās sociālistiskas valsts izveidošanās strauji aktivizēja strādnieku un komunistisko kustību visās attīstītajās kapitaia zemēs, to skaitā arī ASV. Šai kustībai visur sekoja buržuāzisko tiesību aizsardzības orgānu darbības pastiprināšanas, tiesas represiju ievērojama palielināšanās pret citādi domājošiem. Amerikāņu juridiskajā literatūra ir atzīts, ka «federālo varas orgānu represijas dzima bailes no sekmīgās Krievijas revolūcijas».1"2 Sākas laikmets, kas ASV vēsturē pazīstams ar «lielo sarkano baiļu» vai «sarkano medību» nosaukumu. Pa visu zemi pārvēlās lielu politisko procesu vilnis.

Par uzstāšanos pret amerikāņu karaspēka intervenci Murmanskā un Vladivostokā sodīti Abramss, Fraivers, šenks. Par lielu politisku notikumu valsts iekšeja dzīvē, kas satricināja visu Ameriku, kļuva process pret ievērojamo arodbiedrību kustības darbinieku, ASV sociālistiskās partijas vadoni Jūdžinu Debsu. Apsūdzības pamatā bija visā pasaulē pazīstamā runa, ko viņš 1918. gada 16. jūnijā teica sociālistiskās partijas sanāksmes delegātiem Ohaio štatā. Zvērināto tiesa viņa miera aizstāvēšanas runu kvalificēja kā noziedzīgu rīcību, kas sodama pēc 1917. gada likuma par spiegošanu. J. Debss tika atzīts par vainīgu un viņam piesprieda 10 gadus cietumsoda. Tiesā J. Debss paziņoja: «Mani apvaino par to, ka es uzstājos pret karu... Un, ja saskaņā ar amerikāņu likumiem par noziegumu tiek atzīta uzstāšanās pret cilvēku asins izliešanu, esmu gatavs uzvilkt svītraino katordznieka apģērbu.»

šie tiesas lēmumi tik acīm redzami runāja pretī ASV konstitūcijas I labojumam, kas garantē pilsoņiem vārda brīvību, ka Augstākā tiesa, lai attaisnotu savu rīcību, pacentās pat izdomāt juridisku noveli. Tika noformulēta «redzamu un reāli pastavošu draudu» doktrīna. Saskaņā ar to ikviens ASV pilsonis, pastavot zināmiem apstākļiem, var tikt nodots tiesā un sodīts, pat pārkāpjot konstitucionālās cilvēka tiesības, ja viņa rīcība rada «redzamus un reāli pastāvošus draudus» politiskajam režīmam.

Pec amerikāņu datiem, tikai pēc likuma par spiegošanu sodīts ap 2000 pilsoņu.193 Lielākā daļa no viņiem nokļuva aiz cietuma restēm par pretkara kustību, kuru tiesas kvalificēja kā «šķeltniecisku rīcību, kas vājina Savienoto Valstu militārās spējas». ASV Augstākā tiesa šo kustību kvalificēja kā «pretvalstisku darbību».

1927. gadā visu pasauli aplidoja traģiska ziņa par nāves sodu, ko Masačūsetsas štata Augstākā tiesa piesprieda Sako un Vanceti — nelokāmiem cīnītājiem par strādnieku šķiras lielu. Pret viņiem inspirētajā tiesas procesā tika izmantots viss tiesas patvaļas arsenāls: nejēdzīgie un drausmīgie apvainojumi, pierādījumu falsifikācija, šantāža un draudi zvērinātajiem. Lai raksturotu iznestā sprieduma tiesiskumu, pietiek minēt zvērināto piesēdētāju vecākā Riplija vārdus, kurus viņš teicis ilgi pirms procesa beigām: «Jebkurā gadījumā viņi... ir japakar... pat neatkarīgi no tā, vai ir pierādījumi viņu vainai vai nav.»

Antikonuinisma trakošana, policijas terors un tiesas represijas pret politiski citādi domājošiem bija visraksturīgākā divdesmito gadu Savienoto Valstu iekšpolitiskās dzīves iezīme. Līdz ar prezidenta F. D. Rūzvelta nākšanu pie varas 1933. gada parādījās dažas pozitīvas iezīmes dažādās ASV sociālās dzīves sfērās. Iekšpolitikā tas izpaudas vispirms kā zināma valsts mašīnas spiediena samazināšanās pret Amerikas demokrātiem, kā dažu valsts progresīvo sabiedrisko organizāciju darbības legālo līdzekļu arsenāla paplašināšana. Un tāpēc nav nejaušība, ka pirmo reizi Savienoto Valstu vēsturē F. D. Rūzvelts tika ievēlēts par valsts prezidentu trešo un pēc tam ceturto reizi. ASV demokrātijās ienaidnieki viņu līdz šim laikam dēvē par «sarkano prezidentu».

Pēc otrā pasaules kara ASV valsts vadības grožus pārņēma daudz reakcionārākie galēji labējo aprindu pārstāvji. 1947. gada prezidents H. S. Trumens, cenzdamies apturēt komunistiskās ideoloģijas autoritates un ietekmes pieaugumu, ko radīja fašistiskās Vācijas sagrāve un tautas demokrātijas valstu izveidošanās vairākās Eiropas un Āzijas zemēs, izvirzīja «komunisma savaldīšanas» doktrīnu. Tās būtība bija — plašas sociālās demagoģijas saistīšana ar politisko pretinieku represīvu apspiešanu. Tā praktiskais rezultāts bija amerikāņu tiesību aizsardzības iestāžu izvērstais «gājiens pret sarkanajiem» vai vienkārši «raganu medības» (pēc amerikāņu laikrakstu un citu masu informācijās līdzekļu terminoloģijas). Par šis represiju kampaņas juridisko pamalu kjuva prezidenta H. S. Trumena 1947. gada 21. marta pavēle nr. 9835 par valsts kalpotāju lojalitātes pārbaudi, F1B un pārstāvju palātas komisijas darba pastiprināšanu pretamerikāniskās darbības izmeklēšanai. Par būtiskām robežzīmēm amerikāņu pilsoņu buržuāziski demokrātisko tiesību un brīvību apspiešana kļuva ASV kongresa 1950. gadā pieņemtais likums «Par iekšējo drošību» (Makarena-Vuda likums) un ASV Augstākas tiesas par konstitucionālu atzītais likums «Par ārzemnieku reģistrēšanu» (Smita likums).

Plašu sabiedrības rezonansi guva 11 ASV Komunistiskās partijas vadītāju lieta. Viņi tika apsūdzēti par «sazvērestību, kuras nolūks ar varu gāzt Savienoto Valstu valdību». Par lietiskiem pierādījumiem, kuri bija apsūdzības pamatā, tika izmantoti K. Marksa, F. Engelsa un V. I. Ļeņina darbi, kā ari brošūras, kuras bija izdevusi ASV Komunistiska partija un kurās bija izklāstīti marksisma-|eņinisma ekonomiskie un sociāli politiskie pamati. Liecības deva uzpirktie policijas ziņu pienesēji. Ka vēlāk noskaidrojās, par to viņi no FIB saņēmuši 40 dolārus dienā. Kas bija šie liecinieki, uzzinām no procesa stenogrammas, kurā teikts, ka vairāki no viņiem vairākkārt saukti pie atbildības par daudzsievību, homoseksuālismu, laupīšanu un fitiem noziegumiem.194 Tomēr zvērināto tiesa visus apsūdzētos atzina par vainīgiem un desmit no viņiem piesprieda 5 gadu cietuma sodu un 10 tukstošu dolāru naudas sodu. Tikai apsūdzētais Tomsons, pateicoties saviem nopelniem karā, saņēma trīs gadu cielu-ma sodu. 1950. gada 1. augusta apelācijas tiesa sodīto sūdzību noraidīja.

Tā sakās piecdesmitie gadi, kas Savienoto Valstu vēsturē iegājuši kā «antikomunistiskas histērijas» gadi. «Mūsu bailes no komunisma draudiem,» raksta tas pats Č. Gudels, «piespieda mūs nolikt uz antikomunisma altāra dažas amerikāņu politisko brīvību garantijas.»195

Pēc ziņām, kas publicētas amerikāņu presē, no 1948. līdz 1957. gadam 141 ASV pilsonis nodots tiesā tikai savas politiskās pārliecības dēļ, bez pārkāpumā izdarīšanas, kuru pēc amerikaņu likumiem varētu kvalificēt par noziegumu. Kā apgalvo Č. Gudels, 1957. gadu uzskata par pēdējo tiesas represiju gadu pret citādi domājošajiem Amerikas Savienotajās Valstīs. Represiju izbeigšanos saista ar ASV Augstākās tiesas 1957. gadā pieņemto pazīstamo lēmumu par apsūdzības sprieduma anulēšanu 14 Komunistiskās partijas biedriem, kuri agrāk bija sodīti pēc bēdīgi slavenas apsūdzības «par sazvērestību». Tomēr konkrēti fakti liecina, ka arī pēc šī lēmuma tiesas represijas pret citādi domājošiem turpinājās un turpinās līdz pat mūsu dienām.

Tikai 1960. gadā vien piecos ASV dienvidu štatos par piedalīšanos nēģeru tiesību aizstavēšanas kustība nodoti tiesai un sodīti ar ieslodzīšanu cietumā 3600 Amerikas pilsoņi. 5o neapstrīdamo faktu nenoliedz ari Č. Gudels. Tieši sešdesmitie gadi iegājuši vēsturē kā policijas vajāšanas un tiesu represiju laikmets pret miera piekritējiem. Tas jo sevišķi spilgti izpaudās prezidenta L. B. Džonsona administrācijas valdīšanas laikā. Pietiek atceroties 125 000 amerikāņu pilsoņu demonstrāciju pret karu Vjetnamā, kas notika

1967. gada aprīli Ņujorkā, vai 100 000 miera piekritēju pretkara «maršu uz Pentagonu» tā paša gada oktobrī, kad arestēja simtiem šo mierīgo manifestāciju dalībnieku, sabradājot kājām ASV konstitūcijas I labojumu «par tautas tiesībām mierīgi pulcēties un griezties pie valdības ar petīcijām par ļaunprātību likvidēšanu». Ne velti profesors Hovards Zinns šīs tiesības nosauca par «amerikāņu liberālismā retoriku»105.

Toreiz pār visu valsti pārvēlās potitisko procesu vilnis. Demokrātiskajā sabiedrībā lielu satraukumu radīja tā saucamā «Bostonas piecīšu lieta» (B. Spoks, R. Kofins, M. Gudmans, M. Raskins, M. Ferbers), kas tika apsūdzēti «sazvērestībā», kuras noiuks bijis aizkavēt likumdošanas par iesaukšanu karadienestā realizēšanu, par publisku demonstrāciju organizēšanu, par manifestu sastādīšanu un izplatīšanu, kuri aicināja uz cīņu par mieru, un citām līdzīga veida darbībām. Kā pierādījumi šajā lietā figurēja tikai pretkara brošūras un liecības par apsūdzēto publiskajām pretkara lekcijām. Tomēr doktors Bendžamens Spoks un viņa ciņu biedri tika notiesāti. Tikai progresīvās amerikāņu sabiedrības ietekmes un plašas starptautiskas solidaritātes kustības rezultātā augstākstāvošā tiesa bija spiesta atcelt netaisnīgo spriedumu.

Interesanti, ka šī tiesas procesa komentāros, kas publicēti Amerikas juridiskajā literatūrā, ir noradīts: «Sazvērestība amerikāņu krimināltiesībās tiek tulkota tik plaši, ka sods par šādu apsūdzību draud ikvienam valsts pilsonim, kurš kaut kad izteicis savus uzskatus par kara jautājumiem vai ari piedalījies kaut kādas grupveida vai masveida pretkara protesta akcijās.»19'

Raksturīgs ir Bordmana process, kas uzskatāmi demonstrē amerikāņu justīcijas izrēķināšanās metodes ar valdības militāristiska kursa pretiniekiem (H)69. gada). Sai lietā apsūdzēto apvainoja iesaukuma kartītes iznīcināšanā, kas tanī laikā bija plaši izplatīta parādība tās amerikāņu jaunatnes vidu, kas nosodīja karu pret Vjetnamas tautu. Procesa laikā tiesnesis Fords visādi centās izvairīties no apsūdzētā rīcības motivu izskatīšanas. «Daži nojums droši vien uzskata, ka Vjetnamas karš ir amorāls, nelikumigs un runā pretī Savienoto Valstu konstitūcijai,» viņš teicis zvērinātajiem piesēdētājiem, «jums sava pārliecība jaatstāj aiz zvērināto istabas sliekšņa. Vienīgais jautājums, kas jums jāizlemj, ir jautajums par to, vai apsūdzētais viņam inkriminēto lietu izdarījis apzināti. Ja jūs |ausiet personiskajai ticībai vai politiskajai pārliecībai ietekmēt jūsu lēmumu, jūs pārkāpsiet žūrijas zvērestu.» Rezultātā Bordmanu atzina par vainīgu un sodīja ar brīvības atņemšanu uz trim gadiem. Tā ASV soda par uzstāšanos pret «amorālo», «nelikumīgo» un «pretkonstitucionālo» valdības politiku.

Sie un neskaitāmi citi līdzīga rakstura fakti vēlreiz apstiprina F. Fngelsa neapstrīdamo secinājumu, ka «zvērināto tiesa pēc savas būtības ir politisks, nevis juridisks iestādījums».198

Septiņdesmitos gadus amerikāņu juridiskajā literatūrā dēve par «represiju dekādi». Bijušais ASV viceprezidents Spiro Agnjū valdības politiku pret citādi domājošiem raksturoja šādi: «Mums viņi jāizmet no mūsu sabiedrības ar tikpat mazu nožēlu, ar kādu no kurvja izmetam sapuvušus ābolus.»199 Jāsaka, ka gan republikāņu valdība, gan demokrātu valdība diezgan konsekventi pieturas pie šī kursa.

Tomēr metodēs, ar kādām tiesa izrēķinās ar citādi domājošiem, pēdējā desmitgadē labi saskatāmas dažas jaunas iezīmes. Atklātu makartismu apstākļos, kad palielinās Amerikas darbaļaužu politiskais apzinīgums un aktivizējas cīņa par pilsoņu tiesībām, nav iespējams pielietot. Šodien laista darbā oficiālā doktrīna, saskaņā ar kuru ASV krimināltiesības nav paredzēti politiskie noziegumi. Tāpēc, lai izrēķinātos ar citādi domājošiem, amerikāņu justīcija plaši izmanto nozieguma vispārkriminālo sastāvu. Cīnītāji par pilsoņtiesībām mūsdienu Amerikā parasti tiek saukti pie tiesas ne jāti par pretvalstisku darbību, bet gan pēc izdomātas apsūdzības laupīšanā, dedzināšana, izvarošana, nogalināšanā.

Amerikāņu žurnāls «Saturday Review» (1970. gada 21. novembri) atzinis, ka «aizbildinoties ar ciņu pret noziedzību, tiek organizēts uzbrukums nevis laupītājiem, slepkavām un izvarotājiem, bet gan nacionālo mazākumtautību pārstāvjiem, politiskajiem pretiniekiem un neaizsargātiem cilvēkiem. Mērķis ir tie, kas citādi domā par sociālam un kultūras lietam, nevis noziedznieki.»

Un, lūk, pazīstamā amerikāņu profesora Ričarda Kvinnija domas, kuras viņš izteicis savā grāmata «Kriminoloģija» (Bostona, Toronto, 1975): «Politiskā justīcija tiek maskēta ar krimināltiesu. Tiesas sēžu zāli var izmantot to politisko pretinieku likvidēšanai, kuri rada draudus režīmam.»

