Losevs Sergejs

Petrusenko Vitālijs

Dalasas šāvienu atbalss

S. Losevs V Petrusenko

Dalasas šāvienu atbalss

Dokumentāls apraksts

NO AUTORIEM

Dokumentālais stāsts «Dalasas šāvienu atbalss» veltīts nerimstošajai ciņai Amerikas Savienotajās Valstīs sakarā ar dažādiem politiskiem un kriminālisliskiem jaulajumiem, kas saistīti ar prezidenta Džona F. Kenedija nogalināšanu 1963. gada novembrī. Sīs cīņas jēga ir ārkārtīgi vienkārša. Oficiālās varas iestādes cenšas nepieļaut, ka nāktu gaismā patiesība par šī gadsimta lielo noziegumu. Neatkarīgie izmeklētāji, iedami dažādus ceļus, meklē slepkavības īstos vaininiekus; savu pētījumu gaitā viņi nonāk pie vienāda secinājuma: ASV valsts vadītājs kļuva par politiskas teroristiskas sazvērestības upuri. Sī stāstījuma centrā atrodas amerikāņu elektronikas speciālista Deivida Liftona hipotēze par to, ka ar Kenedija nogalināšanu saistītie medicīniskie dati ir rupji viltoti. Apskatot šo problēmu, autori izmantoja ASV valdības iestāžu un Kongresa oficiālos dokumentus, kā arī Liftona un citu amerikāņu neatkarīgo pētnieku grāmatas un rakstus. Gribētos no sirds pateikties par palīdzību darbā pie manuskripta Maskavas mediķiem — patologanatomam Vladimiram Vecvjam un neiroķirurgam Anatolijam Umrihinam.

TERORISMS AUGSTĀKAJĀ LĪMENĪ

Varmācības rezultātā mūsu politiskie zaudējumi nav saskaitāmi. Būtu pārliecīgi vienkāršoti sacit, ka liberālisms ideju jomā ir izsīcis un izlaidis garu; pareizāk būtu teikt, ka tā līderus iznīcināja. Pēc Džona Kenedija, Roberta Kenedija un Mārtiņa Lutera Kinga noslepkavošanas radās vakuums, mēs nedzirdējām balsis, kas formulētu jaunus politiskus virzienus.

(Amerikāņu žurnāls «Newsweek», 1980, 29. dec.)

CIP žargonā ir izteiciens «iznicināšanas operācija». Sādu akciju mērķis — neitralizēt politisko pretinieku. Attiecīgo līdzekļu arsenālā svariga vieta pieder gan propagandai, ar kuras palīdzību var nomelnot cilvēku, gan uzpirkšanai, apsolot villu zilās Vidusjūras krastā un neizsmejamu kontu Šveicē. Seit ietilpst ari slepkavība…

(Amerikāņu žurnāls <rTime», 1975, 30. jūn.)

«Kas tad galu galā nogalināja brāļus Kenedijus un Kirrgu? Par to ir daudz rakstīts, taču, kad izlasa pēdējo lappusi, jautājumi paliek.» Tādas replikas esam dzirdējuši diezgan bieži, un visumā tās ir likumsakarīgas. Jau gluži cilvēciska ziņkāre pirmām kārtām rosina jautājumu: «Kas ir slepkava?»

Katrā no trim gadījumiem situācija izveidojās tādējādi, ka noziegumi tika izdarīti daudzu cilvēku acu priekšā. Daži aculiecinieki tos attēloja diezgan sīki — it kā būtu piedalījušies iepriekš izsludinātā publiskā nāvessoda izpildīšanā. Bet sazvērestību virzošās atsperes un politisko slepkavību mehānisms palika apslēpts. Kas attiecas uz lieciniekiem, tad amerikāņu Temīdai neatradās ne spēka, nedz vēlmes objektīvi apsvērt viņu daudzās un pretrunīgās liecības. Tā izvēlējās dīvainu ceļu — noticēja vienai notikumu versijai, aizvēra acis un aizbāza ausis, kad sadūrās ar citu. Amerikāņu jurisprudence parādīja apbrīnojamu vienaldzību par to, ka gāja bojā jeb, pareizāk sakot, tika iznīcināti vairāk nekā simt amerikāņi, kas bija saskārušies ar prezidenta Kenedija nogalināšanas noslēpumiem.

So divdesmitā gadsimta amerikāņu autodafē patiesais mērķis atklājās pamazām. Doma par politiskā vakuuma rašanos, ko satur iepriekšminētais žurnāla «Ne\vsweek»

1980.   gada decembra izteikums, nevarēja nobriest tūlīt sešdesmitajos gados, kad neviens īsti nezināja, kas sekos šiem politiskajiem noziegumiem.

Laiks aizvirza arvien tālākā pagātnē notikumus, kuri satricināja esošo un droši vien satrauks nākamās paaudzes, pirmām kārtām amerikāņus. Līdztekus vienkāršai ziņkārei rodas prasība izprast notikušā jēgu visās tā politiskajās, sociālajās un psiholoģiskajās dimensijās.

Televīzija amerikāņiem jau kopš jaunības dienām ieaudzina sajūtu, ka fiziska vardarbība ir viņu sabiedrības morālās kārtības neatņemams atribūts, kas daudziem šīs sabiedrības locekļiem aizstāj Bībeli un likumu, ko no skolas gadiem māca cienīt. Izrēķināšanās ar trim izciliem amerikāņiem liela mērā veicināja to, ka nācijas psiholoģijā izveidojās bailes no terora rēga. No visas amerikāņu traģēdijas izriet pavisam vienkāršs loģisks secinājums — pār «demokrātijas paradīzes» iemītniekiem kā Damokla zobens karājas vardarbība.

Ietekmīgi un vareni amerikāņu imperiālisma spēki daudz ko lika uz kārts, lai nepieļautu konkrētas, skaidras atbildes uz jautājumiem, kurus jau sen vajadzēja atrisināt: kas un kāpēc izdarīja noziegumu? Skaidrība taču no zīmētu, ka nepieciešami nākamie loģiskie soļi — jāizvirza tiesas apsūdzība un jāsoda oficiālās instances, kas slēpjas aiz slepkavām. Pēc vairāku izcilu amerikāņu juristu domām, tādas personas atradās un vēl joprojām atrodas Vašingtonas varas iestāžu redzeslokā un ar papildu piepūli, kā ari — kas tāpat ir svarīgi — ja pēdējās vēlētos, varētu tikt sauktas pie tiesas un sodītas. Taču šobrīd no šādas vēlēšanās nav ne miņas; gluži otrādi, tiek veikti pasākumi, lai noslēptu vai diskreditētu jaunos pierādījumus un faktus, kurus izdevies izdibināt pēdējos gados

Starp grāmatām par divdesmitā gadsimta sešdesmitajos gados notikušajām amerikāņu politiskajām slepkavī bām ir arī tādas, kas piedāvā «skaidru» atbildi. So darbu autori nosauc Džona Kenedija slepkavu — Lī Hārviju Osvaldu, Roberta Kenedija — Sirhanu Sirhanu, Mārtiņa Lutera Kinga — Džeimsu Erlu Reju. Gods kam gods — vairums amerikāņu'nevienā no šīm traģēdijām nekad nav ņēmuši nopietni versiju par slepkavu vienpatni.

Bez pārspīlējuma var teikt, ka ar ikvienu no trim slepkavībām saistīti desmitiem lielu un simtiem mazāku

mīklainu apstākļu. (Jn, tiklīdz tos sāk apskatīt no loģikas un skaidra prata viedokļa, sabrūk «gaišreģu» galvenā ideja — proti, it kā visos trīs gadījumos sazvērestības nav un neesot bijis apzinātu mēģinājumu slēpt pēdas.

Daži šo* politisko slepkavību pētījumu autori jau iepriekš briflina lasītājus, ka viņu rīcībā nav izsmeļošu atbilži>uz daudziem jautājumiem. Kāda tad ir viņu pūļu jēga? Vai viņi veltīgi nelauž šķēpus?

Acīmredzot ne veltīgi. Daži no viņiem, riskējot ar dzīvību, mēģina atrast atbildi uz galveno jautājumu: kam Amerikā bija pa spēkam īstenot prezidenta noslepkavošanu un zināmā mērā grozīt valsts politiku? Būtībā tā ir centrālā problēma, un tā skar ne tikai amerikāņus vien. Tā interesē visus, ASV taču ir visspēcīgākā kapitālistiskā valsts, un starptautisko attiecību stāvoklis, starptautiskais klimats ir lielā mērā atkarīgs no tā, kāda ir Amerikas ārpolitika.

ASV prezidenta noslepkavošana ir ārkārtīgi sarežģīts uzdevums, uzsver visi amerikāņi, kas pētījuši Kenedija noslēpumaino bojāeju. Lai nevienu nemaldina tas, viņi brīdina, ka mērķis noziedzniekiem šķita viegli sasniedzams — vaļējs limuzīns, kas lēni brauca pa Dalasas pilsētas Diliplaza laukumu. Noziedznieki zināja, ka bez vielējās policijas Dalasa bija pilna ar slepenā dienesta, Federālā izmeklēšanas biroja (FIB), Centrālās izlūkošanas parvaldes (C1P), militārās izlūkošanas un pretizlūkošanas dienesta aģentiem.

Kriminālisti stāsta, ka viens no profesionālo noziedznieku galvenajiem likumiem esot — līdz minimumam sašaurināt personu skaitu, kas piedalās viņu iecerētajā ļaundarībā. Pēc loģikas šo noteikumu neapšaubāmi vajadzēja ievērot arī tiem, kas piedalījās noziedzīgajā sazvērestībā pret prezidentu Kenediju. Mēs neesam kriminālisti, bet mums šķiet: tieši tāpēc, ka uzdevums bija ārkārtīgi sarežģīts — nogalināt prezidentu —, noziedznieki faktiski bija spiesti atkāpties no tā dēvētā minimuma likumā, lai gan ārēji to it kā ievēroja.

Oficiālā versija par slepkavu vienpatni Osvaldu, maigi izsakoties, maz pārliecina. Bet tā, ja vēlaties, bija pārdomāta un konstruēta tieši tā dēvētā minimuma likuma aspektā. Tikai šajā gadījumā šis likums bija pārvērsts jau par absurdu, lai gan tie, kas to izmantoja, patiešām gribēja panākt maksimālu iedarbību uz sabiedrisko domu, iztēlojot noziegumu par vienpatņa roku darbu.

Tie, kas plānoja sazvērestību pret Kenediju, acīmredzot

gribēļa lai arēji piešķirt šķirisku raksturu. Viņi nolēma prezidentu miljonāru, vienu no valdošās šķiras līderiem, padarīt par «marksista» Osvalda atentāta upuri. Kas gan cits amerikāņiem, kurus apdullina ar antikomunisma idejām, varētu likties dabiskāks un ticamāks? Bet sazvērnieku versija neizturēja saskari ar reālajiem faktiem un lika amerikāņu neatkarīgajiem izmeklētājiem meklēt īstos spēkus, kuri aizvāca 35. prezidentu no politiskās skatuves. viņu pētījumi rāda, ka šie spēki atrodas pašā valdošajā Šķirā.

Tiecoties pēc vienota stratēģiska mērķa — monopolistiskas buržuāzijas kundzibas saglabāšanas kapitālisma vi pārējās krīzes padziļināšanās apstākļos, dažādi amerikāņu valdošās šķiras grupējumi un koalīcijas ievēro diferencētu pieeju daudzu svarīgu iekšpolitisko un starptaulr ko problēmu risināšanas taktikai.

Savā laikā V. I. Ļeņins pievērsa uzmanību tam, ka kapitālistisko valstu valdošajās šķirās pastāv norobežošanas, atšķirot, no vienas puses, starptautiskās buržuāzijas pacifistisko nometni, bet no otras — rupji buržuāzisko, agresīvi buržuāzisko, reakcionāri buržuāzisko nometni *

Mūsdienu amerikāņu agresīvās buržuāziskās nometnes pamats ir militāri rūpnieciskais komplekss. Dažus gadus pirms prezidenta Kenedija valdīšanas sākuma par militāri rūpnieciskā kompleksa galvenajiem stratēģiem kļuva «kodolmilitāristi». Kad Baltajā namā ieradās Kenedijs, starp viņiem un «militārajiem intelektuāļiem», kuri prasīja atkāpties no «masu atmaksas» doktrīnas un politikas par ♦balansēšanu uz kara robežas», izcēlās asas debates. Kenedijam nācās laipot starp viņiem, piedāvāt dažādus kompromisa lēmumus, kas, kā norāda amerikāņu vēsturnieki, noskaņoja «kodolmilitāristus» pret prezidentu.

Sešdesmito gadu ārkārtīgi asā cīņa Amerikas Savienotajās Valstīs starp dažādu nometņu pārstāvjiem par ietekmi uz Balto namu, valdību un Kongresu, par turpmākā ceļa izvēli iekšējās un starptautiskajās lietās parādīja, ka spēki, kurus zināmā mērā varēja attiecināt uz pacifistiskās buržuāzijas nometni, kļūst par upuriem fiziskam teroram, kas attīrīja ceļu uz varu agresīvās buržuāzijas aprindu pārstāvjiem.

Kenediju klana pusē atradās milzīgs kapitāls — ģimenes īpašums, kas tika vērtēts aptuveni 500 miljonu dolāru apjomā. Valdošās šķiras miesa un asinis, tās interešu uz

* Sk.: Ļeņins V. I. Raksti. Tulk. no 4. izd., 42. sēj., 337. lpp.

ticīgs kalps un sargs, progresa, sociālisma un demokrāti* jas spēku pretinieks — tai pašā laikā Kenediju klans un valdošās elites liberālās un «mērenās» aprindas, kas grupējās ap to, saskatīja vitālu nepieciešamību pielāgoties — lai «izdzīvotu» — XX gadsimta otrās puses jaunajām realitātēm. Pasaules kapitālisma pozīciju un ietekmes vājināšanās, neatlaidīga spēku samēra maiņa miera, sociālisma, nacionālās atbrīvošanās un starptautiskas strādnieku kustības labā lika Kenediju grupējumam parādīt lielāku elastību, apdomību, gatavību ielaisties zināmos kompromisos ārpolitikā, daudz smalkāk un prasmīgāk izmantot ekonomiskās, politiskās un ideoloģiskās sviras, lai mīkstinātu sociālo krīzi valstī. Daži no Kenedija veiktajiem pasākumiem, kas liecināja par politiska reālisma mošanos, neiederējās ASV valsts monopolistiskā kapitālisma visreakcionārāko grupējumu darbībā un nodomos. Tāpēc Džonu Kenediju un pēc tam viņa brāli Robertu, kuram bija reāla iespēja kļūt par prezidentu 1968. gadā, piemeklēja drausmīgs liktenis — viņus iznīcināja.

Lielāko daļu sešdesmito gadu pavadījuši Amerikas Savienotajās Valstīs kā TASS korespondenti, savām acīm redzējuši garas notikumu virtenes, kuru kulminācijas punkti bija politiskās slepkavības ar apdullinošu rezonansi — brāļu Kenediju un mācītājā Martina Lutera Kinga nogalināšana —, autori ari turpmākajos gados sekoja, kādi jaunumi atklājas par katru no šiem traģiskajiem gadījumiem. Terorisms augstākajā līmenī, kā daži pētnieki to dēvē, sešdesmitajos gados satricināja visas pasaules sabiedrisko domu un līdz ar Vašingtonas «netīro karu» Vjetnamā uzspieda Amerikai nenomazgājamu kauna traipu.

Politiskais terorisms augstākajā līmenī pārvērtās par vienu no visapkaunojošākajiem izdaudzinātās aizokeāna «brīvības un demokrātijas sabiedrības» simboliem.

Pēc prezidenta Ronalda Reigana nakšanas pie varas Vašingtonas administrācijai pavērās plašs darba lauks, lai mēģinātu atklāt amerikāņu iekšējo augstākā līmeņa teroristisko noziegumu noslēpumus, jo līdz astoņdesmito gadu sākumam bija atrasts daudz jaunu svarīgu pierādījumu. Tā vietā Reigana valdība izvērsa provokatorisku propagandas kampaņu, melīgi apsūdzot Padomju Savienību un citas sociālistiskās valstis starptautiskā terorisma organizēšanā un atbalstīšanā, ar šo jēdzienu bez kādām šaubām apzīmējot pirmām kārtām nacionālās atbrīvošanās kustības.

Teroristiskas metodes, turklāt ārkārtīgi izsmalcinātas, kā liecina Amerikas vēsture, ir domātas politiskajiem un sabiedriskajiem darbiniekiem, kuri kaut mazlietiņ pārkāpj cālējās reakcijas nosprausto robežu. Un šo faktu nevar apslēpt.

Tāpēc, neraugoties uz Vašingtonas oficiālo mītu par to, ka Amerikas Savienotajās Valstīs neesot iespējamas valsts sazvērestības un politiskas slepkavības, ka uz prezidentu šauj tikai vienpatņi, zināmas ietekmīgas aprindas tomēr mēģina pirmām kārtām noskaidrot Dalasas nozieguma noslēpumus, iegūt kādu mācību sev. To pavada diskusija par to, vai valdošajām šķirām ir vai nav pieņemama valsts kursa maiņa klusu, bet asiņainu apvērsumu ceļā.

Atbalss no tādas diskusijas, kura, starp citu, notika arī lielās preses slejās, bija atzinums, ka amerikāņu tautā iestājusies uzticības krīze pret varas institūtiem. To saturēja toreizējā prezidenta Džimija Kārtera runa televīzijā 1979. gada vasarā. Starp cēloņiem, kas izraisījuši šo tagad permanento krīzi, tika nosauktas arī sešdesmito gadu slepkavības. «Mēs,» Dž. Kārters izspieda no sevis, «pirms Džona un Roberta Kenediju un Mārtiņa Lutera Kinga nogalināšanas bijām pārliecināti, ka mūsu zemē jautājumus risina balsošanas ceļā, nevis ar ložu palīdzību.»

Kārters, pseidocīnītājs par cilvēka tiesībām, kurš mēģināja liekulīgi pamācīt citu zemju tautas attiecībā uz dažādām tiesībām, šajā tirādē bija spiests konstatēt, ka amerikāņu «brīvības un demokrātijas sabiedrībā» blakus konstitūcijai pastāv gangsteru likumi, kas nicina cilvēka galvenās tiesības — tiesības dzīvot.

Neatkarīgās izmeklētāju kustības spiediena rezultātā ASV Kongresa pārstāvju palāta ar Kārtera administrācijas klusējošu piekrišanu bija spiesta septiņdesmito gadu otrā pusē nodibināt speciālu slepkavību izmeklēšanas komisiju (SSIK). Pamatojoties uz Dalasas policijas magnetofona lentē fiksēto akustisko datu ārkārtīgi precīzu analīzi, SSIK konstatēja, ka uz prezidentu šauts ne tikai no aizmugures un augšas, kā apgalvoja Vorena komisija, bet arī no priekšas, no nelaimīgā zālainā paugura, kas atrodas labajā pusē šosejai, pa kuru brauca prezidenta kortežs.

Citiem vārdiem, SSIK nonāca pie secinājuma, ka, pretēji Vorena komisijas slēdzienam, pastāvēja sazvērestība pret Kenediju. Kā iespējamos tās dalībniekus speciālā komisija minēja mafijas un kubiešu kontrrevolucionāro organizāciju pārstāvjus. Sis viedoklis atspoguļo zināmu

politisko aprindu bažas, ka Amerikas Savienotajās Valstīs pastāv spēcīga-organizētā noziedzība, ar kuru brāļi Kenediji cīnījās, un nekontrolēti ultralabēji teroristiski spēki, kas izmanto kubiešu emigrantu pakalpojumus un darbojas ar Centrālās izlūkošanas pārvaldes, Federālā izmeklēšanas biroja un citu speciālo dienestu atbalstu un svētību.

Amerikā plaši iesakņojusies doma, ka politiskajās slepkavībās — liberāļu «pacifistu» nogalināšanā — ir iejaukti ASV speciālie dienesti un pirmām kārtām C1P. Tas jo vairāk sarežģī neatkarīgo izmeklētāju darbu.

CIP darbojas pēc diviem savstarpēji saistītiem principiem — «ticamā nolieguma» doktrīnas un «neaizpildīto čeku» koncepcijas. Pirmais prasa, lai uzdevums noteikti būtu izpildīts ar svešām rokām un neatstājot ne mazākās pēdas, kas ved uz Lengliju*. Otrs piešķir izpildītājiem,pilnīgu rīcības brīvību, viņi kā laimes lutekļi var aizpildīt jau parakstītu čeku par jebkuru dolāru summu. CIP ievēro vislielākās slepenības likumu, viena nodaļa nezina, ar ko nodarbojas otra (tā dēvēto necaurlaidīgo starpsienu princips). Tagad mirušais CIP direktors Alens Daless Kenedija slepkavības izmeklēšanas laikā atzinās, ka viņam bijuši aģenti, kuru uzvārdus vai segvārdus varējuši izlasīt ne vairāk kā divi cilvēki — viņi bijuši apzīmēti ar mazpazīstamiem ķīniešu hieroglifiem. Amerikāņu politisko slepkavību neatkarīgie izmeklētāji labi saprot, kāda jēga ir bijušā CIP ģenerālinspektora Laimena Kērkpatrika vārdiem, ka ideālā slepenā teroristiskā operācijā noslēpums tiek saglabāts «no pašas sākotnes līdz mūžībai».

Lai tā būtu, kā savos memuāros norāda bijušie amerikāņu izlūkdienesta darbinieki, rīkojumi tiek doti gan mutiski, gan aplinkus, ar mājieniem un pat žestiem. Kas attiecas uz to pašu Dalesu, tad no viņa bieži vien dzirdēja šādi formulētas pavēles: «Jūs paši varat iedomāties, kā to labāk izdarīt», «man nav vajadzīgs to visu jums izskaidrot», «jūs labi varat iedomāties, ko. tas nozīmē». Starp citu, tieši Daless izloloja amerikāņu izlūkdienestā to pašu «karapulku», kuru vēlāk turēja aizdomās par līdzdalību Džona un Roberta Kenediju iznīcināšanā.

Pēdējos gados, kad Daless bija CIP direktors, tika nodibināta speciāla apakšnodaļa ar koda nosaukumu «Iznīcināšanas operācija» («Executive Action») pēc analoģijas ar žargona izteicienu «iznīcināšanas operācija», kas bija

* I.englija — CIP štāba mītne. (Krievu izdevuma red.)

minēts mūsu citētajā fragmentā no žurnāla «Time». Bet ta bija ierobežota analoģija. Si apakšnodaļa nenodarbojās ar propagandu un uzpirkšanu, tās uzdevums, kā liecina kādas amerikāņu senāta komisijas ziņojums, bija ārzemju valstsvīru un politisko darbinieku nolaupīšana un nogalināšana. Līdztekus tai darbojās otra speciālā apakšvienība «Operācija 40» («Operaticn 40»), kas rikojās galvenokārt pašās Amerikas Savienotajās Valstīs un izdarīja «pašmaju slepkavības». Amerikāņu neatkarīgie izmeklētāji domā, ka tieši šis apakšvienības ir saistītas ar Kencdiju traģisko bojāeju.

Netiešs pierādījums pret CIP un tai radniecīgajiem speciālajiem dienestiem ir izmisīgais niknums, ar kādu tie cenšas saglabāt noslēpumā visu, kas norāda uz tādu iespēju.

Traucējumi, kurus amerikāņu izlūkdienests radīja nonnālai slepkavības izmeklēšanai, izraisīja milzīgas aizdomas cilvēkos, kam ne prātā nebija nācis to turēt aizdomās. Tā, piemēram, senatori Gerijs Hārts un Ričards Sveikers — izlūkdienestu darbības pētīšanas speciālās senātā komisijas locekji — komisijas uzdevumā veselu gadu veica īpašu izmeklēšanu, kā CIP un FIB reaģējuši uz Kenedija nogalināšanu. Kas attiecas uz CIP, tad senatorus nelaida ne tuvumā pie daudziem gadsimta nozieguma materiāliem. Bet pat tas, ko viņiem parādīja un pastāstīja. viņus pārliecināja: slepkava vienpatnis Osvalds bija amerikāņu izlūkdienesta aģents, kurš šī dienesta uzdevumā periodiski uzdevās par cilvēku ar kreisiem uzskatiem.

Bet tas taču ir tipisks un Centrālajā izlūkošanas pārvaldē visai iecienīts paņēmiens — «revolucionāru» maskas izmantošana visdažādākajās operācijas, vai nu tās būtu teroristiskas akcijas, kuru mērķis ir izrēķināšanās ar valstsvīriem un sabiedriskajiem darbiniekiem, vai zināmas valsts politiskās un ekonomiskās dzīves destabilizācija, vai dažādu iedzīvotāju slāņu kūdīšana pret likumīgo varu. Bet tas nav viss. CIP fabricē versijas par pseidorevolucionāru «sakariem» ar komunistiskajām un strādnieku partijām, nacionālās atbrīvošanās kustībām un sociālistiskajām zemēm. Osvaldam tika piedēvēti sakari ar ASV Komunistisko partiju, «simpātijas» pret revolucionāro Kubu, Padomju Savienību u. tml.

Osvaldu novāca divas dienas pēc Kenedija nogalināšanas. Spriežot pēc vairākiem datiem, viņu vajadzēja iznīcināt vai nu agrāk — prezidenta nogalināšanas dienā, vai

vēlāk, bet ārpus Dalasas. Sazvērniekiem bija vajadzīgas tikai viņa pēdas nozieguma rajonā, kuras kopumā dotu to, ko daži dēvē par Osvalda vainas otro «labāko pierādījumu».

Nu, bet kam tad vajadzēja kļūt par pirmo vai vienkārši «labāko liecību»? Prezidenta līķim ar it kā Osvalda atstātiem ievainojumiem, kurus apliecinātu oficiāli armijas patologanatomi.

Mūsu stāstījums koncentrēts ap vairākiem mīklainiem apstāk|iem, kas saistīti ar «labāko liecību». Bet, iekams tos aprakstām, sāksim stāstījumu no paša sākuma par to, kā spēku briedumā pārtrūka visjaunākā ASV prezidenta, 46 gadus vecā Džona Kenedija mūžs.

LAPSEŅU PŪZNIS

Pēc otrā pasaules kara Teksasas naftas miljonāru «dzimtmuiža» — Dalasas pilsēta — ieguva lielu politisku nozīmi valsts dienvidrietumu štatos kā viens no ultralabējo spēku centriem. Tādu reakcionāru grupējumu kā «Džona Bērča biedrības» ekstrēmisms nonāca tiktāl, ka biedrības Teksasas organizāciju propagandistiskajos materiālos — kinofilmās, brošūrās, skrejlapās — prezidents Kenedijs un viņa priekšgājēji, ģenerālis Dvaits Eizenhauers un Harijs Trūmens, tika dēvēti par komunistiem.

Neilgi pirms prezidenta vizītes Dalasā tur par labējo «ultra» huligānisku izlēcienu objektu kļuva Edlajs Stīvensons, ASV pastāvīgais pārstāvis Apvienoto Nāciju Organizācijā. Nav brīnums, ka Teksasas gubernators Džons Konelijs, 1963. gada oktobrī ieradies Vašingtonā, lai saskaņotu prezidenta uzturēšanās programmu viņa štatā, izteica vairākus brīdinājumus attiecībā uz Dalasu. Viņš, piemēram, aicināja atteikties no Baltā nama iecerētās ceremonijas — no daudziem automobiļiem sastāvoša korteža svinīga brauciena pa pilsētu. Gubernatoru enerģiski atbalstīja demokrātu partijas Teksasas organizācijas izpildsekretārs Frenks Ervins. Viņš sacīja, ka prezidentu pārvietošanās pa Dalasu lielas procesijas sastāvā ir bīstama viņa dzīvībai.

Bet šos brīdinājumus neuzklausīja. Galvenokārt tāpēc, ka prezidentam bija vajadzīga politiska reklāma pirms nākamā — 1964. gada vēlēšanām. Bez tam Kenedijs gribēja samierināt naidīgās frakcijas demokrātu partijas Teksasas organizācijā. Prezidents uzskatīja, ka simbolisks solis uz samierināšanos būtu visu frakciju līderu dalība viņa kortežā.

Pirms prezidenta izbraukšanas uz Teksasu Vašingtonā bija dzirdamas drūmas sarunas. 20. novembrī pie prezidenta griezās senators Viljams Fulbraits: «Dalasa ir ļoti bīstama vieta. Es nebrauktu uz turieni. Es jūs lūdzu nebraukt turp.» Tādā pašā nolūkā Kenediju speciāli apmelēja senators Hjūberts Hamfrijs un kongresmenis Neils Bogss. «Mister prezident,» Bogss brīdināja, «jūs lienat lapseņu pūznī.» Tas viss nevarēja nesatraukt Baltā nama saimnieku. «Es negribu braukt uz Dalasu,» Kcnedijs teica. Bet viņš jau bija devis solījumu viceprezidentam, teksasietim Lindonam Džonsonam. Nepildīt to nozīmētu apvainot jau tā ārkārtīgi viegli aizvainojamo viceprezidentu.

Bažām attiecībā uz Dalasu, šķiet, vajadzēja padarīt divtik piesardzīgu slepeno dienestu, kas apsargāja prezidentu, kaut vai tāpēc vien, ka 1963. gada novembrī atgadījās šādi notikumi. Atcēla 2. novembri paredzēto braucienu uz Čikāgu, jo no «vēju» pilsētas pienāca signāls, ka iespējams atentāts pret Kenediju. 18. novembrī Maiami atteicās no iepriekš izziņotā prezidenta brauciena pa pilsētu automobilī, un Kenediju ar helikopteru nogādāja vietā, kur viņam vajadzēja uzstāties. Iemesls bija Maiami policijas ziņu pienesēja ziņojums, kuru apstiprinaja slepens magnetofona ieraksts — viņa saruna ar labējo ekstrēmistu Džozefu AAiltijēru. Pēdējais atklāti pateica, ka prezidents tiks nošauts ar šauteni, kad viņš brauks gar kādas iestādes ēku. Miltijērs piebilda, ka atentāta organizācija rit pilnā sparā. Interesanti, kā viņš novērtēja slepenā dienesta pieeju prezidenta maršruta apsardzībai.

Ziņu pienesējs Viljams Somersets: «Būs visai grūti nošaut Kenediju. Es saprotu, ka, iespējams, jūs esat atraduši līdzekli, kā viņu nogalināt, izraudzījuši piemērotu dienesta ēku… Bet es nezinu, kā slepenā dienesta aģenti apsargā visas šīs iestāžu ēkas viņa maršrutā. Vai jums ir zināms, vai tās apsargā?»

Džozefs Miltijērs: «Protams, ja aģentiem ir aizdomas, viņi apsargā. Bet, ja aizdomu nav, tad vairāk iespēju, ka šīs ēkas netiek apsargātas.»

Pastāv bijušā FIB šifrētāja Viljama Voltera paziņojums, ko viņš 1975. gada beigās sniedzis televīzijas kompānijai CBS. No paziņojuma izriet, ka piecas dienas pirms Kcnedija noslepkavošanas FIB štāba mītne Vašingtonā saņēmusi ziņojumu par atentāta gatavošanu Dalasā. «Sī informācija bija FIB direktora Edgara Hūvera rīcībā,» apgalvo Ņūorleānas apgabala prokurors Dzims Gerisons. «Bet prezidentam ļāva braukt vaļējā limuzīnā bez ložu necaurlaidīga aizsarga, bez jebkādas reālas aizsardzības.»

Slepenais dienests atsaucas uz to, ka pavēle noņemt ložu necaurlaidīgo aizsargu nākusi no Baltā nama darbiniekiem pēc prezidenta lidmašīnas ierašanās Dalasā 22.  novembrī. Šo motivējumu uzskata par apstrīdamu, jo  slepenais dienests nevar atcerēties, kā sauca personas, kas rieva šo pavēli, un kādu amatu tās ieņēma. Turklāt šādu lēmumu pieņemšanā pēdējais vārds pieder tieši slepenajam dienestam.

Joprojām nav noskaidrojies ari otrs svarīgs jautājums: kas lika mainīt prezidenta korteža ceļu. Dalasas rīta laikrakstos 22. novembri bija ievietots pilsētas plāns, kurā atzīmēts augstā viesa brauciena maršruts. Prezidentam vajadzēja virzīties pa Meinstrītu un, jau gandrīz izbraucot no pilsētas komerciālā un tirdzniecības centra, nekur nenogriežoties, turpināt ceļu pa šo ielu, kas sašķeļ divās daļās Diliplaza laukumu. Tūlīt aiz laukuma Meinstrita «ienirst» zem dzelzceļa tilta un pāriet šosejā, kas ved uz Izstāžu pili, kur prezidentam vajadzēja teikt runu. Bet iepriekš izsludinātais maršruts netika ievērots. Pie paša laukuma procesija nogriezās pa labi uz Hjūstonstrītu, nobrauca vienu nelielu kvartālu un pagriezās pa kreisi uz Llmstrītu, kura gar Diliplaza laukuma malu, tāpat kā Meinstrita, ved uz minēto dzelzceļa tiltu un tālāk uz Izstāžu pili.

Divi pagriezieni samazināja automašīnu ātrumu, kas atviegloja prezidenta limuzīna apšaudi, kad tas brauca pa Elmstrītu. Šāvieni sākās pēc tam, kad «Lincoln» markas limuzīns bija pabraucis garām septiņstāvu stūra mājai maršruta labajā pusē, kur atradās Teksasas mācību grāvmalu noliktava. Oficiālā versija apgalvo, ka noliktava I Ijūstonstrītas un Elmstrītas stūrī bija vienīgais slēpnis, kur gaidīja valsts galvu.

Noliktavas sestā stāva pēdējais logs (tuvāk Elmstrītai) figurē Dalasas policijas un FIB materiālos kā slepkavas vienpatņa Osvalda «snaipera ligzda». Divdesmit gadu laikā, kas apritējuši kopš nozieguma Dalasā, ir izteiktas arī dažādas neoficiālas notikuma versijas, kuras nosacīti var iedalīt divās grupās.

Pirmā izslēdz, ka noliktava varēja būt slēpņa vieta, lai gan tās aizstāvji piekrīt, ka daļa šāvienu nākusi no aizmugures. Kā tādā gadījumā jāuztver Osvalda slavenā «snaipera ligzda», kuru atklāja policija? Uzskata, ka to ierīkojušas nezināmas personas, kuras nolēma visu noziegumu uzvelt Teksasas mācību grāmatu noliktavas darbiniekam Osvaldam.

Otrās grupas piekritēji pūlas pierādīt, ka prezidents nonācis krustugunīs, ka uz viņu varēja šaut no divām, trim un pat četrām vietām, arī no mācību grāmatu noliktavas otrā, piektā un sestā stāva. Par iespējamām slēpņu vietām

uzskata arī divās citas stūra ēkas Mjūstonstrītas un Elmstritas krustojumā. Vienā no tām atradās arhīvs, otrā — firma «Dal-Tex». Visas trīs ēkas krustojumā šajā liktenīgajā dienā netika nedz apsargātas, nedz novērotas. Lasītāji droši vien atceras Maiami ekstrēmista Miltijēra izteikumu, ka tieši šādas ēkas, kas slepenajam dienestam nelikās aizdomīgas, tika uzskatītas par piemērotām atentāta plānu realizācijai. Gluži kā pēc likteņa ironijas, desmitiem policijas un dažādu slepeno dienestu aģentu bija savākti ārkārtēju apstākļu gadījumam blakus arhīvam — Mjūstonstrītas ēkā, kur atradās tiesa, Dalasas policijas kriminālmeklēšanas nodaļa un iepriekšējā ieslodzījuma cietums.

No Tcksasas mācību grāmatu noliktavas uz dzelzceļa tilta pusi ir vienvirziena kustība. Mašīnām jāpārvar kāpilms. Pa labi no Elmstrītas atrodas zāliens, tālumā paceļas balta kolonāde ar betona postamentu. No postamenta sākas 1,8 m augsts zedeņu žogs, tas šķērso zālaino pauguru, kā dēvē šo Dīliplaza laukuma daļu. Paugurs saplūst ar dzelzceļa uzbērumu Aiz kolonādes, postamenta un žoga stiepjas liela automobiļu stāvvieta, kas piekļaujas dzelzceļam un preču stacijai.

Amerikāņu autori novērtē Diliplaza laukumu un Elmstrītu, kas nošķeļ tā malu, kā ideālu slēpņa vietu. 39 no 75 lieciniekiem, kas dzirdēja šāvienu troksni, apgalvoja, ka vismaz viens šāviens atskanējis no zālainā paugura puses. Dažiem bija licies, ka šauj ari no dzelzceļa tilta puses. Liecinieki bija redzējuši zālainā paugura rajonā spilgtu gaismas uzliesmojumu, jutuši pulvera smaku. Starp tiem, kas šajā vietā dzirdējuši šāvienu troksni, bija Dalasas policijas priekšnieks Dž. Kerijs, kas brauca svinīgā korteža priekšgalā, policists B. Hargiss, kas ar motociklu pavadīja prezidenta limuzīnu, slepenā dienesta Dalasas nodaļas priekšnieks V. Sorels un citi.

Uz betona postamenta pie kolonādes malas stāvēja Dalasas fabrikants Ābrams Zaprūders. Viņš nospieda sava amatieru kinoaparāta slēdzi drīz pēc tam, kad linkolns pabrauca garām mācību grāmatu noliktavai. Zapruders izdzirdēja šāvienu skaņas, turklāt viens no tiem, viņš apgalvo, atskanēja tieši viņam aiz muguras. Zaprūders skatu meklētājā ieraudzīja sāpēs saviebto prezidenta seju, viņa rokas, paceltas pie kakla instinktīvā aizsargkustībā. Zaprūders nepārtraukti filmēja, līdz limuzīns ar Kenediju pazuda zem dzelzceļa tilta. Tādējādi šī amatieru filma kļuva par ārkārtīgi vērtīgu nozieguma lietisko pierādījumu.

Ari citam kinoamatierim, 22 gadus vecajam kareivim Gordonam Arnoldam, kas bija ieradies Dalasā ciemos, varēja izdoties interesanta iilina. Arnolds ar kinokameru bija ieņēmis vietu zālainajā paugurā aiz žoga. Pie viņa piegāja cilvēks, kas stādījās priekšā kā slepenā dienesta aģents un paradīja attiecīgu apliecību. Kā vēlāk noskaidrojās, neviens no slepenā dienesta neatradās zālainā paugura rajonā. Šķietamais aģents teica kareivim, ka tur nedrīkstot stāvēt, tāpēc Arnolds pārlīda pāri sētiņai un pa zālienu [lagājās tuvāk Elmstrītai. Pēc viņa vārdiem, viens no šāvieniem atskanējis viņam aiz muguras un lode aizsvilpusi pāri kreisajam plecam gar galvu. Kareivis neilgi pirms tam bija izgājis šaušanas apmācības un apgalvoja, ka, savus iespaidus aprakstot, neko neesot sajaucis. Viņš nokrita zemē un gulēja, kamēr pieskrēja klāt policisti. Tie nezin kāpēc atņēma Arnoldam filmu, lai gan viņš bija paspējis uzņemt tikai dažus kadrus. Arnolds gribēja dot liecību, bet viņam teica, ka tas neesot vajadzīgs. Drīz viņš aizbrauca no Dalasas. Tikai 1978. gadā Dalasas laikraksti pastāstīja par epizodi ar Arnoldu. Viņu bija atraduši neatkarīgie prezidenta nogalināšanas izmeklētāji pēc fotoattēla, kuru bija uzņēmis viens no skatītājiem, kas stāvēja Elmstritas pretējā pusē.

Zīmīgi, ka tūlīt pēc šāvieniem uz zālaino pauguru aizsteidzās vairāki policisti. Divi no viņiem pēc kārtas sadūras ar šķietamo slepenā dienesta aģentu, kurš apgalvoja, ka šajā rajonā nekā aizdomīga neesot. Tomēr aculiecinieki stāstīja, ka viens cilvēks, nesdams rokā saini, kas atgādinājis ietītu šauteni, un ar radioierīcei līdzīgu priekšmetu uz galvas aizskrējis no zedeņu žoga, ielēcis automašīnā, kas viņu gaidijusi, un pazudis. Stāvvietu steidzīgi atstājuši vēl vairāki automobiļi. Neraugoties uz šiem un citiem aizdomīgiem notikumiem, oficiālās izmeklēšanas iestādes pilnīgi «reabilitēja» zālaino pauguru, kolonādi, autostāvvietu un dzelzceļa tiltu.

Šķietami slepenā dienesta aģenti parādījās ari pie Teksasas mācību grāmatu noliktavas. Pa noliktavas sētas durvīm izskrēja aizdomīgi cilvēki, iekāpa mašīnās un steidzīgi aizbrauca. Ari to visu neatzina par rūpīgas izmeklēšanas cienīgu.

Pēc tam, kad visu Diliplaza laukumā sanākušo acu priekšā bija apšaudīts prezidenta limuzīns, policija neielonca nozieguma rajonu. Netika slēgta ne Elmstrīta, nedz blakusielas, pa tām ne mirkli nerimās kustība.

Šāvieni Diliplazā atskanēja pulksten 12.30 pēc vietējā

laika. Pēc piecām minūtēm linkolns nogādāja Pārklendas memoriālajā hospitālī mirstošo prezidentu un ievainoto gubernatoru Koneliju, kurš sēdēja tajā pašā automobilī Kenediiam priekšā uz nolaižamā sēdekļa. Drīz pie hospitāļa bija sapulcējušies vairāki simti cilvēku. Linkolns bija pamests bez apsardzes, lai gan tajā atradās svarīgas nozieguma pēdas. Hospitāli iekļuva aizdomīgas personas. Viens cilvēks uzdevās par FIB aģentu, otrs — par C1P aģentu. Abi gribēja iekļūt neatliekamās palīdzības nodaļā, kur atradās Kenedijs, bet drīzumā pēkšņi pazuda.

Pulksten 13 ārsti paziņoja, ka prezidents ir miris. Seit pakavēsimies pie vienas epizodes, kurai ir liela nozīme prezidenta nogalināšanas oficiālajā izmeklēšanā.

No neatliekamās palīdzības telpām pirmajā stāvā gubernatoru Koneliju nogādāja ķirurģiskajā kabinetā otrajā stāvā. Tur viņu no slimnieku ratiņiem-nestuvēm pārlika uz operāciju galda. Nevajadzīgos ratiņus izveda ārā no kabineta un iestūma tukšā liftā. Hospitāļa atslēdznieks D. Tomlinsons, kas gāja garām, ar liftu nobrauca uz pirmo stāvu un novietoja ratiņus pie sienas blakus citiem, ar kuriem, kā domā, bija vests Kenedijs. Pulkstenis radīja 13.12. Pēc 45 minūtēm Tomlinsons otrreiz gāja garām vietai, kur atradās ratiņi, un ieraudzīja, ka vieni no tiem izkustināti no vietas un aizšķērso gaiteni. Tomlinsons pagrūda ratiņus, tie atsitās pret sienu un no tiem pārklātās vaskadrānas apakšas izvēlās lode.

Tomlinsons piezvanīja hospitāļa apsardzes priekšniekam

O. Raitam un ziņoja par notikušo. Raits pavēlēja Tomlinsonam neaiztikt lodi, sargāt to, kamēr ieradīsies oficiālas personas. Pēc tam apsardzes priekšnieks par atradumu paziņoja FIB aģentiem, bet viņi neparādīja nekādu interesi par to. Raits griezās pie slepenā dienesta aģentiem, bet ari tie palika vienaldzīgi un nevēlējās pat apskatīt atradumu. Tad apsardzes priekšnieks aizgāja pie ratiņiem, paņēma lodi un to aiznesa slepenā dienesta aģentam Ričardam Džonsenam. īsi noburkšķējis «O. K.», Džonsens iebāza lodi svārku kabatā un drīz aizgāja no hospitāļa. Slepenā dienesta aģents neizdarīja nekādas atzīmes uz lodes, lai nākamībā to varētu identificēt. Bet, tā kā vēlāk Pārklendas memoriālajā hospitāli atrastajai lodei bija ārkārtīgi nozīmīga loma, veidojot oficiālo versiju par slepkavu vienpatni, tad, retrospektīvi aplūkojot FIB uri slepenā dienesta aģentu rīcību, redzams, ka viņi pieļāvuši divas rupjas kļūdas: pirmkārt, neriofotografēja lodi uz ratiņiem un, otrkārt, nekādi neiezimēja to. Tikai šo divu

iemeslu dēj amerikāņu tiesvedībā tāda lode netika pieņemta kā lietiskais pierādījums. Starp citu, kad Tomlinsons un Raits deva liecības Vorena komisijai, viņi atteicās apstiprināt lodes autentiskumu. Bet Raits paziņoja žurnālam «Life», ka atrastā lode bijusi citāda.

Pčc tam izvirzās jautājums, uz kuriem ratiņiem lode atrasta. Sākumā, atsaucoties uz Tomlinsonu, apgalvoja, ka tā tika paņemta no Kenedija nestuvēm. Pēc tam Vorena komisija «rekonstruēja» viņa liecību un nonāca pie slēdziena, ka lode atradusies uz Konelija nestuvēm.

Bet padomāsim vēlreiz par šo jautājumu: kāpēc FļB un slepenā dienesta aģenti sākumā Pārklendas hospitālī izturējās absolūti vienaldzīgi pret atradumu? Grūti iedomāties, ka viņu vienaldzība bija tēlota un ļaunprātīga. Drīzāk, kā mums šķiet, viņiem gluži vienkārši nevarēja ienākt prātā, ka zem vaskadrānas uz ratiņiem Pārklendas hospitālī varēja «nomētāties» lode. Kā to neredzēja ārsti, medicīnas māsas, galu galā slepenā dienesta aģenti, kas atradās neatliekamās palīdzības telpās Kenedija un Konelija apskates laikā?

Vorena komisijas ziņojuma kritiķi amerikāņi izsaka pieņēmumu, ka lode speciāli ielikta ratiņos, lai novirzītu izmeklēšanu uz nepareiza ceļa. Ir konkrētas personas, pret kuram vēršas aizdomas sakarā ar šo triku. Starp tām — Dalasas naktskluba «Karuselis» īpašnieks Džeks Rūbijs, kurš redzēts Pārklendas hospitāļa pirmajā stāvā apmēram pulksten 13.30, tas ir, laika posmā, kad tur blakus stāvēja abi ratiņi.

… 15 minūtes pēc prezidenta nāves tālu no Pārklendas hospitāļa un Diliplaza ar revolvera šāvieniem tika nogalināts Dalasas policists Dž. Tipits. Pēc atentāta uz prezidentu visiem Dalasas policistiem pa radio bija pavēlēts doties uz vienu no trim rajoniem, kas viņiem atrastos tuvāk, — Diliplaza laukumu, Pārklendas hospitāli vai Lavfildas lidostu. Izņēmums bija vienīgi Tipits: viņam pa radio bija dots rīkojums doties uz Oklifas rajonu un tur būt gatavībā. Tipita lietā ir daudz «tumšu plankumu». Kāpēc viņu sūtīja uz rajonu, kas nekad nav ietilpis viņa darbības sfērā? Kāds uzdevums viņam tika dots? Un tie vēl nebūt nav visi jautājumi, kas rodas, pētot šo lietu.

Četrdesmit minūtes pēc Tipita nogalināšanas piecus kvartālus no slepkavības vietas, kinoteātrī «Teksasa», apcietināja Osvaldu. Policija iebruka «Teksasā», saņēmusi signālu par «aizdomīga izskata» apmeklētāju. Osvalds mēģināja pretoties, aresta brīdī viņam atņēma revolveri.

Policijas iecirknī apcietināto reģistrēja kā personu, ko tur aizdomās par Tipita nogalināšanu.* Tās pašas dienas pievakarē pret Osvaldu cēla oficiālu apsūdzību par policista nogalināšanu.

Saskaņā ar oficiālo versiju, ap pulksten deviņiem vakarā policijai radas «stingrs viedoklis», ka Osvaldu var apsūdzēt ari atentātā pret Kenediju. Uz ko pamatojās šis viedoklis? Pirmkārt, policijā bija nonācis Teksasas mācību grāmatu noliktavas darbinieks. Otrkārt, Osvalda sieva apstiprināja, ka viņam piederējusi šautene. Treškārt, liecinieks Hovards Brenans norādīja uz Osvaldu kā cilvēku, kam ir «vislielākā līdzība» ar šāvēju, kuru viņš (neraugoties uz stipru tuvredzību) paspējis saskatīt noliktavas sestā stāva logā. Tiesa, Brenans trīsreiz nevarēja paradīt Osvaldu identifikācijas laikā policijas iecirknī. Bet policijai un pēc tam Vorena komisijai pietika arī ar «vislielāko līdzību» ceturtajā piegājienā. Starp citu, abas nemulsināja arī tas, ka Brenans aprakstīja šāvēja krekla krāsu un rakstu, kas neatbilda Osvalda kreklam. Ceturtkārt, uz kasies pie loga atrada Osvalda pirkstu nospiedumus.

Noliktavas sestais stāvs bija vienlaidu telpa bez šķērssienām. Pie tās durvīm uz kāpņu telpu zem četrām smagām kastēm atrada rūpīgi noslēptu Itālijā ražotu «Manliecher-Carcano» tipa šauteni, kurai atbilda trīs patronas, kas mētājās pie mums jau zināmā loga. Policists Seimors Veicmans vēlāk gribēja iegalvot, ka sestā stāva apskates pašā sākumā atrasta mauzera tipa šautene, bet viņu «pārliecināja», ka viņš ir kļūdījies. 1975. gadā bijušais Dalasas šerifa vietnieks Rodžers Kreigs apstiprināja, ka tika atrasta mauzera sistēmas šautene. Vēstulē vienam no neatkarīgajiem izmeklētājiem Kreigs rakstīja: «Es kopā ar policistu Jūdžinu Bunu atradu šauteni, un tas bija 7,65 mm kalibra mauzeris. Par to liecināja stobrā iespiestā marka.»

Ir konstatēts, ka tieši pusotru minūti pēc atentāta policists Marions Beikers, noliktavas pārzinis Rojs Trulijs un

* Vairums liecinieku, kas atradās nozieguma vietā, sniedza Tipita slepkavas aprakstu, kas neatbilda Osvalda pazīmēm. Vēlāk, kad Osvalds vairs nebija dzīvs, FIB ballistikas eksperti nevarēja apstiprināt Dalasas policijas apgalvojumu, ka četras no Tipita ķermeņa izņemtās lodes izšautas no Osvalda revolvera. Tad Vorena komisija sarīkoja jaunus ballistiskus izmēģinājumus, uzticot tos mazpazīstamam ekspertam no Ilinoisas štata. Šis eksperts it kā varējis konstatēt, ka viena no lodēm atbilst Osvalda revolverim. Taču jāņem vērā, ka Dalasas policija nesniedza nekādus pierādījumus, ka četras norādītās lodes izņemtas no Tipita liķa.

Osvalds sadūrušies ēkas otrajā stāvā. Lai kā centās oficiālā izmeklēšana, tā nespēja pārliecinoši pierādīt, ka pusotras minūtes laikā Osvalds paspējis pabāzt šauteni zem kastēm, izdarīt vēl dažas darbības sestajā stāvā, nokļūt otrajā stāvā, iemest monētu kokakolas automātā, atkorķēt pudeli un pēc visa tā atrasties mierīgā pozā, kādā viņu i -raudzīja Beikers un Trulijs. Tomēr izmeklēšanas ieskalos tas nemazināja Osvalda vainas pakāpi.

… Pulksten 23.26 Dalasas policijas kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieks kapteinis Vilis Frics parakstīja dokumentus, kuros Osvalds oficiāli tika apsūdzēts prezidenta Kcnedija nogalināšanā. Apcietinātajam par to paziņoja pēc divām stundām, kad viņš stājās miertiesneša priekšā. Drīz Osvaldu izveda pie žurnālistiem, un sākās neparasta preses konference. Apsūdzētais kategoriski noliedza jebkādu dalību Kenedija un Tipita nogalināšanā. Tāpēc maz ticams ir Vorena komisijas apgalvojums, ka viens no Osvalda galvenajiem motīviem bijusi vēlēšanās kļūt slavenam, turklāt tā, lai viņu atcerētos vēl pēc desmittūkstoš gadiem. Preses konferencē bija klāt mums jau pazīstamais naktskluba «Karuselis» īpašnieks Rūbijs. Viņš pat izlaboja apgabala prokurora teikto, kad tas it kā nepareizi nosauca organizāciju, kurā sastāvēja apsūdzētais.

Liftā, ar kuru Osvaldu veda prom no preses konferences, paspēja ielēkt Dalasas žurnālists Džerijs Meralds. Osvalds, kā Heralds atceras, viņam teicis, ka tiesas prāvā atklāšoties patiesība par «sazvērestību» pret Kenediju.

Jaunais prezidents Džonsons pavēlēja Federālajam izmeklēšanas birojam veikt viņa priekšgājēja noslepkavošanas vispilnīgāko izmeklēšanu. 22. novembrī vēlu vakarā slepenais dienests nodeva F1B Pārklcndas hospitālī atrasto lodi un divas lodes šķembas, kas bija atrastas prezidenta limuzīnā. F1B tūlīt izdarīja ballistiskos izmēģinājumus un konstatēja, ka lode un šķembas atbilst Osvalda šautenei. Starp citu, šie izmēģinājumi — atšķirībā no vēlākajiem un oficiālākajiem — nezin kāpēc tika glabāti noslēpumā un kļuva zināmi tikai 1978. gadā. 23. novembrī ap pulksten 12 dienā F1B iesniedza prezidentam Džonsonam provizorisku pārskatu par to, ka Kenediju nogalinājis Osvalds.

Osvaldu pratināja apmēram 12 stundas. Nekādu oficiālu pratināšanas pierakstu nav. Kapteinis Frics to iz-> skaidro vienkārši: telpā, kur pratināja Osvaldu, neesot bijis brīvas vietas stenogrāfam; arī magnetofons nav atradies I

Policijā it kā atskanējuši telefona zvani, draudēts nogalināt Osvaldu, tāpēc nolemts viņu pārvest uz apgabala cietumu, kur būtu «drošāk». Taču visuresošais Rūbijs arī šeit iekļuva policijas iecirkņa pagrabā un nogalināja Osvaldu ar šāvienu vēderā.

Trīs dienas pēc prezidenta Kenedija nogalināšanas tieslietu ministra vietnieks Nikolass Kacenbahs nosūtīja konfidenciālu memorandu jaunā prezidenta palīgam Bilam Moijersam. Dokumentā bija pamatota nepieciešamība nepieļaut izmeklēšanu, kuru plānoja Teksasas varas iestādes un Kongress. Kacenbahs iestājās par respektablas speciālas komisijas izveidošanu, jo «sabiedrība jāpārliecina: slepkava bija Osvalds; viņam nebija līdzzinātāju, kas tagad atrodas brīvībā; pierādījumu pret viņu ir pietiekami, uņ, ja viņš būtu dzīvs, tiesa to atzītu par vainīgu».

29. novembrī prezidents Džonsons nodibināja komisiju ASV Augstākās tiesas priekšsēdētāja Erla Vorena vadībā prezidenta Kenedija nogalināšanas izmeklēšanai. 9. decembrī F1B iesniedza komisijai četrus sējumus, mazliet vēlāk vēl vienu sējumu — «summāro ziņojumu» par izmeklēšanas rezultātiem. Sis pieesējumu darbs bija pamatā Vorena komisijas ziņojumam, kuru publicēja 1964. gada septembri. Pēc tam valdības izdevniecība kā ziņojuma pielikumu laida klajā lietas noklausīšanās materiālus un materiālus par lietiskajiem pierādījumiem 26 sējumos.

Tādi pamatvilcienos ir notikumi, kas risinājās Dalasā

1963.  gada novembrī, un to sekas. Oficiālā Amerika par vainīgo atzina Osvaldu. Tā neatrada sazvērestības pēdas, iegalvojot sabiedrībai, ka prezidents Kenedijs nevis kļuvis par politiskas slepkavības upuri, bet noziedzīgo aktu izdarījis slepkava vienpatnis ar visām šizofrēniķa pazīmēm.

Daudzi slepkavības neatkarīgie izmeklētāji citādi iztulkoja dažādās ziņas, ko satur Vorena komisijas 26 sējumi. Viņu ievērību saistīja arī materiāli, kuri vai nu nebija nonākuši komisijas redzeslokā, vai arī apzināti tikuši noraidīti komisijā. Minēsim vienu piemēru.

Blakus prezidenta linkolnam pa Elmstrītu brauca policists G. Makleins. Tieši Elmstrītā viņš piespieda podziņu un iedarbināja motociklā iebūvēto mikrofonu, lai nodotu policijas iecirknim kādu ziņojumu. Pabeidzis īso ziņu, policists nospieda slēdzi un bija pārliecināts, ka mikrofons ir atvienots. Taču kādas tehniskas kļūmes dēļ mikrofons palika ieslēgts. Tāpēc pa to uz policijas iecirkni tika pārraidīta Diliplaza skaņu panorāma apšaudes brīdī. Policija diktofonaparatūra «Dictabelt» to automātiski ierakstīja

lentē. FIB un Dalasas policija iesniedza Vorena komisijai sarunu stenogrammu. Ta ietvēra sarunas, kas tobrīd ielika starp policistiem Diliplazā un pilsētas policijas pārvaldi. Taču netika mēģināts izanalizēt dažādas «Dictabclt» aparātā ierakstītās skaņas, izņemot cilvēku balsis.

Izgatavoja vairākas Makleina lentes kopijas, un viena no tam septiņdesmito gadu sākumā nonāca kāda Dalasas radioinženiera rokas. Parastā dzirde tajā neuztvēra nekā cita kā vien labi saklausāmas policistu balsis, motociklu motoru troksni, policijas sirēnas. Bet radioinženieris ar attiecīgas aparatūras palīdzību septiņus impulsus int'-rpretēja kā šāvienu skaņas. Viņa atklājums ilgu laiku nevienu neinteresēja.

Bet tad ASV Kongresa pārstāvju palātas speciālās slepkavību izmeklēšanas komisijas (SS1K) darbinieki (šī komisija darbojās 1976.—1978. gadā) uzzināja par radioinženiera eksperimentiem. Tika izpētīta viena no lentes kopijām. Taču eksperti nonāca pie slēdziena, ka tikai oriģināls var dot atbildi uz jautājumu, vai lentē ir izšķiramas šāvienu skaņas. 1978. gada martā Dalasas policijas lentes meklējumi bija veiksmīgi. To atrada bijušā Dalasas policijas izlūkošanas nodaļas priekšnieka P. Makēgrena mājā.

SSIK uzdeva lentes pētīšanu firmai «Bolt Baraneck and Newtnan», kas specializējās akustiskajā analīzē. (Pamatojoties uz «skaņu situācijas» pierakstu Kentas universitātē 1970. gadā, kad tur tika apšaudīta studentu demonstrācija, «Bolt Baraneck and Newman» inženieri konstatēja šāvienu precīzu laiku un virzienu.) Firmas galvenais zinātniskais vadītājs doktors Džeimss Bārgers sākumā noturēja sešus impulsus policista Makleina lentē par šāvieniem Diliplazā. šos impulsus izmērīja un salīdzināja, izmantojot skaņu viļņu, to izcelsmes, formas pētīšanas jaunāko metodiku. Bet divi impulsi bija tik vāji, ka Bārgers izbeidza to pētīšanu. Par pārējiem četriem viņš deva šādu slēdzienu: 95% ticamības, ka divi šāvieni no četriem nākuši no aizmugures; 75% — ka trīs šāvieni izšauti no aizmugures, un 50%, ka viens šāviens izšauts uz Kenediju no zālainā paugura rajona.

Bārgcra iegūtos rezultātus nodeva pārbaudīt diviem izciliem akustikas ekspertiem — doktoram Markam Veisam un doktoram Ernestam Aškenazi, kuri tika uzaicināti uz lietas noklausīšanos Kongresā un tiesas prāvās sakara ar Votergeitas lietu. Izmēģināja šaušanu Diliplazā, izveidoja visdažādākos krustuguns modeļus, pamatojoties uz elektroniskajiem aprēķiniem. Veiss un Aškenazi ar elek

tronisko skaitļotāju ieguva praktiski visus akustisko impulsu tipus, kādus varēja izraisīt šāviens no zālainā paugura puses. Viens no tiem ar «precizitāti līdz sekundes tūkstošdaļai» atbilda impulsam policijas lentē. Kā apgalvoja Veiss un Aškenazi, par 95% ticams, ka «no zālainā paugura uz prezidenta limuzīnu izšauta virsskaņas lode».

Bārgers izskatīja jaunos pētījumus un pievienojās Veisa un Aškenazi slēdzieniem. Vairums SSIK locekļu piekrita akustiku secinājumiem, un tā rezultātā komisijas ziņojumā ir ietverta šāda tēze: «Zinātniskie akustiskie dati rada lielu ticamības pakāpi, ka uz prezidentu šāvuši divi cilvēki… Pamatojoties uz materiāliem, kas ir komisijas rīcībā, ta uzskata, ka prezidents Džons F. Kenedijs, iespējams, tika nogalināts sazvērestības rezultātā.» Ko tad SSIK tur aizdomās par dalību sazvērestībā? Atsevišķus organizētās noziedzības nacionālā sindikāta locekļus un atsevišķus «kubiešu grupu — Kastro pretinieku» locekļus. Uzsvērts, ka viņi darbojušies neatkarīgi no savām organizācijām kā individuālas personas.

No paša sākuma attieksme pret akustiku secinājumiem bija dažāda. Divi SSIK locekļi tūlīt nepiekrita tiem. Pusotru gadu pēc SSIK ziņojuma parādīšanās F1B mēģināja atspēkot akustiku slēdzienu, bet darīja to diezgan neveikli, apšaubot Dalasas policijas diktofona lentes autentiskumu. F1B neatrada neko labāku kā paziņot, ka gluži tādu pašu variantu bijis iespējams iegūt jebkurā citā laikā un jebkurā citā vietā.

Daži neatkarīgie izmeklētāji Diliplaza skaņu ierakstu aplūko citā aspektā. Piesardzīgākie izsaka pieņēmumu, ka lentē varēja neatspoguļoties visi šāvieni (daudzi liecinieki, kas atradās Diliplazā, apgalvo, ka dzirdējuši vairāk nekā četrus šāvienus) vai ka sazvērestības dalībnieki varēja lietot arī beztrokšņa ieročus.

Tomēr tas nemazina akustiku secinājumu nozīmi par četriem šāvieniem, jo apgāž leģendu par slepkavu vienpatni.

Maikls Kurcs, vēstures profesors vienā no Luiziānas štata universitātēm, piecpadsmit gadus nodarbojās ar Dalasas traģēdijas pētīšanu. 1982. gadā iznāca viņa grāmata, kas nosaukta «Gadsimta lielākais noziegums. Kenedija noslepkavošana vēsturnieka skatījumā». Tajā viņš raksta: «Esošo liecību objektīvs novērtējums liek secināt, ka Džona Kenedija politiskā slepkavība bija sazvērestības rezultāts. Zinātniskie, medicīniskie un ballistiskie dati

pierāda, ka uz prezidentu šauts no aizmugures un no priekšas. Li Hārvija Osvalda precīza loma šajā politiskajā slepkavībā nevar tikt noteikta. Esošās liecības neapstiprina ne to, ka viņš būtu šāvis uz prezidentu Kenediju, nedz arī to, ka viņš nebūtu šāvis… Iespējams, vissvarīgākais ir tas, ka ši politiskā slepkavība bija pirmais no sešdesmito gadu apdullinošajiem notikumiem — politiskajām slepkavībām, nemieriem, demonstrācijām —, kas satricināja nācijas sociālo un politisko struktūru, uzsākot cinisma un neuzticības laikmetu… Politiskā slepkavība Dalasā joprojām satrauc amerikāņu tautas apziņu. Tā ir un paliek neatminēts noslēpums. Un, tā kā šis neatminētais noslēpums attiecas uz Savienoto Valstu prezidenta politisko nogalināšanu, to pamatoti dēvē par gadsimta lielāko noziegumu.»

PROTOKOLS BEZ DATUMA

Sajā profesora Kurca izteikumā mēs gribētu pievērst uzmanību viņa norādei uz medicīniskajiem datiem. Nav jāpierāda, cik svarīgi tie ir jebkurā nedabiskas nāves cēloņu izmeklēšanā, nemaz nerunājot par ASV prezidenta nogalināšanu.

Kas veido minētos medicīniskos datus? 1) Kenedija brūču raksturojums, ko sastādījuši Pārklendas hospitāļa ārsti; 2) Konelija brūču raksturojums, ko snieguši tā paša hospitāļa ārsti; 3) oficiālais protokols par Kenedija līķa sekciju, ko izdarīja armijas ārsti ASV juras kara spēku centralajā hospitālī; 4) Kenedija bruču raksturojums, ko snieguši sekcijas aculiecinieki, kā arī speciālisti, kas izpētījuši prezidenta līķa rentgenuzņēmumus un fotoattēlus.

Ne visi brūču un citu Kenedija miesas bojājumu raksturojumi un apraksti sakrita. Tas liecināja, ka nav vienota viedokļa par to izcelšanos, precīzu izvietojumu un raksturu. Tomēr sekcijas oficiālais protokols radīja pilnīgi nepārprotamu iespaidu, ka secinājumi par prezidenta ķermeņa ievainojumiem nav apstrīdami — to cēlonis ir it kā divas no aizmugures un augšas izšautas lodes. Vorena komisijas ziņojumā iekļautais protokols neatstāj ne mazākās šaubas, ka secinājums par ievainojumiem izdarīts pēcnāves sekcijas gaitā.

Bet tāda pieeja bija mānīga. Tā bija domāta vairumam cilvēku, kurus parasti neinteresē sekcijas sīkumi un šīs bēdīgās procedūras dokumentālais noformējums. Zināmu neprecizitāti varēja konstatēt, jau iepazīstoties ar materiāliem, kas ietverti Vorena komisijas ziņojuma pielikumu 26 sējumos. Bet vai tad daudz cilvēku izlasīs 26 sējumus! Neprecizitāte vēl skaidrāk atklājas Vorena komisijas slēgto sēžu materiālos, kuriem tika atcelta slepenība septiņdesmito gadu vidū — ar Votergeitas lietu saistīto notikumu ietekmē.

… Prezidenta līķi 22. novembra vakarā nogādāja ASV jūras kara spēku hospitālī, kas atrodas Betezdas pilsētiņā

SM

| io. Vašingtonas. Par galveno patologanatomu sekcijas i/.darīšanā norīkoja 3. ranga kapteini Džeimsu Hjumu,

I>ar viņa asistentiem — 3. ranga kapteini Torntonu Bosvclu un apakšpulkvedi Pjēru Finku. Sekciju zālē atradas apmēram 25 cilvēki — admirāļi, ģenerāļi, FIB un slepenā dienesta aģenti, kaut kādas civilpersonas. Kāpēc «kaut kādas»? Izmeklētājiem neizdodas iegūt jebkādas ziņas par tām.

Patologanatomi konstatēja, ka nāve iestājusies galvas ievainojuma rezultātā: lode iekļuvusi pakausī no aizmu! urcs, sprāgusi un nodarījusi ļoti spēcīgus bojājumus galvaskausa deniņu daļa labajā pusē. Armijas ārsti atrada brūci mugurā un gribēja to pāršķelt. Bet viens no armijas priekšniekiem aizliedza viņiem to darīt. Pastāv divas versijas par to, kas pēc tam sekoja.

1.  Saskaņā ar Hjūma liecību, viņš iztaustīja brūci ar pirkstu un konstatēja, ka tā ir ļoti sekla.

2.  Saskaņā ar Finka liecību, viņš ar zondes palīdzību atklāja, ka brūce ir ne tikai dziļa, bet cauršauta.

Lai turpinātu stāstījumu par tālāko notikumu attīstību, jāpieņem, ka Hjūms, neatiedams no anatomiskā galda, tomēr palika neziņā attiecībā uz ievainojuma cauršauto raksturu, ko konstatēja viņa asistents Finks. Jo lljums palika neizpratnē: kur varētu būt lode, kas, pēc viņa domām, bija par iemeslu seklajai brūcei mugurā?

Jautājums it kā atkritis, kad sekciju zālē no slepenā dienesta štāba pienācis ziņojums par lodi, kuru atrada ratiņos Pārklendas hospitālī. Hjūms izvirzīja hipotēzi, ka lode «pati izkļuvusi» no ievainojuma, kad Dalasas ārsti prezidentam Kenedijam izdarīja slēgto sirds masāžu.

Pusnakti sekcija beidzās. Bosvels un Finks aizbrauca uz mājām. Bet Hjūms, lai gan tas neietilpa viņa pienākumos, nolēma novērot līķa balzamēšanu. Ap pulksten \ naktī zārku ar prezidenta mirstīgajām atliekām aizveda uz Balto namu.

Hjūms joprojām bija nomodā, atmiņā pārcilādams iepriekšējā vakara notikumus. Viņš domās atgriezās pie traheotomijas* pēdām, kas atklājās nelaiķa prezidenta

* Traheotomija ir diezgan vienkārša un ātri veicama operācija, lai glābtu cilvēku no nosmakšanas. Tiek pāršķelts neliels trahejas sektors, spraugā ievada speciālu caurulīti, kas ne tikai nodrošina elpošanu, bet ari dod iespēju nosūkt krēpas, asinis vai vēmekļus, kurus slimnieks var izdalīt nesamaņas stāvoklī. (Aut.)

kaklā. Kāpēc lā bija vajadzīga, ja jebkurš ārsts, izmeklēdams ievainojumu galvā, varēja noteikt, ka prezidents dzīvos vairs tikai dažas minūtes? Ar šo jautājumu Hjūms

23.   novembri agri no rīta griezās pie Dalasas ķirurga Malkolma Perija, sazinoties ar viņu pa telefonu no jūras kara spēku centrālā hospitaļa. Perijs paskaidroja, ka Pārklendas hospitāļa ārsti uzskatījuši par savu pienākumu darīt visu iespējamo, lai glābtu prezidenta dzīvību, pat saprazdami, ka rezultātu nebūs. Un tāpēc, kad viņi ieraudzījuši ievainojumu kaklā, tad nolēmuši to vienkārši paplašināt, lai izdarītu traheotomiju. Lai gan Perijs neteica, ka brūce kaklā bijusi lodes ieejas vieta, viņa vārdu un paskaidrojumu jēga bija tieši tāda. (Iepriekšējā dienā preses konferencē Perijs noteikti apgalvoja, ka lode iegājusi kaklā «no priekšpuses».)

Pārdomājis informāciju, Hjūms drīz atkal piezvanīja Perijam un palūdza viņu precīzāk aprakstīt brūci kaklā. Sis otrās telefona sarunas laikā pār Hjūmu, pēc viņa vārdiem, nākusi «apskaidrība» un viņš iesaucies: «Lūk, kā!»

Dažiem amerikāņu autoriem doktora Hjūma stāstījums rada galīgu neizpratni daudzu iemeslu dēļ. Vai galvenajam patologanatomam bija mērķtiecīgi ķerties pie sekcijas bez konsultēšanās ar Dalasas ārstiem? Kāpēc viņš nesazinājās ar Periju un tā kolēģiem sekcijas laikā, kad, pēc aculiecinieku vārdiem, izcēlās «juceklis un haoss» attiecībā uz brūcēm? Kādā veidā Hjūmam paslīdēja garām ziņas no Dalasas, kuras pārraidīja visas radiostacijas un televīzija, par ievainojumu kaklā, par kuru Perijs stāstīja preses konferencē drīz pēc prezidenta nāves?

Aizbraucis mājās, Hjūms dažas stundas gulēja, tad piecēlās, sadedzināja kamīnā visas veidlapas ar piezīmēm par brūcēm, kuras viņš bija izdarījis sekcijas laikā zālē, un sāka sastādīt oficiālo protokolu. Sajā dokumentā bija teikts, ka lode iešauta prezidentam mugurā un iznākusi ārā caur kaklu. Nākamajā dienā Hjūms nodeva sekcijas protokolu Baltā nama ārstam admirālim Džordžam Bcrklijam.

Oficiālajā protokolā nav tā sastādīšanas datuma. Pēc visiem un it īpaši amerikāņu standartiem tā ir nopietna nolaidība. (Novirzoties no mūsu stāstījuma, gribas minēt tikai vienu piemēru, kas raksturo amerikāņu attieksmi pret precizitāti un punktualitāti. Mēs nevienu reizi Amerikā neredzējām taksometra vadītāju, kurš savā žurnālā precīzi neatzīmētu laiku (stundu un minūti) un

vietu, kad un kur uzņemts kārtējais pasažieris, un adiesi, kur viņš jāaizved.)

Komentējot faktu, ka oficiālajā medicīniskajā slēdzienā p;ir sekciju nav datuma, Ņujorkas izmeklētāja Silvija Migere rakstija: «Ja no mums grib, lai mēs ticētu Vorona komisijas secinājumiem, mums jābūt pārliecinātiem par oficiālā sekcijas protokola autentiskumu un objektivitāti. Tāpēc nopietnas bažas rada tas, ka protokola nav tā.sastādīšanas datuma un ka Vorena komisija neizskaidroja tadas nolaidības cēloni. Datuma trūkums protokola par sekciju ir dīvains un dramatisks fakts.»

Vairākas pazīmes norāda, ka sekcijas protokols savu galīgo izskatu ieguvis nevis 23. novembri, bet krietni vēlāk.

1966.  gada sākumā tika publicēts FIB pārskats četros sējumos par prezidenta nogalināšanu, kas bija datēts ar

1963.   gada 9. decembri un 1964. gada 13 janvāra papildinājumu. Pārskatā izklāstīta versija, kas radās 22. novembra vakarā Betezdas sekciju zālē un Hjūmam it ka atkrita 23. novembrī. «Prezidenta līķa medicīniskā apskate,» rakstīts FIB pārskatā, «parādīja, ka viena no lodēm iešauta mugurā zem pleca un pa labi no mugurkaula 45—60 grādu leņķī no augšas uz leju. Lode ķermenī nav atrasta, lodes kanālam nav izejas.» 13. janvārī FIB papildsējumā konstatēts: «Prezidenta līķa medicīniskā apskate paradīja, ka lode, kas trāpīja viņam mugurā, iegājusi tajā nepilna pirksta garuma dziļumā.»

Vai var FIB darbiniekus, kas sastādīja pārskatu, turēt aizdomās, ka viņi nav iepazinušies ar oficiālo sekcijas protokolu? Ar to, ka lodei bija izeja, kā teikts šajā protokola, — izeja kaklā? Protams, var, ticamākas tomēr ir citas aizdomas, proti — ka vēl 1964. gada janvārī nebija tā protokola varianta, kas atspoguļots Vorena komisijas ziņojuma.

Minēsim fragmentus no citiem oficiāliem materiāliem, kuriem septiņdesmito gadu vidū atcēla slepenību.

1964. gada 23. janvārī Vorena komisijas galvenais juriskonsults Lī Renkins memorandā atzīmēja «lielu jucekli attiecībā uz patiesajiem ložu kanāliem Kenedija ķermeni, it īpaši to, kas sākas muguras augšdaļā labajā pusē».

1964. gada 27. janvārī slēgtā Vorena komisijas sēdē (uz šīs sēdes stenogrammas bija spiedogs «Sevišķi slepeni») notika dialogs starp L. Renkinu un komisijas loceklī kongresmenī H. Bogsu.

Renkins: «Ir daudz dažādu materiālu par ievainojumiem, par sekciju. Ņemsim kaut vai jautajuinu par to, vai brūce kakla priekšpusē ir ieejas vai‘ izejas ievainojums. Visas esošās ziņas nepieciešams vēlreiz pārskatīt un izsvērt. Šobiid 1as vēl nav izdarīts. Sekcijas protokolā paskaidrots, ka caurumu kaklā droši vien radījusi šķemba …»

Bogss: «Es atceros, ka lasīju par lodi, kura iegājusi (mugurā) tikai pirksta dziļumā…»

Renkins: «Tas ir tas, ko viņi (droši vien armijas patologanatomi. — Aut.) teica sākumā… Tāpēc svarīgākais jautājums ir kaklā atrastās brūces raksturs. Tam ir milzīga nozīme izmeklēšanā. Mēs domājam, ka šim ievainojumam (kaklā) jābūt kaut kā saistītam ar vienu no trim šāvieniem no aizmugures.»

Tātad, pirmkārt, iznāk, ka 23. novembrī Hjūtns vēl nebija atteicies no sava viedokļa par seklo ievainojumu mugurā, citādi — kur gan būtu cēlusies Bogsa piezīme. Otrkārt, janvāra beigās parādījās hipotēze, ka kakls ievainots ar šķembu, nevis lodi, kā izriet no sekcijas protokola. Un, treškārt, galvenais juriskonsults licis skaidri saprast, ka no patologanatomiem vēl arvien nav saņemts secinājums par kakla brūces izejas raksturu.

1964.   gada 30. aprīlī komisijas juriskonsults Arlens Spekters, kurš bija atbildīgs par medicīniskajiem datiem, memorandā Renkinarn rakstīja: «Komisijai precīzi janosaka, vai šāvieni tika izšauti no aizmugures… Pie visa pašreizējā jucekļa attiecībā uz ložu lidojumu virzienu neatkarīgiem ekspertiem nepieciešams izskatīt liķa rentgena un fotouzņēmumus, lai pārbaudītu valdības mediķu sniegtās liecības. Komisijai pilnībā jānoskaidro, vai šāvieni tika raidīti no augšas.»

Juceklis piecus mēnešus pēc slepkavības un sekcijas? Tāda droši vien nebūtu, ja Spekters turētu rokas tādu sekcijas protokolu, kuru viņš varētu ar vieglu sirdi nodot atklātībai, nebaidoties, ka tas izraisis skeptiskus jautājumus. Nezin kāpēc ne Spekters, ne citi komisijas darbinieki un locekļi neiepazinās ar sekcijā uzņemtajiem rentgena un fotoattēliem. Spektera padoms parādīt šos dokumentus neatkarīgiem ekspertiem netika uzklausīts. Tikai 1972. gadā tiem piekļuva pirmais mediķis, kurš nesastāvēja valdības dienestā. Atzīmēja, ka viņam ir liela ložu ievainojumu izmeklēšanas pieredze, tomēr amerikāņu ārstu sabiedrība bija izbrīnījusies, ka tadā atbildīgā

uzdevumā kā sekcijas rentgena un fotomateriālu izmeklēšana tika pieaicināts Kolumbijas prezbiteriāņu hospitāļa (Ņujorka) uroloģiskās nodaļas vadītājs Džons Letiinors. Viņš paziņoja, ka informācija nu secinājumi, ko satur oficiālais sekcijas protokols, pilnīgi atbilst uzņēmumiem.

Speciālā slepkavību izmeklēšanas komisija iecēla savus ekspertus rentgena uzņēmumu un fotoattēlu izpētīšanai. Arī viņi apstiprināja šo attēlu atbilstību oficiālajam sekcijas protokolam, bet izteica veselu virkni kritisku piezīmju. Lūk, piemēram, kas teikts par ■fotoattēliem:

«1. Tie visumā izceļas ar diezgan sliktu kvalitāti.

2.  Daži, it īpaši tie, kas uzņemti no neliela attāluma, izpildīti tādējādi, ka gandrīz nav iespējams izdarīt anatomiskus slēdzienus.

3.  Daudziem fotoattēliem nav mērījumu skalas. Bet tur, kur ir skala un iezīmēti mērījumi, tie izdarīti tā, ka nesniedz precīzu informāciju par attālumu starp kritiski svarīgiem punktiem (piemēram, brūce mugurā) un tām ķermeņa daļām, no kurām parasti izdara mērījumus.

4.  Nevienā fotoattēlā nav atzīmēts nelaiķa uzvārds, uzņemšanas datums un vieta, sekcijas kārtas numurs utt.»

SSIK šīs «nepilnības» aizbildināja ar «steigu, pieredzes trūkumu, nezināšanu, cik stingras prasības tiek uzstādītas fotoattēliem, kurus paredzēts izmantot kā zinātniskas liecības». Un nobeiguma sacīts: «Parastos apstākļos slepkavības lietas iztiesāšanas laikā aizstāvība varētu izteikt zināmus pamatotus iebildumus pret tik neskaidru fotoattēlu izmantošanu liecībās. Vēl jo vairāk, pat apsūdzība varētu šaubīties, vai ir mērķtiecīgi izmantot dažus no šiem fotoattēliem, jo tie ne tik daudz informē, cik rada neskaidrības.»

Kongresa speciālā komisija neizslēdza iespēju, ka tiesas gaitā, ja tada notiktu, aizstāvība varētu izvirzīt apsūdzību, ka daži no fotoattēliem ir viltoti, ka tajos uzņemts cila cilvēka līķis, lai apstiprinātu Vorena komisijas secinājumus. Speciālā komisija atzīst, ka būtu ārkārtīgi grūti atspēkot tādu apsūdzību.

Tatad sekcijas dokumentālā puse, kā lasītājs varēja pārliecināties, acīm redzami nebija pienācīgā līmenī. Vēsturnieks M. Kurcs, kurš lielu daļu laika no savas piecpadsmit gadu ilgās gadsimta lielākā noziegutna izmeklēšanas veltījis medicīnisko datu pētīšanai, intervējis vairākus sekcijas lieciniekus (viņi lūdza neatklāt to uzvārdus), uzsver: «Oficiālais sekcijas protokols, kas ietverts

Vorena komisijas ziņojumā, uzrakstīts vairākus mēnešus pēc slepkavības (Kurca pasvītrojums) … Dokumenti, kuriem atcelta slepenība, neapšaubāmi liecina, ka sākotnējais sekcijas protokols tika iznicināts un aizstāts ar citu dokumentu, kas atbilstu Vorena komisijas teorijai par slepkavu vienpatni.»

Mēs mēģinājām atjaunot prezidenta līķa sekcijas un tās dokumentālās noformēšanas procesa ainu, kāda tā izriet no oficiālajiem materiāliem. Sic materiāli nevarēja noslēpt «jucekli un haosu», kas tos pavadīja. Cenzdamies atrast to rašanās cēloņus, daži izmeklētāji sastapās ar pilnīgi negaidītiem atklājumiem.

VAMPĪRU SAZVĒRESTĪBA

1981.   gada sākumā amerikāņi uzzināja par aizkulišu notikumiem, kas bija risinājušies ASV jūras kara spēku centrālajā hospitālī Betezdā 1963. gada 22. novembrī un viņiem līdz tam nebija zināmi.

Tajā dienā un vakarā mēs, padomju žurnālisti Savienotājās Valstīs, tāpat kā amerikāņi, neatrāvāmies no televizoru ekrāniem. Dziji atmiņā iespiedās skati, ko toreiz parraidīja televīzija, — mašīnu korteža ierašanās pie jūras kara spēku hospitāļa galvenās ieejas, atraitnes Zaklinas Kenedijas, nelaiķa brāļa — ASV tieslietu ministra Roberta Kenedija un nelaiķa prezidenta visuzticamākā adjutanta gaisa kara spēku ģenerāļa Godirija Makhjū parādīšanās. Viņi ieradās automobilī, ar kuru atveda nelaiķi zārkā.

1967.  gadā iznāca Viljama Mančestera grāmata «Prezidenta nāve»*, kas bija uzrakstjīta pēc Kenediju klana pasūtījuma. Tajā sīki pastāstīts arī par to, kā Zaklīna un pārējie kopā ar zārku lidoja no Dalasas, kā galvaspilsētā, armijas lidlaukā Endrūsā, viņus sagaidīja Roberts Kenedijs, kas un kā pārvietoja smago bronzas zārku, kas bija nopirkts Dalasā par 3900 dolāriem, pelēkajā jūras kara spēku ātrās palīdzības vieglajā mašīnā — «karietē», kura bija piebraukta pie GKS-1 lidmašīnas Endrūsas lidlaukā, utt. 22. novembrī apmēram ap pulksten 19 televīzija parādīja, kā Zaklīna izkāpj no šīs «karietes» un, vairāku tūkstošu hospitāļa priekšā sapulcējušos cilvēku skatienu pavadīta, ieiet vestibilā. Viņai bija pateikts, ka drīz uzsāks līķa sekciju.

Hospitāļa vestibilā, cokolveida zālē ar balkonu, kas to apjož otrā stāva augstumā, bija diezgan daudz cilvēku, galvenokārt armijas pārstāvji, žurnālisti, televīzijas operatori. Slepenā dienesta aģenti ar pūlēm atbrīvoja ceļu Zaklinai, kurai bija pievērsti visu skatieni. Viņu ar ne

* Манчестер У. Убийство президента Кеннеди. — М.: Прогресс, 1969, 560 с.

slēptu ziņkāri aplūkoja arī baltā slimnīcas virsvalkā tērpies neliela auguma jauneklis, kurš bija atgadījies tuvumā. Pēc daudziem gadiem viņš šādi aprakstīja savus iespaidus: «Viņa ienāca pa galvenajām durvīm, lai dotos uz ēkas torņa daļu. Viņu ielenca reportieri. Slepenā dienesta aģenti izgrūstīja žurnālistus, laužot viņai ce]u. Kad viņi atgrūda reportierus, es skaidri ieraudzīju viņu. Neatceros, kādā krāsā bija viņas tērps, bet atceros asiņu traipus uz tā.»

iekams atgriežamies pie šī nejaušā aculiecinieka atmiņām, paraudzīsimies uz atrās palīdzības «karieti», kas bija palikusi pie durvīm. Tā vēl joprojām tur stāvēja, palikdama pie galvenajām durvīm apmēram ceturtdaļstundu, un aizbrauca tikai tad, kad Zaklīna jau bija uzkāpusi augšā, prezidentam paredzētajos hospitāļa apartamentos. Baltajā slimnīcas virsvalkā tērptajam cilvēkam bija, nu, teiksim, pavadonis. Pamatīgs tēvainis, kurš tajā brīdī, kad viņi gandrīz sadūrās ar Zaklīnas «eskortu», pieskārās jaunā cilvēka plecam un noteica: «Nu, pietiek lūrēt, iesim…» Mazrunīgais tēvainis bija slepenā dienesta aģents, viņa uzraugāmais — Betezdas jūras kara spēku hospitāļa rentgena tehniķis Džerols Kāsters. «Kaut kāda iemesla deļ,» Kāsters turpina savas atmiņas, «slepenā dienesta aģents negribēja, lai jel viens uzzinātu, ar ko mēs abi nodarbojāmies.»

Kā nu ne! Kāsteram rokās bija neattīstītas prezidenta Kenedija līķa rentgenuzņēnuimu filmas. Ir nu gan tas Kāsters, lasītāji teiks. Nepamanīts iekļuvis ātrās palīdzības «karietē», licis lietā jaunu ģeniālu jūras kara spēku hospitāļa izgudrojumu un, prezidenta atraitnei un brālim nekā nemanot, izgatavojis rentgenogrammu!

Bet slepenā dienesta aģents nebija piekomandēts apsargāt jaunu ģeniālu amerikāņu zinātnes un tehnikas izgudrojumu. Viņi ar Kāsteru jau trešo (!) reizi ar neattīstītu filmu devās uz hospitāļa torņa augšējo daļu. Laboratorijā, kas tur atradās, filmu attīstīja. Nav grūti iedomāties, ka līķa pirmo un otro rentgenuzņēmumu nogādāšana laboratorijā notika jau pirms prezidenta līķa korteža ierašanās pie hospitāļa galvenās ieejas. Jā, Betezdā kāds caurskatīja Kenedija līķi jau tolaik, kad tas, pēc’ visām ziņām, vēl tika vests no lidlauka uz hospitāli.

Protams, šajā situācijā nav vietā vārdi «Figaro — šurp, Figaro — turp», bet tie neviļus ienāk prātā un neatstājas tikmēr, kamēr beidzot aptveram, ka dalasīcšu bronzas zārks, kuru Zaklīna un Roberts Kcnediji pavadija no Endrūsas lidlauka uz Betezdu, bija… tukšs. Tukšs jau tāpēc vien, ka tikmēr, kamēr mašīnu kortežs brauca, rentgena tehniķis Kāsters slepenā dienesta modrā uzraudzībā uzņēma Kcnedija līķa attēlus un nesa filmu attīstīt uz citu hospitāļa daļu.

Kāsters un viņa kolēģis rentgena tehniķis Edvards Rīds, kā arī fotogrāfs Džons Stringers sāka strādāt morgā apmēram pulksten 18.35—18.40. Burtiski katru viņu soli, katru kustību reģistrēja slepenā dienesta aģenti. Atšķirībā no rentgena uzņēmumiem fotoattēlus slepenais dienests attīstīja pats. Citiem vārdiem, tas atņema Stringeram krāsainos un melnbaltos negatīvus. Stringers bija kvalificēts medicīnas fotogrāfs, specializējies sekciju uzņemšana. Viņš kā negodīgus noraidīja speciālās slepkavību izmeklēšanas komisijas mēģinājumus piedēvēt fotoattēlu slikto kvalitāti viņa pieredzes trukuinam. Viņam neļāva parādīt savu prasmi un mākslu. Viņam pavēlēja fotografēt tādā attālumā un tādos leņķos, kas neļāva iegūt pietiekami skaidras un objektīvas dokumentālās liecības nākamajām ekspertīzēm. Stringers novaidējās, kad pēc dažiem gadiem ieraudzīja nokopēto attēlu kvalitāti — bāli, grūti saskatāmi, neasi! Vēlāk viņš pārliecinājās, ka daži attēli vispār pazuduši. «Pazuduši», piemēram, labās plaušas gareniskā šķērsgriezuma attēli, kuros bija «asinsizplūdums» vai «tūska». A'lorgā uzņēma arī kinofilmu, bet to slepenā dienesta aģenti nezin kāpēc izgaismoja turpat klātesošo acu priekšā!

Rentgena tehniķi, fotogrāfs un citi medicīnas darbinieki, ķas bija ielaisti morgā, nodarbojoties ar saviem uzdevumiem, atradās unikālā situācijā. Viņi varēja redzēt, kādā stāvoklī nogalinātais prezidents tika nogādāts Betezdā.

Viens no viņiem teica, ka pirmais iespaids viņam bijis: Kenedljs atvests no kaujas lauka. Kāsters atceras: «Ievainojums galvā bija kolosāls. Es varēju tam izbāzt cauri abas rokas uzreiz.» Tālāk viņš izteica domu, ka šāviens galvā trāpījis no priekšpuses. «Ja jūs kādreiz esat piedalījušies medībās, tad jūs tapat kā es zināt, ka tad, kad lode iziet cauri ķermenim, tā atstāj mazu ieejas un lielu izejas caurumu. Tieši tāda izskatījās viņa galva.»

Neielaižoties sīkumos, tādu pašu domu izteica Rids un Stringers: lode trāpījusi galvā no priekšpuses.

Rentgenuzņēmumi un fotoattēli, kas tika uzņemti tādos neparastos apstākļos, piedzīvoja neparastu ērkšķu

ceļu, par kuru mēs vēl pastāstīsim. Šeit gribētos atzīmēt, ka Ķāsters, Rids, Stringers un visi citi, kas bija klāt sekcijā, deva parakstu nekad un nevienam neizpaust to, ko redzējuši un dzirdējuši 1963. gada 22. novembri Betezdas hospitāli. Viņu parakstus pēc slepenā dienesta norādījuma pieprasīja hospitāļa vadība. Solījuma pārkāpšanas gadījumā vainīgajam draudēja kara tribunāls. Un viņi klusēja 15 gadus, lai gan tas, ko viņi uzzināja no Verēna komisijas ziņojuma, acīm redzami nesaskanēja ar reālajiem notikumiem, par kuru aculieciniekiem un dalībniekiem viņi bija kļuvuši.

ASV Kongresa speciālās slepkavību izmeklēšanas komisijas un it īpaši tās priekšsēdētāja, kongresmeņa nēģera L. Stouksa spiediena rezultātā Harolds Brauns — aizsardzības ministrs Dž. Kārtera administrācijā — 1978. gadā atcēla aizliegumu, ko noteica parakstītie dokumenti. Šis apstāklis veicināja daudzu (bet vēl nebūt ne visu) ziņu atklašanos, kas izskaidroja, kā radās situācija «Figaro — šurp, Figaro — turp».

Daudzi, kas bija devuši parakstu, ticēja, ka šī situācija radusies aiz nepieciešamības nodrošināt nogalinātā ķermeņa saglabāšanu. Viņi dzirdēja par to, ka pie galvenajām durvīm atvests tukšs zārks, un to uztvēra kā vienu no manevriem, kas vajadzīgs, lai garantētu līķa saglabāšanu «pirmatnējā» veida. Viņi runāja par kādu viltus sanitaro automobili — «karieti», identisku tam, kas ieradās no Endrūsas, par zārku maskēšanās nolūkos, par to, ka iebraukšanai hospitāļa teritorijā izmantoti dažādi vārti, par kaut kādiem trim (!) helikopteriem, kas piedalījušies viltus zārka nogādes operācijā utt.

Nedabiskas nāves gadījumā līķa saglabāšana «pirmatnējā» veidā, iekams tas nav nonācis pie tiesu medicīnas ekspertiem, ir ābeces patiesība. Bet no kā vajadzēja sargāt prezidenta ķermeni Betezdā? Kas varēja to apdraudēt?

Tāpēc liecinieku vidu bija skeptiķi. Viņi nevarēja tik vienkārši noticēt runām, ka viltus maskēšanās zārka izmantošanu diktējusi kāda īpaša — arī no tiesu medicīnas aspekta — nepieciešamība. Šo zārku ienesa hospitāļa morgā ārstu, prožektoru un citu acu priekšā. Zārka izskats bija ļoti vienkāršs. «Mēs tos saucam par «bleķa bundžām», jo tos lieto vistrūcīgākie cilvēki līķu pārvadāšanai,» teica viens no medicīnas darbiniekiem, kurš izcēla prezidenta līķi no «bundžas». Skeptiķiem jau tad radās aizdomas, ka ar «maskēšanos» kaut kas nav labi. Viņi

šaubījās, ka to prasījušas drošības intereses, lai gan šo vārdu pieminēja daudzi slepenā dienesta darbinieki, kas atradās Betezdā.

īsa atkāpe

Slepenā dienesta funkcijās ietilpst prezidenta, viņa ģimenes locekļu, viceprezidenta, galveno prezidenta un viceprezidenta amata kandidātu, bijušo prezidentu un viņu sievu (visu viņu mūžu), bijušā prezidenta nepilngadīgo bērnu, kā ari vizitē ieradušos cilu zemju valsts un valdības galvu apsardzība. Dalasā notikušā atentāta laikā slepenā dienesta aģentu skaits bija 389 cilvēki, 1981. gadā to bija apmēram 1500.

Pie skeptiķiem zināmā mērā var pieskaitīt divus Federālā izmeklēšanas biroja aģentus — Džeimsu Saibertu un Frānsisu O’Neilu. Tomēr atšķirībā no Kāstera, Rīda, Stringera un citiem viņi neredzēja «bundžas» ierašanos. Neredzēja aiz tā vienkāršā iemesla, ka brīdī, kad «bundžu» nesa iekšā morgā, viņi brauca kortežā, kas pavadīja Dalasas bronzas zārku no Endrūsas uz Betezdu.

Nav nekādu ziņu, kas apliecinātu, ka divi FIB aģenti vai nu oficiāli vai neoficiāli tikuši iepazīstināti ar faktu, ka nogalinātā prezidenta līķi nogādāja hospitālī agrāk. Visdrīzāk neviens to atklāti nepateica un viņi vai nu paši kaut ko uzzināja, vai izdzirda kādus vārdus, kas uzvedināja uz šo domu, vai sajuta, ka kaut kas nav kārtībā. Viņu klātbūtnē ap pulksten 20 morgā ienesa bronzas zārku. To nesa armijas eskorta locekļi — visu ieroču šķiru pārstāvji. «Bundžu» ienesa apmēram pulksten 18.10 privātās drānās tērpušies cilvēki, domājams, slepenā dienesta darbinieki. Acīmredzot to Saiberts un O’Neils nezināja.

Vispār viņu uzturēšanās morgā nezin kāpēc nepārprotami kaitināja slepeno dienestu. Laiņu kas viņi bija, slepenajam dienestam nebija vajadzīgi lieki aculiecinieki. Tomēr vajadzēja ievērot formalitātes. Toreiz taču vēl reti kurš varēja paredzēt prezidenta «slepkavas» — Osvalda nogalināšanu, bija gaidāma viņa tiesāšana. «Tāpēc,» raksta neatkarīgais izmeklētājs Džošua Tompsons, «FIB, tāpat kā slepenā dienesta, pārstāvji atradās Betezdā, lai novērotu sekciju no gaidāmās tiesas perspektīvas viedokļa, saņemtu lodi, kuru varēja izoperēt no līķa, un ziņotu sa

viem attiecīgajiem resoriem par izdarītajiem (sekcijas gaitā. — Aut.) slēdzieniem.»

Saiberts un O’Neils sastāvēja štatā nelielajā FIB nodaļā Merilenda, netālu no Baltimoras. Nav skaidrs, kāpēc tika izraudzīti tieši viņi (varbūt slepenā cerībā uz viņu pieredzes trūkumu). Bet viņiem uzdeva sagaidīt GKS-1 lidmašīnu, piedalīties sekcijā, saņemt lodi vai lodes, kuras varēja izoperēt no nogalinātā prezidenta līķa. Nākamajā dienā pēc sekcijas viņi uzrakstīja ziņojumu par to, ko bija redzējuši un dzirdējuši iepriekšējā diena. Parasti aģents vai aģenti pēc savām piezīmēm tūlīt diktē ziņojumu stenogrāfistei, pēc tam vizē pārrakstīto tekstu un nodod priekšniecībai. Šoreiz no diktēšanas līdz vizēšanai (26. novembrī) pagāja trīs dienas. Bet arī šis teksts, spriežot pēc oriģināla, bija pamatīgi grozīts un labots, tiesa, nav zināms, kad, bet ne vēlāk kā 1966. gada rudenī — kad arhīvā saņēma šī dokumenta fotokopiju. Lai kā Federālajā izmeklēšanas birojā piestrādāja pie ziņojuma teksta uzlabošanas, tomēr no tā neizdabūja ārā tos dažus vārdus, kas deva impulsu ilggadējai rūpīgai izmeklēšanai. Galu galā meklējumu procesā atrcda lieciniekus notikumiem, kas nebija fiksēti ne Vorena komisijas dokumentos, nedz Mančestera grāmatā, nedz arī desmitos un simtos citu rakstu un grāmatu par šo tēmu.

Bet, iekams stāstām par tiem nozīmīgajiem vārdiem un to, kas šos vārdus atrada, paskatīsimies, kā Saiberts un O’Neils reaģēja uz notikumiem, kuri tovakar risinājās Betezdas hospitālī.

27. novembrī šie FIB darbinieki pratina (?!) vairākus slepenā dienesta aģentus. Turklāt — kaut kas nedzirdēts šo divu speciālo dienestu attiecībās! — viņi konstatē un pieraksta Viljama Grīra fiziskās pazīmes (Grīrs Dalasā vadīja Kenedija limuzīnu). Viņi nopratināja arī Roju Kelermenu, kurš vadīja slepenā dienesta grupu Dalasā un sēdēja Grīrain blakus prezidenta linkolnā. Visinteresantākais, ka šis pāris — Grīrs un Kelermens — bija klat Kenedija līķa sekcijā Betezdas morgā 22. novembrī un, kā izriet no aculiecinieku vārdiem, ne soli neatstājās no Saiberta un O’Neila.

No viņu ziņojuma izriet, ka sarunā ar Džeraldu Benu, kas vadīja slepenā dienesta nodaļu, kura apsargāja Balto namu, FIB aģentiem izskaidrots, pēc kādas sistēmas Kenedijam liktenīgās vizītes laikā lidmašīnas GKS-1 un GKS-2 lidoja uz Dalasu. Bens pastāstīja, ka pirmā pacēlās gaisā GKS-1 ar prezidentu Kenediju, pēc tās lidoja GKS-2 ar viceprezidentu Džonsonu. Lidojumu laikā GKS-2 apsteidza GKS-1 un nolaidās pirmā, lai Džonsons varētu sagaidīt prezidentu kopā ar saviem novadniekiem teksasiešiem. Ir pamats domāt, ka Saiberts un O’Neils nepratināja Benu aiz tukšas ziņkāres vai vēlēšanās atriebties par nedraudzīgu attieksmi Betezdā. Acīmredzot viņi pārbaudīja hipotēzi, ka atceļā no Dalasas uz Vašingtonu prezidenta lidmašīnā, kurā atradās Zaklina, bronzas zārks jau varēja būt tukšs, bet noslēptais Kenedija liķis atradās GKS-2 lidmašīnā. īsāk sakot, Saiberts un O’Neils risināja sarežģīto rēbusu, kā līķis 22. novembra vakarā varēja rasties ārpus bronzas zārka, un acīmredzot pārbaudīja, vai tas no tā nebija izcelts jau Dalasā.

Tā nevarēja būt FIB aģentu personiskās ziņkāres izpausme, tāpat kā viņi nevarēja paturēt savas šaubas pie sevis. Viņi nevarēja neziņot par jebkurām aizdomām — pat vismazākajām — situācijā, kad kopš prezidenta nogalināšanas bija pagājušas dažas stundas. Tātad to vajadzēja nekavējoties darīt zināmu FIB direktoram Hūveram vai viņa vietniekiem. Savukārt Hūvers par visu, ieskaitot personiska, intīma rakstura tenkas, ziņoja Balta nama saimniekam. Ar jauno saimnieku — Džonsonu viņš Vašingtonā dzīvoja kaimiņos un vispār bija biedriskās attiecībās. Pat tad, ja Džonsonam nekas nebija zināms par bronzas zārka mīklaino «iztukšošanu», tad jaunais prezidents tūlīt būtu uzzinājis no Hūvera visu, ko pēdējam ziņoja.

Cik zināms. Džonsons nespēra nekādus oficiālus soļus, lai noskaidrotu aizdomīgos notikumus sakarā ar viņa priekšgājēja līķa nogādi Betezdā. Jaunais prezidents pacentās drīzāk nodot visu Dalasas nozieguma izmeklēšanu paša nodibinātajai Vorena komisijai! Taja ietilpa pazīstami darbinieki: senators demokrāts Ričards Rasels, senators republikānis Džons Šērmens Kūpers, kongresmenis republikānis Džeralds R. Fords (nākamais ASV prezidents), bijušais CIP direktors Alens V. Daless un visu Amerikas pēckara valdību uzticības persona, izlūks, diplomāts, jurists, bagātnieks Džons Dž. Maklojs.

Viens no komisijas uzdevumiem bija apslāpēt visas valdībai nepatīkamās baumas un iespējamās aizdomas, arī tās, kas noplūstu no jūras kara spēku hospitāļa aizkulisēm.

Vorena komisijas ziņojumā un 26 pielikuma sējumos neatradās vieta Saibcrta un O’Ncila novērojumiem un šaubām. Dokumentos nav iekļauts arī viņu 26. novembra ziņojums, kurā diezgan sīki aprakstīti notikumi Betezdas sekciju zālē 22. novembrī pēc pulksten 20. Kāpēc tā?

Saiberts un O’Neils rakstīja, ka prezidenta ķermenī (neskaitot galvu) nav cauršauta ievainojuma, ka tādu viedokli izteikuši ārsti, kas izmeklēja un operēja līķi. Tikai uz šī ziņojuma pamata (pa telefonu no hospitāļa FIB štābam) varēja rasties telegramma, kas naktī no 22. novembra uz 23. novembri nosūtīta no FIB štāba mītnes Vašingtonā FIB nodaļai Dalasā. Tajā līdz ar citu ziņots: «Vispārējā sekcija un vispārējā rentgenogrāfija atklāja vienu lodes kanālu nedaudz zem pleca, pa labi no mugurkaula… Kanāls ir sekls, bez izejas. Lode ķermenī nav atrasta … Patologanatoms jūras kara spēku nacionālajā medicīniskajā centrā izsaka domas, ka lode pati izkritusi no muguras slēgtās sirds masāžas laikā Dalasā pirms līķa pārvešanas uz Vašingtonu.» Līdzīga konstatācija sastopama, kā iepriekš minēts, FIB pārskatā par Dalasas noziegumu, kā galvenajos, tā papildsējumos.

Bet vēlāk patologanatomi «pārvērtēja» brūces, piemēram, konstatēja, ka ievainojums muguras augšdaļā ir cauršauts. Tāpēc minētos dokumentus, kas bija nākuši no FIB dzīlēm, kā tagad redzams, starpresoru nesaskaņotības dēļ (pirmām kārtām starp FIB un jūras kara spēkiem, kā arī slepeno dienestu) un nebija pieskaņoti turpmākajai oficiālajai Kenedija nogalināšanas versijai, > neietvēra nevienā no 26 sējumiem.

Bet Kenedija nogalināšanas neatkarīgais izmeklētājs fiziķis Pols Hočs 1966. gada rudenī atklāja, ka divi FIB aģenti, kas bija klāt sekcijā, ir sastādījuši ziņojumu. Acīmredzot Vašingtonā nosprieda, ka, tā kā Vorena komisijas ziņojums ir izturējis divus gadus ilgu pārbaudi, tad ar izmeklēšanu saistītos materiālus var pakāpeniski laist ārā no arhīviem. Kas varēja paredzēt, ka Saibcrta un O’Neila ziņojums būs burtiski bagātība tiem, kuri meklē patiesību par gadsimta lielāko noziegumu? Pēc Hoča, respektabla zinātnieka, lūguma arhivāri atrada šo ziņojumu, kas glabājās nevis centrālajā, bet FIB Dalasas arhīvā, un izsniedza viņam fotokopiju.

Nopietnajiem neatkarīgajiem izmeklētājiem tolaik bija izveidojusies tradīcija: tiklīdz viņiem nāca rokās svarīgs dokuments, kas attiecās uz Kenedija nogalināšanu, viņi to tūlīt pavairoja un izsūtīja «ieroču biedriem». Viens ek

semplārs pa pastu pienāca ari Deiviclam Liftonam — Kalifornijas universitātes Inženierfakultātes pēdējā kursa studentam. Viņam tas bija diezgan nepatīkams brīdis. Liftonam draudēja izslēgšana no universitātes par nenokārtotiem eksāmeniem. Patiešām, iepriekšējos divus gadus viņš bija tā aizrāvies ar Dalasas «tumšo traipu» pētīšanu, ka atpalicis mācībās.

«Jūs esat galīgi sajucis ar šo Kenedija nogalināšanu,» fakultātes dekāns viņam teica atvadīdamies.

Pagāja daudz dienu, daudz diskusiju ar biedriem par divu FIB aģentu ziņojumu, un beidzot Liftons pamanīja, kāda satricinoša jēga ir vārdiem, kuriem viņš agrāk nebija pievērsis uzmanību un kuri nebija izraisījuši aizdomas vairumam neatkarīgo izmeklētāju, to skaitā arī Iločam.

«Prezidenta līķis bija izcelts no zārka, kurā tas bija atvests,» rakstīts FIB aģentu Saibcrta un O’Neila ziņojumā, «un novietots uz galda anatomiskajai sekcijai. Tajā brīdī līķis bija pilnīgi ielīts palagā, turklāt galva bija papildus apsaitēta, pārsējs piesūcies ar asinīm. Pēc šo segumu noņemšanas tika konstatēts, ka prezidentam nav nekāda apģērba un veļas. Bija arī acīm redzams, ka agrāk izdarīta kā traheotomija, tā ari ķirurģiska operācija galvas rajonā, proti, galvaskausa augšdaļā.»

Uzmanību ziņojumā piesaista vārdi: «no zārka, kurā tas bija atvests». Jājautā: no kāda cita zārka varēja izcelt mirušo prezidentu? Speciālisti bez grūtībām atklāja, ka rindiņa ar šiem vārdiem ziņojuma oriģinālā dzēsta un labota. Saiberts un O’Neils, iespējams, uzzinājuši par «bundžu», nolēma lieku reizi nodrošināties, norādot, ka stāsta tikai par viņiem oficiāli zināmo — Dalasas bronzas zārku. Liftons izsaka pieņēmumu, ka FIB aģenti morgā redzējuši «bundžu».

Tagad neiroķirurgi Amerikas Savienotajās Valstīs un citās zemēs attiecībā uz divu FIB aģentu ziņojuma pēdējo daļu atzīmē, ka, lai gan viņu apraksts izskatās visai neprofesionāls, visumā tas ir saprotams: notikusi kāda ķirurģiska iejaukšanās pēc galvaskausa un smadzeņu ievainojuma.

Ne Dalasā, ne pa ceļam no Dalasas, ne Betezdā, saskaņā ar Vorena komisijas ziņojumu un visām citām liecībām, nekādas «ķirurģiskas operācijas» galvā neviens neizdarīja. Par ko tad rakstīja Saiberts un O’Neils? Kādā veidā varēja rasties šāda konstatācija? Kas aiz tās slēpjas?

Sie jautājumi Liftonam nelika mieru. Jā, viņa dekāns nebija kļūdījies, atteikdamies vēlreiz atlikt četru eksāmenu kārtošanu. Viņš pilnīgi iegrima šādas 1966: gada oktobra beigas izveidojušās hipotēzes pieradīšana: Dalasā uz prezidentu izšāva no zālainā paugura, kuram tuvojās Kcnedija limuzīns; lode iegāja viņa galvā no sejas puses, tā slepeni tika izoperēta, lodes kanāls izpostīts, lai noslēptu lodes lidojuma īsto virzienu un tā vietā izveidotu jaunu, kas pierādītu, ka šāvis viens cilvēks no aizmugures. 1980. gada beigās izdotajā grāmatā «Labākā liecība. Faktu slēpšana un krāpšana lietā par Džona F. Kcnedija nogalināšanu»* Liftons apraksta sajūtu, kas viņu pārņēma brīdī, kad viņam atausa šī hipotēze.

«Es svārstījos, vai ticēt tam, ko biju atklājis. Tas bija vampīru sazvērestības modelis… Līdz tam brīdim mana izmeklēšana Kenedija nogalināšanas lietā atgādināja tūristu ceļojumu pa māju, kurā it kā mītot rēgi. Tūristi zina, ka mājā, protams, rēgu nav. Daži no viņiem var uztraukties un pat iekliegties vai skaļi brēkt, bet viņi vairāk izliekas. Visas šīs briesmas un šausmas mājā ir šķietamas. Bet tovakar, kad es saskāros ar F1B ziņojumu, es it kā nonācu tādā mājas gaitenī, kuru līdz šim neviens nekad nav apskatījis, un, ieraudzījis asinis, kas plūst no durvju apakšas, atvēru durvis un atradu līķi. Tovakar es būtu atviegloti nopūties, ja kāds man būtu pateicis, ka šis atklājums, lai cik briesmīgs tas bija, ir zināms varas iestādēm un kaut kas ticis darīts, kaut vai aizkulisēs … Bet es biju pārliecināts, ka raugos uz kaut ko jaunu un agrāk nezināmu, uz mehānismu, ar kura palīdzību sazvērestība augstā līmenī nomaskēja pati savas pēdas… Es atklāju kaut ko fundamentālu — es ar vienu aci ieskatījos valsts nodevības iespējā!»

Ari Kalifornijas žurnālisti Perijs Edamss un Freds Ņūkoums pievērsa uzmanību divu FIB aģentu vārdiem par ķirurģisko operāciju prezidenta galvā. Viņi arī uzsāka lielu pētniecības darbu, salīdzinot, kā ievainojumus aprakstījuši Dalasas ārsti, kas mēģināja glābt Kcnediju, un armijas palologanatomi. Divu aprakstu atšķirība bija būtiska. Nezinādami par Liftona hipotēzi, Kalifornijas žurnālisti septiņdesmito gadu sākumā nonāca pie līdzīga secinājuma, to formulējot šādi: «Vajadzēja pastāvēt sazvē-

* 747 lappušu biezo grāmatu vienlaicīgi izdeva Amerikas Savienotajās Valstīs izdevniecība «McMillan Publishers Company» un Anglijā — «Collier McMillan Publishers».

4 a

restibai ar noziedzīgu mērķi: pārveidot savā ziņā vienīgo vissvarīgāko liecības elementu — prezidenta līķi — un tādejādi maskēt arī viņa ievainojumu izcelsmi.»

Apstiprinot savu secinājumu, Edamss un Ņūkoums atsaucās ari uz amerikāņu medicīnas darbinieku aprindu viedokli. Amerikāņu mediķu aizdomas koncentrētā veidā bija paustas žurnālā «Journal of Forensic Sciences» («'liesu Zinību Žurnāls»), kas rakstīja, ka Vorenā komisija pieļāvusi ļoti nopietnu kļūdu, nemēģinot «izdibināt, vai līķis tika nogādāts jūras kara spēku hospitālī Betezdā visumā tajā pašā stāvoklī, kādā to nosūtīja no Dalasas, vai ne».

Žurnāls daudznozīmīgi turpināja: «Jebkuras tiesas izskatīšanas laikā butu vajadzējis to izdarīt», t. i., pārliecināties, ka nav notikusi ievainojumu falsifikācija. 197-1. gadā Kalifornijas žurnālisti pabeidza manuskriptu «Iekšējā slepkavība», parādot, ka ievainojumu apraksti Dalasā un Betezdā nesakrīt. Edamss un Ņūkoums noraidīja domu, ka divas mediķu grupas, ja tām būtu viens un tas pats līķis, varētu nonākt pie dažādiem aprakstiem. Tātad brūces bija pārvērstas. Žurnālisti rakstīja, ka pēc tam, kad «iespējamie brūču pārveidojumi bija izdarīti, to raksturs (t. i., vai tās bija lodes ieejas vai izejas vietas) kļuva pietiekami neskaidrs un divdomīgs, lai ļautu iztēlot, ka prezidents it kā nošauts no aizmugures».

NEATKARĪGIE IZMEKLĒTĀJI

Cik viņu ir, neatkarīgo amerikāņu izmeklētāju, kas nodevušies 35. prezidenta īsto slepkavu meklējumiem? Jums neviens nenosauks pat aptuvenu skaitli, lai gan ASV speciālie dienesti neapšaubāmi ved attiecīgus rēķinus. Šo neparasto taisnības meklētāju parādīšanās, viņu rindu pieaugums notika gados, kad mēs kā žurnālisti strādājām Amerikā. Ar dažiem no viņiem mums izgadījās ilgi sarunāties, diskutēt; pasts vēl tagad paretam piegādā interesantas vēstules no viņiem.

Ljftons bija diezgan izcila persona starp neatkarīgajiem izmeklētājiem. Viņš bija saistīts ar Sanfrancisko radikālo žurnālu «Ramparts», publicēja tajā rakstus, kuros kritizēja Vorena komisijas darbību, un piederēja pie tā dēvētajiem nopietnajiem izmeklētājiem, kuri koncentrēja uzmanību uz vienu vai otru. komisijas ziņojuma tēžu nepamatotības zinātnisku pierādīšanu. Tā, piemēram, sākumā Liftons kā Inženierfakultātes students, gatavodamies kļūt par elektronikas speciālistu, pierādīja, ka no fizikas likumu viedokļa versija, ka uz Kenediju šauts no aizmugures, ir nepamatota.

īsta «nopietno izmeklētāju» līdere ir ņujorkiete Migere. Viņa strādāja starptautiskās veselības aizsardzības sfērā kā administratore un analītiķe, runāja radioraidījumos.

1964.  gadā viņa izpētīja Vorena komisijas ziņojumu un tā 26  dokumentu sējumus. Tigm nebija nekādu rādītāju.

1966.    gada martā Migere izdeva 150 lappušu biezu «Priekšmetu indeksu Vorena komisijas ziņojumam un dokumentiem», kas pēc franču žurnālista, grāmatas «Osvalda lieta» autora Leo Sovāža vārdiem kļuva par «galveno ieroci Vorena komisijas kritiķu arsenālā». Sovāžs atzīmē, ka Migere zina katru burtu visos 26 sējumos, viņai piemīt zinātnieka prāts, pārsteidzoša pētnieka neatlaidība, kas ļauj viņai atklāt daudz pretrunu starp ziņojuma secinājumiem un sējumos ievietotajiem materiāliem.

1967.  gadā izmeklētāja izdeva grāmatu «Līdzdalībnieki pēc nozieguma izdarīšanas fakta. Vorena komisija, varas iestādes un ziņojums»*. Migere rakstīja, ka, ja salīdzinātu ziņojuma faktus, pierādījumus un secinājumus ar materiāliem, kas ievietoti 26 dokumentu, liecību un komisijas lietas noklausīšanās stenogrammu sējumos, tad iznāktu vēl apmēram 26 jauni pētījumu sējumi, kurus, tāpat kā visu Vorena komisijas iespiesto produkciju, varētu izlasīt un aptvert tikai ierobežots cilvēku skaits. Viņa koncentrējas pie visredzamākajām «atšķirībām, pretrunām, sa-. grozījumiem, kritiski svarīgu liecību izkropļojumiem», lai parādītu plašām amerikāņu sabiedrības aprindām, ka «Vorena komisija pati sev pasludināja spriedumu». «Ņemot vērā izmeklēšanas raksturu,» Migere uzsvēra, «iespējams, ka prezidenta Džona F. Kenedija slepkavas palika apslēpti. Vorena komisijas ziņojuma mērķis, vienkārši sakot, ir aizkavēt viņu noskaidrošanu un saukšanu pie atbildības tiesā.»

Migere atzīmēja, ka viņas «grāmatā izstrādātajai hipotētiskajai konstrukcijai ir daudz kopēja ar Ņūorleanas apgabala prokurora Džima Gerisona teoriju — viņš apsūdzēja pret Kastro noskaņotos kubiešu emigrantus un CIP aģentus kā Kenedija nogalināšanas līdzdalībniekus». Taču Migere arī kritizēja viņu par nepiesardzīgu uzticēšanos lieciniekiem (grāmata iznāca tad, kad notika tiesas prāva Ņūorleānā, pie kuras mēs pakavēsimies vēlāk). Viņa aicināja, lai «neatkarīgie izmeklētāji un no valdības neatkarīgie orgāni» veiktu jaunu, ļoti rūpīgu izmeklēšanu. Sajā izmeklēšanā «jāizdibina tās personas, kas vainīgas (Kenedija. — Aut.) politiskajā slepkavībā un indirektajās slepkavībās», kuras laupīja dzīvības vairāk nekā 50 cilvēkiem, kas kaut ko zināja par gadsimta lielāko noziegumu. (Tagad šis skaitlis pārsniedz 100.)

Jāņem vērā, ka arī citi neatkarīgie izmeklētāji, pamatojoties uz dažādu materiālu pētījumiem, ieskaitot tādus, kas nav iekļuvuši nevienā no 26 Vorena komisijas sējumiem, izvirzīja tādu jautājuma nostādni, ka oficiālās personas un iestādes, kas nodarbojās ar Kenedija nogalinā-

* Grāmatas nosaukumā izmantots amerikāņu krimināltiesību jēdziens — «līdzdalībnieks pēc nozieguma izdarīšanas fakta» (accessory after the fact). Pie tādiem pieder personas, kas pēc tam, kad noziedznieks izdarījis jebkura veida smagu noziegumu, slēpj viņu vai palīdz viņam, lai gan zina, ka viņš ir noziedznieks, tādējādi cenšoties viņam palīdzēt izvairīties no apcietināšanas, tiesas, notiesāšanas un soda. (Aut.)

sanas izmeklēšanu un izdarīja visu iespējamo, lai vienu vai otru motīvu deļ noslēptu patiesību, tādējādi tiesiskā ziņā kļuva par «līdzdalībniecēm pēc nozieguma izdarīšanas fakta» un prezidenta noslepkavošanas līdzzinātājam.

1980. gadā Aiigere kopā ar Geiriju Ouensu laida klajā «Džona F. Kenedija nogalināšanas izmeklējumu lielo indeksu». Spriežot pēc Liftona atsauksmēm, Migere ir mērķtiecīgs cilvēks, reti kam uzticas. Viņa pastāvīgi brīdina savu aprindu neatkarīgos izmeklētājus, lai viņi ir modri, «nedod materiālus pretiniekiem, kuru mērķis — atrast paņēmienu, kā iznicināt šādus materiālus». Drīz pec tara» kad Liftonam izgadījās, pēc viņa vārdiem, «laimīgā nejaušība» atrast Saiberta un O’Neila ziņojumā konstatāciju, ka prezidentam izdarīta ķirurģiska operācijā galvā, Migere neatlaidīgi ieteica viņam neinformēt par atradumu nevienu ārpus viņu vides, mainīt savu telefona numuru un nevienam to nedot. Liftons sāka ievērot zināmu konspirāciju, tāpēc, dzīvodams blakus Edamsam un Ņūkoumam, viņš necentās apmainīties ziņām un hipotēzēm ar viņiem.

Migere un viņas domubiedri ir pārliecināti, ka Vorena komisija un tās štata darbinieki ir vainīgi izsmalcinātā amerikāņu tautas krāpšanā. Pēc šīs neatkarigo izmeklētāju grupas viedokļa, sazvērestība sastāvēja no divām daļām: 1) Kenedija nogalināšana un 2) patiesības slēpšana. Liftons piedāvāja modificēt šo struktūru: 1) slepkavība, 2) slepkavības patieso apstākļu maskēšana, 3) Vorena komisijas maldināšana oficiālās izmeklēšanas gaitā.

Migere un dedzīgākie viņas sekotāji tam nevarēja piekrist. Viņi pastāvēja pie sava — nevis Vorena komisiju maldināja, bet ta piekrāpa amerikāņu tautu. Bet Liftons bija pret tādu pieeju visiem, kas darbojās komisijā. Novarēja piespiest viņus visus piedalīties tīšā briesmīgā krāpšanā. Viņam gribējās ticēt, ka gluži visi nezināja un nenojauta, piemēram, par aizkulišu norisēm ASV jūras kara spēku hospitālī Betezdā. Sakarā ar sadarbību ar Vesliju Libeleru, vienu no bijušajiem Vorena komisijas juriskonsultiem, Migere apsūdzēja Liftonu par «neapšaubāmu uzticības laušanu» un izslēdza viņu no sava loka.

Vēlāk Liftons saprata, cik gudra bijusi Migere, aicinot' neuzticēties tādiem kā Libelers, kurš ziņoja Vašingtonai par visiem neatkarīgo izmeklētāju atklājumiem. Lif-

tons sarāva attiecības ar juriskonsultu un uzsāka 15 gadus ilgu darbu, kas noslēdzās ar minētās sensacionālās grāmatās iznākšanu.

Vecākiem šķita, ka viņa starts ir finišs. Kad viņi no

27  gadus vecā dēla uzzināja, ka viņš nav pabeidzis universitāti, toties atradis prezidenta līķa pārveidošanas noslēpuma atslēgu, tēvs sarūgtināts piezīmēja: «Liekas, tu esi pārvarējis pēdējo barjeru ceļā no reālās pasaules uz fantāziju pasauli.»

Patiešām, pilnīgi neticama šķiet pat doma par līķa pārveidošanas un citu miesas bojājumu «radīšanas» iespēju. Tas šķiet neiespējami pirmām kārtām tāpēc, ka bez izņēmuma visi orgānu un audu bojājumi, kas nodarīti, cilvēkam dzīvam esot, tik būtiski atšķiras no pēcnāves bojājumiem, ka speciālists tos viegli atšķirs. Vienkāršs adatas dūriens, nemaz nerunājot par nopietnākiem bojājumiem, atstāj audos asinsizplūdumu, un tas ir jo lielāks, jo nopietnāks ir bojājums. Pēcnāves ievainojumos tā nav. Tātad vajadzēja ne tikai kaut kā pārveidot brūces, ne tikai radīt ticamību, ka tas radušās, prezidentam dzīvam esot, bet arī piespiest klusēt cilvēkus, kuri bija klāt vai nojauta, kas izdarīts.

Liftons izplānoja savu darbu, vadoties no Dalasas nozieguma sadalījuma divās nosacītās kategorijās: pirmā sazvērestība un otrā sazvērestība. Pirmās sazvērestības būtība — nogalināt prezidentu ar šāvienu, kas tēmēts no priekšpuses. Otrās sazvērestības vai noziedzīgas — kaut ari klusējošas — vienošanās būtība — apstrādāt līķi tā, lai varētu iestāstīt, ka nāves cēlonis ir šāvieni no aizmugures.

Liftons nolēma nodoties otrās sazvērestības pastāvēšanas pierādījumam, analizējot visus viņam pieejamos materiālus par «labākās liecības» (ASV tiesu medicīnas eksperti par tādu uzskata līķi) stāvokli. Viņš gandrīz netērēja pūliņus pirmās sazvērestības atminēšanai un vienīgi laiku pa laikam izteica savas domas, ja saskārās ar interesantiem faktiem, kas apstiprināja svarīgākos viņa hipotēzes elementus.

Gadsimta lielākajā noziegumā var atrast ne mazumu problēmu, kas pelna speciālu izmeklēšanu. Starp amerikaņu neatkarīgajiem izmeklētājiem ir atzīti «enciklopēdisti», kas spējuši iedziļināties visās problēmās. Pirmām kārtām tie ir Silvija Migere un filozofijas profesors no liladelfijas Džošua Tompsorls. Viņi savos pētījumos lielu vietu ierādījuši ari tiesu medicīniskajai ekspertīzei.

Bet universāļi ir vieninieki un to, kas mēģina viņus atdarinat bez pienācīgām zināšanām, uzskata par paviršu cilvēku. Toties cieņā ir tāds, kas starp daudziem svarīgiem jautājumiem, kuri prasa atminējumu un atrisinājumu, izraugās vienu, Liftona vārdiem runājot, savu aicinājumu, un visu laiku «šauj» vienā mērķī.

Vienam no mums, piemēram, iznāca tikties ar laikrakstu sindikāta «Scripps-I Ioward» korespondentu Setu Kantoru — mazu, sīku, ārkārtīgi kustīgu žurnālistu ar šaurām, melnām Ūsiņām un neiztrūkstošu zīmuli labajā rokā. Viņš kļuvis par Džeka Rūbija problēmas galveno speciālistu. Kantors pavadīja Kenediju Dalasā un atradās Pārklendas memoriālajā hospitālī, kurp aizveda nāvīgi ievainoto prezidentu. Tur viņš satika Rūbiju — nākamo Osvalda slepkavu. Viņi jau agrāk bija pazīstami, jo Sets bija ilgi strādājis par korespondentu Dalasā. Toreiz Pārklendas hospitālī viņi mazliet parunājās. Vorena komisija un FIB neticēja Kantoram, ka viņš hospitāli kontaktējies ar Rūbiju, lai gan pēdējo tur bija redzējuši vel divi liecinieki.

Sī neuzticība lika Kantoram sākt izmeklēt patiesos tnotivus, kas bija pamudinājuši Rubiju nogalināt Osvaldu. Žurnālists savāca milzīgu materiālu un ne visai sen laida klaja grāmatu «Kas bija Džcks Rūbijs?». Ir ari citi problēmas «Džeks Rūbijs» lietpratēji; viņu redzeslokā atrodas mafija, kurai strādāja Dalasas naktskluba «Karuselis» īpašnieks, un Dalasas policija, ar kuru viņš bija cieši saistīts.

Ko varētu īpaši atzīmēt no pēdējiem «atradumiem» Rūbija lietā? Vorena komisijas ziņojumā visos sīkumos aprakstits, kā viņš savā mājā pavadījis laiku 24. novembrī apmēram no pulksten 9 līdz 11 no rīta. Tas patiešām ir svarīgi, ja ņemam vērā, ka pulksten 11.21 Rūbijs nošāva Osvaldu Dalasas policijas iecirkņa pagrabā. Vorena komisijas apraksti dibinās uz kāda Džordža Senatora liecībām, kurš dzīvoja kopā ar Rūbiju. Gan Rūbijs, gan Senators, gan Vorena komisija centās radīt iespaidu, ka Osvalda slepkava ieklīdis pagrabā nejauši un pašā pēdējā brīdī pirms slepkavības.

Tādējādi pret Dalasas policiju varēja celt apsūdzību par nevērību, nolaidību, kļūdu, bet ne apzinātu palīdzību Rūbijam. Neatkarīgie izmeklētāji atrada garīdznieku, kurš kopā ar viņu braucis policijas iecirkņa liftā jau pulksten 9.30 no rīta. Pēc baznīcas kalpa vārdiem, Rūbijs izkāpis tajā stāvā, kur turēja Osvaldu. Neilgi pirms tam trīs televīzijas tehniķi, kas uzstādīja aparatūru pie policijas iecirkņa, bija tur redzējuši «Karuseļa» īpašnieku. Neatkarīgie izmeklētāji sastādīja trīs sarakstus: 1) vairāki simti Dalasas policistu, kurus Rūbijs labi pazina;

2) piecdesmit Dalasas policisti, kurus viņš pazina ļoti labi, un 3) trīs viņam vistuvākie policisti: Viljams «Melnīgsnējais» Gerisons, seržants Dīns — Dalasas inaliozo Džo Civello drauģelis — un leitnants Džordžs Batlers, kurš vadīja policiju iecirkņa pagrabā. Sie trīs tiek lūrēti aizdomās, ka devuši Rūbijam ziņas par Osvalda pārvešanas laiku un palīdzējuši viņam nelikumīgi iekļūt policijas iecirknī.

FIB un CIP pastiprināti interesējās par Rūbiju. Neatkarīgie izmeklētāji atklāja diezgan intensīvus kontaktus starp Rūbiju un FIB — pēdējais viņam deva dažādus uzdevumus, kas bija saistīti ar Vašingtonas cīņu pret revolucionāro Kubu. Viņam bija Jietišķas attiecības arī ar CIP pārstāvi Ņūorleānā Viljamu Džordžu Godē, kurš kontaktējās ari ar Osvaldu, kad tas 1963. gadā apmēram sešus mēnešus dzīvoja Ņūorleānā.

Pratināšanā Vorena komisijā tika pieminēts kāds Deiviss. Komisijas locekļi nepievērsa vai negribēja pievērst uzmanību šim vārdam, jo Rūbijs stāstīja, ka Deiviss nodarbojies ar ieroču pārsūtīšanu uz Kubu. Kantors izdibināja, ka šis Deiviss, Tomass Deiviss, bijis banku aplaupītājs un vienlaicīgi viņam bijuši draugi amerikāņu izlūkdienesta aprindās. Dalasā Rūbijs un Deiviss tikās naktsklubos.

Pēc atentāta Dalasā Deiviss nonāca Ziemeļāfrikā, un tur viņu apcietināja Marokas drošības policija, turot aizdomās par līdzdalību sazvērestībā pret prezidentu Kenediju. Viņš izkļuva no cietuma Tanžerā, iejaucoties CIP aģentam, profesionālam slepkavam, bijušajam franču armijas kapteinim, OAS aktīvistam Zanam Šutrē, kurš atradās Dalasā Kenedija nogalināšanas brīdī, bet pēc tam pēkšņi aizbrauca no turienes.

Rūbijs, Dalasas policija, cilvēki, kas dzīvojuši Dalasā un pazinuši Osvaldu, Diliplaza laukums, kurā bija ierīkots slēpnis atentātam pret prezidentu, ēkas ap to un nozieguma aculiecinieki saista neatkarīgo izmeklētāju uzmanību. Žurnālisti, skolotāji, zinātnieki, inženieri, tehniķi, ārsti, mājsaimnieces, pensionāri veltī brīvo laiku un ietaupījumus meklējumiem, riskē ar dzīvību. Viņi ir savākuši, apstrādājuši, sistematizējuši un droši noglabājuši no svešām acīm unikālas ziņas, ieskaitot fotoattēlus, kino

lentes, liecinieku, preses konferenču u. c. magnetofona ierakstus. Viņi parasti zina, kas ir vienam un kas — otram un trešajam.

Neatkarīgie izmeklētāji pēdējā laikā ir atraduši agrāk nezināmas amatieru kinofilmas, fotogrāfijas, diapozitīvus, kuri jauj paplašināt priekšstatu par to, kas notika gan Teksasas mācību grāmatu noliktavā, gan kaimiņēkās, gan zālainajā paugurā, gan ap to. Kāds kinoamatieris, piemēram, nejauši nofotografējis mācību grāmatu noliktavas sesto stāvu dažas minūtes pirms atentāta. SSIK eksperti šajā filmā izšķīra divu cilvēku stāvus labās puses pēdējā logā, no kura it kā šāva Osvalds. Trešais cilvēks redzams pēdējā kreisās puses logā.

Liftons dēvē neatkarīgo izmeklētāju darbību par pētniecības kustību. Tā ir politiski un idejiski dažāda, cieš no grupējumiem, savstarpējām aizdomām, zināmas sacensības, līdzekļu trūkuma, FIB un CIP provokatoru iefiltrēšanās. Tai ir bijuši savi varoņi un nodevēji, savi pacēlumi un atslābumi, savas cerības un izmisums. Daži tās aktīvie dalībnieki vienu vai otru iemeslu dēļ ir beiguši Dalasas nozieguma izmeklēšanu. Citi to turpina — atklāti vai pagaidām saglabājot konfidencialitāti.

Tā, piemēram, viena no neatkarīgo izmeklētāju grupām — «Politisko slepkavību problēmu informācijas birojs» — piedāvā savu palīdzību un līdzdalību gadsimta lielākā nozieguma atklāšanā, kā arī atradumu «sintezēšanā», lai galu galā atmaskotu «politisko kliķi», kas ir vainīga prezidenta Kenedija nogalināšanā, un nosēdinātu nozieguma organizatorus un tehniskos izpildītājus uz apsūdzēto sola.

«Mūsu kustība,» Liftons saka, «ir gan nogājusi sasprindzinātas cīņas ceļu, bet visas tās nodaļas vēl nav uzrakstītas.»

Turpinādams savu izmeklēšanu, Liftons tomēr nobeidza Kornela universitātes Fizikas inženieru fakultāti, strādāja par elektronikas un ESM inženieri kosmosa programmā «Apollo». Kad lasām viņa grāmatu, kuru recenzējuši mediķi, kriminālistikas speciālisti un dažādu nozaru zinātnieki, rodas sajūta, ka iepazīstamies ar ilggadēju kompjūtera pētījumu rezultātiem, ko veicis cilvēks, kurš nav žēlojis laiku patoloģiskās anatomijas, neiroķirurģijas un tiesu medicīnas problēmu studēšanai. Katru reizi, kad autors atklāj sev jaunas ziņas, viņš, izejot no jau uzkrātajiem materiāliem, burtiski visu apsver no

jauna. Viņam bija sevišķi svarīgi attīrīt no visa ievazātā priekšstatu par reālo situāciju, kāda izveidojās sakarā ar prezidenta līķa sekciju. Viņa izmeklēšanas smaile bija vērsta uz dažām stundām starp prezidenta līķa aizvešanu no Dalasas un tā balzamēšanas nobeigumu.