1976. gadā Vašingtonā publicēts speciāls ziņojums ar nosaukumu: «Politieslodzītie». Tā pamatā ir muļķīgi izdomājumi par sociālistisko zemju tiesu darbību. Un, lūk, pat šajā dokumentā, kura mērķis nebūt nav diskreditēt buržuāzisko justīciju, atzīmēts: «Politieslodzīto skaitu ASV nav iespējams noteikt. Oficiāli cilvēki tiek ieslodzīti cietuma nevis par politisko pārliecību vai etņisko piederību, taču vairākās lietās ir grūti novērst aizdomas, ka viņi ieslodzīti drīzāk par politisko darbību, nevis par noziegumiem.»

Visplašākā psiholoģiskā kara laikā, kuru Baltais nams iecerēja ar liekulīgu devīzi «Cilvēka tiesību aizstāvēšana», viens no ietekmīgākajiem amerikāņu laikrakstiem «Washington Post» (1977. gada 8. jūnijā) rakstīja: «Ja prezidents Kārters nopietni ir par politieslodzīto atbrīvošanu, tad viņam nevajadzētu vērsties pie Āfrikas, Latīņamerikas vai Padomju Savienības. Lai viņš pievēršas Ziemgļkarolīnai un neticamajai «Vilmingtonas desmitnieka» lietai.»

Šis process tiešām ir viens no lielākajiem un visraksturīgākajiem politiskajiem procesiem visas amerikāņu justīcijas vēsturē. Tajā kā fokusā koncentrējas raksturīgākas iezīmes, metodes un paņēmieni, ar kādiem ASV tiesa izrēķinās ar citādi domājošiem.

... 1971. gada ziemā Ziemeļkarolinas štata Vilmingtonas pilsētu amerikāņu avīzes salīdzināja ar vulkānā krāteri. Ne dienu, ne nakti neapklusa šāvienu troksnis. Apbruņotas balto noda|as izdarīja uzbrukumus nēģeru kvartāliem, izrēķinājās ar melnādainajiem demonstrantiem, kuri protestēja pret rasu diskrimināciju. Rasistu ālēšanos bija izraisījusi nēģeru un balto skolēnu kopējas apmācības ieviešana. Cenzdamies novērst asinsizliešanu, baznīcu vadītāji nosūtīja uz Vilmingtonu garīdznieku Bendžamenu Ceivisu. Jaunais, enerģiskais nēģeris ar sparu ķērās pie darba. Viņa kaismīgās runas, aizstāvot sociālo taisnīgumu un pilsoņu tiesības, tūliņ pievērsa visu pilsētas godīgo cilvēku uzmanību. Bet ne tikai.

Bendžamens Ceiviss jau sen bija k|uvis par amerikāņu justīcijas neatslābstošās uzmanības objektu. Pec oficiāliem datiem, kopš 1969. gada viņam bija izvirzītas 78 dažādas apsūdzības — sākot ar ielu satiksmes noteikumu pārkāpšanu un beidzot ar piedalīšanos slepkavībā. Nevienu no šim apsūdzībām neizdevās pierādīt. Vīrišķīgā cilvēka tiesību aizstavja balss, aizstāvot grutdieņus un apspiestos, skanēja tāpat kā agrāk. Piespiest Ceivisu apklust varēja,' tikai ieslogot viņu aiz cietuma restem.

Ar smieklīgu apsūdzību pārtikas preču veikala aizdedzināšanā Bendžamenu Ceivisu atkal sauca pie kriminālatbildības. Kopā ar viņu uz apsūdzēto sola atradas astoņi jauni nēģeri: Mervins Patriks, Konijs Tindels, Villijs Erls Verins, Džerijs Džekobss, Redžinalds Epss, Džeimss Makojs, Džons Raits, Veins Mors un viņu līdzjutēju baltā Enna Separda-Ternere. Tagad viņi visā pasaulē pazīstami kā «Vilmingtonas desmitnieks».

1972. gadā notika tiesas izmeklēšana. Visi apsūdzētie tika atzīti par vainīgiem un sodīti ar ilgstošu cietumsodu. Trim apsūdzētajiem piespriesta brīvības atņemšana uz 31 gadu, pieciem — uz 29 gadiem, baltajai sievietei — uz 10 gadiem. «Vilmingtonas desmitnieka» līderis Bendžamens Ceiviss notiesāts ar ieslodzījumu cietumā uz 34 gadiem. 1976. gadā pēc «desmitnieka» ilga klejojuma pa dažādām tiesu instancēm ASV Augstākā tiesa spriedumu atstāja spēkā. -

Procesā bija trīs galvenie apsūdzības liecinieki — divi noziedznieki un pusaudzis.

Ilgus gadus pavadījis ieslodzījumā par smaga nozieguma izdarīšanu, Alens Rejs Hollš liecināja, ka redzejis apsūdzētos ugunsgrēka vietā.

Par tīšu slepkavību apsūdzētais Džeroms Mitčels paziņoja, ka viņš dzirdējis, kā apsūdzētie norunājuši aizdedzināt veikalu.

Trispadsmitgadīgais Ēriks Džunioss paziņoja tiesai, ka viņam jau ilgi pirms notikuma bijis zināms par dedzināšanas plānu.

Šīs liecības tiesa uzskatīja par pietiekamām, lai nolemtu apsūdzētos kopumā uz 282 gadiem ieslodzījuma cietumā, ļ

Tomēr neilgi pēc procesa visi trīs liecinieki kategoriski atteicās no savām liecībām.

Liecinieks A. R. Holls paziņoja, ka viņš ar viltu pierunāts sniegt nepatiesu liecību. Atornejs Džejs Strauds, kurš ļ vadīja minēto lietu, viņam paziņoja, ka Ceiviss it ka draudējis Holla ģimenei. «Es sadusmojos un teicu, ka, ja man iedotu pistoli, es viņu nogalinātu,» turpina A. R. Holls. Atornejs atbildējis, ka «vislabak var atriebties ar likuma palīdzību». Bez tam Strauds apsolījis lieciniekam panakt viņa lietas otrreizēju izskatīšanu. Un savu solījumu tiešam arī izpildījis: apsūdzības formulējums tika mainīts tādā veida, ka kļuva iespējama Holla pirmstermiņa atbrīvošana.

Liecinieks D. Mitčels zem zvēresta liecināja, ka tiesā melojis pēc atorneja instrukcijas. Arī viņu «likumības sargs» netika aizmirsis. Mitčelam sākumā izvirzītā apsūdzība par tīšu slepkavibu tika pārkvalificēta par slepkavību ar vainu mīkstinošiem apstākļiem. Vēlāk viņu vispār atbrīvoja pret galvojumu.

Nepilngadīgais liecinieks E. Džunioss atzinās, ka devis viltus liecību, iekārdināts no atorneja D. Strauda soiijuma uzdāvināt ve'osipedu un iekārtot darba. Un ari šoreiz izrādījās, ka Strauds tur vārdu: kaut arī lietots, pie tam vel «mini», bet velosipēds tika uzdāvināts. Un darba E. Džunioss tika iekārtots, pie tam visumā ienesīgā — benzīna stacijā. Starp citu, vēlāk viņš nokļuva cietumā par zādzību ar ielaušanos.

Bez tam Vilmingtonas nēģeru baltais mācītājs Judžins Templtons publiski paziņoja, ka aizdedzinašanas momentā bendžamens Ceiviss un četri pārējie sodītie bijuši pie viņa ciemos. Šo paziņojumu apliecināja ari Templtona dzīvesbiedre un Patricija Rodsa, kas todien viesojusies viņu mājā. Savu ilgstošo klusēšanu viņi izskaidroja ar bailēm 110 rasistu uzbrukumiem.

Tada veidā radās neapstrīdams juridisks pamats lietas atjaunošanai. Tanī laikā progresīvo spēku cīņa par. acīm redzami netaisnīga un tendencioza sprieduma pārskatīšanu

jau bija tālu pārgājusi nacionālās robežas. To ignorēt nebija iespējams. 1977. gada februārī ASV tieslietu ministrs H. Bells izdeva rīkojumu par atkārtotu izmeklēšanu. Pēc šis izmeklēšanas rezultātiem 1977. gada maijā Bergo pilsētas apgabaltiesā notika lietas izskatīšana pēc jaunatklātajiem materialiem.

Tiesas sēde pārvērtās par kārtējo farsu. Tiesnesis Džordžs Fauntins nepievērsa vajadzīgo uzmanību faktam, ka trīs galvenie apsūdzības liecinieki atteikušies no viņu agrāk dotajām viltus liecībām. Vai ne tāpēc, ka šī fakta izmeklēšana varētu uz apsūdzēto sola nosēdināt kādu no augstu stāvošiem ierēdņiem par acīm redzamu pierādījumu viltošanu un falsificēšanu? Un vai ne tāpēc tiesa atteicās apmierināt aizstāvības prasību organizēt jaunu tiesas procesu, atsaukdamās uz to, ka 1972. gadā Vilmingtonā it kā neesot pieļauti nekādi pārkāpumi? Kaut arī amerikāņu presē figurēja «divi tūkstoši tiesas kļudu, kas toreiz tika alklati sabiedrībai»500.

Tomēr 1978. gada janvārī Ziemeļkarolinas štata Augstākā tiesa ari neatrada juridisku pamatojumu lietas pārskatīšanai. Visi ceļi netaisnīgā sprieduma pārsūdzēšanai bija izsmelti. (Pēc amerikāņu likumdošanas ASV federālajai justīcijai nav tiesības uzņemties vadīt lietas, kas attiecas uz štata jurisdikciju.)

Tomēr cīņa par «Vilmingtorļas desmitnieka» locekļu atbrīvošanu turpinājās. Sabiedriskās domas ietekmē Ziemeļ-karolīnas štata gubernators Džeims Hants pieņēma lēmumu par soda mēra samazināšanu uz pusi.201 Tomēr arī palikusī puse sastādīja 141 gadu cietumsoda! Saprotams, ka tas nebija un ari nevarēja būt kardināls jautājuma atrisinājums. Amerikas un pasaules sabiedrība prasīja nekavējoties atbrīvot un pilnīgi reabilitēt Bendžamenu Čeivisu un viņa biedrus. Daudzās valstīs tika izveidotas komitejas «Vilmin-gtonas desmitnieka» atbrīvošanai. Par amerikāņu justīcijas rupju cilvēka tiesību pārkāpumu šo lietu nosauca Vispasaules Miera Padomes žurnāls «Jaunās perspektīvas» (1978. gada 2. numurā). Tā cīņa par «Vilmingtonas desmitnieka» atbrīvošanu ieguva starptautisku raksturu. Tikai pateicoties tam, B. Čeivisu izdevās atbrīvot no cietuma. Šodien viņš ir brīvība. Tomēr tūkstošiem citu traģēdiju turpinās.

Daudz mazāk pazīstama ir «Šarlotes trijnieka» lieta. Tomēr tiesas procesa gaita ir pārsteidzoši līdzīga. Kā redzams, amerikāņu justīcija ne sevišķi apgrūtina sevi ar dažādu paņēmienu meklēšanu, lai apspiestu citādi domājo-

šos tiesas ceļā. Gan šajā, gan citos gadījumos — apsūdzība dedzināšanā, viltus liecības, piespiestu liecību došana, ilgstošs ieslodzījums cietumā. Un atkal-—Ziemeļkarolīna.

Reiz naktī nelielas pilsētiņas Šarlotes nomalē uzliesmoja hipodroma ēka. Šī vieta jau ilgi pirms tam bija ieguvusi nelabu slavu ar to, ka tur nelaida neģerus. Dabiski, ka pēdējais apstāklis bija vietejo cīnītāju par pilsoņtiesībām kritikas objekts. Ugunsgrēks rasistiem izrādījās tikai par iemeslu, lai izrēķinātos ar viņiem. Izvirzīja apsūdzību dedzināšana. Pie kriminālatbildības tika saukti trīs.

Džeimss Grants, filozofijas doktors, ķīmiķis. Pazīstams ar savu uzstāšanos mītiņos, aizstāvot cilvēka tiesības. Vairākkārt bijis Šarlotes nēģeru maršu un manifestāciju iniciators un faktiskais organizētājs.

Tomass Redijs, mākslinieks, muzikants. Protesta kustības idejiskais iedvesmotājs. Viņa politiskās dziesmas un dzeju vēl līdz šai dienai skandē Šarlotes pilsētas nēģeru iedzīvotāji.

Čārlzs Pārķers, viņu jaunais domubiedrs, nesen beidzis skolu.

1972. gada jūnijā notika tiesas process. Zvērināto vidū izrādījās 11 baltie un viena pavecāka nēģeriete.

Apsūdzības liecinieku lomās uzstājās divi — Volters Va-šingtons un Teodors Huds, abi pazīstami noziedznieki recidīvisti ar ilggadēju kriminalstāžu. Viens no viņiem, V. Vašingtons, savā laikā bez tam vēl bija atzīts par garā atpalikušu. Ieradušies tiesas zalē tieši no cietuma kameram, viņi apliecināja, ka paši savām acīm redzējuši, kā apsūdzētie aizdedzinājuši zirgu stalli. Zvērināto tiesa to atzina par pietiekamu, lai pasludinātu verdiktu. D. Grantam, T. Redi-jam un č. Pārķeram attiecīgi tika piespriests 25, 20 un 10 gadu ieslodzījums cietumā.

Pēc kāda laika atklājas, ka par smagiem noziegumiem cietumā nok|uvušie «liecinieki» V. Vašingtons un T. Huds negaidot pirms termiņa atbrīvoti un atstājuši valsti. Vēlāk atklājās vēl interesantāki fakti.

Izrādījās, ka tūliņ pēc procesa V. Vašingtonam un T. Hu-dam samaksāti četri tūkstoši dolāru. Presē nosaukts arī amatpersonas vārds, ar kuras sankciju izsniegtas minētās summas. Tas ir toreizejais ASV tieslietu ministra palīgs Roberts Mardians, pēc kura rīkojuma viņiem izsniegtas arī bi|etcs uz lidmašīnu līdz Meksikai.

Šis skandalozais notikums tomēr nepamudināja amerikāņu tiesvedību rneklet patiesos, nevis šķietamos likumpārkāpējus. Un tas nav nekāds brīnums, jo pēdas veda nevis kaut

kur, bet gan uz ASV tieslietu ministriju. Taču tāpat atmest ar roku šai lietai amerikāņu justīcija nevarēja, kaut ari tās reakcija bija vāja. 1976. gadā notiesātos atbrīvoja pret drošības naudu līdz apelācijas tiesas lēmumam. 1977. gada novembrī šāds lēmums tika pieņemts. ASV 4. apgabala apelācijas tiesa pirmo spriedumu atzina par pareizu un lietas pārskatīšanu atteica. Augstākā apelacijas instance arī nepieņēma lietu pārskatīšanai. Izsmēluši procesuālās iespējas panākt taisnību tiesā, apsūdzētie nosūtīja vēstuli štata gubernatoram Dž. Hantam. «Mēs neesam noziedznieki,» viņi rakstīja, «bet gan pretinieki štatā pastavo-šai kārtībai, kas nēģeru iedzīvotājiem laupa pilsoņu un politiskās tiesības. Mēs cīnāmies pret rasismu, uzstājamies pret sociālo netaisnību, prasām melnādainiem amerikāņiem piešķirt tiesības nevis vārdos, bet gan darbos. Ta ir mūsu vienīga vaina.»

Atbildes nebija. Spriedumu neatcēla. Pret drošības naudu atbrīvotos jebkuru brīdi varēja atkal ieslodzīt cietuma kamerā.