Savu vietu izmeklēšanas kustībā Liftons raksturo šādi: «Es nekad neesmu lolojis ilūzijas, ka varēšu jel kādreiz noskaidrot; kas tieši šāva uz prezidentu. Es varēju tikai izteikt minējumus, kā Osvalda tipa cilvēku varēja ievilināt mācību grāmatu noliktavā un pārvērst par grēkāzi… liet par ko gan es biju pārliecināts — par to, ka prezidenta ķermenis tika pārveidots, ka tika sagrozīts šāvienu virziens… No tā brīža es biju pārliecināts, ka ceļš uz šis politiskās slepkavības problēmas atrisinājumu ir to cilvēku atmaskošana, kas izgatavoja «politisko protokolu par sekciju». Ar to es domāju oficiālo protokolu, kura uzdevums bija noslēpt «labakās liecības» — prezidenta līķa faĪsifikāciju. Citiem vārdiem, «labākā liecība» vēsturei bija iznicināta uz visiem laikiem. Tas nozīmē, ka bija iznīcināts vienīgais precīzais lietiskais pierādījums, ar kādiem šāvieniem nogalināja prezidentu.»

PĒDAS VED UZ VOLTERA RĪDA HOSPITĀLI

Lai aizvestu mirušā prezidenta miesas no Dalasas, tiem, kas to darīja, vajadzēja pārvarēt ļoti grūtu šķērsli, kuru radīja Dalasas apgabaltiesas liesu medicīnas eksperts Erls Rouzs. Viņa kabinets atrodas Pārklendas memoriālā hospitāļa ēkā, kur nomira Kencdijs. Apgabaltiesas medicīnas eksperts Amerikā savieno ārsta un vietējās tiesas varas pārstāvja funkcijas, viņam ir mediķa un jurista zināšanas un iemaņas.

Saskaņā ar Teksasas štata likumiem (tie šoreiz maz atšķiras no citu ASV štatu likumiem) šajā situācijā tikai Rouzs varēja izsniegt rakstisku miršanas apliecību un tikai ar tādu apliecību līķi varēja izvest ārpus štata robežām. Tiesa, saskaņā ar likumu Rouzs varēja nodot līķi vienam no Teksasas miertiesnešiem, lai pēdējais izdarītu slēdzienu par nāves cēloni un izsniegtu miršanas apliecību.

Bet Rouzs pieprasīja sekciju Dalasā. Viņam teica, ka šis ir ārkārtējs gadījums un nelaiķis jāved uz Vašingtonu. Viņu mēģināja pārliecināt slepenā dienesta aģenti, mirušā prezidenta palīgi un padomnieki, nelaiķa ārsts admirālis Džordžs Berklijs.

Bet stūrgalvīgais Rouzs kategoriski iebilda. Mančes* ters savā grāmatā ņirgājas par šo «pedantu un sausiņu pēc dabas», kuram «bija paradums… runāt kašķīga klases audzinātāja pamācošajā tonī», kolēģi viņu uzskatīja par rupju tēviņu un izmanīgu cilvēku, šķita, ka viņš tīšām grib izraisīt nepatiku pret sevi. Bet, Mančesters piemetina, tiesu medicīnas eksperta juridiskā pozīcija bija nevainojama, jo dibinājās uz to, ka tiesai būs nepieciešami objektīvi dati par līķa sekciju, ka «nevar palaist garām nevienu posmu pierādījumu ķēdē». Jau bija sameklēts kāds miertiesnesis, kurš sākumā apliecināja gatavību izsniegt dokumentu līķa aizvešanai bez sekcijas Dalasā. Bet pec tam viņš uzzināja, ka, izņemot vienu ārstu, viss Pārklendas medicīniskais personāls, tiesu un prokuratūras pārstāvji ir Rouza pusē, un pats izteicās pret līķa izdošanu.

Pārklendas medicīnas māsas Zaklīnas Kenedijas klātbūtnē ietina līķi palagā, tad to ielika bronzas zārkā, kuru aizvēra apbedīšanas kantora darbinieks Obrijs Raiks. Tālāk risinājās Holivudas grāvējam līdzīga aina. Pēc miertiesneša un tiesu medicīnas eksperta Rouza norādījuma apmēram trīsdesmit Dalasas policisti un hospitāļa darbinieki aizšķērsoja ceļu slepenā dienesta aģentiem, kas ielenca Raiku, kurš uz ratiņiem veda bronzas zārku. Raiks atceras: «Es biju nāvīgi nobijies. Dalasa pati gribēja izdarīt sekciju. Valdība gribēja paņemt zārku. Valdības pārstāvji man deva komandu: «vest zārku ārā», — Dalasa komandēja: «vest atpakaļ». Tiklīdz mēs sākam kustēties, kāds grābj mūs, grūž atpakaļ un velk zārku atpakaļ. Kas to neredzēja, tas nevar iedomāties, kas tur notika.»

Slepenā dienesta aģenti nostādīja miertiesnesi un Rouzu pie sienas, piespieda pistoļu stobrus viņiem pie vēderiem. «Ķīlnieki» apklusa, un bronzas zārku beidzot iecēla baltā kadilakā — katafalkā. Tajā iekāpa Zaklīna ar admirāli Berkliju, un viņi slepenā dienesta mašīnu pavadībā, baidīdamies no pakaļdzīšanās, traucās uz L.avfīldas lidostu.

Jau agrāk no Pārklendas hospitāļa bija aizbraucis Džonsons, kurš nevēlējās izpildil bēdīgo pienākumu — paziņot valstij, ka prezidents ir miris. Tai pusstundā, kamēr ārsti mēģināja glābt prezidenta dzīvību, Džonsons ar dzīvesbiedri atradās slepenā dienesta apsardzībā nelielā operāciju kabinetā. Kenedija armijas adjutants ģenerālis Cesters Kliftons nekavējoši noorganizēja telefona sakarus starp šo operāciju telpu, Balto namu un Pentagonu. Ģenerālis turpat novietoja tā dēvēto kājāmgājēju kurjeru, kurš visu laiku seko prezidentam ar «futbolu» — portfeli ar plāniem kodolkara gadījumam. Paskaidrodams Baltā nama preses sekretāra vietniekam Malkolmam Kīldafam, kāpēc viņš nevar paziņot par prezidenta nāvi, Džonsons sacīja: «Es domāju, man labāk jāpošas prom no šejienes un jāiekāpj lidmašīnā, iekams jūs pats to paziņosiet. Mēs nezinām, vai tā nav starptautiska sazvērestība, vai viņi nemedī mani tāpat kā prezidentu Kenediju, vai nemedī ari spīkeru Makormaku vai senatoru Heidenu. Mēs gluži vienkārši nezinām.»* Un piebilda, ka atentātā uz prezidentu Linkolnu ticis ievainots ari viņa valsts sekretārs Sjūards.

* Pārstāvju palātas spīkers un vairākuma partijas līderis senātā i .ij.i gadījumā Heidens) pēc ASV konstitūcijas ir prezidenta pēck'či pec viceprezidenta. (Aut.)

Nesaprotama iemesla dēļ Džonsons devās uz Lavfīldas lidostu nevis slepenā dienesta mašīnā, bet kaut kādu Teksasas draugu automobilī. Tie viņu esot novietojuši aizmugurē uz grīdas un… aizseguši ar saviem ķermeņiem. Teksasiešu mašīna pirmā iedrāzās lidostā, un, kad Zaklīna iekāpa GKS-1, viņa sev par lielu izbrīnu ieraudzīja Džonsonu. Un kur? Viņas guļamkabīnē zvilnam prezidenta gultā un kaut ko diktējam savai personiskajai sekretārei Mērijai Femerei. Viņi tūlīt pat izgāja, un drīz pēc tam Džonsons kārtīgi paēda.

Nelaiķa prezidenta tuvākie darbinieki bija pārliecināti, ka aiz cieņas pret Kencdija piemiņu viceprezidents pēdējo reizi saglabās viņu pārvietošanās rituālu un dosies uz Vašingtonu ar GKS-2. Bet teksasietim bija citi plāni. Un viens no šiem plāniem izraisīja, maigi izsakoties, neizpratni. Džonsons nolēma GKS-1 lidmašīnā dot zvērestu un nekavējoties k|ūt par prezidentu. Viņš atsaucās uz padomu, ko devis Roberts Kencdijs, taču pēdējais kategoriski noliedza, ka būtu Džonsonam kaut ko tādu teicis.

Lai nu būtu kā būdams, bet lidmašīnā GKS-1 sāka risināties cita par citu dīvainākas ainas, ja ņemam vērā, ka steigā dotās pavēles netika saskaņotas, nepaspēja uzreiz sasniegt visus u. tml. Visaugstākā sprieguma drāma, ko pārdzīvoja Kencdija ļaudis, savijās ar nemierīgo Džonsona cilvēku grotesko ekstāzi — šķita, ka viņi pārlieku iebaudījuši no reibinošā varas biķera.

Tradīcija prasīja, lai, kamēr nogalinātais prezidents, kurš saskaņā ar ASV konstitūciju ir karaspēka virspavēlnieks, nav apglabāts, pie viņa līķa goda sardzē atrastos augstākās pakāpes virsnieks. Šoreiz tas bija prezidenta gaisa kara spēku adjutants ģenerālis Godfrijs Makhjū. Viņš atradās sēru sardzē pie zārka, kas bija novietots lidmašīnas astē. Turpat bija arī Zaklīna. Viņi nesaprata, kāpēc kavējas izlidošana, kaut gan viens no motoriem jau sen darbojās. Makhjū devās uz pilotu kabīni un pavēlēja GKS-1 komandierim pulkvedim Džimam Sv.indalam pacelties gaisā. Bet tas jau bija saņēmis Džonsona cilvēku pavēli izslēgt motoru. Makhjū atstāja zārku laikā no pulksten 14.18. līdz 14.32. Zaklīna apmēram tai pašā laikā aizgāja uz Džonsona zvēresta došanas ceremoniju.

GKS-1 lidmašīnai bija koda nosaukums «Eņģelis», kas, pēc teksasiešu domām, labi piestāvēja jaunajai prezidenta kundzei Rebekai Bērdai (bird — putns) Džonsonei. Turēdama Zaklīnu zem rokas, lēdija Bērda pusbalsī viņai sacīja: «Ak, Džekij, jūs taču zināt, mēs nekad netiecāmies

kļūt pat par viceprezidentu, un, ak dievs, kas nu tagad ir iznācis!»

Kaut kur Dalasā sameklētā federālā tiesnese Zāra Hjūza, sena Džonsona draudzene, turēja viņam priekšā Džona Kenedija personisko bibeli. Džonsona kreisā rokg bija pacelta gaisā, labā gulēja uz bībeles, kur ar melniem burtiem uz melna fona bija iespiesti nelaiķa iniciāļi. Izteicis zvēresta vārdus, jaunais prezidents pagriezās pret 2aklīmi un bēdīgi sacīja: «Tas ir visskumjākais brīdis manā dzīvē.»

Liftons domā, ka laika posmā starp pulksten 14. 18. un 14.32, kad Zaklīna un Makhjū bija atstājuši astes nodalījumu, prezidenta miesas tika izņemtas no bronzas zārka.

Pirmās aizdomas. Liki pārnesa uz GKS-2 lidmašīnu vai kādu citu armijas virsskaņas lidmašīnu un nogādāja galvaspilsētā pirms GKS-1 ierašanās.

Oiras aizdomas. Laika posmā no pulksten 14.18 līdz 14.32 līķi izcēla no bronzas zārka un noslēpa kaut kur GKS-1 lidmašīnā. Pēc lidmašīnas ierašanās ASV gaisa kara spēku Endrūsas bāzē Vašingtonas tuvumā to acumirklīgi iznesa pa vienu no divām rezerves lūkām, kuras atradās tajā lidmašīnas pusē, kas nenonāca televīzijas un sagaidītāju redzeslokā. \T o turienes to ar helikopteru aizveda uz Voltera Rīda armijas centrālo hospitāli. Pēc ķirurģiskām un citām manipulācijām līķi «bundžā» ar helikopteru pārveda uz Bete/.das rajonu.

Pirmās aizdomas'atkrita, jo neatradās nekādi tieši vai netieši apstiprinājumi. Otrajām aizdomām ir zināms pamats.

GKS-1 lidmašīnai bija ne viens vien radiotelefona sakaru kanāls ar Vašingtonu. Tas, ko runāja pa vienu no šiem kanāliem, izrediģētā veida nonāca Džonsona prezidenta arhīvā un pēc neatkarīgo izmeklētāju ilgiem pūliņiem tika viņiem parādīts Lindona Džonsona bibliotēkā Ostinā (Teksasas štats), kur glabājas viņa svarīgākie dokumenti.* Nesekmīgi ir viņu mēģinājumi saņemt pa citiem kanāliem notikušo GKS-1 un Vašingtonas sarunu stenogrammas. Bet ari izrediģētā stenogramma no prezidenta arhīva glabā neredzama sasprindzināta darba pēdas: līdz ar jūras kara spēku hospitāli Betezdā turēt Voltera Rīda armijas hospitāli ārkārtējas gatavības stāvoklī, lai veiktu, kā domā Liftons, steidzamu ķirurģisku operāciju, kurai

* Rakstnieks Manfesters nesekmīgi mēģināja dabūt magnelofona lenti «pirmatnējā» veidā. (Aut.)

deva minimālu laiku. Sī gatavošanās notika it kā tādēļ, lai armijas hospitālī izdarītu parastu nelaiķa prezidenta ķermeņa sekciju.

Rūpesti GK.S-1 lidmašīnā un Vašingtonā attiecībā uz Voltera Rida hospitāli izskatās diezgan aizdomīgi, proti: pirms GKS-1 pacelšanās prezidenta ārsts admirālis Berklijs apliecināja Zaklīnai, ka visi viņas rīkojumi attiecībā uz nelaiķi tiks uzskatīti par likumu. Viņas pirmā vēlēšanās bija — vispār neizdarīt sekciju. Kad Berklijs sacīja, ka tas esot nepieciešams, viņa jautāja: kāpēc? Berklijs atbildēja, ka vajag konstatēt, ja būs iespējams, izmantoto loiu tipu un tās salīdzināt ar lietiskajiem pierādījumiem, kurus atradīs vēlāk. Berklijs uzsvēra, ka viņš personiski nedod priekšroku kādai no vietām, kur izdarīt sekciju. Un tad atraitne norādīja jūras kara spēku hospitāli Betezdā, kuru tolaik sauca par prezidenta hospitāli, jo KeTiedijs savas valdīšanas sākumā izvēlējās tieši to (atšķirībā no saviem priekštečiem — Trūmena un Eizenhauera, kuri deva priekšroku «Volteram Rīdām»), Kenedijam veicās, viņš ne reizi nebija izmantojis Betezdas hospitāli, kur viņam bija iekārtotas speciālas telpas. Un nu — likteņa ironija — viņam bija lemts tajā nokļūt mirušam uz sekciju. Tātad jautājums par šīs traģēdijas beigu cēliena vietu, liktos, bija pilnīgi skaidri izšķirts: Betezda.

Taču, pēc visa spriežot, šeit nebija pilnīgas skaidrības. No GKS-1 un Baliā nama sarunu stenogrammas:

GKS-1 radists: Mums vajadzīgs armijas galvenais ķirurgs ģenerālis Hītons.

Baltais nams: Gaidiet. Mēs meklējam ģenerāli.

Berklijs: Man vajadzīgs ģenerālis Hītons vai ģenerāļa Ilitona vietnieks.

Baltais nams: Mēs cenšamies pēc iespējas ātrāk savienot viņu ar jums. Viņš atrodas «Volterā Rīdā». Mēs nevaram viņu tur sameklēt. Mēs meklējam.

Kamēr pēc admirāļa Berklija pavēles meklē ģenerāli Hītonu vai viņa vietnieku, slepenā dienesta speciālais aģents Kelermens sarunājas ar savu priekšnieku Benu, kurš atrodas Baltajā namā. Kelermens saka: «Ierodamies Endrūsā pulksten 6.05. Līķi nosūtīs uz «Volteru Rīdu». Sagādajiet mašīnu no «Voltera Rīda», lai paņemtu līķi.»

Viņu sarunā iejaucas Berklijs, kurš jau ir paspējis sarunāties ar Hītonu pa citu kanālu.

Berklijs: Vai līķi vedīs uz jūras kara spēku medicīnisko centru ar helikopteru vai mašīnu?

Bens: Ar helikopteru. Ar helikopteru.

Berklijs: Es izsaucu Hītonu un visu norunāju ar viņu. Piezvaniet viņam un atceliet «Volteru Rīdu». Es nezināju, ka šie priekšdarbi (nav skaidrs, kādi. — Aut.) jau veikti… Līķis ir iezārkots, un tas jāved ar mašīnu, nevis helikopteru.

Pēc tam Berklijs atkal izsauc Hītonu, bet prezidenta armijas adjutants ģenerālis Kliftons negaidīti paņem no viņa mikrofonu.

Kliftons: Mēs bez helikoptera aizk|ūsim līdz medicīniskajam centram Betezdā. Mums vajadzīga ātrās palīdzības «kariete» no Endrūsas līdz «Volteram Rīdām»: mēs gribam, lai «Volterā Rīdā» tiktu izdarīta parastā, likumā paredzētā sekcija. Jūs saprotat?

Hitons: Skaidrs, ģenerāli KHfton… Jūs gribat parasto, likumā paredzēto sekciju «Volterā Rīdā».*

Berklijs acīmredzot īsti nesaprot pavēļu mainību un miju. Viņš mēģina ieslēgties sarunā, atgādinot, ka kaut kadi priekšdarbi tiek veikti arī Betezdā. Un Hitons, Kliftons, Bens to uztver kā pašu par sevi saprotamu, kas neprasa komentārus. Sarunās viņi pievēršas helikopteru un mašīnu lomas precizēšanai un jau pāriet uz kādu viņiem vien saprotamu nosacītu valodu.

Bet tad Kliftons dod Benam jaunu pavēli: «Klausieties uzmanīgi. Mums vajadzīgs pārvietojams traps — normālas kāpnes. Pievediet tās pie lidmašīnas priekšdaļas, borta labajā pusē tūlīt aiz pilota kabīnes. Mēs gribam izvest pirmo lēdiju (Zaklīnu. — Aut.) pa šo ceļu. Sapratāt?»

Tā bija dīvaina pavēle. Ko nozīmē izvest atraitni atsevišķi no zārka un nevis televīzijas kameru priekšā, bet pa kādām «sētas durvīm»? Acīmredzot pavēle tika dota acu apmānīšanai, lai attaisnotu trapa parādīšanos pie labā borta un nodrošinātu līķa iznešanu pa rezerves durvīm. Norādījumi par papildu trapu, helikopteru, «Volteru Ridu» bija tas pamats, uz kura izveidojās hipotēze par noziedzīgām ķirurģiskām manipulācijām ar nogalinātā prezidenta līķi Volterā Rīda centrālajā armijas hospitālī Vašingtonas 16. ielā, piecu minūšu pārbraucienā ar helikopteru no jūras kara spēku hospitāļa Betezdā. Sai hipotēzei neviļus piešķīra autoritāti patologanatoms apakšpulkvedis Pjērs Finks, kad tiesas prāvā Ņūorlcānā izpļāpājās, ka

* Amerikāņu neatkarīgie izmeklētāji uzskata, ka vārdi «parastā, likumā paredzētā sekcija» ir lieki un pat bezjēdzīgi (Amerikas Savienotajās Valstīs likums neparedz citādas sekcijas), ja vien tie neapzīmē kādu šifrētu pavēli. (Aut.)

ari Betczdā sekciju vadījis armijas ģenerālis. Par šo Finka atzīšanos mēs pastāstīsim vēlāk. Starp citu, saskaņā ar kāda aculiecinieka atmiņām, brīdī, kad Betezdas hospitāļa morgā ieveda «bundžu», tur atradušies jūras kara spēku, armijas un gaisa kara spēku galvenie ķirurgi. Paliek neizskaidrots, piemēram, kāpēc armijas galvenais ķirurgs Hitons steigšus pārvietojās no «Voltera Rīda» uz Betezdu, ja vien viņš nebija tas armijas ģenerālis, kas vadīja sekciju, par ko vēlāk izpļāpājās apakšpulkvedis Finks.

Līdz ar augstiem bruņoto spēku mediķiem Betezdā saradās daudz augstu Pentagona darbinieku. Pēc kā pavēles un kādā nolūkā? Tas paliek neskaidrs.

* * *

Pulksten 13.55 apcietināja Osvaldu. Pulksten 14.47 GKS-1 lidmašīna pacēlās gaisā. Vēl atlika trīs stundas bdz tam, kad Osvaldu apsūdzēja Tipita nogalināšanā, deviņas stundas — līdz apsūdzībai Kenedija nogalināšanā. Bet, apsteidzot notikumus, lidmašīnā pienāca radiotelegramma no Baltā nama komunikāciju centra (tā dēvētās «situāciju istabas»); tajā bija teikts, ka Kenedijs kļuvis rievis par sazvērestības, bet slepkavas vienpatņa Osvalda upuri. Sīs telegrammas teksts nonaca Ņūorleānas prokurora Gerisona rokās. Viņš neparko nevarēja noskaidrot, kas ir šī teksta autors. Gerisons turēja aizdomās armijas pārstāvjus, jo «situāciju istabu» apkalpoja augstākā militārā orgāna — štābu priekšnieku komitejas darbinieki. «Vai nu štābu priekšnieku komiteja pēkšņi bija iemantojusi satricinošas gaišredzības spējas, izlemjot, ka Osvalds un neviens cits bijis slepkava, turklāt slepkava vienpatnis, vai ari tās rīcībā jau iepriekš bija scenārija kopija. Radiotelegramma nebija vienkārši priekšlaicīgs paziņojums. Tās saturs kļuva par valdības oficiālo līniju, no kuras tā (valdība. — Aul.) nekad vairs neatkāpās, lai gan šis versijas rašanās brīdī tai nebija nekādu pierādījumu.» Tā rakstīja Gerisons savā grāmatā «Akmens mantojums», kas iznāca 1970. gadā. Pēc desmit gadiem Liftons pastāstīja amerikāņiem, ka Betezdā atradušies ne tikai augsti armijas mediķi, bet arī nezin kādi admirāļi, armijas un gaisa kara spēku ģenerāļi. Un tas piešķir svaru Gerisona pieņēmumam, ka militāristu rīcībā ASV bruņoto spēku štābu priekšnieku komitejā «jau iepriekš bija scenārija kopija».

Tajā laikā, kad mēs strādājām Amerikas Savienotajās Valstīs, daudz rakstīja un runāja par Džonsona kaislīgo pieķeršanos telefonam. Viņš nevarēja dzīvot bez šī aparāta, viņam piemita nepiepildāma kāre dot pavēles pa telefonu, iztaujāt pa telefonu, risināt daudzas, jo daudzas lielas un sīkas problēmas pa telefonu, diskutēt u. tml.

Ta kā GKS-1 lidmašīnā bija vairāki sakaru kanāli, droši var pieņemt, ka Džonsons neatstājās no telefona, jo vairāk tāpēc, ka tās viņam bija pirmās divas stundas prezidenta postenī. Neapšaubāmi viņš, atrazdamies gaisa, centās uzzināt, kas notiek Vašingtonā un Dalasā.

KJiftons un Berklijs jau strādāja Džonsona pakļautībā, slepenais dienests bija viņa rokās, viņam bija savi cilvēki vadošajos posteņos Pentagonā, Centrālajā izlūkošanas pārvaldē, Federālajā izmeklēšanas birojā, nemaz nerunājot par Teksasas Dalasu. Prezidenta kabīne GK.S-1 lidmašīnā bija varenā valdības mehānisma vadības pults. Bet tai pašā laikā atsevišķi tās riteņi varēja griezties autonomi. Tā, piemēram, Vašingtonā tolaik neatradās ne tikai prezidents un viceprezidents, bet ari astoņi ministri, to skaitā valsts sekretārs, kuri atentāta brīdī bija lidmašīna virs Klusā okeāna, jo devās uz Tokiju, uz ASV un Japānas valdību apspriedi.

Kas šajās nedaudzajās stundās Vašingtonā pārvaldīja lietas tādā mērā, lai acumirklī pieņemtu lēmumu uzvelt prezidenta nogalināšanu vienam pašam Osvaldam? Un vai lēmumu pieņēma Vašingtonā? Vai GKS-1 lidmašīnā? Vai Dalasā? Vai Ņūorleānā? Vai vēl kur citur? Līdz šim amerikāņi nav saņēmuši atbildes uz šiem jautājumiem.

Var pieņemt, ka versiju ar Osvaldu Džonsonam uzspieda notikumu" gaita, kuru diriģēja kāds no aizkulisēm. Var pieņemt ari, ka Džonsons ar prieku turējās pie šīs versijas, kas ļāva aizvērt acis uz iespējamību, ka viņš kāpis prezidenta tronī valsts apvērsuma rezultātā, lai ari tas būtu noticis bez viņa ziņas un piekrišanas.

Vai nu tā, vai citādi, bet divi apstākļi norāda, ka Voltera Rīda hospitāļa izmantošanas plāni tika izstrādāti ar Džonsona vai viņa tuvāko līdzstrādnieku dalību.

1980. gada jūlijā, kad Liftons iztaujāja ģenerāli Kliftonu par GKS-1 lidojumu no Dalasas, tas atbildēja: «…Kad es viņiem (slepenajam dienestam. — Aut.) teicu, ka mēs dodamies uz «Volteru Rīdu», tad tam par pamatu bija Džonsona vai kāda viņa cilvēka vārdi.» Džonsona personiskā sekretāre Femere GKS-1 lidmašīnā sāka hronoloģiski pierakstīt ASV jaunā prezidenta darbību. Pirms nolaišanās viņa bija izņēmusi no rakstāmmašīnas papīra

lapu un ar roku pierakstījusi pēdējo atzīmi: «17.58 ierod. Endrūsā — līķis ar misis K (Kencdiju. — Aut.) uz «Volteru Rīdu».» 1980. gada jūlijā bijusī Džonsona personiskā sekretāre atzina, ka tas ir viņas rokraksts, un uz jautājumu, no kurienes viņai radusies tāda informācija, atbildēja: «Es esmu pārliecināta, ka man kāds to teica, bet nekādi nevaru atcerēties, kas.»

Mēs esam nonākuši pie vienas no šī stāstījuma visgrūtākajām vietām — divu dažādu zārku vešanas uz Betezdu, slepenas darbības maskēšanas un pēdu slēpšanas.

Attālums starp Endrūsu un «Volteru Rīdu» ir apmēram 21 km. To visātrāk varēja veikt ar helikopteru. Vai netālu no GKS-1, kas apstājās iepretī sagaidītāju pūlim, atradās helikopteri? Jā. Daži no tiem bija paredzēti Džonsonam un viņa svītai, kas tūlīt gribēja doties uz Balto namu. Viens armijas helikopters stāvēja pie «Eņģeļa» labā borta, netālu no tās rezerves izejas, pa kuru, kā domā Liftons, iznesa līķi. Bet tas arī vēl nav viss. Liftons iegādājās vadošo radiotelevīzijas kompāniju magnetofona lentes un kopā ar akustiķiem izanalizēja visus trokšņus pirms GKS-1 nolaišanās. Džonsona helikopteri — tas ir zināms — stāvēja ar neieslēgtiem motoriem. Un tikai viens vai divi citi helikopteri dūcināja motorus pilnā jaudā. Daži no sagaidītājiem bija redzējuši, ka viens helikopters pacēlies gaisā gandrīz tūlīt pēc prezidenta lidmašīnas apstāšanās.

Ar ASV armijas helikopteru tālaika parasto ātrumu — 240 km stunda — mirušā prezidenta līķi varēja aizvest no Endrūsas uz «Volteru Rīdu» 5—6 minūtēs. No «Voltera Rīda» līdz Betezdai ir apmēram 3,5 km. So ce|u, kā Liftons domā, varēja veikt vai nu ar helikopteru, vai ar automobili. 1980. gada Liftons saņēma atļauju iepazīties ar Vašingtonas kara apgabala apbedīšanas operāciju centra žurnālu. Tajā ir ieraksts pulksten 17.30, ka pienākusi šāda pavēle (pēc visa spriežot, tā saņemta no GKS-1) Betezdas jūras kara spēku medicīniskā centra priekšniekam admirālim Helovejam: «…nodrošiniet pastiprinātu apsardzi ap helikopteru laukumu Betezdas jūras kara spēku centrā, gaidot mirstīgo atlieku atvešanu ap 18.30.»

Bronzas zārku iecēla pelēkajā jūras kara spēku ātrās palīdzības «karietē». Taču militārajam eskortam, kas sastāvēja no visu Vašingtonas kara apgabala bruņoto spēku veidu pārstāvjiem, pavēlēja sekot nevis vienā no automobiļiem, kas pavadīja zārku, bet armijas helikopterā. Beiezdas helikopteru laukumā eskortu iesēdināja smagajā automašīnā un pieveda pie ASV gaisa kara spēku hospitāļa galvenajām durvīm, kur viņi ieraudzīja pelēko «karieti» un pie tās — ģenerāli Makhjū, kurš sarunājās ar admirāļiem. Ir zināms, ka tā nebija tikai saruna, bet nopietna vārdu apmaiņa. Makhjū saskaņā ar 2aklīnas un Roberta Kenediju vēlējumiem pieprasīja, lai pēc sekcijas šeit pat hospitālī līķis tiktu balzamēts. Admirāļi atteicās, atsaucoties uz to, ka viņiem nav speciālistu. Makhjū pastāvēja uz savu.

Pēc tam viens no admirāļiem — pēc laikraksta «Washington Post» ziņām, tas bija Betezdas jūras kara spēku medicīniskā centra priekšnieks Kelvins Helovejs — iesēdās pie stūres «karietē», kur atradās bronzas zārks, un aizbrauca. Smagais automobilis ar militāro eskortu sekoja sanitārajai mašīnai, bet tā tūlīt uzņēma lielu ātrumu un pazuda …

Smagā mašīna apmeta pāris līkumu pa hospitāļa teritoriju un beidzot «uzgāja» pazudušo. Pēc visa spriežot, pie «karietes» stūres atradās kāds jokdaris, jo tā visu laiku it kā gribēja spēlēt paslēpes ar smago mašīnu. To visu labi atceras vairaki militārā eskorta locekļi. Hjūberts Klārks — vienīgais jūrnieks eskortā — arī tagad atkārto, ka esot gatavs ar jebkuru zvērestu dot liecību par toreizējiem notikumiem.

«Mēs smagajā mašīnā,» — Klārks atceras, «minējām, kas tas par zelli, kas sēž pie «karietes» stūres. Mēs nevārējām saprast, kāpēc viņš tā spiež uz pedāļiem. Kāpēc viņš mēģināja atrauties no mums? Desmit, piecpadsmit minūtes mēs dzināmies viņam pakaļ ar četrdesmit vai piecdesmit jūdžu (72—80 km) ātrumu. Beidzot viņš pazuda no mūsu redzesloka. Vēl kādas piecpadsmit minūtes mēs viņu meklējām, mezdami līkumu pēc līkuma, pēc tam iebraucām kaut kur galīgi nepareizi, tad atkal sākām «dancot» no galvenās ieejas.»

Liftons jautāja Klārkam, vai pelēkajai «karietei», kas bēga no viņiem, bija mirkšķinātāja spuldzīte. Tas atbildēja, ka varbūt arī bija, taču nelika ieslēgta. Toties smagajai mašīnai bija ieslēgta spuldzīte.

Militārais eskorts ar «karieti» sastapās pie morga durvīm. Eskorta priekšnieks leitnants Bērds piegāja pie mašīnas, ieskatījās tajā un atklāja, ka tā ir… tukša. Netālu stāvēja ģenerālis Makhjū. Vai viņš zināja, ka stāv goda sardzē bez bronzas zārka? Pēc Liftona domām, tas ģenerālim nevarēja ne .prātā ienākt. Militārajam eskortam pa

zaudēt zārku nozīmē pieļaut liclti kļūdu. So faktu ir fiksējis Mančesters, kurš rakstīja: «Vašingtonas kara apgabala pavēlniecība vienmēr bija līdz pēdējam sīkumam precīzā attiecībā uz ceremoniālu, atstāt zārku ar virspavēlnieka līķi viņiem nozīmētu drausmīgu kļūdu.»

Mančesters nenojadta, ka, aprakstīdams šo epizodi, viņš apstiprina otras sazvērestības pastāvēšanas faktu. Un viens tās elements bija novirzošs manevrs, kas tika pasākts, lai uz kādu laiku atbrīvotos no lieciniekiem — militārā eskorta locekļiem. Acīmredzot tāpēc jau tika izmantota otra pelēka «kariete», līdzīga tai, kura atradās bronzas zārks. Smagā mašīna dzinās pakaļ šai maskēšanās vai «pievilināšanas» mašīnai. Militārajam eskortam pateica, ka tas darīts «drošības interesēs», «lai maksimāli saglabātu līķi».

Bet, kad parādījās pirmā «kariete» un militārais eskorts no tās izcēla bronzas zārku, tad Klārks un citi karavīri pamanīja, ka ar to notikusi dīvaina metamorfoze. Viņi to cēla āra no GK.S-1 Endrūsā, un tur zārks bija vesels. Tagad, celdami to ārā no «karietes», Klārks stāsta, mēs pamanījām lielus bojājumus: nolauztus rokturus, iespiedumus. Arī ģenerālis Makhjū to apstiprināja Liftonam: «Rokturi bija norauti, stūri apdauzīti. Es nezinu, kā tas bija gadījies. Es nesaprotu.»

Secinājums no šī neglītā atgadījuma rodas pats no sevis: oficiālajām varas iestādēm un neatkarīgajiem izmeklētajiem vēl paliek plašs darbalauks. Būtu interesanti atrast «jokupēteri», kurš vadīja otru pelēko «karieti», un izjautāt, kas viņam deva norādījumu spēlēt «paslēpes». Interesanti uzzināt, kādos apstākļos «pazuda» bronzas zārka rokturi. Izrādē ar maskēšanos un citās Bctczdas afēras epizodēs ir daudz tādu jautājumu.

Liftons jautāja 75 gadus vecajam atvaļinātajam admirālim Helovejam, vai viņš vadījis pelēko «karieti». Tas atbildēja, ka viņš apsēdies priekšējā sēdeklī, bet mašīnu vadījis cits cilvēks. Uz jautājumu, kāpēc bija vajadzīga otra pelēkā «kariete», Helovejs atbildēja, ka nekādas otrās «karietes» neesot bijis. Liftons no viņa nepanāca nekā, izņemot šādu paziņojumu: «Cik atceros, pirmo reizi kopš daudziem gadiem bija nogalināts prezidents. Viņš bija ļoti populārs prezidents, un es varu saprast, kāpēc daudzu cilvēku prātos radās juceklis. Es mēģinu to visu rekonstruēt pats savā prātā, bet ir zināmas lietas, kuras man galīgi nav aptveramas.» Par kādām «zināmām lietām» runāja Helovejs? Viņš to nepaskaidroja.

Džons Kenedijs kada preses konference.

Diliplaza laukums Dalasa no «putna lidojuma». Fotoattēla redzams, ka sākotnēji paredzētais prezidenta limuzīna ce|š būtu bijis daudz drošāks: nesamazinot ātrumu, vajadzēja doties taisni pa Meinstrītu uz Izstāžu pili. Ar punktētu līniju iezīmets faktiskais maršruts, ko veicot Džons Kenedijs Elmstrita nokļuva krustuguni.

Prezidenta limuzīns Elmstritā. Uz automobiļa kāpšļiem slepena dienesta aģenti, pie stūres slepenā dienesta aģents V. Grīrs, pa kreisi no viņa sēž viņa priekšnieks R. Kelermens. Prezidenta miesassargi tobrīd izturējās dīvaini nevērīgi (sk. 99.—100. Ipp ).

Saskaņa ar Vorena komisijas ziņojumu, no Teksasas mācību grāmatu noliktavas ēkas sestā stāva malējā loga (parādīts ar bultiņu) šāvis Lī Hārvijs Osvalds.

So attēlu kads Dalasas iedzīvotājs uzņēmis ar kinokameru «Polaroid» tajā brīdi, kad prezidenta linkolns, virzīdamies pa Elmstrītu, devās garām zalainajam pauguram. Ar baltām līnijām ierāmētajā augšējā kreisajā stūri, ka apgalvo fotoanalizes speciālisti, uzmanīgi ielūkojoties, aiz dēļu žoga var pamanīt cilvēka galvu un priekšmetu, kas atgadina šautenes stobru.

Viena no fotogrāfijām,

kuras redzami «klaidoņi»,

ko pec Kenedija nogalinā-

šanas arestēja dzelzceļa

tuvuma pie Diliplaza lau-

kuma un kas drīz vien

pazuda bez pēdām. Pastav

aizdomas; ka šie «klai-

doņi» bijuši CIP aģenti

«Daniels L. Karsvels»,

Frenks Sterdžiss un Ho-

vārds Hants. Aizmugurē

esošais «policists» ir ne-

pazīstams cilvēks, kas nav

dienejis Dalasas policijā

(sk. 148. —152. lpp).

Pēc akustiķu aprēķiniem, aiz ši dē|u žoga zālainaja paugura līdzas Diliplaza laukumam atradies cilvēks, kurš, tuvojoties prezidenta limuzīnam, šāvis uz to no labas puses (sk. 25.—26. lpp ).

Pagajušas tikai dažas minūtes pēc Kenedija noslepkavošanas. Nezināma persona kārtības sargu acu priekšā pacel no zāles kaut kādu priekšmetu. Kas viņš ir? Ko atradis? Tā joprojām ir mikla ikvienam gadsimta nozieguma neatkarīgajam izmeklētajam

Kenediju klans. Centrā prezidents Džons Kenedijs, pa kreisi no vii.ia stav Roberts, pa labi sež klana galva Džozefs Kenedijs. Pirmaja rindā pa kreisi sēž senators Edvards Kenedijs un viņam blakus Zaklīna.

Eksprezidents l.indons Džonsons kopa ar ģimeni sava Teksasas rančo.

GKS-1 lidmašīnas salonā Lavfildas lidosta Dalasā. l-'ederala tiesnese Zara Hjuza (attēla pa kreisi) pieņem zvērestu no ASV 36. prezidenta Lindona Džonsona. Pa kreisi no jaunā prezidenta — viņa sieva lēdija Bērda Džonsone, pa labi — Zaklīna Kenedija. Pec neatkarīga izmeklētājā Deivida Liftona domām, šaja laika Džona Kenedija līķis tika izcelts no bronzas zarka (sk. 56.—57. lpp.).

Preses konference Parklendas memoriālajā hospitāli Dalasā stundu pēc prezidenta Kenedija nāves. Ārsts Malkolms Perijs (pirmais no labas) raksturo caurumu kaklā ka ieejošas lodes brūci (sk. 77. Ipp.). Hospitaļa galvenais neiroķirurgs Kemps Klarks (stav pa kreisi) novērtē galvaskausa un smadzeņu brūci ka tangencialu (sk. 91. Ipp.).

Baltā nama preses sekretārā viet-

nieks Malkolms Kildafs, kurš Da-

lasā oficiāli paziņoja, ka prezidents

miris no ievainojumiem, rada žur-

nālistiem vietu, kur trāpījusi likte-

nīga lode (sk. 91. Ipp.).

Zaklina Kenedija Endrusas lidlaukā sēžas ASV juras kara speķu pelēkajā ātrās palidzibas «kariete», kurā saskaņa ar neatkarīgo izmeklētāju hipotēzi atradies jau tukšs Dalasas bronzas zārks. Uz prezidenta atraitnes zeķēm redzamas asiņu pēdas. Zaklinai aiz muguras automobilī iekāpt gatavojas Roberts Kenedijs. ,

Attēlos redzams gaitenis ASV juras kara spēku Betezdas hospita|a morga, kur tika izdarīt,a Kenedija līķa sekcija. Pretēji visstingrākajam aizliegumam žurnālā «Life» fotokorespondentam B. Filipsam izdevās šeit izdarīt fotouzņēmumus. Augšējā fotogrāfija dziļumā saskatāmi ratiņi, kuros pec neatkarīgā izmeklētāja Liftona pieņēmuma pārvestas prezidenta Kenedija smadzenes. Tika pieļauts ārkārtīgi rupjš tiesu medicīniskas ekspertīzes noteikumu pārkāpums: vispirms smadzenes izoperēja, lai izņemtu lodi vai lodes, un pēc tam, sakoties oficialajai izmeklēšanai un liķa sekcijai, tās atlika atpakaļ (sk. 70.—71. lpp). Attēla pa labi: rentgena tehniķi Dž. Kāsters (balta virsvalka) un E. Rīds, kuri izdarīja rentgenuzņēmumus laikā, kad līķis neoficiāli tika nogādāts zārkā — «bundžā», nekur to nereģistrējot (sk. 35.—36. lpp.).

Prezidenta līķa sekcijas darbu vaditajs ASV jūras kara speķu patologanatoms Džeimss Hjums 1978. gadā runā Kongresa speciālās slepkavību izmeklēšanas komisijas (SSIK) sēde. Uzņēmums izdarīts no televizora ekrana.

Vorena komisijas locek|i kada no sedem. No kreisas: Džeralds Fords, Heils Bogss, Ričards Rasels un Erls Vorens.

Zīmējumā pa kreisi, ko Vorena komisijai izgatavojuši ASV jūras kara ]

spēku mediķi, iezīmēta Kenediju skārušās lodes trajektorija. Zīmējumā ļ

pa labi, ko piegādājis slepenais dienests, tas pašas lodes trajektorija ļ

parādīta, ejot tai cauri Koneļija ķermenim. Pat nespeciālists ievēros I

vienas lodes divu trajektoriju pilnīgu neatbilstību (sk. 31.—34. un I ' 76.-87. Ipp.). — •

Saja zīmējuma redzams, kā oficiālās versijas piekritēji pulējušies savienot it ka vienas lodes divas trajektorijas. Zīmējuma paradīto «kopīgo» trajektoriju konstruējis ārsts Džons Letimors, kurš bija pirmais no valdības dienestā nesastāvošajiem mediķiem, kam atļāva iepazīties ar sekcijas materiāliem (sk. 32.—33. Ipp ).

Vel viens piemers, kas liecina par jucekli un neskaidribarn Kenedija brūču aprakstīšana. Šo ta saucamo diagrammu patologanatoms Bosvels sastādījis prezidenta līķa sekcijas laika. Shēma pa kreisi ar bultiņu A parādīta brūces vieta kakla priekšpusē. Otrajai figūrai ar bultiņu B atzīmēts ievainojums mugura, kas atrodas zemāk par punktu, ko fiksējusi bultiņa A. Taču vēlāk ievainojums mugura tika «pavirzīts» par 10 centimetriem uz augšu, lai tas atbilstu brūces vietai kakla (sk. 83. 84. Ipp.).

Divas viena parauga lodes. Pa kreisi — gandrīz vesela «klejojoša» lode, kas it ka esot ievainojusi Kenediju un Koneliju. Pa labi — deformela lode, kas eksperimenta noļuka izšauta caur lika plaukstas pamatni.

Divu Kenedija galvaskausa

ievainojuma aprakstu she-

matisks attēlojums. Zīmējums

pa kreisi veikts, balstoties

uz Pārklendas memoriālā hos-

pita|a ārstu liecībām, pa

iabi — pamatojoties uz ASV

juras kara speķu patolog-

anatomu sniegto brūces rak-

sturojumu (sk. 90. Ipp.).

Galvaskausa diagramma, ko sekcijas laikā uzzīmējis patologanatoms Bosvels. Kreisajā pusē redzamas atzīmes «3 cm» un «10», kuras var liecināt par galvaskausa kreisās puses ievainojumiem, kas nav fiksēti oficialaja sekcijas protokolā. Izvairīšanās no šīs problēmas apspriešanas izskaidrojama ar vēlēšanos paturēt spēkā versiju par vienu lodi, kas trāpijusi prezidenta galvu (sk. 96.—97. Ipp.).

Divas ārēji līdzīgas šautenes: augšējā — mauzeris, apakšējā — «Manliecher-Carcano». Kā apgalvo Dalasas policisti S. Veicmans un R. Kreigs, Teksasas štata mācību grāmatu noliktavas sestajā stāvā viņi atraduši mauzera tipa šauteni, kas vēlāk pazudusi (sk. 22. Ipp.).

1963. gada 24. novembris, Dalasas policijas iecirkņa pagrabstāvs. Džeks Rūbijs ar vienn vienīgu šāvienu izslēdza no spēles b Harviju Osvaldu (sk. 24., 50.Ipp.).

Viens no tiem, kas 1963. gada rudenī piedalījās CIP provokācijā pret Kubas konsulātu Mehiko. Vorena komisijas un FIB dokumentos viņš figurē ka «noslēpumains cilvēks», kas spēlējis Osvalda lomu. Nekādas līdzības ar īsto Osvaldu viņam nebija (sk. 139. —143. 4pp.).

Prožektora palīgs Pols O’JKonors, kurš pēc daudziem gadiem liecināja, ka Betezdā pēc sekcijas izdarītas mahinācijas ar noslepkavotā Kenedija smadzenēm (sk. 67.—70. Ipp.).

Neatkarīgais izmeklētājs Deivids Liftons, kurš izvirzīja hipotēzi par to, ka medicīniskie dati. kas saistīti ar prezidenta Kenedija nogalināšanu, ir viltoti.

Ņuorleanas apgabala prokurors Džims Gerisons, kurš 1967.— 1969. gadā nodarbojās ar Kenedija noslepkavošanas izmeklēšanu.

Vorena komisijas loceklis bi-

jušais CIP direktors Alens

Daless — viens no tiem,

kas visneatlaidīgāk centās

konstruēt versiju par Osvaldu

kā slepkavu vienpatni.

Versiju par to, ka nav bijis nekādas sazvērestības pret prezidentu Kenediju, ne mazāk enerģiski atbalstīja FIB direktors Edgars Huvers, kas attēlā redzams kopā ar savu mīļoto buldogu Edgaru. Slepenā dienesta boss bija pazīstams ar noziedznieku pasaules pārstāvjiem, ko tur aizdomās par līdzdalību sazvērestībā, kuras mērķis bija nogalināt Kenediju (sk. 158. Ipp ).

Ņūorleānas mafijas boss Karloss

Marcello (sk. 157.—158. Ipp.).

čikagas mafiozs Sems Džankana (sk. 156.—157. Ipp ).

Gangsteris no Lasvegasas Džons Rozelli 156. 1pp.).

CIP algotnis un Ņūorleānas mafijas bosa rokaspuisis Deivids Ferijs (sk. 158. Ipp.).

Gi Benisters — viens no CIP aparāta vadītajiem Ņūorleanā (sk. 163. Ipp.).

Galvaskausa diagramma, ko sekcijas laika uzzīmējis patologanatoms Bosvels. Kreisajā puse redzamas atzīmes «3 cm» un «10», kuras var liecināt par galvaskausa kreisās puses ievainojumiem, kas nav fiksēti oficialaja sekcijas protokolā. Izvairīšanās no šīs problēmas apspriešanas izskaidrojama ar vēlēšanos paturēt spēkā versiju par vienu lodi, kas trapijusi prezidenta galvu (sk. 96.-97. Ipp.).

Divas arēji līdzīgas šautenes: augšējā — mauzeris, apakšēja — «Manliecher-Carcano». Kā apgalvo Dalasas policisti S. Veicmans un R. Kreigs, Teksasas štata mācību grāmatu noliktavas sestaja stāvā viņi atraduši mauzera tipa šauteni, kas vēlāk pazudusi (sk. 22. Ipp.).

1963. gada 24. novembris, Dalasas policijas iecirkņa pagrabstāvs. Džeks Rubijs ar vienu vienīgu šāvienu izslēdza nospēlēs Li Hārviju Osvaldu (sk. 24., 50.Ipp.).

Viens no tiem, kas 1963. gada rudeni piedalījās CIP provokācijā pret Kubas konsulātu Mehiko. Vorena komisijas un FIB dokumentos viņš figurē kā «noslēpumains cilvēks», kas spēlējis Osvalda lomu. Nekādas līdzības ar īsto Osvaldu viņam nebija (sk. 139.—143. -Ipp.).

Prožektora palīgs Pols O’ Konors, kurš pēc daudziem gadiem liecināja, ka Betezdā pēc sekcijas izdarītas mahinācijas ar noslepkavotā Kenedija smadzenēm (sk. 67.—70. Ipp.).

Neatkarīgais izmeklētājs Deivids Liftons, kurš izvirzīja hipotēzi par to, ka medicīniskie dati, kas saistīti ar prezidenta Kenedija nogalināšanu, ir viltoti.

Ņūorlearias apgabala prokurors Dzims Gerisons, kurš 1967.— 1969. gadā .nodarbojās ar Kenedija noslepkavošanas izmeklēšanu.

Vorena komisijas loceklis bi-

jušais CIP direktors Alens

Daless — viens no tiem,

kas visneatlaidigāk centās

konstruēt versiju par Osvaldu

ka slepkavu vienpatni.

Versiju par to, ka nav bijis nekādas sazvērestības pret prezidentu Kenediju, ne mazāk enerģiski atbalstīja FiB direktors Edgars Hūvers, kas attēlā redzams kopa ar savu mīļoto buldogu Edgaru. Slepenā dienesta boss bija pazīstams ar noziedznieku pasaules pārstāvjiem, ko tur aizdomās par līdzdalību sazvērestība, kuras mērķis bija nogalināt Kenediju (sk. 158. Ipp.).

Čikāgas mafiozs Sems Džankana (sk. 156.—157. Ipp.).

Ņūorleānas mafijas boss Karloss

Marčello (sk. 157. —158. Ipp.).

Gangsteris no Lasvegasas Džons Rozelli 156. 1pp.).

Gi Benisters — viens no C1P aparāta vadītājiem Ņuorleanā (sk. 163. lpp.).

CIP algotnis un Ņūorleānas mafijas bosa rokaspuisis Deivids Ferijs (sk. 158. lpp.).

Sūkstoties par «jucekli daudzu cilvēku prātos», admirālis Helovejs būtibā atzina, ka nav skaidras, precīzas ainas par to, kas notika pirms sekcijas un tās laikā. Tamlīdzīgi vērtējumi — «juceklis», «haoss» — doti arī notikumiem pēc sekcijas. Kā mēs atceramies, tos deva Vorena komisijas darbinieki. Tādejādi iznāk, ka «labākā liecība», kurai nevajadzēja izraisīt nekādu divdomīgu iztulkojumu, radīja jucekli, haosu. Un viss sākās ar lidojumu no Dalasas uz Vašingtonu. Vēlreiz atgriezīsimies pie tā un pavērosim to ar eksprezidenta Džonsona acīm. Viņš savu versiju izklāstījis memuāru pirmajā nodaļā.

Kā tagad noskaidrots, GKS-1 lidmašīnā pie zārka visilgāk dežurēja Zaklīna un ģenerālis Makhjū. Bet Džonsons vēstī, ka «pie zārka palika, kā stāvēdami goda sardzē pie kritušā līdera, nelaiķa padomnieki O’Donels un O’Braiens». Tādējādi eksprezidents uzsver, ka pie zārka atradušies nelaiķim vistuvākie padomnieki no tā dēvētas Baltā nama «īru mafijas». Un kam varētu ienākt prātā, ka viņi atļāva nozagt līķi.

Mēs uzzinām, ka lidojuma laikā ne Džonsons, nedz viņa tuvākie darbinieki it kā neesot jutuši nekādu rīvēšanos starp sevi un Kenedija cilvēkiem, lai gan Mančesters diezgan spilgti un pārliecinoši ir parādījis pretējo.

Memuāru pirmās daļas beigas Džonsons raksta, ka Endrūsas lidlaukā, iedams uz helikopteru, kas viņu gaidīja, viņš pēkšņi atcerējies kāda teiktus vārdus: «…ASV prezidents ir visvientuļākā būtne pasaulē». «Bet manas domas,» Džonsons raksta, «joprojām atgriezās pie Kenedija kundzes, kura tobrīd pavadīja sava mirušā vira līķi uz gaisa kara spēku hospitāli Betezdā, un es zināju, ka mana vientulība nemaz nav salīdzināma ar viņas vientulību, ar izmisumu, kas žņaudza viņas sirdi.»

Ja atmetam memuāru autora sentimentalitāti, tad skaidri atklājas šo vārdu jēga. Kā mums šķiet, Džonsonam ļoti gribējās fiksēt, ka viņam nav bijis ne mazāko aizdomu attiecībā uz līķa pārvešanu. Viss bija gluži "vienkārši, viņš mums saka: Kenedija līķis devās ceļā uz Betezdu Zaklīnas pavadībā.

Bet kas notika gaisa kara spēku hospitālī Betezdā? Mēģināsim izanalizēt dažas epizodes pirms sekcijas sākuma.

NOSLĒPUMAINĀ «BUNDŽA»

Slepenās vienošanās dalībnieki kādu tikai viņiem vien precīzi zināmu iemeslu dēļ bija spiesti divreiz ienest līķi morgā, kas atradās hospitāļa aizmugures daļā, kura bija izvietota pretī galvenajam durvīm: pirmo reizi — «bundžā», otrreiz — greznajā bronzas zārkā.

Sākumā to ienesa 7—8 privātās drēbēs ģērbušies cilvēki — «īsti vezumzirgi», kā tos nosauca viens no notiekošā lieciniekiem — jaunākais medicīnas darbinieks, pirmās klases flotes apakšvirsnieks Deniss Deivids. Viņi piebrauca ar melnu kadilaku, kas bija pārveidots par katafalku, bez numura zīmes.

Deivids iekļuva starp lieciniekiem, kas ir sākuši runāt, šādā veidā. 1975. gada pavasari, lai notušētu klajā nā; kušos faktus, kas liecināja par CIP iespējamo līdzdalību prezidenta Kenedija nogalināšanā, «ievērojamu pilsoņu» komisija, kuras priekšsēdētājs bija viceprezidents Nelsons Rokfellers*, nolēma «izmeklēt» attiecīgās izlūkošanas resoram adresētās apsūdzības. Nelielajā Vokiganas pilsētiņā (Ilinoisas štats) iznākošais laikraksts «News Sun» ievietoja rakstu sēriju par šo lietas noklausīšanos, kura, kā jau bija domāts, «izglāba» CIP no jebkādas saistības ar slepkavību. «News Sun» redakcijai piezvanīja atvaļinātais jūras kara spēku medicīnas dienesta leitnants, bijušais centrālā jūras kara hospitāļa darbinieks Deivids. So rakstu iespaidā Deivids piedāvāja laikrakstam publicēt viņa atmiņas par «maz zināmiem notikumiem» 1963. gada 22. novembrī, kuru liecinieks viņš bijis. Redakcija piekrita priekšlikumam un Deivida noteikumam — neizpaust viņa uzvārdu. Notikumi risinājās Leikas grāfistē («lake» — ezers), un «News Sun» iepazīstināja lasītājus ar savu informatoru kā ar «cilvēku no Ezeru grāfistes».

«Vairāki tūkstoši cilvēku bija sapulcējušies pļaviņā, gai-

* Komisija tika nodibināta 1975. gada sākumā, lai pārbaudītu un Izmeklētu preses ziņas par to, ka CIP rīkojusi pretlikumīgas operācijas pašās Savienotajās Valstīs. (Aut.)

dot sēru eskorta ierašanos,» atcerējās «cilvēks no Ezeru grāfistes». «Hospitāli sardze stāvēja pie katrām durvīm, nevienam nebija atļauts lietot liftus bez speciālas atļaujas. Mēs visi bijām nāvīgi pārbaidīti. Klīda baumas par sazvērestību, nekādas atlaides nevienam nedeva. Kenedija līķi atveda autokatafalkā bez numura un ienesa pa aizmugures durvīm. Oficiālais eskorts, kas ieradās no lidostas, pieveda pie hospitaļa parades durvīm tikai tukšu zārku.»

Sī pārsteidzošā informācija tobrīd faktiski paslīdēja garam nepamanīta. Un tikai pēc divarpus gadiem to pamanīja neatkarīgais izmeklētājs no Tcnesijas štata Volass Mailams, kurš nosūtīja laikraksta izgriezumu Liftonam. Pēdējam tas nozīmēja patiesu atradumu. Liftons uzmeklēja «cilvēku no Ezeru grāfistes», un, kad viņu, tāpat kā citus lieciniekus, atbrīvoja no saistības ciest klusu, Deivids sadūšojās un atmeta inkognito.

Viens no patologanatomiem — Torntons Bosvels — brīdināja Deividu, ka gaidāma mirušā prezidenta atlieku «neoficiāla» ierašanās. Tagad Bosvels norobežojas no sava bijušā padotā un apgalvo, ka bez oficiālās ierašanās (bronzas zārka) nekādas citas neesot bijis…

Kadā izskata prezidenta līķis tika nogādāts morga sekciju zālē? Atgādināsim, ka otru reizi, saskaņā ar Saiberta un O'Neila ziņojumu, līķis bija ietīts palagā, ap galvu ar asinīm piesūcies papildu apsējs. Palagā ietīts, viņš tika aizvests no Dalasas. Bet, kas attiecas uz pirmo, slepeno atvešanu, tad prožektora palīgs Pols 0’K.onors stāsta:

—   Mēs atvērām šo lēto zārku — «bundžu». Līķis atradās gumijas maisā. Mēs atrāvām rāvējslēdzēju, kas stiepās gar visu gumijas maisu, un izcēlām prezidenta līķi no ta. Tas bija kails, ja neskaita marli ap galvu.

«Tagad es biju pārliecināts,» Liftons raksta, «ka, ja prezidenta atliekas atstāja Dalasu, ietītas palagā, bet Betezdā ieradās gumijas maisā, tad to «labākās liecības» spēlīte bija zaudēta.»

Un atkal ārkārtīgi svarīga liecība nāca gaismā negaidīti un droši vien nejauši. Tā pirmo reizi paradījās 1979. gada vasarā vienā no speciālās slepkavību izmeklēšanas komisijas ziņojuma pielikumu sējumiem. Dokumentā bija citēts prožektora palīgs O’Konors, kurš vairākas reizes uzsvēra, ka līķis atvests gumijas maisā. Liftonam tas bija sevišķi vērtīgs atradums, un viņš sāka skaidrot sīkumus.

Pirmkārt, SSIK bija vajadzīgi vairāki mēneši, lai da

būtu no Aizsardzības ministrijas sarakstu ar visām militārpersonām, kuras piedalījās prezidenta līķa sekcijā. Otrkārt, vēl daži mēneši pagāja, kamēr viņiem varēja atcelt aizliegumu neizpaust ar sekciju saistītos faktus. Tā O’Konors kļuva par runājošu liecinieku.

Bet tagad ir skaidrs, ka prožektora palīga liecība nebija dornata, lai izsmeļoši atainotu to, kas notika Betezdas sekciju zālē. Viņa informācija bija vajadzīga, lai apgaztu kāda cita-liecinieka svarīgu paziņojumu.

Runa ir par atvaļinātā admirāļa Deivida Osborna, bijušā ASV jūras kara spēku galvenā ķirurga vietnieka, liecību Kongresa speciālajā komisijā. 1963. gada novembrī viņš bija jūras kara spēku Betezdas centrālā hospitāļa ķirurģiskās nodaļas vadītājs. Osborns pastāstīja, ka tad, kad pirms sekcijas nelaiķa prezidenta līķis izcelts no palaga, uz anatomiskā galda izkritusi «gluži vesela lode». Speciālā komisija neticēja šai liecībai, jo vairāk neviens no klātesošajiem it kā nebija redzējis šādu lodi. 1979. gada oktobri sarunā ar Liftonu Osborns sīki attēloja situāciju, kad morgā tika nogādāts dārgais bronzas zārks. Kadu laiku to nevēra vaļā, jo Hjūms gribēja sagaidīt visus, kuriem vajadzēja būt klāt, un arī savu asistentu apakšpulkvedi Finku. Aizkavēšanās ilga 20—30 minūtes.

Beidzot zārku atvēra, un drīz Osborns ieraudzīja «gluži veselo lodi», kas bija izkritusi uz anatomiskā galda, un paņēma to rokā. Ta bija tīra, bez asiņu pēdām un praktiski nedeformēta.

—    Kas vēl turēja lodi rokās? — Liftons painteresējās.

—    Vairāki cilvēki, — Osborns atbildēja, — es zinu, ka tā nonāca rokās arī slepenā dienesta darbiniekiem.

—    Kā jūs uzņēmāt speciālās komisijas lēmumu neticēt jums?

—    Kas attiecas uz viņu vērtējumu, tad tās ir galīgas blēņas, jo tur bija lode un tā bija pilnīgi vesela. Es nezinu, kas ar to notika, bet to paņēma slepenais dienests.

Skaidrs, ka šī epizode varēja atgadīties tikai tajā laika posmā, kad vēl attīstījās «pirmais scenārijs» — lode «izkrita» no Kenedija ķermeņa slēgtās sirds masāžas rezultātā. Jo, ja tajā stadijā jau būtu nobriedis lēmums «atrast» lodi uz Kenedija nestuvēm Parklendas hospitālī, protams, nevienam neienāktu prātā to iebāzt Dalasā pirktajā Kenedija bronzas zārkā. Vārdu sakot, Osborna liecība saļodzija visu oficiālo versiju par to, ka vienīgā Dalasas noziegumā atklātā lode ir tā, ko atrada Pārklendas hospitālī,

Ari kas cits ir acīm redzams. Osborns runāja par otru, oficiālo līķa atvešanu, kad tas atkal bija ietīts palagā. Bet SSIK darbinieki (vai nu steigā, vai tāpēc, ka nepārzināja problēmu) koncentrēja uzmanību uz O’Konora vārdiem, kad viņš attēloja līķa pirrno atvešanu, kad nebija nekāda palaga. Viņi bija tik |oti apņēmušies izlabot admirāļa Osborna teikto, ka nepamanīja «nelielo» atšķirību.

Liftons sazinājās ar bijušo SSIK darbinieku (speciālā komisija, publicējusi ziņojumu, beidza pastāvēt) Endrū Pērdiju, kurš kopā ar otru speciālās komisijas darbinieku Marku Flenaganu pratināja O’Konoru, un painteresējās par viņa viedokli attiecībā uz faktu, ka prezidenta liķis ticis atvests gumijas maisā. Pērdijs sākumā nevarēja saprast viņa atklātā fakta jēgu, bet, kad aptvēra, ka viņš un Flenagans palīdzējuši apstiprināt aizdomas par neoficiālu un nekur nereģistrētu līķa ievešanu Betezdas sekciju zālē, bijušā SSIK darbinieka pirmā reakcija bija vārdi: «Nu, ja O’Konors teica, ka prezidenta līķis atradies gumijas maisā, tad tas vēl nebūt nenozīmē, ka līķis patiešām bija gumijas maisā.»

Faktu, ka līķis tika atvests gumijas maisā, Liftonam apstiprināja ASV jūras kara spēku Nacionālās akadēmijas priekšnieks kapteinis Džons Stouvers. Kad 1980. gadā Liftons jautāja Stouveram, vai līķi izcēla no vienkārša metāla zārka, t. i., «bundžas», Stouvers atbildēja: «Iespējams,» — lai gan tūlīt piemetināja, ka precīzi nevarot atcerēties.

«Man uzsmaidīja laime,» Liftons raksta. «Atkal nejaušība, tāpat kā konstatācija par «ķirurģisku operāciju galvas rajonā», kas bija iesprukusi F1B pārskatā. Līdzīgi Saibertam un O'Neilam, kuri nenojauta, cik nozīmīgs ir viņu ziņojums… Pērdijs un Flenagans ieguva un fiksēja informāciju par to, ka prezidenta Kenedija līķis nogādāts Betezdā,gumijas maisā, nesaprotot, cik svarīga ir ši informācija.»

Liftons ar grūtībām sameklēja O’Konoru, un tas apstiprināja divus faktus. 1) Kenedija līķis atradās biezā gumijas maisā ar rāvējslēdzēju. Sešdesmitajos gados tādos maisos no Dienvidvjetnamas veda desmitiem tūkstošu amerikāņu kareivju. 2) «Bundža» bija lēts metāla zārks, kuru parasti neizmanto apglabāšanai, bet gan līķu pārvadāšanai lidmašīnās. Sarunā ar bijušo prožektora palīgu noskaidrojās jauns fakts, kas aizēnoja divus citus.

Liftons painteresējās, kas notika pēc tam, kad prezidenta līķi izņēma no gumijas inaisa.

—   Vairumā gadījumu, — O’Konors turpināja, — lielai anatomiskai izmeklēšanai mēs izņēmām smadzenes.

—    Protams, — Liftons, neko nenojauzdams, piekrita.

—    Bet viņam, — mediķis turpināja, — nemaz nebija smadzeņu. Un to es konkrēti domāju, kad sacīju, ka. prezidents izskatījās kā no kaujas lauka atvests.

Tolaik Liftons jau daudz ko zināja, bet par daudz ko citu varēja iedomāties. Bet O’Konora vārdi viņam lika sastingt.

—    Ko jūs ar to gribat teikt?

—    Ievainojums galvā bija drausmīgs, droši vien 4X8 collas (10—20 cm. — Aut.)… Galvaskauss bija tukšs, tiesa, šur tur pie sieniņam varēja redzēt sīkas smadzeņu audu atliekas.

—   Vai jūsu pienākumos ietilpa ziņot Bosvelam, ka smadzeņu nav?

—    Bosvels un Hjūms to paši redzēja.

—    Un kāda bija viņu reakcija?

—   Jūs varat ticēt, ka viņi, tāpat kā visi, bija vienkārši satriekti. Kad viņi to visu apskatīja un tika uzņemtas fotogrāfijas, tukšumu galvaskausā aizpildīja ar speciālu sūkli.

O’Konors kādu brīdi pieņēma, ka prezidents saņēmis drausmīgu triecienu un visas smadzenes izgāzušās kaut kur limuzīnā. Bet tas nav iespējams, viņam tūlīt iešāvās prātā. Un viņam bija taisnība. Dalasas ārsti Pārklendas hospitālī bija fiksējuši: lode ir saplosījusi apmēram vienu trešdaļu no smadzeņu labās puslodes, visa pārējā smadzeņu daļa brīdī, kad līķi veda prom, atradās savā vietā. Ja arī Hjūms uz brīdi varēja pieņemt, ka visas šīs šausmas (tukšo galvaskausu) nodarījusi lode, tad vēlāk viņš noskaidroja, kādā stāvoklī liķi nosūtījuši Dalasas ārsti, taču klusēja kā ūdeni mutē ieņēmis attiecībā uz smadzeņu «pazušanu».

Kad nelaiķa atliekas parādījās otrreiz, smadzenes atradās savā vietā, tur, kur tām bija jābūt, — galvaskausā*. Un Hjūms Vorena komisijā aprakstīja eksperimentus, ko viņš ar tām izdarīja, patiešām ne vārdiņa nebilzdams par otro, patiešām ārkārtējo atgadījumu ar iztrūkstošajām smadzenēm, kas viņam un citiem izraisīja šausmas.

* Interesanti, ka starp fotogrāfijām un rentgena uzņēmumiem, kurus pēc daudziem gadiem tomēr parādīja speciālistiem, nav neviena, kurā smadzenes atrastos galvaskausā. Otrajā parādīšanās reizē smadzenes atkal atradās sava vietā, bet fotografēt tādā veidā laikam Jau bija bīstami, lai speciālisti «no malas» neatniaskotu krāpšanu.