Kā kauna traips amerikāņu tiesvedības vēsturē uz visiem laikiem iegājusi pazīstamās nēģeru dzejnieces Asatas Sakuras lieta. 1973. gada 2. maija Ņūbransvikas pilsētā (Ņudžersijas štats) policija apšaudīja automobili, kurā atradās A. Sakūra un viņas biedri. Smagi ievainoto jauno sievieti tūliņ arestēja un nogādāja cietuma. Aresta formālais cēlonis bija aizdomas, ka izdarīti vairāki smagi noziegumi, sakot ar bruņotu bankas aplaupīšanu līdz slepkavībai kadā Ņujorkas klubā. Tomēr patiesais ša varmācības akta cēlonis bija pavisam cits. «Mani arestēja par politisko pārliecību,» paziņoja A. Sakūra. «Es nedomāju slēpt, ka savu dzīvi veltīju cīņai par nēģeru patiesu atbrīvošanu, cīņai pret netaisnību un pazemojumiem, kuru deļ vēl šodien cieš Amerikas neģeru iedzīvotāji.»

Trīs reizes—1973., 1975. un 1976. gadā — viņu nodeva tiesai, un visas trīs reizes pierādījumu trukuma deļ tiesa bija spiesta iznest attaisnojošu spriedumu.

Tomēr pat tik neapstrīdami atzītais vainas trūkums neatvēra cietuma vieninieku kameras dzelzs durvis A. Sakuras priekšā. Četrus gadus sievieti nepamatoti turēja ieslodzījumā. Amerikāņu justīcija neatkāpās no saviem centieniem izolēt A. Sakuru no Amerikas melnādaino pilsoņu progresīvās kustības par cilvēka tiesībām. 1977. gada sakumā viņai izvirzīja jaunu apsūdzību — patruļas policista nogalināšana. Šoreiz tiesas inscenejumu gatavoja ar lielu rūpību. Vispirms tika gādāts, lai zvērināto piesēdētāju

žūrijas sastāvā nebūtu neviena nēģera. Gandrīz mēnesi tiesnesis T. Eplbijs un apsūdzības pārstāvji «filtrēja» katru no 408 zvērinātajiem un panāca savu — uz zvērināto sola bija tikai baltie.

Galvenais apsūdzības liecinieks procesā bija viens no policistiem, kurš liecināja, ka A. Sakūra aresta laikā uz viņu šāvusi. Taču objektīvie fakti liecināja par ko citu: policists pats šāva uz neapbruņotu sievieti, pie tam tanī brīdī, kad viņa, paklausot policista prasībai, ar paceltām rokām izkapa no mašīnas. To apstiprināja tiesu medicīniskā ekspertīze, kas izmeklēja viņas ievainojuma raksturu. Bet tiesa ignorēja eksperta slēdzienu. A. Sakuras advokāti iesniedza rakstiskus ziņojumus par faktiem, ka izdarīts spiediens uz zvērinātajiem piesedētajiein un pat draudēts gadījuma, ja tie mēģinātu atzīt viņu par nevainīgu. Bet tiesnesis neatrada laiku, lai pārbaudītu šos iesniegumus un noraidīja tos bez liekam ceremonijām.

Rezultātā zvērinātie piesēdētāji bez šaubīšanās iznesa apsūdzošu spriedumu, tiesnesis T. Eplbijs tūliņ noteica soda meru — mūža ieslodzījums. Tie, kas atradās zālē, ar sašutumu uzņēma acīm redzami nepamatoto lēmumu. «Ta ir rasistiska tiesa!», «Linča tiesa!», «Kauns!» — atskanēja klātesošo balsis. Tomēr tiesnesis nemaz neapmulsa. Pēc viņa pavēles policisti uzbruka «kūdītājiem» un izgrūda tos no tiesas sēžu zāles.

Cietsirdīgais spriedums nesalauza vīrišķīgo cinītaju par cilvēka tiesībām. Visa pasaule sadzirdēja Asatas Sakuras kaismīgo amerikāņu justīcijas atmaskojumu: «Tiesneša runā daudz vardu bija veltīti amerikāņu tiesvedībai, taisnīgumam, tam, ka amerikāņu tiesā likuma priekša visi ir vienlīdzīgi. Bija laiks, kad es gribēju ticēt, ka šajā zeme valda taisnība. Tomēr dzīve sagrāva manu ticību. Gaidīdama tiesu, es aizstāvēju kandidata grādu «amerikāņu taisnīgajā tiesvedībā», pareizāk sakot, par tās trūkumu ASV. Tāpēc es jautāju jums, zvērināto kungi: vai šeit, Amerikā, ir vienlīdzība likuma priekšā? Miljoniem cilvēku, kuriem kopš dzimšanas nolemts mkt nabadzībā, dzīvot kā klaidoņiem un strādāt kā vēršiem — kur ir viņu taisnīgums? Kas tas par taisnīgumu, ja nabadzīgo par vismazāko nodarījumu stiepj uz cietumu, bet bagāto atlaiž brīvībā? Kad lieciniekus aizņemas, nopērk un uzpērk? Kad pašas liecības tiek izdomātas un falsificētas? Kad cilvēkus soda nevis par noziedzīgu darbību, bet gan par politisko pārliecību? Visas Amerikas pastāvēšanas laikā cietumos sēdināti cilvēki par viņu politisko pārliecību, apsūdzot kriminālnoziegumos, lai attaisnotu ieslodzīšanu.»202 Tādu pašu likteni piedzīvoja ari pati Asata Šakura.203

Tajā paša Ņūdžersijas štatā to piedzīvojis vēl cits ievērojams kustības par nēģeru pilsoņu tiesībām pārstāvis — strādnieks Džordžs Merits. Viņa vārds Amerikā plaši pazīstams. Vairāk nekā desmit gadus tas nepazūd no amerikāņu laikrakstu slejām.

1967. gada vasara iegājusi Savienoto Valstu vēsturē kā «Amerikas karstā vasara». Varenas protesta demonstrācijas pret nēģeru, indiāņu, puertorikāņu nacionālo un rasu diskrimināciju pārvēlās pār visu zemi. Gumijas steki un ugunsdzēsēju šļūtenes, bumbas ar asaru gāzēm un šaujamie ieroči — luk, ar ko oficiālā Vašingtona atbildēja uz Amerikas pilsoņu taisnīgajām prasībām. Tikai Ņūarkā (Ņūdžersijas štats) aizgāja bojā 20 cilvēku, vel lielāks skaits tika ievainoti.

Policija it sevišķi plosījās piepilsētas apdzīvotajā vietā Plcinfīldā. Šeit rasisti policistu apģērbā izvērsa neredzētu iedzīvotāju vajāšanu nēģeru kvartalos. Arestus pavadīja ņirgāšanās, piekaušana un dažreiz pat slepkavības. Viens no policistiem, kāds Glisons, bez iemesla šāva uz nēģeru skolnieku Bobiju Lī Viljamsu. Satrauktie garāmgājēji centās glābt neaizsargāto pusaudzi. Tas tomēr nepalīdzēja. Atskanēja otrs šāviens, pēc tam trešais... Zēna ķermenis nokrita uz asfalta. Un tad cilvēki, kas bija klāt šajās zvēriskajās cilvēka medībās, neizturēja: izraisījas sadursme, kurā Glisons tika ievainots. Pēc neilga laika viņš slimnīcā nomira.

Uz aizdomu pamata par policista nogalināšanu arestēja 12 cilvēkus. Viņu vidu bija arī jau sen policijas vajātais Džordžs Merits.

1968. gada septembrī notika tiesas process. Neraugoties uz to, ka uz apsūdzēto sola bija tikai neģeri, žūrijas sastāvā starp 12 zvērinātajiem bija viens melnās rases pārstāvis. Process skaidri paradīja apsūdzības nestabilitāti un nepamatotību. Par vienīgo apsūdzības liecinieku izrādījās cilvēks, kas cieš no narkomānijas, pie tam praktiski neredzīgs. Pēc eksperta slēdziena viņa redze sastada 20/200 vienību, kas pēc ASV pieņemtas indeksācijas nozīmē gandrīz pilnīgu aklumu. Viņš tomēr «pazina» Dž. Meritu kā personu, kas piedalījusies, garāmgājējiem izrēķinoties ar policistu.

Pilnīgs pamatotu apsūdzības pierādījumu trūkums tomēr nesamulsināja tiesu: Dž. Meritu atzina par vainīgu un piesprieda viņam mūža ieslodzījumu cietumā.

1971. gada junijā Ņūdžersijas štata Augstākā tiesa, apelaeijas kārtība izskatot lietu, raksturoja liecinieku, kurš bija pazinis Dž. Meritu kā «neuzticamu», bet viņa liecības kā «nepārliecinošas un apšaubāmas».204 Neraugoties uz to, apelaeijas tiesa atteicās partraukt lietu un nolēma to nodot atkārtotai izskatīšanai pirmās instances tiesai.

Lietas otrajā izskatīšana 1974. gada februārī atkal no

12 zvērinātajiem 11 bija baltie. Un atkal tas pats, pēc štata Augstākās tiesas formulējuma «neuzticamais» liecinieks pazina Dž. Meritu. Kaut kadi citi pierādījumi netika iesniegti. Dž. Merits pēc tiesas lēmuma palika aiz restēm.

1976. gada oktobrī lietu atkārtoti nosūtīja apelācijas tiesai. Tas pieņemtajā lēmumā bija minēts, ka pirmās instances tiesa pieļāvusi virkni darbību, kas «atņēmušas Dž. Meritam tiesības uz taisnīgu tiesu». Tomēr lietu neizbeidza. Noteica tās trešo izskatīšanu zvērināto tiesa.

1977. gada septembrī notika jauns tiesas process. Šoreiz starp žūrijas locek|iem nebija neviena nēģera. Kā pierādījumi figurēja iepriekšējos procesos doto liecinieku liecību protokoli. Dž. Meritu atkal atzina par vainīgu un sodīja ar mūža ieslodzījumu.

Tada ir desmit gadus ilgā tiesu represiju epopeja pret cilvēku, kura vienīgā «vaina» ir tā, ka viņš piedalas cīņā par savas tautas pilsoņu tiesībām.

Amerikāņu justīcijas annālēs tādi procesi jau sen vairs nav retums. Tie kļuvuši par ordināru parādību. Lai kaut vai īsumā iepazīstinātu ar šiem procesiem, būtu nepieciešami tūkstošiem sējumi krimināllietu. Tajos ir visā pasaulē pazīstami vārdi: Džons Hariss, Donalds Smits, Delberts Tibss, Ronijs Longs, Rubins Kārters, Pols Skaihorss, Ričards Mohouks, Leonards Peltjers, Reps Brauns, Devids Raiss, Herijs Tailers, Eva Kutaša, Rejs Iglins, Rasels Minss, Džons Litls, Deniss Benkss, Fils Šinniks, Luiss Talamantess, Bigs Bleks, Vilberts Lī, Oskars Kolazo, Lolita Lebrona, Andreo Figeroa Kordero, Rafaels Kansels Miran-da, Irvings Floress, Filips Berigens...

Bet cik daudz nezināmu politisko gūstekņu smok Amerikas cietumos! Bendžamens Čeiviss par viņiem teica: «Amerikas cietumos ir daudz politieslodzīto. Bet mūsu tiesas sistēmas īpatnības ir tadas, ka to skaitu ir grūti izdibināt. Šiem cilvēkiem parasti ir uzspiests kriminālnoziedznieka zīmogs. Es pazīstu daudzus cīnītājus par pilsoņu tiesībām, kurus, tāpat kā mūs, iemeta cietumā, apsūdzot noziegumos, ko viņi nav izdarījuši.»205

Džordžs Merits kaclā no savām intervijām paziņoja: «Apmēram 10 procenti no man personiski pazīstamajiem gūstekņiem būtībā bija politieslodzītie.»206

To saka cilvēki, kas uz savas ādas izbaudījuši, ko musdienu Amerikā nozīmē pacelt balsi, aizstavot apspiestās tautas tiesības. Bet tamlīdzīgas balsis šodien atskan arvien skaļak un ne tikai no cietuma sienām.

«Ja jūs iegriezīsities jebkurā nabadzīgajā kvartālā šai zemē un pajautāsiet, vai Amerikas Savienotajās Valstīs ir politieslodzītie, cilvēki jums vienmēr atbildēs apstiprinoši,» paziņoja ietekmīgs Amerikas kongresmenis Parels Mičels intervijā avīzei «Guardian» (1978. gada 26. jūlijā).

«Mūsu cietumos atrodas simtiem un varbūt pat tūkstošiem cilvēku, kurus es nosauktu par politieslodzītajiem. Pirms desmit gadiem es pats tiku saukts pie tiesas Atlantā par protesta kustības organizēšanu.» Par «gada citātu» šo izteicienu nosauca amerikāņu laikraksts «New York Times» (1978. gada 12. jūlijā). Tas pieder tagad jau bijušajam ASV pastāvīgajam pārstāvim ANO Endrjū Jangam. Pirmo reizi Amerikas pēckara vēsturē tamlīdzīga atzīšanas naca no augstākā diplomātiskā ranga amatpersonas, kas bija pilnvarota izklāstīt ministru kabineta oficiālo pozīciju. Bijušā prezidenta Dž. Kārtera administrācija izteica nepiekrišanu šim sava pārstāvja paziņojumam. Taču tā nevareja to noraidīt pēc būtības.

Varenā protesta kustība pret tiesas izrēķināšanos ar citādi domājošiem Amerikas Savienotajās Valstis aug un pastiprinās. Ta k|uvusi par reālu spēku. Desmitiem mītiņu un manifestāciju ar prasībām nekavējoties atbrīvot politieslodzītos ASV izplatījās pa visu zemi. 1973. gadā izveidojās Nacionālā alianse pret rasistiskām un politiskām represijām, kurā apvienojušies plaši Amerikas sabiedriskie slāņi neatkarīgi no ādas krāsas un politiskās pārliecības. Atkla-tajā vēstule šās organizācijas locekļiem, ko parakstījuši desmitiem politieslodzīto^207, teikts: «Vienīgais iemesls, kādēļ mēs vēl šodien esam dzīvi, ir desmitiem tūkstošu brāļu un māsu kolektīvā griba un enerģija, kas apvienotas varenā aizstāvības kustībā.» («Daily World», 1977. gada 6. septembri.)

Par politieslodzīto atbrīvošanu aktīvi cīnās ASV Komunistiskā partija. Vēstulē, kp amerikāņu komunistu preses orgāna «Daily World» (1977. gada 3. septembrī) redakcijai atsūtījis Andreo Figerou Kordero, kurš kopš 1954. gada smok cietumā, teikts: «Piecīšu^21’8 un personiski savā vārdā apsveicu cīnītājus par mūsu atbrīvošanu... Es esmu ļoti pateicīgs baltajiem, nēģeriem, indiāņiem, kuri prasa brīvību visiem politieslodzītajiem Amerikas cietumos.»

Plašu mērogu ieguvusi kustība par politieslodzīto atbrīvošanu Anglijā. Šeit izveidota un aktīvi darbojas Nacionālā padome pilsoņu brīvību aizstavēšanai. Demokrātiskās sabiedrības vispārīgs atbalsts deva iespeju šai organizācijai izveidot valstī 450 vietējās nodaļas. It sevišķi tiesu politisko represiju problēmas saasinājās sakarā ar notikumiem Ol-sterā. 1973. gadā tika pieņemts ārkārtējais likums «Par Ziemeļīriju»20 , kas galīgi norāva britu justīcijai respektablo likumības un pilsoņu tiesību aizstāves masku. Jaunais likums vispirms pasludināja būtiskus jurisdikcijas ierobežojumus zvērināto tiesa — tradicionālajā buržuāziski libera-laja institūtā. Četrdesmit nozieguma sastāvus atbilstoši šim likumam Olsterā tagad izskata bez «tautas pārstāvju» piedalīšanās. Pilnīgi likvidētas sprieduma likumības un pamatotības procesuālās garantijas to personu lietās, kuras tiek apsūdzētas terorismā. Slēgta tiesas sēde, apsūdzētā atstāšana bez aizstāvības, tiesvedības procesuālās reglamentācijas trukums šo kategoriju lietas — tas viss pārvērš kriminālprocesu par tiesas patvaļas aktu. Un, beidzot, ar to pašu likumu par noziegumu tika pasludināta piederība dažādām organizācijām, kuras cīnās par pilsoņu tiesībām.

Par «Eiropas makartismu» nosauktas Britu salās izvērstās tiesu politiskās represijas pret citādi domājošiem.

1974. gada maijā pret pazīstamo pacifistu kustības aktīvisti Petu Erousrnilu tika ierosināta krimināllieta, apsūdzot viņu «karavīru musināšanā uz dezertēšanu». Peta izplatīja lapiņas, kurās bija prasīts izvest angļu karaspēku no Ziemeļīrijas. Visus argumentus par vārda brīvību un preses brīvību tiesa bez ceremonijām noraidīja. Apsūdzēto atzina par vainīgu, un viņai piesprieda 18 mēnešus ieslodzījuma cietumā.

Tas ir tikai viens no neskaitāmajiem gadījumiem, kad notikusi to personu politiska diskriminācija, kurām ir «bīstami uzskati». Un arī šodien tikai galējie reakcionāri apstrīd to, ka «Anglijas liesa tiek izmantota par ieroci cīņā pret protesta kustību».

Desmitiem un simtiem tukstošu politieslodzīto smok daudzu kapitālistisko zemju cietumos.

1977. gadā Varšavā notika Vispasaules miera piekritēju asambleja. Augstais starptautiskais forums, kas šodien apvieno visu galveno demokrātisko spēku pārstāvjus, pieprasīja nekavējoties atbrīvot Dienvidkorejas, Cīles, Urug-vajas, Paragvajas, Bolīvijas, Gvatemalas, Haiti un Salva-doras cietumos atrodošos politieslodzītos.

Mūsdienu vesturei zināmās pec sava mēroga bezprecedenta represijas pret citādi domājošiem Indonēzija. Par izrēķināšanās iemeslu ar komunistiem un citiem demokrātiem kalpoja notikumi 1965. gada 30. septembri, kad armijas kreiso virsnieku grupa ar prezidenta Sukarno apsardzes bataljona komandieri pulkvedi Untungu priekšgalā centās atbrīvot no vadības virkni augstako militārpersonu, kas bija nodomājušas pārņemt savas rokas valsts varu. «30. septembra kustību» atbalstīja Indonēzijas Komunistiskās partijas proķīniski noskaņotās vadības locekļi, kuri par savu rīcību neinformeja CK.

Jau kopš paša sākuma šis nodoms bija lemts neveiksmei, jo neparedzeja tautas masu atbalstu. Rezultātā avanturis-tiska operācija beidzas ar sakāvi. Pie varas nāca galēji labejie ģeneralitātes slāņi ar stratēģisko rezerves speķu virspavēlnieku ģenerāli Suharto priekšgalā. Visi reakcijas spēki bija sakopoti, lai iznīcinātu IKP, kuru apvainoja sazvērestībā pret valdību. 500 tūkstoši komunistu un citu demokrātu bez tiesas un izmeklēšanas kļuva par nežēlīgas izrēķināšanas upuriem. Tai pašā laikā visa valstī steidzamā kārtā tika izveidota ārkārtēja kara tribunālā sistēma, kurai bija uzdots izskatīt tikai to personu lietas, kas piedalījušās 30. septembra notikumos.

Visi politieslodzītie Indonēzijā nosacīti sadalīti četrās kategorijās.

«A» kategorijā iekļautas personas, pret kurām, pēc justīcijas orgānu domām, savākti «pietiekami pierādījumi» par viņu piedalīšanos 30. septembra notikumos. Tādu politieslodzīto ir mazakums — apmēram 2000 cilvēku. No viņiem tikai 765 cilvēki izcieš sodu pec tiesas lēmuma. Bez tam ir zināms, ka atklāti tiesas procesi notikuši ne vairak kā 200 personām, kuras attiecinātas uz «A» kategoriju.

«B» kategorijā ietilpst personas, kas bijušas «netieši saistītas» ar 30. septembra notikumiem, bet pierādījumus par to nav izdevies savākt.

Uz «C» kategoriju attiecinatas personas, kuras tur aizdomās par simpātijām pret sagrauto kustību.

Un, beidzot, «X» kategorijā apvienotas personas, kuras arestētas gadījuma dēļ, dažkārt uz nepatiesas informācijās pamata, ko izraisījusi maldīšanās, naids vai atriebība.

Pierādījumu, ka šie cilvēki, kuri iekļauti «B», «C» un «X» kategorijās, būtu piedalījušies 30. septembra notikumos, nav, un viņu lietu izmeklēšana ir pārtraukta. Prezidents

Suharto, runādams sakarā ar valsts neatkarības 31. gadadienu, publiski atzina, ka «viņu vaina nav pierādāma, tāpēc viņus nevar nodot tiesai». Tomēr šim atzinumam nesekoja praktiska rīcība. Cietumu kameru durvis un dzelzs režģi jau otru gadu desmitu no pasaules slēpj daudzu tūkstošu valsts pilsoņu traģēdiju.210

Faktiski pret viņiem vēršas vainas prezumpcija. Ar to tiek pārkāpt:, viens no galvenajiem mūsdienu kriminālās lietvedības principiem, kas ietverts Vispārējās cilvēka tiesību deklarācijas 11.— 1. pantā: «Katram cilvēkam, kurš tiek apsūdzēts nozieguma izdarīšanā, ir tiesības uzskatīt sevi par nevainīgu līdz tam brīdim, kamēr viņa vaina nebūs noteikta likumīgā kartībā atklāta tiesas izmeklēšanā, kurā viņam nodrošinātas visas aizstāvības iespejas.»

šodien Indonēzijā pārkāpj arī citas cilvēka neatņemamās tiesības, kas apstiprinātas ANO dokumentos. To vidu — vispirms tiesības uz lietas izskatīšanu tiesā. Vispārējās cilvēka tiesību deklarācijas 10. pants pasludina: «Katram cilvēkam, lai noskaidrotu viņa tiesības un pienākumus un lai noteiktu viņam izvirzītas apsūdzības pamatojumu, ir tiesības uz pilnīgas vienlīdzības pamatiem prasīt, lai viņa lietu izskatītu atklati un neatkarīgā un objektīvā tiesa ievērotu visas taisnīguma prasības.» Atteikt pilsonim, kuram bez jebkāda pamata atņemta brīvība, izskatīt viņa lietu tiesā praktiski nozīmē likvidēt objektīvo tiesu ka valsts darbības īpašu sfēru.

Masveida raksturu represijas pret citādi domājošiem ieguvušas lirugvajā. Pēc Vispasaules Miera Padomes datiem, politieslodzīto skaits šajā zemē pārsniedz 6000 cilvēku. Ja ņemam vērā, ka šis zemes iedzīvotāju skaits ir tikai 2,76 miljoni, tad iznāk, ka no katriem 460 pilsoņiem viens ir politieslodzītais. Tas ir visaugstākais rādītājs pasaulē.

Tikai vienā koncentrācijas nometnē ar izsmejošu nosaukumu «Libertad» («Brīvība») tiek turēti 1342 ieslodzītie, kādā citā pastāvīgi atrodas no 400 līdz 700 sieviešu. Sievietes sastāda 15—18 procentus no visiem politieslodzītajiem Urugvajā. Vispasaules Miera Padomes mēneša izdevums «Jaunas perspektīvas» (1977. gada 7. numurā) ziņoja, ka valsti fašistiska terora upuru vidū ir arī bērni.

Lielākā daļa politieslodzīto tiek turēti Urugvajas cietumos un koncentrācijas nometnēs bez tiesas un izmeklēšanas. Represiju kampaņa pret citādi domājošiem vispirms vērsta pret komunistiem un radikāliem. Ne vienu reizi vien tika arestēts Urugvajas Komunistiskās partijas CK pirmais sekretārs Rodnejs Arismendi. Šo ievērojamo Latlņamerikas komunistiskas kustības darbinieku izdevās atbrīvot no cietuma, tikai pateicoties varenajai starptautiskajai solidaritātes kustībai.

Cietuma kazemātos iemests UKP CK sekretārs Haime Peress. Spīdzināšanai pakļauts UKP CK politbiroja loceklis Hosē Luiss Massera, viens no ievērojamākajiem mūsdienu matemātiķiem, aktīvs starptautiskās miera kustības dalībnieks. Nesalauzti caur cietumu kazemātiem izgāja aktīvie strādnieku un arodbiedrību kustības darbinieki: Alberto Altsors, Herardo Kuesta, Vladimirs Turjanskis, Rosario Pjetraroija, Rita Ibarburu, Horhe Masarovičs, Hektors Rodrigess.

Apcietinājumā atrodas arī bijušais valsts prezidenta amata kandidāts 1971. gadā Libers Screnji. Kopā ar viņu cietuma iemesli ģenerālis Viktors Lisandro, pulkvedis Kar-loss Zufriatega un citi virsnieki, kuri asi uzstājās pret teroristisko režīmu, kas nodibinājās pec 1973. gada, kad varu sagrāba militārpersonas. Viņiem visiem atņemta brīvība, apsūdzot «konstitūcijas pārkapšanā». Pēc amerikāņu senatora Frenka čērča vārdiem, «ar represiju bargumu Urugvaja pārspēj pat Čīli».

Bet ko šodien simbolizē Čīle, zināms katram. Šeit fašistiskā terora upuru skaits tikai gadu pēc 1973. gada 11. septembra apvērsuma sasniedza 30 tūkstošus cilvēku. Politieslodzīto skaits — aptuveni 45 tūkstoši.2" Starptautiskaja arēnā vispāratzītās un ANO dokumentos apstiprinātas cilvēka neatņemamās tiesības tiek rupji sabradātas ar militārās huntas apkaltajiem zābakiem. To skaitā visupirms ir apsūdzētā tiesības prasīt viņa lietas izskatīšanu tiesā. Šīs tiesības formulētas daudzos starptautiskajos, arī reģionālajos līgumos. Tas, starp citu, ietvertas arī Amerikas cilvēka tiesību konvencijas 8. pantā, zem kura ir arī Čīles pārstāvja paraksts. Tomēr lielākai politieslodzīto daļai valstī nav notikusi un nav arī paredzēta nekāda tiesas izrneklešana. Personas, kuras arestētas uz aizdomu pamata par pretošanos Pinočeta režīmam vai arī par nelojālismu, atzīst par vainīgām un bez tiesu procedūras nosuta uz koncentrācijas nometnēm, kas atrodas valsts attālakajos rajonos. Ieslodzīto sakari ar ārpasauli tādos gadījumos ir apgrūtināti, bet dažreiz vispār neiespējami. Kā 1977. gadā Ņujorkā paziņoja bijušais Tautas vienības valdības tieslietu ministrs Serliio Insunsa, 2,5 tūkstoši politieslodzīto bez pēdām pazuduši Ciles moku kambaros.2

Bet arī tajos nedaudzajos gadījumos, kad tā saucamie «tiesas procesi» tomēr notikuši, apsūdzētajiem tikušas atņemtas elementārās tiesvedības juridiskās garantijas. Vainas prezumpcija un ar to saistītā pierādījumu nastas uzvelšana apsūdzētajam, lietas izskatīšana bez aizstāvja vai ari ar tā procesuālo tiesību būtisku ierobežojumu, slēgtas tiesas sēdes pat tad, ja apsūdzētajam draud nāves sods, sodīšana pēc apsūdzības, kas nav izvirzīta iepriekšējās izmeklēšanas laikā, sprieduma motivējuma trūkums, kas atbrīvo tiesnešus no jebkādas atbildības par pieņemto spriedumu,— tās ir tikai dažas iezīmes «taisnīgai tiesai» pec čīliešu parauga, ko 1974. gadā nosodīja Starptautiskais arodbiedrību tribunals Romā.

1977. gadā Varšavā Vispasaules miera piekritēju asambleja stingri pieprasīja, lai Čīles hunta «partrauktu represijas un atbrīvotu visus politieslodzītos». To vidū — Čīles Tautas vienotības darbiniekus Viktoru Diasu, Edgardo Enrikesu, Huanu Menesesu, Eksekielu Ponsē, tūkstošiem komunistiskās, sociālistiskās, arodbiedrības un jaunatnes kustības aktīvistu.

Cilā Latīņamerikas zemē — Paragvajā — simtiem policistu spīdzināšanas nomocītu politisko gūstekņu paglabāti Stresnera cietuma kazemātos. Aptuveni divdesmit gadus ieslodzījumā pavadījuši pazīstamie demokrātiskās kustības vadītāji Antonio Maidana, Hulio Rohass, Alfredo Alkotra. Kopā ar viņiem, pēc starptautiskā nedē|as izdevuma «Jaunās perspektīvas» 1977. gada 7. numura ziņām, Paragva-jas moku kambaros atrodas 1100 citādi domājošo, to skaitā 200 valsts zemnieku.

Divaljē klana mantinieku valdīšanas laikā Haiti nogalināti 30 tūkstoši diktatoriskā režīma pretinieku. Valsts cietumos tiek turēts ap 4000 politieslodzīto.213

Izraēlas veltīgos mēģinājumus militāras izrēķināšanās ceļā tikt gala ar palestīniešu pretošanas kustību arvien biežāk pavada tiesu izrēķināšanās ar arābu un izraēliešu konflikta taisnīgās noregulēšanas piekritējiem. Pēc amerikāņu laikraksta «Daily World» (1977. gada 31. decembri) ziņām, 1977. gada beigās Izraēlas cietumos atradās ap 3000 Palestīnas arābu, kas sodīti politisku motīvu deļ.

Galēja nesamierinātība ar citādi domājošiem raksturīga DAR rasistiskajam režīmam. Ievērojamo nēģeru dzejnieku Braitenu Braitenbahu 1975. gada novembrī nodeva tiesai tikai par to, ka viņš savos darbos atmaskoja aparteida politiku. Tiesa šo rīcību kvalificēja kā piedalīšanos atbrīvošanās kustībā un piesprieda B. Braitenbaham brīvības atņemšanu uz deviņiem gadiem. Tomēr viņa liktenis zināmā mērā ir izņēmums DAR politieslodzīto traģisko likteņu virknē. Pastāvošā rasistiska režīma apstāk|os apsūdzētā tiesības uz lietas izskatīšanu tiesā ir tikai ļoti nedaudziem valsts nēģeru iedzīvotāju pārstāvjiem. Lielākā da|a politieslodzīto tiek turēti cietumos bez izmeklēšanas un tiesas. Pēc neoficiālām ziņām, to skaits pārsniedz 100 tukstošus cilvēku.

Minētie skaitļi un fakti liecina, ka tiesas represijas pret citādi domājošiem daudzās kapitala zemēs kļuvušas par ievērojamāko iekšpolitiskās dzīves faktoru. Cietumnieku traģēdija, kuri atrodas ieslodzījuma savas politiskās pārliecības dēļ, rada arvien lielāku satraukumu desmitiem un simtiem tūkstošu pilsoņu apziņā.

Demokrātiskās sabiedrības un darbaļaužu starptautiskās solidaritātes ietekmē buržuāziskas valstis bija spiestas vairākos gadījumos ķerties pie amnestijas. Tā notika, piemēram, Spānijā, kur pēc diktatora Franko nāves simtiem politieslodzīto beidzot atguva brīvību.

Tomēr pēdējos desmit gados bijis ne mazums gadījumu, kad amnestijas humāno ideju izmantoja tikai kā šķietamu demokrātisku aizsegu represiju turpināšanai iekšpolitiskajā dzīvē.

Tā Indonēzijā 1976. gadā liela propagandas trokšņa apstākļos valdība pieņēma lēmumu par 2,5 tukstošu politieslodzīto atbrīvošanu, kuri bija arestēti uz aizdomu pamata par piedalīšanos 1965. gada 30. septembra notikumos. Džakartā notika speciāla ceremonija, uz kuru bija uzaicināti valstī akreditētie ārzemju sūtņi. Viņiem deva iespēju personiski piedalities atbrīvošanas akta.