Liftons apjautājās vairākiem amerikāņu mediķiem, kā viņi novērtē situāciju ar pazudušajām smadzenēm, ja tāda patiešām ir bijusi. Atbilde bija viennozīmīga: tādā gadījumā Hjuma pienākums bija izteikt kategorisku protestu. Ja Betezdas sekciju zālē būtu atradies civilais patologanatoms, kurš būtu ari tiesu medicīnas eksperts, viņš, ieraudzījis tukšo galvaskausu, būtu visu apgriezis otrādi, teica Lerimeras grāfistes (Kolorado štats) tiesu medicīnas eksperta vietnieks doktors Č. Vailbers. SSIK medicīnas ekspertu grupas vadītājs' doktors M. Beidens paziņoja, ka, ja radusies šāda situācija, tad Hjūmam vajadzējis «sākt kliegt, dauzīt ar kājām pret zemi un prasīt nekavējošu izmeklēšanu». Bet Beidens piebilda, ka tada situācija neesot radusies, jo smadzenes neesot pazudušas. Uz ko balstās Beidena pārliecība? Uz to, ka Hjūms «nekad nav ziņojis par kaut ko neparastu».

Bet tai pašā laikā, no Liftona viedokļa, Hjūms bija ārkārtigi piesardzīgs vārdu izvēlē, raksturojot savu rīcību, kas attiecās uz smadzenēm. Oficiālajā sekcijas protokolā pēc galvaskausa, skalpa un smadzeņu audu bojājumu apraksta te'kts: «Smadzenes tika izņemtas un pēc fiksācijas &r formalīna palīdzību saglabātas tālākai pētīšanai.» Liftons atzīmē, ka izteiciens «smadzenes tika izņemtas» var būt saprotams divējādi: vai nu Hjūms tās atdalīja ar ķirurģisko instrumentu palīdzību, vai arī viņš vienkārši izņēma no galvaskausa smadzenes, kuras jau bija atdalītas no galvaskausa un muguras smadzenēm. Pēdējo pieņēmumu viņam radīja Bosvela vārdi neatkarīgajam izmeklētājam Tompsonam sniegtajā intervijā: «…prezidenta smadzenes bija viegli izņemamas bez ķirurģiskas iejaukšanās nepieciešamības.»

Tātad ķirurģiskā iejaukšanās bija notikusi agrāk? Liftons izvirza hipotēzi, ka tad, kad Hjūms un Bosvels ziņoja Saibertam un O'Neilam par «ķirurģisko operāciju galvas rajonā», patologanatomi varēja ar to apzīmēt, piemēram, acīm redzamās operācijas pēdas un rezultātus pēc galvas smadzeņu izņemšanas no galvaskausa.

Nav izslēgts, ka, ieraugot tukšo galvaskausu, kāds tomēr mēģināja dumpoties. Liecinieki, kas bija atradušies sekcijas zālē, stāstīja Liftonam, ka starp Hjūmu un citiem ārstiem, no vienas puses, un kaut kādām privātpersonām, no otras puses, izcēlusies ārkārtīgi asa ķilda, kad viņi sākuši apskatīt «bundžā» atvesto līķi. Domājams, ka šīs privātpersonas, tāpat kā tie «7—8 vezumzirgi», kas ienesa «bundžu», bija slepenā dienesta darbinieki. Bet Lif-

tons liek noprast ko citu: dedzīgie strīdnieki privātās drēbēs, kas nekautrēdamies uzbļāva juras kara spēku ārstiem, varēja būt CIP vai armijas izlūkošanas dienesta darbinieki.

Reiz 1966. gada beigās Liftons piezvanīja Hjūmam. Tas, protams, noliedza, ka būtu stāstījis F1B aģentiem par operāciju mirušā Kcnedija galvā, noliedza, ka viņš vispār kaut ko zinātu par tādu operāciju. Viņš atkārtoja, ka visas savas liecības šajā un citos ar sekciju saistītajos jautājumos zem zvēresta devis Vorena komisijai. Liftons daudzas reizes pārfrazēja savus jautājumus, lai pavērtos iespēja likt Hjūmam saprast, ka ne velti viņš, Liftons, meklē atbildes uz visiem šiem jautājumiem. Un tad…

—    Protams, — Liftons teica, — ja operācija tika veikta, lai izņemtu lodi vai kaut ko izdarītu ar galvu, iekams līķi nogādāja pie jums, tas nenozīmē neko briesmīgu, bet tas, protams, nozīmē, ka šie fakti nenonāca Vorena komisijas redzeslokā, lai gan tiem vajadzēja nonākt.

Hjūms klusēja, tad Liftons piebilda:

—   Es domāju, tas ir minimālais paziņojums, kuru jūs varat sniegt, ja tāda lieta bija notikusi.

Un šajā vietā, kā liecina Liftona ierakstītā saruna, Hjūms viņu maigi pārtrauca:

—    Es, protams, domāju, ka tas nedrīkstēja paslīdēt garām viņu ievērībai.

—    Es saprotu, — Liftons ar pamirušu sirdi turpināja. Bet Hjūms neļāva viņam pabeigt:

—    Gribētos zināt — kas? Kas to izdarīja? Un kad? Un kur?

Liftons neticēja savām ausīm.

—    Pareizi, — viņš iesprauda. Un pēc tam, atkārtojis «pareizi, pareizi», piezīmēja:

—    Un, protams, ja jūs domājāt, ka tas bija izdarīts, vai tad jūs par to nebūtu ieminējies Vorena komisijā?

—    Gribētu cerēt, ka jā.

Tātad Hjūms aplinkiem apstiprināja Liftona pieņēmumu, ka tas nebija viņš, kurš izdarīja slepeno operāciju, ka arī Hjūmam gribējās zināt, kas tad, kur un kad paspēja to paveikt līdz oficiālās sekcijas sākumam. Taču nobeigumā Hjūms pēkšņi ieteica jaunajam izmeklētājam pievērsties kādai citai ar Kenedija nogalināšanu saistītai problēmai un atstāt mierā šo «bezjēdzīgo lietu». Šķiet, ka Hjūms patiešām nezināja daudzus aizkulišu vienošanās sīkumus. Tai laikā Hjūms nepacietīgi gaidīja kārtējo paaugstinājumu, un, būdams karjerists «līdz kaulu smadzenēm», kā

par viņu atsaucās dienesta biedri, viņš varēja ielaisties kompromisā ar savu sirdsapziņu, izliekoties neredzam, ka prezidenta mirstīgās atliekas viņam nelika nodotas «sākotnējā» veidā.

Otrā pasaules kara gados Kcnedijs bija kaujas torpēdkutera kapteinis, izcēlās kaujās ar japāņiem Klusajā okeānā. Kopš tā laika viņš visu mūžu uzskatīja sevi par kara jūrnieku, lepojās ar Amerikas jūras kara floti un cienīja cilvēkus, kas dienēja lajā. Bet jūras kara spēki lepojās ar to, ka to bijušais kapteinis kļuvis par ASV prezidentu. Un tāpēc Hjūms, «neceldams troksni» tajā brīdī, arī kļuva par līdzdalībnieku sazvērestībā pret savu flotes biedru, pret valsts bruņoto spēku virspavēlnieku, pret prezidentu. Mēs vēl atgriezīsimies pie Hjūma, bet tagad atzīmēsim, ka viņš nebija vienīgais, kurš, ja tā var izteikties, lietoja aplinku mājienus, apspriežot Betezdas nolikumu aizkulišu pusi.

F1B aģents Saiberts telefona sarunā ar Liftonu, atsaucoties uz savā resorā pastāvošajiem noteikumiem, atteicās atbildēt uz jebkādiem jautājumiem, kas būtu saistīti ar ziņojumu, kuru viņš sastādīja kopā ar O'Ncilu. «Viss vajadzīgais tajā pateikts,» viņš atvairīja jautājumus. Bet divas reizes zīmīgi atkārtoja: «Kas ar spalvu ierakstīts, to ne ar cirvi neizcirst.» Tādējādi viņš pilnīgi nepārprotami lika saprast, ka tas attiecas ari uz vārdiem par ķirurģisko operāciju galvā, kā art uz to, ka ķermenī nav cauršauta ievainojuma.

No F1B dokumentiem, kuriem 1978. gadā atcēla slepenību, izriet, ka Saiberts 1966. gadā vairākas reizes lūgts izskaidrot, kā ziņojumā parādījušies vārdi par «ķirurģisko operāciju galvas rajonā». Iesniegumā FIB vispārējās izmeklēšanas pārvaldes inspektoram Saiberts norādīja, ka visas ziņas, kas attiecas uz prezidenta līķi, ziņojumā ietvertas pēc galvenā patologanatoma Hjūma un viņa asistentu vārdiem. Pēc tam jau Saiberts un O’Neils to atkārtoja FIB direktora palīgam adresētā rakstiskā paskaidrojumā. FIB aģenti uzsvēra, ka viņi nav izmantojuši «pašu vārdus, baumas, ķecerības vai apmelojumus».

Kad pienāca SS1K laiks nodarboties ar šo jautājumu, tad tā nebūt neparādīja īpašu vēlēšanos noskaidrot visus lietas apstākļus. Liftons cerēja, ka Saibertu un O’Neilu i/.sauks uz lietas noklausīšanos un viņi zem zvēresta atbildēs uz jautājumiem. Tā vietā viens no SSIK darbiniekiem 1978. gada oktobrī piezvanīja Saibertam un saņēma viņa atspēkojumu, kas ir atzīmēts vienā no speciālās ko

misijas ziņojuma pielikumu sējumiem: «Saiberts atzina, ka ziņojums par ķirurģisko operāciju prezidenta galvā bijis neprecīzs. Tas tika noteikts līķa ilgstošas apsekošanas procesā.»

Liftons netic Saiberta atspēkojumam. Kāpēc viņam va-j jadzēja gaidīt 12 gadus? Kāpēc 1966. gadā viņš neizdarīja j tik svarīgu labojumu savā paskaidrojumā FIB priekšnie-ļ čībai? Un, beidzot, ja Saiberts un O’Neils nodeva savu ziņojumu par līķa sekciju 1963. gada 26. novembrī, kāpēc tad viņi uzreiz nepievienoja tik būtisku iebildi, ka līķa detalizēta apsekošana nav atklājusi nekādu ķirurģisku operāciju galvā? «Saiberts bija piespiests pie sienas,» Liftons raksta, «viņš mainīja ziņojuma formulējumu, tomēr FIB aģents joprojām pastāv uz to, ka sekcijas sākumā tika izteiktas domas par kaut kādu operāciju galvaskausa un smadzeņu rajonā.»

Pamatojoties uz Saiberta un O’Neila iesniegumu un ziņojumu rūpīgu analīzi, neatkarīgie izmeklētāji secina, ka FIB aģenti redzējuši to prezidenta līķa neoficiālo apskati, kuru atzīst vieni un noliedz citi, kas tovakar atradās Betezdas hospitālī. Savās liecībās Vorena komisijā Saiberts un O'Neils uzrādīja precīzu laiku — pulksten 19.17 —, kad sākās «gatavošanās līķa sekcijai». 1963. gada 26. novembrī līdztekus galvenajam ziņojumam par sekciju Saiberts un O’Neils iesniedza FIB Baltimoras noda|as priekšniekam memorandu, kurā bija teikts: «Pēc prezidenta līķa nogādes jūras kara spēku medicīniskajā centrā Betezdā sākās mirstīgo atlieku gatavošana izmeklēšanai un sekcijai…» Prožektora palīgs O’Konors, kuram nebija zināms par šiem ziņojumiem, no savas puses paskaidro, ka «parastā gatavošanās sekcijai, kad izliek sekcijas šķēres, skalpeļus, zāģīšus, notika tajā laika posmā, kad prezidenta miesas bija izņemtas no gumijas maisa».

Pēc dažādām ziņām, pulksten 19.17 bronzas zārks, kuru Saiberts un O'Neils no Endrūsas lidlauka pavadīja uz jūras kara spēku hospitāli, vēl arvien bija tukšs un atradās kaut kur ārpus morga. FIB aģenti apmēram pulksten 19 atstāja bronzas zārku un iegāja' morgā. Kādu laiku viņus nelaida iekšā sekciju zālē, bet tad viņi tur iekļuva un ieraudzīja «līķa sagatavošanu apsekošanai un sekcijai». Neatkarīgie izmeklētāji domā, ka Saiberts un O’Neils tur redzējuši «bundžu», ka tieši šajā brīdī patologanatomi, pirmām kārtām Hjūms, pateikuši par ķirurģisko operāciju galvas rajonā. Izstrādājot savu hipotēzi, ka FIB aģenti

bija lietas kursā par aizkulišu norisēm Bctezdas hospitālī, l.iftons pievērsa uzmanību vienai frāzei viņu ziņojumā par sekciju. Tajā teikts, ka uz diezgan ilgu laiku sekciju zālē nodzēsta gaisma, lai izdarītu rentgenuzņēmumus. Sajā laikā visus palūdza atstāt telpas. Liftons domā, ka šajā brīdī līķi un «bundžu» iznesa no sekciju zāles.

Pēc Vašingtonas kara apgabala pavēlniecības dokumentiem, militārā eskorta locekļi ienesuši sekciju zālē Dalasas bronzas zārku ar prezidenta mirstīgajām atliekām tikai pulksten 20. Fiksējot šo faktu, Saiberts un O’Neils, kā lasītājs atcerēsies, uzskatīja par savu pienākumu atzīmēt, ka «prezidenta līķis tika izcelts no zārka, kurā tas bija atvests». Runa ir tieši par otro līķa atvešanu, jo, pēc FIB aģentu vārdiem, tas bija ietīts palagā.

Par vienu no otrās sazvērestības uzskatāmiem elementiem, varētu teikt, drūmu tās simbolu kļuva noslēpumainā «bundža». Tā it kā iemiesoja visas intrigas attiecībā uz «labāko liecību», kuras atļāvās nezināmas personas Valtera Rīda hospitālī vai kādā citā vietā un slepenā dienesta, FIB aģenti un daži armijas medicīniskā personāla pārstāvji, kas klusēdami pievienojās šīm personām.

Kādus mērķus gribēja panākt ar Hjūma un Bosvela (Finks ieradās vēlāk) pirmo, neoficiālo jeb iepriekšējo iepazīšanos ar viņu patologanatomiskās izmeklēšanas objektu? Līdz šim neviens nav atbildējis uz šo jautājumu. Informācijas noplūde ir fragmentāra. Pēc līķa atvešanas «bundžā» to apskatīja Hjūms un Bosvels. Kāsters, Rīds, Stringers fotografēja un izdarīja rentgenuzņēmumus. O’Konors klusībā fiksēja, ka galvaskausā nav smadzeņu. Sekciju zālē izcēlās asa sadursme kāda nezināma iemesla dēļ, cilvēki privātās drānās «uzbļāva» armijas patoiogmatomiem. Acīmredzot tas ir viss, ko mēs zinām par mīklainajiem notikumiem pirms prezidenta liķa sekcija?. Ilgus gadus tie bija tīti biezā, blīvā neziņas aizsegā. Tctfad aizsegs pamazām sāk celties.

«KLEJOJOŠĀ LODE»

Pēc Hjūma, Saiberta un O'Ncila ziņām, līķa sekcija sākās apmēram pulksten 20.15.

No patologanaloma Bosvela liecības SSIK sēdē 1977. gada septembri: «Sākumā admirālis Berklijs teica, ka viņi (acīmredzot Dalasas policija. — Aut.) esot notvēruši Osvaldu un ka viņiem vajadzīga lode, lai ierosinātu lietu pret viņu. Pirmais, ko mums pavēlēja izdarīt, — atrast lodi. Izpētījuši rentgenogramrnas, mēs sapratām, ka tas nav iespējams. Ķermenī bija šķembas, ne lode. So informāciju apsprieda Hjūms un admirālis Berklijs. Tad Berklijs atļāva izdarīt pilnu sekciju, ko mēs arī darījām.»

No F1B aģentu Saiberta un O’Ncila memoranda 1963. gada 26. novembrī: «Doktors Hjūms sekcijas sākumā teica, ka, pēc viņa domām, lode vēl arvien atrodoties prezidenta ķermenī un varot tikt izņemta tikai pilnas sekcijas rezultātā, kuru viņš piedāvāja izdarīt. Admirālis Helovejs viņam to atļāva.»

Nepiesiesimies nesaskaņotībai, kurš devis atļauju pilnai sekcijai — admirālis Berklijs vai admirālis Helovejs. (Zaklīna Kenedija lūdza izdarīt «vieglo» jeb «dtiļējo» sekciju. Viņai to apsolīja. Domāja, ka sekcija būs īsa un prasīs ne vairāk kā stundu vai pusotras stundas.) Svarīgāka ir zināma pretruna divos paziņojumos attiecībā uz lodi. Ja rentgena uzņēmumi parādīja, ka prezidenta ķermenī tās nav (Bosvels), kāpēc tad Hjūms pirms lēmuma par pilnu sekciju uzskatīja, ka lode vēl joprojām atrodas nelaiķa miesās (Saiberts un O’Neils)?

Lai nu būtu kā būdams, saskaņā ar oficiālajām ziņām, no prezidenta ķermeņa nekāda lode netika izņemta. Dalasas nozieguma vienīgo lodi atrada Pārklcndas hospitālī uz nestuvēm.

Bet ir aizdomas, ka no līķa tomēr izoperēja vienu lodi. Jurists Harolds Vcisbergs jau gandriz divdesmit gadu veic nozieguma partikulāru izmeklēšanu. Viņš dzīvo tai pašā pilsētiņā netālu no Baltimoras, kur dienēja Saiberts

un O’Ncils. Veisbergs pieder pie nopietnajiem neatkarīgajiem izmeklētājiem, viņa pētījumu objekti ir slepenais dienests, FIB un C1P. 1981. gada rudenī preses konferencē Vašingtonā viņš apgalvoja, ka FIB rīcībā ir lode, kas tika izoperēta no prezidenta ķermeņa sekcijas laikā. Pēc Veisberga vārdiem, FIB ir iznīcinājis analīzei paņemtās šīs lodes metāla proves.

Sekcijas laikā vai tūlīt pēc tās FIB aģenti Saiberts un O’Neils uzrakstīja kvitējumu, kuru viņi datēja ar 22. novembri, un iesniedza Jūras kara spēku Nacionālās akadēmijas priekšniekam kapteinim Stouveram: «Ar šo dokumentu apliecinām, ka esam saņēmuši šāviņu (missile), kuru kapteinis Džeimss Hjūtns izoperēja (removed) datētajā diena.» Pēc visa spriežot, kvitejums nonāca pie admirāļa Berklija, kurš 26. novembrī kopā ar citiem sekcijas dokumentiem to nodeva slepenā dienesta izmeklēšanas noda|as priekšniekam Robertam Boukam. Pēdējais sastādīja kopēju kvitējumu par visiem saņemtajiem dokumentiem, citēto Saiberta un O’Neila kvitējumu apzīmējot kā <FIB parakstu par lodi, kas iegūla (recovered) liķa apskates laikā». Uz Liftona jautājumu, kādu «lodi» Hjūms izoperējis vai atklājis, FIB atbild, ka runa bijusi par divām nelielām šķembām, kuras Hjūms apskates laikā izvilcis no sadragātās galvas smadzeņu garozas virsmas. Liftons netic šādam izskaidrojumam: viņš balstās uz Saiberta un O’Neila punktua 1 itāti; viņi noteikti būtu uzrakstījuši, ka runa ir par divām nelielām šķembām. Pēc visa spriežot, par šīm šķembām vispār nav nekāda kvitējuma, jo FIB atsakās tādu parādīt.

Interesantu hipotēzi par iespējamību, ka ķermenī atradusies lode, izteica Dalasas ārsts Kemps Klārks, kurš piedalījās mēģinājumā glābt prezidenta dzīvību Pārklendas hospitāli. Pēc Klārka domām, lode ieurbās prezidentam kaklā no sejas puses, «pagriezās lejup un, iestrēgusi krūtis, neiznāca ārā». Faktiski šim viedoklim piekrit arī daži Klārka kolēģi, kas ir redzējuši ievainojumu kaklā. Jau minētais doktors Perijs par šo brūci teica: «… lode viņam trāpījusi no sejas plisēs, kad prezidents sēdēja pretī šāvējam.» Doktors Roberts Maklelands paziņoja, ka brūcei kaklā bijis «parasta lodes ieejas ievainojuma izskats». Doktors Čārlzs Kariko to nosauca par «mazu ieejas brūci». Dalasas ārsts Dž. Eikins izteica savas īpašās domas, ka m> ieejas brūci zem ādamābola radījusi pistoles lode, kas i šauta no pavisam neliela attāluma. Doktors Ronalds Džons to aprakstīja kā «nelielu caurumu kakla priekš

pusē, kuru var raksturot kā lodes ieejas brūci». Bet armijas ārsti pūlējās pierādīt, ka šis ievainojums bijis lodes] izeja.*

Bet, ja Dalasas ārstiem ir taisnība un ja mugurā, kā apgalvots oficiālajā sekcijas protokolā, nav lodes izejas ievainojumu, tad lode patiešām varēja iestrēgt kaut kur ķermenī. Un vai tikai to negribēja meklēt Hjūms, uzsākot j pilnīgu sekciju?

Ir interesanta liecība: lai gan Hjūms neatrada veselu lodi, tomēr tās meklējumi gluži bez rezultātiem nepalika.

Jau intervijā laikrakstam «News Sun» pirmās klascsļ flotes apakšvirsnieks Deivids pastāstīja, ka pēc Kenedija līķa sekcijas viņš, izpildot slepenā dienesta norādījumu, sagatavojis pārskatu mašīnrakstā par to, ko redzējis un dzirdējis sekciju zālē un morgā. Viņam paskaidroja, ka j tas jādara, lai iegūtu pēc iespējas pilnīgāku «sekcijas oficiālo aprakstu». No Kenedija līķa, Deivids rakstīja, tika izņemti «četri palieli metāla gabaliņi». Tiem bija «izrobotas malas kā šrapnelim». Ja visas četras šķembas! saliktu kopā, tad vienai lodei to būtu par daudz, bet di-ļ vām — par maz. Deivids bija izbrīnījies, jo viņa «oficiālajam aprakstam» domātais pārskats neinteresēja ne Vorena komisiju, ne citas iestādes un neieraudzīja dienasgaismu. Četri metāla gabaliņi izgaisa kā rēgs, patologanatomi, j kas izdarīja sekciju, apgalvo, ka tādu vispār neesot bijis. Bet, kā lasītājs drīz pārliecināsies, ticēt viņiem uz vārda! ir riskanti.

Neraugoties uz ārkārtīgi stingrajiem brīdinājumiem,! viens no patologanatomiem izpļāpājās par dīvainu epizodi Betezdas hospitāļa sekciju zālē, kura apgaismo tur notikušās sekcijas apstākļus. 1967. gada 24. februāri apakš-ļ pulkvedis Finks deva liecību Nllor leānā tiesas prāvā, kurā apgabala prokurors Gerisons apsūdzēja Kleju Sovu sazvērestībā ar mērķi nogalināt prezidentu Kenediju. Viens i no autoriem piedalījās prāvā, kura izraisīja milzīgu rezonansi ne tikai Amerikas Savienotajās Valstīs, bet visā( pasaulē. Citēsim fragmentus no tiesas sēdes stenogram-

* Jautājums, vai ievainojums kaklā bija lodes ieejas vai izejas brūce, varēja rasties tikai tāpēc, ka šis ievainojums netika izpētīts: savā sākotnējā veidā. Tiesu medicīniskajā apskate pie cauršauta lodes ļ ievainojuma ir diezgan viegli atšķirt lodes ieeju no izejas, arī tad, ļ ja to izmēri ir vienādi. Ap ieejas atveri vienmēr ir loks — lodesJ atstats šaurs ādas nobrāzums ap atveri. Abus ievainojumus nofoto-l grafē un attēlus palielinātā veidā salīdzina. Bez tam par obligātu! uzskata lodes kanāla garenisku pāršķelšanu, kas praktiski izslēdz] kļūdīšanās iespēju. (Aut.)

mas: apgabala prokurora vietnieks Elvins Osers nopratina Pinku.

Osers: Jūs bijāt līdzautors slēdzienam par sekciju, vai ne, doktor?

Finks: Acumirklīti. Es biju izsaukts kā konsultants, lai apskatītu ievainojumus; tas nenozīmēja, ka es vadītu «show» (show — izrāde. — Aut.).

Osers: «Show» vadīja doktors Hjūms?

Finks: Es dzirdēju, ka doktors Hjūms skaļi jautāja: «Kurš šeit ir galvenais?» Un es dzirdēju, ka armijas ģenerālis — es neatceros viņa uzvārdu — atbildēja: «Es esmu galvenais.» Jums jāsaprot, ka tajos apstākļos tur bija tiesiskās kārtības pārstāvji, dažādu pakāpju militārpersonas un mums vajadzēja koordinēt operāciju saskaņā ar pavēlēm.

Osers: Bet jūs bijāt viens no trim profesionālajiem patologanatomiem, kas stāvēja pie anatomiskā galda?

Finks: Jā.

Osers: Vai armijas ģenerālis bija profesionāls patologanatoms?

Finks: Nē.

Osers: Vai viņš bija mediķis?

Finks: Nē, cik es zinu, nebija.

Pārtrauksim šo dialogu un vērosim tā turpinājumu nākamajā dienā, 25. februārī.

Osers: Vai jūs neatceraties, kā sauca armijas ģenerāli, kurš, pēc jūsu vārdiem, pavēlēja doktoram Hjūmam ne ar vienu neapspriest slēdzienu par sekciju?

Finks: Tas bija nevis ģenerālis, bet admirālis.

Osers: Kāds bija admirāļa uzvārds?

I inks: Tā, kurš brīdināja, lai mēs neapspriežam sekcijas rezultātus?

Osers: Jā.

Finks: Tas bija admirālis Kenijs*, tur bija vairāki admirāļi, kas realizēja virsvadību.

Jāatzīmē, ka tas bija vienīgais gadījums visā 20 gadu Ilgajā gadsimta nozieguma vēsturē, kad patologanatoms, kas bija piedalījies nelaiķa prezidenta sekcijā, tika pakļauts nepatīkamai pratināšanai. Nav izslēgts, ka pēc pirmās liecības došanas dienas Finks no Vašingtonas .nņēma pamatīgu brāzienu par to, ka atklājis pašu faktu par armijas ģenerāļa klātbūtni sekciju zālē. Ja Hjūms

* Admirālis Edvards Kenijs — ASV jūras kara spēku galvenais ķirurgs. (Aut.)

un Bosvels līdzīgi Finkam būtu nonākuši tiesā kā liecinieki un saskartos ar tādiem apsūdzības pārstāvjiem, kas atšķirībā no Vorena komisijas censtos izdibināt objektīvus faktus, nevis slēpt patiesību, viņiem arī neklātos viegli.

Apgabala prokurora vietniekam Oseram izdevās izdabūt no Finka ārkārtīgi svarīgu liecību attiecībā uz to, ka patologanatomi apsekojuši ievainojumu, kura cēlonis bija «klejojošā lode», kā oficiāli nosauca Pārklendas hospitāļa nestuvēs atrasto lodi. Pēc Finka vārdiem, viņš, apsekojot ieejas brūci muguras augšdaļā un izeju kaklā, konstatējis, ka ir cauršauts ievainojums. Viņš atkārtoja, ka ar to pieticis un nebijis nepieciešamības pāršķelt visu lodes kanālu. Taču Finks labi zināja, cik apstrīdams ir tāds spriedums, zināja, ka amerikāņu patoioganatomiem un tiesu medicīnas ekspertiem, kas labi atcerējās, ka Hjūmam, pēc viņa vārdiem, licies, ka šis nav cauršauts ievainojums, lēmums nepāršķelt lodes kanālu liksies ārkārtīgi dīvains. Un tāpēc Finks nāca klajā ar vēl vienu būtiski svarīgu atzīšanos. Osers astoņas reizes jautāja, kāpēc netika pāršķelts lodes kanāls. Finks izlocījās. Beidzot jautājums — devīto reizi, lūdzot tiesnesi piespiest Finku atbildēt.

Osers: Jūsu augstība! Es lūgtu, jūsu augstība, pavēlēt lieciniekam atbildēt uz manu jautājumu. Es griežos pie liecinieka: kāpēc jūs nepāršķēlāt lodes kanālu? Kāpēc?

Finks: Cik atceros, man lika, lai es to nedarot, bet kas, to es neatceros.

Osers: Vai tas varēja būt viens no admirāļiem vai viens no ģenerāļiem, kas atradās sekciju zālē?

Finks: Nevaru atcerēties.

Protams, cilvēka atmiņa nav pilnīga. Lai Finka un viņa kolēģu aizmāršība paliek uz viņu sirdsapziņas, bet tas jau nemaz nav svarīgākais. Betezdas mediķu lēmumu — lai kādi bija tā motīvi — atturēties no lodes kanāla pāršķelšanas amerikāņu patoloģiskās anatomijas un tiesu medicīnas spīdekļi raksturoja kā nepiedodamu profesionālu kļūdu. Summējot viņu izteikumus, neatkarīgais izmeklētājs Tompsons jau 1967. gadā grāmatā «Sešas sekundes Dalasā» rakstīja: «So ievainojumu izmeklēja ar pirkstiem un metāla zondēm, bet nepāršķēla. Bet tā ir problēmas būtība, kuru nevar izskaidrot nekāds daudzums rentgena un fotouzņēmumu. Tiesu medicīnas speciālistu vidu ir zināms, ka vienīgais maksimāli drošais līdzeklis lodes pēdu noteikšanai ir audu pāršķelšana lodes ceļā. Tāda pāršķelšana ir smags, nogurdinošs darbs, kas prasa

precizitāti. Bet bez tā prezidenta muguras ievainojuma raksturs vienmēr paliks apšaubāms.»

Jā, viena «klejojošā lode» ir atstājusi daudz jautājuma zīmju. Un pie tām jāatgriežas kaut vai tāpēc vien, lai saprastu, cik rupji un nekautrīgi otrās sazvērestības dalībnieki izrīkojas ar faktiem un veselo saprātu.

Naktī no 22. novembra uz 23. novembri no FiB štāba mītnes Vašingtonā uz FIB Dalasas nodaļu aizceļoja telegramma, kurā bija teikts, ka prezidenta mugurā atklāta «sekla atvere bez izejas» un, «pēc jūras kara spēku Nacionālā medicīniskā centra patologanatomu domām, lode, kas atstājusi šo atveri, pati izkritusi no upura muguras slēgtās sirds masāžas laikā Dalasā pirms līķa nosūtīšanas uz Vašingtonu». Sī telegramma bija sastādīta, pamatojoties uz Saiberta un O’Neila ziņojumu. Atgādināsim, ka neviens no Dalasas ārstiem vispār nepamanīja šo «seklo caurumu» mugurā. Liftons domā, ka to varēja «pievienot» ceļā starp Pārklendas hospitāli un Betezdu. Bet, lai nu kāds būtu Liftona pieņēmums, tolaik notikumi attīstījās šādi.

Versija par necauršauto brūci parādījās FIB 1963. gada 9. decembra četrsējumu ziņojumā un tā pielikumā, kas datēts ar 1964. gada 13. janvāri. Kā jau minēts, 1964. gada ziemā un pavasarī Vorena komisijas darbiniekiem vēl arvien nebija skaidrības par ievainojumu raksturu mugurā un kaklā. Citiem vārdiem, cauršautās brūces vēl arvien nebija.

Kas tie par paradoksiem, lasītājs teiks. Pietiek taču atcerēties, ka apakšpulkvedis Finks jau 22. novembri «nekļūdīgi», nepāršķeļot lodes kanālu, konstatēja, ka ir cauršauts ievainojums!

Lai izvairītos no paradoksiem, tika atrasts, pareizāk sakot, radīts izskaidrojums. Lai tas skanētu ticami, bija nepieciešama krietna atjautība, jo vajadzēja panākt saskaņu: lai būtu cauršauts ievainojums un tiktu izskaidroti iepriekšējie spriedumi, ka tas neesot cauršauta rakstura ievainojums.

Liftons izdibināja, ka pie doktora Hjūma Bctezdā ieradies Vorena komisijas juriskonsults Arlens Spekters. Un

1964.  gada martā Spekters jau oficiāli pratināja Hjūmu un viņa kolēģus. Scenārijs un tā izpildījums bija unikāli.

Spekters: Vai jūs mirušā prezidenta apsekošanas laikā mēģinājāt zondēt brūci ar pirkstu?

Hjāms: Jā, ser, es mēģināju.

Spekters: Un vai šajā vai aptuveni šajā laikā, kad jūs mēģinājāt konstatēt, vai prezidenta ķermenī ir kāda lode,

vai jums kāds no slepenā dienesta neziņoja, ka lode atrasta Pārklend^s hospitālī uz nestuvēm?

Hjāms: Jā, ser, viņi tam pievērsa manu uzmanību.

Spekters: Un šajā jūsu apsekošanas laikā, kad jūs uzzinājāt par lodi. kas tikko atrasta uz nestuvēm, vai jums neienāca prātā kāda provizoriska teorija (lieliski pateikts priekšā! — Aut.), kas izskaidrotu lodes ieejas un izejas punktus?

Hjūms: Jā, ser. Mēs varējām ar pilnīgu pārliecību konstatēt, ka lode ir izskrējusi cauri labās puses plaušas augšdaļai, nodarot tai bojājumus. Man tobrīd nebija informācijas no doktora Perija par brūci zem ādamābola. Un, lai gan tas bija iespējamais lodes izejas punkta izskaidrojums, mums arī vajadzēja apskatīt iespēju, ka lode neizskaidrojamā kārtā (?!) savā ceļā pa prezidenta ķermeni likusi apturēta un pēc tam faktiski izkritusi uz nestuvēm.

Amerikāņu mediķi saka, ka nav jēgas polemizēt sakarā ar šo «izskaidrojumu». Bet viņi noraidīja citu Hjūma un tā kolēģu apgalvojumu, proti, ka «klejojošā lode», iziedama starp diviem lieliem muskuļiem, nav atstājusi «nekādu kanālu». Ņujorkas galvenais tiesu medicīnas eksperts doktors Miltons Helperns izteicās: «Tiesu medicīniskajā ekspertīzē tā ir aksioma, ka lode, iedama cauri ķermenim, atstāj konstatējamu kanālu.» Helperns piemetināja, ka

6,5  mm lodei, kura, saskaņā ar Vorena komisijas ziņojumu, trāpījusi prezidentu Kenediju, vajadzēja atstāt kanālu ar ne mazāk kā 0,6 mm diametru.

Hjūmam bija aizdomas, ka kaut kas nav kārtībā ar brūci mugurā. Nākamajā dienā pēc sekcijas viņš zvanīja Dalasas ārstam Perijam, kurš, to atcerēdamies, teica: «Hjūms interesējās, vai mēs neesot iztaisījuši kādus ievainojumus mugurā.» Jā, Liftona hipotēze par papildu ievainojumu vai ievainojumiem mugurā nemaz nav tik fantastiska!

• Bet sekosim tālāk «klejojošajai lodei». Tātad tā it kā iznākusi ārā pa kaklu. Betezdas hospitāļa sekciju zālē ārsts rentgenologs Džons Ebersouls, kas strādāja kopā ar patologanatomicm, pievērsa uzmanību tam, ka vieta zem ādamābola bija «akurāti aizšūta». Sarunā ar Liftonu viņš teica, ka Hjūms un citi nosprieduši, ka šuves uzliktas Dalasā. Taču Dalasas ārsts Klārks kategoriski noraida tādu pieņēmumu, viņš pat paziņoja, ka, nosūtīdami līķi, viņi neesot izņēmuši (!) traheotomijas caurulīti (caurulīte mākslīgajai elpināšanai), kuru ielikuši brūcē zem ādamābolā, iepriekš to paplašinot. Neatkarīgie izmeklētāji iz

saka pieņēmumu, ka sazvērnieki'aizšuvuši brūci, lai to apslēptu Betezdas ārstiem, lai rastos priekšstats, ka Dalasā izdarīta traheotomija, kuru Dalasas ārsti tūlīt pēc nāves aizšuvuši. Bet plāns atkritis, kad Klārks un viņa kolēģi izskaidroja traheotomijas priekšvēsturi. Neizdevās noslēpt arī caurumu prezidenta kreklā zem kaklasaites mezgla, kaut gan F1B un slepenais dienests to vairāk nekā mēnesi glabāja slepenībā.

Protams, Hjūms un viņa kolēģi ne slēdzienā par sekciju, nedz savās liecībās Vorena komisijā un pēc 14 gadiem Kongresa speciālajā komisijā (SSIK)'ne vārdiņa neteica par noslēpumainajām šuvēm kaklā, kuras vel vairāk attalināja brūces sākotnējo izskatu. Viņi atteicās komentēt arī doktora Ebersoula atzīšanos 1978. gada martā.

Pastāv viens dokuments, kas pastiprina neatkarīgo izmeklētāju aizdomas. Bosvcls sekcijas laikā uzzīmēja divas vīrieša ķermeņa diagrammas no sejas un muguras puses un tajās atzīmēja ievainojumu vietas ar mērījumiem. Tajas labi redzams, ka ievainojums mugurā atrodas zemāk par ievainojumu kaklā, lai gan saskaņā ar oficiālo versiju vajadzētu būt otrādi, jo šāva no aizmugures un augšas. Bosvcls taisnojās, ka zīmējis steigā un… kļūdījies.

«Kļūdu» izlaboja. Zīmējumā, kuru medicīnas ilustrators izgatavojis Vorena komisijai, pamatojoties uz Hjūma «atmiņu», ievainojums mugurā ^pārbīdīts» uz augšu. Turklāt «pārbīdīšana» zīmējumos notikusi ne vienu reizi vien. To veica medicīnas zīmētāji dažādām komisijām domātajos ilustratīvajos materiālos. Bet tie, kas viņus vadīja, precīzi nesaskaņoja ievainojuma vietu muguras augšdaļā. Liftons ar lielām grūtībām atklāja šo nesaskaņotību.

Kalifornijas žurnālisti Edamss un Ņūkoums, bet pēc viņiem arī Liftons apgalvoja, ka ievainojums «pacelts» par 10 cm augstāk pēc Betezdas jūras kara spēku nacionālā centra priekšnieka admirāļa Heloveja pavēles, ka šos un citus grozījumus patologanatomu liecībās sankcio-, nējis admirālis Berklijs. Edamss un Ņūkoums uzsver: «Cik reižu no jauna tika pārrakstīts slēdziens par sekciju, iekams tas kļuva pieņemams, — tas nav zināms!»

Un tomēr arī «pieņemamo» slēdzienu par sekciju apēno minētā «kļūda» attiecībā uz ievainojuma vietu mugurā. Kā tā varēja iezagties dokumentā? Aiz paviršības?

Paskatīsimies, kā šo situāciju interpretēja medicīnas ekspertu grupa, kuru Kongresa speciālā slepkavību izmeklēšanas komisija nodibināja septiņdesmito gadu bei

gās. Tā kvalificēja ievainojuma atzīmi Bosvela diagrammā kā «aptuvenu attēlu… ne obligāti precīzu ievainojuma attēlu». Tāpat tā uzskatīja par rupju kļūdu arī ievainojuma vietas aprakstu slēdzienā par sekciju. Medicīnas ekspertu grupa savos secinājumos balstījās uz līķa rcntgenuzņēmumiem un fotogrāfijām, kuru it kā nebijis patologanatomu rīcībā, kad tie strādāja pie slēdziena. Taču grupa aizstāvēja patologanatomu «lēmumu» neizdarīt lodes kanāla šķēlumu no muguras līdz kaklam, jo to izraisījusi «nepieciešamība strādāt ātri». Nezin kāpēc eksperti neņēma vērā citu, jau izklāstīto Finka versiju, kura parāda, ka šis «lēmums» nebija ārstu pašu lēmums, bet gan vai nu armijas ģenerāļa, vai admirāļa pavēle. Tomēr grupas vadītājs doktors Maikls Beidens paziņoja, ka «trūkumi» esot radušies kā sekas «patologanatomu kvalifikācijai… nepietiekamai ievainojumu dokumentācijai, tam, ka netika pienācīgi saglabāti lietiskie pierādījumi un sekcija nebija pilnīga». Beidens arī uzskatīja par nepieļaujamu, ka sekcijas laikā patologanatomi nav apsekojuši prezidenta apģērbu.

Stāstījumā par «klejojošo lodi» epilogs ir tās apbrīnojamais trāpījums gubernatoram Konelijam, kurš sēdēja limuzīna nolaižamajā sēdekli Kenedijam priekšā. Lode turpināja savu gaitu, trāpot gubernatoram, izskrēja cauri krūtīm, labās rokas delmam, iekļuva kreisās kājas gurnā, bet pēc tam «izkrita» uz nestuvēm hospitāli. Lode atstāja metāla šķembas delmā un gurna kaulā (tās netika izoperētas), saglabājās gandrīz vesela, zaudējot no svara tikai vienu piektdaļu grama. Pat Hjūms un viņa kolēģi, kaut gan viņi neizmeklēja Koneliju, bija spiesti Vorcna komisijā pateikt (lai kā no viņiem mēģināja izspiest citu atbildi), ka nevarot iedomāties, kā ši lode palikusi vesela, atstājot metālu Konelija gurnā. Ballistiskie eksperimenti parādīja, ka šāda parauga lodes, izšautas no manlīherakarkāno, izgājušas cauri šķērslim, kas pielīdzināms diviem .cilvēku ķermeņiem, tiek manāmi saplacinātas, deformējas un zaudē daudz vairāk svara.

Doktors Čārlzs Gregorijs, kurš sniedza palīdzību gubernatoram Konelijam Pārklendas hospitālī, teica, ka lode, kas trāpīja Konelijam, «izskatījās tāda, it kā pirms tam pat skārusi nevienu nebūtu». Doktors Džordžs Sairess, kurš strādāja kopā ar Gregoriju, uzskata, ka Koneliju ķērusi cita lode. Pats Konelijs, pamatojoties uz savām sajūtām un uztveri (viņš pagriezās pret ievainoto Kenediju, pēc tam sajuta triecienu mugurā un tad zaudēja

samaņu), izvirza vēl vienu svarigu hipotēzi: ievainojumi viņa krūtis, gurnā un delmā cēlušies no dažādām lodēm.

Dosim vārdu Sirilam Vehtam — Pensilvānijas štata Alegenas apgabala tiesas galvenajam tiesu medicīnas ekspertam, Amerikas Tiesu medicīnas zinātņu akadēmijas prezidentam. 1972. gadā Vehts pirmais no neatkarīgajiem ASV tiesu medicīnas ekspertiem saņēma atļauju iepazīties ar oficiālajiem sekcijas materiāliem, kas glabājās Nacionālajā arhīvā, to skaitā — Kenedija līķa rentgenuzņēminniem un fotoattēliem. Žurnāla «Modern Mediciue» («Mūsdienu Medicīna») 1972. gada 27. novembra numurā viņš, piemēram, rakstīja: «Tiek uzskatīts, ka tā pati lode (kas ievainoja Kenediju. — Aut.) ietriecās gubernatoram Konelijam mugurā labajā pusē, salaužot viņam piekto labo ribu. Pēc tam tā iznāca ārā viņa krūšu priekšpusē labajā pusē un iegāja labās rokas plaukstā, kur sašķaidīja spieķa kaulu. Un beidzot tā izkļuva no plaukstas un ieurbās viņa kreisajā gurnā.» Izlaidīsim cilas interesantas vietas rakstā, citēsim tikai šo:

«Tas nozīmē, ka lode, lidodama no labās puses uz kreiso, ieurbās prezidentam mugurā labajā pusē un, kad tā iznāca ārā kakla vidusdaļā sejas pusē, tai vajadzēja veikt patiešām fenomenālu triku: tūlīt pēc iznākšanas tai gaisā vajadzēja izdarīt pagriezienu diezgan asā leņķī ap prezidenta kaklasaites mezglu atkal pa labi, lai ieurbtos gubernatora Konelija muguras' tālu esošajā labajā pusē!

Lodes lidojuma virziena diagramma skaidri parāda, ka bez neiespējamā pagrieziena tā būtu iztriekusies cauri gubernatora ķermenim pa kreiso pusi… Esmu pārsteigts, ka pavisam maz cilvēku, pat Vorena komisijas ziņojuma kritiķu vidū, pievērš uzmanību šim jautājumam.»

Gubernators Konelijs, dodams liecību Vorena komisijā, nepiekrita apgalvojumam, ka viņu ievainojusi tā pati «klejojošā lode», kas ķēra Kenediju. Sim apgalvojumam, kas ietverts komisijas ziņojumā, nepiekrita trīs no septiņiem komisijas locekļiem — senatori Dž. Kūpers, R. Rasels un kongresmenis IT. Bogss.

Kadu laiku slepenais dienests un FIB turējās pie viedokļa, ka Kenedijs un Konelijs ievainoti ar dažādām lodēm. Slepenā dienesta 1963. gada 28. novembra memorandā teikts: «Tika izšauts uz prezidentu Kenediju. Tūlīt pēc tam tika izšauts uz gubernatoru Koneliju.» FIB

1963.  gada 9. decembra ziņojumā norādīts, ka «divas lodes trāpīja Kenediju un viena — Koneliju». Vorena komisijas padomnieka Mclvina Eizenberga memorandā (1964.

gada 22. aprīli) norādīts, ka Kenediju un Koneliju trāpījuši divi atsevišķi šāvieni. Kas tad lika komisijai atteikties no šī fakta un izvirzīt teoriju, pēc kuras viena lode it kā caururbusi abus valstsvīrus?

Komisijas juriskonsults Spckters, kā ziņo profesors M. Kurcs, analizējot Zaprūdera filmu, atklājis, ka starplaiks starp pirmo šāvienu, kurš trāpīja Kenediju, un otro šāvienu, kuru saņēma Konelijs, bijis 0,7 līdz 1,6 sekundes. Taču FIB ballistikas eksperti paziņoja viņam, ka šāvējam, kura rīcībā ir manlīhers-karkāno, nepieciešamas ne mazāk kā 2,25 sekundes, lai no jauna pielādētu šauteni, notēmētu un izšautu. Un tad iznāca, ka pirmos divus šāvienus no aizmugures izšāvis nevis viens, bet divi cilvēki. Ja Vorena komisija to būtu atzinusi, tad kā dūmi izgaistu tās versija par slepkavu vienpatni Osvaldu. Tāpēc Spekters radīja tā dēvēto «vienas lodes teoriju» un atbilstoši šai teorijai interpretēja Zaprūdera filmas kadrus. Rezultātā, Kurcs uzsver, Vorena komisija nonāca pie viena no saviem visapstrīdamākajiem secinājumiem, ka Kenediju un Koneliju ķērusi viena «klejojošā lode».

Akustiskie dati, kurus SS1K ieguva Dalasas policijas skaņu analizē, apstiprina aprēķinus, kas pamatojas uz Zaprūdera kinofilmu, proti: starp pirmo un otro šāvienu no aizmugures bija ne vairāk kā 1,6 sekundes ilga pauze. SSIK uzskatīja, ka pirmā lode nav trāpījusi mērķi. Bet otrais šāviens, pēc speciālās slepkavību izmeklēšanas komisijas domām, paveica to, ko-tam piedēvēja Vorena komisija, — trāpīja Kenediju un Koneliju.

SSIK pozīciju šajā jautājumā plaši kritizēja profesors Kurcs, kurš veicis lielu darbu, salīdzinot Zaprūdera filmu ar akustiķu datiem. Pirmkārt, viņš apšauba hipotēzi par to, ka šāvējs pirmo reizi kļūdījies. Šāvējam bija pietiekami daudz laika, lai labi notēmētu, un tomēr viņš aizšāva garām. Pēc 1,6 sekundēm tas pats šāvējs ir paspējis tikai pielādēt šauteni, viņam acīm redzami neatliek laika nekādai notēmēšanai, bet viņš trāpa Kenedijani un Konelijam. SSIK pieļāva, ka kāds šāvis no zālainā paugura rajona, bet uzskatīja, ka no aizmugures šāvis tikai Osvalds viens pats. Profesors Kurcs raksta: «SSIK ieņemtā pozīcija ir pretrunā ar loģiku. Ja jau SSIK gribēja saglabāt neskartu Vorena komisijas «vienas lodes teoriju», tad par esošo datu saprātīgāku interpretāciju varētu uzskatīt pieņēmumu, ka mācību grāmatu noliktavā atradās divi šāvēji, no kuriem viens netrāpīja, bet otrs izšāva savu slaveno šāvienu.»

Profesors Kurcs piedāvā hipotēzi, pēc kuras abi šāvēji mācību grāmatu noliktavā trāpījuši savā mērķī. Tas, kurš sava pirmais, atradās noliktavas otrajā stāvā. (Lieciniece Elena Forcsta apgalvoja, ka vienā no noliktavas otrā stāva logiem redzējusi cilvēku ar šauteni rokā.) Pirmā lode trāpīja prezidentam mugurā. Hjūms sākumā konstatēja, ka šis ievainojums bijis sekls, bet vēlāk mainīja savu viedokli. Trieciens mugurā pagrūda Kenediju lejup, tāpēc otrais šāviens ķēra Koneliju, kurš sēdēja prezidentam priekšā. Ja pieņemam šo hipotēzi, tad iznāk, ka uz prezidenta limuzīnu šāvuši vismaz trīs cilvēki, pieskaitot slēpni zālainā paugura rajonā.

Rezumējot visu teikto, vēlreiz atcerēsimies dažus paradoksalus faktus. Pārklendas hospitāli ārsti nepamanīja brūci mugurā. Betezdā Hjūms nesaskatīja ievainojumu kaklā, ieraugot šajā vietā tikai traheotomijas pēdas; Finks ievēroja brūci kakla un konstatēja, ka tā ir lodes izeja; nākamajā dienā Hjūms pēc konsultēšanās ar Periju nonāca pie tāda paša viedokļa.

Un tomēr armijas patoioganatomu apziņā gruzdēja kādas šaubas, jo sekcijas protokolā brūce zem ādamābola figurē kā «domājams, lodes izejas brūce», bet brūce mugurā kā «domājams, lodes ieejas brūce». Acīmredzot no nenoteiktības būtu bijis iespējams izvairīties, ja mediķu rīcībā nebūtu iejaukušies admirāļi .un ģenerāļi, kas atradās sekciju zālē, kā arī ja sekcijas izdarīšana pēc strīdīgo un neskaidro parādību atklāšanās, sarežģīto problēmu rašanās būtu nodota augsti kvalificētiem un pieredzējušiem tiesu mcdicinas ekspertiem.

PAGRIEZIENS PAR 180 GRĀDIEM … GALVĀ

Cik ložu trāpīja prezidentam galvā? Viena, divas, trīs? Kad autori bija izpētījuši oficiālos pārskatus, Dalasas un Betezdas mediķu aprakstus par galvas ievainojumiem, izanalizējuši šos pārskatus un amerikāņu neatkarīgo izmeklētāju aprakstus, mums radās iespaids, ka nevienam tā arī nav izdevies precīzi noteikt ložu skaitu.

Prezidentam galvā trāpīja viena vienīga lode no aizmugures un priekšas — tā apgalvoja Vorena komisija, bet pēc tās arī Kongresa speciālā slepkavību izmeklēšanas komisija (SSIK). Lasām oficiālo sekcijas protokolu: «Nāvējoša lode iekļuva galvaskausā virs pakauša ārējā paugura un pa labi no tā. Daļa lodes izgāja cauri galvvidus kaulam virzienā no aizmugures uz sejas pusi, atstājot savā ceļā sīkas daļiņas. Daļa lodes izgāja cauri pakauša kaulam no labās puses, aizraujot līdzi galvas smadzeņu, galvaskausa un skalpa daļiņas. Divu galvaskausa ievainojumu un lodes trāpījuma spēka rezultātā galvaskauss tika sašķaidīts plašā rajonā.»

Un tūlīt rodas neskaidri jautājumi. Pārklendas hospitāļa galvenais neiroķirurgs Klārks, tāpat kā, starp citu, visi viņa Dalasas kolēģi bez izņēmuma, nebija pamanījis virs pakauša ārējā paugura un pa labi no tā 6X15 mm lielu plēstu lodes ieejas brūci. Kā Iljūms izskaidro dalasiešu «īsredzību»? Ievainojums bijis mazs, prezidentam bijuši biezi mati, turklāt tajos saķepušas asinis.

Tas izskatās citādi, ja pievēršamies Bosvela paziņojumam. Apskatot nelaiķa galvu, viņš ieraudzījis pakauša kaulā, pēc viņa vārdiem, «pusi cauruma». Viņš nevarējis uzreiz konstatēt, ka šis kaula defekts ir lodes ievainojuma rezultāts. Neilgi pirms sekcijas beigām, pirms pašas pusnakts, atceras apakšpulkvedis Finks, «no Dalasas atveda trīs kaulu_ fragmentus» — kaula šķembas. (Rentgenologs doktors Ebersouls apgalvo, ka šie fragmenti sākumā iedoti viņam un tas noticis 23. novembrī starp pulksten

24 un vieniem.) «Mēs,» Bosvels saka, «pielikām vienu mazu šķembu minētajam kaula defektam pakausī, pēc tam pussprauga ieguva pilnīga apļa izskatu.» Tātad bija puse cauruma, ar kaula šķembas palīdzību tas kļuva «pilnīgs» un piederēja «lodei». Tieši tāds tas fiksēts fotogrāfijās un rentgenogrammās. Bet, cik ticama ir «pusspraugas» pārvēršanās par lodes ieejas caurumu, to nav iespējams pārbaudīt.

Pēc Hjūma vārdiem un citiem dokumentiem, sekcijas procedūra līdz pulksten 24 bija beigusies. Kad tad tika uzņemtas šīs fotogrāfijas un rentgenogrammas, ja ņemam vērā doktora Ēbersoula paziņojumu, ka kaulu šķembas atvestas pēc pusnakts? Liftonam ir aizdomas, ka fotografēšana notikusi arī pēc pusnakts, lai gan Kāsters, Rīds un Stringers tad jau bija atlaisti.

Trīs kaula šķembu izcelsme ir diezgan mīklaina. Tās tika atvestas bez jebkādiem pavaddokumentiem un kvitējumiem. Tāpēc SS1K ziņojumā teikts: «Nav nekādu ziņu, kas šīs šķembas nosūtījis uz Betezdu.» Acīmredzot speciālā komisija nolēma neņemt vērā tadti liecību kā Saiberta un O’Neila telegrammu, kas 23. novembrī pulksten 2 naktī no Betezdas nosūtīta FIB nodaļai' Dalasā. Tajā summēti sekcijas rezultāti un cita starpā minēta viena šķemba: «Kaula šķemba sešreiz desmit centimetru lielumā», kura tikusi «piegādāta vēlā stundā ar lidmašīnu no Dalasas hospitāļa». Citā dokumentā Saiberts un ONeils ziņo, ka Hjūmam «darīts zināms», ka šī lielā šķemba «izoperēta» no prezidenta galvaskausa. Liftons domā, ka šo kaula «izoperēšanu» no galvaskausa Hjūms varēja noturēt par to pašu «ķirurģisko operāciju galvas rajonā», par kuru viņš stastīja FIB aģentiem. Bet atkal rodas jautājums: kur notika izoperēšana? Pārklendas hospitālī to nedarīja.

Uz SSIK medicīnas ekspertu grupas sēdi bija uzaicināts pazīstams antropologs. Detalizēti salīdzinaja lielas šķembas un galvaskausa fotogrāfijas un rentgenogrammas. Antropologs nevarēja apstiprināt, ka šķemba būtu daļa no mirušā prezidenta Kenedija galvaskausa.

Sīs grupas citas sēdes laikā SSIK medicīnas ekspertu domas nesakrita ar Hjūma un Bosvela viedokli attiecībā uz lodes ieejas izvietojumu galvaskausa pakauša daļā. Kksperti, ar rādāmo kociņu pārbaudīdami palielinātu rentgenogrammu, atrada, ka tā atrodas dažus centimetrus iiugstāk, nekā norādījuši armijas patologanatomi, kuri pastāvēja uz to, ka brūce bijusi zemāk.

Tagad pāriesim pie lodes izejas brūces, kā tā parādīta sekcijas protokolā. Jau citētajā fragmentā no šī dokumenta bija teikts, ka daļa lodes izgājusi cauri galvvidus kaulam no labās puses. Precizējot lodes darbības sekas, protokola sastādītāji ziņo: «Skalpa un galvaskausa labajā pusē atrodas liels, neregulārs, galvenokārt galvvidus bojājums, kas zināmā mērā izplatās uz deniņu un pakauša rajonu, kurā faktiski trūkst skalpa un kaula daļu, veidojot 13 cin garu bojājumu.»

Mutvārdu liecībā Iljūrns raksturoja šī ievainojuma apmēru kā 10x13 cm, bet Bosvels — 10x17 cm. Tieši par iepriekš aprakstīto bojājumu tic, kas bija klāt sekcijā, runāja kā par dziļu vaļēju brūci. «Hjūins morgā nāvīgi pārbijās, ieraugot prezidenta brūces,» saka O’Konors. Nav. nekāds brīnums, ka, ieraudzījis galvā ievainojumu, kurā varēja iebāzt abas rokas, Hjūms jutās apmulsis: kādā veidā Dalasas ārsti mēģināja glābt prezidenta dzīvību? Pēc tāda ievainojuma cilvēkam vairs nevarēja būt nekādu dzīvības zīmju. Tāpēc viņš nākamajā rītā pēc sekcijas, turpinādams darbu pie protokola, piezvanīja uz Dalasu doktoram Perijam un, saskaņā ar pēdējā atmiņām, izteica savu neizpratni.

Perijs arī bija izbrīnījies: kad prezidenta līķis atstāja Pārklendas memoriālo hospitāli, tad ievainojums pakausī bija krietni mazāks. Doktors Klārks, kas vadīja Dalasas ārstu grupu, un viņa kolēģis ķirurgs Kariko apgalvoja, ka tā apmēri bijuši ne mazāki kā 4x5 cm un ne lielāki par 5X7 cm. Viņu liecības neņēma vērā. Dīvaini, Klārks taču bija vienīgais neiroķirurgs Dalasas ārstu vidū un, saskaņā ar visām oficiālajām ziņām, vienīgais neiroķirurgs, kurš redzējis ievainojumus prezidenta pakausī., Viņa nosauktā brūces lieluma salīdzinājums ar Hjūma un Bosvela liecībām parāda, Liftons uzsver, ka kāds to tīši ir paplašinājis laika posmā starp izmeklēšanu Dalasā un Betezdā.

Ievērības cienīgs ir arī kas cits. Dalasas ārsti saka, ka bojājuma rezultātā trūcis apmēram 30 procentu smadzeņu labās puslodes. Doktors Letimors, kuram pirmajam no privātajiem mediķiem bija pieejamas rentgenogrammas, apgalvo, ka trūcis apmēram 70 procentu labās puslodes. Un atkal neizbēgamas aizdomas: kaut kur ceļā starp Dalasu un Betezdu iznīcināti 40 procenti labās puslodes smadzeņu.

Ta kā ārsti un citi aculiecinieki Dalasā varēja apskatīt ievainojumu galvā, pirms tas neizprotamā kārtā vairākas

reizes palielinājās, viņu novērojumi un komentāri rada lielu interesi. Baltā nama preses sekretāra vietnieks Kildafs preses konferencē paziņoja, ka šāviens galvā trāpījis no priekšas labajā pusē, un, lai būtu pārliecinošāk, viņš labas rokas rādītājpirkstu pielika sev labajā pusē pie deniņiem. Saglabājies unikāls Kildafa attēls ar pirkstu pie labajiem deniņiem; preses sekretāra vietnieks stāstīja pēc Dalasas ārstu vārdiem un personiskajiem novērojumiem. Baltajā nņmā akreditēto žurnālistu korpusa vecākais, Vašingtonas žurnālistikas «ass» Merimens Smits (aģentūra «United Press International»), pats — kaislīgs mednieks, apskatījis ievainojumu un aprunājies ar ārstiem Pārklendas hospitālī, no turienes pārraidīja — un to iespieda simtiem amerikāņu laikrakstu: «Kenedijs nošauts ar šāvienu labās puses deniņos.» Kantors telegrafēja visiem Skripsa-Hovarda laikrakstiem — «labās puses deniņos».

Seši Dalasas ārsti, uz kuru viedokli balstījās Kīldafs un žurnālisti, sniedza liecības Vorena komisijā: lode trāpījusi labajā pusē deniņos un izgājusi ārā galvaskausa pakauša daļā labajā pusē. Septītais ārsts, Pārklendas iiospitāļa galvenais neiroķirurgs Klārks, šim viedoklim piemetināja: «Šāviņš trāpījis galvā un izskrējis ārā no galvas pakauša daļas, atstajot ārēju plēstu brūci, daļas smadzeņu audu trūka. Es domāju, ka tā bija tangenciāla*, nevis lodes izejas brūce.»

Sākumā ari Hjūms pieļāva, ka ievainojums bijis tangenciāls, bet pēc tam kaut kādi apsvērumi viņam lika atteikties no sava viedokļa. Kopā ar Bosvelu un Finku viņš nolēma neņemt vērā neiroķirurga Klarka sniegto ievainojuma raksturojumu. Viņi varēja atļauties cilu interpretāciju, jo viņiem faktiski bija darīšana ar citu brūci — lielāku, briesmīgāku nekā tā, kuru vēroja Dalasā. Atcerēsimies Kalifornijas žurnālistu Edamsa un Ņūkouma vārdus: pēc tam, kad bija paveikti iespējamie brūču pārveidojumi, to raksturs kļuva visai neskaidrs un divdomīgs, lai pieļautu iztēlot, ka prezidents nošauts no aizmugures.

Vorena komisijas locekļi par sekcijas protokola galveno punktu uzskatīja slēdzienu, ka lode izskrējusi cauri galvaskausa dobumam «virzienā no muguras uz sejas pusi», jo tas apstiprināja secinājumu par šāvienu no aizmugures.

i * Pie tangenciāla (pieskares) ievainojuma locies ieeja un izeja atrodas ļoti tuvu. Šāviņš, kas ievaino, it kā izrauj daļu kaula audu un Ninadzcņu vielas. (Aut.)

Vorena komisijas sēdē 1ās loceklis bijušais CIP direktors Daless jautāja Hjūmam:

—    Vēl viens jautājums. Vai man ir taisnība, pēc jūsu vārdiem saprotot, ka šis ievainojums galīgi neatbilst ievainojumam, kāds varēja rasties, ja uz prezidentu būtu šauts no priekšpuses vai sāniem: lodei vajadzēja būt izšautai uz prezidentu no aizmugures?

Bijušais CIP šefs, kurš tagad pirmo reizi kopš 1961. gada beigām, kad Džons Kenedijs viņu atcēla no posteņa, bija parādījies politiskajā arēnā, savu jautājumu bija samontējis veikli. Taču pat rūdīto Dalesu gaidīja pārsteigums.

—    No zinātnes viedokļa, ser, ir neiespējami, ka lode būtu likusi raidila no citurienes kā vien no aizmugures. Vai ka tā būtu iznākusi ārā no citurienes kā vien no muguras.

Liftons, kurš ilgi domājis, kā interpretējama Hjūma atbilde, saka, ka patologanatoms būtībā ir salīdzinājis lodes trajektoriju ar automobilista manevru, kurš, redzēdams zīmi, kas atļauj apgriezties, pagriežas par 180 grādiem un pa to pašu ielu brauc atpakaļ. Hjūms nepārprotami atļāvās paņirgāties, atbildot Dalesam, ka lode ir no aizmugures ieskrējusi galvā, «pagriezusies» par 180 grādiem un atgriezusies atpakaļ, pareizāk sakot, nevis atgriezusies, bet pazudusi, izgaisusi. Ne Dalasas policija, ne F1B to neesot varējuši atrast.

Paša Hjūma pagrieziens par 180 grādiem bija savdabīgs signāls, ka viņš ir piespiests atkāpties no «zinātniskas pieejas». Šī atbilde it kā brīdināja Dalesu, ka ievainojums galvā satur daudz tādas informācijas, kura var pārvērsties par «pielādētu šauteni». Tieši tā Hjūma «autosatiksmes» manevru novērtēja Liftons, kurš ilgus gadus ir pētījis viņa rīcību. Neatkarīgais izmeklētājs risina jautājumu: vai nu Hjūms ne visai smalki izmelojas, vai arī viņš prasmīgi lika saprast, ka saņēmis jau deformētu līķi un tas ietekmējis viņa rīcību. Liftons uzskata: ITjums ķēries pie savām viltībām tieši tāpēc, ka viņu plosīja pretrunas.

Liecībās pašam komisijas priekšsēdētājam Vorcnam un blakus sēdošajam juriskonsultam Spekteram, amerikāņu jurisprudences austošajai zvaigznei, nākamajam Filadelfijas prokuroram, vēlāk ASV senāta loceklim, Hjūms savā runā jauca pamīšus ikdienišķus izteicienus ar medicīnas terminoloģiju latīņu valodā. Tā, piemēram, kad Hjūms, pec viņa vārdiem, uzsācis galvaskausa apskati, tad pēc

viņa pieskāriena «no pakauša izbira kaulu šķembas»*. Bet, kad viņš apsekojis smadzenes, tad atklājis (un šeit viņš ķērās pie latīņu valodas) «vairākas bultveidīgas plaisas», «šauras, garas bojājumu līnijas». Sie ļoti akurātie plīsumi stiepušies no smadzeņu labās puslodes uz kreiso, kura, starp citu, ne pēc vienām oficiālām ziņām nebija bojāta.

Liftons izstudēja anatomijas un neiroķirurģijas grāmatas un saprata, ko īsti gribēja teikt Mjūms. Sāda veida bojājumi nevarēja būt lodes rezultāts, bet varēja rasties pēc ķirurģiskas iejaukšanās. Viņš pārbaudīja savu hipotēzi pie vairākiem ārstiem, arī pie slavena neiroķirurga. Iepazinušies ar Hjūma liecību, tie vienprātīgi atzina, ka viņš runājis par ķirurģisku — turklāt visai rupju — smadzeņu paršķelšanu. Paršķelšana izdarīta, Liftons domā, vai nu lai izoperētu lodi vai lodes, vai iznīcinātu lodes kanālu vai ložu kanālus.

Griezumu problēma ar to nebeidzas. Tiesu medicīnas eksperts Vehts, kuru mēs jau citējām, to apskata no gluži pretēja viedokļa, ja tā var izteikties. Tai pašā rakstā žurnālā «Modern Medicine» viņš sniedza šādas ziņas. Izrādās, ka divas nedēļas pēc Kcnedija līķa sekcijas trīs armijas patologanatomi — Hjūms, Bosvels un Finks — atkal izmeklējuši Kenedija smadzenes, kā arismadzeņu audu šķērsgriezumus, kas 22. novembri paņemti mikroskopiskajai analīzei.

Vehts rakstā kritizēja trīs patologanatomus par to, ka viņi nav izdarījuši «paralēlus griezumus pēc katriem di-' viem centimetriem no vienas smadzeņu malas līdz otrai, jo tikai tāda izmeklēšana varēja atklāt lodes kanālu vai ložu kanālus».

Tā, piemēram, ar šo paņēmienu varēja noskaidrot, kas Ir «tumšs, pelēkbrūns 1,25x2,89 cm liels objekts Kenedija smadzeņu krāsainajā fotoattēlā». Vehts kritizē armijas patologanatomus un Vorena komisiju par to, ka sekcijas protokolā un komisijas ziņojumā nav atradusies vieta, lai 1’n minētu šo noslēpumaino «objektu», kas, pēc viņa vār-

' Liftons iztaujāja vairākus patologanatomus un tiesu medicīnas «I. .pērtus, vai ir iespējams, ka «no pakauša izbirtu kaulu šķembas». Piiniatojoties uz Dalasas ārstu un Beiezdas patologanatomu sastāililu pakauša ievainojuma aprakstu analīzi, viņi atbildēja noliedzoši. Ili■! Liftons ir neatlaidīgs cilvēks: kas slēpjas aiz Hjūma vārdiem, VIi,i• tincināja speciālistus. Tie izklāstīja divas versijas. Pirmā — v111 • «aizmālēja acis» saviem sarunas biedriem Vorena komisijā. Oii.i — viņš runāja muļķības pieredzes trūkuma dēļ.diem, varēja būt «gan lodes šķemba, gan smadzeņu audzējs, gan nepareizs asinsvadu veidojums».