Tomēr, ka kļuva zināms, pēc izlaišanas no cietuma mūriem ieslodzītie neaizgāja mājas. Viņus nosūtīja uz ta saucamajiem «transmigrācijas centriem». Ar šo terminu Indonēzijā apzīmē sevišķas nometnes grūti pieejamos rajonos Kalimantanā, Sumatrā, Sulavesijā un citās salās. Atrašanās dzīvošanai mazpiemērotas vietās nav ierobežota ne ar kādu termiņu. Jau 1974. gada decembri Prāgā notikušās Miera piekritēju konferences speciālā rezolūcija bija atzīmēts, ka «Indonēzijas valdība gatavojas viņus (politieslodzītos — V. K.) paturēt mūža ieslodzījumā». Vēlākie notikumi pilnīgi apstiprinaja šī starptautiskā foruma novērtējuma pareizību.

Pašreizējos apstakļos pat Haiti diktatoriskais režīms secinājis, ka nepieciešama -flirtēšana ar sabiedrisko domu.

1977. gada par godu Divaljē ģimenes 30 gadu valdīšanai izsludināja politieslodzīto amnestiju. No cietumiem izlaida 104 cilvēkus. Var tikai iedomāties, kāds liktenis viņus gaida nākotnē. Jo 1972. gadā Haiti varas iestādes jau paziņoja par 31 politieslodzītā atbrīvošanu. Pēc pieciem gadiem bijušais diktatūras moku kambaru ieslodzītais Marks Ro-muloss preses konference Monreālā paziņoja, ka tā saucamā «atbrīvošana» bijusi nekas vairāk kā Divaljē režīma kārtējā izrāde. Gandrīz visi viņi atkal tika arestēti. No 31 cilvēka tikai viens izvairījās no atgriešanās aiz cietuma restem.

Tādējādi periodiskā amnestešana nebūt neliecina par represiju samazināšanos pret citādi domājošiem. Uzmanību saista fakts, ka pie šādām akcijām ķeras tās valdības, kuras varmācību novedušas lidz iekšpolitikas rangam, un tāpēc tām jo sevišķi nepieciešams atbilstošs propagandistisks aizsegs.

Buržuāziskā justīcija paliek nemainīgs šķiras pretinieku apspiešanas un pastāvošās sociāli politiskās sistēmas saglabāšanas ierocis. Vēl vairāk, represīvās akcijas cīņā pret politiski citādi domājošiem kļūst arvien stingrākas. Par to liecina minētie fakti un mūsdienu Rietumu juristu zinātniskie pētījumi. Tā plaši pazīstamā darba «Kriminālā justīcija Amerikā» autori secina, ka «kaut arī politiskie procesi vienmēr kalpojuši par kapitālistisko valstu atbildi uz tam mesto izaicinājumu, tieši pēdējā desmitgade atmaskoja kriminālās tiesas politisko dabu». Nav nejaušība tas, ka tieši septiņdesmitajos gados zinātnisko pētījumu plānos ASV tiesību jomā pirmo reizi parādījās temats «Stratēģija justīcijas izmantošanai politiskiem mērķiem». Reāli domājošie Rietumu juristi politiskās represijas uzskata par parādību, kas ir imanenta kapitālistiskajai sabiedrībai un tās ietvaros principiāli nav novēršama. Tai pašā gramata «Kriminālā justīcija Amerikā» autori tieši norāda: «Represīva varmācība nav gadījuma instruments politiski citādi domājošo apspiešanai valstī. Ta kļuvusi par vispārēju un raksturīgu iezīmi buržuāziskajā pārvaldes veida pār sabiedrību... Politiskās represijas sakņojas pašos kapitālisma institūtos, jo tic vienmēr ir bijuši un paliks par valdošās šķiras ieroci privātīpašuma aizsargāšanai un piespiešanas nodrošināšanai. Pašreizējais stāvoklis liecina, ka no visa šķiriskās sabiedrības pārvaldes līdzekļu arsenāla represijas ātri kļūst par centrālajām citu politisko un sociālo institūtu vidū.»

Tādas ir tā saucamās «brīvās sabiedrības demokrātijas» evolūcijas tuvākās perspektīvas.

AMERIKAS CIETUMU KONTRASTI

«Visām personām, kurām atņemta brīvība, ir tiesības uz humānu attieksmi un cieņas saglabāšanu, kas ir raksturīga cilvēka personībai.»

Starptautiskā pakta par pilsoņu un politiskajām tiesībām 10. panta 1. punkts

Vienā no Amerikas tiesu precedentiem, kas. attiecas uz 1871. gadu, noradīts, ka ieslodzītais «ne tikai zaudē brīvību, bet zaudē arī visas savas tiesības, izņemot tās, kuras likums ar savu humanitāti dāvā viņam. Sāja laikā viņš pārvēršas par valsts vergu»214. Praktiski šeit formulētā doktrīna ASV ir spēkā arī tagad. Kliedzošā pretruna ar pastāvošajām starptautiskajām normām un amerikāņu nacionālajām tiesībām ta nolemj ieslodzīto pilnīgai beztiesībai. Tūkstošiem buržuāziskās sabiedrības izstumto cietumos veltīgi sauc pēc humānismā un taisnības. «Kad aiz jums aizcērtas cietuma durvis, jums vairs nekāds likums neeksistē. Jus esat zaudējuši juridiskās tiesības apmierināt savas prasības,»—to Savienotajās Valstīs paziņo katram, kurš pārkāpis cietuma slieksni. Bet tādu ASV nav mazums: 1 miljons 330 tūkstoši amerikāņu pilsoņu smok valsts cietumos un citās penitenciaras iestādes.215 Tas ir veselas valsts iedzīvotāju skaits.

Cietums vairāk nekā jebkurš cits sociālais institūts atklāj buržuāziskas justīcijas šķirisko būtību. Tieši šeit kapitālistiskajai sabiedrībai raksturīgie sociālie kontrasti kļūst it sevišķi asi. Nav nejauši, ka 98 procenti no tiem, kas ieslodziti aiz cietuma sienām, pieder nemantīgajai šķirai, no viņiem 70—80 procenti ir nēģeri vai mulati. Ņujorkas štata cietumos, piemēram, 16 tūkstošu ieslodzīto vidū 70 procenti ir nēģeri, 20 procenti — puertorikāņi un tikai 10 procenti — baltie («Daily World», 1977. gada 28. decembrī). Iedzīvotāju nemantīgo slāņa un nacionalo mazākum-tautību pārstāvjiem tiek piespriests visgarākais brīvības atņemšanas laiks. Daudzi ieslodzītie vispār nezina, cik ilgu laiku viņiem nāksies pavadīt cietuma sienas. To nezina arī cietuma administrācija. Un pēc daudziem gadiem ilgi gaidi-

tā brīvība bieži izrādās tikpat tāla kā pirmajā ieslodzījuma dienā.

Nenoteiktie spriedumi Amerikas federālās kriminālās lietvedības praksē ieviesās piecdesmito gadu beigās un pašreizējā laika posmā ieguvuši masveidīgu parādību. Pēc bijušā ASV tieslietu ministra R. Klārka vārdiem, tie sastāda vairāk nekā 20 procentus no visiem spriedumiem, kuri paredz ieslodzīšanu cietumā.217 Sājos gadījumos parasti norāda tikai ieslodzījuma minimālo un maksimālo laiku. Tā ilgums Kalifornijas štatā, piemēram, var būt no viena gada līdz mūža ieslodzījumam. Sāda sprieduma visdedzīgākie aizstāvji uzskata, ka nākotnē nenoteiktajiem spriedumiem jākļūst par absolutu — brīvības atņemšanu no viena gada līdz mūža beigām^218.

Jau tagad soda ilguma noteikšana praktiski izgājusi no tiesas kontroles un pilnīgi nodota cietuma administrācijas ieskatam. «Profesionāli sagatavoti labošanās iestāžu darbinieki šāda gadījumā var rūpīgi novērot ieslodzīto un viņu noteiktās laika robežās var atbrīvot agrāk atkarībā no viņa personiskā stāvok|a un noteikumiem, kas sapratīgi aprēķināti, lai garantētu sabiedrības drošību,» raksta R. Klārks.219 Tomēr šī vārdiskā deklarācija nekādi neapstiprinās ar konkrētajiem faktiem. Pretēji tam prakse parāda, ka, nosakot nenoteikto spriedumu, vidējais ieslodzījuma laiks ASV ievērojami palielinājies.220

Tādas prakses bīstamība slēpjas tanī apstāklī, ka šajā gadījumā rodas iespēja netraucēti uz ilgiem gadiem un pat uz visu mūžu izolēt personas, kuras, pēc soda orgānu domām, rada potenciālus draudus sabiedriskajai iekārtai. Šajā gadījumā tiek ņemti vērā nevis juridiskie, bet gan sociālie un politiskie faktori. Tas pats R. Klārks, kas tik centīgi sludina nenoteikta soda laika piemērošanas paplašināšanu, nevar neatzīt, ka tas slēpj būtiskus draudus ieslodzīto tiesībām. Vēl vairāk, viņš tieši atzīmē, ka cietuma administrācija var ļaunprātīgi izmantot savas tiesības ieslodzīto atbrīvošanā.221 Nelikumības iespējas slēpjas pašā ieslodzītā likteņa noteikšanas procedūrā.

Kalifornijas štatā jautājumu par sodītā atbrīvošanu, kuram piespriests sods uz nenoteiktu laiku, izlemj speciāla pieaugušo lietu padome. Padomes locekļi pa diviem periodiski apmeklē visus štata cietumus. Lietas izskatīšanas procesuālā kārtība ar likumu netiek regulēta. Tā notiek slepeni. Uz sēdēm nepielaiž ne sodītā advokātu, ne preses pārstāvjus. Viss, kas tur notiek, paliek noslēpums. Pasludina tikai lēmumu, kurš netiek motivēts. Pazīstamā amerikāņu penitenciārās sistēmas pētniece Džesika Mitforda raksta, ka «visi cietuma dzīves smagumi, lai arī cik drausmīgi, pazemojoši un briesmīgi tie būtu, nobāl salīdzinājumā ar pilnīgu birokrātijas patvaļību, kas saistīta ar nenoteikta laika sprieduma piemērošanu» 222.

Kāds tad ir tipisks Amerikas cietums? Teorētiski tas ir «formāla vai kompleksa formācija, kas aptver daudzas grupas, plaša mēroga organizāciju, kam raksturīga mērķtiecīga orientācija, funkcionāla specializācija un pretēju lomu mijiedarbība» Z23. Bet praktiski?

Lūk, ko, piemēram, paziņojis Ramsejs Klārks pēc Arkan-zasas štata cietuma apsekošanas: «Sūdzības, kuras apstiprinājās un pa lielākai daļai pelna ievērību, bija par to, ka ieslodzītos noved līdz nāvei, nežēlīgi piekauj un nošauj. Atrasti ne sevišķi dziļi kapi, pilni ar sakropļotiem ķermeņiem. Ieslodzītajiem regulāri ticis dots ēdiens, kas nav derīgs lietošanai. Visur uzplaucis varmācīgs homoseksuālisms. Bija sūdzības, ka uzraugi izspiež naudu no ieslodzīto ģimenes locekļiem un piespiež viņu sievas un meitas stāties dzimumsakaros, par to apsolot pasargāt bezpalīdzīgos radiniekus no miesas bojājumiem un nogalinašanas. Starp spīdzināšanas rīkiem bija tādas baismīgas ierīces kā «Ta-kera telefons», kas sastav 110 veca telefona aparata, vada un spēcīgas elektrobaterijas. Cietumniekam norauj apģērbu, vienu vadu pievieno dzimumorgānam, otru pie plaukstas vai potītes un laiž cauri elektrisko strāvu tik ilgi, kamēr viņš zaudē samaņu»

Amerikas cietumi ir ļoti pārpildīti. Ziemeļkarolīnas štatā 77 cietumos, kas paredzēti aptuveni 10 tūkstošiem cilvēku, tiek turēti 14 tūkstoši ieslodzīto.225 Ņujorkas štata Tombsa cietumā, kurā pec oficiālām normām drīkst turēt 932 cilvēkus, pastāvīgi atrodas vairāk nekā 1400 cietumnieku.226

Tāpat ka jebkurā buržuāziskās īstenības sfēra, arī cietumu sistēmā notiek visu tā orbītā esošo pilsoņu stingra polarizācija bagātajos un nabadzīgajos, buržua un strādniekos, baltajos un melnajos. Blakus pārpildītajiem cietumiem, kuros ieslodzīto blīvums pārsniedz jebkuras normas, ir arī komfortabli cietumi, kuros privileģētie cietumnieki dzīvo daudzistabu apartamentos.

5ī polarizācija pastav visos Amerikas cietumu sistēmas līmeņos. Arī katra atsevišķa cietuma ietvaros tas redzams ļoti labi. Luiziānas štatā ieslodzītos sadala pa kamerām atkarība no ādas krāsas. Nēģeriem paredzētajās pārpildītajās kamerās ieslodzītajiem jāguļ uz cementa grīdas, bet blakus blokos atrodas brīvas gultas baltajiem.

Turpretī tur, kur ieslodzīto stingrs iedalījums tiešām nepieciešams (piemēram, pēc dzimuma), tas bieži vien pietrūkst. Ieslodzītās sievietes mēdz izvietot vīriešu cietumos, kur uzraugu un citu kalpotāju personāla pēc štata saraksta ir tikai vīrieši.

Amerikas cietumu lielā pārapdzīvotība laupa tūkstošiem to gūstekņu dzīves apstākļu minimumu, ko prasa elementārie higiēniskie apsvērumi. Guļvietu trūkums, netīrība, žurkas, kukaiņi — tas viss rada neskaitāmus saslimšanas gadījumus un masveida epidēmijas. Tai pašā laikā nav nepieciešamās medicīniskās apkalpošanas. Virdžīnijas štatā viens no ieslodzītajiem veselu nedēļu veltīgi griezās pie cietuma administrācijas ar lūgumu nodrošināt viņam steidzīgu medicīnisko palīdzību. Tā arī to nesagaidījis, ieslodzītais nomira.227 Zināmi gadījumi, kad ieslodzīto medicīnisko apskati izdara veterinārārsts.228

Tomēr tas vēl nav pats briesmīgākais. Cilvēka cieņas pastāvīga pazemošana un cietuma darbinieku ņirgāšanās par ieslodzītajiem ir Amerikas cietumu posts. Līdz pat šim laikam saglabajusies sena barbariska tradīcija — miesas sodi. Katru gadu desmitiem tūkstošu sitienu ar pletnēm nokrīt pār ieslodzīto mugurām. Arkanzasas, Aidaho un citu štatu cietumos šis disciplinārais līdzeklis ir oficiāli atļauts ar likumu. Bet pret to nejūt iebildumus arī tur, kur tas formāli aizliegts.

Par iemeslu šādām cietuma kalpotāju akcijām kalpo, piemēram, «pietiekamas cieņas neizrādīšana uzraugam», «ieslodzīto savstarpēja sarunāšanās», «ilga uzturēšanās tualetē», «pasta izmantošanas noteikumu pārkāpums». Zināms gadījums, kad ieslodzītais Ņujorkas štata cietumā tika sodīts par to, ka centās nosūtīt pa pastu savas lietas dokumentus.

Asaru gāze un nervu sistēmu graujoši ķīmiskie depre-santi, dzelzs važas un speciāli līdzekļi asinsrites traucējumiem un kustības ierobežošanai — to visu oficiāli dēvē par «režīma nodrošināšanas līdzekļiem», kuru izmantošana praktiski netiek kontrolēta. Cietumu administrācijas patvaļa kļuvusi par tik raksturīgu parādību, ka to atzīst pat dažas oficiālās instancēs. Tā Vašingtonas informācijas centra atbildīgais darbinieks Stīvens Kleps atklāti paziņoja: «Lielākajā daļā no 187 atsevišķu štatu cietumiem notiek tik daudz nelikumību, ka tos drīzāk var uzskatīt par noziedzības perēkļiem, nevis tās novēršanas līdzekļiem»229. Dažreiz tamlīdzīgi fakti kļūst zināmi atklātībai. Bijuši pat gadījumi, kad pret cietuma administrācijas amatpersonām ierosinātas krimināllietas. Bet kādas sankcijas tad piemēro šādos gadijumos?

1970. gadā Ņūgardenas cietuma priekšnieku sauca pie kriminālatbildības par ieslodzīto uzturēšanas noteikumu pārkāpšanu. Viņš sistemātiski pārkāpa nozares normatīvo aktu 54 punktus. Apsūdzēto atzina par vainīgu un piesprieda sodu — soda naudu 600 dolāru apmērā. Tāda soda smieklīgums ir acīm redzams, ja vēl ņem vērā, ka tai paša laikā viņam aprēķināja pensiju — 20 tūkstošus dolāru gadā.230

Lielu satraukumu Amerikas un starptautiskajās progresīvajās aprindas radīja medicīniskie eksperimenti ar ASV cietumniekiem. Par to masveidību liecina oficiāls dokuments, ko sastādījusi pārvalde, kura kontrolē pārtikas produktu, medikamentu un kosmētisko līdzekļu kvalitāti.2*1 Tajā ietverts valsts penitenciāro uzņēmumu saraksts — 44 cietumi un citas brīvības atņemšanas vielas, kurās ar ieslodzītajiem notiek medicīniski eksperimenti. Bez tam vēl ir daudz cietumu, kur medicīniskie eksperimenti notiek Pentangona, CIP un citu organizāciju uzdevumā, kuras nav ieinteresētas popularizēt savu rīcību. Par savdabīgiem militāri medicīniskiem poligoniem pārvērsti cietumi Batnera (Ziemeļkarolīnas štats), Marionas cietums (Ilinoisas štats) un pat nepilngadīgo labošanas kolonija Bordentaunā (Ņūdžersijas štats).

Eksperimenti ar ieslodzītajiem it kā notiekot tādēļ, lai «modificētu noziedzīgo personu uzvedību». Iedarbošanās uz cilvēka psihisko sfēru notiek ar elektrošoka terapijas, spēcīgas iedarbības ķīmisko un hormonālo preparatu un pat nciroķirurģijas palīdzību. Pašreiz sevišķi izplatīta ir speciālu zāļu preparātu depresantu pielietošana (valiums, libriums, torazīns, proliksīns u.c.). Pec ziņām no firmas, kura ražo, piemēram, proliksīnu, tā iedarbības negatīvās sekas izpaužas reiboņa, apetītes trūkuma, galvassāpju, sāpīga aizcietejurna, redzes pasliktināšanās, glaukomas, urīnpūšļa paralīzes, impotences, aknu funkcijas traucējumu, hipertonijas lēkmju veida. Var attīstīties noturīgs pseidoparkinsonisks sindroms (paralīze), kam raksturīgas neapzinātas stereotipas kustības, kuras atgadina nervozās sejas grimases, slimojot ar encefalītu. Šīs parādības sagla-bajas ari pec tam, kad pārtraukta preparāta lietošana, bet dažos gadījumos pat nav novēršamas. Iespējams arī letāls iznākums.

Daudzi preparāti rada smagas psihiskas depresijas stāvokli, bet dažos gadījumos rodas nosliece uz pašnāvību.

Luisbergas (Pensilvānijas štats) cietumā tā rezultātā tikai pusotra mēneša laikā aizgāja bojā 8 ieslodzītie. Speciāla komisija, kas tika izveidota šī fakta noskaidrošanai, savas darbības pirmajā dienā atklaja 50 ieslodzītos, kas atradās spēcīgu ķīmisko depresantu iedarbības varā.2'*3

Atļautas (Džordžijas štats) un Bordentaunas (Ņūdžersi-jas štats) cietumos medicīniskie eksperimenti ar ieslodzītajiem CIP uzdevumā sākās jau 1949. gadā. Šim nolūkam speciāli izstrādātā programma tika nosaukta par «Blue bird» («Zilais putns»). Speciālajā CIP memoranda noteikts, ka šīs programmas mērķis ir izpētīt cilvēka rīcības kontroles iespējas, lai viņš «izpildītu mūsu pavēles pretēji savai gribai un pretēji tādam dabas pamatlikumam kā pašsaglabāšanās». Šai nolūkā tika pielietoti ne tikai ķīmiskie un hormonālie psihoterapeitiskie preparāti, bet arī radikālāki lidzekļi, kas daudz smagak ietekmē psihi — ultraskaņa, rentgens, radiācija, psihoķirurģija. Sevišķi bīstamas ir galvas smadzeņu operācijas: subkortikalu elektrodu ievietošana dziji zem smadzeņu garozas un tam sekojoša elektrošoka efekta radīšana un tā saucamā «agresijas centru» ķirurģiska izgriešana vai atsevišķu galvas smadzeņu garozas gabalu izdedzināšana.

Ceturtdaļgadsimta laikā necilvēciskajos eksperimentos CIP iesaistījis 80 institūtus, 44 koledžas, 15 pētniecības fondus, 12 klīnikas. Simtiem un tūkstošiem cilvēku uz mūžu palikuši fiziski un garīgi sakropļoti. Pilnīgi pamatoti Amerikas komunistu laikraksts «Daily World» (1977. gada 5. augustā) rakstīja: «Tur, kur apstājās nacisti, CIP par-ņēma viņu stafeti.»

Un ne tikai CIP. Ievērojamu aktivitāti parāda arī daudzas farmaceitiskās firmas. 1975. gada vismaz 3600 ASV cietumnieku izbaudīja jaunu medikamentu iedarbību. Pēc Farmakoloģisko līdzekļu ražotāju asociācijas ziņām, 85 procenti tādu izmēģinājumu notikuši ar ieslodzītajiem.234

Speciālu programmu ietvaros medicīniskie centri un farmaceitiskās firmas izdara plašus pētījumus, lai noteiktu cilvēka organisma reakcijas robežas. Tā, pēc laikraksta «New York Times» (1969. gada 29. jūlija) ziņām, Kalifor-nijas universitātes dermatoloģijas nodaļa Viljama Epšteina vadībā Vaikorvilas pilsētas (Kalifornijas štats) cietumos pētīja, cik lielas sāpes cilvēks var izturēt. Šim nolūkam tika izmantots jauns firmas «Lederle laboratories» preparāts. Tā pati pētnieku grupa izdarīja izmēģinājumus, lai noteiktu, cik daudz antibiotiku spēj uzņemt dažadi cilvēka ķermeņa audi, izmantojot spēcīgas iedarbības preparātu kleocīnu. Tika izdarīti arī izmēģinājumi, lai noteiktu organisma toksikācijas robežu, iedarbojoties ar visindīgākajiem pesticīdiem. Rezultātā simtiem ieslodzīto attīstījās smagas slimības; mirušo skaits nav noteikts. Toties ir zināms kas cits: tikai viena gada laikā kāds medicīnas darbonis terapeits Ostins Stofs ar medicīniskiem eksperimentiem un asins plazmas pārdošanu, ko ņema no Alabamas, Arkanzasas un Oklahomas štatu cietumu ieslodzītajiem, ieguva 1 miljonu dolāru tīras peļņas.235

Necilvēciskie apstākļi cietumos rada ieslodzīto dažāda veida protesta izpausmes. Līdz šim laikam no amerikāņu atmiņas nav izzuduši 1956. gada notikumi Bafordas Rok-kvorijas (Džordžijas štats) cietumā. Šeit patvaļīgās masveida represijas pret ieslodzītajiem ieguva tik plašu mērogu, ka uzraugi uz viņiem šāvuši pat dēļ ilgākas uzturēšanās tualetē. Sistemātiska ņirgāšanās un slepkavības noveda pie traģiska izmisuma: 40 ieslodzītie, zaudējuši ticību panākt taisnību no cietuma varasvīriem, lai pievērstu valsts sabiedrības uzmanību savam stāvoklim, nosēdās pie cietuma sienas un ar desmit mārciņu smagiem āmuriem sadauzīja sev kāju kaulus...

Divus gadu desmitus pēc šī notikuma Amerikas cietumos ieslodzīto izmisuma aktu saraksts papildinājies ar jauniem faktiem, kas satrauca valsts sabiedrisko domu. 14 Lukasvi-las (Ohaio štats) cietuma ieslodzītie tikai 1977. gada vien nosūtīja Baltajam namam, kongresam un ASV valsts departamentam ap divi tūkstoši vēstuļu ar sūdzībām par cietsirdīgo apiešanos. Tomēr atbildes nebija. Pēc tam uz tām pašam adresēm nosūtīja paciņas. Tajās ieslodzītie sūtīja savus nocirstos pirkstus...

Ameriku periodiski satricina cietumnieku masveida nemieri. Apkaunojoša lappuse Amerikas vēsturē ir cietumnieku nemieri, kas 1929,—1932. gadā aptvēra visu zemi. Jauni cietumnieku nemieri ASV notika 1967.—1971. gadā.

Sevišķi nozīmīga bija Attikās (Ņujorkas štats) cietumnieku sacelšanās. Cietuma priekšnieks Mankuzi Savienotajās Valstīs bija izdaudzināts par pārliecinātu represīvo līdzekļu aizstāvi cietuma režīma uzturēšanai. Un savu pārliecību viņš bez svārstīšanas realizēja praksē. 1971. gada 9. septembrī 1200 Attikā ieslodzīto atteicās pakļauties cietuma administrācijas rīkojumiem un uzbruka uzraugiem. Pēdējie centās paglābties, ieslēdzoties cietuma kamerās. Tomēr ieslodzītie, uzlauzuši atslēgas, paņēma 38 cietuma uzraugus un kalpotājus par ķīlniekiem. Sacelšanās nebija iepriekš plānota, tā bija stihiska protesta rezultāts. Par to, starp citu, liecina tas, ka apcietinātie neizvirzīja savus pārstāvjus pārrunām ar štata varasvīriem, bet pieprasīja, lai tās notiktu cietuma teritorijā visiem ieslodzītajiem klātesot. Cietuma iestāžu dienesta šefam Raselam Osvaldam, kas ieradās uz pārrunām, tika izvirzītas šadas prasības: izbeigt piekaušanu, ņirgāšanos un cietsirdīgo apiešanos ar ieslodzītajiem, uzlabot ēdināšanu, noorganizēt medicīnisko apkalpošanu, at|aut sarakstīšanos, nodrošināt reliģisko rituālu brīvību un citas. Štata gubernators Nelsons Rokfellers atteicās cietumnieku prasības apmierināt. Osvalds ultimatī-va veidā pieprasīja kapitulēt. Ieslodzītie šo ultimātu kategoriski noraidīja.

Un tad sākās uzbrukums. Darbā laida nacionālās gvardes apakšvienības, policijas nodaļas, armijas helikopterus. Pret ieslodzītajiem vērsās automātiskie šaujamieroči, smagie ložmetēji, asaru gāzes granātas. Rezultātā 40 ieslodzītie un 8 ķīlnieki lika nogalināti, 110 cilvēki guva ievainojumus, to vidu 83 — smagus. Ka liecinaja ekspertīze, ar uzbrucēju lodēm nogalināti ari ķīlnieki.

Kad nacionālā gvarde un policija bija ieņēmušas cietuma teritoriju un iekšējas telpas, izrēķināšanās ar ieslodzītajiem turpinājās vēl (ris dienas. Ievērojamais amerikāņu psihiatrs Karls Menindžers šai sakarā rakstīja: «Man ir aizdomas, ka pat visi noziegumi, ko izdarījuši cietumā sēdošie noziedznieki, mūsu zemei nav nodarījuši tik lielu sociālo ļaunumu kā noziegumi, kas tika nodarīti pret ieslodzītajiem.»236

1972. gadā varenu cietumu nemieru vilnis pārvēlās pār Rietumeiropu un citiem kapitālistiskās pasaules reģioniem. Lielbritānijā pēc sabiedriskās komitejas ieslodzīto tiesību aizstāvēšanā aicinājuma vispārēju streiku izsludināja 28 Anglijas cietumu ieslodzītie. Francijā, neapmierināti ar cilvēka cieņas pazemojošiem dzīves apstākļiem un cietuma personāla cietsirdīgo apiešanos, sacēlās Tullas cietumā ieslodzītie. Kanādā, protestēdami pret administrācijas pat-varībām, masveida streiku izsludināja un ar pēdējiem tehnikas jaunumiem apgādātā Kvebekas cietuma gūstekņi.23“

Par galveno līdzekli saspīlējuma un nemieru novēršanai cietumu vadītāji uzskata nevis vispārpieņemto cietuma režīma normu ievērošanu, bet gan represiju tālāku pastiprināšanu. Kad 1978. gada pavasarī ap 500 ieslodzīto palestīniešu, kas atradās Izraēlas Bjerševas cietumā, pieprasīja izbeigt cietumsargu patvaļības, nemieru apspiešanai nekā vējoties tika nosūtītas drošības spēku vienības. Tālākos notikumus šinī cietuma Izraēlas varas iestādes uzskatīja par labāku noklusēt.

Satriecošs kontrasts ir mūsdienu buržuāziskās īstenības kroplīgais produkts — cietumi privileģētajiem! Ja no nemantīgo un dzīves izstumto vidus nākamo cietumnieku neizbēgams liktenis ir uzraugu ņirgāšanās, gumijas steki un lodes, tad mantīgo ieslodzīto liktenis ir principiāli pavisam cits. Kā jebkura citā kapitālistisko vērtību tirgu, cietumos var nopirkt visu: cietuma administrācijas cieņu, komfortablus dzīves apstākļus un pat patīkamu laika pavadīšanu.

Lūk, viens no faktiem, ar kuriem ir pilna Rietumu prese. Vairāk nekā 20 Ņujorkas cietumu iestāžu dienesta kalpotāju par solidu samaksu sistemātiski nodrošina mantīgos ieslodzītos ar produktiem no restorāniem, alkoholu, narkotiskajām vielām un pat ar šaujamieročiem. Tomēr ari tamlīdzīga veida gadījumi nobāl salīdzinājumā ar greznajiem dzīves apstakļiem, kādos uzturas cietumnieki no ASV politiskās elites aprindām.

Federālais Maksvelas cietums, šeit savu sodu izcieš augstu stāvošās ASV valsts aparāta amatpersonas, finansu un politiskie bosi. Krāšņās Alabamas upes krastos plaši un brīvi izpletusies «cietuma teritorija». Tur līdzas vairākam labiekārtotām savrupmājām ir priežu mežs, laukums golfa spēlei, •beisbolam. Ieslodzītie dzīvo atsevišķās telpās ar gaisa kondicionētājiem. Produktu izvēle šeit' iekārtotajās kafejnīcās praktiski ir neierobežota. Ieslodzīto rīcībā ir bibliotēka, krāsainie televizori, kino, biljards, galda un sporta spēles. Tie, kuri vēlas, brīvajā laikā var upē makšķerēt. Šeit iekārtotā arī peldētava. Priežu mežs ir iecienīta pikniku vieta ieslodzītajiem un viņu apmeklētājiem.