Hjūms uz Vehta kritiku reaģēja ar vārdiem, ka viņš neesot izdarījis paralēlos šķēlumus, lai «saglabātu smadzenes». Vehts jaunā rakstā komentēja Hjūma paskaidrojumu šādi: «Labprātīgi atteikties no tāda pētījuma nozīmē paradīt nekompetenci vai mu|ķību, bet es neticu, ka patologanatomi būtu pieļāvuši vienu vai otru. Es domāju, ka viņiem bija dota instrukcija neizdarīt pilnīgu smadzeņu izmeklēšanu.»

Hjūma labajam nodomam «saglabāt» prezidenta smadzenes vēsturei galu galā nebija panākumu.

Kopā N ar fotogrāfijām un rentgenuzņēmumiem smadzenes atdeva Kenediju ģimenei. Roberts Kenedijs savukārt

1965.   gadā nodeva fotodokumentus, rentgena materiālus un smadzenes Nacionālajam arhīvam ar noteikumu, ka speciālisti varēs pētīt tos pēc pieciem gadiem. Sos piecus gadus atslēgai no lādes, kurā tie glabājās, vajadzēja palikt pie Roberta Kenedija uzticības personas — viņa personiskās sekretāres Enžijas Novello. Taču kādam savajadzējās ielūkoties lādē, iekams piecu gadu termiņš bija apritējis. 1966. gada 29. oktobri valdībai kļuvazināms, ka pazudušas smadzenes >un diapozitīvi, kuros bija uzņemti audu šķērsgriezumi ievainojumu rajonos; bet šo faktu ilgi slēpa.

Amerikāņu sabiedrība par notikušo uzzināja no tiesu medicīnas eksperta Vehta tikai 1972. gadā, kad pēc viņa neatlaidīgajiem pieprasījumiem izsniegt pētīšanai smadzenes (kā mēs atceramies, Vehts bija pirmais tiesu medicīnas eksperts, kuram pavēra pieeju arhīva medicīniskajiem materiāliem) viņam paziņoja par «zudumu».

Smadzenes glabāja lodes vai ložu pēdas, kuras sazvēri nieki par katru cenu gribēja noslēpt. LIn, ja jau viņi varēja izrēķināties ar prezidentu, tad izzagt trauku ar smadzenēm no kaut kādas lādes Nacionālajā arhīvā viņiem bija pavisam viegli. Un aiz apbrīnojamas sakritības zādzība! notika, tiklīdz sazvērniekiem kļuva zināms, ka Liftonam radusies hipotēze par otru sazvērestību.

Atšķirībā no «klejojošās lodes», kura praktiski bija saglabājusi savu svaru un formu, lode, kas, saskaņā ar Hjūma sarežģīto izskaidrojumu, bija galvā izdarījusi pagriezienu par 180 grādiem, bija sašķīdusi daudzās lielās, vidējās un sīkās šķembās. Divas šķembas, kas veidoja 40 procentus no lodes svara, alrada prezidenta limuzīnā] Divas nelielas šķembas (1X3 mm un 2x7 mm) izoperēja

no sašķaidītās smadzeņu garozas virsmas. Apmēram 40 dažāda lieluma metāla šķembas palika galvaskausa dobumā un smadzenēs. Viena šķemba, saskaņā ar Vorena komisijas ziņojumu, atsprāga 85 metrus uz priekšu un pa kreisi no limuzīna, saskrāpēja vaigu Dalasas iedzīvotājam Džeimsam Teigam un atstāja pēdas ielas betona segumā.

Neatkarīgie tiesu ballistikas speciālisti izsaka vairākus apsvērumus attiecībā uz sašķīdušo lodi. Šķembu daudzums un kopējais svars (neizoperēto šķembu svaru novērtēja pēc rentgenogrammas) norāda, ka prezidentam galvā trāpījušas divas lodes. No aizmugures varēja izšaut parastu

6,5  mm lodi vara apvalkā, kāda bija «klejojošā lode». Kad šauj ar šādām lodēm no «Manliccher-Carcano» tipa itāliešu šautenes, galvas ievainojums parasti izskatās loti «akurāts» — mazs ieejas caurums, mazliet lielāks izejas caurums (bet nebūt ne plaša vaļēja brūce) un starp tiem — skaidri norobežots lodes kanāls. Tūkstošiem šādu ievainojumu tika fiksēti Itālijas frontē otrā pasaules kara laikā. Saskaņā ar dažu amerikāņu šaujamieroču un ballistikas ekspertu pieņēmumiem, prezidentam galvā bija trāpījis vēl viens šāviens — no labās puses sejā; šoreiz bija izmantota «dum-dum» (sprāgstošā) lode.

Teoriju par otro šāvienu sejas labajā pusē propagandē Liftons, profesors Kurcs, tiesu medicīnas eksperts Velits un daudzi citi prezident? slepkavības izmeklētāji. Viens no vadošajiem amerikāņu ekspertiem fotoanalīzes jomā optikas inženieris Roberts Grodens apmēram 10 gadus dažādos palielinājumos kadru pēc kadra pētīja kinoamatiera Zaprūdera filmu. Viņš nonācis pie viedokļa, ka divi beidzamie šāvieni, kas atskanēja Diliplazā, trāpījuši Kencdijarn galvā. Pirmais — no aizmugures: «Sajā brīdī viņa galva noraustās, viņš tiek mazliet pasists uz priekšu.» Un tūlīt, ja ne vienlaicīgi, seķo šāviens no priekšpuses, kura spēks pasviež prezidentu atpakaļ un uz kreiso pusi. «Ar tādu spēku, ka ta (lode. — Aut.) pieceļ viņu no sēdekļa.»

Grodens darbojās kā Kongresa speciālās slepkavību izmeklēšanas komisijas eksperts. Bet komisija nepieņēma viņa secinājumu, ka lode trāpījusi prezidentam galvā no priekšpuses. Pēc tam kad aktistiķi, izanalizējuši Daiasas skaņu ierakstu, nonāca pie slēdziena, ka viens šāviens izšauts no zālainā paugura puses, SSIK uzdeva vienam no medicīnas ekspertu grupas — arstatn rentgenologam Deividam Deivisam, pamatojoties uz nelaiķa prezidenta galvas attēlu pētījumiem, noskaidrot, cik lielā mērā tās labās

puses augšdaļas bojājumi atbilst šāvienam sejā no labās puses. Doktors Deiviss secināja, ka tieši šāds šāviens visi rtzāk būtu varējis nodarīt tos bojājumus, kas fiksēti rentgenogrammā.

Tomēr SSiK pieņēma lēmumu, ka šāvējs no zālainā paugura aizšāvis garām. Attālums no šāvēja bija mazāks par 40 metriem (pie šāvieniem no aizmugures distance līdzinājās 75—91 metram), linkolna ātrums bija samazii; ijies lidz 9 km stundā. Bet kongresmeņi nezin kāpēc it ka nepieļāva pat domu par trāpījuma iespēju. Viņi neatlaidīgi izvirzīja akustiķiem jautājumu, vai lode no zālainā paugura ir gājusi limuzīna priekšā vai aiz tā. Akustiķi atkārtoja, ka viņi nevarot atbildēt uz šo jautājumu, tāpat kā uz jautājumu, vai šī «virsskaņas lode» trāpījusi prezidentam.

Kongresa komisijai atzīt trāpījumu sejā nozīmētu apgāzt Betezdas patologanatomu secinājumus, ka prezidenta i’.ave iestājusies no viena vienīga šāviena galvā no aizmugures. Tāds atspēkojums piespiestu speciālo komisiju neaprobežoties ar sekcijas laikā pieļauto «defektu» kritiku, bet gan apšaubīt izmeklēšanai svarīgu medicīnisko datu ticamību tada veidā, kādā Vorena komisija tos parādīja amerikaņu sabiedrībai.

A'Vēs iepazīstinājām lasītājus ar oficiālajiem un neoficiālajiem viedokļiem par iespējamību, ka prezidentam šauts galvā — no augšas pakausi un no labās puses seja. Bet tas nav viss.

Divi Dalasas ķirurgi, kas rosījās ap Kenediju, — Roberts Maklelands un Marions Dženkinss — vēl ziņoja par brūci kreisajos deniņos. 22. novembri pulksten 16.45, tas ir, tūlīt uz karstām pēdām pēc nozieguma, Maklelands ar rakstāmmašīnu uzrakstīja divas lappuses garu pārskatu.! Tajā cita starpā ir teikts: «Nāves iemesls bija smags galvaskausa un smadzeņu ievainojums no lodes kreisajā deniņu rajonā.» Kad Vorena komisijā 1964. gada martā Maklelandam jautāja, vai viņš «skaidri un precīzi» izklāstījis savas «zināšanas, informāciju un pārliecību» par ievainojumu kreisajos deniņos, tas atbildēja: «Jā, cs par to esmu pārliecināts līdz galam.» Toreiz Maklelanda kolēģis — Dalasas ķirurgs Dženkinss — paziņoja Vorena komisijas juriskonsultam Spekteram: «Es nezinu, vai tas ir pareizi vai ne, bet es domāju, ka bija ievainojums kreisajā pusē deniņu rajonā, tieši matos un tieši virs augšJ žokļa vaiga kaula izauguma.» Spekters atcirta: «Slēdziens par sekciju nekā tamlīdzīga neparādīja, doktor Dženkins.»]

Bet tad Spektera priekšā atradās vēl viens Dalasas ārsts — Ādolfs Gīzeke: «No galvvidus līdz kreisajai ausij un no uzacs līnijas līdz pakausim kreisajā pusē galvaskausa gandrīz nemaz nebija…»

Gīzekes paziņojumu zināmā mērā apstiprina saglabājies galvaskausa skicējums, kuru sekcijas gaitā uzzīmējis patologanatoms Bosvels. Kreisās acs rajonā iezīmēts taisnstūris ar atzīmi «3 cm», kas, pēc Migeres domām, varētu liecināt par lūzumu vai to, ka kaula vispār nav. Gar galvaskausa krēiso malu uzzīmēta nepareizas formas figūra ar skaitli «10». 1977. gadā, SSIK sēdē izskaidrodams šo atzīmi, Bosvels teica, ka runā bijusi par «sašķaidītu kaulu 10 centimetru garumā, kas bija atdalījies no galvaskausa un lika ievietots atpakaļ savā vielā».

Pirms desmit gadiem intervijā neatkarīgajam izmeklētājam Tompsonam Bosvels paziņoja, ka «galvaskauss bija sašķaidīts ne tikai labās, bet arī kreisās puslodes rajonā». Uz jautājumu, kāpēc tas nav atzīmēts oficiālajā sekcijas protokolā, Bosvels atbildēja šādi: «Pirms pārrakstīšanas ar mašīnu bija vēl viens, ar roku rakstīts sekcijas protokols. Jā, es esmu pārliecināts, ka vēl bija protokols, kas saturēja visus mērījumus.» No šī Bosvela paziņojuma neatkarīgie izmeklētāji secina, ka iznicinātas ne tikai Hjūma piezīmes sekcijas laikā, bet arī visai svarīgs sekcijas protokola variants ar skaitļiem par ievainojumiem, ieskaitot bojājumus kreisās puslodes rajonā.

Doktorus Maklelandu, Dženkinsu un Bosvelu it kā izgalvoja svētais tēvs, kurš bija visai vērīgs. Garīdznieks Oskars Hūbers, kurš bija uzaicināts pasniegt komūniju mirējam, neslēpa žurnālistiem savus iespaidus. Aģentūra «Associated Press» ziņoja: «Pāters Hūbers iemērca īkšķi svaidāmajā eļļā un ar to uzvilka prezidentam krustu uz pieres, šajā brīdī pamanot «drausmīgu brūci» virs viņa kreisās acs.»

Prezidenta kavalkādes ceļa kreisajā pusē, Liftons uzsver, atradās zālains paugurs, gandrīz tāds pats kā pa labi. Bet atšķirībā no labējā zālainā paugura, kur skatīta ji skaidri sadzirdēja aiz muguras šāviena skaņu, redzēja dūmus un sajuta pulvera smaku, kreisā paugura rajonā šadas liecības netika fiksētas'. Šāvējs ar beztrokšņa šauIfiii? Vai vēl viens velnišķīgs rēgs, kas bija sagatavots valsts galvam lapseņu pūznī?

Lasītājs varēja pārliecināties,ka medicīniskās ziņas ļiar prezidenta galvas stāvokli pēc atentāta ir pretrunīgas. iVc neatkarīgo izmeklētāju domām, tādas nesaskaņas

iemesls ir ne tikai ievainojumu sarežģītais raksturs, bet ari to ļaunprātīga pārveidošana. Versija par vienīgo šāvienu galvā no aizmugures izskatās nepārliecinoša pat galvenā patologanatorna liecību gaismā: viņš pieļauj, ka brūce pakausī vienādā mērā varēja būt kā lodes ieeja, tā izeja.

«Divi vai pat tris slepkavas,» raksta Silvija Migere, «laida darbā savus ieročus sinhroniskā krustuguni.»

«Sermuļi skrēja pār kauliem,» raksta Deivids Liftons, «kad sāku aptvert, cik izsmalcināta un varena bija krāpšana ar līķa pārveidošanu, lljūms varēja stāstīt patiesību (Vorena komisijai. — Aut.), aprakstot liki, kurā vairs nebija nāvējošo ložu pēdu. Vienā no lielākajām kriminālizmeklēšanām, kādas bijušas pasaules vēsturē, secinājumi balstījās uz viena cilvēka vārdiem, kurš stāstīja, kāds izskatījies faktiski cita cilvēka līķis.»

AIZDOMU ĒNA

Ja Liftona un viņa domubiedru pieņēmums par «līķa pārveidošanu», tātad arī otrās sazvērestības pastāvēšanu, ir pareizs, uz ko tad krīt aizdomu ēna? Prezidenta iiķis, vairākas lietiskās liecības kritiski svarīgās stundās atradas slepenā dienesta un jūras kara spēku apsardzībā un novērošanā. Liftons neizvirza pret tiem tiešu apsūdzību par dalību otrajā sazvērestībā, bet analizē daudzas epizodes, kuras abu minēto resoru rīcībai piemīt mīklains, dažbrīd gluži vienkārši aizdomīgs raksturs. Viņš analizē viņu liecības, atmiņas, iespaidus, atklājot to apšaubāmās un nepamatotās vietas.

Slepenā dienesta aģents Grīrs vadīja prezidenta limuzīnu. Viņam blakus priekšējā sēdeklī atradās kolēģis Kelermens. Grīrs Vorena komisijā zem zvēresta apgalvoja, ka pi'c pirmā šāviena esot nospiedis akseleratoru. Zaprudera filma un citi kinodokumenti apgāž šo apgalvojumu — tie ļauj konstatēt, ka limuzīna ātrums nav vis palielinājies, bet samazinajies līdz 9 km stundā. Grīrs pastāvēja uz to, ka brīdī, kad prezidents tika ievainots Calvā, viņš raudzījies uz priekšu. Inženieris optiķis Gro«lens iebilst: «Zaprudera filmas kadri liecina, ka Grīrs raugās taisni (Grodena pasvītrojums. — Aut.) uz Džona Kencdija galvu. Tikai pēc tam, kad prezidents faktiski jau bija miris, viņš sāka palielināt ātrumu.» Pieredzējušais un labi trenētais aģents, par kādu uzskatīja Kelermenu, izturējies tikpat dīvaini. Viņš gluži vienkārši sēdēja nekustīgi, ieurbis skatienu priekšējā stiklā. Neatkarīgie izmeklētāji uzskata, ka viņš būtu paspējis ar savu ķermeni aizsegt prezidentu starp pirmo šāvienu, kas trāpīja mugurā un nebija nāvējošs, un nāvējošo šāvienu C.alvā. «Viņu (Grīra un Kclermena. — Aut.) nolaidības un nevērības iemesls,» raksta profesors Kurcs, «paliek viena no visintriģējošākajām nozieguma mīklām.»

Slepenā dienesta aģents Glens Bcnets, kas pavadīja I'mediju Dalasā, rakstīja ziņojumā savam priekšniekam k'oulijam: «Es izdzirdēju uguņošanai līdzīgu troksni…

Es skatījos prezidentam mugurā, viņš sēdēja aizmugures sedekli pa labi. Sajā bridi es izdzirdēju vēl vienu šāvienu, kas atgādināja uguņošanas skaņu, un ieraudzīju, ka lode trāpijusi prezidentam apmēram 4 collas (10 cm.— Aut.) zem labā pleca.» Tas bija vērtīgs aculiecinieks, jo brauca mašīnā, kas sekoja prezidenta limuzīnam. Sūtīdams Vorena komisijai viņa ar roku rakstīto ziņojumu, slepenā dienesta priekšnieks Roulijs pavadvēstulē ziņoja: «Nosūtām jums speciālā aģenta Beneta ziņojuma oriģināla fotokopiju… Viņa pieraksti ir nozīmīgi tāpēc, ka Benets los izdarījis prezidenta lidmašīnā, kad viņš 22. novembri atgriežas Vašingtonā, vēl pirms prezidenta Kenedija ievainojumu sīks apraksts bija kļuvis visiem zināms.»

Neatkarīgie izmeklētāji izanalizēja atentāta aculiecinieku uzņemtās fotogrāfijas un kinofilmas. Ko tad viņi konstatēja? Speciālais aģents Benets apmēram 10 sekundes, kamēr limuzīns tika apšaudīts, skatījies nevis prezidentam mugurā, bet pa labi. Tikai tādas patiešām neparastas novērošanas ceļā varēja ieraudzīt «trāpījušo lodi», kura sākumā — vismaz no Dalasas ārstu viedokļa — neatstāja nekādas pēdas prezidenta mugurā. Jā, 14 Dalasas ārsti nepamanīja ievainojumu mugurā. Sis ievainojums kā rēgs parādījās vēlāk, pēc visa spriežot, taja laika posmā, kad prezidenta smadzenes kā rēgs pazuda no galvaskausa. Liftonarn ir aizdomas, ka šis ievainojums tika pievienots jau līķim.

Roulijs savā liecībā Vorena komisijai teica, ka jūras kara spēku hospitāli Betezdā sekcijas laikā bijuši klāt pieci viņa darbinieki Kelermena vadībā. Viņš acīm rei dzami bija samazinājis skaitu. Pirmā partija ieradās hospitāli ilgi pirms sekcijas, un tās komandieris konfidenciāli pastāstīja vienam no hospitāļa dežurantiem, ka viņu tur būšot ne mazāk par 26! Apmēram desmit slepenā dienesta aģentu pastāvīgi atradās samērā nelielā istabā, caur kuru varēja ieiet sekciju zālē. Viņi sava žurnālā reģistrēja visus ienācējus un tos, kas gāja ārā, norādot precīzu laiku, mērķus u. tml. Atcerēsimies, ka slepenā dienesta aģenti pavadīja rentgena tehniķi uz hospitāļa torņa daļu. Viņi paņēma fotoattēlus attīstīšanai, viņi — «7—8 vezumzirgi» — nesa iekšā zārku — «bundžu». Viņi izpildīja to, ko pavēlēja Roulijs, kurš sēdēja.savā kancelejā tā dēvētajā administrācijas ēkā, kura atrodas Pensil-j vānijas avēnijā netālu (simt soļu) no Baltā nama. 5o ēku uzskata par Baltā nama «turpinājumu», jo tur ir

prezidenta, viceprezidenta, viņu palīgu un padomnieku kabineti, šeit mums, žurnālistiem, slepenais dienests izsniedza caurlaides uz Balto namu.

Seit, administrācijas ēkā, slepkavības dienā nogādāja, slaveno «klejojošo lodi». Pēc oficiālām ziņām, slepenā dienesta aģents Džonsens to atveda svārku kabatā un pasniedza Roulijam pulksten 19.30. Savukārt Roulijs to atdeva Federālajam izmeklēšanas birojam un pulksten 22 par to paziņoja Kelermenam, kurš atradās juras kara spēku hospitālī Betezdā. Vēlāk ne atslēdznieks Tomlinsons, ne Pārklendas hospitāļa apsardzes priekšnieks Raits nevarēja apstiprināt lodes autentiskumu. Raits pat apgalvoja, ka atrastā lode bijusi cita.

22. novembra vakarā slepenais dienests ar reaktīvo kara lidmašīnu atveda prezidenta limuzīnu no Dalasas uz Vašingtonu. Kad limuzīns stāvēja pie Pārklendas memoriālā hospitāļa, vairāki cilvēki redzēja caurumu priekšējā stiklā. To vidū bija pazīstamais Vašingtonas žurnālists Ričards Dudmens, Dalasas policisti S. Elliss uri II. Frīmens. Kad limuzīnu nogādāja Baltā nama garāžā, to apskatīja FIB aģenti. Slepenā dienesta aģents Čārlzs Teilors ziņojuma rakstīja: «īpašu ievērību saistīja mazs caurums pa kreisi no priekšējā stikla centra.» Kad

1964.  gada martā slepenais dienests nosūtīja stiklu uz

l-     'IB laboratoriju, lajā nebija nekāda cauruma. Jau agrāk Roulijs rakstīja Vorena komisijai, ka divi viņa aģenti (Deiviss un Geiss) apskatījuši limuzīnu pēc atvešanas uz Vašingtonu un konstatējuši, ka stikls ir vesels. Roulijs atrada par labāku savā vēstulē noklusēt Teilora ziņojumu un atsaukties uz Deivisu un Geišu, kaut gan, kā norāda I iflons, nekas neapstiprina, ka viņi būtu piedalījušies limuzīna apskatē tūlīt pēc tā nogādāšanas Baltā r.ama garāžā.

Slepenais dienests it kā esot atvedis no Dalasas, ''ēl precīzāk — no Pārklendas hospitāļa, galvaskausa kaulu šķembas. Bet Dalasas ārsti noliedz, ka pie viņiem pēc līķa aizvešanas būtu palikušas kādas šķembas. Tā kā nebija nekādas dokumentācijas par šķembām, speciālā slepkavību izmeklēšanas komisija atteicās pieņemt slepenā dienesta apgalvojumu, ka tās atvestas no Dalasas. Un tad rodas jautājums: no kurienes tās cēlušās? Un I ■1 u‘c tik vēlu, gandrīz pirms pašām sekcijas beigām?

Acīmredzot aptuveni šādus paziņojumus FIB aģenti S:iibērts un O’Neils uzdeva Benam, kurš vada slepenā di nesta nodaļu, kas apsargā Balto namu. Lasītāji atce-

rēsies, ka viņu saruna notika 27. novembri. No FIB aģentu ziņojuma redzams, ka viņi interesējušies, kur un kādos apstākļos atrastas kaulu šķembas. Nav zināms, ko Bens atbildēja. Tāpēc var tikai minēt, vai viņš apstiprināja vai neapstiprināja to, ko Saiberts un O’Neils bija dzirdējuši sekcijas laikā, proti, ka kaulu šķembas pienākušas no Pārklendas hospitāļa. Acīmredzot apstiprināja, ko tad citu viņš varēja darīt!

Gluži tāpat izmeklēšana nevarēja pārbaudīt slepenā dienesta informāciju, ka tā uzrādītas lodes šķembas tika atrastas prezidenta limuzīnā: nav fotoattēlu, kuros būtu redzamas šķembas automobilī, nav to identifikācijas, kā tas bija ar «klejojošo lodi».

1963. gada decembra pirmajā pusē Dalasā ieradās divi slepenā dienesta speciālaģenti, kuru uzvārdi nav zināmi. Viņi tikās ar katru no Dalasas ārstiem, kuri piedalījās mēģinājuma glābt prezidenta dzīvību. Ikviens ārsts sastādīja savu pārskatu ar ievainojumu aprakstu. Aģenti katram Dalasas ārstam rādīja Betezdā izdarītās prezizidenta līķa sekcijas protokolu un uz šī pamata mēģināja panākt, lai Teksasas mediķi atsakās no savām agrākajām liecībām.

Tāda centība nav izskaidrojama, ar pūlēm aptverama arī Liftona hipotēze, ka Roulija kanceleja administrācijas ēkā bijusi viena no otrās sazvērestības vadības pultīm.

Aizdomu ēna krīt arī uz jūras kara spēku virspavēlniecību, kurai pakļautas medicīnas iestādes Betezdā. Virspavēlniecība veica visus nepieciešamos pasākumus, lai neviens nekad neuzzinātu par aizkulišu darbību, kas pavadīja prezidenta līķa sekciju. Saiberta un O’Neila frāze par ķirurģisko operāciju prezidenta galvā, pēc Liftona vārdiem, taču bija «laimīga nejaušība» un «informācijas kripatiņa, kas nepamanīta izbira no oficiālās sistēmas, lai gan tika uzskatīts, ka ķirurģiskā operācija paliks mūžīgā noslēpumā».

Ja par izejas punktu pieņem šo viedokli, tad par galvenajiem noslēpuma glabātājiem acīmredzot vispirms jānosauc armijas patologanatomi. Kādus amatus viņi ieņēma? Sekcijas vadītājs 3. ranga kapteinis Iljūms bija Betezdas jūras kai'a spēku hospitāļa vecākais patologanatoms un laboratorijas direktors, 3. ranga kapteinis Bosvels — Betezdas jūras kara spēku hospitāļa galvenais patologanatoms. Apakšpulkvedis Finks — ASV Bruņoto spēku patoloģiskās anatomijas institūta ballistisko ievai

nojumu patoloģijas nodaļas priekšnieks; Vorena komisijas ziņojumā par Finku teikts, ka viņam «bija liela pieredze ložu ievainojumu pētīšanā».

1965.   gadā iznāca viena no pirmajām grāmatām par prezidenta Kenedija nogalināšanu «Jautājumi bez atbildēm». To sarakstīja pazīstamais amerikāņu žurnālists Dž. Pu 1 icera prēmijas laureāts Silvans Fokss. Viņš, piemēram, bija izpētījis trīs armijas patologanatomu profesionālās biogrāfijas un neatradis tajās apliecinājumu, ka viņiem būtu jel kāda pieredze tiesu medicīniskās ekspertīzes laukā.

Grāmatā jau bija minēti Velita — Pensilvānijas štata Alegenas apgabaltiesas galvenā tiesu medicīnas eksperta, Amerikas Tiesu medicīnas zinātņu akadēmijas prezidenta — izteikumi. Piemetināsim, ka Velits ir tieslietu profesors, Pitsburgās Tiesu medicīnas institūta direktors, Dakvensas universitātes Tiesu zinātņu institūta direktors. 1967. gadā viņš publicēja prezidenta pēcnāves sekcijas kritisku analīzi. Mums šķiet, ka lasītājiem būs interesanti iepazīties ar šī darba fragmentiem.

Vehts rakstīja: «Ja prezidents Kenedijs būtu Eiropas valsts galva, viņa valdība pēcnāves sekciju uzticētu savas zemes visizcilākajam tiesu patologanatomam (forensic pathologist). Kā asistenti viņam būtu piekomandēti

2—     3 tiesu medicīnas eksperti yai ari lielu tiesu medicīnas institūtu vadītāji. Vēsturei tika nodarīts nelabojams zaudējums ar to, ka šāda kalibra speciālisti nepiedalījās prezidenta līķa sekcijā.

…Tiesu patologanatoma (forensic pathologist) prakse, pieredze un zināšanas lielā mērā atšķiras no tā, ko pārzina klīniskais patologanatoms (hospital pathologist). Kad pēdējais izdara sekciju, tad viņa mērķis parasti ir slimnieka dzīves laikā uzstādītās diagnozes apstiprināšana.

Tiesu patologanatoms darbojas citādos apstākļos. Bieži vien, strādādams kopā ar oficiālajiem tiesu medicīnas ekspertiem, viņš ntfvis pārbauda jau uzstādīto diagnozi, liet patstāvīgā ceļā izdibina precīzu nāves cēloni. Klīniskais patologanatoms pētī dabiskas nāves, tiesu patolog;ma tonis — nedabiskas nāves cēloņus. Kā piezīmēja mans kolēģis — Ņujorkas pilsētas galvenais tiesu medicīnas eksperts doktors Miltons Ilelperns* —, uzdot klīniskajam

* Pasaulslavens speciālists. .Minēts Lielajā padomju enciklopēdijā (ПСЭ. З е изд., 1976, т. 25, с. 42). (Aut.)

patologanatomam lodes ievainojuma izmeklēšanu «ir tas pats, kas izlaist septiņus gadus vecu zēnu, kurš ir apmeklējis trīs vijoļspēles stundas, uz Ņujorkas filharmonijas skatuves spelet Čaikovska skaņdarbu. Viņš prot turēt vijoli un lociņu, bet vēl nevar būt runa par to, ka viņš spēlētu mūziku …»»

«Šajā aspektā,» Vehts turpina, «īpašas bažas izraisa tas fakts, ka prezidenta sekcijas vadībā bija iecelts klīniskais patologanatoms. Izņemot vienu kursu, kuru doktors Mjūms bija noklausījies ASV Bruņoto spēku patoloģiskās anatomijas institūtā, viņam 'nebija ne zināšanu, ne pieredzes tiesu patoloģiskās anatomijas laukā. Viņam asistēja kapteinis Bosvels, kurš arī bija klīniskais patologanatoms un tāpat bez jelkādas tiesu medicīnisko sekciju pieredzes. Pēc tam kad Hjūms un Bosvels ieraudzīja līķi un saprata, cik grūts uzdevums viņiem izgadījies, tika pieaicināts apakšpulkvedis Finks. Lai gan apakšpulkvedis Finks bija spējīgs (iesu patologanatoms, praktiski viņam nebija pieredzes: līdz 1963. gada novembrim viņš veica galvenokārt administratīvus pienākumus un aprobežojas ar pabeigto lietu dokumentu, fotogrāfiju un cilu materiālu inspicēšanu. Turklāt 22. novembrī viņš atradās ārkārtīgi grūtā situācijā. Viņu pieaicināja pie anatomiskā galda tad, kad sekcija jau bija sākusies, viņš strādāja juras kara spēku hospitālī, pakļauts jūras kara spēku ārstam.»

Tālāk Vehts raksta, ka tiesu patologanatomi neiztausta ložu ievainojumus ar pirkstiem, kā darīja Mjūms, neietver oficiālajā sekcijas protokolā laikrakstu ziņas, kā darīja Hjūms, utt., utt. Neuzskaitīsim visas kļūmes, kuras, pēc Vehta domām, pieļāva armijas patologanatomi, visas neskaidrības, kādas radīja viņu slēdziens. Atļausimies tikai vēlreiz citēt Vehtu, lai redzētu, kādi apstākļi izciliem amerikāņu tiesu medicīnas speciālistiem liekas aizdomīgi.

«Pilnīgi neizskaidrojams liekas tas fakts,» Vehts uzsvēra, «ka nevienu civilu tiesu medicīnas ekspertu neuzaicināja piedalīties prezidenta Kenedija līķa sekcijā. Kad prezidentiem Eizenhaueram vai Džonsonam radās medicīniskas problēmas, nekavējoties tika izsaukti civili eksperti. Toties šeit nolēma paļauties uz trim armijas patologanatomiem, lai gan stundas lidojumā no Vašingtonas dzīvo pasaulslaveni tiesu patologanatomi: Baltimorā — doklors Rasols Fišers, Ņujorkā — doktors Millons Helperns, Filadelfijā — doktors Džozefs Spelmens, Vir-

džinijas štatā — doktors Džefrijš Manns, Klīvlendā — doktors Elans Morics utt. Viņi nekavējoties būtu atsaukušies uz valdības lūgumu palīdzot. Īsta ironija ir tas [akts, ka agrāk militārie resori bija daudzkārt pieaicinājuši šos ekspertus. Bet šoreiz valdība it kā bija piemirsusi par viņiem, kaut gan 1963. gada 22. novembrī Betezdā notika, šķiet, vissvarīgākā šī gadsimta sekcija. Valdības traģiskais lēmums neuzaicināt civilos ekspertus radīja daudz pretrunu un mīklu.»

Turpmākajos gados Velits ne vienu reizi vien atgriezās pie šīs tēmas, izteica domu, ka vairākus lēmumus Hjūmam un viņa kolēģiem uzspiedusi augstākstāvošā armijas priekšniecība. Liftons iet tālāk savos spriedumos par armijas patologanatomu rīcības raksturu. Nepietiek ar to, ka viņi nebija pietiekami kompetenti, lai izdarītu sekciju, ka viņiem uzspieda lēmumu; viņus iesaistīja — varbūt pat pret pašu gribu — netīrā spēlē, kas daudzos gadījumos prasīja ielaisties tīšā krāpšanā.

Taču nomaskēt visus afēras elementus neizdevās, un Liftons, dažādos gados un dažādās situācijās novērodams Hjūmu, viņa bijušos asistentus, nevar atbrīvoties no iespaida, ka viņi dzīvo pastāvīgās bailēs no atmaskošanas. Viņiem ir nepatīkami, ka jau otro gadu desmitu publicē rakstus un grāmatas par viņu nekompetenci, nespēju atšķirt ieejas brūces no izejas brūcēm. Var iedomāties, kadas domas viņus nomāc, kad tie dzird replikas par to, ka nav izturējuši galveno eksāmenu savā karjerā.

Pār viņu lūpām jau ir izlauzušies mājieni, pusatzīšanās. 1973.—1974. gadā Votergeitas lietas laikā viņi redzēja, kā pakāpeniski citam pēc cita atklājās augstu darbinieku vaina, kā līdzīgi kāršu namiņam sabruka «cover-up» — faktu slēpšanas — mehānisms, kā prezidents Niksons bija spiests demisionēt, tāpēc ka bija mēģinājis traucēt izmeklēšanu.

Kad 1977.—1978. gadā armijas patologanatomus uzaicināja sniegt liecības speciālajā slepkavību izmeklēšanas komisijā, viņi sākumā baidījās no atmaskošanas. Bet bažas bija veltīgas. Notika ne vien atklāta lietas noklausīšanās, bet ar viņiem notika iepriekšējas sarunas konfidenciālā kārtā, kā arī slēgtās komisijas sēdēs. Sis tas no šīm sarunām nonāca arī SSIK ziņojumā un lietas noklausīšanās 12 sējumos. Bet galvenajai šo materiālu masai Kongress noteica slepenību uz 50 gadiem. Kas zina, varbūt Hjūms aiz slēgtām durvīm notīrīja savu sirdsapziņu? Bet publiskās noklausīšanās gaitā viņš saglabāja

savu agrāko pozu un daudzos gadījumos lietoja Ezopa valodu. Acīmredzot atklātajās sēdēs viņš tomēr gaidija asākus, profesionālākus jautājumus. Un nesagaidīja. Kad viņš pēc liecības došanas atgriezās zālē, viņam blakus apsēdās Liftons, kurš atspoguļoja SSIK darbu kādas televīzijas stacijas uzdevumā. Viņš pamanīja, ka Hjūmam trīc rokas, un jautāja:

—    Doktor Hjūm, kāpēc jūs esat ieradies bez advokāta?

—    Man nav vajadzīgs advokāts. Man nekas nav slēpjams.

—    Doktor lljūm, vai jūs atceraties mani? Es jums zvanīju 1966. gadā un jautāju par divu F1B aģentu ziņojumu, kurā bija teikts, ka prezidenta galvas rajonā atklātas ķirurģiskas iejaukšanās pēdas.

—    Nē. Es nezinu, kas jūs tāds esat. Es nezinu par tādu ziņojumu.

Pēc divām dienām Hjūmu intervēja neatkarīgais izmeklētājs Hočs. Hjūms, starp citu, teica: «Es gribēju, lai viņi man uzdod vairāk jautājumu. Komisijas locekļi mani pārsteidza… Zināt, viņiem taču pavērās zelta vērts gadījums. Es atrados viņu priekšā, bet viņi negribēja — un tas mani nemaz neuztrauc. Tas, kas viņiem bija pa prātam, arī man bija pa prātam.»

Lai atrisinātu sakarā ar sekciju radušos mīklu mudžekli, neatkarīgie izmeklētāji uzskata, ka ārkārtīgi svarīgi būtu noskaidrot šādu apstākli: kāda loma šīs procedūras laikā jūras kara spēku hospitā]a zalē bija ASV jūras kara spēku galvenajam ķirurgam admirālim Kenijam, Betezdas Nacionālā jūras kara medicīniskā centra priekšniekam admirālim Ilelovejatn, ASV Jūras kara spēku medicīnas akadēmijas priekšniekam kapteinim Stouveram, Baltā nama ārstam admirālim Berklijam? Slepenā dienesta aģents Kelermens liecībās Vorcna komisijai apgalvoja, piemēram, ka Helovejs uzvilcis virsvalku un aplicis ķirurga priekšautu un bijis ceturtais anatomizējošais ārsts. Helovejs tādu faktu noliedz. Agrāk viņš noliedza, ka sēdies pie stūres ātrās palīdzības «karietē», kurā atradās tukšais bronzas zārks. Ļoti aktīvi sekciju zālē izturējās admirālis Berklijs. Nepārprotami izdarot spiedienu uz ārstiem, kuri izdarīja sekciju, 22. novembrī neilgi pirms pusnakts prezidenta Kenedija personiskais ārsts, kurš jau bija kļuvis par prezidenta Džonsona personisko ārstu, admirālis Berklijs atkārtoja, ka, sastādot slēdzienu, vajag ņemt vērā, ka «Osvalds šāva no aizmugures».

—   Vai tiešām viņš to teica? — Liftons pārjautāja vienam no tiem, kas bija atradušies sekciju zalē.

—    Es labi atceros Berklija vārdus, ka «viņi ir noķēruši Osvaldu un viņiem vajadzīga tikai lode, lai pabeigtu lietu», — tas atbildēja.

Turpat sekciju zālē admirālis Kenijs deva pavēli, ar kuru aizliedza ārstiem un jaunākajam personālam ar jebkuru personu apspriest visu to, ko viņi redzējuši un dzirdējuši sekcijas laikā. Pēc dažām dienām no viņiem pieprasīja rakstisku klusēšanas solījumu. Visus, kas deva parakstu, mutvārdos vairākkārt brīdināja, ka viss notiekošais pieder pie «superslepenās» informācijas kategorijas un nav izpaužams nekādos apstākļos. Jūras kara spēku medicīniskajam personālam teica, ka ši pavēle nāk no Baltā nama, liekot noprast, ka tas ir slepenais dienests. Kādi piesardzības soļi! Kāda modrībai Un kālab? Vai tad prezidentu nebija nogalinājis maniaks vienpatnis ar diviem šāvieniem no aizmugures? Vai tad to nepierādīja oficiālā «labākā liecība»?

Bet tas viss nebija tik vienkārši, tāpēc jau bija vajadzīgi noslēpumi, maskēšanās. Aizsegu ap sekciju uzcēla jūras kara spēki un slepenais dienests. Daļu dokumentācijas noslēpa Aizsardzības ministrijas slepenajos arhīvos, visu pārējo — slepenā dienesta glabātavās. Neatkarīgie izmeklētāji joprojām nevar piekļūt pie šo materiālu pamatmasas.

KONGRESA SPECIĀLĀ KOMISIJA

Liftons uzsāka savu izmeklēšanu un līdz pat grāmatas iznākšanai palika pie viedokļa, ka ne visi, kas piedalījās sekcijas procedūrā, ne visi Vorena komisijas līdzstrādnieki bija sazvērnieki vai līdzdalībnieki pēc nozieguma izdarīšanas Dalasā un Betezdā. Tāpēc, it kā atsaucot daļu savu aizdomu attiecībā uz Betezdas patologanatomiem, Liftons rakstīja, ka slēdziens par sekciju varējis būt «neskaidras, divdomīgas un, iespējams, draudīgas situācijas auglis».

Sākumā neatkarīgie izmeklētāji cerēja, ka Kongresa speciāla slepkavību izmeklēšanas komisija (SSIK), kas darbojās 1976.—1978. gadā, izkliedēs šīs neskaidrības un divdomības. Liftons ilgi sarunājās ar Belfordu Lousonu, kurš komisijā nodarbojās ar slepeno dienestu. Viņš centās to pārliecināt, ka pastāv pietiekami daudz aizdomīgu faktu, lai izdarītu jaunu izmeklēšanu: kādos apstākļos slepenais dienests sastādīja prezidenta maršrutu Dalasā, kā tas izrīkojās ar līķi, fotogrāfijām un rentgenuzņēmumiem, lodi, šķembām u. c. Lousons sēdēja kā sfinksa, neparādot nekādu interesi, vismaz ārēji. Speciālo komisiju, tāpat kā Vorena komisiju pirms piecpadsmit gadiem, neieinteresēja slepenā dienesta noslēpumainā izturēšanās.

SSIK izmeklēšana ritēja pa neizprotamiem ceļiem. Komisijas pretinieki Kongresā vairākas reizes mēģināja to atlaist ar dažādiem ieganstiem (līdzekļu trūkums, tās veltīgie pūliņi u. tml.). Komisijas pirmais priekšsēdētājs Teksasas kongresmenis Henrijs Gonzaless, kurš atradās prezidenta kortežā 1963. gada 22. novembrī Dalasā, neizturēja spiedienu un aizgāja no sava posteņa. Tāds pats liktenis bija SSIK galvenajam padomniekam un administratīvajam direktoram, bijušajam Filadelfijas apgabala prokuroram Ričardam Spreigam. Viņi abi pārāk nopietni ķērās pie CIP un F1B lomas noskaidrošanas gadsimta noziegumā.

Komisijas darbiniekiem bija piešķirtas milzīgas pilnvaras, viņus pārbaudīja līdz pēdējai vīlītei pirms ieskaitīšanas komisijas štatā. Viņi pēc saviem ieskatiem varēja ziņot vai neziņot komisijas locekļiem — kongresmeņiem — par to, ko bija uzzinājuši izmeklēšanas gaitā viņiem ierādītajā sfērā.

SSIK darbība neiztika bez «neliela skandāliņa». Bet kongresmeņi — SSIK locekļi — par to uzzināja post factum no laikraksta «Washington Post» 1979. gada jūnija, kad speciālā slepkavību izmeklēšanas komisija jau bija atlaista. Pastāstīsim par visu pēc kārtas.

Seifam ar šifra atslēgu, kurā glabajās «klejojošā lode», prezidenta Kcnedija līķa fotogrāfijas un rentgenuzņēmuini, varēja piekļūt vairāki komisijas darbinieki. 1978. gada jūlijā viens no viņiem, neaizslēdzot seifa durvis, atstāja istabu, bet, kad atgriezās, pārsteidza tur cilvēku, kurš rakņājās vienā no mapēm, kuras atradās seifā. Par notikušo tūlīt ziņoja SSIK. galvenajam padomniekam un administratīvajam direktoram Robertam Bleikijam. Bet nolikuma vietā notvertais pilnīgi visu noliedza. Uz prezidenta līķa fotogrāfijām, rentgenuzņēmumu mapes, seifa durvīm atklāja šī cilvēka pirkstu nospiedumus, un lad viņš atzinās, ka rakņājies pa seifu. Notvertais bija CIP darbinieks Redžiss Blehuts, kas bija piekomandēts komisijai sakaru uzturēšanai ar izlūkošanas resoru un komisijas rīcībā nodoto CIP dokumentu apsargāšanai.

Bleikijs par to nepaziņoja nevienam SSIK loceklim, lai gan šis gadījums bija ārkārtējs. No laikrakstu apskatiem izriet, ka viņš pats uzņēmies noskaidrot attiecības ar izlukdienestu. Apmaiņai pret klusēšanu Blehutu atlaida, viņa tiešie priekšnieki saņēma rājienus, un CIP piešķīra Bleikijam šādus tādus materiālus no saviem arhīviem, kurus viņš pirms tam nesekmīgi bija mēģinājis saņemt. Noklusēja daudzus jautājumus, piemēram, kāpēc Blchulam vajadzēja izņemt no mapes nelaiķa prezidenta galvas lotogrāfijas.

Kad 1979. gada jūnijā «nelielais skandāliņš» uzpeldēja presē, CIP direktors S. Tērners norobežojās no Blehuta, paziņojot, ka tas «darbojies uz savu roku un aiz ziņkārības». Sākumā arī Blehuts pieturējās pie šīs versijas, Iet, korespondentu jautājumu spiests, mainīja meldiņu. «Ir citas lietas, kas ar to saistītas, bet stāstīt par tām nozīmētu kādam kaitēt.» Uz jautājumu, ko viņš ar to i'iib teikt, Blehuts atbildēja: «Es devu Centrālajai izlūkošanas pārvaldei rakstisku zvērestu glabāt noslēI urnu. Es nevaru apspriest to .,.»

Ar šādām atbildēm nesakrīt CIP turpmākā versija par to, kāda iemesla dēļ Blehuts «uzlauzis» seifu. Tika palaistas baumas, ka viņš gribējis nozagt nelaiķa prezidenta galvas fotogrāfijas, lai nopelnītu ar tām, pārdodot kādam preses izdevumam.

Neatkarīgie izmeklētāji Blehuta «ziņkārību» saista ar senam aizdomām, ka dažas fotogrāfijas, tāpat kā renIgenuzņēmumi, bija falsificētas (atcerēsimies Liftona aizdomas, ka uzņemšana notika arī pēc sekcijas oficiālas pabeigšanas). Varbūt Blehutam bija uzdevums «izvākt» no mapēm un aploksnēm šīs viltotās fotogrāfijas un rentgenuzņēmumus? 1978. gada jūlijā tie, kas darbojās ar Blehuta rokām, vēl nezināja, kāda būs SSIK reakcija uz Liftona hipotēzi par līķa «pārtaisīšanu». Tiem, kas izsekoja Liftonu, nevarēja paslīdēt garām viņa ilgās sarunas ar Bleikiju, SSIK darbiniekiem Pērdiju un Flenaganu, kuri pētīja prezidenta līķa sekcijas norises jautājumus. Izsekotāji kā no uguns baidījās no ar «pārtaisīšanu» saistītās izmeklēšanas, vēl jo vairāk tāpēc, ka aizsardzības ministrs Brauns bija atļāvis sekcijas lieciniekiem dot liecības. Bet bažas bija veltīgas.

Kongresa speciālā slepkavību izmeklēšanas komisija saskārās ar faktiem un vērtējumiem, kuri tai izvirzīja ārkārtīgi grūtus jautājumus. Kā reaģēt uz doktora Beidena vadītās medicīnas ekspertu grupas slēdzienu par sekcijas laikā pieļautajiem «trūkumiem»? Ko darīt ar Liftona hipotēzi par līķa «pārtaisīšanu», kura, ja izsauktu uz lietas noklausīšanos speciālajā komisijā cilvēkus, kas bija vērojuši neparastos «notikumus» sekciju zālē, var apstiprināties?

SSIK negribēja iedziļināties šajos jautājumos, bet arī nevarēja tik vienkārši atvairīt tos. Tika pieņemts divkosīgs lēmums, raksturīgs visam Kongresa speciālās komisijas darba stilam.

Iepriekš minētie SSIK darbinieki Pērdijs un Flenagans savā interpretācijā izklāstīja dažus faktus ziņojumā, kas ievietots speciālās komisijas dokumentu septītajā sējumā. Viņi rakstīja: «Ir zināma atšķirība dažādos pārskatos par prezidenta ievainojumu raksturu… Pārklendas memoriālā hospitāļa ārstu apraksts atšķiras no aprakstiem sekcijas slēdzienā, kā arī no ievainojumu izskata fotogrāfijās un rentgenuzņēmumos.Tālāk, FIB aģentu Saiberta un O’Neila ziņojumā pieminēta «ķirurģiska operācija» galvā, kura bija redzama, kad līķi atveda uz sekciju; tomēr ir zināms, ka nekādas ķirurģiskas operācijas nenotika.»

Pēc tāda visumā daudzsološa sākuma SS1K darbinieki uzšļāc aukstu ūdeni tiem, kas pasteigušies noticēt, ka nupat viss sāksies. «Ja ārstiem, kas izdarīja sekciju, ir taisnība, tad nav taisnība Pārkiendas mediķiem un viņi vai nu melo, vai kļūdās … Neliekas ticami, ka viņi melotu … No otras puses, liekas iespējams, ka Pārkiendas hospitāļa personāls varēja kļūdīties.»

Beidzot Pērdijs un Flenagans nonāk pie Liftona hipotēzes. «Teorētiski ir šāda iespējamība: kā Pārkiendas, tā Betezdas mediķu novērojumi ir pareizi, ka fotogrāfijas un rcnlgenuzņēmurni precīzi atspoguļo ārstu novērojumus sekcijas laikā. Tas varēja notikt, ja kāds bija pārvērtis līķi, kamēr to pārveda no Pārkiendas memoriālā hospitāļa uz Betezdas jūras kara spēku hospitāli. Taču tas ir galīgi neticami vai pat neiespējami. Slepenā dienesta aģenti parādīja pastāvīgu modrību līķa pārvešanas laika no Pārkiendas uz Betezdu un apgalvoja, ka neviens nav pārvērtis līķi. Bez tam, ja tāda pārvēršana būtu notikusi, droši vien cilvēki, kas piedalījās sekcijā, to būtu pamanījuši; tādā gadījumā viņi ļaunprātīgi izkropļojuši savus novērojumus… diezin vai tas ir iespējams.»

Un beigās ziņojuma sastādītāji vēlreiz «iesper» Pārkiendas hospitāļa mediķiem, norādot: «… šķiet vairāk ticams, ka Pārkiendas ārstu novērojumi bija maldīgi.» Jā, Pērdijam un Flenaganam bija grūti sadabūt galus ar galiem kopā, glābjot armijas patologanatomus — sekcijas slēdziena viltotājus, kuru slēdziens grima kā sadragāts kuģis.

Tagad paskatīsimies, kā izlocījās SSIK noslēguma ziņojuma sastādītāji.

Šajā dokumentā teikts: «Prezidenta ievainojumu skaita un izvietojuma noteikšana ir kritiski svarīga, lai atrisinātu jautājumu, cik slepkavu bija — viens vai vairāki. Slepenība, kas apvija sekcijas procedūru, radīja lielu skepticismu attiecībā uz Vorena komisijas secinājumiem. Bažas nerimstas sakarā ar to, ka varas iestādes nebut neizturējās vaļsirdīgi. Galvenais patologanatoms, kas veica sekciju jūras kara spēku hospitālī, iznīcināja savus ierakstus, bet Vorena komisija nolēma atteikties no ii'iitgenuzņēmumu un fotogrāfiju pētīšanas vai ļaut vēl Kādam tās izanalizēt. Komisijas lēmums pilnīgi paļauIies uz ārstu liecībām izslēdza iespēju nodibināt neatka111• ii medicīnas ekspertu savdabīgu konsīliju, kuri izska

tītu sekcijas datus un izlemtu, vai tie atbilst Pārklendas hospitāļa un Bctezdas ārstu secinājumiem.»

Armijas patologanatomu un aiz tiem stāvošo varas iestāžu kritika izskatās diezgan barga. Bet tā paliek karājoties gaisā, tai neseko pienācīgi secinājumi par nepieciešamību sīki pārbaudīt visus Betezdas afēras apstākļus.

Starp deviņiem SS1K medicīnas ekspertu grupas locekļiem bija ari mums pazīstamais tiesu medicīnas eksperts Vehts. Viņš mēģināja pierādīt, ka versija par to, ka prezidents Kenedijs nogalināts ar šāvieniem no aizmugures, neiztur kritiku. Bet viņam nepiekrita. Rezultātā, pamatojoties uz astoņu grupas locekļu viedokli, kongresmeņi savā ziņojumā apstiprināja Vorena komisijas secinājumus, kas pamatojās uz Hjūma, Bosvela un l'inka liecībām, ka prezidentu trāpījuši šāvieni no aizmugures.

SSIK pretrunīgā nostāja dažādos gadsimta nozieguma izmeklēšanas jautājumos atspoguļo to norobežošanos Kongresā un divās Amerikas lielākajās buržuāziskajās partijās, kura pastāv jau otro gadu desmitu ka Džona Kenedija, tā viņa brāļa — senatora Roberta Kenedija nogalināšanas lielā. Vorena komisijas kritika, kas sastopama SSIK ziņojumā, ir rezultāts ietekmīgu Kongresa spēku spiedienam, kuri vēlējās atrast ja ne visu, tad vismaz dažu Dalasas traģēdijas noslēpumu atminējumu atslēgu.

Un sakarā ar to uzmanibu saista nopietns pārmetums, kuru SSIK izteica ASV Tieslietu ministrijai sakarā ar to, ka tā nav tūlīt pēc notikumiem Dalasā veikusi pārdomātu, augsti efektīvu slepkavības kriminālizmeklēšanu, ieskaitot sazvērestības iespēju; ka tā nav izmantojusi šajā nolūkā savus milzīgos resursus, to skaitā Federālās lielās žūrijas pilnvaras, žūrijas tiesības piešķirt imunitāti un drošību visām personām, kuras gribētu pazinot tām zināmus faktus, kas attiecas uz prezidenta nogalināšanu.

Speciālā komisija šajā sakarā noklausījās Nikolasa Kacenbaha paskaidrojumus. 1963. gadā Kacenbahs bija tieslietu ministra vietnieks. Viņš atsaucās uz to, ka 1 ieslietu ministra iejaukšanās izmeklēšanā nebūtu bijusi ētiska, jo ministrs tolaik bija Roberts Kenedijs.

Gods kam gods, SSIK šādu atbildi neuzskatīja par nopietnu. Jo, piemēram, nav arī ziņu, ka Roberts Kenedijs būtu bremzējis izmeklēšanu ar viņa ministrijas spēkiem.

Daudzus gadus pēc slepkavības Dalasā kļuva zināms, ka Tieslietu ministrijas krimināllietu pārvaldes priekšnieks Dž. Millers ar lidmašīnu devies uz nozieguma vielu tūlīt pēc tā izdarīšanas. Bet, kā izteicies viens no bijušajiem ministrijas darbiniekiem, «F1B aģenti, kas bija pārplūdinājuši Dalasu, viens divi lika no Millera vaļa». Viņš turpināja: «Attiecības ar Hūveru mainījās vienas nakts laikā. Viņš negribēja ielaisties ar mums nekādās darīšanās. Palasiet FIB ziņojumus, un jus redzēsiet, kāda veida izmeklēšanu viņi izdarīja.»

Slarp citu, ir vel viena netieša liecība, ka Roberts Kenedijs nav iebildis pret jebkādiem pūliņiem, kurus varēja pasākt gadsimta nozieguma izmeklēšanai. Eksprezidents Džonsons savos memuāros «No izdevīgas pozīcijas: atskats uz prezidenta darbības laiku, 1963—1969» rakstīja: «Viens no neatliekamākajiem uzdevumiem, kas man izvirzījās pēc nākšanas pie varas, bija nomierināt valsti, apliecināt tai, ka tiek darīts viss iespējamais, lai atklātu patiesību par prezidenta Kenedija nogalināšanu. Džons Kenedijs bija nogalināts, un nobažījusies, neizprotošā un sašutusi nācija gribēja zināt faktus. FIB, kas bija pakļauts tieslietu ministram Robertam Kenedijam, kurš negribēja atstāt akmeni uz akmens, pie šīs lielas strādāja dienu un nakti, un direktors Edgars Hūvers pastāvīgi uzturēja kontaktu ar mani.»

Tātad tieslietu ministrs Roberts Kenedijs negribēja «atslāt akmeni uz akmens». Diez vai šis fakts ir apstrīdams. Un, ja viņam būlu bijusi reāla vara, tā ari bīitu noticis. Bet ar citām minētās pasāžas tēzēm nesaskan daudzi tagad zināmi fakti. No Millera FIB aģenti Dalasā tika vaļā. FIB bija pakļauts nevis Robertam Kenedijam, bet Hūveram. Un, ja FIB direktors atradās pastāvīgā kontaktā ar Džonsonu, tad ar savu tiešo priekšnieku — tieslietu ministru Robertu Kenediju — viņam pēdējais kontakts bija pa telefonu 22. novembrī dienā. Hūvers ledainā balsī paziņoja Robertam, kurš atradās savā mājā Vašingtonas apkārtnē, ka prezidents Dalasā miris no ievainojumiem. Pēc tamHūveram vairākus mēnešus, gandrīz līdz tam brīdim, kad R. Kenedijs atstāja ministra posteni, nebija kontaktu ar viņu. Un Hūvers izdarīja ne mazumu, lai daudzi akmeņi paliktu «neapgriezti».

1963. gada novembra beigās politiskie novērotāji bija aizrāvušies ar spriegu psiholoģisku drāmu. Visi gaidija, ka Roberts tūlīt kaut ko pasāks. Un nesagaidīja. Vai ties-

lielu ministrs kaut jel ko zināja par aizdomīgajām norisēm ap Betezdas hospitāli un sekciju zāle? Nav nekādu norādījumu šajā sakarā.

Vai viņš bija zaudējis savu politiķa aukstasinību un kareivīgo garu? Vai ari viņš bija bēdu sagrauzts un pilnībā novērsies no saviem tiešajiem tieslietu ministra pienākumiem, kas viņam diktēja vairākus šādos gadījumos likumā paredzētus pasākumus? Šobrīd vēl nav atbilžu uz šim psiholoģiskās drāmas miklām. Saja posmā kaujā uzvarēja Huvers, gūdams revanšu par iepriekšējiem diviem gadiem, kuri no FIB bosa viedokļa bija viņa neizbēgamas atvaļināšanas prologs, kam viņš visnotaļ pretojās. Senatora Roberta Kenedija nogalināšana 1968. gada, brīdī, kad viņam radās reālas izredzes kļūt par ASV prezidentu, uzsvēra ultrareakcionāro spēku pārākumu pār Džonu un Robertu Kencdijiem.

Džonsons rakstīja par amerikāņu nācijas bažām, neizpratni un sašutumu. Kas attiecas uz Kenediju klana tuvākajiem draugiem, tad šīs jūtas bija saasinātas līdz galējībai. Uzticība prezidentam, vienkāršs cilvēcisks sašutums, nepiepildīti godkārīgi plāni vēl ilgus gadus atrasties pie valsts kuģa stūres — tas viss savijās kopā un visdažādākajos apstākļos izlauzās.

Viens no tiem, kurus dēvēja par Kenediju «īru mafijas» locekļiem, darba ministra palīgs P. Moinihens, gaidīdams, kad no Dalasas ieradīsies GKS-1 ar mirušā prezidenta līķi, Endrūsas lidlaukā apstaigāja atbildīgas amatpersonas un atkārtoja: «Mums jāņem izmeklēšana savās rokās.» Moinihens sacīja:

—    Amerikāņu policisti ir emocionāla tauta. Viņi neatzīst nekādus noteikumus un ir tiktāl sakompromitējušies ar korupciju, ka gatavi pārcensties, tiklīdz saskaras ar patiešām nopietnu lietu. Uz viņiem nevar paļauties. Gluži vienkārši nav pieļaujams, ka policijai uzticētu risināt valstij vitāli svarīgus jautājumus. Neviens nespēj paredzēt, kā rīkosies Dalasas policija. Viņi sauc noziedznieku par komunistu, bet tas vēl nebūt nepierāda, ka viņš patiešām ir komunists.

—   Jā, jums taisnība, — viņam atbildēja valsts sekretāra vietnieks Dž. Bolīs, — es parunāšu par to ar Rasku (valsts sekretāru. — Aut.).

Atbilde acīm redzami nebija AAoinihenam pa prātam. Tobrīd Rasks neatradās Vašingtonā.

—       Es gribu zināt reālos faktus, — Moinihens uzstāja.

—   Man nav nekādu aizspriedumu, bet es zinu, ka repub

lika dibinās uz tiesisko kārtību, bet Dalasā valda haoss. Mēs nedrīkstam zaudēt ne mirkli.

Kāds atbildēja Moinihenam:

—   Nu jau jūs šaujat pār strīpu.

Moinihens eksplodēja:

—    Ak tu, nelaimīgais izdzimteni! Tautas izraudzītais Savienoto Valstu prezidents guļ zārkā, bet tu vēl pļāpā, ka es esot pāršāvis pār strīpu! Jā, visa vēsture sastāv no vieniem vienīgiem neiedomājamiem notikumiem. Vai tad savā laikā tas, kurš teica, ka Cēzaru ar dunci nodurs Forumā, arī, pēc tavām domām, šāva pār strīpu?

Mēs atļāvāmies attēlot šo traģiski izteiksmīgo ainu no Mančestcra gramatas, lai paradītu, kādas domas tajā brīdī nomāca Kenedijam tuvākos cilvēkus un cik bezpalīdzīgi viņi bija. Jo, pēc Mančestera liecības, Moinihena un cilu mēģinājumi organizēt izmeklēšanu, kura noskaidrotu faktus haosa parņeintajā Dalasā, bija nesekmīgi.

Roberta Kenedija Tieslietu ministriju Huvers un aiz viņa stāvošais Džonsons novāca no politiskās arēnas un aizstāja ar pilnīgi bezpalīdzīgo Vorena komisiju.

SSIK sava ziņojuma pauda neizpratni sakarā ar to, ka «kritiski svarīgajās dienās pirms Vorena komisijas nodibināšanas (1963. gada 29. novembrī. — Aul.) Tieslietu ministrijas oficiālajām persopām nebija nekādas kaut cik nozīmīgas lomas FIB veiktās izmeklēšanas ievirzē, pārbaudē vai vērtēšanā, lai gan pēc administratīvā statusa birojs ir Tieslietu ministrijas sastāvdaļa».

Un Kacenbahs, kurš atkal taisnojās, stāstīja, ka Roberts Kenedijs nevarējis vadīt sava brāļa nāves izmeklēšanu ētisku apsvērumu dēļ.

Arī šeit speciālā komisija deva divkosīgu vērtējumu. Tā piekrita Kacenbaha «vispārējam viedoklim», «tomēr izteica nožēlu, ka Tieslietu ministrija bijusi izslēgta no izmeklēšanas, lai kādi iemesli to būtu izraisījuši». Kongresmeņi saka: «Bēdīgi, ka Tieslietu ministrijai piederēja tik nenozīmīga, loma prezidenta Kenedija nogalināšanas rūpīgas izmeklēšanas nodrošinājumā.»

Apspriežot jautājumu, vai Tieslietu ministrija varēja spert soļus prezidenta nogalināšanas izmeklēšanā, dažkārt dzirdami tādi izteikumi, ka amerikāņu likumi un visa Jaunās pasaules jurisprudence esot tumša kā mežs. Tā gan ir, gan nav. Amerikāņu jurisprudences sistēma paver plašumu visdažādākajām spraugām, kas ļauj dažādi i/.tulkot vienus vai citus juridiskos faktus. Un tāpēc anie-

rikāņu Toinīda diezgan bieži netīši vai tīši sarežģī lietu, nevis atmudžina viena vai otra nozieguma peripetijas.

Tiesas kriminālizmeklēšanu Amerikas Savienotajās Valstīs var ierosināt tikai pret dzīvu cilvēku. Acīmredzot Osvaldu nogalināja arī tādēļ, lai nebūtu ko tiesāt. Pēc Osvalda nāves amerikāņu Temīdai bija atņemta tiesas kriminālizmeklēšanas iespēja. Arī šeit jāmeklē tieslietu ministra Roberta Kenedija — pec izglītības jurista — bezpalīdzības atminējums. Viņš zināja, ka amerikāņu jurisprudencē tobrīd nebija ne federālā likuma, ne precedentu, kurus varētu izmantot, lai laistu darbā arī viņa Tieslietu ministriju, lai izmeklētu krimināllietu par viņa brāļa prezidenta nogalināšanu Teksasā.

Kaut kādi spēki noteikti izmantoja — turklāt spoži — šo juridisko «vakuumu», kas izraisīja nevis vairs vienkārši psiholoģisku drāmu, bet traģēdiju un aizokeāna justīcijas fiasko.

Prezidenta nogalināšana Dalasā, Nobela prēmijas laureāta, amerikāņu nēģeru līdera Martina Lutera Kinga nogalināšana Memfisā, senatora Roberta Kenedija nogalināšana Losandželosā, vairāk nekā 100 gadsimta nozieguma tiešo un netiešo liecinieku nogalināšana. Un gandrīz vienādas atbildes — viņus nogalinājuši slepkavas vienpatņi, viņi miruši «dabiskā nāvē», gājuši bojā «katastrofās», izdarījuši «pašnāvības» u. tml. Un viss noticis nejauši! Viss — bez izņēmuma!

Nē, pie labas gribas amerikāņu justīcija var nebūt tumšs mežs. Amerikā jurists ir viena no viscienījamākajām, augsti apmaksātām profesijām. Amerikāņu jurisprudences «asi» var iztikt bez apkārtceļiem, atrisināt juridiskus rēbusus, uzvarēt prāvās, it īpaši tad, ja par to saņem labu honorāru. No šī viedokļa Kenediju klanam bija milzīgas iespējas. Būdami miljonāru ģimene, viņi nekad nav žēlojuši līdzekļus savu politisko mērķu sasniegšanai. Bet viņu kapitāli, ja uz bridi pieļaujam ideju par honorāru juristiem, šeit bija bezspēcīgi. Pēc visa spriežot, viņi saskārās ar spēcīgāku kapitālu īpašnieku neapmierinātību — bet varbūt arī naidu.

Neatkarīgie izmeklētāji bieži dēvējās par Vorena komisijas ziņojuma kritiķiem. Tagad viņi runā par sevi arī kā par SS1K ziņojuma kritiķiem. Nenoliedzot, ka SSIK noskaidroja vairākus Jaunus svarīgus faktus, kritiķi, analizējot visu speciālās slepkavību izmeklēšanas komisijas darbības gaitu un tās publicētos materiālus, ar vēl lie-

laku spēku turas pie domas par to, ka sazvērestība pret Džonu Kenediju bija rūpīgi nomaskēta.

«Neraugoties uz to, ka Kongresa pārstāvju palātas speciālā slepkavību izmeklēšanas komisija gāja jaunus ceļus (Dalasas nozieguma izmeklēšanā. — Aut.), tie, kas vainīgi Džona Kenedija nogalināšanā, palika neskarti,» savas grāmatas nobeigumā raksta vēstures profesors Kurcs. «Viņi veiksmīgi izvairījās no apcietināšanas un tiesas vajāšanas. Tam palīdzēja Vorena komisijas nekompetence, kā arī Kongresa pārstāvju pal-ātas un valdības izpildvaras orgānu enerģiskie pūliņi pierādījumu slēpšanā šajā lietā. Amerikāņu tautai joprojām nedod iespēju ieraudzīt visas liecības par gadsimta noziegumu, kuras ir tās valdības rīcībā.»

KENEDIJU KLANS UN LINDONS DŽONSONS

Amerikā bija un joprojām ir cilvēki, kas tur prezidentu Džonsonu aizdomās, ka viņš organizējis sazvērestību pret prezidentu Kcncdiju. Jau tad, kad Džonsons vēl atradās Baltajā namā, dažādās pilsētās uzveda satīrisku lugu «Makbērds». «Bērds» («Bird») — prezidenta Džonsona sievas iesauka, «Mak» («Mac») — no Šekspīra «Makbeta». Alegoriskā formā prezidents Džonsons bija parādīts kā Kenedija slepkava, augstākais tiesnesis Vorens — kā rudits blēdis. Mēs redzējām šo lugu, un tā patiešām guva lielu Ņujorkas publikas atzinību. Arī no citām pilsētām pienāca ziņas par satīras panākumiem.

Tolaik Džonsona popularitāte bija nokritusies līdz viszemākajam līmenim. Sabiedrība viņam vairs neuzticējās, redzot neskaitāmos amerikāņu upurus «netīrajā karā» Vjetnamā, izdaudzinātās «dižās sabiedrības» celšanas plānu krahu, korupcijas pieaugumu Potomakas krastos.

Tā gan ir, bet ne toreiz, nedz turpmākajos gados neatklājās nekādi fakti, kas pierādītu Džonsona līdzdalību Kenedija nogalināšanā, ja neskaita aizdomas, ka 1963. gada 22. novembrī, laikā, kad jaunais prezidents lidmašīnā devās no Dalasas uz Vašingtonu, viņš bija lietas kursā par Voltera Rida armijas hospitāļa gatavošanos Kenedija līķa sekcijai. Līdztekus Džonsons spēra soļus, kurus var izskaidrot kā mēģinājumu slēpt vienus faktus un, otrādi, «pamatot» citus, kas attiecās uz Dalasas epopeju.

1967. gadā slavenais amerikāņu televīzijas komentētājs Volters Kronkaits intervēja Vorena komisijas locekli izcilo juristu, diplomātu, politiķi, miljonāru Maklojii.

—    Es domāju, ka toreiz (Vorena komisijas darbības laikā. — Anl.) es noteikti būtu izdarījis vienu, — Maklojs teica. — Es būtu pastāvējis uz to, lai mums parāda šīs fotogrāfijas un rentgenuzņēmumus (no Kenedija līķa sekcijas. — Aut.).

Nav gluži skaidrs, kas mudināja Makloju sniegt šādu paziņojumu. Bet ir noteikti zināms, ka 1966. gada rudenī bijušais Vorena komisijas juriskonsults Veslijs Libelers

lieši Maklojam pirmajam pastāstīja Liftona hipotēzi par prezidenta līķa «pārtaisīšanu». Libelers sarunā ar Liftonu bija skeptiski noskaņots attiecībā uz pēdējā viedokli. Bet konfidenciālā sarunā ar vienu no žurnāla «Life» redaktoriem, kā Liftonam kļuva zināms, Libelers pieļāva, ka iijūms pārtaisījis slēdzienu par sekciju.

1966.   gada rudenī prezidents Džonsons atradās savā Teksasas rančo — viņam Betezdas jūras kara hospitālī bija izoperēts žultspūslis. Džonsons pieņēma Makloju savā rančo, kaut ari par vizīti netika ziņots. Viens no šīs grāmatas autoriem bija akreditēts «Teksasas Baltā nama» preses centrā un toruden atradās Ostinā. Par visām vizītēm, tajā skaitā arī par divu citu Vorena komisijas locekļu — Bogsa un Forda — apciemojumiem, tika ziņots, bet par Makloja rančo apmeklējumu — ne. Neatkarīgie izmeklētāji palika neziņā, vai Maklojs ar Džonsonu apsprieda hipotēzi par «pārtaisīšanu».

Acīmredzot apsprieda. Jo drīzumā sekoja amerikāņu politiskās spēles lielmeistaru iecienītais manevrs. Džonsons nodibināja, sākumā slepeni, komisiju tieslietu ministra Remzija Klārka vadībā nelaiķa prezidenta līķa sekcijas dokumentu pētīšanai. 1967. gada ziemā «Klārka komisija», kā to vēlāk iedēvēja, iesniedza Džonsonam savu slēdzienu, ka sekcija izdarīta pareizi un to apstiprina Betezdā uzņemtās fotogrāfijas un rentgenogrammas. «Klārka komisijas» slēdzienu publicēja 1969. gada janvārī, kad līdz prezidenta Džonsona valdīšanas beigām bija atlikušas sešas dienas, bet nezin kāpēc tika nolemts neziņot par Kenedija smadzeņu un vairāku fotodokumentu pazušanu.

Džonsons it kā nodrošinājās pret iespējamo apsūdzību, ka viņš zinājis, bet slēpis neatkarīgo izmeklētāju aizdomas pai «pārtaisīšanu». Šī nodrošināšanās nebija vienīgā. Kad viņam iesniedza Vorena komisijas ziņojumu, viņš nodibināja citu komisiju, kas sastāvēja no finansu ministra Duglasa Diloņa, tieslietu ministra vietnieka Kacenbaha (tad vēl tieslietu ministrs bija nelaiķa prezidenta brālis Roberts Kenedijs un nebija ētiski lūgt viņu piedalīties šajā komisijā), CIP direktora Džona Makouna un prezidenta palīga nacionālās drošibas jautājumos Makdžordža Bandija. Džonsons viņiem uzdeva izstudēt ziņojumu un paziņot savu viedokli. Tas bija veikls gājiens: Makounu uzkatīja par Roberta Kenedija draugu, par Bandiju runāja, ka viņu izvirzījis Kenedijs. Augstāko valdības ierēdņu komisija akceptēja Vorena komisijas ziņojumu, bet Džonsons lika saprast, ka viņš to nemaz neesot lasījis…

Bet, ja no šīs puses Džonsonam nebija nepatikšanu, tad neatkarīgie izmeklētāji viņam sagādāja daudz rūpju. Līdz 1966. gada rudenim viņš no tiem atgaiņājās kā no uzbāzīgām mušām. 1966. gada rudenī pēc Liftona «izrāviena» viņš pavēlēja Federālajam izmeklēšanas birojam sniegt viņam ziņas par šādiem neatkarīgajiem izmeklētājiem: Edvardu Epšteinu*, Silvanu Foksu, Joahimu Džostenu, Pennu Džounsu, Marku Leinu, Ričardu Popkinu, Leo Sovāžu un Haroldu Veisbcrgu. 1966. gada novembrī FIB direktors Hūvers nodeva Džonsonam sagatavotās uzziņas. Par Džonsona pieprasījuma mērķiem nekas nav zināms.

Kad Džonsona prezidenta pilnvaru laiks tuvojās beigām, viņš pamācīja valdības kabineta locekļus: «Katram no jums labāk atstāt šo pilsētu (Vašingtonu. — Aut.) baltiem kā sniegs… Pirmais, ko darām mēs, demokrāti, saņemot varu, — mēs uztaustām kontroles sviras, bet pirmais, ko dara republikāņi, — viņi izmeklē demokrātu darbību. Es nezinu, kāpēc viņi to dara, bet varat nešaubīties, ka tieši tas notiks.»

No Džonsona neiznāca gaišreģis. Šoreiz Niksona republikāņu administrācija izturējās džentlmeniski. Vēl jo vairāk, ja runā par Dalasas nozieguma izmeklēšanu, tad tā pacentās torpedēt Ņūorleānas prāvu ievērojamā demokrātu partijas Luiziānas štata darbinieka biznesmeņa Kleja Šova lietā — apgabala prokurors Gerisons apsūdzēja viņu par sazvērestības organizēšanu pret prezidentu Kenediju.

Pārcēlies uz savu Teksasas rančo, Džonsons pilnīgi nodevās savu kapitālu vairošanai, kālabad viņš arī agrāk bija izmantojis prezidenta posteni. īsā laikā viņš divkāršoja savu bagātību. Viņš bija deviņu Teksasas banku, triju štatu radio un televīzijas staciju līdzīpašnieks, uzpirka zemi dažādos ASV rajonos, Meksikā un Kārību baseina zemēs.

Viņa politiskais svars demokrātu partijā, kurā viņš 38 gados no kongresmeņa palīga bija izaudzis līdz prezidentam, pēc aiziešanas no amata praktiski līdzinājās nullei.

* E. Epšteinam no paša savas darbības sākuma bija tuvas attiecības ar FIB. Lai gan tas viņam deva iespēju saņemt «sensacionālus» materiālus, pie kuriem cili nevarēja piekļūt, viņš centās uzturēt neatkarīga patiesības cīnītāja reputāciju. Kopš 1967. gada viņš sāka pēc FIB un CIP iniciatīvas izplatīt versiju, ka Osvalds bijis «padomju vai Kubas aģents». Viņš kopā ar saviem draugiem mēģināja darīt visu, lai diskreditētu Ņūorleānas apgabala prokuroru Gerisonu un tā ierosināto tiesas prāvu.

Kad 1972. gadā Maiamibīčā sapulcējās demokrātu partijas kongress, viņu pat neuzaicināja. Starp demokrātu kandidāta senatora Džordža Makgoverna tuvākajiem līdzstrādniekiem atradās bijušie Džona un Roberta Kenediju padomnieki, un Džonsonarn, kurš jau saiņoja čemodānus, lai dotos uz Maiamibīču, lika saprast, ka tur viņu negaida.

Džonsons pārmainījās arī ārēji. Viņš atstāja Balto namu sešdesmit gadu vecumā galīgi pārguris, nomākts ar domu, ka viņam atlikuši daži gadi, ko dzīvot. Viņš pasūtīja prognozi apdrošināšanas sabiedrības ārstiem un astrologiem, nododot tiem visas viņa rīcībā esošās ziņas par savas dzimtas vīriešu atzaru. Džonsons pats izraudzīja 1973. gadu kā nāves gadu, aizvien biežāk rančo viesiem rādīja vietu ģimenes kapos, kur viņu apglabāšot. Atlikušo laiku viņš nolēma dzīvot pēc savas patikas. Viņš neierobežoja sevi ēšanā un kļuva diezgan resns, nemitīgi smēķēja, lai gan ārsti to bija aizlieguši, atgādinot divus pārciestos infarktus. Kad uzbruka trešais, septiņus mēnešus pirms nāves, Džonsons negribēja uzklausīt padomus un pavēlēja, lai viņu no Virdžinijas, kur bija pārsteigusi slimība, ar lidmašīnu aizved uz Teksasu. Noaudzējis matus līdz pleciem, eksprezidents izskatījās vai nu kā austrumnieku «guru», vai kā Kalifornijas hipijs.

Viņam bija apmēram 15 valdības apmaksāti palīgi, starp kuriem bija žurnālisti un vēsturnieki, kas strādāja pie viņa memuāriem. Džonsona galvenā prasība bija: neviena fakta, kuru neapstiprinātu dokumenti. Viņš nodeva palīgu rīcībā pat tūkstošiem lappušu savu telefona sarunu, kuras, ka izrādījās, bija slepeni stenografētas Baltajā namā un citās vietās. Eksprezidents izbrāķēja divdesmit variantus nodaļām, kurās bija analizēta viņa Vjetnamas politika. Vairakas reizes viņš izbrāķēja «Vjetnamas gabalus» intervija, kuru ar viņu gatavoja televīzijas komentētājs Volters Kronkaits.

1971. gadā iznāca Džonsona memuāri «No izdevīgas pozīcijas: atskats uz prezidenta darbības laiku, 1963—1969». Pat pec viņam tuvu cilvēku atsauksmēm grāmata ir Džonsona administrācijas Vjetnamas politikas apoloģija. Džonsons attēlojis sevi kā cīnītāju par miera sarunām Dienvidaustrumāzijā; viņš esot gājis uz «pakāpenisku eskalāciju» tikai tādēļ, ka «otra puse» piespiedusi viņu to darīt. Memuāru kritiķi noraidīja galveno tēzi, proti, ka Savienotas Valstis Vjetnamā piekopušas «Kenedija—Džonsona politiku». Amerikāņu tautas apziņā ASV karš Vjetnamā bija «Džonsona karš», pēc tam «Niksona karš», un eksprezi

denta tēzi neviens neņēma nopietni, lai gan nav šaubu, ka ari Kenedijs ir atbildīgs par intervences izraisīšanu.

Diezgan daudz vietas memuāros ierādīts Kenediju klana un autora savstarpējām attiecībām. Pausta doma, ka Džonsons mantojis sava priekšgājēja varu ne tikai atbilstoši konstitūcijai, bet ari sakarā ar politisko tuvību Kenedijam un viņa cilvēkiem, kuru vainagojusi ilggadīga sadarbība. Iekams analizēsim šo tēzi par Džonsona prezidentūras vispusīgo leģitīmismu, minēsim vienu viņa izteikumu par sevi, kurš nav iekļauts memuāros, bet ir labi zināms. Vēl būdams senators, Džonsons rakstīja:

«Es esmu brīvs cilvēks, amerikānis, Savienoto Vaislu senators un demokrāts — tādā kārtībā.

Es esmu arī liberālis, konservatīvais, leksasietis, nodokļu maksātājs, rančo īpašnieks, biznesmenis, tēvs, vēlētājs… L'n visas šis īpašības bez fiksētas kārtības — tas esmu es.

Man nav pa spēkam izvēlēties kādu aprakstošu vārdu no otrā teikuma, kurš mainītu, noteiktu, papildinātu vai vienkārši prasītos ar defises palīdzību tikt pievienots pirmajā teikumā uzskaitītajiem terminiem. Rezultātā es nespēju noteikt savu politisko filozofiju, izvēloties no viena vai diviem vārdiem sastāvošu etiķeti.»

Lai ilustrētu Džonsona kredo, kas uzrakstīts ar pārsteidzošu rūpīgumu, minēsim divus piemērus.

Džonsons — liberālis. Pirms otrā pasaules kara viņš centās tuvināties liberāļiem, kas grupējās ap prezidentu Eranklinu Delano Rūzveltu. Būdams jauns kongresmenis, viņš aizstāvēja prezidenta «jauno kursu» pat no radikālākām pozīcijām nekā prezidenta sieva Eleonora Rūzvelte — liberālās organizācijas «Amerikāņi par demokrātisku rīcību» dibinātāja. Teksasā Džonsons runāja par prezidentu Rūzveltu: «Man viņš ir kā tēvs.» Lindons sadraudzējās ar viceprezidentu Henriju Vollesu, prezidenta padomnieku Hariju Hopkinsu un citiem. Vašingtonas vadošie komentētāji Džozefs Olsops un Roberts Kintners rakstīja par Lindonu kā par «Rūzvelta cilvēku».

Džonsons — konservatīvais. Džonsona «krusttēvs» politikā bija teksasietis, pārstāvju palātas spīkers Sems Reiborns. Viņu atbalstīja ietekmīgie Teksasas miljonāri, kuri dažādos laikos bija bijuši Teksasas gubernatori, — Praiss Denjels un Džons Konelijs. Uz Džonsonu paļāvās prezidents Harijs Trūmens, valsts sekretāri Dīns Ačesons un Dīns Rasks, ultralabējās reakcijas ideologs teksasietis II. L..1 lants.

Ir vēl viena Džonsona rakstura iezīme, kuru viņš no

klusēja. To atzīmē pazīstamais Teksasas konservatīvais vēsturnieks Evetss Heilijs. Analizējot daudzas Džonsona dzīves nodaļas, piemēram, viņa izturēšanos prezidenta Kenedija nogalināšanas laikā un pirmajās stundas pēc atgriešanās Vašingtonā, Heilijs raksta, ka toreiz skaidri atklājusies «Lindona B. Džonsona vēsā pragmatiskā daba».

Pareizi trāpīts, tāpat kā kas cits, ko Heilijs centies parādīt savā grāmata «Teksasieša skatiens uz Lindonu. Nelikumīgās varas pētījums», — viņa varoņa politiskais oportūnisms. Džonsona varas nelikumības ģenēzi viņš meklē četrdesmito gadu beigās, kad Teksasā senāta vēlēšanās Džonsona partijas mašīna bija sagrozījusi balsu skaitu, kas savā laikā sacēla lielu troksni. Turklāt nākamā senatora draugi pārcentās — viņi nogalināja radiokomentētāju, kurš nevēlējās klusēt. Vēl tagad tiek debatēts jautājums: vai Džonsons personiski bija saistīts ar slepkavību vai arī noziegums ir uz viņa draugu «sirdsapziņas» un viņš par to nekā nezināja. No šejienes Heilijs secina: Džonsons bija nelikumīgs senators, tātad arī viceprezidents, gatavs ieņemt Balto namu. Tie ir, tā sakot, varas leģitimācijas jautājumi. Bet kāda izskatās politiskā leģitimācija?

Savos memuāros, kurus kāds kritiķis nosaucis par «vaska figūru muzeju Lindona Džonsona gaume», autors mēģina pierādīt savu tuvību Kenediju klanam. Lūk, piemeram, stāsts par klana patriarha Džozefa Kenedija telefona zvanu 1955. gadā. Mēs lasām: «Senatora Kenedija tēvs man piezvanīja uz rančo un teica, ka viņš un Džons Kenedijs vēloties, lai es kļūstu par prezidentu. Un sakarā ar to viņi gribētu cīnīties par manas kandidatūras izvirzīšanu, ja es neiebilstu, demokrātu partijas kongresā 1956. gadā. Es pateicos viņam, bet atbildēju, ka negribu būt kandidāts. Nezinu, kā vēlāk atgadījās, ka mana kandidatūra tika izvirzīta kongresā, acīmredzot vietējās Teksasas politikas dēļ… Es atdevu Teksasas delegācijas balsi par Džona Kenedija kandidatūru viceprezidenta amatam.»

Pēc demokrātu partijas Čikāgas kongresa, kur kāds «nejauši» izvirzīja Džonsona kandidatūru prezidenta amatam, viņš uzrakstīja vēstuli Džozefam Kenedijam. Tā kā jauno Džonu Kenediju jau Čikāgā bija pārņēmušas prezidenta ambīcijas un Džonsona kandidatūras izvirzīšana varēja nozīmēt tikai sāncensību, Lindons izskaidro notikušo: «…Jūs droši vien esat maldināti attiecībā uz manu rīcību Čikāgā pagājušajā nedēļā. Kad es jūs satikšu, es izskaidrošu, kā viņi samudžināja vietējo politisko situāciju

šeit, Teksasā, un tas neatšķiras no tā, ko cs jums teicu pērnā gada oktobrī.» Diez vai Džozefs Kencdijs varēja kaut ko saprast no šī «paskaidrojuma», bet turpināsim.

Atlicis malā Teksasas politikas «mistifikācijas», Lindons nolemj labot savu vainu un barsta glaimus Džonam Kcnedijam: «Bet šo vēstuli, Džo, es rakstu, lai apliecinātu Jums, cik |oti es lepojos ar demokrātu senatoru no Masačūsetsas štata* un cik ļoti lepojos ar to, ka Teksasas delegācija un citas Dienvidu delegācijas atbalstīja viņa kandidatūru pēcpusdienas sēdē pagājušajā piektdienā Čikāgā. Pēc manām domām, šī kongresa sēde iededza visspožāko cerības lāpu patiesi dižajai demokrātu partijai. Es ceru, ka mēs varēsim par to parunāt, kad Jūs parādīsieties Vašingtonā.» ,

Kenedija kandidatūra viceprezidenta amatam neieguva balsu vairākumu, un Masačūsetsas senators kopā ar visu klanu sāka gatavoties cīniņam nākamajā partijas kongresā, kas notika 1960. gada vasara Losandželosā. Arī Džonsons centās nezaudēt laiku, viņš neslēpa, ka grib kļūt par prezidentu, un gatavodamies izmantoja pirmām kārtām savu demokrātu partijas līdera posteni senātā, kā arī pārstāvju palātas spīkera Sema Reiborna palīdzību.

Četrdesmito gadu beigas un visi piecdesmitie gadi Kenediju klanam aizritēja nemitīgos politiskos manevros» kuru mērķis bija nodrošināt Džonam demokrātu partijas konservatīvo, liberālo un centra jeb «mēreno» aprindu atbalstu. Balstoties uz šiem trim politiskā plurālisma pīlāriem, viņam vajadzēja iebraukt Baltajā namā. Kenediju klans faktiski kopēja tradicionālo amerikāņu politisko oportūnismu, kuru Džonsons saasināja līdz groteskai. Pragmatiķis Džozefs Kenedijs nežēloja naudu, visos štatos tika dibinātas visdažādākās politiskās organizācijas. To nolūks bija nodrošināt Džonam kongresa delegātu balsis.

Klans pārplūdināja Losandželosu ar Džona Kenedija grāmatu «Miera stratēģija», viņa biogrāfiju «Drosmes profili», kurā galvenā vieta bija ierādīta Džona dienestam uz jūras kara laikā. Džonsons atveda no Ostinas pustonnu Teksasas piena konfekšu. Viņam patiešām vajadzēja saldināt to, ko viņš gribēja pasākt.

Reiborns un Konelijs sadūrās ar vareno klana mašīnu. Delegātu vairākums bija par Kenediju. Konelijs ķērās pie

* Džons F. Kencdijs bija demokrātu senators no Masačūsetsas štata. (Krievu izdevuma red.)

negaidīta manevra: viņš sasauca preses konferenci un paziņoja, ka Džons Kenedijs «slimo ar kontrolējamo, bet neārstējamo Adisona slimību». Atbildot Roberts Kenedijs uzbruka Džonsonam par to, ka pēdējais neatsakās no šoferu un noliktavu strādnieku arodbiedrības līdera Džimija Hofas atbalsta (senāta izmeklēšanas procesā, kuru vadīja Roberts, Hofa tika atmaskots sakaros ar organizēto noziedzību).

Nakamo gājienu izdarīja Džonsons. Viņš pastāvēja uz to, ka jāsarīko disputs starp viņu un Džonu. Viesnīcas «Builtmore» sarīkojumu zāle nevarēja uzņemt visus gribētājus. Ko tad demokrātu partijas «spožākā cerības zvaigzne» dabūja dzirdēt par sevi? Viņš ne tikai bieži izpaliekot no senāta sēdēm, esot zaļš, nepieredzējis, bet arī «vājš» attiecībā uz pieeju nēģeru pilsoņtiesību problēmai. Bez tam, kad viņš, Džonsons, esot cīnījies pret senatoru Makartiju un visu reakcionāro makartismu, Kenedijs palicis malā un slēpies. Vēl jo vairāk, kad viņš, Džonsons, kopā ar Rūzveltu centies panākt, lai Amerika iestājas otrajā pasaules karā, Kcnedija «vecais Džo» cīnījies pret to, jo simpatizējis Hitleram un nacistiem. Kenedijam seju klāja sviedri,'rokas trīcēja. Džonsons pārgāja pie reliģijas jautājuma un lika saprast, ka katolis nederot prezidenta lomai.

Bet, neraugoties uz visām Džonsona un Co viltībām, Losandželosas kongress ievēlēja Džonu Kenediju par prezidenta kandidātu no demokrātu partijas.

Visiem par pārsteigumu, Džonsons izturējās tā, it kā disputs viesnīcā «Builtmore» nebūtu noticis. Viņš pieprasīja viceprezidenta posteni un paziņoja, ka cīnīšoties līdz pēdējai asins lāsei un kļūšot par viceprezidentu arī tad, ja Kenediju klans negribēšot ielaisties ar viņu. (Neviļus atmiņā ataust vārdi, kurus lēdija Bērda Džonsone iečukstēja bēdu sagrauztajai Zaklīnai Kenedijai GKS-1 lidmašīnā: «Ak, Džekij, jūs taču zināt, mēs nekad netiecāmies kļūi pat par viceprezidentu.») Klans padevās, bet cīņas procesā Džonsons un Roberts Kenedijs, kurš īpaši pretojās teksasieša idejai, kļuva par nesamierināmiem ienaidniekiem, abi aiznesdami kapā līdzi milzīgu nepatiku, pēc dažu domām, pat naidu viens pret otru.

Tā ir ar Džonsona varas politisko leģitimāciju, par kuru memuāru «No izdevīgas pozīcijas…» kritiķis Maikls Džeinvejs rakstīja: «Sarežģītajā fonā, kad valdīja aizdomas par vēlētāju balsu viltošanu (Džonsona senāta vēlēšanas. — Aut.), kad atmosfēra saindēta ar apsūdzību no-

devībā (Kenedija nogalināšana Dalasā. — Aut.), kari sazvērestība aptver kaut ko līdzīgu viduslaiku iekārtas elementiem: politiska slepkavība, dzimta, kas glabā aizvainojumu, un slepens karš ar apšaubāmu izcelsmi un mērķiem, — runāt par politisku leģitimāciju būtu tikpat piemēroti, cik piemēroti apspriest šādus jautājumus Makiavclli vai Šekspīra laikos.»

Un jāatzīmē, ka reti kurš izvirzīja šos jautājumus, kamēr Džonsons atradās prezidenta krēslā. Pirmajos gados pēc Dalasas traģēdijas gandrīz visi vadošie Kenedija padomnieki un palīgi laida klajā solīdas grāmatas. Bet tajās tikai pavīdēja mājieni uz to, cik paradoksāla bijusi Kenedija—Džonsona alianse. Viņi uzteica Džonsonu par to, ka viņš 1960. gadā sagādājis Kenedijam Dienvidu vēlētāju balsis, ka viņš gods godam kalpojis prezidentam utt.

Kā disonanse izskanēja tikai Hcilija (1964) un Kenedija pilnvarotās sekretāres misis Evelīnas Linkolnas grāmatas. Linkolna 1968. gadā laida klajā memuārus «Kenedijs un Džonsons», kur paziņoja, ka Kenedijs bijis stingri nolomis 1964. gada vēlēšanās par viceprezidentu izvēlēties citu politiķi.* No tā baidījās arī pats Džonsons, kad 1963. gada rudenī izcēlās skandāls sakarā ar viņa bijušo palīgu senātā biznesmeni Bobiju Beikeru. Atmaskots kukuļņemšanā un netirās mahinācijās, viņš draudēja aizraut līdzi Džonsonu, kurš, būdams viceprezidents, bija apmeklējis Beikera ierīkoto krogu divu stundu braucienā no Vašingtonas, Atlantijas okeāna krastā. Džonsons bija pārliecināts, ka Beikera atmaskošana ir Roberta Kenedija darbs nolūkā diskreditēt viceprezidentu un padarīt neiespējamu viņa atrašanos šajā postenī.

Jā, attiecības starp klanu un teksasieti bija ārkārtīgi sarežģītas. Džeinvejs žurnāla «Atlantic» slejās 1972. gadā piedāvāja lasītājiem pat hipotēzi, ka šo attiecību «slepenais stāsts» vēl gaidot, kad to atklās. Viņš raksta: «Tā ir Lindona Džonsona privāto karu slepenā vēsture — ar viņa Tcksasas vēlētājiem, ar Kenediju ģimeni, ar sabiedrisko domu un pašam ar sevi.»

Protams, runa nav par «privātajiem kariem», kurus savā starpā izkaroja alianses partneri, lai gan mēs nedomājam mazināt to nozīmi. Aiz šīm dažādu monopolistisko grupē

* Evelīna Linkolna 1965. gadā Izdeva grāmatu «Mani 12 gadi ar Džonu Kenediju». Viņa sarakstījusi vēl vienu grāmatu par Kenediju, kas glabājas slēptuvē, kuru nezina pat viņas vīrs. Pēc Linkolnas vārdiem, šī grāmata tiks izdota tikai pēc viņas nāves, «ja vien kaut kas nemainīsies». (Aut.)

jumu pārstāvju sadursmēm stāvēja vitāli svarīgas iekšpolitiskas un starptautiskas problēmas, kurās 1963. gada rudenī bija iezīmējušās nopietnas domstarpības Amerikas valdošās elites ietvaros.

Maskavas līguma par kodolieroču izmēģinājumu aizliegšanu atmosfērā, zem ūdens un kosmosa telpā (1963. gads) parakstīšana izraisīja amerikāņu reakcijas niknu kaukoņu. Džonsons ar enerģisku rīcību veicināja līguma ratifikāciju senātā. Bet viņš ari, ’izpildot Teksasas naftas rūpnieku gribu, izdarīja spiedienu uz Kenediju, cenšoties nepie|aut, ka viņš iesniegtu likumprojektu par nodokļu atvieglinājumu samazināšanu naftas karaļiem, lai gan zināja, ka Kongresa vairākums ir «nobriedis» šim pasākumam, atspoguļojot citu biznesa sfēru pārstāvju intereses, kuri uzskatīja, ka «melnā zelta» īpašniekiem jau tāpat pietiek virspeļņas.

Džonsona Dienvidi bija neapmierināti ar Keriedija «mikstčaulību» attiecībā uz Latiņameriku, kurai prezidents solīja zelta kalnus ar savu programmu «Savienība progresa labad»*. Bet viņus īpaši tracināja Kenedija «pasivitāte» attiecībā uz «komunistisko Kubu». «Ultra» prasīja jaunu iebrukumu Kubā, «skrūvju piegriešanu» visā Rietumu puslodē. Viņi uzskatīja par nepieļaujamiem Kenedija konfidenciālos mēģinājumus panākt attiecību normalizēšanos ar Kubu. Pirmais signāls būt piesardzīgam un «neizlekt» izskanēja, kad 1963. gada rudeni CIP bez Baltā nama ziņas organizēja likumīgi ievēlētā Dorninikanas Republikas prezidenta Huana Bosa gāšanu — Kenedijs personiski atbalstīja Bošu un minēja kā demokrātiskuma paraugu citiem Latīņamerikas valdniekiem.

Taču visintensīvākās neoficiālās debates notika sakarā ar Āzijas politiku, galvenokārt politiku Vjetnamā. Savā pēdējā intervijā žurnālam «Atlantic» 1973. gada sākumā Džonsons teica: «Mēs esam pieļāvuši divas būtiskas kļūdas. Sešdesmito gadu sākumā Kenedijam vajadzēja sūtīt uz Vjetnamu vairāk nekā 18 tūkstošus militāro padomnieku. Bet pēc tam es vēl vairāk pasliktināju situāciju, nogaidījis 18 mēnešufe, iekams sūtīju turp kareivjus.»

Jā, Kenedijs nepaplašināja «padomnieku» kontingentu, lai gan Pentagona militārie vadītāji neatlaidīgi pierunāja viņu to darīt. Uzskatot, ka Vjetnamas problēma jānoregulē

* «Savienība progresa labad» — ASV ekonomiskās «palīdzības» programma Latīņamerikas valstīm 1961,—19G4. gadā. Tā kalpoja par līdzekli, ar ko pastiprināt Latīņamerikas valstu atkarību no to ziemeļu kaimiņa. (Krievu izdevuma red.)

politiskā ceļā, Kenedijs minēja dažādus argumentus, to skaitā ari bijušo karavadoņu Makartura un Ridžveja padomus neatkārtot karu, kuru ASV izkaroja Korejā. Vai arī šāds arguments: kā var attaisnot amerikāņu karavīru sūtīšanu karot Dienvidaustrumu Āzijā, kura atrodas deviņtūkstoš jūdžu attālumā no ASV, ja nevar attaisnot iebru’ kumu Kubā, kura atrodas tikai 90 jūdzes no Amerikas krastiem? Bet argumenti nelīdzēja. Bijušais prezidenta Kenedija padomnieks vēsturnieks Slēzingers savos me1 muāros atceras, ka Pentagons piedāvājis «izdevīgā gadī' jumā izdarit Hanojas un pat Pekinas kodolbombardēšanu».

Slēzingers raksta: «Kādā Nacionālās drošības padomes sēdē ģenerālis Lemnicers (gaisa kara spēku štāba priekšnieks. — Aut.) izklāstīja stratēģiju, pēc kuras katra amerikaņu rīcība provocēs ķīniešu pretdarbību, savukārt izraisot ; vēl enerģiskāku amerikāņu atbildi. Viņš secināja: «Ja mēs : iegūsim tiesības izmantot kodolieročus, mēs varam garantēt uzvaru.» Prezidents nesatricināmā mierā klausījās, berzējot augšējo acu zobu, un nekā neatbildēja. Pēc mirkļa kāds ieteicās: «Mister prezident, varbūt jūs varētu palūgt ģenerāli mums paskaidrot, ko viņš domā ar tādu uzvaru.» Kenedijs kaut ko nomurmināja un slēdza sēdi.» Vēlāk viņš teicis Slēzingeram: «Tā kā viņš (Lemnicers. — Aut.) nevarēja izdomāt nekādu turpinājumu, tad nu apsolīja mums uzvaru.»

«Kodolmilitāristiem», kā amerikāņu žurnālisti dēvēja lemnicerus, piederēja milzīga vara Vašingtonā prezidenta Eizenhauera laikā. «Koncentrētas atmaksas» doktrīna un Džona Fostera Dalesa politika, «balansējot uz kara robežas», bija viņus pacēlusi uz pjedestāla, un viņiem, kā norāda amerikāņu vēsturnieki, nebija citu karošanas plānu kā vien ar kodolieročiem. Un tāpēc «kodolmilitāristi» kā trie, cienu savai ietekmei uzņēma jaunās administrācijas paslui dināto «reālistiskāko» elastīgās reaģēšanas doktrīnu, kura papildināja vispārēja kodolkara vešanas potenciālu ar ieroi bežotu karu — kodolkaru un parasto* — vešanas potenciālu.

Džons Kenedijs daudz paveica militāri rūpnieciskā kompleksa labā, viņa laikā ASV veica vienu no spēcīgākajiem un dārgākajiem izrāvieniem kodolraķešu ieroču sfērā, viņa laikā tika noorganizēti «pretnemiernieku» karaspēka kon. tingenti — tagadējo «ātrās reaģēšanas spēku» priekšteči. Taču militāri rūpnieciskais komplekss kopumā un it īpaši j

* Elastīgās reaģēšanas doktrīnas sīku kritisku analīzi sk. grāmatā: СШЛ: военно-стратегические концепции. — М.: Наука, 1980.

dienvidrietumu un rietumu štatu monopolistiskie grupējumi, nežēlīgas jaunas peļņas un militāristisku avantūru kāres pārņemti, nebija apmierināti ar Kenedija politiku.

Tieši viņi alkatigi raudzījās uz Āzijas kontinenta bagātībām. Ja TrCimens, viņi spriedelēja, varēja nomest divas atombumbas uz Japānu, kāpēc tad nevaretu nomest kodolbumbas uz Hanoju un Pekinu? «Vanagi» nevarēja piedot Trūmenam, ka viņš nav laidis darbā atomieročus Korejā, un tagad cerēja ar izdaudzinātās eskalācijas palīdzību tos laist darbā Dienvidaustrumu Āzijā un Tālajos Austrumos L'ri Džonsona laikā viņa palīgs nacionālās drošības jautājumos Volts Rostovs 1966. gadā teica vienam no šis grāmatas autoriem, ka ASV neizslēdz iespēju pielietot kodolieročus Vjetnamā.

Kenedija attieksme pret «kodolmilitāristiem» bija pilnīgi nopietna. Kad iznāca F. Nibela un C. Beilija kriminālromāns «Septiņas dienas maijā»* — par militāra apvērsuma mēģinājumu Amerikas Savienotajās Valstīs —, Kenedijs izmeta repliku: «Tas ir iespējams. Tas var notikt mūsu zemē. Es zinu pāris tādu ģenerāļu, kuri gribētu, lai viņiem tas izdotos.» Minējis šos vārdus savā grāmatā «Kenedijs», viņa padomnieks T. Sorensens rakstīja: «Attiecības starp štābu priekšniekiem un viņu virspavēlnieku palika neapmierinošas gandrīz visu laiku, kamēr Kenedijs atradās pie varas.»

Grūti sacīt, cik nopietna bija šī rīvēšanās. Katrā gadījumā Kenedijs starp viņiem un sevi nostādīja savu militāro palīgu ģenerāli Maksvelu Teiloru. Tas atbilda abu pušu prasībām, bija pa prātam štābu priekšniekiem, jo bija «vanags» un būtībā tāds pats «kodolmilitārists» kā I.einnicers (viņš, piemēram, aicināja dot kodoltriecienu Kubai 1962. gada Kārību krīzes laikā); viņš bija pa prātam arī prezidentam Kenedijam, kopā ar tā dēvētajiem armijas intelektuāļiem izstrādājot elastīgās reaģēšanas doktrīnu.

Ir zināms, ka ultralabējā armijas virsotne uzskatīja viceprezidentu Džonsonu par savu cilvēku. Tā bija pārliecināta, ka ar viņu vieglāk var atrast kopīgu valodu. Vēsture visā pilnībā apstiprināja viņu cerības un turklāt ar Džonsona pirmajiem soļiem Baltajā namā.

Neilgi pirms slepkavības Dalasā prezidents Kenedijs

* Padomju Savienībā pārtulkots krievu valodā; to laidusi klajā Militārās literatūras izdevniecība.

pretēji ģenerāļu protestiem pieņēma lēmumu sākt amerikāņu «padomnieku» izvešanu no Dienvidvjetnamas. Līdz 1963. gada beigām bija plānots izvest pirmos 1000 cilvēkus. Līdz 1965. gadarn prezidents domāja pabeigt visu «padomnieku» izvešanu. Nākamajā dienā pēc Džona Kenedija bērēm Džonsons jau atcēla pavēli par tūkstoš karavīru izvešanu un izdeva citu, kuras galarezultāts bija pusmiljona amerikāņu kareivju un virsnieku parādīšanās Dienvidvjetnamā.

Vēsturnieki brīdina no minējumiem, ko būtu varējis izdarīt Kenedijs, ja viņš būtu palicis dzīvs. Patiešām, tā ir veltīga laika'šķiešana. Taču amerikāņi vēl tagad pamatoti atzīmē, ka Daiasas slepkavības rezultātā prezidenta vilciens tika novirzīts uz citām sliedēm. Tika pārveidota Amerikas mūsdienu lielā politika: politiskas slepkavības drauds ieguva pastāvīgu mājvietu «demokrātiskā» sabiedrība, sasaistot saprātīgi domājošus un reālistiski noskaņotus darbiniekus. Cik tālu nonācis cinisms: laista klajā beletristiska grāmata, kurā senators Edvards Kenedijs (ar īsto vārdu) iet bojā politiskas slepkavības rezultātā. Te nu vairs patiešām tālāk nav kur iet!

Rakstā «Kā Džona Kenedija nogalināšana pārvērta prezidenta varu … un jūsu dzīvi» Sandra Stensela izklāstīja lasītājiem šādus apsvērumus: «Laikam taču neviena cila pašmāju vardarbības forma — izņemot pilsoņu karu — neizraisa vairāk sāpju un vispārējas šausmas pilsoņu vidū kā cienījamā nacionāla līdera nogalināšana. Slepkavība, it īpaši tad, kad upuris ir prezidents, trāpa pašā demokrātiskā procesa sirdī. Tā ļauj anulēt tautas gribu. Tā ietekmē visu nācijas dzīvi. Nav daudz tādu notikumu jaunāko laiku vēsturē, kas uz amerikāņiem ir tāpat iedarbojušies kā prezidenta Kenedija nogalināšana. Laikam gan neviens notikums politiskajā arēnā kopš japāņu uzbrukuma Pirlharborai nav tik dziļi aizskāris sabiedrisko apziņu.»

Arī vēsturnieks un žurnālists Teodors Vaits neatrod citu salīdzinājumu un nostāda noziegumu Dalasā blakus Pirlharborai. «Piektdiena, 1963. gada 22. novembris. Dalasa,» viņš rakstīja 1965. gadā grāmatā «Kā 1964. gadā taisīja prezidentu». «Amerikas vēsturē mūžos paliks iestrēgusi šī asiņainā diena. Valdība turpinās funkcionēt; bet tagad, šajā brīdī, tās politikas virziens tika salauzts. Visu nākamo gadu un daudzus turpmākos gadus amerikāņi strīdēsies, kāds ir šis jaunais virziens.» Vaits rakstīja «uz karstām pēdām», bija vēl tikai 1965. gads, bet jau drīzumā amerikāņiem vismaz viens kļuva skaidrs: Džonsons nepa-

m itoti piesavinājās savai politikai Kenedija—Džonsona politikas titulu.

Vaits augsti novērtēja Džonsona valdīšanas pirmo posmu: «…neļāvās ļaunumam, nesāka tvarstīt sarkanos, neorganizēja atmaksas aktu» (pret Kubu. — Aut.), «nesvārstījās un nepieļāva, lai Kongress vai valdība atņemtu viņam vadību», «saprata, ka nācija atrodas rasu krīzes sākuma stadijā», «izprata, cik neatliekamas ir ārkārtīgi sarežģītās starptautiskās lietas» u. tml. Šajā sarakstā mūs interesē Džonsona pirmais «nopelns». Atklājot tā jēgu, Vaits rakstīja, ka «Li Hārvijs Osvalds tūlīt deklarēja savu lojalitāti pret Fidelu Kastro». Tālāk mēs pieskarsimies versijai par šo «lojalitāti» un mīklainajam faktam, ka laikā, kad notika atentāts pret Kenediju, armijas desanta apakšvienības Floridā atradās paaugstinātas kaujas gatavības stāvoklī (šis fakts atklājās vēlāk, un vēl joprojām nav skaidrs, kādā nolūkā un kas bija to pavēlējis). Šeit tikai atzīmēsim: Džonsons varēja vērst «atmaksas aktu» pret Kubu. bet nedarīja to. Amerikāņu neatkarīgie izmeklētāji izsaka pieņēmumu, ka viens no Kenedija nogalināšanas mērķiem bijis izprovocēt «acumirklīgu revanšu par mīļoto prezidentu». Tādu versiju nevar izslēgt.

Džonsons savos.memuāros turpināja melot par Osvalda simpātijām pret Kubu. Viņš raksta, ka pēdējos dzīves gadus Osvalds «maršēja zem Fidela Kastro karoga». Tālāk Džonsons pastāsta CIP melnās propagandas versiju: «…Mēs zinājām stāstus par to, ka Kastro, kuram vel nebija rimies aizvainojums par mūsu uzbrukumu Cūku līcī un kurš neilgi pirms tam bija aj)sūdzējis mūs, ka mēs esot iesūtījuši CIP aģentus, lai viņu nogalinātu, bija Osvalda sazvērestības iniciators.» Šie «stāsti» it kā bijuši viens no svarīgiem iemesliem, kāpēc Džonsons nolēma nodibināt Vorena komisiju. Tikai tāda komisija «varēja nomierināt nāciju». Ziņojumā Osvalds bija parādīts kā ne ar vienu nesaistīts vienpatnis. Tomēr, savos memuāros atspoguļojot caurcaurēm melīgos «stāstus», Džonsons turpināja liet ūdeni uz CIP dzirnavām.

Jāņem vērā Džonsona «velnišķīgais raksturs», kā par viņu rakstīja Teksasas vēsturnieks Heilijs, lai saprastu viņa negaidīto gājienu 1967. gadā. Ar savas uzticības personas FIB direktora vietnieka l\arta de Loača starpniecību (viņiem guļamistabās atradās tieši telefoni, pa kuriem sarunāties vienam ar otru) Džonsons palaida baumas, ka sazvērestībā pret Kenediju bijusi iejaukta… CIP. Divu pretēju versiju simbiozi satur bijušā Baltā nama darbi

nieka publicista Leo Džanoša raksts «Prezidenta pēdējās dienas», kas parādījās jau pēc eksprezidenta nāves žurnāla «Atlantic» 1973. gada jūlija numurā. Tā pamatā bija Džonsona pēdējā intervija.

Pie kafijas Džanošs un Džonsons sākuši runāt par prezidentu Kenediju, un Lindons izteicis pārliecību, ka slepkavība Dalasā bijusi sazvērestības sastāvdaļa.

—    Es nekad neticēju, ka Osvalds rīkojies vienatnē, — eksprezidents teica, — lai gan varu pieļaut, ka tieši viņš nospieda gaili.

Tālāk Džonsons teica, ka tad, kad viņš nācis pie varas, viņš uzzinājis, ka «mēs Karībos uzturējām nolādēto «Slepkavību korporāciju»» («We had been operating a damned Murder Inc. in the Caribbean»), Gadu pirms Kenedija nāves ar CIP saistīto slepkavu komandu Havanā apcietināja. Džonsons, kā apgalvoja Džanošs, neizslēdza domu, ka Dalasā atmaksāja par izjaukto Kastro nogalināšanas mēģinājumu, lai gan eksprezidents to nevarēja pierādīt.

Seit parādās viss Džonsona makiavellisms. Tātad «mēs», tas ir, valdība, vēl precīzāk — brāļi Kenediji, Karībos rīkojāmies ar kādas «Slepkavību korporācijas» rokām, bet viņš, Džonsons, nekā nezināja un nenojauta līdz sava priekšteča pašai pēdējai dieniņai. Pirmos plānus par atentātu pret Kastro CIP izstrādāja jau Eizenhauera valdīšanas pēdējā gadā, pēc tam Džons un Roberts Kenediji tos aizliedza. Pretēji aizliegumiem Centrālā izlūkošanas pārvalde turpināja gatavot atentātus bez brāļu Kenediju ziņas. To pierādījuši nelaiķa prezidenta bijušie padomnieki un palīgi un septiņdesmito gadu vidū apstiprināja senāta komisija izlūkdienesta darbības pētīšanai (Cērča komisija). Taču Kenediju pretinieki vēl šodien turpina atbalstīt versiju, ka brāļi Kenediji sankcionējuši mēģinājumus izdarīt atentātu pret Kubas revolūcijas līderi un amerikāņu prezidenta nogalināšana bijusi atmaksas akts.

Bijušais CIP direktors Ričards Ilelmss jau pēc Džonsona nāves, kurš bieži aicināja viņu uz rančo, pastāstīja, ka viņš prezidenta uzdevumā sastādījis 150 lappušu garu «Slepkavību korporācijas» portretu. Džonsons izlasījis ziņojuma rezumējumu un pavēlējis visu glabāt slepenībā. Neatlaidīgo Vašingtonas žurnālistu mēģinājumiem izošņāt, ko saturējis šis ziņojums (ja tads vispār bijis un pastāv), nav panākumu. Bet ir skaidrs, ko domāja prezidents, izvirzot graujošo terminu «Slepkavību korporācija»: mafiju, Kubas kontrrevolucionārus, slepkavas no Vidusamerikas

un Kārību baseina fašistiskajām valstīm un, beidzot, Centrālo izlūkošanas pārvaldi, kas tos vadīja. Džonsons neatklāja nekādu lielu noslēpumu, mēs viņam tikai varam pateikties par trāpīgu apzīmējumu.

Uzmanīgi lasot tirādi no Džanoša raksta, tomēr atklājas, ka Džonsona vārdi bija izraudzīti un sakārtoti tā, ka neizslēdz citu iztulkojumu, proti: Osvalds varēja būt «Slepkavību korporācijas» ierocis. Eksprezidents it kā nodrošinājās tam gadījumam, ja tieši tas tiktu pierādīts. Un viņš savu nodrošinājumu nebūvēja uz smiltīm. Ap to laiku, kad viņš sniedza savu pēdējo interviju, bija uzkrājies daudz faktu, kuri parādija Osvalda sakarus gan ar CIP, gan armijas izlūkdienestu, gan Kubas kontrrevolucionāriein, gan mafiju. Vēl vairāk tamlīdzīgu faktu atklājās septiņdesmitajos gados.

CiP MELNĀ PROPAGANDA

Drīz pēc prezidenta nogalināšanas no Havanas pienāca Robertam Kenedijam adresēta vēstule. Kāds Mario de Rosario Molina rakstīja: «Lī Hārvijs Osvalds nogalināja prezidentu Kenediju pēc Pedro Čārlza, Kubas aģenta, norādījuma.» Tika ziņots, ka šis Čārlzs ticies ar Osvaldu 1963. gada sākumā Maiami un samaksājis viņam 7 tūkstošus dolāru. 1963. gada 28. novembri uz Osvalda Dalasas adresi pienākusi vēstule no Havanas no… Pedro Čārlza, kurā bija atgādinājums, ka Osvalds saņēmis naudu par «uzdevumu, kas saistīts ar precīzu šaušanu». Jābrinās, cik rupji strādāja tie, kas noformēja Čārlza un de Rosario vēstules. Abas uzrakstītas ar vienu un to pasu rakstāmmašīnu, turklāt Osvalds nekad nav* bijis Maiami.

Nākamais sazvērnieku gājiens bija «pazislama Nikaragvas komunista» parādīšanās arēnā. Viņš ierādās ASV vēstniecībā Meksikā un paziņoja, ka nodevis Osvaldam 6500 dolārus, kad viņi tikušies Kubas konsulātā Mehiko. Ziņas par to, ka «Nikaragvas komunists» bijis kāds Džilberto Alvarado Ugarte, pienāca no CIP aģentiem Managva kā atbilde uz CIP Mehiko rezidentūras pieprasījumu. Centrālās izlūkošanas pārvaldes ziņojumā Baltajam namam nikaragvietis raksturots kā «ļoti nopietns cilvēks, kurš ir pārliecināts par to, ko runā». Sis atgadījums, kuru nosauca par «D» stāstu, neatstāja lielu iespaidu pat uz Vorena komisiju, tomēr tieši to domāja DžonsonS, kad memuāros rakstīja par «stāstiem» attiecībā uz Kubas līdzdalību sazvērestībā pret Kenediju. Nosiasta «D» fināls bija Alvarado ka Nikaragvas slepenā dienesta aģenta atmaskošana.

Bet visas šīs mahinācijas nobāl salīdzinājumā ar patiešām jezuītisko CIP operāciju, kuras mērķis bija radīt iespaidu par Kubas atriebību brāļiem Kenedijiein.

Trīs nedēļas pirms nozieguma Dalasā notika kārtējā tikšanās starp savas dzimtenes nodevēju kubieti Rolando Kubelasu Sekadesu un «Roberta Kenedija personisko pārstāvi», «augstu amerikāņu senatoru», kurš vēlējās saglabāt savu vārdu noslēpumā. Roberts Kencdijs nekā nezi-

nāja ne par tikšanos, nedz par to, ka «senators* rīkojas viņa vārdā. Runa bija par atentāta organizēšanu pret Kastro. «Senators» iedeva kubietim ar saindētu lodi piela dētu lodīšu pildspalvu un uzsvēra, ka atentātu pret_ Kastro sankcionējis R. Kenedijs. Saruna notika Parīzē. Vēl viena atkārtojās turpat 22. novembrī, prezidenta nogalināšanas dienā. Tagad ir zināms, ka ar «augstā senatora» masku rīkojies CIP speciālās Kubas jautājumu grupas priekš nieks Dezmonds Ficdžeralds. Otrajā reizē viņš prasīja paātrināt atentātu pret Kastro. 1966. gadā Kubas pretizlūkošanas dienests apcietināja Kubelasu. Daudz kas kļuva skaidrs.

Drīzumā aiz apbrīnojamas «sagadīšanās» tenisa kortā Vašingtonā pēkšņā nāvē nomira Ficdžeralds, kurš tolaik bija kļuvis par Slepeno graujošo operāciju direktorāta priekšnieku, CIP direktora vietnieku. Ficdžeraldam bija nedaudz vairāk par 50 gadiem, viņš bija viens no labākajiem Vašingtonas amatieriem tenisistiem, spēlēja divas trīs stundas viskarstākajā un mitrākajā laikā. Tie, kas gatavoja nekrologus avīzēm «Washington Post», «Washington Evening Star» un «Washington Daily News», bija pilnīgā neizpratnē, tikai jautāja, kā tas varēja notikt. Bet Amerikā var atgadīties viss kas. Ficdžeralds zināja daudz, pārāk daudz …

1978. gada vasarā Havana Vispasaules jaunatnes un studentu festivāla laikā notika starptautiska tiesa «Jaunatne apsūdz imperiālismu». Runādams tiesas IV sēdē, Idalberto de Gevara Kintana (tagad Kubas Republikas ģenerālprokurors) sīki izanalizēja oficiālās Vašingtonas operācijas, kuru mērķis bija apsūdzēt Kubas revolūciju kā prezidenta Kenedija nogalināšanas līdzdalībnieci. Pēc viņa vārdiem, CIP izlaiž baumas, ka ieslodzītais Rolando Kubelass Sekadess bija «dubultaģents». Saskaņā ar CIP safabricēto versiju, viņš it kā informējis Kubas varas iestādes par uzbrukuma plāniem pret revolūcijas augstāko vadītāju, un Kuba aiz atriebības nolēmusi noorganizēt Kenedija nogalināšanu.

Bija vairāki iemesli, kālab septiņdesmito gadu vidū CIP, kura līdz tam laikam klusēja par Kubelasu, nolēma pārvērst viņu par «dubultaģentu», kurš ticies ar «Roberta Kenedija personisko pārstāvi». Sajā laikā parādījās ziņas par iespējamību, ka divi CIP aģenti — Hants un Stērdžiss — bijuši prezidenta nogalināšanas līdzdalībnieki. Amerikāņu sabiedrība bija sašutusi par izlūkdienesta sakariem ar mafiju. Un, beidzot, Centrālo izlūkošanas pār

valdi atmaskoja ārzemju līderu nogalināšanā un nogalināšanas mēģinājumos. Lai novērstu uzmanību no sensacionālajiem atmaskojumiem, C1P melnās propagandas speciālisti ķērās pie vecajiem meliem mazliet atjauninātā variantā.

1. de Gevara Kintana norādīja, ka šīs jaunās amerikāņu izlūkdienesta mahinācijas mērķis ir tīši izjaukt izmeklēšanu un nepie|aut Dalasas nozieguma īsto iniciatoru un izpildītāju atklāšanu, ka arī vienlaicīgi vēlreiz pamēģināt sasaistīt Kubu ar ASV prezidenta nogalināšanu. Viņš arī izanalizēja motīvus, kādi bija apmelošanas kampaņai, kura sākās tūlīt pēc Kenedija nogalināšanas. Ietekmīgās aprindas Amerikas Savienotajās Valstīs mēģināja safabricēt versiju par starptautisku kreiso sazvērestību nolūkā nogalināt prezidentu Kenediju, kurā Kubai it kā piederējusi noteicošā, vadošā loma. Lai iztēlotu Osvaldu kā Kubas valdības izstrādātā plāna izpildītāju, I. de Gevara Kintana norādīja, tika izspēlēta sarežģīta spiegošanas operācija. Tika sacerētas ziņas, lai sasaistītu ar Kubu Osvaldu, kurš «kopš 1958. gada bija CIP aģents».

Amerikāņu izlūkdienests cerēja panākt «galīgos rezultātus cīņa ar Kubas revolūciju». Ja tam būtu izdevies «nodemonstrēt» Kubas vainu prezidenta Kenedija nāvē, tad jebkura akcija, arī tieša agresija pret mūsu valsti, teica 1. de Gevara Kintana, būtu pilnīgi attaisnota. Bet viltoto pierādījumu nepamatotība, ar kuru palīdzību CIP mēģināja inkriminēt Havanai līdzdalību šajā noziegumā, ASV saistības neuzbrukt Kubai, kubiešu tautas apņēmība par katru cenu aizsargāt revolūciju un jaunā spēku attiecība pasaules arēnā bija faktori, kas izjauca agresīvos plānus pret kubiešu tautu. Esošās ziņas un dažādu pētījumu rezultāti, viņš turpināja, liek domāt, ka ASV prezidenta nogalināšana bija centrālais punkts sazvērestībā, kuru organizēja vareni Amerikas politiskie un ekonomiskie spēki, visreakcionārāko aprindu pārstāvji, kas nepiekrita ne Kenedija ārpolitikai, nedz iekšpolitikai. Neraugoties uz to, ka ši politika nenozīmēja kādu būtisku atkāpšanos no ASV kapitālistiskās sistēmas mērķiem, zināmā mērā veiktās pārmaiņas skāra dažu amerikāņu monopolu (piemēram, militāri rūpnieciskā kompleksa un naftas korporāciju), Kubas izcelsmes kontrrevolucionāru, mafijas un it īpaši CIP intereses.

Gadījumā ar Kubelasu parādās vēl viens aizdomīgs faktors. Bijušais prezidenta Kenedija padomnieks vēsturnieks Slēzingers norāda, ka CIP nebija informēta par sa

runām, kuras pēc Baltā nama norādījuma notika ar kubiešiem. Taču Lcnglijā par to uzzināja. Tāpēc, Slēzingers uzsver, «viss atgadījums ar Kubelasu izraisa tik lielas bažas. C1P pieņēma patiešām ārkārtēju lēmumu gatavot atentātu (pret Fidelu Kastro. — Aut.) tajā brīdī, kad Džons Kenedijs izskatīja iespēju normalizēt attiecības ar Kubu.» Uzzinājuši par šiem nodomiem, saka bijušais vēstnieks Viljams Etvuds, «visneprātīgākie elementi Centrālajā izlūkošanas pārvaldē» kopā ar kubiešu emigrantiem «varēja ķerties pie tik ārprātīga vardarbības akta kā prezidenta nogalināšana».

Viens no kubiešu kontrrevolucionāru līderiem Mario Koli, atbildot uz žurnālistu jautājumu, kas varēja nogalināt Kenediju, atbildēja šādi: «Var pieņemt, ka slepkavību izdarīja pret Kastro vērstā kustība… Ja pēc tam varētu uzvelt vainu par prezidenta Kenedija nogalināšanu Havanai un izraisīt amerikāņu tautas sašutumu, mūsu kustība iegūtu vairāk atbalsta Amerikas Savienotajās Valstīs, kas bija nepieciešams, lai atgūtu varu Kubā. Citiem vārdiem, amerikāņi būtu atbalstījuši vai nu jaunu iebrukumu Kubā, vai paši būtu uzsākuši intervenci pret šo salu.» Komentējot tādus izteikumus, daudzi amerikāņu žurnālisti aicina neaizmirst, ka pret Kastro vērsto kustību vienmēr vadījusi CIP.

Atgriežoties pie Kubelasa, atzīmēsim, ka viņu cietumā apmeklēja SS1K pārstāvji, kā jiri angļu žurnālists Entonijs Samerss — grāmatas «Sazvērestība» autors, kurš izanalizējis amerikāņu izlūkdienesta lomu Kenedija nogalināšanā.

Lai gan SS1K rīcībā nebija nekādu faktu, tā izmantoja tikšanos ar Kubelasu kā ieganstu, lai atkārtotu insinuācijas par «iespējamo Kubas dalību (Kenedija) nogalināšanā kā atriebības aktā». Speciālā komisija apgāja jautājumu, ar kādu nolūku CIP pavēlēja savam pārstāvim uzdoties par R. Kenedija pilnvaroto.

Un, otrādi, Samerss pievērš uzmanību tieši šim apstāklim. Viņš analizē liecības, ko speciālajā slepkavību izmeklēšanas komisijā devis bijušais Ficdžeralda tiešais priekšnieks — Helmss, kurš 1963. gadā bija Slepeno graujošo operāciju direktorāta priekšnieks un CIP direktora vietnieks, un secina, ka viņi abi acīmredzot piederējuši pie tās CIP «frakcijas», kura centās ar jebkuriem līdzekļiem izjaukt Kenedija soļus starptautiskā saspīlējuma mazināšanā.

Visai redzama figūra šajā «frakcijā» bija viens no CIP

vadošajiem melnās propagandas speciālistiem Deivids Etlijs Filipss. 1975. gadā demisionējis no Slepeno graujošo operāciju direktorāta Rietumu puslodes pārvaldes priekšnieka posteņa, viņš nodibināja Atvaļināto izlūkdienesta virsnieku asociāciju, kura savā darbībā pieslējās ultralabējām organizācijām, kas cīnījās pret saspīlējuma atslābumu un starptautisko sadarbību. 1977. gadā Filipss publicēja savus memuārus «Naktis nomodā», tajos pastāstot, ka no 25 dienesta gadiem izlūkošanā viņš visvairāk laika veltījis propagandistiskām operācijām. 1954. gadā viņam uzdeva vadīt «psiholoģisko karu» pret Gvatemalas likumīgo valdību, kuru vadīja Gusmans Arbenss. CIP izplānotā militārā apvērsuma gaitā Filipsa radiostacija «Atbrīvošanas balss» centās sēt paniku Arbensa karaspēkā, pārraidot ziņas par izdomātām kaujām, nemiernieku uzbrukumiem nepareizās vietās u. tml. 1961. gadā Filipss vadīja melno propagandu, kad CIP algotņi iebruka Kubā. Bet šoreiz viņa «Radio Suon» neguva panākumus.

Melnā propaganda ir triecienierocis «psiholoģiskā kara» stratēģu rokās. Tā ietver viltojumu izplatīšanu, kurus piedēvē neko nezinošiem cilvēkiem, organizācijām, valdībām; tā balstās uz izdomu, kas, lai būtu «labāk sagremojama», ietver atsevišķas patiesas un puspatiesas ziņas. Dezinformācijas mērķis ir radīt ieganstu bīstamai darbībai pret tiem, kuriem to piedēvē, izprovocēt konfliktu.

Filipsu tur aizdomās kā melnās propagandas vadītāju, kurai, kā norādīja I. de Gevara Kintana, vajadzēja nodrošināt viltotus pierādījumus, kas inkriminētu Kubai līdzdalību Kenedija nogalināšanā. Dezinformatoriem bija uzdots izveidot no Osvalda «marksista», «Kastro piekritēja», «kreisu» uzskatu cilvēka tēlu. Osvalds abonēja amerikāņu komunistu laikrakstu «Worker»*, nepalaida garām iespēju pastāstīt, ka lasot marksistisko literatūru, mācījās «Internacionāli».

Ņūorleānā Osvalds it kā speciāli izrādīja savas simpātijas revolucionārajai Kubai. Dalasā viņš it kā piedalījās atentāta, gan neveiksmīgā, pret atvaļināto ģenerāli E. Vokeru, kurš bija ieguvis vispārnacionālu slavu ar savām fašistiskajām nosliecēm. Pirmajā gadījumā Osvalds visu darīja pats, lai gan nav liecību, ka viņam bija zināmi šīs maskarades īstie mērķi. Otrajā gadījumā atentātu pret Vokeru piedēvēja Osvaldam, kad pēdējais vairs nebija dzīvs.

* Tagad — «Daily World*. (Krievu izdevuma red.)

Amerikāņu neatkarīgie izmeklētāji lauza galvas par jautājumu, vai Osvalds zināja, ka viņam bija dubultnieks, kurš darbojās tādējādi, lai, piemēram, atstātu lieciniekiem atmiņas par sevi kā cilvēku, kurš gatavojas izdarīt atentātu. Kalifornijas universitātes filozofijas profesors Ričards Popkins laida klajā grāmatu «Otrs Osvalds», kurā viņš sīki analizē dubultnieka problēmu. Zinātnieks raksta: šķiet, ka Osvalds nenojauta, kas notiek viņam aiz muguras. Tai pašā laikā Popkins neizslēdz iespēju, ka reālais Osvalds bija informēts par spēli ar dubultnieku un pat piedalījās tajā.

Fiksētas vismaz 14 epizodes 1963. gada sešās rudens dienās, kad Osvalds vienlaicīgi redzēts vietās, kuras šķir diezgan liels attālums. Turklāt tas Osvalds, kurš pēc visām pazīmēm bija «viltots», izteicās par savu nodomu nogalināt prezidentu. Dubultnieks -vingrinājās šaušanā maksas poligonā, tur izturējās tīši izaicinoši, lai viņu iegaumētu. Viņš nodeva vienā no Dalasas ieroču darbnīcām mauzera tipa šauteni, lai tai pierīkotu optisko tēmēkli. Ieroču meistaram saglabājusies birka ar tizvārdu «Osvalds», bet FIB nevēlējās izmeklēt šo epizodi.

Starp citu, pēc liecinieku aprakstiem, noslēpumainais cilvēks, kas apmeklēja šautuvi un ieroču darbnīcu, bijis ļoti līdzīgs Osvaldam. Bet viņš sevi nodevis ar to, ka braukājis automobilī, kamēr Voj-ena komisija apgalvo, ka Osvaldam nav bijis vadītāja tiesību, ka viņam nav piederējusi mašīna un viņš to nav aizņēmies no citām personām.

Bijušais Vorena komisijas juriskonsults Deivids Slousons apgalvo, ka ne viņš, ne viņa kolēģi it kā neesot zinājuši par dubultnieka problēmu: «Es nezinu, kur mūs būtu novedusi informācija par dubultnieku, iespējams, nekur. Bet galvenais ir tas, ka mēs par viņu nezinājām. Un kāpēc? Var pie|aut, ka šī lieta bija kaut kādā veidā saistīta ar CIP … Tā pielika milzīgas pūles, lai noslēptu visu, kas attiecās uz savu resoru. Iespējams, arī dubultnieka problēmā neietika bez CIP dalības, lai gan es izsaku tikai pieņēmumu.»

Līdz ar cilvēku, kuram bija zināma līdzība ar Osvaldu, kā dubultnieks darbojās arī subjekts, kas nemaz nebija līdzīgs viņam. Ta tas bija Meksikas galvaspilsētā — Mehiko. Amerikāņu neatkarīgie izmeklētāji pieļauj, ka Mehiko varējis atrasties vai nu īstais Osvalds un cilvēks, kas nebija līdzīgs viņam, vai arī Osvalda dubultnieks un persona, kas uzdevās par īsto Osvaldu.

Vorena komisija Osvalda ncdē|u ilgo uzturēšanos Meksika atzina par faktu. Tā negudroja, kāpēc viņš braucis turp un par kādiem līdzekļiem. Komisijas ziņojuma atzīmēts: «… nav ievērību pelnošu ziņu, ka viņš Meksikā būtu atradies sakarā ar prezidenta Kenedija nogalināšanas plānu.» Tādējādi komisija, kurai nebija «ievērību pelnošu ziņu», runāja vienu, bet C1P un Džonsons, pamatojoties uz «baumām» un «nostāstiem», vilka savu līniju — Osvalda brauciens uz Meksiku bijis daļa no «kubiešu sazvērestības».

Eusebio Aske Lopess, kurš 1963. gada septembrī bija Kubas konsuls Mehiko, starptautiskās tiesas «Jaunatne apsūdz imperiālismu» IV sēdē sīki pastāstīja, ka konsulātu divreiz apmeklējis amerikānis, kas dēvējies par Osvaldu. 1963. gada 27. septembrī viņš lūdzis vizu braucienam uz Kubu, uzrādot dokumentus, kuri it kā liecinājuši par viņa piederību pie ASV Komunistiskās partijas un amerikāņu Komitejas par taisnīgu attieksmi pret Kubu. Viņš neatlaidīgi lūdzis un pat prasījis, lai Aske paātrina vīzas izsniegšanas procedūru.

Nākamajā dienā viņš ieradies atkal, bijis dusmīgs, ka nepieciešams gaidīt Kubas Ārlietu ministrijas atļauju vīzai, paceltā balsī apsūdzējis Kubas ierēdņus birokrātismā un purpinādams aizgājis, aizcērtot durvis. Kad Aske, pēc viņa vārdiem, noskatījies kinožurnālu ar sižetu par to, kā Džeks Rūbijs nogalina Osvaldu, viņš varējis manīt, ka upuris nemaz nav bijis līdzīgs konsulāta apmeklētājam. Vēlāk viņa viedokli apstiprinājusi Vorena komisijai nodotā fotogrāfija, kurā redzams cilvēks, kas pieprasīja vīzu konsulātā: tas it nemaz nav bijis līdzīgs īstajam Osvaldam.

Nav nekādu paskaidrojumu, kādēļ pēc otrās vizītes apmeklētājam zuda interese par braucienu uz Kubu. Bet iemesli acīmredzot bija svarīgi. Sakumā taču «Osvalds» izpildīja anketu, iesniedza fotogrāfijas utt. Protams, var izteikt pieņēmumu, ka pastāvēja aprēķins uz «psiholoģisko iedarbību», kuru atstās «dokuments» par piederību pie ASV Komunistiskās partijas, «Osvalda» paziņojums, ka viņš ir dzīvojis agrāk Padomju Savienībā un precējies ar bijušo padomju pilsoni. Tāda iedarbība, varēja cerēt personas, kas virzīja «Osvaldu», paātrinātu vīzas izsniegšanu, un sazvērniekiem acīmredzot ar to vien pietiktu, lai pec tam demonstrētu «pierādījumu» par saitēm ar Kubu.