1977. gada 23. jūnija, lai izciestu astoņus gadus cietumsoda, šeit ieradās bijušais ASV tieslietu ministrs Džons Mitčels, kurš tika sodīts sakarā ar «Votergeitas lietu». Pie personiskās lidmašīnas, kas Mitčelu nogādaja Donelijas lidostā, nekavejoties tika piebraukts grezns kadiljaks, ar kuru notiesāto aizveda uz viņam atvēlētajiem apartamentiem. Ka kļuva zināms no amerikāņu preses izdevumiem, augsti stāvošais ieslodzītais ātri atklāja makšķerēšanas prieku, kam arī velta visu laiku, it sevišķi vasarā. Ziemas aukstumu Dž. Mitčels uzskatīja par labāku pavadīt ģimenes lokā, izmantodams administrācijas labvēlīgi piešķirto ilgstošo «ziemsvētku atvaļinājumu».",i9

Bez Maksvelas cietuma, kas paredzēts 250 ieslodzītajiem, vēl ir astoņas penitenciāras iestādes privileģētajiem ieslodzītajiem. Tajās, starp cilu, tiek turēti pārējie prezidenta Niksona administrācijas augsti situētie ierēdņi, kas bija nokļuvuši uz apsūdzēto sola sakarā ar Votergeitas skandālu. Atšķirība no Dž. Mitčela lielākā daļa no viņiem makšķerēšanas vietā 4.od priekšroku varbūt mazak patīkamai, taču daudz ienesīgākai darbībai. Viņi raksta. Atmiņas par noziegumiem. Tāda veida prece vienmēr atradusi uzņēmīgu darboņu pieprasījumu. Rezultātā šķietamais «ieslodzījums cietumā» deva ieslodzītajiem pilnīgi reālu honorāru. Tā bijušais prezidenta padomnieks iekšējās drošības jautājumos Dž. Erlihmans par atmiņu grāmatu un kinoscenāriju par Votergeitu saņēma 175 tūkstošus dolāru. Slepenā iebrukuma demokrātu partijas galvenajā mītnē tiešais vadītājs G. Hants tikai par savas grāmatas «Noslēpumi» kinoinsce-nējumu vien nopelnīja 450 tūkstošus dolāru.

it sevišķi brīvi jūtas ietekmīgie noziedznieki Izraēlā.

1975. gada valstī notika trokšņains tiesas process Izraēlas un Anglijas bankas pārvaldnieka Jegošua Bensona lietā, kuru apsūdzēja par 47 miljonu dolāru piesavināšanos. Tomēr J. Bensonam cietuma sienās iznāca pavadīt tikai neilgu laiku. Izraēlas premjerministrs Menahems Begins neatstāja nelaimē noziedzīgo finansistu. Uz viņa «personisko atbildību» ieslodzīto atbrīvoja. Kā kļuva zināms, J. Ben-sons ilgus gadus devis ievērojamus materiālos līdzekļus partijai «Herut», kuras vadītājs bija M. Begins. Un nav gadījuma raksturs tam, ka Telavivas avīze «Gaarec» šai sakarā rakstīja: šodien Izraēlā «pat ieslodzītie daļas bagātajos un nabadzīgajos».210

Kapitāla vara biznesa pasaulē iespiežas visur — sākot ar buržuāzisko parlamentu un beidzot ar cietumu.

PIEZĪMES

1 Sīkāk sk.: Вступительная статья [1. И. Гришаева к книге Л. Л. Кларка «Большое жюри». М., 1978, с.8—9.

2 Vispārējās tiesības — tiesību normu kopums, kas izstrādājies tiesas precedenta lēmumos. Sīkāk sk.: Гуценко К. Ф. Уголовная юстиция США. М., 1979, с. 17.

3 Маркс К., Энгельс Ф. Соч., 2-е изд., т.1, с.639.

' Ļeņins V. I. Raksti, 15.sēj., 279.1pp.

5 Cummings M C., Wise D. Democracy Under Pressure. N.— Y., 1974, p.115.

6 Police Power and Individual Freedom. Ed. by R. Sowl. Chicago, 1962, p. 14.

7 Chevigni P. Police Power. N.— Y., 1969, p.38.

8 Зинн Г. США после нторой мировой войны. М., 1977, с.211.

9 Николайчик В. М. «Биль о нравах» и полицейское расследование. М., 1973, с. 141.

10 —sk. pielikumu

11 Ralph С. The Picket and the Law (Fabian research series). London, 1977, April, p.6.

12 — sk. pielikumu

13 Cox B. Civil Liberties in Britain. London, 1975, p. 165.

14 Turpat.

15 Stacey F. A New Bill of Rights for Britain. London, 1975, p.44.

16 «Rights!» The Newspaper of NCCL. London, 1978, vol.2, N5, p.7.

17 Turpat.

18 — Sk. pielikumu

19 The Criminal Law Review, 1975, June, p.321.

20 Duhachek 1. Rights and Liberties in the World Today: Constitutional Promise and Reality. Santa Barbara (California)—Oxford (England),

1973, p.3.

21 Sk.: Новое время, 1978, № 16, с.23.

22 Citēts по: Сов. государство и право, 1977, № 5, с. 115.

23 — sk. pielikumu

24 Repression in Latin America. Nottingham, 1975, p.77.

25 Cummings M.C., Wise D. Democracy Under Pressure. N.— Y.,

1974, p. 114.

Sk.: Положение в области прав человека в США. Публикация Коммунистической партии США. М., 1978, с.50—51.

27 — sk. pielikumu

28 The Times, 1978, June 12, p.50.

29 Кларк P. Преступность в США. М., 1975, с.360—361.

30 Turpat, 363.1pp.

31 Cummings М. С., Wise D. Op. cit., p. 117.

32 The Pulse of Freedoms. American Liberties in 1820—1970-s. Ed. by Alan Reitman. N.— Y., 1975, p.327.

33 Положение в области прав человека в США. Публикация Коммунистической партии США, с.64.

34 U. S. News and World Report, 1978, July 27. Sk. arī pielikumu!

35 — sk. pielikumu 30 Новое время, 1978, № 19, с. 14—15.

37 —sk. pielikumu

38 Eleventh Report, Evidence (General) of the Criminal Law Revision Committee. Cmnd. 4991 (June, 1972), par.28 52.

39 The Criminal Law Review, 1972, October, p.614.

40 The Times, 1972, October 5.

41 The Morning Star, 1979, February 7. Sk. arī pielikumu!

42 The Report of the Privy Councellors appointed to consider authorized procedures for the interrogation of persons suspected of terrorism. London, 1972.

43 Sk.: Михалев П., Павлов В., Титов И. Ольстер: Факты о нарушении прав человека в Северной Ирландии. М., 1978, с.58- 59.

44 Donnelly R. Judicial Control of Informants. Spies, Stool Pigeons and Agents Provocateurs.— Yale Law Journal, 1951, p. 131.

43 Cilels no grāmatas: Теория доказательств в советском уголовном процессе. М., 1973, с. 107—108.

АЬ- The Guardian, 1977, September; The Daily World, 1977, December 21. 47 The Daily World, 1977, December 21.

18 The World Magazine, 1977, July 23, p.M-2.

49 New York Times, 1977, October I, p.8.

Chicago Sun Times, 1977, October 7, p. 16.

51 Михайловская И., Шупилов В. Нарушение прав человека в практике органов юстиции буржуазных государств. Сов. юстиция, 1974, № 21, с.30.

52 — sk. pielikumu

53 Sk.: Михайловская И., Шупилов В. Указ. соч., с.ЗО.

54 Turpat.

^ Sk.: Новое время, 1978, As 16, с.25.

— sk. pielikumu

57 New York Times, 1978, May 5.

58 РЖ ИНИОН. Серия 4, 1977, № 3, c.269.

5!l Ленин В. И. Поли. собр. соч., т.22, с.75.

60 The Daily World, 1978, February 9, p.4. f’' The Newsweek, 1980, September 8.

C2 Ленин В. И. Поли. собр. соч., т.22, с.75.

03 Sk.: За рубежом, 1977, № 24, с. 14.

64 Nagel S. S. Improving the Legal Process. Toronto, London, 1975, p. 100.

Новое время 1977, N° 10, с. 10.

66 РЖ МИСОН. М., 1978, с.221.

67 Молина С. Сравнительно — правовое исследование основных принципов н стадий социалистического и буржуазного уголовного процесса. Воронеж, 1976, с.6.

68 Sk.: За рубежом, 1975, № 26, с.23. f,‘' Молина С. Указ. соч., с.5.

70 Sk.: Новое время, 1977, № 19, с.28.

71 Матиас Л. Оборотная сторона США. М., 1968, с.299.

72 Clark L. D. The Grand Jury, the Use and Abuse of Political Power. N.— Y„ 1975, p.23.

73 БСЭ, т. 14, c.476.

74 Форстер У. 3. Негритянский народ в истории США. М., 1955, с.717.

75 Харвей Д., Худ К. Британское государство. М., 1961, с.233.

76 Jakson R. The Mashinery of Justice. London, 1967, p.122.

77 Current History. Wash., 1976, June, vol. 70, N 417, p.264.

78 The Jury System in America. A Critical Overview. Ed. R. J. Simon. Beverly Hills — London, 1975.

79 l.indon R. Justice: uii magistrat depose... Paris, 1975, p. 113.

80 The Daily World, 1977, December 2, p.3, December 23, p.7.

81 The Daily World, 1977, December 23, p.7.

82 — sk. pielikumu

83 Dunachek I. Rights and Liberties in the World Today. Constitutional Promise arid Reality. Oxford, 1973, p.137.

84 — sk. pielikumu

85 The Criminal Law Review. London, 1976, September, p.532—540.

80 Turpat, March 1973, p. 174.

87 Маркс К., Энгельс Ф. Соч., 2-е изд., т.1, с.636.

88 США: экономика, политика, идеология. 1978, Л"» 3, с. 87.

80 Goode!! С. Political Prisoners in America. N.— Y., 1973, p. 199.

90 Зинн Г. Указ соч., с. 231.

91 Dubin G. The Crisis in Criminal Justice System.— Governing Urban America in the 1970-s. N.—Y., 1973, p. 141.

52 Duhachek I. Op. cit., p. 134.

93 Yale Law Journal, 1970, vol. 79, N 3, p. 417.

94 Current History. Wash., 1976, vol. 70, N 417, p. 264.

95 Ленин В. И. Полн. собр. соч., т. 46, с. 446.

96 Sk.: Филимонов Б. У. Уголовный процесс ФРГ. М., 1974, с. 65.

9' Маркс К., Энгельс Ф. Соч., 2-е изд., т. 7, с. 288.

98 Харпи М. Л., Кросс Дж. Осведомители в органах охраны и принуждения. М., 1962, с. 45.

99 Citēts no grāmatas: Михайловская И. Б, О положении личности в англо — американском уголовном процессе. М., 1961, с. 31.

1,10 Turpat.

101 — sk. pielikumu

103 Stacey F. A New Bill of Rights tor Britain. London, 1973, p. 42. 103 The Newsweek, 1971, March 8, p. 27.

|(и Маркс К., Энгельс Ф. Соч., 2-е изд., т. I, с. 639.

105 США: проблемы внутренней политики. М., 1971, с. 182.

105 Sk.: Калинин 10. В. Расизм: узаконенное беззаконие. Минск, 1973, с. 75.

1117 США: экономика, политика, идеология. 1978, № 3, с. 86.

108 Karlen D. Anglo— American Criminal Justice. Oxford, 1967, p. 30.

109 РЖ ИНИОН. Серия 4, 1976, № 1, с. 220.

110 Sk.: Михайловская И. Б. «Правосудие» для бедных.— Сов. юстиция. 1975, № 12, с. 30—31.

111 РЖ ИПИОН. Серия 4, 1976, Кч 1, с. 221.

112 Nagel S. S. Op. cit., p. 100.

113 Зинн Г. Указ. соч., с. 214.

114 США: экономика, политика, идеология. 1978, № 5, с. 78.

115 Criminal Justice in America..., p. 230, 257, 290.

110 Turpat.

117 Chicago Sunday Sun Times, Chicago, 1977, October 2, p. 74.

118 Daži izņēmumi no ši vispārējā pieņēmuma ir ārkārtīgi kazuistiski, un tie netiek kaut cik ievērojamā mērā pielietoti.

119 Criminal Justice in America..., p. 244.

120 Turpat, 243., 244. Ipp.

121 Turpat, 245. Ipp.

122 Turpat, 249. Ipp.

123 New York Times, 1977, November 26.

124 — sk. pielikumu

125 Criminal Justice in America..., p. 261.

126 Turpat, 250. 1pp.

127 Turpat, 143. Ipp.

158 Turpat.

129 The Daily World, 1978, January 7, p. 10.

130 Положение в области прав человека в США. Публикация Коммунистической партии США. с. 54.

131 Demokratie und Recht. 11. 4. Kein, 1976, S. 366.

132 Turpat, 71. Ipp.

133 — sk. pielikumu

134 Sk. Repression in America, p. 17 18, 79.

135 Конституция Соединенных Штатов Америки 1787 года (Поправка XIV); Конституция Французской Республики 1958 года (ст. 77); Основной закон Федеративной Республики Германии 1949 года (ст. 3); Конституция Итальянской Республики 1947 года (ст. 3); Конституция Японии 1947 года (ст. 14).

136 РЖ ИНИОН. Серия 4, 1975, № 4, с. 189.

137 РЖ ИНИОН. Серия 4. 1977, № 3, с. 269.

138 Указ. соч., с. 100.

139 Зинн Г. Указ. соч., с. 219.

"" Калинин Ю. В. Расизм: узаконенное беззаконие, с. 61.

141 Sk.: Положение в области прав человека в США. Публикация Коммунистической партии США, с. 42.

142 Ленин В. И. Поли. собр. соч., т. 4, с. 403.

143 Criminal Justice in America..., p. 254.

144 Положение п области прав человека в США. Публикация Коммунистической партии США, с. 78.

145 Sk. Time, 1976, September 6, p. 12, September 13, p. 6.

146 Quinney K- Criminology. Boston, Toronto, 1975, p. 23.

141 Никифоров i>. С. Так где же правосудие?— Новое время, 1977, № 25, с. 21.

148 Та VFR saucas Zinātņu akadēmija.

149 Новое время, 1974, № 32, с. 32.

150 РЖ МИСОН. М., 1978, с. 220.

151 Turpat.

152 Turpat.

153 Revue international du travail. Geneve, 1977, vol. 115, N 1, p. 15.

154 Turpat, 17. Ipp.

155 Turpat, 19. Ipp.

156 Маркс K., Энгельс Ф. Соч., 2-е изд., т. 2, с. 508.

157 Badillo II., Haynes М. A Bill of No Rights. Attica and the American prison system. N.— Y., 1972, p. 151.

|г,я Положение в области прав человека в США. Публикация Коммунистической партии США, с. 39.

159 Markss К , Fngelss Г. Vācu ideoloģija. R., 1963, 186. 1pp.

100 Никифоров Б. С. Указ. соч., с. 20.

101 РЖ МИСОН. М., 1978, с. 209.

102 Criminal Justice in America..., p. 257.

163 РЖ МИСОН. М., 1978, с. 213.

164 Зинн Г. Указ. соч., с. 217.

..... Положение в области прав человека в США. Публикация

Коммунистической партии США, с. 54.

166 Commings М. С., Wise D. Op. cit., p. 487.

167 Зинн Г. Указ. соч., с. 206.

103 Turpat.

169 Political Affairs, 1977, February, p. 22.

170 РЖ МИСОН. М., 1978, с. 207.

171 За рубежом, 1978, № 13, с. 24.

172 Правда, 1977, 4 авг.

173 РЖ ИНИОН. Серия 4, 1977, № 5, с. 196.

174 Советская юстиция, 1978, № 5, с. 31.

170 Elegants hotelis Londonā, kas pazīstams ar visaugstākiem tarifiem valsti par dzīvošanu un pakalpojumiem.

1.0 Criminal Justice in America..., p. 231—232.

177 Mitchell C„ Myerson M. Political Affairs, 1977, February, p. 201.

178 РЖ ИНИОН. Серия 4, 1976, № 4, с. 20t.

173 Mitchell С., Myerson M. Op. cit., p. 237.'

180 Quinney R. Criminology. Boston, Toronto, 1975, p. 237.

181 AAitchel 1 C„ Myerson M. Op. cit., p. 22.

182 Quinney R. Criminology. Boston, Toronto, 1975, p. 238.

183 Turpat, 23. Ipp.

184 Mitchell C., Myerson M. Op. cit., p. 23.

185 За рубежом, 1975, № 16, с. 24.

I8IJ Turpat.

I8' Положение в области прав человека в США. Публикации Коммунистической партии США, с. 60.

188 Ленин В. И. Поли. собр. соч., т. 37, с. 500.

185 За рубежом, 1978, № 12, с. 13.

190 Новое время, 1977, № 29, с. 5.

191 Kohl П. Zwischen Ideologic und Pragma!ismns. Aspocte und Aussichten zu Grundfragen der Polittk. Stuttgart, 1973, S. 17.

192 The Pulse of Freedoms. American Liberties in 1920 1970 s. F.d. by

A. Reitman. N.— Y., 1975, p. 29.

1,3 Editorial Research Reports, 1976, October 8, vol. 2, N 13, p. 735.

194 The Case of (he 11 Communist Leaders. A Fact Sheet Prepared by the Civil Rights Congress. Wash., 1951.

195 Goodell C. Op. cit., p. 96.

I9u Зинн Г. Указ. соч., с. 200.

197 Criminal Justice in America..., p. 137.

198 Маркс К., Энгельс Ф. Соч. 2-е И1д., т. I, с. 635.

199 Criminal Justice in America..., p. 414.

200 Положение в области прав человека в США, с. 48.

201 США: экономика, политика, идеология, 1978, с. 48.

202 Sk.: Советская Россия, 1977, 20 июля.

203 — sk. pielikumu

201 The Daily World, 1977, September 10, p. 3.

205 Sk.: Известии, 1977, 27 мая.

206 Андропов И. Политзаключенные... Кто они?— Новое время, 1977, № 12, с. 7.

207 Džeimss Grants, Džons Litis, Deniss Benks, Deberts Tibss, Fils Sinniks, Džordžs Merits, Luiss Talamantess, Bigs Bleks, Vilberts Li.

208 Oskars Kollazo, Lolita Lebrona, Rafaels Kansels Miranda, Irvings Floress, Andreo Figeroa Kordero.

209 Sk.: Законвдательство зарубежных стран. М., ВНИИСЗ. Вып. 97,

1974.

210 Sk. Helsinkos izdoto žurnālu «Jaunās perspeklivas», 1977, spec, numuru un № 7.

211 Repression in Latin America, p. 72.

212 — sk. pielikumu

213 Новое время, 1978, 16, с: 27.

214 Citēts no gramatas: Митфорд Дж. Тюремный бизнес. М., 1978, с. 290 291.

2|Ь Sk. turpat, 21. Ipp.

2.0 РЖ ИНИОН. Серия 4, 1974, № 2, с. 130.

217 Кларк Р. Преступность в США, с. 282.

218 Sk.: Митфорд Дж. Тюремный бизнес, с. 109.

219 Кларк Р. Указ. соч., с. 279.

2211 Митфорд Дж. Указ. соч., с. 111.

221 Кларк Р. Указ. соч., с. 283.

222 .Митфорд Дж. Указ. соч., с. 111.

2=3 Prison Within Society. Ed. by L. Hazelri. N.— Y., 1968, p. IX.

224 Кларк P. Преступность в США, с. 268.

225 Положение в области нрав человека в США. Публикация Коммунистической партии США, с. 54.

226 Зинн Г. Указ. соч., с. 218.

227 Turpat.

228 Положение в области прав человека в США, с. 55.

229 Зинн Г. Указ. соч., с. 218.

2J0 РЖ ИНИОН. Серия 4, 1976, № 4, с. 220.

231 Митфорд Дж. Указ. соч., с. 200—201.

252 Turpat, 159. 1рр.

231 Sk.: За рубежом, 1977, № 32.

234 Sk.: Положение в области прав человека в США. Публикация Коммунистической партии США, с. 56.

235 Митфорд Дж. Указ. соч., с. 171.

236 Зинн Г. Указ. соч., с. 219.

237 РЖ МИСОН. М., 1978, с. 241.

238 Астемиров 3. А., Калинин Ю. В., Шупплов В. П. Современные пенитенциарные системы капиталистических государств. Рязань, 1977, с. 10—11.

239 The Daily World, 1977, December 23, p. 6.

240 Sk.: За рубежом, 1977, As 39, c. 24.

PIELIKUMS

10 1980. gada jūnijā Lielbritānijas premjerministre M. Tečere kādā savā runa sabiedriskas domas spiediena ietekmē bija spiesta atzīt valstī pastāvošo arestu režīmu par «neapmierinošu anahronismu tiesības». (The Newsweek, 1980, June 18). Britu premjerministres paziņojumu izraisīja plaša pilsoņu kampaņa par to pastavošo normatīvo priekšrakstu atcelšanu, kas bija nonākuši pretruna ar personības neaizskaramības principiem (Sīkāk skat.: Ковалев В. А. Неприкосновенность личности по-британски.— Социалистическая законность. 1981, Л» 8, с. 67—68).

12 То pārliecinoši pierada policijas pēdējo gadu prakse. Tipisks bija gadījums 1982. gada martā Londonas Hitrovas lidostā kalpotāju streika laikā. Streikotājiem aizliedza izvietot piketus dienesta ieejas rajonā. Turpretī policijas atvēlētās vietas piketiem bija izraudzītas ar tādu aprēķinu, lai viņi nekādā veidā nevarētu traucel streiklaužu brīvu iekļūšanu lidostas teritorijā. Vajadzēja strādniekiem tikai pārkāpt policijas aizliegumu, izvietot piketus dienesta ieejas rajonā un griezties pie streiklaužiem ar aicinājumu atbalstīt streiku, kad nekavējoties sekoja policijas akcijаdesmit piketētāji tika aresteti un nodoti tiesai (Sīkāk skat.: Ковалев

В. А. Роль буржуазной юстиции в борьбе труда и капитала.— Советская юстиция, 1983, № 4, с. 25—27).

18 Pašreiz policija cenšas atbrīvoties pat no tām ievērojamā mērā iluzorajām kontroles formām, kuras ir ruinētā sūdzību izskatīšanas orgāna rīcībā. 1981. gada decembri lordu palatas loceklis Skarmens sagatavoja plašu pārskatu par masveida nekārtībām Londona. Sajā dokumentā viņš kategoriski uzstājās pret neatkarīgo sūdzību izskatīšanas kārtību par britu policijas darbību. 1982. gadā šo pozīciju atbalstīja speciāla procedūras jautājumu komisija (The Committee on Police Complaints Procedures). Tiek ieteikts atgriezties pie iedzīvotāju sūdzību par policijas nelikumībām izskatīšanas policijas resora ietvaros. Bet šāda kārtība sevi jau ir diskriminējusi. Pec ang|u datiem, 59 procentus no pamatotam sūdzībām policija atstaj bez atbildes (The Criminal Law Review, London, 1982, Aug., p. 473).

23 1984. gadā Čilē pagarināts ārkārtējais stāvoklis, kas nepārtraukti saglabajies kopš 1973. gada.

27 Pēdējos gados šī pretdemokratiskā tendence vēl vairāk pastiprinājusies. Та 1980. gada ASV Augstākā tiesa precedenta Paitona lietā pamatoja normu, saskaņā ar kuru policija ieguva tiesības, meklējot personu, kas izdarījusi smagu noziegumu, bez ordera izdarīt kratīšanu pilsoņu dzīvokļos, ari to dzīvokļos, kuri nav saistīti ar izdarīto noziegumu (The Journal of Criminal Law and Criminology. Chicago, 1981, vol. 72, N 1, p. 293 -324).

34 Bez tam jāņem vērā, ka katrā dosjē ir ziņas par pilsoņu grupu organizāciju vai cita veida organizētību. Tāda veidā šis arhīvs apkopojis faktus par daudziem miljoniem cilvēku. Tomēr ASV pašreiz to atzīst par nepietiekamu. Kā k|uvis zināms, R. Reigana administrācija nodomājusi izveidot informatīvo kompjūteru banku ar tādu elektronisko atmiņu, kas paredzēta datu savākšanai un uzglabāšanai par 25 miljoniem amerikāņu pilsoņu. Šī banka k|ūs par svarīgako vispārnacionālas sistēmas «The National Recipient Information System» sastavda|u. Pēc ASV komunistiskās preses novērtējuma šā nodoma realizēšana ir kārtējais posms policejiskas valsts radīšanai (The Daily World, 1981, Apr. 11, p. 3).

Līdzīga programma laika posmam līdz 1987. gadam izstrādātā arī Francijā. Га paredz apkopot vienotā kompjuteru sistēmā ziņas praktiski par visiem valsts pilsoņiem. Programma tiek realizēta sekmīgi: ESM elektroniskajā atmiņa jau ieprogrammētas ziņas par 10 miljoniem cilvēku.

30 VFR kriminālpolicijas un speciālo dienestu kompjūteros savāktas ziņas par 9 miljoniem cilvēku, tas ir, par katru piekto valsts iedzīvotāju (Skat.: Международная защита прав человека и их нарушения в капиталистических странах.— М.: ИНИОН АН СССР, 1981, с. 160).

37 Aktīvā kompromitējošo ziņu uzkrāšanās policijas elektroniskajās bankās radīja jaunas noziedzības biznesa formas. 1981. gadā Londona tika atklāta policistu grupa, kas nodarbojas ar informācijas pārdošanu, kura atradās valsts iekšlietu ministrijas kompjūteros, ši informācijā nonāca privātdetektīvu rokas, bet ar viņu starpniecību tika nodota neskaitāmiem klientiem (The New Statesman. London, 1981, Oct. 29).

11 Karaliskā komisija piekrita tādai jautājuma nostādnei. Rezultātā 1981. gada 28. jūlijā tika pieņemts likums par Anglijas uri Velsas Augstāko tiesu (stājās spēkā 1982. gada I. janvārī). Sis normatīvais akts nosaka priekšnoteikumus, kuriem pastāvot tiek likvidētas tiesības uz klusēšanu. Atbilstoši likuma 72. pantam neviens netiek atbrīvots no atbildes uz inkriminētajiem jautājumiem lietās par viltus lieciniekiem un necieņas izrādīšanu tiesai.

52 Tikai divos gados Turcijas tiesas politiskajos procesos iznesa 25 983 apsudzošus spriedumus (The Morning Star. London, 1982, Sept. 11).

55 Pēdējā laikā pieauguma tempi maksai par augstākas izglītības iegūšanu ASV nepārtraukti turpina palielināties. 1982. gadā Harvardas, Jēlas, Prinstonas un Stenfordas universitātēs mācību maksa palielinājās par 15 procentiem salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu un sasniedza 12 000 dolārus. Ap 1990. gadu, pec amerikāņu datiem, ta sasniegs 20 000 dolārus.

56 Sikak sk.: Ковалев В. А. Классовый состав буржуазного судейского корпуса.— Советская юстиция, 1983, № 13, с. 30 -32.

82 Sīkāk sk.: Ковалев В. А. Двойные стандарты американской юстиции.— Человек и закон, 1983, № 8, с. 120—124.

84 Par šo sk.: Ковалев В. А. Буржуазный суд на службе капитала.— Советская юстиция, 1984, № 8, с. 29—31.

101 Sīkāk sk.: Ковалев В. А. Анонимные свидетели в буржуазном уголовном процессе.— Социалистическая законность, 1983, № 4, с. 70.

m 1984. gada maijā darījums par atzīšanos tika noslēgts Vjetnamas kara veterānu tiesas procesā pret ASV valdību un septiņām kara rūpniecības kompleksa ķīmiskajam kompānijām. Veterāni griezās tiesā sakara ar nelabojamo veselības stāvoklim nodarīto zaudējumu, kas radies pēc tam, kad Dienvidaustrumu Āzija tika lietota indīga viela «agent orange». Darījuma rezultāta viņi saņēma zināmu naudas kompensāciju par arsteša-nos, bet atteicās no vainīgo nodošanas tiesā.

133 Sīkāk sk.: Ковалев В. А. Ограничение права на защиту в ФРГ.— Социалистическая законность, 1983, М» II, с. 68—69.

203 1980. gadā А. šakura izbēga no amerikāņu cietuma.

212 1984. gada jūnijā, atgriežoties dzimtenē, S. Insunsu sagrāba Čiles ohranka.

SATURS

Priekšvārds latviešu izdevumam .......

Ievads ................

Personības neaizskaramības princips: krīzes simptomi Dzīvokļa neaizskaramība un personiskās dzīves noslēpumi .................

Viduslaiku inkvizīcijas miisdienu era ......

Taisnīgās liesas Rietumu variants .......

Tiesības uz aizstāvību — kapitāla privilēģija . . .

«Vienlīdzības» dažādos polos.........

Uz apsūdzēto sola — citādi domājušie......

Amerikas cietumu kontrasti .........

Piezīmes................

Pielikums ...............

Валентин Алексеевич Ковалей

БУРЖУАЗНАЯ ЮСТИЦИЯ: С КЕМ И ПРОТИВ КОГО?

Серия «Империализм: события, факты, документы»

Рига «Аноте» 1980 На латышском языке

Перевел с русского языка 3 . Симсоис Оформление серии А . Гринбергса Обложка И . Крен и ц а

Valentīns Alekseja d. Kovaļovs

BURŽUĀZISKĀ JUSTĪCIJA: AR KO UN PRET KO? Sērija «Imperiālisms: notikumi, fakti, dokumenti»

Redaktore I. Lāce Mākslinieciskais redaktors V. Kovaļovs Tehniskā redaktore S. Zandberga Korektore J. Indāne

Nodota salikšanai 22.11.84. Parakstīta iespiešanai 12.08.85. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 8,82 uzsk. iespied.; 0,24 uzsk. kr. nov.; 0,91 izdevn. I. Metiens 20 000 eks. Pasūt. № 1847. Cena 45 kap. Izdevniecība «Avots», 226047 Rīgā, Padomju bulv.

24. Izdevn. 404/J-383. Izdevums sagatavots dialoga sistēmā, piedaloties Nozares kolektīvas lietošanas skaitļošanas centram. Programmists

A. Osis.

Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 220011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Kovaļovs V.

Ko 945 Buržuāziskā justīcija: ar ko un pret ko?/ No krievu vai. tulk. Z. Simsons.— R.: Avots, 1986. 165 Ipp.

1206000000-404

67.8

K--------48.86

M 803 (II)—86

1

PSKP Centrālās Komitejas 1983. gada 14.—15. jūnija plēnuma materiāli. R., 1984, 59. lpp.

2

PSKP XXVI kongresa materiāli. R., 1981, 98.lpp.

3

' Маркс К., Энгельс Ф. Соч., 2-е изд., т. I, с. 635.

4

Положение n области прав человека в США. Публикация коммунистической партии США. М., 1978, с. 5.

5

PŠK.P XXVI kongresa materiali, 28. Ipp.

Content

Kovaļovs Valentīns Buržuāziskā justīcija - ar ko un pret ko

PRIEKŠVĀRDS LATVIEŠU IZDEVUMAM

Ievads

PERSONAS NEAIZSKARAMĪBAS PRINCIPS: KRĪZES SIMPTOMI

dzīvokļa neaizskaramība un personiskas DZĪVĒS NOSLĒPUMI

VIDUSLAIKU INKVIZĪCIJAS MūSDIEnU ĒNA

TAISNĪGĀS TIESAS RIETUMU VARIANTS

TIESĪBAS UZ AIZSTĀVĪBU — KAPITĀLA PRIVILĒĢIJA

«VIENLĪDZĪBA» dažādos polos

UZ APSŪDZĒTO SOLA — CITĀDI DOMĀJOŠIE

AMERIKAS CIETUMU KONTRASTI

PIEZĪMES

PIELIKUMS

SATURS

1