Tajā laika posmā, kad Osvalda dubultnieks, kurš nepārprotami nelīdzinājās viņam, apmeklēja Kubas konsu-

lētu Mchiko, CIP rezidentūrā Meksikas galvaspilsētā strādāja Filipss. No viņa memuāriem «Naktis nomodā» mēs uzzinām, ka 1963. gada 10. oktobra telegrammā, kuru CIP aģenti Meksikā nosūtīja uz trim adresēm — Federālajam izmeklēšanas birojam, Valsts departamentam un jūras kara spēku izlūkdienestam (ņemot vērā to, ka Osvalds bija dienējis jūras kājnieku korpusā) —, bija ziņots, ka Kubas .konsulātu apmeklējis «amerikānis Li Henrijs Osvalds (otrais vārds bija norādīts kļūdaini Hārvija vietā), apmēram 35 gadus vecs, atlētisku miesas būvi, apmēram sešas pēdas garš, ar retiem matiem». Osvaldam bija nepilni 24 gadi, viņš bija kalsns, augumā apmēram piecas pēdas deviņas collas garš (I pēda = 0,303 m, 1 colla = 2,62 cm).

Paskatīsimies, kā Filipss mēģina izskaidrot pārsteidzošo atšķirību izskatā, kāda bija istajam Osvaldam un atlētiskajam cilvēkam, par kuru ziņoja CIP. CIP rezidentūrā Mehiko strādāja virsnieks ar koda segvārdu Kreigs (kad Filipss un viņa kolēģi negrib, lai viņu deklarācijas pārbaudītu, viņi nesniedz CIP darbinieku istos vārdus; kad viņu liecinieki ir uzticami un stāsta to, ko no viņiem prasa, iztiek bez segvārdiem). Kreiga sieva arī strādājusi rezidentūrā, un Filipss kļūdu Osvalda aprakstā uzveļ tieši viņas «pieredzes trūkumam». Ja notikusi kļūda, kas tad bijis vīrietis ar «atlētisko miesas būvi»? «Noslēpumainais cilvēks» — tā viņš figurē memuāros «Naktis nomodā». Tas varēja būt, mēs lasām, «jebkurš amerikāņu vai padomju jūrnieks no kuģa, kas noenkurojies kādā Meksikas osta».

Filipss apgalvo, ka, «pārcilājuši simtiem fotogrāfiju, kas uzņemtas pie Kubas konsulāta», CIP rezidentūras darbinieki Mehiko nav atraduši nevienu Osvalda fotogrāfiju. Viņš vai nu maldina lasītājus, vai runā par reālā Osvalda fotoattēlu, jo kopā ar telegrammu Federālajam izmeklēšanas birojam nosūtīja vairākas Mehiko uzņemtas «Osvalda fotogrāfijas». Neizpratis radniecīgā speciālā dienesta viltības, Federālais izmeklēšanas birojs identifikācijas kārtībā parādīja tās Osvalda mātei, kad viņš atradās Dalasas policijas rokās, un citām personām, kuras pazina prezidenta «slepkavu». Protams, Osvalda māte tūlīt teica, ka fotogrāfijā nav redzams viņas dēls. Vēlāk, kad identifikācijas faktu nebija iespējams noslēpt, FIB bija spiests vienu fotoattēlu nodot Vorcna komisijai, kopā ar CIP to iepriekš apstrādājot, lai novāktu visu fonu, «lai saglabātu slepenībā fotografēšanas metodes izlūkošanas

nolūkos». Sis dokuments tā arī apzīmēts kā «noslēpumainā cilvēka fotoattēls».

Ja pareizs ir ang|u žurnālista Samersa pieņēmums, ka prezidenta Kenedija nogalināšanā piedalījās kāda CIP «frakcija» (pārliecību par to izteica arī Ņūorleānas prokurors Gerisons un citi), tad, mūsuprāt, jāmeklē atbilde uz mīklaino jautājumu (kuru Filipss it kā nevar atrisināt): kur palika reālā Osvalda attēli CIP rezidentūrā Mehiko, ja tādi tur bija? Attēlus varēja iznicināt «frakcija», lai nebūtu jāsniedz paskaidrojumi amerikāņu izlūkdienesta augstākajai priekšniecībai. Ja lasītājs atceras, CIP direktors Makouns taču skaitījās Roberta Kenedija draugs.

Publicists un rakstnieks Teds Sulcs, pirms tam laikraksta «New York Times» komentētājs Latiņamerikas jautājumos, prezidenta Kenedija uzticības persona, septiņdesmito gadu vidū laida klajā grāmatu «Nerimtīgais spiegs». Tā ir rūdītā amerikāņu spiega Hanta biogrāfija. Kopā ar Filipsu viņš piedalījās Gvatemalas un Kubas operācijās, viņi bija tuvi draugi un domubiedri. Sulcs atklāja interesantu noda|u no Hanta dzīves. Divus mēnešus pirms Kenedija nogalināšanas viņš veica CIP rezidenta pienākumus Meksikā. Gerisons no savas puses norāda, ka Centrālajā izlūkošanas pārvaldē ir Hanta un īstā Osvalda fotoattēls Meksikā. Zīmīgi, ka Filipss savos memuāros visai nedroši mēģina apgāzt Sulca apgalvojumu, ka Hants divus mēnešus vadījis CIP rezidentūru Meksikā.

Acīmredzot «frakcija» patiešām darīja visu, lai nomaskētu pēdas. Amerikāņu izlūkdienestam bija noklausīšanās aparatūra Kubas konsulāta ēkā Mehiko*. Lentē tika ierakstīta saruna ar cilvēku, kurš uzdevās par Osvaldu, neatlaidīgi un nervozi pieprasot, lai viņam piešķir vīzu uz Kubu. 1978. gadā pēc SSIK lūguma nodot tai attiecīgo magnetofona lenti, lai to noklausītos, Filipss atbildēja, ka «tas nav iespējams, jo lente tika iznīcināta nedēju pēc Osvalda aizbraukšanas no Mehiko».

* Starptautiskās tiesas «Jaunatne apsūdz imperiālismu» gaitā kubiešu inženieris elektronikas speciālists Nilvio Labrada Visents nolasīja tehnisko slēdzienu par slepenajām noklausīšanās iericēm, kuras CIP bija uzstādījusi Kubas konsulāta un vēstniecības telpās Mehiko. Konsulātā, piemēram, telefona rozetē bija ievietots miniatūrs ļoti jutīgs mikrofons, kurš uztvēra sarunas līdz 6 m attālumā un pārraidīja tās pa telefona līniju, kad klausule ir nolikta, vairāk nekā kilometra attālumā. Radiouztveršanas ierīces ar teievadibu tika atrastas krēslos utt.

Filipsa atbilde bija acīm redzami meli. Speciālās slepkavību izmeklēšanas komisijas rīcībā atradās FIB ziņojums, ka vairāk nekā septiņas nedēļas pēc ieraksta izdarīšanas biroja darbinieki, noklausījušies to, secināja, ka runātājs nav bijis Osvalds. FIB direktors Hūvers rakstīja: «Mūsu biroja speciālie aģenti sarunājās ar Osvaldu Dalasā, bija redzējuši augstāk minētā cilvēka («noslēpumainā cilvēka») fotogrāfijas un noklausījušies viņa balss magnetofona ierakstu. Sie speciālie aģenti secināja, ka iepriekš minētā persona nav Li Hārvijs Osvalds.»

Filipss šķita aizdomīgs daudziem SSIK locekļiem, tāpēc ka izvairījās no atbildēm uz daudziem jautājumiem, kas saistīti ar visu Osvalda uzturēšanos Mehiko. Bet ne tikai tāpēc vien.

Filipss dažus uzdevumus veica kā Moriss Bišops, «misters Bišops» vai vienkārši Bišops. To apstiprināja viņa bijušais vietnieks Dags Guptons, kurš bieži devēja savu bosu par misteru Bišopu. Tā kā angļu valodā vārds «bisliop» apzīmē šaha figūru — laidni, tika izteikts pieņēmums, ka tādējādi noteikta konspiratīvā segvārda izvēle. Amerikāņu neatkarīgo izmeklētāju un Samersa acis š.s pieņēmums iegūst īpašu jēgu tāpēc, ka Hantain, kurš 1963. gada rudenī divus mēnešus, kā atceras lasitājs, izpildīja CIP rezidenta pienākumus Meksikā, bija pseidonīms Naits («knight» — šaha zirdziņš).

SSIK darba gaitā presē iekļuva ziņas, ka komisija sliecas uz šādu secinājumu: sazvērestība pret Kenediju varēja būt vai nu mafijas pārstāvju, vai Klibas kontrrevolucionāru, vai vienu un otru rokudarbs, bet bez CIP līdzdalības. Tāds pavērsiens neizraisīja sajūsmu Kubas emigrantu vidu un it īpaši bijušajam teroristu bandās «Alfa-66» vadonim Antonio Vesianam. Tas bija viens no visreakcionārākajiem grupējumiem. Pretēji aizliegumam, ko brāļi Kenediji 1963. gada rudenī bija noteikuši attiecībā uz uzbrukumiem kuģiem, kas veda kravu Kubai, viņi turpināja darīt savu netīro darbu. Nobijies, ka tas galu galā var izvērsties par tiesu un sodu, Vesiana paziņoja SSIK. aizklātajā, bet pēc tam arī atklātajā lietas noklausīšanā, ka viņš izdarījis uzbrukumus pēc CIP aģenta Bišopa pavēles un reiz Bišops viņu iepazīstinājis ar Osvaldu.

Tas sagādāja uztraukumu speciālās komisijas locekļiem un darbiniekiem. Filipss, protams, noliedza, ka viņš ir Bišops. SSIK neticēja viņam, vairākums tās locekļu sliecās uz viedokli, ka Filipss un Bišops ir viena un tā paii persona. Raksturojot Bišopa meklējumus, angļu žurnālists

Samerss raksta, ka SSIK Centrālajā izlūkošanas pārvaldē uzdūrusies informācijas tuksnesim un dezinformācijas džungļiem.

Tātad, ja viens «frakcijas» (vai «kliķes», kā to vēl dēvē neatkarīgie izmeklētāji) loceklis — Ficdžeralds — nomira tenisa laukumā, bet «laidnis» Filipss, vadot Bijušo izlūkošanas darbinieku asociāciju, joprojām nodarbojas ar melno propagandu, ko tad var teikt par «zirdziņu» Mantu? Ļoti daudz, bet aprobežosimies ar galveno.

HOVARDS HANTS

Par šo cilvēku reti kurš zināja pirms Votergeitas skandāla, kas izraisīja prezidenta Ričarda Niksona demisiju 1974. gadā. Hants bija viens no slavenās «remontētāju» vai «ūdensvada darbinieku» grupas vadītājiem, kuri nonāca uz apsūdzēto sola par «brake-in» — ielaušanos (ar durvju uzlaušanu) demokrātu partijas Nacionālās komitejas štāba mītnē, kas atradās viesnīcas «Watergate» ēkā Potomakas krastā.*

Hants bija zvērināts bēdīgi slavenā «makartisma»** radītāja, nelaiķa ultrareakcionārā senatora Makartija pielūdzējs un sekotājs. Ilarita draugs bija viņa četru bērnu krusttēvs, ultrakonservatlvā žurnāla «National Revue» īpašnieks, «vanagu» ideologs, publicists, televīzijas komentētājs, miljonārs Viljams Baklijs — bijušais CIP aģents Meksikā.

Visus 25 darba gadus Centrālajā izlūkošanas pārvaldē Hants nodarbojās ar «netīriem trikiem», kā amerikāņu žurnālisti iedēvēja Slepeno graujošo operāciju direktorāta darbību. Bet viņam pietika laika, lai rakstītu. Viņš ir publicējis 46 kriminālromānus ar pseidonīmiem Roberts Dītrihs, Džons Baksters, Gordons Deiviss un Deivids Seints Džons. Amerikāņu kritiķi bija visai zemās domās par minēto četru autoru darbiem, un līdz Votergeitas skandālam viņiem ne prātā nenāca, kas tos īstenībā sarakstījis. Toties tiem bija panākumi pie Hclmsa, kurš 1966. gadā ieņēma CIP direktora krēslu. Viņš dievināja sava padotā sacerējumus un uzskatīja tos par labākajiem spiegošanas detektīva žanra. Jau,atrazdamies cietumā par Votergeitas

* Sīkāk par Hanta lomu Votergeitas lietā sk. grām.: Лосе в С., Петрусенко В. Преступление без наказания. — М.: Сопетская Россия, 1981, с. 58—80.

** «Makartisms» — reakcionārs politisks virziens Amerikas Savienotajās Valstīs piecdesmito gadu sākumā. Mērķis — Komunistiskās partijas, visu Amerikas progresīvo un demokrātisko spēku sagrāve, drudžainās bruņošanās un «aukstā kara» izraisīšana. (Krievu izdevuma red.)

«brake-in», Ilants ar savu uzvārdu izdeva «Autobiogrāfiju» un grāmatu «Sūti mums šo dienu» par izgāzušos iebrukumu Kubā 1961. gada aprīlī.

Kad pret Hantu vērsās aizdomas, ka viņš atradies Dīliplaza rajonā Kenedija nogalināšanas laikā, viņam jautāja, ko viņš šajā brīdī darījis. Sākumā viņš teica, ka bijis kaut kur Vašingtonā, bet, kur, nevarot atcerēties. Pēc tam viņš atcerējās: viņam bijis lenčs ar CIP un Pentagona darbiniekiem, bet tagad tie nevarēja atcerēties tādu notikumu. Todien Hants neatradās centrālajā štāba mītnē Lenglijā pie Vašingtonas. Saskaņā ar CIP izziņu, viņš bijis prom «droši vien sakarā ar atvaļinājumu slimības dēļ». Beidzot Hants paziņoja, ka bijis mājās kopā ar sievu (Dorotija Ilanta, arī CIP aģente, gāja bojā mīklainos apstākļos Votergeitas skandāla karstumā).

Trīs amerikāņu neatkarīgie izmeklētāji 1975. gadā saņēma no Meksikas fotokopijas no Osvalda vēstules Ilantam. Speciālisti apstiprināja, ka tas ir Osvalda rokraksts. Viņš rakstīja: «Dargais mister llant! Mani interese informācijā attiecībā uz manu stāvokli. Es lūdzu tikai informāciju. Es lūdzu, lai mēs apspriestu jautājumu pilnībā, iekams es vai vēl kāds cits ko pasāks. Pateicos Jums, Lī Hārvijs Osvalds.» Vēstule bija datēta ar 1963. gada 8. novembri. Līdz atentātam pret Kenediju bija palikušas divas nedēļas.

CIP pasteidzās izplatīt baurrias, ka vēstule bijusi adresēta Teksasas naftas miljardierim H. L. Hantam, kurš līdz tam laikam jau bija miris. Hanta dēli kategoriski noliedza šo izdomājumu un paziņoja, ka jebkura izmeklēšana var konstatēt, ka starp mirušo miljardieri un Osvaldu nav bijis nekādu sakaru.

Bet kā izskaidrot Osvalda vēstules parādīšanos? Droši vien bijušās pret Kenediju vērstās «frakcijas» pretinieki pašā Centrālajā izlūkošanas pārvaldē nolēma dot signālu: domājot, ka Hants atradies nozieguma vietā Dalasā, neatkarīgie izmeklētāji atrodas uz pareiza ceļa.

CIP darbības izmeklēšana, kuru 1975. gadā veica divas Kongresa komisijas, liela mērā bija rezultāts tam, ka da/.i jaunie CIP darbinieki, kas nepiekrita amerikāņu izlūkdienesta visodiozākajām un noziedzīgākajām teroristiskās darbības metodēm ārzemēs un savā valstī, slepeni piegādāja žurnālistiem atmaskojošus materiālus. Pie visnoziedzīgākajām akcijām piederēja arī Hanta un viņa draugu «netīrie triki». Ir noskaidrots, ka tieši Hantam pieder sākotnējā ideja organizēt Kastro nogalināšanu, ko viņš,

starp cilu, neslēpj, stāstīdams par to savas grāmatas «Sūti mums šo dienu» lappusēs*. Tieši Iiants safabricēja uz Valsts departamenta dokumentu pamata divas telegrammas, kuras «pierādīja», ka Dienvidvjetnamas marionešu prezidents Ngo Din Djems un viņa brālis nogalināti pēc prezidenta Kenedija personiskas pavēles.

Un, beidzot, pazīstamais amerikāņu rakstnieks Gors Vidals, ar salīdzinošu literaturas analīzes paņēmienu izpētīdams «Osvalda dienasgrāmatu», kuru tas it kā rakstījis Padomju Savienībā, un «Roberta Kenedija slepkavas Sirhana dienasgrāmatu» ar Manta kriminālromāniem, nonāca pie slēdziena, ka Osvalda un Sirhana piezīmes varēja būt Manta darbs. Tagad par galveno.

…Dažas minūtes pēc šāvieniem Diliplazā šķirotavas stacijā, kas atradās kaimiņos, dispečeram Leo Bauersam likās, ka kāds cilvēks iešmauc preču vilcienā. Viņš apturēja vilcienu, kas brauca tukšā, un izsauca policiju, kura izveda no vilciena trīs vīriešus. Vorena komisijas ziņojumā viņi pieminēti ar nosaukumu «klaidoņi».

Liecinieki redzēja, ka dzelzceļa sliežu virzienā bēga cilvēki no zālaiilā paugura, kur, kā konstatēja SSIK. akustiķi, bija slēpies slepkava, kas šāva uz Kenediju no priekšpuses. Uz to pašu pusi skrēja nezināms cilvēks, kurš kā lode izšāvās pa mācību grāmatu noliktavas sētas durvīm minūti pēc šāviena. Liecinieks Džeimss Vorels mēģināja sniegt sīkāku liecību par viņu. Bet Vorena komisija negribēja viņu uzklausīt.

Neatkarīgie izmeklētāji uzskatīja Bauersu un Vorelu par visvērtīgākajiem lieciniekiem. Varbūt tāpēc 1966. gada novembrī Vorels gāja bojā autokatastrofā, bet trīs mēnešus pirms tam nositās Bauerss, ar automobili ietriekdamies tilta betonētajā malā. Zinādams, cik laba redze bija dispečeram, viņa ārsts izteicās: «Nekad neesmu sastapis šādu gadījumu — nabadziņš bijis kaut kādā šoka stāvoklī.»

Sie divi liecinieki bija bīstami. Vorels, piemēram, varēja identificēt vienā no «klaidoņiem» cilvēku, kurš izskrēja pa noliktavas sētas durvīm. Bauerss bija labi iegaumējis visus trīs.

Apbrīnojami: 1963. gada 22. novembrī policija un FIB sastādīja kartotēku gandrīz par 130 gadsimta nozieguma

* 1971. gadā Iiants neatlaidīgi ieteica savai priekšniecībai organizēt Panamas valdības vadītāja Omara Torihosa lireras nogalināšanu. (Aut.)

lieciniekiem ar uzvārdiem, adresēm, telefoniem. Bet, ja ticam kartības sargiem, nav fiksētas nekādas ziņas par «klaidoņiem».

Viņus aizveda pie Dalasas policijas kriminālmeklēšanas priekšnieka kapteiņa Friča. Pēc daudziem gadiem Frics uz žurnālistu jautājumu, kāds ir viņu liktenis, atbildēja, ka «klaidoņi» neesot viņam nodoti un «par viņiem zina tikai Federalajā izmeklēšanas birojā». Bijušais Dalasas policijas kriminālmeklēšanas priekšnieks izskatījās nepārprotami izbijies, kad viņam uzdeva, šķiet, visnevainīgākos jautājumus par trīs «klaidoņiem».

Un tomēr ir saglabājušās pēdas no viņu uzturēšanās Dalasā. Un vēl kādas! Dalasas laikraksta fotokorespondents bija nofotografējis «klaidoņus» policijas konvoja pavadībā.

Vorena komisija neparādīja nekādu interesi par attēliem, jo tajos fiksētos cilvēkus «neviens nepazina».

Ņūorleānas prokurora Gerisona attieksme pret attēliem bija citāda. «Dažas minūtes pēc slepkavības (Kenedija. — Aut.),» viņš raksta savā grāmatā «Akmens mantojums», «Dalasas policija aiz zālainā paugura apcietināja vairākus cilvēkus. Sie cilvēki tika nofotografēti, kad policisti viņus veda uz tiesu un policijas kriminālmeklēšanas nodaļas ēku (kur atradās kapteinis Frics. — Aut.), bet, neskatoties uz to, oficiālā versija apgalvo, ka todien slepkavības vietas tuvumā neviens nav apcietināts, izņemot Lī Hārviju Osvaldu. Patiesībā vismaz deviņus cilvēkus apcietināja. Izņemot vienu, viņus visus pēc Osvalda apcietināšanas klusiņām atbrīvoja.»

Tieši 1967. gada vidū, kad Ņūorleānas prokurors Gerisons sāka meklēt «klaidoņus», CIP, kā norādīja neatkarīgie izmeklētāji, pielika «koncentrētas pūles, lai izjauktu viņa izdarīto izmeklēšanu».

No šī aspekta diezgan aizdomīgi izskatās soļi, ko spēra viens no «Nacionālās komitejas slepkavību izmeklēšanai» dibinātājiem Ričards E. Spreigs — Filadelfijas apgabala prokurora, SSIK pirmā administratīvā direktora Ričarda Sprciga vārdabrālis. Inženieris Ričards E. Spreigs bija pazīstams speciālists kompjūteru tehnikas laukā, veiksmīgs biznesmenis, kurš pēc darba militārajā koncernā «Northrop» bija izveidojis savu kompāniju «Computer Research Corporation». Viņš ieņēma augstus posteņus ar Pentagonu un CIP cieši saistītās biznesmeņu, zinātnieku, juristu asociācijās, kas pārstāvēja elektroniskās rūpniecības intereses. No 1964. gada līdz 1970. gadam Spreigs

vadīja foto un kinodokumentu analīzi ar elektroniskajiem skaitļotājiem prezidenta Kenedija nogalināšanas lietā. Sīs analīzes rezultāti tika publicēti ar viņa parakstu vairākos žurnāla «Computer and Aulomation» numuros.

Sājos rakstos nekas jauns nav atrodams. Tajos, piemēram, aprakstīta «cilvēka ar lietussargu» rīcība Zaprūdera kinofilmā*; raksturoti šāvieni, to mija un iespējamās vietas, no kūrām tika šauts. Tas sasaucas ar Grodena un Tompsona secinājumiem, pie kuriem viņi nonāca kino un fotodokumentu, kā ari ballistiskās analīzes rezultātā. Rakstā pienācīgi novērtēti izcilākie neatkarīgie izmeklētāji, ievietoti «klaidoņu» fotoattēli. Tā sakot, objektivitāte ir ievērota.

Bet tieši ar «klaidoņiem» saistītajā izmeklēšanas sektorā Ričarda E. Spreiga rīcība kļuva ļoti dīvaina. Viņš iegalvoja Ņūorleānas prokuroram Gerisonam, ka visgarākais «klaidonis» esot neviens cits kā Jūdžins Bredlijs — kurš sastāv klerikālā konservatoru organizācijā, kuras darbības centrs atrodas Kalifornijā. Gerisons pieprasīja izdot Bredliju, un Kalifornijas policija viņu apcietināja. Radās ļoti neērta situācija, «klaidonim» un Bredlijam ārēji nebija nekā kopīga. Notikušo komentē neatkarīgais izmeklētājs Filadelfijas advokāts Vinsents Salandria; viņš atradās Ņūorleānā un bija Gerisona uzticības persona:

— Spreigs ir viltīgs, un viņš ir viens no tiem, kas mums traucē. Milzis Džims Gerisons pieļāva drausmīgu kļūdu. Viņš noticēja Spreigam attiecībā uz Bredliju .. . Spreigs ir inde… Viņš pirmais izvilka dienas gaismā Bredliju.

Nestāstīsim par sarežģītajām peripetijām visā kņadā ap Bredliju, par aizdomīgu «liecinieku» parādīšanos, kuru vidū bija… Kubas kontrrevolucionāri, Hanta rokaspuiši. Pietiek pateikt, ka Spreiga cilvēki pārliecināja Gerisonu par vēl viena «klaidoņa» identitāti — viņš iet pēdējais (tagad ir aizdomas, ka tas bijis Mants) — ar kādu Fredu Lī Krismenu, kurš arī bija ultralabējais. «Klaidonim» ar

* Saulainā, vējainā dienā Diliplazā atradās tikai viens skatītājs ar lietussargu rokās. Kadri rada, ka šis cilvēks atver lietussargu, paceļ virs galvas un sāk griezt pretēji pulksteņa rādītājam brīdī, kad prezidenta limuzīns nogriežas liktenīgajā Elmstrītā. Filmā fiksēts, ka cilvēks aizver lietussargu, noskatās paka| aizbraucošajai mašīnai un dodas uz mācību grāmatu noliktavas pusi. Cilvēks ar lietussargu bija redzams no visām vietām, no kurām varēja šaut. Neatkarīgajiem izmeklētājiem bija aizdomas, ka viņš veicis noziedznieku radiokoordinacijas uzdevumus, iespējams, pat viņu komandiera funkcijas.

Krismenu nebija nekādas līdzibas. Tas bija vēl skaļāks skandāls, kuru visvisādi aprakstīja reakcionārā prese. Tieši no šī brīža Gerisona izmeklēšana noplaka, pareizāk sakot, tika noplacināta. 1969. gadā viņš to izbeidza.

Bet tad 1973. gada oktobri Gerisons izteica hipotēzi, ka Votergeitas lietā apcietinātie kubieši bijuši Dalasas nozieguma dalībnieki. Viņš gribēja atsākt izmeklēšanu, bet viņam nebija tiesības to darīt, jo 1972. gada novembrī ASV Augstākā tiesa negaidīti un bez jebkādas motivācijas bija pieņēmusi lēmumu, kas aizliedza apgabala prokuroram Gerisonam turpināt Kenedija nogalināšanas apstākļu izmeklēšanu. Droši vien šo lēmumu izraisīja tas, ka cietumā ieslodzītais Hants un citi Votergeitas skandāla dalībnieki izbeidza liegties un sāka dot liecības.

Gerisona stafeti, ja tā var izteikties, pārņēma neatkarīgie, izmeklētāji Maiks Kenfilds un Elans Vēbermens. Viņi koncentrējās uz tris «klaidoņu» personību noskaidrošanu. Viņu pētījumu rezultāts bija grāmata «Valsts apvērsums Amerikā. CIP un Džona F. Kenedija nogalināšana», kas iznāca 1975. gadā. Kenfilds bija izdevējs un laikrakstu redaktors Viskonsinas un Floridas štatā, 1972. gada vēlēšanu kampaņa viņš vadīja mākslinieku un fotogrāfu grupu, kas apkalpoja prezidenta kandidātu no demokrātu partijas senatoru Makgovernu. Vēbermens specializējās «atmaskojošā žurnālistikā», bija literatūras kritiķis.

Lai identificētu «klaidoņus», viņi pielietoja fotogrāfiskās salīdzināšanas metodi, kuru izmanto policija un tiesu medicīniskā ekspertīze Amerikas Savienotajās Valstīs un citās zemēs. Lai to izdarītu, viņi izmeklēja tādus Hanta fotoattēlus (to bija uzņemts diezgan daudz Votergeitas prāvas laikā), kuru rakurss atbilda Dalasā uzņemtajām fotogrāfijām. Rūpīga sejas salīdzināšana atklāja «gandrīz pilnīgu sakritību». Ilantam ir paradums neaizvērt muti pilnīgi, un to apstiprina kā vieni, tā otri attēli. Identiska ir auss gliemežnīcas forma, kā arī konfigurācija — kā «klaidonim», tā Ilantam (ā ir ieliekta tipa.

Izmeklētāji konstatēja, ka vienam no Dalasas uzņēmumiem pieskārusies nezināma retušētāja roka. Ilantam nedaudz mainīta auss gliemežnīcas konfigurācija, vaigs ieēnots. Bija arī citi sīki viltojumi, bet tas, kas viltojis attēlu, pieļāvis kļūdu: nav pilnīgi pieskaņojis savam darbam tā paša fotokorespondenta otru attēlu. Kad Kenfilds un Vēbermens nolēma noskaidrot no šī fotokorespondenta, kas varēja izretušēt viņa attēlu, viņi uzzināja, ka tas negaidīti miris Sr infarktu.

Par visgarāko «klaidoni» bija aizdomas, ka tas ir kubiešu kontrrevolucionārs, CIP aģents (pēc paša atzinuma) Frenks Stērdžiss. Agrāk viņš bija Frenks Fiorīni, bet 1963. gadā mainīja uzvārdu, pēc visa spriežot, izvēloties jaunu — kā Manta kriminālromāna «Bimini trase» galvenajam varonim. Arī Stērdžiss bija apcietinats Votergeitas lietā, un viņam mazliet bija atraisījusies mēle.

Stērdžiss veica CIP uzdevumus, kas bija saistīti ar politiskām slepkayībām pašās Amerikas Savienotajās Valstīs un ciņu pret revolucionāro Kubu, bet viņš noliedza sakarus ar noziegumu Dalasā. FIB tomēr viņu nopratināja drīz pēc Kenedija nogalināšanas. Turklāt, kā Stērdžiss ar lepnumu paziņoja Kenfīldam, viens no FIB aģentiem, kas viņu pratinājis, izteicis šādu komplimentu: «Frenk, ja ir kāds, kas spēj nogalināt Savienoto Valstu prezidentu, tad tas, puis, esi tu, tu to vari izdarīt!»

Stērdžisa nopratināšanas protokoli, kurus uzrakstījuši FIB aģenti, glabājas aiz septiņām atslēgām ASV Nacionalajā arhīvā. Bet neatkarīgie izmeklētāji neapgāžami pierādīja, ka Stērdžiss personiski piedalījies nostāstu fabricēšana par Osvalda sakariem ar Kubu.

Salīdzinādami Stērdžisu ar visgarāko «klaidoni», Kenfīlds un Vēbermens atklāja visu galveno sejas da|u un auss līdzību.

Kenfīlds un Vēbermens izbrauca uz Dalasu, izmērīja mācību grāmatu noliktavas ēkas sienu, uz kuras fona bija nofotografēti «klaidoņi», un konstatēja, ka pilnīgi sakrīt Manta un trešā «klaidoņa» augumi (5 pēdas 8 collas) un Stērdžisa un visgarākā «klaidoņa» augumi (6 pēdas).

Attēlos ar «klaidoņiem» iekļuvis vēl viens cilvēks, kurš acīmredzot piedalījās viņu operācijā. Tas ir «policists», kura personību un vārdu nevarēja noskaidrot. Viņa ausī redzams kāds sīks aparātiņš, kas viņam acīmredzot kalpoja radiosignālu uztveršanai. Dalasas policija apgalvo, ka tas neesot viņu cilvēks. Kas tad viņš ir? Viņš izgaisa tāpat kā «klaidoņi», kā šķietamie slepenā dienesta aģenti, ar kuriem Dalasas policisti sastapās zālainā paugura un mācību noliktavas sētas durvju rajonā.

Kongresa speciālā slepkavību izmeklēšanas komisija neparādīja neatlaidību, lai noskaidrotu Manta, Stērdžisa, Filipsa un citu CIP darbinieku lomu gadsimta noziegumā. Un diez vai komisijai tas nebija pārāk ciets rieksts, ja ņemam vērā daudzos spēkus, kuri kā klints iestājas par patiesības noslēpšanu, runājot par CIP līdzdalību prezidenta nogalināšanā.

Un, beidzot, pirmais no «klaidoņiem» attēlā pēc apraksta atgādina cilvēku, kuru liecinieks Vorels redzējis bēgam no mācību grāmatu noliktavas uz dzelzceļa pusi. Bet šo bēgli, kurš droši vien pēc pazušanas no noliktavas pārvērtas par «klaidoni», līdz šim nav izdevies sameklēt.

Tiesa, zināma līdzība ar viņu samanāma viena cilvēka sejā un augumā, bet šī cilvēka vārds un uzvārds nav precīzi zināms. Vēbermens ir atradis fotoattēlu, kur šis nezināmais redzams 1963. gadā Maiami lidostā. Toreiz viņu sauca Denjels L. Karsvels. Bet tas bija pseidonīms, jo Amerikas Savienotajās Valstis nav nekāda Denjela L. Karsvela, kas būtu līdzīgs cilvēkam Maiami lidostā. Šis Karsvels strādāja roku rokā ar Han'tu un skaitījās «elektronikas speciālists» CIP tehniskās apkalpošanas nodaļā, «īstenībā viņš bija vispieredzējušākais profesionālais slepkava,» Vēbermens apgalvo. Pastāv aizdomas, ka Karsvels tēlojis Osvalda dubultnieku, īsto snaiperi, kurš ieņēma pozīciju noliktavas sestajā stāvā un šāva nevis ar manliheru-karkāno, bet mauzera tipa šauteni, kuru policija atrada tajā istabā un kura pēc tam pazuda bez pēdām. Osvalda dubultnieks taču nodeva darbnīcā tieši mauzera šauteni, lai tai piestiprinātu optisko tēmēkli.

No CIP bijušo darbinieku memuāriem ir zināms, ka ASV speciālie dienesti plaši apgādā savus aģentus ar viltotiem dokumentiem operāciju veikšanai kā ārzemēs, tā pašās Savienotajās Valstīs. Bez tam ir zināms, ka praktiski visi aģenti veic speciālos uzdevumus, kaut kādā veidā pārmainot izskatu. Visas šīs viltības ar maskēšanos apgrūtina Karsvela un viņa kolēģu personību noskaidrošanu.

Vēbermens nerimstas, lnr varētu pilnīgi neatspēkojami pierādīt Manta* un viņa domubiedru lomu Dalasas noziegumā. Pamatojoties uz bijušo izlūkdienesta darbinieku liecībām un dažādiem faktiem, viņš norāda, ka CIP nodarbojusies ar asiņainu teroru ne tikai ārzemēs, bet arī pašā's Savienotajās Valstīs. Iekšējās teroristiskās darbības

* Lai cik paradoksāli 1as nebūtu, ari visai konservatīvā organizācija «Liberty Lobby» vaino Hantu Kenedija noslepkavošanā. Tomēr reproducēt Hanta darbības precīzu ainu nav iespējams. 1973. gada sākumā CIP direktors lielmss pirms atkāpšanās no amata iznīcināja visus dokumentus, kas attiecas uz Votergeitas lietu, kā arī visu savu personisko arhīvu, kurā, kā uzskata neatkarīgie izmeklētāji, varēja būt materiāli, kas dotu zināmu skaidrību par operatīvajiem uzdevumiem, kurus Hants veica prezidenta Kenedija nogalināšanas gadā.

veikšanai bija izveidots speciāls ļoti slepens aparāts. Atsevišķas tā apakšvienības vadīja Hants.

Vienlaikus viņam bija uzticēta politiskā un operatīvā virsvadība pār kubiešu kontrrevolucionāro emigrantu vienībām, kuras C1P bija izveidojusi sakarā ar iebrukumu Kubā 1961. gadā. Hanta grāmatā «Sūti mums šo dienu» lasāmas visai daiļrunīgas atzīšanās. Kā liecina šis sacerējums, pēc tam, kad Kubas armija sakāva CIP algotņu brigādi, Hantu pārņēmis bezspēcīgs niknums. Viņa slimajā iztēlē iebrukuma izgāšanās bijusi rezultāts «politiskajam kompromisam», par kura vaininieku viņš uzskata prezidentu Kenediju.

Vēl lielāks niknums Hantu pārņēma, atceroties, ka dažus mēnešus pēc neveiksmīgā iebrukuma brāļi Kenediji atcēla no amata CIP direktoru Dalesu, CIP Slepeno graujošo operāciju direktorāta priekšnieku Ričardu Biselu un vairākus citus atbildīgus izlūkdienesta darbiniekus, kas bija raduši rīkoties nekontrolēti. Sis saniknojums kļūst saprotams, ja ņem vērā, ka Bisels bija Hanta skolotājs un draugs, bet Daless neilgi pirms atvaļināšanas iecela Hantu par savu personīgo palīgu. «Šī lieliskā cilvēka (Dalesa. — Aut.) ilgstošo karjeru nepamatoti izpostīja cilvēki, kas tiecās saglabāt savu reputāciju sabiedrības acīs,» Hants rakstīja.

Sajā frāzē jaušams nepārprotams mājiens uz Džonu un Robertu (tolaik tieslietu ministrs) Kenedijiem. Piebilstams, ka pēdējam prezidents uzticēja neoficiālu kontroli pār CIP, bet tas jo sevišķi nebija pa prātam izlūkdienesta vadībai. CIP kuratora nozīmēšana bija unikāls notikums amerikāņu izlūkdienesta vēsturē. Nedz pirms tam, nedz vēlāk Centrālā izlūkošanas pārvalde nav atradusies šāda, raugoties no tās pīlāru viedokļa, pazemojošā aizbildniecībā.

Saskaņā ar brāļu Kenediju rīkojumu CIP zaudēja tiesības vadīt slepenās «pusmilitārās» operācijas. Tas bija nepatīkams psiholoģisks trieciens izlūkdienesta prestižam. Tomēr Dž. un R. Kenediji nebija konsekventi. Nodevuši Pentagona pārziņā daļu no tām operācijām, ko CIP rīkoja Dienvidvjetnamā, viņi atstaja neskartas «pusmilitāro» operāciju infrastruktūras Laosā, kur apmēram 500 CIP aģenti vadīja algotņu armiju, kas sastāvēja no 30 tūkstošiem kalnos dzīvojošās meo cilts pārstāvju.

Pašpārliecinātā «neredzamā valdība» jutās stipri aizvainota, kad CIP darbinieki padzirdēja no tieslietu ministra, ka tie neatstrādājot savu atalgojumu, ka rezultāti

neatbilst izdevumiem. Viņus aicināja cīnīties pret komunismu, sociālisma zemēm un nacionālās atbrīvošanās kustībām, kas, taisnību sakot, bija lieki, jo tieši šos mērķus viņi aizvien izvirzīja priekšplānā. Tas, ka tika apšaubīta šo CIP džeimsu bondu profesionālā kompetence un izveicība, viņus bezgala aizvainoja.

Bet ne tikai tas satracināja Hantu un viņa draugus. «Mēs,» viņš raksta grāmatā «Sūti mums šo dienu», «bijām pārsteigti par to, ka Vašingtonā sāka iezīmēties pozitīva attieksme pret starptautiskā saspīlējuma izkliedēšanu.»

Bijušais CIP darbinieks Džeimss Vilkots apstiprina, ka izlūkošanas resorā starp cietpaurainajiem konservatoriem, kas skaitliski bija lielā pārsvarā pār Kenedija «liberāļiem», rūga stipra neapmierinātība ar dažādiem Baltā nama politikas aspektiem. Dalesa skolas ultralabējie skaļi pauda sašutumu sakarā ar to, ka Kenedijs 1963. gadā noslēdza Līgumu par kodolieroču izmēģinājumu aizliegumu atmosfērā, zem ūdens un kosmosā — tā dēvēto Maskavas līgumu. Viņi nosauca to par ASV interešu «nodevību» un «piekāpšanos Padomju Savienībai».

Visreakcionārākie CIP darboņi aizvien bijuši cieši saistīti ar naftas monopoliem.* Tāpēc, Vilkots atzīmē, viņi Kenedija mēģinājumus aplikt ar nodokļiem naftas korporācijas uzņēma kā «uzbrukumu brīvajai privātajai iniciatīvai».

Cietpaurainajiem radīja aizdomas arī prezidenta politika Vjetnamā, kur viņš pats uzsāka ASV bruņoto intervenci, bet vēlāk sāka meklēt atpakaļizeju un domāt par amerikāņu militāro padomnieku atsaukšanu no turienes. «Vjetnamas jautājumā,» angļu žurnālists Samerss raksta, «prezidents Kenedijs bija nonācis tiešā konfliktā ar spēcīgu CIP grupējumu, kas tolaik faktiski turēja karu savās rokās. ČIP principā bija pret karaspēka izvešanu no Dienvidvjetnamas un ar neapmierinātību vēroja prezidenta ārpolitiku, kas bija vērsta pret konfrontāciju globālā mērogā. Publiski prezidents centās noslēpt šīs un citas fundamentālās domstarpības. Privātās sarunās viņš bija nopietni noraizējies.»

Bet jo sevišķi cietpaurainos saniknoja tf.s, ka Baltais nams, kaut arī netraucēja viņiem lietot pret Kubu militāri teroristisko operāciju taktiku, tomēr iekonservēja CIP

* Daless bija partneris juridiskajā kantorī, kas apkalpoja Rokfelleru naftas impēriju. Makoitnam piederēja akciju pakete 1 miljona dolāru vērtībā kompānijā «Standard Oil of California». (Aut.)

algotņu atkārtota masveida iebrukuma plānu.* Pēdējam apstāklim bija visai liela nozīme, izveidojoties minētajai «frakcijai», ko dēvēja arī par CIP «Kubas kliķi». Tā savukārt balstījās uz bēdīgi slaveno Kārību baseina «Slepkavību korporāciju», izmantojot to cīņā pret Brīvibas salu un Latīņamerikas nacionālās atbrīvošanās kustībām. Bet CIP darbojās arī bez citu palīdzības. Tā, piemēram, 1962. gadā «dunča un apmetņa bruņinieki» Sanliuanas ostā (Puertoriko) piestājušā angļu kuģa kravas tilpnēs saindēja 14 no 80 tūkstošiem maisu kubiešu cukura. Kad Kenedijam tas kļuva zināms, viņš aizturēja kuģi un pamatīgi nostrostēja CIP par to, ka tā bija radījusi «bīstamu ķīmiskās sabotāžas precedentu».

Viens no kliķes vadītājiem Hants un viņa rokaspuiši no kubiešu emigrantu vidus slēpa sevi vāji maskētu naidu pret Kenediju, uzskatīdami, ka viņš liek šķēršļus salas «atbrīvošanas» plānu īstenošanai. Ar viņiem uz vienu roku bija amerikāņu mafija, kurai sakarā ar Kubas zaudēšanu nācās šķirties no ikgadējās 100 miljonu dolāru peļņas, ko tā guva no saviem spēļu namiem, kazino, viesnīcām uu narkotisko vielu tirdzniecības.

* «Tieslietu ministrs,» Hants atceras, «uzskatīja, ka jau tā pārāk daudz dinamīta dūmu ni'k no Kubas, kur nu vēl organizēt iebrukumu.»

MAFIJA

Manta pienākumos ietilpa arī kontakti ar mafiju. Tieši viņš pirmais jau 1960. gadā, prezidenta Eizenhauera laikā, nāca klajā ar ideju Izmantot mafiju, lai sarīkotu atentātu pret Kastro. Zaudējis tādu svarīgu ienākumu avotu kā Kuba, ASV noziedzības sindikāts bija diezgan noraizējies arī par ko citu. Sava brāļa — prezidenta — atbalstīts, tieslietu ministrs Roberts Kenedijs bija izvērsis visai enerģisku cīņu pret gangsteru pasauli, uzskatīdams to par visbīstamāko «iekšējo ienaidnieku», kas aizvien vairāk min uz varžacīm likumīgajam biznesam un tādējādi, viņaprāt, grauj krietnā amerikāņu kapitālisma pamatus.

1963. gadā CIP «Kubas kliķe», kā norāda neatkarīgie izmeklētāji, neatsacīdamās no plāniem izmantot kubiešu kontrrevolucionārus un amerikāņu mafiju atentātā pret Kastro, sāka noskaņot tos uz piedalīšanos sazarotā sazvērestībā pret Kcnediju. To atzinuši ne mazums cilvēku. Viens no tiem bija gangsteris Džons Rozelli no Lasvegasas. «Kā ziņo,» Samerss raksta, «Rozelli informējis valdību (jau septiņdesmito gadu vidū. — Aut.), ka, starp citu, viņa līdzgaitnieki, kas organizēja atentātus pret Kastro, pārslēdzās uz Kenedija nogalināšanu.» Drīz vien pēc tam, kad Rozelli bija nodevis savu informāciju valdībai (!), viņš… pazuda. Viņa līķi atrada kādā mucā Maiami līcī 1976. gada jūlijā.

Gadu pirms tam tika nogalināts Čikāgas mafijas «krusttēvs» Scms Džankana. Pēc dažām dienām viņam vajadzēja sniegt liecības senāta komisijai izlūkošanas jautājumos. F1B aģenti viņu apsargāja dienu un nakti, tomēr kādas personas gauži baiļojās, ka viņš neizpauž ko lieku, un tāpēc nolēma apklusināt to uz visiem laikiem. Par to liecināja izrēķināšanās rituālais raksturs: piecas lodes bija raidītas precīzi ap muti, bet viena pierē.

Gangsterus Granello un Plameriju nogalināja vēl agrak — 1970. un 1971. gadā. Deivu Jarasu novāca 1974. gadā, bet Čārlzu Nikoleti nošāva viņa automobilī tajā

dienā, kad SSIK veica pirmos so|us, lai viņu atrastu un nopratinātu. Visi minētie gangsteri sadarbojās ar CIP.

Speciālā komisija noskaidroja, ka cieši sakari ar CIP bijuši gangsterim Džonam Martino. Viņš apgrozījās kubiešu kontrrevolucionārās emigrācijas aprindās, veica dažādus izlūkošanas resora uzdevumus, kas saistīti ar PSRS un ASV attiecību normalizācijas politikas izjaukšanu. Starp citu, Martino kopā ar minēto Vesianu un viņa teroristisko grupu «Alfa-66» piedalījās uzbrukumos padomju tirdzniecības kuģiem, kas devās uz Kubu. 1975. gadā Martino izstāstīja Teksasas biznesmenim Frcdam Klāsenam, ka 22. novembrī Dalasā Osvalda izdarītā nozieguma tieši līdzdalībnieki bijuši kubiešu kontrrevolucionāri. Viņiem vajadzēja sagaidīt Osvaldu kinoteātri «Texas», izvest viņu no ASV, bet pēc tam nogalināt.

Neilgi pēc šīs sarunas Martino nomira. Viņa atraitne stāsta, ka līķi pievākusi CIP, bet vēlāk viņai paziņoja, ka nāves cēlonis bijusi sirdslēkme! 1978. gadā, kad SSIK nolēma noklausīties Klāsena liecības attiecībā uz Martino «Dalasas stāstiem», Teksasas biznesmenis pazuda bez pēdām. 1979. gadā tika izdarīts atentāts arī pret Vesianu.

Runādams speciālajā slepkavību izmeklēšanas komisijā, bijušais Ņujorkas policijas centrālā izmeklēšanas biroja priekšnieks, viens no izcilākajiem amerikāņu ekspertiem cīņa pret organizēto noziedzību Ralfs Salerno uzsvēra, ka, lai pilnībā izprastu Roberta Kenedija cīņas pret mafiju nozīmīgumu, vajadzētu ņemt vērā sekojošo:

«Mafija noslēdz nelikumīgus darījumus ar biznesu un arodbiedrību lideriem. Tai ir izlūkošanas tīkls, kā arī sava pretizlūkošana …

Mafijas līderi sagrābj vēlētos posteņus un ierēdņu vietas visos valdības aparāta līmeņos. Viņi cenšas ietekmēt tās lēmumus.

Viņi iesaistās politiskajā patronāžā — valdības amatu sadalē. Viņi diskreditē sev nevēlamos kandidātus. Viņi iznīcina, slepkavo politiskos līderus, lai tos nomainītu ar citiem.»

Uz SSIK slēgto sēdi izsauca Ņūorleānas mafijas vadītāju Karlosu Marčello. Viņa «impērija», kas deva tam miljardiem dolāru ienākumu, aptvēra Luiziānas un Teksasas štatus. Speciālās komisijas nobeiguma ziņojuma sastādītāji vēsturiskās patiesības labad uzskatīja par lietderīgu atzīmēt, ka «Marčello, sniedzot liecības, nodemonstrēja dziļu naidu pret Robertu Kenediju». Un tam bija savs pamats. 1961. gadā pēc tieslietu ministra pavēles šo

gangsteri, par kuru, lai cik dīvaini tas būtu, Hūveram ne bija nekādu kompromitējošu ziņu, kaut jau pat presē par viņu rakstīja kā par valstī lielākās un vecākās mafijas barvedi, deportēja ārpus ASV robežām. Ņūorleānas apga bala prokurora Gerisona veiktās izmeklēšanas gaitā at klajās, ka Deivids Ferijs — viens no tiem, ko turēja aizdomās par piedalīšanos sazvērestībā pret Kcnediju,— slepus ar lidmašīnu atveda Marčello atpakaļ uz ASV. Ferija līdzdalībnieki arī darbojās Marčello labā. Viņa rokaspuisis bija Čārlzs «Holandietis» Mirets — Osvalda tēvocis kas aizvietoja viņam tēvu gandrīz visu mūžu. Osvalds dzīvoja pie tēvoča bērnībā, kā ari kādu laiku 1963. gadā kad apmēram pusgadu atradās Ņūorleānā.

Pēc speciālās slepkavību izmeklēšanas komisijas ziņām, viens no Marčello palīgiem — Nofio Pckora — bija saistits ar Rūbiju neilgi pirms atentāta pret prezidentu.

Marčello savā fermā, kurai bija dīvains nosaukums — «Cerčils» —, šaurā draugu lokā gluži atklāti draudēja Džonam un Robertam Kenedijiem.

Marčello ir viens no tiem, ko visvairāk tur aizdomās par brāļu Kenediju noslepkavošanu. Pie tam aizdomām vajadzēja rasties jau labu laiku, pirms Dalasā nodārdēja šāvieni. Kā nekā tajā vakarā, kad saniknotais Marčello fermā «Cerčils» vairākkārt izteicās, ka prezi dents tiks iznīcināts, bija klāt FIB slepenais ziņotājs. Tomēr FIB neuzskatīja par vajadzīgu tuvāk painteresēties ;>ar šiem draudiem un ziņot par tiem tieslietu ministram. Marčello ne tikai izdevās diskreditēt FIB acīs tā mafija iesūtītos ziņu pienesējus, viņš «turklāt izdarīja visu, lai šis incidents izzustu no FIB kartotēkām un arhīviem», teikts SSIK ziņojumā. FIB direktors Ilūvers zināja par sarunu fermā «Cerčils». Viņa bezdarbība nav izprotama, to varētu izskaidrot vienīgi ar nevēlēšanos traucēt mafijas barvežus. Žurnāls «Time» 1975. gada decembrī vēstīja par Hūvera dīvaino draudzību ar vienu no mafijas barvežiem Frenku Kostello, viņa pazīšanos ar nacionālā noziedzības sindikāta bosu Meijeru Lanski. Sos faktus apstiprināja Tieslietu ministrijas bijušie atbildīgie darbinieki \ iljams Handlijs un Edvards Benets Viljamss.

Pievēršot uzmanību visiem šiem un citiem noslēpumairiem notikumiem, kuros gan tieši, gan netieši krustojas mafijas un brāļu Kcnediju ceļi, SSIK. kritizēja Vorena komisiju. Tai adresētajos pārmetumos bija teikts, ka tā nepietiekami izpētījusi «organizētās noziedzības visvareno darboņu naidīgo attieksmi pret prezidentu un tieslietu mi

nistru Robertu Kencdiju, kas robežojās ar fiziskas izrēķināšanās draudiem, viņu iespējas sarīkot politisku slepkavību, viņu iespējamos sakarus ar Osvaldu, izmantojot kopēju paziņu vai viņa radinieku starpniecību».

Atriebās ne tikai Rozelli, Džankanam un citiem gangsteriem, kurus turēja aizdomās par nodomu atklāt CIP un mafijas lomu Kenedija noslepkavošanā. Turpināja atriebties ari nelaiķim prezidentam, turklāt visai netīrā veidā.

Kā apgalvo amerikāņu prese — ne tikai bulvāru izdevumi —, Džons Kenedijs nav bijis vienaldzīgs pret skaistām sievietēm. Mafiozi to labi zināja un nolēma izmantot savās interesēs. Ar sava drauga un partnera azartspēļu biznesā, dziedoņa un kinoaktiera Frenka Sinatras palīdzību viņi senatoru Džonu Kenediju iepazīstināja ar valdzinošo Džudīti Kempbelu. Tas notika 1960. gada vasarā Lasvegasā pirmsvēlēšanu kampaņas laikā. Drīz pēc tam Kempbela, noklusējusi savu īsto nodarbošanos, iestājās Kenedija kampaņas brīvprātīgo aktīvistu rindās. Viņa bij a no tām, kuras Amerikā dēvē par «ballīšu meiterfēm». Pčc Kenedija personiskās sekretāres Linkolnas vārdiem, Kempbela pielipa viņam kā darva. Pēc neilga laika Kempbela kļuva par Džankanas un Rozelli mīļāko. Kad šie gangste. i bija nogalināti, lidz tam nepazīstamā «ballīšu meitene > piepeši uzpeldēja virspusē, sākās preses konferences. Neķītro rakstu vadmotīvs bija žurnāla «Time» sniegtais apgalvojums, ka prezidents, baudīdams viņas simpātijas, esot dalījies ar diviem gangsteriem.

Mafijas iecere bija gluži vienkārša: šantāža. Taču nekādu līdzekļu (jeb, sacīsim, pierādījumu) acīmredzot nebija. Šantāža neizdevās. Bet kas veica šantažētāja lomu? FIB direktors Hūv.ers. 1962. gadā viņš izlūdzās audienci pie Džona Kenedija un paziņoja, ka viņam zināms par Džudites telefona zvaniem uz Balto namu. Jā, patiešām, viņa zvanījusi desmitiem reižu, taču ar prezideniu nav savienota.

Sajā epizodē kā ūdens pilienā saredzama mafijas taktika, par kuru jau runāja Salerno. Par katru cenu pakļaut valdību mafijas .mērķiem. Tolaik tas bija sevišķi nepieciešams. Roberts Kenedijs krietni piežmiedza nacionālo noziedzības sindikātu un grasijās tālāk pastiprināt spiedienu. Kad uzpirkšana un seksa lamatas nedod vajadzīgos rezultātus, mafija un CIP laiž darbā lodes, ciānkāliju, sitamos rinkus.

ŅŪORLEĀNA

Neatkarīgajiem izmeklētājiem nav nekādu šaubu, ka Osvalds kaut kādā veidā bijis saistīts ar amerikāņu izUikdienestu. ASV izlūkošanas sistēmā jeb, kā to dēve, «izlūkošanas asociācijā» līdztekus CIP ietilpst ari Aizsardzības ministrijas izlūkošanas pārvalde, vienkārši runājot— militārais izlūkdienests, Armijas ministrijas izlūkdienests, Jūras kara spēku ministrijas izlūkdienests, (jaisa kara spēku ministrijas izlūkdienests, Valsts departamenta, FIB, Finansu ministrijas izlūkdienesti un citi. Koordinējošās funkcijas veic CIP, ko lādos gadījumos sauc par Centrālo izlūkdienestu. Ar kuru no šiem posmiem Osvalds bija saistīts, neatkarīgie izmeklētāji nav varējuši noskaidrot.

IIočs atzīmē: «Ir ne mazums apgalvojumu, ka Osvalds bijis CIP ziņotājs.» «Tomēr,» viņš turpina, «pastāv lielāka varbūtība, ka viņš bijis kāda cita resora — visticamāk, FIB, bet iespējams arī, ka militārā izlūkdienesta vai kādas neoficiālās izlūkošanas organizācijas ziņotājs.» Par neoficiālajām izlūkošanas organizācijām uzskata lielā biznesa, mafijas un ultrakonservatīvo grupējumu izlūkdienestus.

Jau pirmajos mēnešos pēc slepkavības Dalasā amerikāņu neatkarīgajiem izmeklētājiem radās aizdomas, ka Osvalds dažādā laikā, bet varbūt pat vienlaicīgi darbojies FIB un CIP labā. Aizdomām bija vairāki cēloņi. Tā, piemēram, Teksasas ģenerālprokurors Vagoners Karrs paziņoja, ka Osvalds kopš 1962. gada septembra bijis FIB slepenais aģents ar numuru 179 un atalgojumu 200 dolāri mēnesi. Bez tam Karrs apgalvoja, ka Osvalds bijis arī CIP ziņotājs, reģistrēts ar no669. numuru. Vorena komisija tomēr neņēma vērā šos apliecinājumus, noticēdama FIB un CIP apgalvojumiem, ka Osvalds viņiem neesot kalpojis.

Vorena komisijas ziņojumā pieminēts, ka vidusskolnieks Osvalds, vēl nebūdams 16 gadu vecs, «izlcica vēlēšanos nogalināt prezidentu Eizenhaucru, jo tas eksplua-

tējot strādnieku šķiru», un centās pierunāt savus klases biedrus «iestāties kopā ar viņu komunistiskajā partijā». Bet, lūk, 16 gadu vecumā viņš jau mēģināja iestāties jūras kājnieku korpusā. Saņēmis atraidījumu, sāka cītīgi mācīties no galvas korpusa reglamentu. Pēc viņa mātes Margaritas Osvaldas vārdiem, «Lī veselu gadu to vien gaidīja, kad viņam paliks 17 gadu un viņš k]ūs par jūras kājnieku». Beigu beigās viņš iekļuva jūras kājniekos un ieguva tur slepenu specialitāti, kas saistīta ar radariekārtu apkalpošanu.

Lidzās sauszemes armijai, gaisa kara un jūras kara spēkiem jūras kājnieku korpuss izdalīts kā atsevišķa ieroču šķira.* Nevienā citā ieroču šķirā tik neatlaidīgi netiek kultivēts antikomunisma un tumsonības gars, rupja spēka un cietsirdības kults kā jūras kājniekos. Brīvprātīgajiem kandidātiem jāiziet visrūpīgākā lojalitātes pārbaude. Lai cik tas būtu paradoksāli, Osvalds, atrazdamies karadienestā, turpināja atklāti paust savu interesi par marksismu, klaji jūsmoja par Kubas revolūciju, mācījās krievu valodu. Diezin vai visā jūras kājnieku korpusā bija vēl otrs tāds karavīrs.

Osvalds nokļuva Filipīnās. Viņš mīlēja iedzert un izkauties. Daļā, kur viņš dienēja, tika nogalināts kareivis Mārtiņš Srands. Drīz pēc šī notikuma Osvaldu pārcēla uz Japānu — Acugas jūras kara bāzi, ko izmanto kā centru C1P speciālo uzdevumu veikšanai. Osvalda dienesta biedri runāja, ka tieši viņš, visticamāk, nogalinājis Srandu kāda kautiņa laikā. Ja tā patiešām notika, tad tāpēc Osvalds kļuva par speciālo dienestu mūžīgo parādnieku, kas gatavs veikt jebkuru uzdevumu. Sis apstāklis, kā arī jūras kājnieku korpusā iepotētie ultrareakcionārie uzskati bija pietiekams iemesls tam, ka Osvalds, pēc Liftona un citu izmeklētāju domām, kļuva par «sīku bandinieku» sarežģītajās spēlēs, kurās dažādi amerikāņu izlūkdienesta posmi bija iesaistījušies 50.—60. gadu mijā.

No CIP izlūkošanas bāzes Acugā startēja U-2 spiegošanas lidmašīnas. Jūras kājniekus, kas apsargāja bāzi un veica dažādas citas funkcijas, pastāvīgi novēroja CIP aģenti. Un tomēr arī te Osvalds varēja dzīvot visai brīvi. Pēc oficiālās propagandas versijas, arī šeit esot izpau

* Vienlaikus jūras kājniek« korpuss Izlūkošanas darbībā paklanīs jūras kara spēkiem. (Aut.)

dusies Osvaldam raksturīgā «tieksme saistīties ar kreisajiem» — viņš Tokija esot nodibinājis kontaktus ar japāņu komunistiem, kuri viņam «ieteikuši aizbraukt uz Padomju Savienību».

Taču vēl pirms šī «tūrisma biauciena», kas notika vēlāk, Osvaldu pārcēla uz jūras kājnieku bāzi Eltoro — Kalifornijā, ASV rietumu piekrastē. Atrazdamies tur, viņš vienlaikus apmeklēja nodarbības armijas svešvalodu skolā Monterejā. Sī skola pazīstama ar to, ka tajā iespējams īsāka laikā apgūt sarunu valodas iemaņas. Uz Vorena komisijas sēdes stenogrammas, kurā sniegta atbilde uz jautājumu, ko Osvalds mācījies Monterejas skolā, joprojām ir spiedogs «Sevišķi slepeni». Aizbildinoties ar visdažādākajiem apstakļiem, visai bieži atļāva Osvaldam uz ilgāku laiku atstat Eltoro bāzi. Tagad kļuvis skaidrs, ka tolaik tika veikti priekšdarbi Osvalda iesūtīšanai Padomju Savienībā.

Tie sākās jau Acugas bāzē, kur tajā laikā viens no tiem CIP darbiniekiem, kas kārtoja finansu lietas, bija iepriekš minētais Vilkots. Kad bija nogalināti Kenedijs un Osvalds, vairāki Vilkota kolēģi viņam teica: Osvalds bija CIP darbinieks, Acuga viņš iesaistījās vienā no kodētajām operācijām, bet tai paredzētie naudas līdzekļi gāja caur Vilkota rokām, viņam pašam to nezinot. Salīdzinājis dažādus faktus, Vilkots SS1K sēdē izteica pārliecību, ka Centrālā izlūkošanas pārvalde bija savervējusi Osvaldu no karavīru vidus, lai nosūtītu viņu veikt «uzdevumu PSRS teritorijā». Bet, pēc Vilkota domām, tas «no paša sākuma bija muļķīgs projekts, jo Osvaldam nebija pa spēkam pārspēt krievus viltībā».

Eltoro bāzē Osvalds turpināja tēlot cilvēku, kas aizrāvies ar marksismu un Kubas revoluciju. Demobilizācijas dokumentu saņemšanas laikā Osvalds atklāti, visiem dzirdot, paziņoja, ka viņš nodomājis doties ceļojumā uz Padomju Savienību un Kubu. Jūras kājniekos itin neviens nepievērsa tam uzmanību, neiedomājās, ka iespējama slepenās informācijas noplūde, jo Osvaldam dienesta laikā bija pieejami dokumenti ar spiedogu «Konfidenciāli». Cilvēkam, kura uzvedība bija acīm redzami aizdomīga, tomēr bez jebkādas vilcināšanās izsniedza ārzemju pasi, un kopā ar amerikāņu tūristiem, kas tajos gados plašā straumē sāka plūst uz Padomju Savienību, viņš nokļuva Maskavā. Bijušais amerikāņu konsulāta darbinieks Maskavā Džons Makvikars atceras, ka Osvalds toreiz, kad 1959. gada rudenī paziņoja ASV vest-

niecības Padomju Savienībā darbiniekiem, ka atsakās no amerikāņu pilsonības, uzvedies tā, it kā izpildītu «iestudētu lomu».

Osvalds ieradās Padomju Savienībā, lai veiktu divus uzdevumus — izlūkošanu un dezinformāciju. «Osvalds,» raksta padomju žurnālists M. Sagateljans, «atveda sev lidzi uz Maskavu ziņas par amerikāņu radarierīču tīklu, kas izveidots visapkārt Japānai un tas teritorijā… Kad Osvalds, nepaveicis savu misiju padomju pretizlūkošanas dienesta precīza darba dēļ, atgriezās Savienotajās Valstīs, pret viņu neizvirzīja apsūdzību sakarā ar pilnīgi slepenas informācijas nodošanu Padomju Savienībai. Pēc C1P lūguma Osvalda un viņa sievas braucienu no Maskavas uz Ameriku apmaksāja ASV vēstniecība Maskavā.»*

Pēc atgriešanās ASV 1962. gadā Osvalds sākumā dzīvoja Dalasas apkārtnē. Viņam bija visai daudzveidīgas intereses un nodarbošanās. Viņš draudzējās ar amerikaņu izlūkdienesta aģentu inženieri ģeologu Džordžu de Morenšildu. Ar viņa starpniecību nodibināja kontaktus ar vietējo krievu baltgvardu koloniju. Sagājās ar kubiešu kontrrevolucionāriem, bet tajā pašā laikā centās ielavīties kreisajās aprindās. Katru pavasari ikviena amerikāņa pienākums ir sniegt informāciju un izziņas par pēdējā gada ienākumiem. Vēl aizvien Osvalda atskaite par 1962. gadā gūtajiem ienākumiem tiek turēta stingrā slepenībā. Viņam aizvien turējās krietna nauda, kaut arī oficiālā alga nebija liela.

1963. gadā no aprīļa beigām līdz septembra beigām Osvalds uzturējās Ņūorleanā. Viens no C1P aparāta vadītājiem šajā pilsētā pie Misisipi grīvas bija Gī Benisters. Viņa uzdevumā un C1P aģenta Ferija tiešā vadībā Osvalds, apguvis jūras kājniekos iemaņas dažādas elektroniskās aparatūras vadīšanā, nomaļās vietās ārpus pilsētas apmācīja šajā jomā kubiešu konlrrevolucionārus. Aiz Benistera stāvēja CIP oberspiegs Klejs Sovs. Kad kopā ar Feriju un Osvaldu tika apspriests prezidenta Kenedija nogalināšanas plāns, viņš uzdevās par Klemu Bertranu. Par to tiesā liecināja viņa līdzgaitnieks Perijs Puso, apstiprinājis savus vārdus ar zvērestu. Vienam no autoriem iznāca būt klāt tiesas prāvā, kas 1967. gadā nntika Ņūorleānā, aprunāties ar apgabala prokuroru

* Сагателян М. Кто же убил Джона Кеннеди? — М.: Изд-по АПН, 1972, с. 126-127.

Gerisonu, kurš bija sācis izmeklēšanu Sova lietā, apsūdzot viņu sazvērestības organizēšanā ar mērķi nogalināt Kencdiju.

Sarunā ar Sergeju Losevu Gerisons izteica pārliecību, ka Kcnedija noslepkavošanu bija noorganizējuši C1P darbinieki. Viņu neapmierinātībai bija vairāki cēloņi: 1) Kcnedija atteikšanās sankcionēt amerikāņu aviācijas tiešu masveida līdzdalību CIP algotņu uzbrukumā Kubai 1961. gadā; 2) prezidenta nodoms samazināt amerikāņu militāro padomnieku kontingentu Dienvidvjetnamā; 3) Kenedija mēģinājumi pāriet no konfrontācijas uz sarunām ar PSRS, kas negatīvi ietekmētu Pentagonā budžetu, militāri rūpnieciskā kompleksa peļņu; 4) prezidenta plāns sašaurināt naftas kompānijām nodokļu atlaides sakarā ar tā saucamo urbumu izsīkšanu.

Jāsaka, ka pēdējos gados Kongresa speciālās slepkavību izmeklēšanas komisijas locekļi un neatkarīgie izmeklētāji uzzinājuši diezgan daudz svarīgu faktu, kas attiecas uz Osvalda sakariem ar speciālajiem dienestiem tajā laikā, kad viņš uzturējās Ņūorleānā. Tomēr viņu atklājumu pamatā ir Gerisona pašā sākumā izdarītie secinājumi. Tas vēlreiz apliecina to unikālo lomu, kāda gadsimta nozieguma izmeklēšanā bijusi Ņūorleānas proku-i roram. Tiesa, baismo darījumu kamols vēl nav līdz galam atšķetināts, tomēr, pateicoties viņa iniciatīvai un neparastajai drosmei, pirmo reizi tika izvirzīts jautājums par CIP darbinieku līdzdalību Dalasas noziegumā. Negantie pretuzbrukumi, kas bija vērsti pret viņu un kuru dēļ viņš bija spiests pārtraukt izmeklēšanu, liecina, ka viņš bija atradis īstos sazvērestības mehānisma virzītājspēkus.

Ņūorleānā Osvalds atklāti demonstrēja simpātijas pret Kubu. Viņš nodibināja «Komitejas par taisnīgu attieksmi pret Kubu» vietējo nodaļu. Sī organizācija, kuras centrs bija Ņujorkā, pieprasīja atzīt sociālistisko Kubu un pārtraukt ASV provokācijas pret to. Komitejas Ņūorleānas nodaļas vienīgais biedrs bija pats Osvalds. Neviens cits jau ari nebija vajadzīgs. Bija nepieciešama izkārtne, lai padarītu pārliecinošāku šo «progresīvi noskaņota cilvēka» tēlu. Tāds iespaids Osvaldam bija jāatstāj uz ikvienu, ar ko viņš tolaik satikās. Komitejas vārdā Osvalds uzstājās pa radio un diskusijās. Viņš klaiņoja pa Ņūorleānas ielām ar plakātu, uz kura bija uzrakstīts: «Rokas nost no Kubas! Lai dzīvo Fidels!» Viņš izdalīja garāmgājējiem lapiņas, kuras bija izdotas «Komitejas

par taisnīgu attieksmi pret Kubu» vārdā. Tomēr jau ar pirmo metienu iznāca ķibele. Osvalda «nodaļas» adrese bija Kempstrīta 544. Bet šajā namā atradās arī C1P rezidence — Benistera kantoris, kas darbojās aiz privāta izmeklēšanas biroja izkārtnes, — un vairākas Kubai naidigas organizācijas. Turpat bija izvietojies arī Hanta kantoris. Tā Osvalds atklāja savus īstos sakarus. Tomēr šis misēklis nobāl salīdzinājumā ar citu kļūdu, varbūt pat ne kļūdu, bet sagudrotu šarādi, ko pagaidām nevienam nav pa spēkam atminēt.

RĒGS, VĀRDĀ ALEKS HIDELS

Vorena komisijas ziņojumam pievienots fotoaItēls, kurā Osvalds redzams, izdalot lapiņas kādā no Ņūorleānas ielām, un divu lapiņu faksimils ar šādu paskaidrojumu: šeit redzami viņa (Osvalda) proklamāciju paraugi, uz tām viņš uzspieda savu vārdu un parakstu «A. Dž. Hidels».

Bet iepriekš ziņojumā var izlasīt sekojošo: «Policisti, kas arestēja Osvaldu (22. novembrī Dalasā. — Aut.), atrada viņa kabatas portfelī viltotu karaklausības apliecību ar Osvalda fotogrāfiju un uz Alcka Dž. llidela vārda. 22. un 23. novembrī Osvalds atteicās paskaidrot Fricam (Dalasas policijas kapteinim. — Aut.), kā pie viņa nokļuvusi šī apliecība… Pēdējā nopratināšanā

24.   novembrī viņš atzinās… ka nomājis Dalasā pasta kastīti Nr. 2915, taču noliedza, ka saņēmis uz šo adresi sūtījumu, adresētu Hidelam. Viņš noliedza ari to, ka uz šo adresi saņēmis šauteni.»

Runa ir par Itālijā ražoto šauteni «Manliecher Carcano», kas vēlāk it kā esot kalpojusi par ASV prezidenta noslepkavošanas ieroci. Tas, kā Osvalds to iegādājies, atgādina īstu kriminālstāstu. So «Manliecher Carcano» viņš varēja brīvi nopirkt kā Dalasā, tā jebkurā no apkārtējām pilsētiņām, jo tajos gados «nāves tirgotāji» burtiski bija pārplūdinājuši Savienotās Valstis ar lētiem novecojušu paraugu kaujas ieročiem, kas bija iepirkti «lieko militāro preču» noliktavās Itālijā, Anglijā, Francijā, Beļģijā un citās valstīs. «Manliecher-Carcano» maksāja mazliet vairāk nekā 12 dolārus. Konstatēts, ka 1963. gada martā, kad Osvalds it kā esot pasūtījis pa paslu no Čikāgas «Manliecher-Carcano», viņa rīcībā bijusi prāva naudas summa. Tātad, ja Osvalds jau tolaik perināja domu par prezidenta noslepkavošanu, tad, loģiski spriežot, viņam vajadzēja pasūtīt par lielāku naudu drošākas sistēmas ieroci.

Bet no viņa puses būtu vēl loģiskāk ieiet jebkurā Dalasas universālveikalā, sporta preču vai speciālā nove-

cojušu kaujas ieroču veikalā un nopirkt tur šauteni. Praktiski katrā teksasiešu ģimenē ir šaujamierocis. Teksasā nevienā veikalā, kur pārdod šaujamieročus, neinteresējas par pircēja personību un neprasa uzrādit dokumentus.

Kāpēc gan Osvaldam nebija pieņemams tik vienkāršs paņēmiens, kā iegādāties ieroci, nevienam citam to nezinot? Kā viņam varēja ienākt galvā «atstāt pēdas», turklāt tik neparastos apstākļos, kā tūdaļ pārliecināsies lasītājs? Vorena komisija nepievērsa uzmanību šiem vienkāršajiem jautājumiem. Pēc neatkarīgo izmeklētāju domām, atrisinājums ir pavisam vienkāršs: Osvalds nekādu «Manliecher-Carcano» tipa šauteni nav pircis, pat nav turējis to rokās.

Aizsteidzoties priekšā, atgādināsim kādu zināmu faktu: uz slepkavības ieroča, ko atrada «snaipera ligzdā» Teksasas mācību grāmatu noliktavas sestajā stāvā, nekādus Osvalda pirkstu nospiedumus nekonstatēja. Šāvis cimdos? Sādu varbūtību FIB nepieļāva. 23. novembra vakarā Federālais izmeklēšanas birojs skaidri un gaiši paziņoja, ka uz «Manliecher-Carcano» nav bijuši nekādi «slepkavas» Osvalda roku nospiedumi. Bet 29. novembrī FIB, mainot savu iepriekšējo slēdzienu, pavēstīja, ka atrasts Osvalda plaukstas nospiedums. To stobra apakšdaļā fiksējis kāds Dalasas policists. Sākumā viņš par to «aizmirsis», bet vēlāk «atcerējies», tāpēc, lūk, plaukstas nospieduma fiksējums nosūtīts uz Vašingtonu tikai 26. novembrī. Taču pirms tam Dalasas policistiem un viņu FIB draugiem nācās mazliet papūlēties.

Svētdien, 24. novembrī, no rīta Osvaldu nogalināja Rūbijs. Tās pašas dienas vakarā Osvalda līķi nogādāja morgā Fortvertas pilsētā netālu no Dalasas. So morgu, kura pārvaldnieks bija Pols Grudijs, naktī no 24. uz

24.  novembri apsargāja no visām pusēm. 1980. gadā I.iftonam bija saruna ar Grudiju, un tas viņam izstāstīja, ka lajā naktī oficiālo ekspertu grupa visai ilgi darbojās ap līķi. Kad eksperti aizgāja, Grudijs ievēroja, ka mirušā Osvalda plaukstas pārklātas ar speciālu tinti, bet pirksti — ar speciālu krāsu, kas paredzēta nospiedumu noņemšanai. «Pēc tam, kad tic bija noņēmuši nospiedumus, man nācās notīrīt viņa pirkstus,» Pols Grudijs atceras, «bet kas attiecas uz plaukstām… uz tām palika tintes traipi.» Liftons uzskata, ka Dalasas policijas vai FIB «speci», fiksējuši nelaiķa plaukstas nospiedumu, pēc tam to «uzspieda» uz «Manliecher-Carcano» stobra.

Vai tikai tādā pašā ce|ā uz vienas no kartona kastēm, kas atradās «snaipera ligzdā», nenokļuva arī Osvalda labās rokas rādītājpirksta un kreisās plaukstas nospiedumi? Ar šiem manevriem F1B sevi pilnīgi nodeva. Tas drudžaini un neveikli centās apbruņoties ar tiesu medi cīnās «faktiem», lai tikai Vorena komisija varētu bez ierunām atzīt versiju par slepkavu vienpatni Osvaldu.

Tā, lūk, beigu beigās Osvalds noslēpumainā veidā bija atstājis savas pēdas «snaipera ligzdā». Arī pats sākums notikumu virknē, kas saistījās ar «Manliecher-Carcano» Nr. C 2766, šķita ne mazāk aizdomīgs. 1963. gada 13. martā Kleina sporta piederumu veikals Čikāgā saņēma šautenes pasūtījumu, uzrakstītu uz veidlapas, kas bija izgriezta no žurnāla «American Rifleman» februāra numura. Pasūtījums bija parakstīts drukātiem burtiem: «A: Hidels, pasta kastīte Nr. 2915, Dalasa, Tcksasa». Vorena komisijas ziņojumā teikts: «Finansu ministrijas un F1I3 eksperti dokumentu izpētes jautājumos nešaubīdamies atzina, ka skaidriem drukātiem burtiem rakstītais teksts uz pasta pasūtījumu veidlapas un adrese uz aploksnes rakstīti ar Lī Hārvija Osvalda roku.»

Ziņojuma autoru «nešaubīgā» pārliecība rāda, cik nepieciešams Vorena komisijai bija šis «misters Hidels». Lai Hidela vārds būtu precīzi izlasāms, tas bija uzrakstīts drukātiem burtiem.

Arī attiecībā uz pasta kastīti Nr. 2915 viss bija rūpīgi pārdomāts. Osvalds to bija iznomājis uz laiku no 1962. gada 9. oktobra līdz 1963. gada 14. maijam. Vorena komisijas ziņojumā lasām: «Nav zināms, vai iesniegumā par pasta kastītes Nr. 2915 iznomāšanu bija minēts arī A. Hidels — kā persona, kurai tiesības izņemt pasta sūtījumus no šīs kastītes. Saskaņā ar pasta noteikumiem tā iesnieguma daļa, kurā norādītas personas, kam tāpat kā pasta kastītes iznomātājam ir tiesības saņemt pastu, tika izmesta pēc tam, kad Osvalds atteicās no savas pasta kastītes 1963. gada 14. maijā.» Bet tālāk viss bija ļoti vienkārši. Paziņojums par to, ka no Kleina pienācis pasta sūtījums (tā saturs: «Manliecher-Carcano» — 12 dolāri 78 ccnti, optiskais tēmēklis — 7 dolāri 17 centi, kvīts par nosūtīšanu — 1 dolārs 50 centi), tiek iemesls Osvalda nomātajā pasta kastītē Nr. 2915. Viņš pats — bet kurš gan cits?! — izņem šo paziņojumu uz Hidela vārda un brīvi saņem sūtījumu, neviena neizprašņāts, jo, kā paskaidrots Vorena komisijas ziņojumā, «šādos gadījumos parasti neprasa uzrādīt personas apliecību,

uzskatot, ka personai, kas uzrādījusi paziņojumu, ir tiesības saņemt sūtījumu».

Neatkarīgie izmeklētāji uzsver, ka sazvērniekiem grūtības sagadāja ari tas, ka Osvaldu vajadzēja kaut ka «sasaistīt kopā» ar šo «Manliecher-Carcano», kas it kā tikusi atrasta mācību grāmatu noliktavā. FIB un CIP ir savi cilvēki gan ieroču tirgotāju vidū, gan pastā, tādēļ inscenēt pirkšanas operāciju — ar pasūtījumu, kvīti u. tml. — nebija nekāda liela problēma. Bet, lai visu šo ieroča iegādes lietu «sagrieztu» ap Osvaldu-Hidclu un padarītu to gluži ticamu amerikāņu sabiedrības acīs, ar to vien, ka pasūtījuma veidlapa rakstīta drukātiem burtiem, acīm redzami nepietika.

Tāpēc, no vienas puses, tika nolemts parādīt amerikāņiem unikālu fotoattēlu, kur Osvalds pozē, turēdams rokās «Manliecher-Carcano» un amerikāņu komunistu laikrakstu «Worker».

No otras puses, tie, kas vadīja Osvaldu, nolēma «atdzīvināt» mītisko rēgu, kurš pagaidām ne ar ko nebija apliecinājis savu eksistenci, neskaitot itāļu šautenes pirkumu, ko, tiesa, nevarēja apstiprināt neviens aculiecinieks. Tas notika atkal turpat Ņūorlcānā. Reiz izcēlās kautiņš starp Osvaldu, kurš uzdevās par revolucionārās Kubas draugu, un vairākiem kubiešu kontrrevolucionāriern. Osvalds nokļuva cietumā, bet tur starp citām mantām pie viņa atrada «Komitejas par taisnīgu attieksmi pret Kubu» Ņūorleānas nodaļas biedra apliecību, ko bija parakstījis «nodaļas prezidents» A. Dž. Hidels. Jau pēc tam, kad Rūbijs bija aizraidījis Osvaldu uz viņpasauli, nelaiķa atraitne Marina Osvalde, sniedzot liecību Vorena komisijai, apgalvoja, ka, sava nelaiķa vīra piespiesta, viņa zem vārdiem «nodaļas prezidents» uzvilkusi parakstu «A. Dž. Hidels».

Ņūorleānas cietumā «marksists» Osvalds pieprasīja tikšanos ar… kādu nebūt FIB darbinieku. Viņu apmeklēja speciālais aģents Džons Kviglijs, kurš saka, ka viņam tā arī nav bijis skaidrs, kāpēc Osvaldam tas bijis vajadzīgs. Taču neatkarīgais izmeklētājs, bijušais CIP līdzstrādnieks Džordžs O’Tūls, izanalizējis Kviglija atskaiti, pievērsa uzmanību kādam sīkumam. FIB speciālais aģents ziņoja, ka sarunas laikā Osvalds stāstījis viņam par «Komitejas par taisnīgu attieksmi pret Kubu» Ņūorleānas nodaļu un kaut kādu šīs nodaļas biedru A. Dž. Hidelu.

Neminēsim, kāpēc Osvalds pārvērta Hidelu no nodaļas

prezidenta par tās ierindas biedru. Interesanti ir kas cits. «Ņemot vērā, ka A. I)ž. Hidels bija vienīgā persona, ko Osvalds minēja sarunā ar Kvigliju, tam varēja būt īpaša nozīme,» O’Tūls rakstīja. «Runājot konkrēti, «Īlidels» varēja būt Osvalda segvārds, ko lietoja, viņam darbojoties par ziņu pienesēju… Kviglija ziņojums par sarunu ar Osvaldu, kurā pieminēts uzvārds «Hidels», automātiski nokļūtu FIB informācijas centrā.» Citiem vārdiem, Osvalds signalizēja, kur viņš atrodas, neatklādams savus sakarus ari FIB speciālajam aģentam Kviglijam. Pēc neilga laika Osvaldu atbrīvoja no cietuma.

Tātad, ja O’Tūlam taisnība, segvārds lljdels, ko Osvaldam kāds bija piešķīris, varēja kalpot diviem nolūkiem. Vienā gadījumā šis segvārds Osvaldu saistīja ar gatavotās sensacionālās slepkavības ieroci, ko viņš varēja arī nezināt. Otrā — Osvalds, darbodamies par informatoru, pats to varēja izmantot — protams, nevienam neizpaužot, kas viņam devis šo fiktīvo uzvārdu.

Atcerēsimies, kad pie arestētā Osvalda, kā rakstīts Vorena komisijas ziņojumā, atrada viltotu karavīra apliecību uz A. Dž: Hidela vārda, viņš atteicās paskaidrot policijai šā dokumenta izcelsmi. Policijas ierēdņi, iespējams, nebija tic cilvēki, kuriem Osvaldam būtu jāatklāj savi noslēpumi. Tikai pēc viņa nogalināšanas FIB paziņoja, ka dokumentu viltojis Osvalds pats. Bet šajā sakarā netika minēti nekādi pierādījumi — nedz, kur tas noticis, nedz, kādu fotoaparātu un rakstāmmašīnu viņš izmantojis, lai izgatavotu viltotu dokumentu.

Neatkarīgie izmeklētāji, ievērojuši, ka šajā jautājumā FIB pozīcijas ir nedrošas, nolēma ļoti rūpīgi pārtīt notikumu lenti atpakaļ līdz 22. novembrim. Radās visai sarežģīta aina. Dalasas nozieguma aizkulisēs tūdaļ sākās Hidela personības oficiālā pārbaude. Tomēr līdz nākamajai dienai, 23. novembrim, šis uzvārds neparādījās radio un televīzijas ziņās. Pat policijai vistuvākie Dalasas reportieri, kuri pirmie saņēma tā saucamo ekskluzīvo informāciju, neko nebija dzirdējuši par to, ka arestētais varētu būt kaut kāds Aleks Hidels. Bet vēl dīvaināk ir tas, ka tagad Dalasas policija apgalvo ko citu, proti: reportieri it kā esot tūdaļ informēti, ka pa to laiku, kamēr Osvalds, saslēgts roku dzelžos, pārvests no apcietināšanas vietas — kinoteātra «Texas» — uz policijas iecirkni, pie viņa atrasts kabatas portfelis ar karavīra apliecību uz Hidela vārda. Ierindas policists P. Bentlijs, kuram tika tas gods izvilkt kabatas portfeli no Osvalda bikšu

aizmugurējās kreisās kabatas un atrast viltoto dokumentu, tādējādi krietni vien palīdzēja izmeklēšanai. Pec kāda laika viņš kļuva par «First National Bank of Dailas» viceprezidentu, kas atbildīgs par drošību un apsardzi.

Neatkarīgie izmeklētāji vienādā mērā pieļauj, ka viltotais dokuments jau bijis kabatas portfelī un ka to tur ielicis policists Bent 1 ijs. Bet tā vai citādi Hidela vārds parādījās tikai 23. novembrī, pēc tam, kad jau bija garām mirušā prezidenta ķermeņa «pārtaisīšana» un ložu brūces līķī atbilda šāvieniem no mugurpuses un augšas (atbilda, bet ne pilnīgi, kā pierādīja neatkarīgie amerikāņu patologanatomi) — no Osvalda «snaiperligzdas». Tagad varēja ķerties klāt pie kārtējām publiskām manipulācijām ar faktiem un paņēmieniem — piešūt Osvaldam «Manliecher-Carcano», pamatojoties uz «neapgāžamo» A. Dž. Hidela pasūtījumu pa pastu, kā ari diviem fotoattēliem, kuros Osvalds stāv ar šo itāļu ražojuma šauteni vienā rokā un laikrakstu «Worker» — otrā. Daudzi speciālisti, to skaitā bijušais Skotlendjarda galvenais fotoeksperts, apgalvo, ka attēls samontēts no Osvalda galvas fotogrāfijas un kādas citas personas ķermeņa. Pēc F1B atzinuma, fotoattēlus uzņēmusi Osvalda sieva, izmantojot vīra pirkto fotoaparātu «Imperial-Reflex». Dīvains fakts: Osvalds ar šo aparātu nav iotografējis nedz sievu, nedz bērnus, nedz paziņas un lietojis to tikai vienu vienīgu reizi — lai iemūžinātu uz fotopapīra «kaujinieciska komunista» tēlu.

Neviļus nāk prātā daži salīdzinājumi. Betezdas jūras kara spēku hospitāļa sekciju zālē un droši vien arī Voltera Rīda armijas hospitālī otrās sazvērestības dalībnieki centās sagādāt Vorena komisijai «labāko liecību» — no aizmugures nošautā prezidenta līķi. Pirmās sazvērestibas dalībnieki, lai atbalstītu šo pašu versiju, pūlējās iegūt Osvalda personā «otru labāko liecību». Taču abos gadījumos uzdevumu veicēji, tiecoties pēc absolūtas ticamības un neaizmirstot sīkumus, tomēr nespēja izvairīties no neprecizitātēm un kļūdām, kas ļāva amerikāņu izmeklētājiem atklāt kādas plašas sazvērestības acīm redzamās pēdas. Ja savā laikā būtu sarīkota tiesas prāva — ar mērķi pierādīt, ka Lī Hārvijs Osvalds nogalinājis Kenediju bez jebkādas citas personas līdzdalības, — nedz «labākā lieciba», nedz «otra labākā liecība» neizturētu nekādu juridisku pārbaudi. Tāds viedoklis ir daudziem amerikāņu juristu aprindu pārstāvjiem.

Septiņdesmito gadu sākumā O’Tūlam un citiem neatkarīgajiem izmeklētājiem radas aizdomas, ka FIB pats «safabricējis» A. I)ž. Hidelu un vēlāk, 1963. gada rudenī, «pārvietojis» to uz Dalasu, kur risinājās galvenie notikumi, kas saistīti ar Kenedija nogalināšanu.

Septiņdesmito gadu beigās un astoņdesmito gadu sākuma palielinājās aizdomas, ka ar Ilidela lietu bijis tieši saistīts armijas izlūkdienests, kā arī virs tā augstāk stāvošais militārās izlūkošanas dienests — Aizsardzības ministrijas izlūkošanas pārvalde. Septiņdesmito gadu vidū Kongresa speciālās sēdēs tika noskaidrots: sešdesmitajos gados armijas izlūkdienests gan patstāvīgi, gan kopā ar FIB realizējis slepenu karu pret citādi domājošajiem. No tā var secināt, ka aģentu ar segvārdu Ilidels droši vien izmantoja abi šie speciālie dienesti.

Tajās dienās, kad Kenedijs apmeklēja Teksasu, armijas un militārajai izlūkošanai uzdeva palīdzēt slepenajam dienestam, «garantējot prezidenta vizītes drošību». R. Ensons grāmatā «Viņi nogalināja prezidentu!» paziņo par interesantu faktu. Slepenā dienesta aģents V. Lousons, kurš izvēlējās maršrutu prezidenta braucienam pa Dalasas ielām, bija armijas izlūkdienesta rezerves virsnieks. Tajā pašā rezervē sastāvēja Dalasas policijas speciālo dienestu biroja priekšnieks V. Geņavejs; policists Dž. Pauels, kurš mācību grāmatu noliktavas sestajā slāvā atrada šauteni «Manliecher-Carcano» un «nejaušības dēļ» bija ieslēgts sestajā stāvā visu nakti no 22. uz 23. novembri, kā arī vairāki citi Dalasas policisti.

Uz laiku, kamēr Kenedijs viesosies Teksasā, militārie speciālie dienesti Sanantonio pilsētā izveidoja štābu, kur operatīvo jautājumu dežūrvirsnieks bija apakšpulkvedis Roberts Džounss no militārā izlūkdienesta 112. grupas. Tiklīdz viņš padzirdēja par atentātu, raksta Samorss, viņš steigšus sazinājās ar saviem cilvēkiem Dalasā, un drīz vien viņam paziņoja pa telefonu, ka «A. Dž. Hidels arestēts» (tobrīd šis uzvārds vēl nebija zināms presei).

Septiņdesmito gadu beigās Džounss deva liecību Kongresa speciālajai slepkavību izmeklēšanas komisijai. Viņš paziņoja, ka visai driz pēc šīs vēsts saņemšanas uzgājis Ilidela uzvārdu militārā izlūkdienesta personāllietās. Turklāt viņš ātri konstatējis, ka šajās personāllietās Ilidela vārds «krustojas» ar kādu citu vārdu — Lī Osvalds.

Ņemot vērā, ka bija noticis ārkārtīgi nopietns valsts noziegums, apakšpulkvedis Džounss, ne mirkli nevilci-

•lādamies-, paņēma telefona klausuli, sazinājās ar Mb Dalasas nodaļas priekšnieku Gordonu Senklinu un paziņoja viņam visu, ko bija noskaidrojis par HideluOsvaldu. Drīz atskanēja zvans no Dalasas, un Džounsam pavēlēja pārtraukt meklējumus, paskaidrojot, ka prezidenta slepkavas īstais uzvārds ir Osvalds, bet Hidels — izdomāts.

Kopsakarā ar noslēpumaino Hidela lietu grūti izskaidrojams ari kriminālais gadījums, kas saistīts ar Dalasas policista Tipita noslepkavošanu. Saskaņā ar Vorena komisijas ziņojumu, šī slepkavība notika 46 minūtes pec prezidenta Kenedija nogalināšanas. Tajā tika apsūdzēts Osvalds.

Ja ticam oficiālajai versijai, tad tieši Tipita slepkavas vajāšana kļuva par iemeslu tam, kāpēc policija ieradās kinoteātri «Texas». Kāds garāmgājējs paziņoja policisticin, ka kinoteātrī iegājusi «aizdomīga izskata» persona. Bija diena, tāpēc kinozālē skatītājus varēja saskaitīt uz pirkstiem. Osvalds sēdēja kaut kur zāles beigās, bet, iuk, kāds skatītājs no pirmās rindas «pagriežas» un rāda policistiem uz Osvaldu, tas it kā izrauj pistoli un pretojas, viņu sagrābj ciet, atliec rokas uz muguras un aizved.

Jau gandrīz divdesmit gadus visjuceklīgākā vieta Dalasas policistu ziņojumos ir tļā, kur viņi paskaidro, kam dzinušies pakaļ, dodoties kinoteātra «Texas» virzienā, — Tipita slepkavam vai prezidenta slepkavam. Versija mainījusies vairākas reizes. Pēc kinoteātra kasiera apgalvojuma, kad policisti veduši Osvaldu ārā no zāles, viens no viņiem sacījis, ka notverts «prezidenta slepkava». Bet kas bija šis «skatītājs»? Ir divi pieņēmumi — vai nu Osvalda «sakarnieks», vai arī kāds viņam svešs cilvēks, kas pazina viņu vienīgi pēc fotogrāfijas un atradās kinozālē tāpēc, lai tūdaļ identificētu Osvaldu un sekmētu viņa apcietināšanu.

Tipita personiba ir aizdomīga. Divas dienas pirms prezidenta noslepkavošanas viņu redzēja kādā restorānā kopā ar Osvaldu. Viņam bija pazīšanās mafijas vidē, starp citu, arī Rūbijam tuvās aprindās. Bez tam Tipits kaut kādā veidā bija saistīts ar izlūkošanu. Pēdējais apstāklis nav uzskatāms par kaut ko ārkārtēju. Amerikāņu izmeklētāji norāda, ka C1P bija pārplūdinājusi policijas orgānus ar saviem ziņotājiem. Vorena komisija izmantoja Tipita slepkavību, lai Osvaldu — šo «marksistisko»

slepkavu vienpatni — noraksturotu kā īstu kriminālnoziedznieku: aukstasinīgs, nežēligs bende utt. Vorena komisijas ziņojuma kritiķiem ir cits viedoklis: nav absolūti nekādu skaidru pierādījumu, kas liecinātu, ka Tipitu nogalinājis Osvalds, viņš novākts nezināmu iemeslu dēļ.

Tāpat kā šautenes «Manliecher-Carcano» pirkums, ari 38. kalibra revolvera «Smith and Wesson» — ieroča, ar ko Osvalds esot nogalinājis Tipitu, — iegādāšanās inscenēta pēc mums jau pazīstamās shēmas. Revolveris tika atsūtīts A. Dž. Hidclam uz pasta kastīti Nr. 2915 Dalasā — šoreiz tas pienāca no kada Losandželosas veikala. Un atkal FIB grafologi konstatēja, ka Osvalds pašrocīgi ar tinti atveidojis Ilidela parakstu. Sāds «sagatavots» pierādījums neviļus lika domāt, ka arī Tipita noslepkavošana bijusi savlaicīgi ieprogrammēta kā viena no gadsimta nozieguma sastāvdaļām.

Speciālajai slepkavību izmeklēšanas komisijai izdevās noskaidrot, ka armijas izlūkdienests kopš 1963. gada vidus iekārtojis atsevišķu personāllietu, reģistrētu ar diviem uzvārdiem — «Hidels-Osvalds». SSIK mēģināja sadabūt šo lietu, līdz Aizsardzības ministrija tai paziņoja, ka lieta iznīcināta 1973. gadā. Tajā laikā tādu pašu likteni piedzīvoja visi Pentagona arhīva materiāli, kas bija saistīti ar Osvaldu un prezidenta noslepkavošanu Dalasā. 1973. gadā uzliesmoja Votergcitas skandāls. Aizsardzības ministrs Melvins Leirds uzskatīja, ka Baltais nams nepietiekami enerģiski atbrīvojas no valdību kompromitējošiem dokumentiem. Savā resorā viņš pavēlēja sadedzināt visu, kas liecinātu, ka militārie izlūkdienesti pastiprināti interesējas par ASV notiekošo iekšpolitisko cīņu, kas risinās pēc visaugstākajām likmēm.

SSIK savā ziņojumā konstatēja, ka pēc tam, kad armijas izlūkdienests iznīcinājis «Hidela-Osvalda» personāllietu, «vairs nav iespējams precīzi noskaidrot, kāds raksturs bija Osvalda sakariem ar militāro izlūkošanu».

Izskatot jautājumu par armijas izlūkdienesta lomu Dalasas notikumos, neatkarīgie izmeklētāji sevišķu uzmanību pievērš slepenajai telegrammai, ko 22. novembra vakarā Teksasas sauszemes karaspēka 4. grupas pavēlniecība nosūtīja Floridas triecienkaraspēka grupas pavēlniecībai (kodētais nosaukums USSTRICOM). Tajā bija norādīts, ka Osvalds ir ASV Komunistiskās partijas biedrs un saistīts ar Kubu. USSTRICOM bija paredzēta darbībai pret revolucionāro Kubu, tāpēc telegramma nevarēja būt nekas cits kā signāls, ka var sekot pavēle uz

sākt bruņolu akciju pret Kubu. Tā domā Roberts Ensons, Piters Deils Skots un citi neatkarīgie izmeklētāji. Turklāt jāņem vērā, ka ASV armijā, tāpat kā CIP, bij i izveidotas kubiešu kontrrevolucionāru vienības. Tās varēja raidīt uzbrukumā Brīvības salai kopā ar ASV karaspēka trieciendaļam.

Vienu no iemesliem, kāpēc izjuka bruņotās provokācijas plāni, minējis I. dc Gevara Kintana: kubiešu tautas stingra apņēmība nosargāt savu revolūciju, jauns spēku samērs starptautiskajā arēnā. Cits iemesls bija atnerikāņu izlūkdienestu «melno propagandistu» nespēja, lai arī viņi pūlējās, safabricēt daudzmaz pārliecinošus «pierādījumus» par Kubas līdzdalību prezidenta Kenedija noslepkavošanā.

Mes neesam pievērsušies vēl vienai Osvalda darbibas sfērai — viņa iespējamajiem sakariem ar ASV jūras kara spēku izlūkdienestu. Patstāvīgi vai kopā ar citiem izlūkdienestiem tas izmantoja bijušo jūras kājnieku dažādiem uzdevumiem, tas piedalījās arī mahinācijā Bctezdā, kur tika viltotas prezidenta brūces.

Daudz vietas šiem jautājumiem savā grāmatā «Sazvērestība» veltījis angļu žurnālists Samerss, kurš divus gadus darījis faktiski to pašu, ko amerikāņu neatkarīgie izmeklētāji. Viņu sevišķi interesēja Kongresa speciālās komisijas darbs. SSIK sastāvēja no divām apakškomisijām. Samerss intervēja Kenedija noslepkavošanas izmeklēšanas apakškomisijas priekšsēdētāju kongresmeni Ričardu Preijeru. «Vairākos gadījumos,» likumdevējs atzina, «mēs nevarējām sadabūt dokumentus. Mums gluži vienkārši tos neizsniedza. Citos gadījumos dokumenti jau bija iznīcināti. Mēs nezinām, kādu motīvu dēļ. Pentagons iznīcinājis savus arhīvus Kenedija noslepkavošanas lietā, armijas dokumenti, kas attiecas uz Kenedija noslepkavošanu, arī iznīcināti, un mēs nezinām, kāpēc tas izdarīts. Tas viss ir vienkārši baismi.»

Preijera konstatējumam ir savs racionālais kodols — dokumentus bez jebkāda iemesla neiznīcina. Pētot gadsimta noziegumu, atklājas vesela virkne svarīgu sazvērestības elementu. Tāpēc, lai neatkarīgo izmeklētāju starmeša raidītie gaismas kūļi neizgaismotu vēl citus kriminālās mozaīkas sīkumus, kas joprojām paslēpti tumsā, tos rūpīgi aiztriepj jeb, pareizāk sakot, iznīcina.

Daless savā grāmatā «Izlūkošanas māksla» rakstīja, l;a slepenu operāciju nepieciešams ļoti rūpīgi nomaskēt, tai

bīstama visniecīgākā nejaušība, jo ne jau visi ļaudis ir vientiesīgi un naivi. Ir tādi ļoti pieredzējuši cilvēki, kas spēj pamanīt, rūdītais spiegs brīdināja, šķietami nenozīmīgā faktā visdziļākās maskēšanās pēdas. Ja šie ļaudis turklāt prot arī analizēt, viņi spējīgi atšifrēt operāciju, atmaskot tās mērķus. Bijušā CIP direktora grāmata nāca klajā neilgi pirms Kenedija nogalināšanas. Pirmās un otrās sazvērestības nomaskēšana, šķiet, tika veikta pēc viņa receptēm, savukārt tā galu gala neizdevās tieši tāpēc, ka netika pietiekami ņemti vērā viņa brīdinājumi.

Salīdzinājis dažādus faktus, Samerss secina: «Izanali zējuši amerikāņu izlūkdienestu rīcību, daži uzskata, k.: tie bijuši tieši saistīti ar prezidenta nogalināšanu, ka ši slepkavība nav bijusi nekas cits kā valsts apvērsums . . Protams, pilnīgi iespējams, ka ASV izlūkdienestu ekstrēmie elementi manipulēja ar Osvaldu — lai kāda bija viņa loma 1963. gada 22. novembra notikumos. Tie paši elementi, iespējams, izmantoja arī savus rokaspuišus no kubiešu emigrantu un mafijas locekļu vidus, lai ne.galinātu prezidentu un pēc tam Osvaldu… «Jautājums par izlūkdienestu lomu slepkavībā joprojām ir atklāts,» man teica viens no SSIK juristiem. Bet kāds speciālās komisijas izmeklētājs atzīmēja, ka jautājums par militāro izlūkdienestu nav izpētīts pietiekami kompetenti… Aizsardzības ministrija stūrgalvīgi ignorējusi SSIK. un galu galā tieši tā iznīcināja Osvalda personāllietu… Turklāt prezidents Kenedijs savas dzīves pēdējā poī.mā konfliktēja ar CIP ekstrēmajiem elementiem.»

Tajā gadā, kad SSIK pabeidza savu darbu, tika izdota Slēzingera apjomīgā grāmata «Roberts Kenedijs 1.11 viņa laikmets». Slēzingers ir viens no tiem amerikāņu vēsturniekiem, kam nepavisam nav raksturīgas emocijas, hiperbolas, tieksme izvirzīt hipotēzes. Viņš gluži vienkārši nosauc viņam zināmos CIP darbiniekus, kas ieskaitāmi «ekstrēmo» kategorijā. Piemin tos valdošās eliles pārstāvjus, kas pieprasīja nodibināt kontroli pār CIP. Kāpēc?

«Tas ir mīts, ka CIP bijusi paklausīga organiz;īcii'\ kas darbojusies vienīgi saskaņā ar augstākās varas precīzi izstrādātām instrukcijām,» Slēzingers raksta «Tāpat kā FIB, CIP bija nekontrolēts orgāns. Tajā lielais vairākums bija cilvēki, kas apmācīti par profesionāliem meļiem un krāpniekiem. Viņu rīcībā bija milzum daudz visdažadāko ieroču, neierobežoti līdzekļi, bet kontrole —

minimāla. Viņu uzdevums bija realizēt bezatbildīgus globāla rakstura mērķus.»

Tas bija Dalesa radītais imperiālistiskās izlūkošanas modelis darbībā. Brāļiem Kcnedijiem tā ari neizdevās pārveidot to, padarīt pakļāvīgāku, paklausīgāku. Saskaņā ar bijušā Tieslietu ministrijas darbinieka Voltera Seridana atmiņām, kas ierakstītas skaņulentē, Dalasā atskanējušie šāvieni pamudinājuši Robertu Kenediju bez aplinkiem noprasīt CIP direktoram Makounam, «vai CIP nav nogalinājusi prezidentu». Lasītājs droši vien piekritīs, ka tikai šis jautājums vien jau daudz ko nozīmēja. Makouns apliecinājis Robertam Kenedijam, ka CIP ar slepkavību nav nekāda sakara. Un tomēr, kā iepriekš minējām, prezidents Džonsons 1967. gadā izteica, F1B direktora vietniekam K.de Loačam savu «pārliecību» par to, ka CIP bijusi «kaut kādā veidā iejaukta šajā sazvērestībā». Par šo Džonsona pārliecību pirmo reizi informēja laikraksts «Washington Post» 1977. gada 13. decembrī.

Dalasas traģēdijas loģisks noslēgums bija Roberta Kenedija nogalināšana 1968. gadā* — lika likvidēta pēdējā iespēja atgriezties pie prezidenta Kenedija politikas. CIP, Pentagona, FIB, mafijas, kubiešu konlrrevolucionāru atsevišķās un īpašās pretenzijas pret tieslietu ministru un izlūkdienestu kuratoru Robertu Kenediju kā pret politiķi un administratoru bija papildu motīvi asiņainajai atriebībai.

Atkārtojam, Džonam un Robertam Kcnedijiem bija raksturīga pretrunīga attieksme pret ārpolitiku un tādu tās sviru kā CIP. No vienas puses, viņi nostiprināja slepeno graujošo akciju bīstamo mehānismu, kas darbojās pret citām valstīm, tajā skaitā Kubu un Indoķīnas nacionālās atbrīvošanās kustībām. No otras puses, viņi centās mīkstināt un noregulēt bīstamos konfliktus (Kārību krīze, karadarbības deeskalācija Vjetnamā un Laosā), normalizēt attiecības ar Kubu, novirzīties no «aukstā kara» sliedēm attiecībās ar Padomju Savienību, bet tas viss bija par iemeslu abu brāļu nopietnām nesaskaņām ar amerikāņu imperiālisma viskareivīgākajām aprindām un to pakalpiņiem — «renegātiskajiem elementiem ASV izlūkdienestos», «novaldāmajiem elementiem Centrālajā izlūkošanas pārvaldē».

Jā, CIP bija dažādi iemesli slepenai cīņai pret Kene-

* Ņūorleānas prokurors Gerisons ne mirkli nešaubījās, ka Rnberfs Kcnedijs kļuvis par CIP sazvērestības upuri. (Aut.)

diju. Bet armijas jeb militārajam izlūkdienestam? — jau» tās lasītājs. Arī uz to stiepjas pavedieni no Osvalda. Tieši tādēļ viņš bija piemērots sazvērniekiem, ka dažādos laika posmos veica gan armijas un militārā izlūkdienesta, gan C1P, gan FIB uzdevumus. So daudzpusīgo kontaktu dēļ Osvalds kļuva par ideālu instrumentu tādas situācijas radīšanai, kad ikviens resors jutās kā pārējo ķīlnieks un tāpēc visi kopa pūlējās nobēdzināt un izkropļot patiesību par gadsimta noziegumu.

Liftons netic, ka Osvalds šāvis uz prezidentu. Viņš uzskata, ka «Osvalda snaiperligzda» nav bijusi nekas cits kā viltojums. Bet, tā kā Osvalds atradās mācību grāmatu noliktavas ēkā, tad, pēc Liftona domām, rodas daži jautājumi: kam viņš kalpoja, un kas īstenībā nosūtīja viņu strādāt noliktavā?

Nav svarīgi, kas viņš bija — līdzdalībnieks, grēkāzis vai kliedzēj pile — un kam viņš kalpoja, tā vai citādi Osvalds, kā atzīmēja CBS korespondents D. Sors, deva iespēju ļaundariem «ļoti labi noorganizēt sazvērestību».

SSIK un daži neatkarīgie izmeklētāji izteikuši pieņēmumu, ka Osvalds piedalījies sazvērestībā, ko organizējuši kubiešu kontrrevolucionāri vai mafija. Tam par apstiprinājumu tika minēti sekojoši paziņojumi. Iepriekš minētais gangsteris un CIP rokaspuisis Martino: «Kastro pretinieki sagatavoja Osvaldu, kurš nezināja, kā labā strādā. Viņš nezināja, kas īstenībā viņu «samontējis».» Lasvegasas gangsteris Rozelli: «Kad bija izraudzīts Osvalds, sazvērnieki no noziedznieku pasaules baidījās, ka viņš palaidīs mēli un izpaudīs informāciju, kas varētu novest pie mums. Tāpēc Džekam Rūbijam tika pavēlēts likvidēt Osvaldu.»

Gan kubiešu kontrrevolucionāri, gan gangsteri droši vien bija labi izpētījuši Osvalda dzīves gājumu, viņa sakarus ar CIP, FIB, armijas un jūras kara spēku izlūkdienestiem. Tāpēc viņi varēja būt droši, ka speciālajiem dienestiem nebūs nekādas vēlēšanās izmeklēt sazvērestību, kurā galvenā darbojošās persona būtu viņu pašu cilvēks — Osvalds.

Tomēr tās visas ir tikai hipotēzes, kuras, pēc neatkarīgo izmeklētāju domām, neizslēdz viena vai vairāku izlūkdienestu tiešu līdzdalību Džona Kenedija noslepkavošanā. Bijušais FIB aģents kongresmenis Dons Edvardss iepazinās ar Kenedija slepkavības izmeklēšanas gaitu. Lūk, viņa iespaids: «Nav šaubu, ka ar faktu slēpšanu

šajā lietā saistīti FIB un CIP*. Man pat baismi iedomāties, ko tieši viņi cenšas noklusēt vai ko tieši viņi slēpj.»

CIP pieskaitāma tiem vadošajiem amerikāņu speciālajiem dienestiem, kas veic slepenas, graujošas asiņainas teroristiskas akcijas. Lūk, kāpēc sevišķu ievērību, musuprāt, pelna Liftona secinājums: «Es personīgi domāju tā: liecību rūpīga analīze liek mums secināt, ka valdības aprindās pastāvēja sazvērestība, kuras mērķis bija atņemt Kenedijam varu… Vajadzēja radīt pamatu. Sazvērestības īstenošanas nolūkiem bija nepieciešams savervēt noteiktas valdības amatpersonas. Šī vervēšana savā ziņā bija slepena graujoša politika, kas tika īstenota zināmā laika posmā, kamēr Kenedijs tūkstoš dienas atradās prezidenta postenī… ASV valsts galvas nogalināšana ir politisks noziegums. Tauta vēlas zināt ne tikai to, kas noslepkavojis prezidentu, bet arī kāpēc. Tiem, kas pārveidoja nelaiķa mirstīgās atliekas, bija radusies iespēja sniegt uz pēdējo jautājumu viņiem vajadzīgo atbildi. Radījuši iespaidu, ka prezidentu nogalinājis viens pats maniakāls slepkava vienpatnis, viņi atņēma šim noziegumam jebkādu politisku jēgu. 1963. gada 22. novembra notikumi tiek kvalificēti kā vēsturiska nejaušība, kas izskaidrojama ar to, ka klaiņojošs neapmierināts cilvēks dīvainā kārtā sastapās ar piemērotu mērķi.»

* Raksturīgu piemēru min neatkarīgie izmeklētāji Liftons un Grodens. Kinoamatiera Zaprūdera filma, pirms tā nonāca Vorena komisijas rīcībā, nokļuva CIP un FIB rokās. No filmas pazuda desmit kadri, vairāki vērtīgi kadri bija sabojāti, griežot un līmējot lenti, un. visbeidzot, zinātniskai izmeklēšanai principiāli nozīmīgi kadri bija samainīti vietām.

LEĢENDAS UN ĪSTENĪBA

1965. gadā liktenis saveda Liflonu kopā ar Dalesu. Viņš lasīja lekciju Kalifornijas universitātes studentiem, kuru vidū bija ari Liftons. Starp viņiem abiem izraisījās strīds sakarā ar Vorena komisijas ziņojumu, kas parādīja, ka Daless — iespējams, vairāk nekā jebkurš cits komisijas loceklis — uzskata šo ziņojumu par savu lolojumu.

1963. gada decembrī Vorena komisijas trešās slēgtās sēdes laikā Daless izdalīja visiem tās locekļiem kādu brošētu grāmatiņu. «Sī grāmatiņa,» viņš teica, «uzrakstīta pirms desmit gadiem. Tā sniedz paskaidrojumus par septiņiem atentātiem, kas izdarīti pret ASV prezidentiem… Brīnišķīga grāmata, no tās jūs uzzināsiet, ka visiem šiem atentātiem ir kāda kopīga īpatnība, ko, es ceru, mes atklāsim ari šajā lietā.»

Gaišreģis Daless pievērsa uzmanību tam, ka visi slepkavas bijuši vienpatņi. Komisijas loceklis Maklojs oponējot atgādināja, ka pret Linkolnu tika sarīkota sazvērestība. Daless izlocījās: «Pareizi, taču viens no sazvērniekiem bija tik valdonīgs, ka to gandrīz nevar uzskatīt par sazvērestību.»

Visu decembri un nākamā gada janvāri Daless saviem kolēģiem komisijā centās iegalvot, ka Dalasā izdarīto slepkavību nepieciešams «sasaistīt ar Amerikas vēsturi — ar tām sakritības pamatiezīmēm, kas raksturīgas visiem atentātiem pret ASV prezidentiem».

Komisija nedarbojās tukšā vietā; izejmateriāls melīgajiem safabricējumiem tika radīts jau labu laiku pirms Dalasas nozieguma. Sājos priekšdarbos liela loma bija C1P darbiniekiem. Taču tas atklājās tikai septiņdesmito gadu beigās.

Poc daudzkārtējiem atteikumiem Centrālā izlūkošanas pārvalde beidzot bija ar mieru informēt SS1K par to, kā veidojās C1P un Vorena komisijas savstarpējās attiecības. Tika iesniegts memorands, kas bija izgājis rūpīgu C1P

cenzūru. Un tomēr tam ir vēsturiska vērtība. No šī dokumenta izriet, ka visā komisijas darbības laikā Dalošam bijuši cieši sakari ar CIP darbiniekiem. Dalesarn nebija grūti alrast kopīgu valodu ar CIP pretizlūkošanas dienesta priekšnieku Džeimsu Engltonu, kurš bija iecelts par oficiālo pilnvaroto sakaru uzturēšanai ar komisiju. Līdz Dalesa demisijai Engltons ne tikai bija viņa protežē, bet ari baudīja direktora absolūtu uzticēšanos. Saskaņā ar memorandu, Daless darījis visu iespējamo, lai pierādītu, ka «Li Hārvijs Osvalds nekad nav bijis CIP kalpotājs vai aģents».

Tātad Daless pūlējās vaiga sviedros. Dienu no dienas , viņš centās pārliecināt komisijas locekļus, ka Osvalds ir vienīgais slepkava un ka šāds secinājums vislabāk atbilst Savienoto Valstu vēsturei. Bet aizkulisēs viņš deva padomus CIP darbiniekiem, ka labāk nomaskēt aizdomīgos faktus Osvalda biogrāfijā. Tas viss bija vajadzīgs tādēļ, lai, runājot Liftona vārdiem, radītu iluzoru priekšstatu, ka prezidenta nāvē vainojams tikai viens vienīgs cilvēks — slepkava vienpatnis — un tai nav bijis nekāda sakara ;>r politiku.

Mēs nekādā ziņā negribam apgalvot, ka Amerikā nav slepkavu vienpatņu. To ir, cik uziet. Piemēri nav tālu jameklē — var minēt psihiski nelīdzsvarotu cilvēku atentātus pret prezidentiem Fordp (1975. gadā) un Reiganu (1981. gadā). Masu informācijas līdzekļu uzkurinātā varmācības atmosfēra, iespējas brīvi iegādāties šaujamieročus, sociālās kataklizmas, kas veicina cietsirdību, sādismu un noziedzību, — uz šiem un citiem faktoriem balstās individuālais terors. Buržuāziskā propaganda neatlaidīgi cenšas ierindot vienā «psiholoģiskajā sistēmā» gan brāļu Kenediju un Mārtiņa Lutera Kinga slepkavības, gan «patvarīgo indivīdu» kriminālnoziegumus, savirknējot uz viena pavediena «tipisko» Osvalda, Sirhana un Reja rīcībā kopā ar «vidējā» individuālā noziedznieka raksturīgajām iezīmēm. Buržuāziskā propaganda, izvērsusi netīru spēli, tomēr nav spējīga noslēpt politiskā terorisma atsperes, noklusēt to, ka pēdējos gadu desmitos palielinājies politisko slepkavību skaits.

1978. gadā kādā SSIK sēdē viens no kubiešu emigrantiem atzinās: «Mēs lietojam taktiku, kuru mums māca CIP. Tā māca mums darīt visu. Mūs iemācīja novietot spridzekļus, nogalinat.» Jādomā, ka terorists kongresmeņiem neko jaunu neatklāja. Viņi to visu zināja un zina, tomēr līdz pat šai dienai kaunīgi novērš acis no «dunča

un apmetņa» bruņinieku un viņu auklējumu noziedzīgās darbības. Savu aizgādņu — CIP darbinieku — samācīti, kubiešu emigranti tagad nodod savu teroristu pieredzi nikaragviešiem. 1982. gadā Floridas un Kalifornijas nometnes «Alfa-66» bandīti apmācīja no Nikaragvas aizbēgušos tautas nodevējus. Sajā darbā viņiem palīdzēja mūsu vecais paziņa Fiorīni-Stērdžiss. Jaunu teroristu sagatavošana Kārību baseina «Slepkavību korporācijai» noris tās pašas prezidenta Reigar.a administrācijas paspārnē, kura pasludinājusi iesaistīšanos cīņā pret starptautisko terorismu par vienu no saviem svarīgākajiem ārpolitiskajiem uzdevumiem. Viens no šis caurcaurēm liekulīgās kampaņas mērķiem ir novērst amerikāņu un pasaules sabiedrības uzmanību no Vašingtonas speciālo dienestu noziedzīgās darbības ASV iekšienē un aiz to robežām, vainojot starptautiskā terorisma veicināšanā PSRS, Kubu un citas sociālistiskās valstis.

Neatkarīgie izmeklētāji nav tik naivi, lai uzskatītu, ka sazvērestības dalībnieki 1963. gadā būtu rīkojušies vienīgi savās interesēs. Viņi saskata aiz visa tā visreakcionārāko rūpniecības un finansu aprindu koalīciju, kuras mugurkaulu veido dienvidrietumu un rietumu štatu miljonāri un miljardieri. Sabiedriskā «Informācijas biroja par politisko slepkavību problēmām» loceklis, bijušais organizācijas «Studenti par demokrātisku rīcību» nacionālais prezidents publicists Karls Oglsbijs dēvē šos reakcionārus par «kovbojiem», bet viņu sāncenšus — «apgaismotā imperiālisma» pārstāvjus — par «jenkijiem». Pie pēdējiem viņš pieskaita galvenokārt amerikāņu kapitālismā Austrumu grupējumu. Oglsbijs uzskata, ka Džons Kenedijs, kaut nebija caurcaurēm pārliecināts «jenkijs», tomēr bija tuvāks tiem, rēķinājās ar viņu idejām par «sociālo harmoniju» amerikāņu sabiedrībā un viedokli par rūpnieciskajam un finansu biznesam izdevīgām attiecībām ar citām valstīm. Gan «jenkiji», gan «kovboji» tiecās pakļaut savai ietekmei abas galvenās buržuāziskās partijas — republikāņu un demokrātu. «Kovboji» sapņoja pārtaisīt visu Vašingtonā un visā Amerikā pēc sava ultrakonservatīvā parauga; prātodami «lielās rungas» kategorijās, viņi tajā laikā virzīja valsti uz asiņainām avantūrām Latīņamerikā un jo sevišķi Āzijā. «Kovboju» un «jenkiju» savstarpējā cīņa atbalsojas eksprezidenta Džonsona atmiņās; «Āzija mums nebija vienai• dzīga, un mēs to pierādījām ar savām asinīm… Taču mājās, Amerikā, tas mums dārgi maksāja. Tālu no mūsu

zemes ieilgušā kara spriegums izraisīja dziļu šķelšanos amerikāņu (autā. Karš radīja un padziļināja pretrunas starp prezidentu un Kongresu; starp «baložiem» un «vanagiem»; starp paaudzēm; starp tiem, kuri uzskatīja, ka mūsu nākotnei sevišķi svarīga ir Āzija, un tiem, kas pirmajā vietā liek Eiropu.» Tātad būtībā ar rūgtumu tika atzīts, ka «kovboju» imperiālistiskais kurss, ko centās īstenot Džonsons, bija cietis krahu.

Kenedijs zināmā mērā bija Franklina Delano Rūzvelta reālistisko plānu un ideju turpinātājs. Sava mūža beigās Kenedijs saprata, ka nepieciešama divu sociālo sistēmu mierīga līdzāspastāvēšana, viņš tiecās veikt kaut kādus jaunus soļus ārpolitikā, jo «aukstais karš», pēc viņa domam, varēja novest pie «kodolkonlrontācijas». Tas noskaņoja pret viņu «kovbojus».

Oglsbijs uzskata, ka Kenedijs gribējis samierināt «jenkijus» un «kovbojus» un tāpēc izraudzījies par viceprezidentu «kovboju» Džonsonu, turklāt ari viņa pēdējais brauciens uz Teksasu bijis saistīts ar šo mērķi. Var pieņemt vai noraidu shēmu «kovboji pret jenkijiem», tomēr jāatzīst, ka pagaidām nevienam politiķim no Austrumu augstākajām aprindām (establishment) pēc Kenedija nav izdevies ieņemt vietu Baltajā namā. Gadsimta noziegumam uzspiedusi zīmogu niknā ciņa uz dzīvību un nāvi, kas norisinājās starp ASV ietekmīgākajiem monopolistiskajiem grupējumiem būtiskākajos iekšpolitikas un ārpolitikas jautājumos. Vienīgi šādā cīniņā, lietojot visbīstamākās terorisma metodes, kas maksāja dzīvību Džonam un Robertam Kenedijiem, varēja nolaist no sliedēm prezidenta vilcienu un novirzīt valsts politiku uz cita ceļa. Šajā sakarā zīmīgs ir senatora Edvarda Kenedija paziņojums, ka viņa brāļus «nogalinājuši nakts kovboji, kas nolēmuši ietekmēt valsts dzīvi ar terora palīdzību». Sie vārdi tika pateikti lidmašīnā, ar ko no Losandželosas uz Ņujorku veda Roberta Kenedija zārku. Par to televīzijas kompānijas NBC vakara ziņu pārraidē pavēstīja komentētājs

S. Venokers.

Analizējot Amerikā notiekošo politisko slepkavību cēloņus, ASV Komunistiskās partijas ģenerālsekretārs Gess IIolls raksta: «Monopolistiskajam kapitālam nav morāles, nav cilvēkmīlestības, nav brālības, uzticības un patriotisma jūtu. Tā vienīgais dievs ir privātā peļņa… Apstākļos, kad pati kapitālistiskās sabiedrības struktūra trūd un irst, varmācība kļūst arvien izplatītāka, arvien

vairāk kļūst par pastāvīgās krīzes neatņemamu sastāvdaļu.»*

Pakāpeniski paplašinot un nostiprinot savas pozīcijas valstī, Kalifornijas «kovboji» 1981. gadā nonāca pie varas, turklāt neslēpj nodomu paturēt to savas rokas līdz šī gadsimta beigām un vēl ilgāk. 1982. gada sākumā uz Amerikas grāmatnīcu letēm parādījās Vašingtonas žurnālistā Artura Rouza grāmata «Krietnais zēns un ko viņš dara jūsu labā. Reiganisma solījumi un bīstamie soļi». Pirmajai nodaļai autors deva nosaukumu «Kovbojkapitālisti ņem valdību savās rokās». Ieradušies galvaspilsētā kopā ar Reiganu, viņi gluži atklāti demonstrēja savas pasakainās bagātības, tādējādi šokējot pat daudz pieredzējušo Vašingtonas publiku. Bet vēl pārsteidzošāki ir «kovbojkapitālistu» valdības politiskie pasākumi un plāni. Starptautiskajā arēnā — saspīlējuma krasa palielināšana, likvidējot visu pozitīvo, kas sasniegts pasaules politikā septiņdesmitajos gados. ASV iekšpolitika — valsts sociāli ekonomisko programmu apcirpšana, dodot priekšroku kodolraķešu un parastā bruņojuma forsēšanai.

«Kovbojiem» ir divas galvaspilsētas — Daiasa Teksasā un Losandžclosa Kalifornijā. Abas pilsētas kļuvušas par abu brāļu Kenediju noslepkavošanas vietām. Nejaušība vai zrīinīga simbolika? Nesteigsimies ar atbildi,, pagaidīsim, kamēr tiks atminēti jauni noslēpumi. Bet vai cerības uz to ir?

Kongresa speciālās slepkavību izmeklēšanas komisijas galvenais padomnieks un administratīvais direktors tiesībzinību profesors Roberts Bleiks jau pēc komisijas darba pabeigšanas paziņoja: «Joprojām ir dzīvi cilvēki, kas, iespējams, bijuši iejaukti prezidenta Kenedija noslepkavošanā», «nepieciešams enerģiski nodarboties ar šiem cilvēkiem, šajā nolūkā pielietojot jebkuras konstitucionālās metodes». Ja viņi tiks saukti pie kriminālatbildības, Bleiks saka, ka viņš varētu pierādīt viņu vainu.

Tad kāpēc tāda kavēšanās?

* «.Daily World», April 16, 1981,

SATURS

No autoriem …….

Terorisms augstākajā līmeni . .

Lapseņu pūznis ……………………………………..

Protokols bez datuma……………………………….

Vampīru sazvērestība……………………………….

Neatkarīgie izmeklētāji……………………………..

Pēdas ved uz Voltera Rīda hospitāli ■

Noslēpumainā «bundža»…………………………..

«Klejojošā lode»……………………………………..

Pagrieziens par 180 grādiem… galvā .

Aizdomu ēna…………………………………………..

Kongresa speciālā komisija …. Kcnediju klans un Lindons Džonsons ,

C1P melnā propaganda…………………………….

Hovards Hants . ……………………………………..

Mafija…………………………………………

Ņūorlcāna……………………………………………..

Rēgs, vārdā Aleks Hidels …. Leģendas un īstenība……………………………….

/

Сергей Андреевич Лосев Виталий Васильевич ПетруСенко

:->хо выстрелов в Далласе

Документальная повесть

Серия «Империализм: события, факты, документы»

Рига «Авотс» 1987 Па латышском языке

* 1еревел с русского Павилс Дуцманис

Художественное оформление серии Аидрейса Гринбергся

Художник Имантс Крепицс

Sergejs Loscvs Vitālijs Petrusenko DALASAS ŠĀVIENU ATBALSS Dokumentāls apraksts

Sērija «Imperiālisms: notikumi, fakti, dokumenti»

Redaktors R. Inķis

Mākslinieciskais redaktors E. Garkevičs Tehniskā redaktore D. Radziņa Korektors I. Tirāns

H6 JV* 1811

Nodota salikšanai 23.09.86. Parakstīta iespiešanai 13.07.87. Formāts 84x108/32. Tipogrāfijās papīrs JV° 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 6,76 uzsk. iespiedi.; 11,76 uzsk. kr. nov.; 12,21 izdevn. 1. Metiens 40 000 eks. Pasūt. 1205-5. Cena 60 kap. Izdevniecība «Avots», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 307/K-41. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Ielikums iespiests Rigas Paraugtipografijā, 226001 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Losevs S., Petrusenko V.

Lo 607 Dalasas šāvienu atbalss: Dokum. apr. — R.: Avots, 1987. — 185 lpp., f 12]lp. il. — (Imperiālisms: notikumi, fakti, dokumenti).

0804000000—307 L M803(U)—87 31,87 68.3 (7ASV)

IMPERIĀLISMS 1

Notikumi

Pakti

Dokumenti

SAJĀ SĒRIJĀ IZNĀKUŠAS:

1.   N. Jakovļevs. CIP PRET PSRS, 1983. g.

2.   ASV IMPERIĀLISMA ASIŅAINĀS PĒDAS, 1983. g.

3.   CIP TUMŠIE DARBI RIETUMEIROPĀ, 1983. g.

4.   T. Belaščenko. ASV: 200 GADU — 200 KARU, 1984. g.

5.    V. Kāsis, L. Kolosovs. NO SLEPENO DIENESTU SEIFIEM, 1985. g.

6.    NEOKOLONIĀLISMS PRET CILVĒKA TIESĪBĀM, 1985. g.

7.   G. Maļcevs. LĪDZTIESĪBAS ILŪZIJAS, 1985. g.

8.   I. Gejevskis. MAFIJA, CIP, VOTERGEITA, 1985. g.

9.   S. Rokotovs. CIONISMS — AGRESĪVO IMPERIĀLISTISKO APRINDU IEROCIS, 1986. g.

10. V. Kovaļovs. BURŽUĀZISKĀ JUSTĪCIJA: AR KO UN PRET KO!, 1986. g.

Nākama gramata šaja sērijā būs 13. Bannova darbs «

SLEPENAIS KARŠ PRET ATSLĀBUMU

». Tajā skartas aktualas mūsdienu starptautisko notikumu problēmas. Autors pievērsies visiem tiem spēkiem pasaulē, kas iet pretuzbrukumā atslābumam, cenšas atgriezt pasauli <-aukstā kara» laikos. Lasītājs uzzinās par tirdzniecības kara kurinātājiem, cionistiem, afgāņu dušmaņjem, sazvērestību pret Poliju, atentātu Romā un citām C1P diversijām.

Sniedzam fragmentu no minētās grāmatas, kurā pastāstīts par pazīstamo turku teroristu Mehmetu Ali Agdžu, kurš 1981. gada 13. maijā Sv. Pētera laukumā Romā izdarīja atentātu pret katoļu baznīcas galvu Jani Pāvilu II.

Amerikāņu žurnāls «The Reader’s Digest» 1982. gada augustā ievietoja žurnālistes Kiēras Sterlingas rakstu, kurā viņa apgalvoja, ka Mehmetu Ali Agdžu kļūdaini sauc par labējo ekstrēmistu grupu piekritēju. Patiesībā, šaudams uz pāvestu, Mchmets Ali Agdža it kā izpildījis komunistu sen iecerētu plānu: «Ieroci, no kura Agdža šāva uz pāvestu, un viltotos dokumentus viņš saņēma Bulgārijā. Šajā sazvērestībā Agdžu iesaistīja un ar to visos sīkumos iepazīstināja Sofijā esošā profesionālā slepkavas draugi.»

Izdarot uzbrukumu pāvestam, komunistiem, pēc Klēras Sterlingas domām, ir bijis arī cits mērķis. Viņi gribējuši parādīt visai kristīgajai pasaulei, ka Turcija esot sveša, naidīga valsts un tai neesot vietas NATO. Tieši tāpēc iecerētā plāna izpilde tika uzdota turkam, par spīti tam, ka viņš bija pazīstams kā fašists un slepkava.

Klēra Sterlinga rakstīja: «Tas fakts, ka Agdža gandrīz 50 dienas atradās Bulgārijā, pats par sevi ir pietiekams, lai radītu aizdomas par viņa turpmāko rīcību.»

Kā norādīja Klēra Sterlinga, Agdža atzinies, ka iebraucis Bulgārijā ar viltotu pasi. Kādu laiku viņš dzīvoja dārgos hoteļos, bet pēc tam pārcēlās uz Sofijas hoteii «Vitoša», kur saņēma no sīrieša, kura vārdu neatceras, brauniņa sistēmas automātisko pistoli. Tieši šī pistole tika izmantota noziedzīgā uzbrukuma laikā. Tur viņu apgādāja ar vēl vienu viltotu pasi uz Faruka Ozguna vārda.

1982. gada 22. septembri ASV televīzijas kompānija NBC parādīja filmu par slepkavības mēģinājumu Romā. Atbilstoši Vatikāna, ASV un Rietumeiropas valstu izlūkošanas dienestu datiem, teikts filmā, esošie pierādījumi liecina par to, ķa visticamāk slepkavības mēģinājuma organizētāji esot bijuši bulgāri, bet to iecerējuši padomju dienesti, ar kuriem bulgāri cieši sadarbojoties. Sajā filmā figurēja Agdžas liecības. Agdža, skaidri dodams mājienu par Antonovu, aprakstīja savu «pārinieku» kā «bulgāru aģentu ar bārdu» un fantazēja, ka viņi abi angļu valodā vienojušies par uzbrukumu, kaut gan īstenībā nekādas bārdas Antonovam nebija un viņš nemaz neprot angļu valodu, bet Agdža tik vien spēj ka angliski visai nesaprotami izrunāt kādus desmit vārdus.

1982. gada 23. septembrī Helsinku vienošanos izpildes kontroles prezidenta komisija Vašingtonā noklausījās «kompetentu personu» liecības sakarā ar «brīvajā presē» publicētajām ziņām par iespējamo padomju un bulgāru valsts drošības orgānu piedalīšanos atentātā pret pāvestu Jāni Pāvilu II. Ka galvenā lieciniece komisijas locekļiem savus izdomājumus izklāstīja tā pati Klāra Sterlinga. Komisijas locekļi senatori D’Ainato un Lehijs, kā arī kongresmenis Rilers uzsvēra, ka «Rietumu masu informācijās līdzekļi patstāvīgi un sekmīgi pārvērta šo starptautisko sazvērestību, kuru vairākas Rietumeiropas valdības atstāja neievērotu, par starptautisku jautājumu». Komisijas priekšsēdētāja Fenvīka kundze sirsnīgi pateicās Sterlinga kundzei par viņas «iniciatīvu» šajā provokatoriskajā kņadā.

Romas prokurors llārio Martella, kuram bija uzdots izmeklēt atentāta lietu, sāka studēt amerikāņu preses ziņojumus par padomju un bulgāru izlūkdienestu līdzdalību Agdžas lieta. Martella tikās ar Italijas Tieslietu ministrijas speciālistiem un kopā iepazinās ar Vašingtonas teleprogrammu, kas bija veltīta Agdžam. Tūlīt pēc tam 1982. gada 25. novembrī Romā tika arestēts Bulgārijas aviolīniju «Balkan» pārstāvja vietnieks Itālijā Sergejs

Antonovs. Viņu apsūdzēja aktīvā līdzdalībā atentātā pret pāvestu.

Orderi šim arestam Martella izsniedza pēc tam, kad bija apmeklējis Amerikas Savienotās Valstis, lai «konsultētos».

Pēc izmeklēšanas versijas, Antonova uzdevums ir bijis pēc iespējas ātrāk aizvest Ali Agdžu no Sv. Pētera laukuma ar automašīnu, kas turpat netālu stāvējusi. Bez tam Antonovam vajadzējis dot Romā atbraukušajam turkam patvērumu, bet pēc uzbrukuma palīdzēt atstāt Itāliju.

Content

Losevs Sergejs, et al Dalasas šāvienu atbalss

NO AUTORIEM

TERORISMS AUGSTĀKAJĀ LĪMENĪ

LAPSEŅU PŪZNIS

PROTOKOLS BEZ DATUMA

VAMPĪRU SAZVĒRESTĪBA

NEATKARĪGIE IZMEKLĒTĀJI

PĒDAS VED UZ VOLTERA RĪDA HOSPITĀLI

NOSLĒPUMAINĀ «BUNDŽA»

«KLEJOJOŠĀ LODE»

PAGRIEZIENS PAR 180 GRĀDIEM … GALVĀ

AIZDOMU ĒNA

KONGRESA SPECIĀLĀ KOMISIJA

KENEDIJU KLANS UN LINDONS DŽONSONS

CiP MELNĀ PROPAGANDA

HOVARDS HANTS

MAFIJA

ŅŪORLEĀNA

RĒGS, VĀRDĀ ALEKS HIDELS

LEĢENDAS UN ĪSTENĪBA

SATURS

SAJĀ SĒRIJĀ IZNĀKUŠAS:

SLEPENAIS KARŠ PRET ATSLĀBUMU